title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 3 martie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Austria. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Încălcarea articolului 307 al doilea paragraf CE - Neadoptarea de măsuri corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile dintre acordurile bilaterale încheiate cu țări terțe înainte de aderarea statului membru la Uniunea Europeană și Tratatul CE - Acorduri în domeniul investițiilor încheiate de Republica Austria cu Republica Coreea, Republica Capului Verde, Republica Populară Chineză, Malaezia, Federația Rusă și Republica Turcia. # Cauza C-205/06.

text:
      Cauza C‑205/06
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Austria
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Încălcarea articolului 307 al doilea paragraf CE — Neadoptarea de măsuri corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile dintre acordurile bilaterale încheiate cu țări
         terțe înainte de aderarea statului membru la Uniunea Europeană și Tratatul CE — Acorduri în domeniul investițiilor încheiate de Republica Austria cu Republica Coreea, Republica Capului Verde, Republica
         Populară Chineză, Malaezia, Federația Rusă și Republica Turcia”

      Sumarul hotărârii
      1.        Procedură — Procedură orală — Redeschidere
      (art. 222 al doilea paragraf CE; Regulamentul de procedură al Curții, art. 61)
      2.        Acorduri internaționale — Acorduri încheiate de statele membre — Acorduri anterioare Tratatului CE
      [art. 57 alin. (2) CE, art. 59 CE, art. 60 alin. (1) CE și art. 307 al doilea paragraf CE]
      1.        În temeiul articolului 222 al doilea paragraf CE, avocatul general are rolul de a prezenta în mod public, cu deplină imparțialitate
         și în deplină independență, concluzii motivate cu privire la cauzele care, în conformitate cu Statutul Curții de Justiție,
         necesită intervenția sa. Deoarece Curtea nu este ținută nici de concluziile avocatului general, nici de motivarea prin care
         avocatul general ajunge la aceste concluzii, redeschiderea procedurii orale, în conformitate cu articolul 61 din Regulamentul
         de procedură, nu este indispensabilă de fiecare dată când avocatul general ridică o problemă de drept care nu a fost pusă
         în discuție de părți, din moment ce hotărârea nu se întemeiază pe argumente care nu au fost dezbătute între acestea din urmă.

      (a se vedea punctele 14 și 15)
      2.        Nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 307 al doilea paragraf CE un stat membru care nu recurge
         la mijloacele corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile care privesc dispozițiile în materie de transfer de capitaluri
         cuprinse într‑un acord privind investițiile încheiat de acesta cu un stat terț.

      Dispozițiile articolului 57 alineatul (2), ale articolului 59 CE și ale articolului 60 alineatul (1) CE conferă Consiliului
         competența de a restrânge, în anumite ipoteze precise, circulația capitalurilor și plățile între statele membre și statele
         terțe. Pentru a asigura efectul util al dispozițiilor menționate, este necesar ca măsurile care restrâng libera circulație
         a capitalurilor să poată fi aplicate imediat, în cazul în care ar fi adoptate de Consiliu, în privința statelor vizate și
         care pot fi chiar state terțe care au încheiat un acord privind investițiile. Prin urmare, aceste competențe ale Consiliului,
         care constau în adoptarea unilaterală de măsuri restrictive în raport cu statele terțe într‑un domeniu identic sau conex cu
         cel reglementat de un acord anterior încheiat între un stat membru și un stat terț, pun în evidență o incompatibilitate cu
         acordul menționat atunci când, pe de o parte, acesta nu prevede nicio dispoziție care să permită statului membru respectiv
         să își exercite drepturile și să își îndeplinească obligațiile în calitate de membru al Comunității și atunci când, pe de
         altă parte, nu există niciun mecanism de drept internațional care să permită acest lucru.

      Durata inerentă oricărei negocieri internaționale care ar fi necesară pentru rediscutarea acordului în cauză este prin natura
         sa incompatibilă cu efectul util al acestor măsuri. Posibilitatea de a recurge la alte mijloace oferite de dreptul internațional,
         precum suspendarea acordului ori chiar denunțarea acordului în cauză sau a unora dintre clauzele acestuia, este prea nesigură
         din punctul de vedere al efectelor pentru a garanta că măsurile adoptate de Consiliu ar putea fi aplicate în mod util.

      (a se vedea punctele 35-37, 39, 40 și 45)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      3 martie 2009(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Încălcarea articolului 307 al doilea paragraf CE – Neadoptarea de măsuri corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile dintre acordurile bilaterale încheiate cu țări
         terțe înainte de aderarea statului membru la Uniunea Europeană și Tratatul CE – Acorduri în domeniul investițiilor încheiate de Republica Austria cu Republica Coreea, Republica Capului Verde, Republica
         Populară Chineză, Malaezia, Federația Rusă și Republica Turcia”

      În cauza C‑205/06,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         5 mai 2006,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentatã de domnii H. Støvlbæk și B. Martenczuk, precum și de doamna C. Tufvesson, în calitate de agenți, cu domiciliul
         ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Austria, reprezentată de doamna C. Pesendorfer și de domnul G. Thallinger, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      susținută de
      Republica Federală Germania, reprezentată de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți,

      Republica Lituania, reprezentată de domnul D. Kriaučiūnas, în calitate de agent,

      Republica Ungară, reprezentată de doamnele J. Fazekas și K. Szíjjártó, precum și de domnul M. Fehér, în calitate de agenți,

      Republica Finlanda, reprezentată de doamna A. Guimaraes‑Purokoski și de domnul J. Heliskoski, în calitate de agenți,

      interveniente,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, M. Ilešič, A. Ó Caoimh
         și J.‑C. Bonichot (raportor), președinți de cameră, domnii G. Arestis, A. Borg Barthet, J. Malenovský, U. Lõhmus și E. Levits,
         judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 6 mai 2008,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 iulie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin nerecurgerea la mijloacele
         corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile care privesc dispozițiile în materie de transfer de capitaluri cuprinse
         în acordurile privind investițiile încheiate cu Republica Coreea, Republica Capului Verde, Republica Populară Chineză, Malaezia,
         Federația Rusă și Republica Turcia, Republica Austria nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
         307 al doilea paragraf CE.

       Cadrul juridic
      2        Înainte de aderarea sa la Uniunea Europeană, Republica Austria a încheiat acorduri bilaterale privind investițiile cu Republica
         Populară Chineză [acord intrat în vigoare la 11 octombrie 1986 (BGBl. 537/1986)], cu Malaezia [acord intrat în vigoare la
         1 ianuarie 1987 (BGBl. 601/1986)], cu Federația Rusă [acord intrat în vigoare la 1 septembrie 1991 (BGBl. 387/1991), inițial
         încheiat cu fosta Uniune a Republicilor Sovietice Socialiste și devenit aplicabil între Republica Austria și Federația Rusă
         în temeiul unui schimb de note (BGBl. 257/1994)], cu Republica Coreea [acord intrat în vigoare la 1 noiembrie 1991 (BGBl.
         523/1991)], cu Republica Turcia [acord intrat în vigoare la 1 ianuarie 1992 (BGBl. 612/1991)] și cu Republica Capului Verde
         [acord intrat în vigoare la 1 aprilie 1993 (BGBl. 83/1993)].

      3        Aceste acorduri cuprind o clauză potrivit căreia fiecare parte garantează investitorilor celeilalte părți, fără întârziere
         nejustificată, transferul liber în valută liber convertibilă al plăților legate de o investiție.

       Procedura precontencioasă
      4        Considerând că aceste acorduri bilaterale puteau împiedica aplicarea restricțiilor privind circulația capitalurilor și plățile
         pe care le poate adopta Consiliul Uniunii Europene în temeiul articolului 57 alineatul (2) CE, al articolului 59 CE și al
         articolului 60 alineatul (1) CE, Comisia a adresat Republicii Austria la 12 mai 2004 o scrisoare de punere în întârziere.

      5        Prin scrisoarea din 14 iulie 2004, acest stat membru a transmis Comisiei observații cu privire la respectiva scrisoare de
         punere în întârziere. În opinia acestuia, clauzele în litigiu din acordurile în cauză privind investițiile nu ar avea, pe
         de o parte, nicio incidență negativă asupra măsurilor restrictive privind circulația capitalurilor și plățile prevăzute de
         Tratatul CE și, pe de altă parte, nu ar aduce atingere exprimării, de către statul membru respectiv, a unui vot în favoarea
         adoptării de măsuri restrictive și, prin urmare, nu ar afecta competențele Consiliului în cazul în care acesta din urmă ar
         intenționa să adopte astfel de măsuri.

      6        Considerând că argumentele invocate de Republica Austria erau insuficiente și că acest stat membru, contrar prevederilor articolului
         307 al doilea paragraf CE, nu a recurs la mijloacele corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile care privesc dispozițiile
         în materie de transfer cuprinse în diferitele acorduri în cauză privind investițiile, la 21 martie 2005, Comisia i‑a adresat
         un aviz motivat.

      7        Prin scrisoarea din 19 mai 2005, Republica Austria a transmis Comisiei observații în răspuns la respectivul aviz motivat.
         Statul membru și‑a menținut argumentele invocate în observații cu privire la scrisoarea de punere în întârziere și a invocat,
         în plus, existența unei posibilități, în cazul în care Comunitatea Europeană dorea să adopte măsuri, de a se ajunge la o soluție
         de comun acord în conformitate cu mecanismul de soluționare a litigiilor cuprins în acordurile în cauză. Republica Austria
         a afirmat de asemenea că era prevăzută, în cadrul revizuirii în curs a modelului austriac de acord bilateral privind investițiile,
         adoptarea unei clauze de tip „organizații internaționale economice regionale” (OIER), care să ia în considerare eventualele
         restricții aduse liberei circulații a capitalurilor ce ar putea fi decise de Uniune sau de Comunitate și pe care s‑ar întemeia,
         în viitor, toate negocierile de convenții internaționale.

      8        Considerând că aceste argumente nu permiteau infirmarea obiecțiilor formulate în avizul motivat, Comisia a decis să introducă
         prezenta acțiune.

       Cu privire la acțiune
       Cu privire la cererea de redeschidere a procedurii orale
      9        Prin scrisoarea din 30 iulie 2008, Republica Austria a solicitat Curții să dispună redeschiderea procedurii orale în temeiul
         articolului 61 din Regulamentul de procedură, pentru motivul că, în mod ilegal, Comisia prezentase un motiv nou în cursul
         procedurii orale și că, prin urmare, concluziile avocatului general erau întemeiate pe fapte și pe argumente care nu putuseră
         fi dezbătute în mod util între părți.

      10      Astfel, Comisia ar fi susținut pentru prima dată și în mod succint că menținerea în vigoare a acordurilor bilaterale în cauză
         privind investițiile era incompatibilă cu articolul 10 CE.

      11      Or, la punctele 33-43 și 71 din concluzii, avocatul general a propus Curții să întemeieze constatarea neîndeplinirii obligațiilor
         imputate atât pe articolul 10 CE, cât și pe articolul 57 alineatul (2) CE, pe articolul 59 CE și pe articolul 60 alineatul
         (1) CE.

      12      În plus, astfel cum ar fi subliniat mai multe state membre, Comisia ar fi susținut foarte tardiv și prea puțin clar o argumentare
         care ar fi fost dezvoltată ulterior.

      13      În această privință, trebuie amintit, pe de o parte, că, din oficiu, la propunerea avocatului general sau la cererea părților,
         Curtea poate dispune redeschiderea procedurii orale, în conformitate cu articolul 61 din Regulamentul de procedură, în cazul
         în care consideră că nu este suficient lămurită sau că trebuie să soluționeze cauza pe baza unui argument care nu a fost pus
         în discuția părților (a se vedea Hotărârea din 14 decembrie 2004, Swedish Match, C‑210/03, Rec., p. I‑11893, punctul 25, și
         Hotărârea din 14 septembrie 2006, Stichting Zuid‑Hollandse Milieufederatie, C‑138/05, Rec., p. I‑8339, punctul 23, Ordonanța
         din 4 februarie 2000, Emesa Sugar, C‑17/98, Rec., p. I‑665, punctul 18).

      14      Pe de altă parte, în temeiul articolului 222 al doilea paragraf CE, avocatul general are rolul de a prezenta în mod public,
         cu deplină imparțialitate și în deplină independență, concluzii motivate cu privire la cauzele care, în conformitate cu Statutul
         Curții de Justiție, necesită intervenția sa. Deoarece Curtea nu este ținută nici de concluziile avocatului general, nici de
         motivarea prin care avocatul general ajunge la aceste concluzii, redeschiderea procedurii orale, în conformitate cu articolul
         61 din Regulamentul de procedură, nu este indispensabilă de fiecare dată când avocatul general ridică o problemă de drept
         care nu a fost pusă în discuție de părți.

      15      În speță, întrucât Curtea consideră că este suficient lămurită pentru a se pronunța și nu trebuie să soluționeze cauza pe
         baza unui argument care nu a fost dezbătut între părți, în special în cursul ședinței, nu este necesar să se admită cererea
         de redeschidere a procedurii orale.

       Cu privire la incompatibilitatea acordurilor privind investițiile cu tratatul
       Argumentele părților
      16      Comisia apreciază că lipsa, în acordurile în cauză, a oricărei clauze care să rezerve în mod expres posibilitatea Republicii
         Austria de a aplica măsurile care ar putea, eventual, să fie decise de Consiliu în temeiul articolelor 57 CE, 59 CE și 60
         CE poate face mai dificilă, chiar imposibilă, respectarea de către acest stat membru a obligațiilor sale comunitare și că,
         prin nerecurgerea la mijloacele corespunzătoare pentru a elimina o astfel de incompatibilitate, acest stat membru nu și‑a
         îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 307 al doilea paragraf CE.

      17      Comisia invocă faptul că, în cazul adoptării de către Consiliu a unor restricții privind circulația capitalurilor și plățile,
         perioada necesară pentru denunțarea sau pentru renegocierea acordurilor în cauză ar avea drept consecință să oblige Republica
         Austria, în temeiul dreptului internațional, să continue să aplice, în acest interval, acordurile în cauză, inclusiv clauza
         de transfer din acestea, în conformitate cu ceea ce prevede de altfel articolul 307 primul paragraf CE. Ar rezulta astfel
         lipsa aplicării uniforme în Comunitate a măsurilor adoptate de Consiliu.

      18      Republica Austria apreciază că, în lipsa unor restricții privind circulația capitalurilor și plățile decise de Consiliu, este
         liberă să reglementeze circulația capitalurilor cu țările terțe în temeiul articolului 56 CE. Aceasta susține că atât timp
         cât nicio restricție nu a fost decisă de Consiliu, nu se pune problema compatibilității convențiilor în cauză cu o dispoziție
         a tratatului care nu a făcut obiectul niciunei aplicări.

      19      Republica Federală Germania, Republica Lituania, Republica Ungară și Republica Finlanda subscriu la argumentele invocate de
         Republica Austria și apreciază că acordurile în cauză privind investițiile nu sunt incompatibile cu măsurile comunitare existente
         în materie de liberă circulație a capitalurilor, întrucât acestea din urmă nu au incidență asupra acordurilor. Potrivit acestor
         state membre, neîndeplinirea obligațiilor invocată de Comisie este de natură pur ipotetică.

      20      Statele membre menționate invocă faptul că procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor prevăzută la articolul 226
         CE nu are drept obiectiv examinarea unor situații în care pretinsa neîndeplinire a obligațiilor are un caracter ipotetic,
         ci are drept obiectiv să remedieze neîndeplinirile obligațiilor de care răspund statele membre.

      21      Republica Federală Germania și Republica Ungară subliniază că o viitoare și posibilă incompatibilitate cu dreptul comunitar
         derivat a unei convenții încheiate cu o țară terță nu intră în domeniul de aplicare al articolului 307 CE și nu ar putea fi
         constatată, eventual, decât în cazul în care Consiliul și‑ar exercita efectiv competențele în domeniul vizat de acest articol.

      22      Potrivit Republicii Finlanda, Comisia nu dovedește existența pretinsei neîndepliniri a obligațiilor și nu poate, conform jurisprudenței
         Curții, să se întemeieze pe prezumții.

      23      Republica Lituania adaugă că articolul 307 al doilea paragraf CE nu are drept obiectiv să asigure conformitatea formală cu
         dreptul comunitar a dispozițiilor acordurilor internaționale încheiate de statele membre, ci să vegheze la o eficace aplicare
         a dispozițiilor de drept comunitar, în special atunci când statele membre, înainte de data aderării, au încheiat cu state
         terțe convenții internaționale cu privire la aceleași materii.

       Aprecierea Curții
      24      Diferitele acorduri în cauză privind investițiile, încheiate de Republica Austria, conțin clauze echivalente care asigură
         libertatea de transfer al plăților legate de o investiție, fără întârziere nejustificată, în valută liber convertibilă.

      25      Sunt astfel garantate în special libertatea de a transfera fonduri în vederea realizării unei investiții, a gestionării și
         a extinderii acesteia, libertatea de a repatria veniturile pe care le‑ar genera această investiție, precum și libertatea de
         a transfera fondurile necesare rambursării de împrumuturi și pe cele care provin din lichidarea sau din cesionarea investiției
         respective.

      26      Acordurile menționate sunt conforme în acest sens cu textul articolului 56 alineatul (1) CE, potrivit căruia „[…] sunt interzise
         orice restricții privind circulația capitalurilor între statele membre, precum și între statele membre și țările terțe”, și
         cu cel al articolului 56 alineatul (2) CE, potrivit căruia „[…] sunt interzise orice restricții privind plățile între statele
         membre, precum și între statele membre și țările terțe”, aliniindu‑se obiectivului pe care acest articol îl urmărește.

      27      Este adevărat că dispozițiile tratatului avute în vedere de prezenta acțiune a Comisiei conferă Consiliului competența de
         a restrânge, în anumite împrejurări, circulația capitalurilor și plățile între statele membre și țări terțe, între care sunt
         cuprinse și operațiunile prevăzute de clauzele de transfer în cauză.

      28      Dispozițiile în cauză, care sunt cuprinse la articolul 57 alineatul (2) CE, la articolul 59 CE și la articolul 60 alineatul
         (1) CE, introduc, în vederea protejării interesului general al Comunității și pentru a permite acesteia din urmă să respecte,
         dacă este cazul, propriile obligații internaționale și pe cele ale statelor membre, excepții de la principiul liberei circulații
         a capitalurilor și a plăților între statele membre, precum și între statele membre și țările terțe.

      29      Articolul 57 alineatul (2) CE permite Consiliului, hotărând cu majoritate calificată, la propunerea Comisiei, să adopte anumite
         măsuri restrictive referitoare la circulația capitalurilor în ceea ce privește în special investițiile directe având ca destinație
         țări terțe sau provenind din țări terțe. În cazul în care aceste măsuri sunt „mai puțin favorabile decât cele în vigoare”
         în dreptul comunitar în ceea ce privește liberalizarea circulației capitalurilor având ca destinație sau provenind din țări
         terțe, este necesară unanimitatea.

      30      Articolul 59 CE autorizează Consiliul, la propunerea Comisiei și după consultarea Băncii Centrale Europene, să adopte măsuri
         de salvgardare în cazul în care circulația capitalurilor destinate țărilor terțe sau provenind din acestea „provoacă sau amenință
         să provoace dificultăți grave în funcționarea uniunii economice și monetare”, cu condiția ca aceste măsuri să fie strict necesare
         și să privească o perioadă „de până la șase luni”.

      31      Articolul 60 alineatul (1) CE permite Consiliului, la propunerea Comisiei, pentru a pune în aplicare o poziție comună sau
         o acțiune comună referitoare la politica externă și de securitate comună, să adopte „măsurile urgente necesare” în ceea ce
         privește circulația capitalurilor și plățile. O astfel de acțiune se poate dovedi necesară, de exemplu, pentru a pune în executare
         o rezoluție a Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite.

      32      Este cert că acordurile în cauză nu conțin nicio dispoziție care să rezerve aceste posibilități de limitare a circulației
         fondurilor legate de investiții Comunității. Așadar, trebuie să se examineze dacă Republica Austria era, pentru acest motiv,
         obligată să recurgă la mijloacele corespunzătoare la care se referă articolul 307 al doilea paragraf CE.

      33      În temeiul articolului 307 primul paragraf CE, dispozițiile tratatului nu aduc atingere drepturilor și obligațiilor care rezultă
         dintr‑o convenție încheiată înainte de data aderării unui stat membru între acesta și un stat terț. Această dispoziție are
         drept obiectiv să precizeze, în conformitate cu principiile dreptului internațional, că aplicarea tratatului nu afectează
         angajamentul statului membru în cauză de a respecta drepturile statelor terțe care rezultă dintr‑o convenție anterioară și
         de a‑și îndeplini obligațiile (a se vedea Hotărârea din 14 octombrie 1980, Burgoa, 812/79, Rec., p. 2787, punctul 8, Hotărârea
         din 4 iulie 2000, Comisia/Portugalia, C‑84/98, Rec., p. I‑5215, punctul 53, precum și Hotărârea din 18 noiembrie 2003, Budĕjovický
         Budvar, C‑216/01, Rec., p. I‑13617, punctele 144 și 145).

      34      Articolul 307 al doilea paragraf CE obligă statele membre să recurgă la toate mijloacele corespunzătoare pentru a elimina
         incompatibilitățile constatate între convențiile încheiate înainte de data aderării acestora și dreptul comunitar. Potrivit
         acestei dispoziții, la nevoie, statele membre își acordă reciproc sprijin în vederea atingerii acestui scop și adoptă, dacă
         este cazul, o poziție comună.

      35      Dispozițiile articolului 57 alineatul (2) CE, ale articolului 59 CE și ale articolului 60 alineatul (1) CE conferă Consiliului
         competența de a restrânge, în anumite ipoteze precise, circulația capitalurilor și plățile între statele membre și statele
         terțe.

      36      Pentru a asigura efectul util al dispozițiilor menționate, este necesar ca măsurile care restrâng libera circulație a capitalurilor
         să poată fi aplicate imediat, în cazul în care ar fi adoptate de Consiliu, în privința statelor vizate, și care pot fi chiar
         anumite state dintre cele care au încheiat unul dintre acordurile în cauză cu Republica Austria.

      37      Prin urmare, aceste competențe ale Consiliului, care constau în adoptarea unilaterală de măsuri restrictive în raport cu statele
         terțe într‑un domeniu identic sau conex cu cel reglementat de un acord anterior încheiat între un stat membru și un stat terț,
         pun în evidență o incompatibilitate cu acordul menționat atunci când, pe de o parte, acesta nu prevede nicio dispoziție care
         să permită statului membru respectiv să își exercite drepturile și să își îndeplinească obligațiile în calitate de membru
         al Comunității și atunci când, pe de altă parte, nu există niciun mecanism de drept internațional care să permită acest lucru.

      38      Or, contrar celor susținute de Republica Austria, măsurile pe care le pune în evidență aceasta și care ar fi, în opinia sa,
         de natură să îi permită să își respecte obligațiile comunitare nu par să garanteze că aceasta este situația.

      39      În primul rând, durata inerentă oricărei negocieri internaționale care ar fi necesară pentru rediscutarea acordurilor în cauză
         este prin natura sa incompatibilă cu efectul util al acestor măsuri.

      40      În al doilea rând, posibilitatea de a recurge la alte mijloace oferite de dreptul internațional, precum suspendarea acordurilor
         ori chiar denunțarea acordurilor în cauză sau a unora dintre clauzele acestora, este prea nesigură din punctul de vedere al
         efectelor pentru a garanta că măsurile adoptate de Consiliu ar putea fi aplicate în mod util.

      41      Pe de altă parte, astfel cum a precizat și în cadrul ședinței, Republica Austria intenționează să introducă, în acordurile
         privind investițiile în curs de negociere sau cu ocazia înnoirii acordurilor existente, o clauză care ar rezerva anumite competențe
         organizațiilor regionale și ar permite, prin urmare, să se aplice măsurile de restrângere a circulației capitalurilor și a
         plăților care ar fi adoptate de Consiliu.

      42      Chiar admițând că o astfel de clauză ar trebui, în principiu, astfel cum a recunoscut Comisia în cadrul ședinței, să fie considerată
         de natură a face să dispară incompatibilitatea constatată, este cert că, în cazurile avute în vedere de Comisie, Republica
         Austria nu a inițiat, în termenul prevăzut de aceasta în avizul motivat, niciun demers în raport cu statele terțe respective
         pentru a elimina riscul de conflict cu măsurile pe care le poate adopta Consiliul în temeiul articolului 57 alineatul (2)
         CE, al articolului 59 CE și al articolului 60 alineatul (1) CE, risc care ar putea fi generat de aplicarea acordurilor privind
         investițiile încheiate cu aceste state terțe.

      43      Trebuie adăugat că, astfel cum rezultă din Hotărârea pronunțată astăzi în cauza Comisia/Suedia (C‑249/06, nepublicată încă
         în Repertoriu), incompatibilitățile cu tratatul pe care le determină acordurile privind investițiile încheiate cu state terțe
         și care se opun aplicării de restricții privind circulația capitalurilor și plățile pe care le poate adopta Consiliul în temeiul
         articolului 57 alineatul (2) CE, al articolului 59 CE și al articolului 60 alineatul (1) CE nu se limitează la statul membru
         pârât în prezenta cauză.

      44      În consecință, trebuie să se arate că, în conformitate cu articolul 307 al doilea paragraf CE, la nevoie, statele membre își
         acordă reciproc sprijin în vederea eliminării incompatibilităților constatate și adoptă, dacă este cazul, o poziție comună.
         În cadrul responsabilității care revine Comisiei în temeiul articolului 211 CE de a veghea la aplicarea dispozițiilor tratatului,
         aceasta este competentă să ia orice inițiativă care poate facilita acordarea de sprijin reciproc între statele membre și adoptarea,
         dacă este cazul, a unei poziții comune.

      45      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se constate că, prin nerecurgerea la mijloacele corespunzătoare pentru
         a elimina incompatibilitățile care privesc dispozițiile în materie de transfer de capitaluri cuprinse în acordurile privind
         investițiile încheiate cu Republica Coreea, Republica Capului Verde, Republica Populară Chineză, Malaezia, Federația Rusă
         și Republica Turcia, Republica Austria nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 307 al doilea paragraf
         CE.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      46      În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Austria la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Republica Austria a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată. În temeiul alineatului
         (4) primul paragraf al aceluiași articol, Republica Federală Germania, Republica Lituania, Republica Ungară și Republica Finlanda,
         care au intervenit în litigiu, suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:
      1)      Prin nerecurgerea la mijloacele corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile care privesc dispozițiile în materie
            de transfer de capitaluri cuprinse în acordurile privind investițiile încheiate cu Republica Coreea, Republica Capului Verde,
            Republica Populară Chineză, Malaezia, Federația Rusă și Republica Turcia, Republica Austria nu și‑a îndeplinit obligațiile
            care îi revin în temeiul articolului 307 al doilea paragraf CE.
      2)      Obligă Republica Austria la plata cheltuielilor de judecată.
      3)      Republica Federală Germania, Republica Lituania, Republica Ungară și Republica Finlanda suportă propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 4 iunie 1992. # Wünsche Handelsgesellschaft International GmbH & Co. KG împotriva Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania. # Valoare în vamă. # Cauza C-21/91.


Hotărârea Curții din data de 6 noiembrie 1979. # Gaetano Toffoli și alții împotriva Regione Veneto. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale amministrativo regionale per il Veneto - Italia. # Cauza 10/79.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 18 decembrie 2008.#Wienstrom GmbH împotriva Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgerichtshof - Austria.#Ajutoare de stat - Articolul 88 alineatul (3) CE - Ajutoare declarate compatibile cu piața comună - Litigiu între beneficiar și autoritățile naționale privind cuantumul ajutoarelor puse în aplicare în mod ilegal - Rolul instanței naționale.#Cauza C-384/07.

text:
      Cauza C‑384/07
      Wienstrom GmbH
      împotriva
      Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Verwaltungsgerichtshof (Austria)]
      „Ajutoare de stat – Articolul 88 alineatul (3) CE – Ajutoare declarate compatibile cu piața comună – Litigiu între beneficiar și autoritățile naționale privind cuantumul ajutoarelor puse în aplicare în mod ilegal – Rolul instanței naționale”
      Sumarul hotărârii
      Ajutoare acordate de state – Proiecte de ajutoare – Acordarea unui ajutor cu încălcarea interdicției prevăzute la articolul
            88 alineatul (3) CE – Decizie ulterioară a Comisiei prin care ajutorul este declarat compatibil cu piața comună
      [art. 88 alin. (3) CE]
      În cazul în care un proiect de ajutor de stat a fost notificat Comisiei în mod legal și nu a fost pus în aplicare înaintea
         deciziei acesteia, proiectul de ajutor poate fi pus în aplicare de la data deciziei, inclusiv, dacă este cazul, pentru o perioadă
         anterioară avută în vedere de măsura declarată ca fiind compatibilă.

      În cazul în care ajutorul a fost acordat beneficiarului cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) ultima teză CE, la cererea
         altui operator, instanța națională poate fi determinată să se pronunțe, chiar ulterior adoptării unei decizii pozitive de
         către Comisie, cu privire la validitatea actelor de aplicare și cu privire la recuperarea ajutoarelor financiare acordate.
         Într‑un astfel de caz, deși dreptul comunitar obligă instanța națională să dispună măsuri corespunzătoare care să permită
         remedierea în mod efectiv a efectelor nelegalității, nu îi impune, chiar în absența unor împrejurări excepționale, o obligație
         de recuperare integrală a ajutorului ilegal. În aplicarea dreptului comunitar, instanța națională are obligația de a dispune
         ca beneficiarul ajutorului să plătească dobânzi aferente duratei nelegalității. În cadrul ordinii juridice naționale, aceasta
         poate să dispună, în plus, dacă este cazul, recuperarea ajutorului ilegal, fără a aduce atingere dreptului statului membru
         de a‑l pune ulterior din nou în aplicare. De asemenea, instanța națională poate să admită cereri de reparare a prejudiciilor
         cauzate ca urmare a caracterului ilegal al ajutorului.

      Astfel, în ipoteza unei puneri în aplicare nelegale a unui ajutor, urmată de o decizie pozitivă a Comisiei, dreptul comunitar
         nu se opune ca beneficiarul, pe de o parte, să poată solicita plata ajutorului datorat pentru viitor și, pe de altă parte,
         să își poată menține dreptul de a dispune de ajutorul acordat anterior deciziei pozitive, fără a aduce atingere efectelor
         rezultate din nelegalitatea ajutorului plătit anticipat. Criteriul care determină posibilitatea ca un beneficiar să obțină
         plata unui ajutor aferent unei perioade anterioare unei decizii pozitive sau să își păstreze dreptul de a dispune de un ajutor
         deja plătit constă, așadar, în constatarea efectuată de către Comisie a compatibilității ajutorului cu piața comună.

      Prin urmare, interdicția de punere în aplicare a ajutoarelor de stat, prevăzută la articolul 88 alineatul (3) ultima teză
         CE, nu obligă instanța națională să respingă cererea unui beneficiar de ajutoare privind cuantumul acestora care ar fi datorat
         pentru o perioadă anterioară unei decizii a Comisiei de admitere a compatibilității acestor ajutoare cu piața comună.

      (a se vedea punctele 26-31 și 39 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      18 decembrie 2008(*)

      „Ajutoare de stat – Articolul 88 alineatul (3) CE – Ajutoare declarate compatibile cu piața comună – Litigiu între beneficiar și autoritățile naționale privind cuantumul ajutoarelor puse în aplicare în mod ilegal – Rolul instanței naționale”
      În cauza C‑384/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Verwaltungsgerichtshof
         (Austria), prin decizia din 31 iulie 2007, primită de Curte la 13 august 2007, în procedura

      Wienstrom GmbH
      împotriva
      Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii J.‑C. Bonichot, J. Makarczyk, L. Bay Larsen (raportor)
         și doamna C. Toader, judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: doamna K. Sztranc‑Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 23 octombrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Wienstrom GmbH, de H. R. Laurer, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii K. Gross și B. Martenczuk, în calitate de agenți;
      –        pentru Autoritatea AELS de Supraveghere, de domnii B. Alterskjær și N. Fenger, precum și de doamna L. Young, în calitate de
         agenți,

      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 88 alineatul (3) ultima teză CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Wienstrom GmbH (denumită în continuare „Wienstrom”), pe de o
         parte, și Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit (ministrul federal al economiei și muncii, denumit în continuare „autoritatea
         pârâtă”), pe de altă parte, privind cuantumurile ajutoarelor ce trebuie acordate Wienstrom în temeiul Legii privind energia
         electrică verde (Ökostromgesetz, denumită în continuare „ÖG”).

       Cadrul juridic
       Măsura de ajutor
      3        ÖG reglementează sprijinul acordat centralelor de cogenerare din Austria.

      4        Prima versiune a acestei legi (BGBl. I, 149/2002, denumită în continuare „ÖG anterioară”) a intrat în vigoare la 1 ianuarie
         2003. La 2 octombrie 2006, aceasta a fost înlocuită cu o nouă versiune (BGBl. I, 105/2006, denumită în continuare „noua ÖG”).

      5        În vederea încurajării producerii de energie electrică de către centralele de cogenerare, în anumite condiții, este acordată
         o rambursare a costurilor necesare menținerii activității. În anii 2003 și 2004, cuantumul acestui sprijin a fost limitat
         de ÖG anterioară la 1,5 cenți pentru fiecare Kwh de energie electrică produsă prin cogenerare. Începând cu anul 2005, acest
         cuantum se stabilește în temeiul dispozițiilor relevante ale ÖG anterioare de către autoritatea pârâtă, care poate să îl modifice
         la finalizarea investigării pe care o realizează.

      6        În cursul anilor în discuție în acțiunea principală, măsura era finanțată printr‑o majorare uniformă aplicabilă cantității
         de energie electrică furnizată utilizatorilor finali, independent de consumul efectiv din partea acestora de energie produsă
         prin cogenerare. Această majorare a fost transmisă la Energie‑Control GmbH, organism public însărcinat cu plata ajutorului
         către centralele de cogenerare.

      7        Articolul 30d din noua ÖG a introdus o modificare retroactivă a măsurii.

      8        Acest articol prevede că, în privința perioadei 1 ianuarie 2003-31 decembrie 2006, distribuitorii de energie electrică care
         importă energie electrică denumită „verde” sau produsă prin cogenerare și o vând consumatorilor finali naționali, precum și
         consumatorii finali care importă același tip de energie electrică pentru consumul propriu au dreptul să solicite rambursarea
         cuantumului ajutorului pentru energia electrică provenită de la centralele hidroelectrice mici sau pentru orice alt tip de
         energie electrică denumită „verde” ori rambursarea majorării de cogenerare pentru energia produsă prin cogenerare.

       Decizia Comisiei
      9        Ca urmare a unui schimb de corespondență cu autoritățile austriece în cursul anului 2003, Comisia Comunităților Europene a
         înregistrat, cu referința NN 162/B/2003, măsurile privind centralele de cogenerare drept ajutoare care nu au fost notificate.
         Republica Austria a notificat Comisiei modificările prevăzute în noua ÖG. Această notificare a fost înregistrată cu referința
         N 317/B/2006.

      10      Prin Decizia C(2006) 2694 final din 4 iulie 2006 (JO C 221, p. 9, denumită în continuare „decizia Comisiei”), Comisia a hotărât
         să nu ridice obiecții. Aceasta a considerat că ajutoarele, conforme cu Orientările comunitare privind ajutorul de stat pentru
         protecția mediului (JO 2001, C 37, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 251), erau compatibile cu piața comună în temeiul
         articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE. Comisia a considerat că modificarea realizată prin noua ÖG reprezenta un instrument
         adecvat pentru neutralizarea efectelor eventual discriminatorii în privința energiei electrice din import.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      11      Wienstrom operează mai multe centrale de cogenerare la Viena. Aceasta beneficiază de sprijin în temeiul ÖG.

      12      Wienstrom contestă două decizii ale autorității pârâte, din 11 octombrie 2004 (denumită în continuare „prima decizie contestată”)
         și din 7 decembrie 2006 (denumită în continuare „a doua decizie contestată”).

      13      Prima decizie contestată a stabilit sprijinul acordat Wienstrom în anul 2003 pentru trei centrale de cogenerare la suma de
         37 335 602,20 euro. Întrucât au fost plătite avansuri în cuantum de 44 551 514,75 euro, această decizie determină rambursarea
         de către această societate a diferenței, și anume 7 215 912,55 euro.

      14      A doua decizie contestată privește sprijinul acordat Wienstrom în anul 2005 pentru o centrală de cogenerare modernizată. Această
         decizie a fost precedată de decizia din 8 martie 2006, care a stabilit în mod provizoriu cuantumul ajutorului acordat și a
         determinat, la 14 martie 2006, plata unui avans de 5 408 159 de euro. A doua decizie contestată stabilește în mod definitiv
         valoarea ajutorului acordat la suma de 5 688 703,47 euro și dispune plata unui sold de 280 544,47 euro, luând în considerare
         avansul plătit deja. Wienstrom susține că suma datorată se ridică la 8 487 228,00 euro.

      15      Instanța de trimitere consideră că decizia Comisiei privește numai noua ÖG și că nu a fost adoptată nicio decizie negativă
         expresă cu privire la ÖG anterioară.

      16      Aceasta menționează că prima decizie contestată reprezintă o punere în aplicare a ajutorului anterioară deciziei Comisiei.

      17      Instanța de trimitere consideră că a doua decizie contestată, adoptată ulterior deciziei Comisiei, face parte dintr‑o punere
         în aplicare a unei măsuri de ajutor, însă că această punere în aplicare fusese inițiată anterior, prin intrarea în vigoare
         a ÖG anterioare, în cadrul căreia Republica Austria se angaja să plătească ajutorul în discuție pentru anul 2005.

      18      În lumina în special a Hotărârii din 21 octombrie 2003, Van Calster și alții (C‑261/01 și C‑262/01, Rec., p. I‑12249), instanța
         de trimitere solicită să se stabilească, în litigiul cu care este sesizată, domeniul de aplicare al interdicției de punere
         în aplicare prevăzute la articolul 88 alineatul (3) ultima teză CE.

      19      În acest context, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Respectarea articolului 88 alineatul (3) ultima teză CE impune faptul că instanța națională trebuie să refuze acordarea unor
         prestații suplimentare de ajutor către beneficiarul unui ajutor, care, în principiu, are dreptul la acestea în temeiul dreptului
         național, pentru motivul interdicției de punere în aplicare prevăzute de această dispoziție, cu toate că, pe de o parte, deși
         Comisia a deplâns lipsa notificării ajutorului, aceasta nu a adoptat o decizie negativă în sensul articolului 4 alineatul
         (2) sau o măsură potrivit articolului 14 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 [de stabilire
         a normelor de aplicare a articolului [88 CE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41)] și că, pe de altă parte,
         nu s‑a dovedit nicio încălcare a drepturilor terților?

      2)      Interdicția de punere în aplicare prevăzută la articolul 88 alineatul (3) CE se opune aplicării unei dispoziții de drept intern
         dacă această aplicare se întemeiază pe noua versiune a legii respective, a cărei compatibilitate cu piața comună a fost stabilită
         de Comisie, cu toate că, pe de o parte, măsura în cauză se referă la perioade anterioare acestei noi versiuni, iar modificările
         cele mai importante pentru declararea compatibilității nu erau aplicabile acestei perioade și că, pe de altă parte, nu s‑a
         dovedit nicio încălcare a drepturilor terților?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      20      Cu titlu introductiv, este necesar să se constate că decizia Comisiei nu privește numai noua ÖG. Această decizie se aplică
         ambelor versiuni ale ÖG, întrucât aprecierea Comisiei privește ÖG astfel cum a fost modificată la data investigării efectuate
         de Comisie. Într‑adevăr, la rubrica „Obiectul”, decizia vizează în mod expres cele două proceduri NN 162/B/2003 și N 317/B/2006.
         Pe de altă parte, la punctul 7, aceasta prevede că descrierea și aprecierea la care s‑a recurs se întemeiază atât pe normele
         în vigoare de la 1 ianuarie 2003, cât și pe cele aplicabile de la intrarea în vigoare a noii legi. În plus, comunicarea în
         Jurnalul Oficial evidențiază data de 1 ianuarie 2003 drept începutul duratei măsurii de ajutor cu privire la care nu s‑a ridicat
         nicio obiecție.

      21      De asemenea, este necesar să se constate că acțiunea principală are ca obiect stabilirea cuantumului ajutoarelor datorate
         în mod efectiv în temeiul măsurii de ajutor în discuție, aferente celor două perioade determinate.

      22      În sfârșit, trebuie să se observe că, deși prima dintre cele două decizii contestate în acțiunea principală este anterioară
         deciziei Comisiei, iar a doua, ulterioară, cele două întrebări adresate de instanța de trimitere se raportează la aceeași
         situație juridică, și anume, în ambele cazuri, punerea în aplicare anterioară a deciziei pozitive a Comisiei. Într‑adevăr,
         a doua decizie contestată a fost adoptată ca urmare a deciziei din 8 martie 2006 a autorităților austriece, care, prin stabilirea
         provizorie a cuantumul ajutorului datorat și prin dispunerea plății unui avans, a reprezentat un început de punere în aplicare
         a măsurii de ajutor anterior deciziei Comisiei.

      23      Având în vedere aceste constatări și observații introductive, este necesară examinarea comună a celor două întrebări preliminare.

      24      Prin intermediul acestor întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă interdicția de punere
         în aplicare a ajutoarelor de stat, prevăzută la articolul 88 alineatul (3) ultima teză CE, obligă instanța națională, în împrejurări
         precum cele din acțiunea principală, să respingă cererea unui beneficiar de ajutoare de stat privind cuantumul acestora care
         ar fi datorat pentru o perioadă anterioară unei decizii a Comisiei de admitere a compatibilității acestor ajutoare cu piața
         comună.

      25      În această privință, trebuie arătat că o decizie pozitivă a Comisiei determină încetarea interdicției de punere în aplicare
         anticipată.

      26      În cazul în care un proiect de ajutor a fost notificat Comisiei în mod legal și nu a fost pus în aplicare înaintea acestei
         decizii, proiectul de ajutor poate fi pus în aplicare de la data deciziei, inclusiv, dacă este cazul, pentru o perioadă anterioară
         avută în vedere de măsura declarată ca fiind compatibilă.

      27      În cazul în care ajutorul a fost acordat beneficiarului cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) ultima teză CE, la cererea
         altui operator, instanța națională poate fi determinată să se pronunțe, chiar ulterior adoptării unei decizii pozitive de
         către Comisie, cu privire la validitatea actelor de aplicare și cu privire la recuperarea ajutoarelor financiare acordate.

      28      Din Hotărârea din 12 februarie 2008, CELF și ministre de la Culture et de la Communication (C‑199/06, Rep., p. I‑469, punctul
         46, denumită în continuare „Hotărârea CELF”) reiese că, într‑un astfel de caz, dreptul comunitar obligă instanța națională
         să dispună măsuri corespunzătoare care să permită remedierea în mod efectiv a efectelor nelegalității, însă, chiar în absența
         unor împrejurări excepționale, dreptul comunitar nu îi impune o obligație de recuperare integrală a ajutorului ilegal.

      29      În același caz, în aplicarea dreptului comunitar, instanța națională are obligația de a dispune ca beneficiarul ajutorului
         să plătească dobânzi aferente duratei nelegalității. În cadrul ordinii juridice naționale, aceasta poate să dispună, în plus,
         dacă este cazul, recuperarea ajutorului ilegal, fără a aduce atingere dreptului statului membru de a‑l pune ulterior din nou
         în aplicare. De asemenea, instanța națională poate să admită cereri de reparare a prejudiciilor cauzate ca urmare a caracterului
         ilegal al ajutorului (Hotărârea CELF, punctele 52 și 53).

      30      Reiese astfel că, în ipoteza unei puneri în aplicare nelegale a unui ajutor, urmată de o decizie pozitivă a Comisiei, dreptul
         comunitar nu se opune ca beneficiarul, pe de o parte, să poată solicita plata ajutorului datorat pentru viitor și, pe de altă
         parte, să își poată menține dreptul de a dispune de ajutorul acordat anterior deciziei pozitive, fără a aduce atingere efectelor
         rezultate din nelegalitatea ajutorului plătit anticipat, în condițiile precizate în Hotărârea CELF.

      31      Criteriul care determină posibilitatea ca un beneficiar să obțină plata unui ajutor aferent unei perioade anterioare unei
         decizii pozitive sau să își păstreze dreptul de a dispune de un ajutor deja plătit constă, așadar, în constatarea efectuată
         de către Comisie a compatibilității ajutorului cu piața comună.

      32      Prin urmare, dreptul comunitar nu se opune ca instanța națională să se pronunțe într‑un litigiu precum cel în discuție în
         acțiunea principală între un beneficiar și autoritățile naționale și să pună în discuție cuantumul ajutorului acordat, însă
         nu principiul acestuia.

      33      Decizia pronunțată de instanța națională soluționează contestația, apropiind situația de cea examinată în Hotărârea CELF,
         referitoare la un ajutor pus în aplicare în mod anticipat și necontestat cu privire la cuantumul acestuia.

      34      Această decizie permite și aplicarea principiilor rezultate din hotărârea menționată în cadrul interpretării articolului 88
         alineatul (3) ultima teză CE.

      35      Această analiză nu este contrazisă de Hotărârea Van Calster și alții, citată anterior, a cărei aplicabilitate este pusă în
         discuție de instanța de trimitere.

      36      Această hotărâre se raportează nu la situația beneficiarilor ajutorului, ci la situația unor operatori supuși retroactiv cotizațiilor
         destinate în mod specific să finanțeze o schemă de ajutoare și, în consecință, considerate ca făcând parte integrantă din
         această schemă. În cauzele principale care au determinat pronunțarea acestei hotărâri, cotizațiile fuseseră colectate în temeiul
         unei scheme anterioare de ajutoare, declarată incompatibilă, anterior unei decizii pozitive a Comisiei privind o nouă schemă
         de ajutor care a înlocuit prima schemă de ajutor și care a prevăzut imputarea retroactivă a cotizațiilor, precum și compensarea
         acestora din urmă cu cele colectate în mod efectiv în aplicarea schemei anterioare de ajutor.

      37      În această hotărâre, Curtea s‑a pronunțat în sensul că articolul 93 alineatul (3) din Tratatul CE [devenit articolul 88 alineatul
         (3) CE] se opunea, în împrejurări precum cele din acțiunile principale, colectării de cotizații impuse cu titlu retroactiv
         pentru o perioadă anterioară datei deciziei pozitive a Comisiei.

      38      Procedând astfel, Curtea a considerat doar că, din punctul de vedere al terțului căruia i s‑a impus o obligație financiară
         anterior unei decizii pozitive a Comisiei, singurul mijloc de remediere în privința acestuia a nelegalității unei puneri în
         aplicare a unei măsuri de ajutor constă în rambursarea acelei obligații financiare.

      39      Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebările adresate de instanța de trimitere că interdicția de punere în aplicare
         a ajutoarelor de stat, prevăzută la articolul 88 alineatul (3) ultima teză CE, nu obligă instanța națională, în împrejurări
         precum cele din acțiunea principală, să respingă cererea unui beneficiar de ajutoare de stat privind cuantumul acestora care
         ar fi datorat pentru o perioadă anterioară unei decizii a Comisiei de admitere a compatibilității acestor ajutoare cu piața
         comună.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      40      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Interdicția de punere în aplicare a ajutoarelor de stat, prevăzută la articolul 88 alineatul (3) ultima teză CE, nu obligă
            instanța națională, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, să respingă cererea unui beneficiar de ajutoare de
            stat privind cuantumul acestora care ar fi datorat pentru o perioadă anterioară unei decizii a Comisiei Comunităților Europene
            de admitere a compatibilității acestor ajutoare cu piața comună.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 27 martie 1984. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor. # Cauza 169/82.


Hotărârea Curții din data de 15 decembrie 1987. # Irlanda împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Finanțare FEOGA. # Cauza 325/85.


Hotărârea Curții din data de 16 martie 1978. # Unione nazionale importatori e commercianti motoveicoli esteri (UNICME) și alții împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Cauza 123/77.


Hotărârea Curții din data de 27 septembrie 1983. # Universität Hamburg împotriva Hauptzollamt Hamburg-Kehrwieder. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania. # Scutire de taxe pentru aparate științifice - Valoare științifică echivalentă. # Cauza 216/82.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 18 decembrie 2008. # Afton Chemical Ltd împotriva The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Regatul Unit. # Directiva 92/81/CEE - Accize la uleiurile minerale - Articolul 2 alineatele (2) și (3), precum și articolul 8 alineatul (1) litera (a) - Directiva 2003/96/CE - Impozitarea produselor energetice și a electricității - Articolul 2 alineatele (2)-(4) litera (b) - Domeniu de aplicare - Aditivi pentru carburanți care au calitatea de uleiuri minerale sau de produse energetice, dar care nu sunt utilizați drept carburant - Regim național de impozitare. # Cauza C-517/07.

text:
      Cauza C‑517/07
      Afton Chemical Ltd
      împotriva
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division]
      „Directiva 92/81/CEE – Accize la uleiurile minerale – Articolul 2 alineatele (2) și (3), precum și articolul 8 alineatul (1) litera (a) – Directiva 2003/96/CE – Impozitarea produselor energetice și a electricității – Articolul 2 alineatele (2)-(4) litera (b) – Domeniu de aplicare – Aditivi pentru carburanți care au calitatea de uleiuri minerale sau de produse energetice, dar care nu sunt utilizați drept
         carburant – Regim național de impozitare”

      Sumarul hotărârii
      Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Structura accizelor pentru uleiurile minerale – Directiva 92/81 – Impozitarea
            produselor energetice și a electricității – Directiva 2003/96 – Domeniu de aplicare
      [Directiva 92/81 a Consiliului, art. 2 alin. (3) și art. 8 alin. (1) și Directiva 2003/96 a Consiliului, art. 2 alin. (3)
            și art. 4]
      Articolul 2 alineatul (3) și articolul 8 alineatul (1) din Directiva 92/81 privind armonizarea structurii accizelor la uleiurile
         minerale, în ceea ce privește perioada anterioară datei de 31 decembrie 2003, și articolul 2 alineatele (3) și (4) din Directiva
         2003/96 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității, în ceea ce privește
         perioada cuprinsă între 1 ianuarie și 31 octombrie 2004, trebuie să fie interpretate în sensul că aditivii pentru carburanți,
         care au calitatea de „uleiuri minerale” în sensul articolului 2 alineatul (1) din prima dintre aceste directive sau de „produse
         energetice” în sensul articolului 2 alineatul (1) din cea de a doua dintre acestea, dar care nu sunt destinați utilizării,
         nu sunt puși în vânzare sau utilizați drept carburant, trebuie să fie supuși regimului de impozitare prevăzut de directivele
         menționate.

      Astfel, prin expresia „[p]e lângă produsele impozabile enumerate la alineatul (1)”, articolul 2 alineatul (3) primul paragraf
         prima teză din Directiva 92/81 și articolul 2 alineatul (3) al doilea paragraf din Directiva 2003/96 vizează să consacre în
         mod expres includerea în domeniul de aplicare al dispozițiilor lor a tuturor produselor care sunt destinate utilizării, sunt
         puse în vânzare sau sunt utilizate drept carburant, drept aditiv sau în vederea măririi volumului final al carburanților,
         inclusiv a produselor care constituie „uleiuri minerale” sau „produse energetice” în sensul acestor directive.

      Pe de altă parte, din structura generală și din finalitatea Directivelor 92/81 și 2003/96, care vizează să instituie un regim
         de impozitare armonizat pentru uleiurile minerale și pentru produsele energetice, rezultă că legiuitorul comunitar a înțeles
         să asimileze carburanților aditivii adăugați în aceștia, oricare ar fi natura lor, pentru simplul fapt că sunt adăugați în
         carburanții respectivi, pentru a‑i supune aceluiași regim de impozitare precum aceștia din urmă. În consecință, articolul
         2 alineatul (3) primul paragraf prima teză din Directiva 92/81 și articolul 2 alineatul (3) al doilea paragraf din Directiva
         2003/96 sunt destinate să se refere la orice produs utilizat ca aditiv, indiferent dacă este sau nu este un „ulei mineral”
         sau un „produs energetic” în sensul acestor directive.

      (a se vedea punctele 36, 38, 40, 42 și 44 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      18 decembrie 2008(*)

      „Directiva 92/81/CEE – Accize la uleiurile minerale – Articolul 2 alineatele (2) și (3), precum și articolul 8 alineatul (1) litera (a) – Directiva 2003/96/CE – Impozitarea produselor energetice și a electricității – Articolul 2 alineatele (2)-(4) litera (b) – Domeniu de aplicare – Aditivi pentru carburanți care au calitatea de uleiuri minerale sau de produse energetice, dar care nu sunt utilizați drept
         carburant – Regim național de impozitare”

      În cauza C‑517/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de High Court of
         Justice (England & Wales), Chancery Division (Regatul Unit), prin decizia din 6 august 2007, primită de Curte la 22 noiembrie
         2007, în procedura

      Afton Chemical Ltd
      împotriva
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii A. Ó Caoimh (raportor), J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus și A. Arabadjiev,
         judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna R. Șereș, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 23 octombrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Afton Chemical Ltd, de domnul P. Lasok, QC, și de doamna V. Sloane, barrister, mandatați de doamna E. Philpott, solicitor;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna I. Rao, în calitate de agent, asistată de domnul M. Angiolini, barrister;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul elen, de domnii K. Georgiadis și I. Bakopoulos, precum și de doamna V. Karra, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de domnul R. Adam, în calitate de agent, asistat de domnul P. Gentili, avvocato dello stato;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și W. Mölls, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 din Directiva 92/12/CEE a Consiliului
         din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea
         acestor produse (JO L 76, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 129), a articolului 2 alineatul (3) primul paragraf și a articolului
         8 alineatul (1) litera (a) din Directiva 92/81/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind armonizarea structurii accizelor
         la uleiurile minerale (JO L 316, p. 12), astfel cum au fost modificate prin Directiva 94/74/CE a Consiliului din 22 decembrie
         1994 (JO L 365, p. 46, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 190, denumite în continuare „Directiva 92/12” și, respectiv, „Directiva
         92/81”), precum și a articolului 2 alineatul (3) al doilea paragraf și alineatul (4) litera (b) prima liniuță din Directiva
         2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice
         și a electricității (JO L 283, p. 51, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98).

      2        Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între Afton Chemical Ltd (denumită în continuare „Afton”), pe de o
         parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumiți în continuare „Commissioners”), pe de altă parte,
         care au responsabilitatea, în Regatul Unit, a gestionării și a colectării accizelor și a impozitelor pe produsele energetice,
         în legătură cu plata de accize la aditivii pentru carburant pentru perioada cuprinsă între 19 noiembrie 2000 și 31 octombrie
         2004.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
       Directiva 92/12
      3        Articolul 1 din Directiva 92/12 prevede:

      „(1)      Prezenta directivă stabilește regimurile pentru produsele supuse accizelor și altor taxe indirecte care sunt percepute direct
         sau indirect pentru consumul acestor produse, cu excepția taxei pe valoarea adăugată și a taxelor impuse de Comunitate.

      (2)      Dispozițiile speciale referitoare la structurile și ratele accizelor aplicate produselor supuse accizelor se stabilesc în
         directive specifice.”

      4        Articolul 3 alineatele (1), (2) și (3) primul paragraf din directiva menționată prevede:

      „(1)      Prezenta directivă se aplică la nivel comunitar următoarelor produse, conform definiției din directivele relevante:
      –        uleiuri minerale;
      […]
      (2)      Produsele enumerate la alineatul (1) pot fi supuse altor taxe indirecte în scopuri specifice, cu condiția ca taxele în cauză
         să fie conforme cu normele de impozitare aplicabile accizelor sau taxei pe valoarea adăugată în ceea ce privește calcularea
         bazei de impozitare, calcularea taxei, exigibilitatea și monitorizarea taxei.

      (3)      Statele membre își păstrează dreptul de a introduce sau a menține taxe percepute asupra unor produse, altele decât cele enumerate
         la alineatul (1), cu condiția ca taxele în cauză să nu genereze formalități la trecerea frontierei în cadrul schimburilor
         comerciale dintre statele membre.”

       Directivele 92/81 și 92/82/CEE
      5        Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directiva 92/81:

      „Statele membre aplică uleiurilor minerale o acciză armonizată conform prezentei directive.” [traducere neoficială]
      6        Articolul 2 din aceeași directivă prevede:

      „(1)      În sensul prezentei directive, termenul «uleiuri minerale» se aplică:
      […]
      (k)      produselor care se încadrează în codul 3811 [din Nomenclatura combinată, denumită în continuare «NC»];
      […]
      (2)      Uleiurile minerale, altele decât cele pentru care nivelul accizelor a fost stabilit prin Directiva [92/82], sunt supuse unei
         accize dacă sunt destinate utilizării, sunt puse în vânzare sau sunt utilizate drept combustibil pentru încălzire sau carburant.
         Nivelul accizei este stabilit, în funcție de destinație, la nivelul aplicabil combustibilului pentru încălzire sau carburantului
         pentru motor echivalent.

      (3)      Pe lângă produsele impozabile vizate la alineatul (1), orice produs destinat să fie utilizat, pus în vânzare sau utilizat
         drept carburant sau ca aditiv ori pentru a crește volumul final al carburanților se impozitează precum un carburant. Orice
         altă hidrocarbură cu excepția cărbunelui, a lignitului, a turbei sau a oricărei alte hidrocarburi solide similare sau a gazului
         natural, destinat să fie utilizat, pus în vânzare sau utilizat pentru încălzire, se impozitează la nivelul aplicabil uleiului
         mineral echivalent.

      […]
      (4)      Codurile [NC] vizate în prezenta directivă sunt cele care figurează în versiunea [NC] aflată în vigoare la 1 octombrie 1994.”
         [traducere neoficială]

      7        Articolul 8 alineatul (1) litera (a) din Directiva 92/81 prevede:

      „(1)      Pe lângă dispozițiile generale prevăzute în Directiva 92/12 privind utilizările scutite ale produselor supuse accizelor și
         fără a aduce atingere altor dispoziții comunitare, statele membre scutesc următoarele produse de la acciza armonizată, în
         condițiile pe care le stabilesc în scopul de a asigura aplicarea corectă și clară a acestor scutiri și de a preveni frauda,
         evaziunea sau abuzul:

      (a)      uleiurile minerale utilizate altfel decât drept carburant sau combustibil pentru încălzire”. [traducere neoficială]
      8        Directiva 92/82/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind apropierea legislativă a ratelor accizelor la uleiurile minerale
         (JO L 316, p. 19), astfel cum a fost modificată prin Directiva 94/74 (denumită în continuare „Directiva 92/82”) stabilește
         o rată minimă a accizei pentru anumite uleiuri minerale. Articolul 2 din Directiva 92/82 enumeră uleiurile minerale vizate
         de aceasta, printre care nu figurează produsele care se încadrează în codul NC 3811.

       Directiva 2003/96
      9        Considerentele (1)-(3) ale Directivei 2003/96 au următorul cuprins:

      „(1)      Domeniul de aplicare al Directivei [92/81] și al Directivei [92/82] se limitează la uleiurile minerale.
      (2)      Absența dispozițiilor comunitare care să impună o rată minimă a impozitării la electricitate și la alte produse energetice
         decât uleiurile minerale poate afecta buna funcționare a pieței interne.

      (3)      Buna funcționare a pieței interne și realizarea obiectivelor celorlalte politici comunitare necesită stabilirea la nivel comunitar
         a unor rate minime de impozitare la majoritatea produselor energetice, inclusiv electricitate, gaze naturale și cărbune.”

      10      Pe de altă parte, considerentul (22) al Directivei 2003/96 prevede:

      „Produsele energetice trebuie supuse în principal unui cadru comunitar atunci când sunt utilizate drept combustibil pentru
         încălzire sau drept carburant. În această privință, excluderea din sfera de aplicare a acestui cadru a produselor energetice
         și a proceselor mineralogice cu dublă utilizare și utilizate altfel decât drept combustibil sau carburant ține de natura și
         logica sistemului fiscal. Electricitatea utilizată în mod similar trebuie să beneficieze de un tratament analog.”

      11      Articolul 1 din Directiva 2003/96 prevede că statele membre impozitează produsele energetice și electricitatea în conformitate
         cu această directivă.

      12      Articolul 2 din directiva menționată prevede:

      „(1)      În sensul prezentei directive, termenul «produse energetice» se aplică produselor:
      […]
      (f)      incluse în codul NC 3811;
      […]
      (3)      Atunci când sunt destinate utilizării, sunt puse în vânzare sau sunt utilizate drept carburant sau combustibil pentru încălzire,
         produsele energetice, altele decât cele pentru care este precizat un nivel de impozitare în prezenta, directivă se impozitează
         în funcție de utilizarea lor, la rata aplicată combustibilului pentru încălzire sau carburantului echivalent.

      Pe lângă produsele impozabile enumerate la alineatul (1), orice produs destinat să fie utilizat, pus în vânzare sau utilizat
         drept carburant, drept aditiv sau în vederea măririi volumului final al carburanților se impozitează la rata aplicabilă carburantului
         echivalent.

      Pe lângă produsele impozabile enumerate la alineatul (1), orice hidrocarbură, cu excepția turbei, destinată să fie utilizată,
         pusă în vânzare sau utilizată pentru încălzire se impozitează la rata produsului energetic echivalent.

      (4)      Prezenta directivă nu se aplică:
      […]
      (b)      următoarelor utilizări ale produselor energetice și ale electricității:
      –        produse energetice utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire,
      […]
      (5)      Trimiterile din prezenta directivă la codurile [NC] sunt cele care figurează în Regulamentul (CE) nr. 2031/2001 al Comisiei
         din 6 august 2001 de modificare a anexei I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului privind Nomenclatura tarifară
         și statistică și Tariful vamal comun [(JO L 279, p. 1)].”

      13      Articolul 3 din Directiva 2003/96 prevede:

      „Trimiterile din Directiva [92/12] la termenii «uleiuri minerale» și «accize», în măsura în care se aplică uleiurilor minerale,
         se interpretează ca incluzând toate produsele energetice, electricitatea și impozitele naționale indirecte menționate în articolul
         2, respectiv în articolul 4 alineatul (2) din prezenta directivă.”

      14      Articolul 28 alineatele (1) și (2) din Directiva 2003/96 prevede:

      „(1)      Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare aducerii la îndeplinire
         a prezentei directive până la 31 decembrie 2003 cel târziu. Ele informează imediat Comisia cu privire la aceasta.

      (2)      Ele aplică aceste dispoziții de la 1 ianuarie 2004, cu excepția dispozițiilor prevăzute în articolul 16 și articolul 18 alineatul
         (1), care pot fi aplicate de statele membre de la 1 ianuarie 2003.”

      15      Potrivit articolului 30 din directiva respectivă:

      „Fără a aduce atingere articolului 28 alineatul (2), Directivele [92/81] și [92/82] se abrogă de la 31 decembrie 2003.”
       Reglementarea privind NC
      16      Potrivit versiunii NC avute în vedere de Directivele 92/81 și 2003/96, poziția 3811 din această nomenclatură cuprinde „[p]reparate
         antidetonante, inhibitori de oxidare, aditivi peptizanți, amelioratori de viscozitate, aditivi anticorozivi și alți aditivi
         preparați, pentru uleiurile minerale (inclusiv pentru benzină) sau pentru alte lichide utilizate în aceleași scopuri ca și
         uleiurile minerale”.

       Reglementarea națională
      17      Din observațiile scrise depuse de Afton, de Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, precum și de Comisie reiese
         că articolul 6 A din Legea din 1979 privind accizele la uleiurile din hidrocarburi (Hydrocarbon Oil Duties act 1979) are următorul
         cuprins:

      „1.      Se aplică o acciză pentru efectuarea de rezerve pentru o utilizare impozabilă de către orice persoană sau (dacă nu a fost
         impozitată deja în temeiul prezentei secțiuni) pentru utilizarea impozabilă de către orice persoană a oricărui lichid care
         nu este

      (a)      o hidrocarbură
      (b)      biodiesel
      (c)      un amestec bio
      (d)      bioetanol sau
      (e)      un amestec de bioetanol.
      2.      În prezenta secțiune, prin «utilizare impozabilă», în privința oricărei substanțe, se înțelege utilizarea acestei substanțe
      (a)      drept carburant pentru orice motor sau altă mașină sau
      (b)      drept aditiv sau pentru creșterea volumului final al oricărei substanțe astfel utilizate.”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      18      Afton produce diverși aditivi care se încadrează la poziția 3811 din NC și care sunt destinați să fie adăugați și amestecați
         cu carburanții, în general în cantități de 1 la 1000 sau de 1 la 2000.

      19      Din decizia de trimitere reiese că aditivii produși de Afton nu sunt destinați utilizării, nu sunt puși în vânzare sau utilizați
         drept carburant. Mai precis, niciunul dintre acești aditivi nu este conceput să îndeplinească, ca atare, funcția de carburant
         sau să propulseze vehicule. Dimpotrivă, aditivii respectivi conțin unul sau mai multe dintre următoarele componente: agent
         de curățare, antispumant, agent de dezemulsionare, lichid de transport, solvent, ameliorant de cetan și de lubrifiere, precum
         și inhibitor de coroziune. Acestea sunt arse în motor în cadrul procesului de combustie.

      20      Afton a sesizat VAT and Duties Tribunal pentru a obține de la Commissioners rambursarea accizelor plătite pentru acești aditivi
         pentru perioada cuprinsă între 19 noiembrie 2000 și 31 octombrie 2004, în sumă de 2 825 215,61 GBP.

      21      Prin decizia din 4 mai 2007, VAT and Duties Tribunal a respins această acțiune pentru motivul că articolul 2 alineatul (3)
         primul paragraf din Directiva 92/81 și articolul 2 alineatul (3) al doilea paragraf din Directiva 2003/96 supun impozitării
         toți aditivii pentru carburanți, indiferent dacă sunt produși pe bază de uleiuri minerale sau de alte substanțe, și că, întrucât
         sunt considerați carburanți, acești aditivi nu sunt scutiți de la impozitare în temeiul articolului 8 alineatul (1) litera
         (a) din Directiva 92/81 sau al articolului 2 alineatul (4) litera (b) prima liniuță din Directiva 2003/96.

      22      În aceste condiții, High Court of Justice (England and Wales), Chancery Division, sesizată în apel, a hotărât să suspende
         judecata și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Sunt supuși impozitării în temeiul articolului 2 alineatul (3) din Directiva [92/81] aditivii pentru carburanți, precum cei
         în discuție, care nu sunt destinați utilizării, nu sunt puși în vânzare sau nu sunt utilizați drept carburant, ci sunt adăugați
         în carburant în alte scopuri decât alimentarea vehiculului în care este utilizat carburantul?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, astfel de aditivi intră în domeniul de aplicare al scutirii prevăzute
         la articolul 8 alineatul (1) din Directiva [92/81]?

      3)      Sunt supuși impozitării în temeiul articolului 2 alineatul (3) al doilea paragraf din Directiva [2003/96] aditivii pentru
         carburant, precum cei în discuție, care nu sunt destinați utilizării, nu sunt puși în vânzare sau utilizați drept carburant,
         ci sunt adăugați în carburant în alte scopuri decât alimentarea vehiculului în care este utilizat carburantul?

      4)      În cazul unui răspuns afirmativ la a treia întrebare, astfel de aditivi intră în domeniul de aplicare al scutirii prevăzute
         la articolul [2 alineatul] (4) litera (b) prima liniuță din această directivă?

      5)      Taxa impusă de Regatul Unit pe aditivii pentru carburanți menționați anterior este interzisă de dreptul comunitar și, în special,
         de articolul 3 din Directiva [92/12]?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      23      Prin intermediul primelor patru întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să
         se stabilească dacă articolul 2 alineatul (3) și articolul 8 alineatul (1) din Directiva 92/81, pe de o parte, și articolul
         2 alineatele (3) și (4) din Directiva 2003/96, pe de altă parte, trebuie să fie interpretate în sensul că aditivii pentru
         carburanți, precum cei în discuție în acțiunea principală, care au calitatea de „uleiuri minerale” în sensul articolului 2
         alineatul (1) din prima dintre aceste două directive sau de „produse energetice” în sensul articolului 2 alineatul (1) din
         cea de a doua dintre acestea, dar care nu sunt destinați utilizării, nu sunt puși în vânzare sau utilizați drept carburant,
         trebuie să fie supuși regimului de impozitare prevăzut de directivele menționate.

      24      Astfel cum reiese din decizia de trimitere, aceste întrebări au fost formulate în cadrul unui litigiu referitor la legalitatea
         accizei la aditivii pentru carburanți care a fost achitată, în temeiul Legii din 1979 privind accizele la uleiurile din hidrocarburi,
         pentru perioada cuprinsă între 19 noiembrie 2000 și 31 octombrie 2004.

      25      În această privință, trebuie amintit că, în ceea ce privește perioada anterioară datei de 31 decembrie 2003, în temeiul articolului
         1 alineatul (1) din Directiva 92/81, statele membre aveau obligația de a supune „uleiurile minerale”, în sensul acesteia,
         la o acciză armonizată. Începând cu 1 ianuarie 2004, statele membre au obligația, în temeiul articolului 1 din Directiva 2003/96,
         care a abrogat Directiva 92/81, de a impozita „produsele energetice”, în sensul Directivei 2003/96, aceasta urmărind să impună,
         astfel cum reiese din considerentele (2) și (3) ale acesteia, o rată minimă a impozitării la nivel comunitar și la alte produse
         decât uleiurile minerale, pentru majoritatea produselor energetice amintite anterior (a se vedea în acest sens Hotărârea din
         5 iulie 2007, Fendt Italiana, C‑145/06 și C‑146/06, Rep., p. I‑5869, punctul 32).

      26      În temeiul articolului 2 alineatul (1) litera (k) din Directiva 92/81 coroborat cu alineatul (4) al aceluiași articol, precum
         și în temeiul articolului 2 alineatul (1) litera (f) din Directiva 2003/96 coroborat cu alineatul (5) din acest articol, produsele
         care, precum aditivii pentru carburanți în discuție în acțiunea principală, se încadrează la poziția 3811 din NC, sunt „uleiuri
         minerale” sau „produse energetice”, după caz, în sensul acestor directive.

      27      În conformitate cu articolul 2 alineatul (2) din Directiva 92/81 și cu articolul 2 alineatul (3) primul paragraf din Directiva
         2003/96, uleiurile minerale și produsele energetice pentru care, asemănător aditivilor pentru carburanți în discuție în acțiunea
         principală, nu este precizat un nivel de impozitare fie prin Directiva 92/82 referitor la uleiurile minerale, fie prin Directiva
         2003/96 referitor la produsele energetice, acestea trebuie să fie impozitate atunci când sunt destinate utilizării, sunt puse
         în vânzare sau sunt utilizate drept carburant ori combustibil pentru încălzire în funcție de destinația lor, la nivelul aplicat
         combustibilului pentru încălzire sau carburantului echivalent.

      28      În speță, astfel cum rezultă și din modul de redactare a primei și a celei de a treia întrebări adresate de instanța de trimitere,
         este cert că, deși sunt destinați să fie adăugați în carburanți și, ca urmare, să fie utilizați în aceștia, aditivii în discuție
         în acțiunea principală nu sunt destinați utilizării, nu sunt puși în vânzare sau utilizați drept carburant. Prin urmare, astfel
         de aditivi nu fac obiectul impozitării prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din Directiva 92/81 și la articolul 2 alineatul
         (3) primul paragraf din Directiva 2003/96.

      29      Cu toate acestea, potrivit articolului 2 alineatul (3) primul paragraf prima teză din Directiva 92/81 și articolului 2 alineatul
         (3) al doilea paragraf din Directiva 2003/96, „[p]e lângă produsele impozabile enumerate la alineatul (1), orice produs destinat
         să fie utilizat, pus în vânzare sau utilizat drept carburant, drept aditiv sau în vederea măririi volumului final al carburanților”
         trebuie să fie impozitat la nivelul aplicabil carburantului echivalent.

      30      Totuși, potrivit Afton, aditivii în discuție în acțiunea principală nu fac obiectul impozitării prevăzute de dispozițiile
         menționate. Astfel, ar rezulta din modul de redactare a acestora, mai ales din expresia „[p]e lângă produsele impozabile enumerate
         la alineatul (1)”, că aceste dispoziții ar prezenta un caracter rezidual și că s‑ar aplica numai unor produse adiționale care
         nu sunt „uleiuri minerale” sau „produse energetice”, enumerate la articolele 2 alineatul (1) din aceste directive. Prin urmare,
         aceste dispoziții s‑ar referi la alte produse. Interpretarea alternativă, potrivit căreia aceste dispoziții ar include produsele
         deja vizate la alineatul (1) al articolului 2 menționat, ar ignora utilizarea expresiei „în afară de” și ar fi eronată, întrucât
         ar avea drept efect să se solicite impozitarea tuturor produselor destinate să fie utilizate ca aditiv, deși un astfel de
         efect ar fi putut să fie obținut printr‑o dispoziție mult mai simplă, care să nu conțină expresia introductivă menționată
         mai sus. De asemenea, o astfel de interpretare ar avea drept efect ca aceste dispoziții să solicite încă o dată impozitarea
         uleiurilor minerale și a produselor energetice destinate să fie utilizate drept carburant. Pe de altă parte, ar fi conform
         obiectivului urmărit de reglementarea comunitară ca uleiurile minerale și produsele energetice să fie supuse unei impozitări
         numai atunci când sunt utilizate drept carburant sau combustibil pentru încălzire.

      31      Cu toate acestea, trebuie constatat că, având în vedere modul de redactare a dispozițiilor vizate din Directivele 92/81 și
         2003/96 în ansamblul lor, precum și structura generală și finalitatea acestor directive, această interpretare nu poate fi
         reținută.

      32      În ceea ce privește, în primul rând, modul de redactare a dispozițiilor menționate, trebuie desigur să se admită că, astfel
         cum Comisia a recunoscut în ședință în răspunsul la întrebările Curții, modul de redactare a articolelor 2 din Directiva 92/81
         și din Directiva 2003/96 ar putea prezenta mai multă claritate și precizie, fiind vorba de dispoziții care prevăd un regim
         de impozitare destinat, după transpunerea în dreptul intern, să creeze obligații în sarcina particularilor. În special, din
         moment ce articolul 2 alineatul (2) din Directiva 92/81 și articolul 2 alineatul (3) primul paragraf din Directiva 2003/96
         prevăd impozitarea uleiurilor minerale și a produselor energetice, impozitarea aditivilor pentru carburanți, care, precum
         în cauza principală, au aceste calități, ar trebui în mod logic să fie prevăzută în cadrul acestor dispoziții. Or, astfel
         cum rezultă din cuprinsul punctului 28 din prezenta hotărâre, nu ne regăsim într‑o astfel de situație.

      33      Totuși, rezultă în mod suficient din modul de redactare a articolului 2 alineatul (3) primul paragraf prima teză din Directiva
         92/81 și a articolului 2 alineatul (3) al doilea paragraf din Directiva 2003/96 că aditivii pentru carburanți, precum cei
         în discuție în cauza principală, fac obiectul regimului de impozitare prevăzut la aceste dispoziții.

      34      Astfel, contrar celor susținute de Afton, expresia „[p]e lângă produsele impozabile enumerate la alineatul (1)”, aflată la
         începutul fiecăreia dintre aceste dispoziții, nu poate fi înțeleasă ca vizând să excludă din domeniul de aplicare al acestora
         produsele care constituie „uleiuri minerale” sau, respectiv, „produse energetice”, în sensul articolelor 2 alineatul (1) din
         directivele respective.

      35      Dimpotrivă, expresia „în afară de”, potrivit înțelesului comun al acesteia, nu are o astfel de finalitate de excludere, ci,
         dimpotrivă, o finalitate de includere. Această finalitate reiese din mai multe versiuni lingvistice ale articolului 2 alineatul
         (3) primul paragraf prima teză din Directiva 92/81 și ale articolului 2 alineatul (3) al doilea paragraf din Directiva 2003/96
         [a se vedea, în afară de versiunea franceză, de exemplu, versiunile germană („[n]eben”), spaniolă („[a]demás”), italiană („[o]ltre”),
         olandeză („[n]aast”), portugheză („[p]ara além”) și engleză („[i]n addition to”)].

      36      Rezultă că, prin expresia „[p]e lângă produsele impozabile enumerate la alineatul (1)”, articolul 2 alineatul (3) primul paragraf
         prima teză din Directiva 92/81 și articolul 2 alineatul (3) al doilea paragraf din Directiva 2003/96 vizează să consacre în
         mod expres includerea în domeniul de aplicare al dispozițiilor lor a tuturor produselor care sunt destinate utilizării, sunt
         puse în vânzare sau sunt utilizate drept carburant, drept aditiv sau în vederea măririi volumului final al carburanților,
         inclusiv a produselor care constituie „uleiuri minerale” sau „produse energetice” în sensul acestor directive.

      37      O astfel de interpretare care rezultă din modul de redactare a articolelor 2 din directivele menționate nu poate fi pusă în
         discuție de împrejurarea potrivit căreia aceasta conduce, în cazul uleiurilor minerale și al produselor energetice care sunt
         destinate utilizării, sunt puse în vânzare sau sunt utilizate drept carburant, la reiterarea obligației de impozitare care
         rezultă deja din articolul 2 alineatul (2) din Directiva 92/81 și din articolul 2 alineatul (3) primul paragraf din Directiva
         2003/96. Într‑adevăr, o astfel de reiterare parțială a dispozițiilor acestor directive, oricât de regretabilă ar fi, se explică
         prin caracterul rezidual al articolului 2 alineatul (3) primul paragraf prima teză din Directiva 92/81 și al articolului 2
         alineatul 3 al doilea paragraf din Directiva 2003/96, care vizează să supună produse de natură diferită obligației de impozitare.

      38      În ceea ce privește, în al doilea rând, structura generală și finalitatea Directivelor 92/81 și 2003/96, trebuie amintit că
         acestea vizează, potrivit articolelor 1 din acestea, să instituie un regim de impozitare armonizat pentru uleiurile minerale
         și pentru produsele energetice.

      39      Or, excluderea aditivilor pentru carburanți, precum cei în discuție în acțiunea principală, din domeniul de aplicare al articolului
         2 alineatul (3) primul paragraf prima teză din Directiva 92/81 și al articolului 2 alineatul (3) al doilea paragraf din Directiva
         2003/96 ar conduce la un rezultat incoerent, chiar absurd, potrivit căruia acești aditivi, care au calitatea de uleiuri minerale
         sau de produse energetice, nu ar fi supuși obligației de impozitare prevăzute de aceste dispoziții, deși este cert că aditivii
         pentru carburanți care nu sunt uleiuri minerale sau produse energetice sunt, în ceea ce îi privește, supuși acestei obligații
         în temeiul dispozițiilor menționate.

      40      În realitate, rezultă că, dimpotrivă, legiuitorul comunitar a înțeles să asimileze carburanților aditivii adăugați în aceștia,
         oricare ar fi natura lor, pentru simplul fapt că sunt adăugați în carburanții respectivi, pentru a‑i supune aceluiași regim
         de impozitare precum aceștia din urmă.

      41      Pe de altă parte, în această privință, trebuie subliniat că, astfel cum au arătat guvernul italian și cel al Regatului Unit,
         din momentul în care un aditiv este adăugat într‑un carburant, nu mai este posibil să se facă distincția între carburant ca
         atare și aditivul care este amestecat în acesta, decât dacă se procedează la o analiză chimică detaliată. În aceste împrejurări,
         dacă aditivii pentru carburanți nu ar fi supuși impozitării precum carburanții, astfel cum susține Afton, ar rezulta un risc
         de abuz, întrucât controalele ar fi foarte dificil de efectuat, deoarece ar fi necesar ca, în fiecare caz particular, să se
         analizeze conținutul amestecului pentru a se cunoaște proporția de carburant și de aditiv conținută de acest amestec.

      42      În consecință, din modul de redactare a articolului 2 alineatul (3) primul paragraf prima teză din Directiva 92/81 și a articolului
         2 alineatul (3) al doilea paragraf din Directiva 2003/96, precum și din structura generală și din finalitatea acestor două
         directive rezultă că, astfel cum au susținut toate guvernele care au prezentat Curții observații scrise, precum și Comisia,
         dispozițiile respective sunt destinate să se refere la orice produs utilizat ca aditiv, indiferent dacă este sau nu este un
         „ulei mineral” sau un „produs energetic” în sensul acestor directive.

      43      Această concluzie nu poate fi pusă în discuție de dispozițiile articolului 8 alineatul (1) litera (a) din Directiva 92/81
         și ale articolului 2 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2003/96, potrivit cărora, atunci când sunt utilizate în alte scopuri
         decât drept carburant sau combustibil pentru încălzire, uleiurile minerale și produsele energetice trebuie să fie scutite
         de acciza armonizată sau, respectiv, să fie excluse din domeniul de aplicare al Directivei 2003/96. Astfel, aplicarea acestor
         dispoziții în privința aditivilor pentru carburanți, precum cei în discuție în acțiunea principală, care sunt supuși unei
         obligații exprese de impozitare în temeiul articolului 2 alineatul (3) primul paragraf prima teză din Directiva 92/81 și al
         articolului 2 alineatul (3) al doilea paragraf din Directiva 2003/96, ar priva de orice efect util aceste din urmă dispoziții
         (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 10 iunie 1999, Braathens, C‑346/97, Rec., p. I‑3419, punctele 24 și 25, precum și
         Hotărârea din 25 septembrie 2003, Comisia/Italia, C‑437/01, Rec., p. I‑9861, punctele 31-33).

      44      Prin urmare, trebuie să se răspundă la primele patru întrebări că articolul 2 alineatul (3) și articolul 8 alineatul (1) din
         Directiva 92/81, în ceea ce privește perioada anterioară datei de 31 decembrie 2003, și articolul 2 alineatele (3) și (4)
         din Directiva 2003/96, în ceea ce privește perioada cuprinsă între 1 ianuarie și 31 octombrie 2004, trebuie să fie interpretate
         în sensul că aditivii pentru carburanți precum cei în discuție în acțiunea principală, care au calitatea de „uleiuri minerale”
         în sensul articolului 2 alineatul (1) din prima dintre aceste directive sau de „produse energetice” în sensul articolului
         2 alineatul (1) din cea de a doua dintre acestea, dar care nu sunt destinați utilizării, nu sunt puși în vânzare sau utilizați
         drept carburant, trebuie să fie supuși regimului de impozitare prevăzut de directivele menționate.

      45      Având în vedere acest răspuns, nu mai este necesar să se răspundă la cea de a cincea întrebare adresată de instanța de trimitere.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      46      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 2 alineatul (3) și articolul 8 alineatul (1) din Directiva 92/81/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind
            armonizarea structurii accizelor la uleiurile minerale, astfel cum a fost modificată prin Directiva 94/74/CE a Consiliului
            din 22 decembrie 1994, în ceea ce privește perioada anterioară datei de 31 decembrie 2003, și articolul 2 alineatele (3) și
            (4) din Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a
            produselor energetice și a electricității, în ceea ce privește perioada cuprinsă între 1 ianuarie și 31 octombrie 2004, trebuie
            să fie interpretate în sensul că aditivii pentru carburanți precum cei în discuție în acțiunea principală, care au calitatea
            de „uleiuri minerale” în sensul articolului 2 alineatul (1) din prima dintre aceste directive sau de „produse energetice”
            în sensul articolului 2 alineatul (1) din cea de a doua dintre acestea, dar care nu sunt destinați utilizării, nu sunt puși
            în vânzare sau utilizați drept carburant, trebuie să fie supuși regimului de impozitare prevăzut de directivele menționate.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții din data de 18 martie 1980. # SpA Ferriera Valsabbia și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauze conexate 154, 205, 206, 226 până la 228, 263 și 264/78, 39, 31, 83 și 85/79.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 26 noiembrie 1998. # Mehmet Birden împotriva Stadtgemeinde Bremen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen - Germania. # Libera circulație a lucrătorilor. # Cauza C-1/97.