title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 22 decembrie 2010.#Bogusław Juliusz Dankowski împotriva Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi.#Cerere de decizie preliminară formulată de Naczelny Sąd Administracyjny.#cauza C-438/09.

text:
      Cauza C‑438/09
      Bogusław Juliusz Dankowski
      împotriva
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Naczelny Sąd Administracyjny)
      „A șasea directivă TVA — Dreptul de deducere a TVA‑ului achitat în amonte — Servicii prestate — Persoană impozabilă neînscrisă în registrul TVA‑ului — Mențiuni obligatorii pe factură în scopuri de TVA — Reglementare fiscală națională — Excluderea de la dreptul de deducere în temeiul articolului 17 alineatul (6) din A șasea directivă TVA”
      Sumarul hotărârii
      1.        Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — Deducerea taxei achitate în amonte — Deducere de către o persoană impozabilă care a achitat această taxă pentru prestări
            de servicii furnizate de o altă persoană impozabilă neînregistrată în scopuri de taxă pe valoarea adăugată — Condiție — Întocmirea
            de către prestatorul menționat a unei facturi care cuprinde toate informațiile cerute
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 18 alin. (1) lit. (a) și art. 22 alin. (3) lit. (b)]
      2.        Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — Deducerea taxei achitate în amonte — Excluderi de la dreptul de deducere — Posibilitatea statelor membre de a continua să
            aplice excluderile existente la momentul intrării în vigoare a celei de A șasea directive — Reglementare națională care exclude
            dreptul la deducerea taxei plătite de o persoană impozabilă unei alte persoane impozabile din cauza neînregistrării acesteia
            din urmă în scopul acestei taxe — Inadmisibilitate
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 17 alin. (6)]
      1.        Articolul 18 alineatul (1) litera (a) și articolul 22 alineatul (3) litera (b) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea
         legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/18,
         trebuie interpretate în sensul că o persoană impozabilă beneficiază de dreptul de deducere în ceea ce privește taxa pe valoarea
         adăugată achitată pentru prestările de servicii furnizate de o altă persoană impozabilă care nu este înregistrată în scopuri
         de taxă pe valoarea adăugată atunci când facturile referitoare la acestea conțin toate informațiile impuse de respectivul
         articol 22 alineatul (3) litera (b), în special cele necesare pentru identificarea persoanei care a întocmit facturile menționate
         și a naturii serviciilor furnizate.

      Astfel, din moment ce administrația fiscală competentă dispune de informațiile necesare pentru a stabili că persoana impozabilă,
         în calitate de destinatar al tranzacțiilor comerciale, este obligată la plata taxei pe valoarea adăugată, aceasta nu poate
         impune, în ceea ce privește dreptul persoanei impozabile de a deduce taxa achitată în amonte, condiții suplimentare care pot
         avea ca efect anihilarea exercitării acestui drept.

      Astfel, o eventuală neîndeplinire de către un prestator de servicii a obligației prevăzute la articolul 22 alineatul (1) din
         A șasea directivă nu poate repune în discuție dreptul de deducere de care beneficiază destinatarul serviciilor respective
         în temeiul articolului 17 alineatul (2) din această directivă.

      (a se vedea punctele 35, 36 și 38 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele
         pe cifra de afaceri, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/18, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări
         naționale care exclude dreptul de deducere a taxei pe valoarea adăugată plătite de o persoană impozabilă unei alte persoane
         impozabile, prestatoare de servicii, atunci când aceasta din urmă nu este înregistrată în scopuri de taxă pe valoarea adăugată.

      Astfel, posibilitatea acordată statelor membre prin articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă nu constituie o putere
         discreționară absolută de a exclude toate bunurile și serviciile sau cvasitotalitatea acestora de la dreptul de deducere a
         taxei pe valoarea adăugată și de a lipsi astfel de conținut regimul instituit prin dispozițiile acestei directive. Prin urmare,
         această posibilitate nu se referă la excluderi generale și nu dispensează statele membre de obligația de a preciza în mod
         suficient bunurile și serviciile pentru care dreptul de deducere este exclus.

      (a se vedea punctele 41 și 47 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      22 decembrie 2010(*)

      „A șasea directivă TVA – Dreptul de deducere a TVA‑ului achitat în amonte – Servicii prestate – Persoană impozabilă neînscrisă în registrul TVA‑ului – Mențiuni obligatorii pe factură în scopuri de TVA – Reglementare fiscală națională – Excluderea de la dreptul de deducere în temeiul articolului 17 alineatul (6) din A șasea directivă TVA”
      În cauza C‑438/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Naczelny Sąd
         Administracyjny (Polonia), prin decizia din 14 iulie 2009, primită de Curte la 9 noiembrie 2009, în procedura

      Bogusław Juliusz Dankowski
      împotriva
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul D. Šváby, doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), domnii E. Juhász
         și T. von Danwitz, judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 noiembrie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Bogusław Juliusz Dankowski, de R. Grzejszczak, J. Skrzydło, T. Grzejszczak și A. Kania, adwokaci;
      –        pentru guvernul polonez, de doamna A. Kramarczyk, precum și de domnii M. Szpunar și B. Majczyna, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul german, de domnii C. Blaschke și J. Möller, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul elen, de doamnele Z. Chatzipavlou și D. Tsagkaraki, precum și de domnul K. Georgiadis, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul D. Triantafyllou, precum și de doamnele A. Stobiecka‑Kuik și K. Herrmann, în calitate
         de agenți,

      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 17 alineatele (2) și (6), precum și a
         articolelor 18 și 22 din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor
         membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare
         (JO L 145, p. 1), în versiunea sa în vigoare la momentul faptelor în litigiu.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Dankowski, pe de o parte, și Dyrektor Izby Skarbowej w
         Łodzi (directorul administrației fiscale din Łódź), pe de altă parte, privind limitarea dreptului de deducere a taxei pe valoarea
         adăugată (denumită în continuare „TVA”).

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Potrivit articolului 2 din A șasea directivă:

      „Sunt supuse taxei pe valoarea adăugată:
      1.      livrările de bunuri și prestările de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul țării de către o persoană impozabilă
         care acționează ca atare;

      […]” [traducere neoficială]
      4        Articolul 4 din această directivă prevede:

      „(1)      «Persoană impozabilă» înseamnă orice persoană care, în mod independent, desfășoară în orice loc orice activitate economică
         menționată la alineatul (2), indiferent de scopul sau rezultatele activității respective.

      (2)      Activitățile economice menționate la alineatul (1) cuprind toate activitățile producătorilor, comercianților sau persoanelor
         care prestează servicii, inclusiv activitățile miniere și activitățile agricole și activitățile prestate în cadrul profesiunilor
         liberale. […]

      […]” [traducere neoficială]
      5        Potrivit articolului 17 din A șasea directivă:

      „(1)      Dreptul de deducere ia naștere în momentul în care taxa deductibilă devine exigibilă.
      (2)      În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate pentru tranzacțiile sale impozabile, persoana impozabilă are dreptul
         de a deduce din taxa pe care o datorează:

      (a)      taxa pe valoarea adăugată datorată sau plătită pentru bunurile sau serviciile care i‑au fost sau urmează a‑i fi furnizate
         de către o altă persoană impozabilă plătitoare de taxă pe teritoriul țării;

      […]
      (6)      În termen de cel mult patru ani de la data intrării în vigoare a prezentei directive, Consiliul, hotărând în unanimitate la
         propunerea Comisiei, stabilește cheltuielile care nu dau drept de deducere a taxei pe valoarea adăugată. În niciun caz, nu
         se acordă dreptul de deducere a taxei pentru cheltuielile care nu sunt legate strict de activitatea economică desfășurată,
         precum cheltuielile de lux, divertisment sau spectacole.

      Până la intrarea în vigoare a normelor menționate anterior, statele membre pot continua să aplice toate excluderile prevăzute
         de legislațiile lor naționale la intrarea în vigoare a prezentei directive.

      […]” [traducere neoficială]
      6        Articolul 18 alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă prevede:

      „(1)      Pentru a‑și exercita dreptul de deducere, o persoană impozabilă trebuie:
      (a)      să dețină o factură emisă în conformitate cu articolul 22 alineatul (3), pentru deducerile prevăzute la articolul 17 alineatul
         (2) litera (a) [...]”

      7        Potrivit articolului 22 alineatul (1) din directiva menționată:

      (a)      Orice persoană impozabilă declară când începe, își modifică sau încetează activitatea ca persoană impozabilă. […]
      […]
      (c)      statele membre adoptă măsurile necesare pentru identificarea prin intermediul unui număr individual:
      –        a oricărei persoane impozabile […] care efectuează pe teritoriul țării livrări de bunuri sau prestări de servicii ce îi conferă
         un drept de deducere, altele decât livrările de bunuri sau prestările de servicii pentru care taxa este datorată numai de
         către client sau de către beneficiar […]” [traducere neoficială]

      8        Articolul 22 alineatul (3) din A șasea directivă are următorul cuprins:

      „(a)      Fiecare persoană impozabilă emite o factură […] pentru prestările de servicii pe care aceasta le efectuează pentru o altă
         persoană impozabilă […]

      (b)      Fără a aduce atingere dispozițiilor speciale prevăzute de prezenta directivă, este necesar să se menționeze doar următoarele
         detalii în scopurile taxei pe valoarea adăugată pe facturile emise în aplicarea dispozițiilor de la litera (a) […]:

      –        data eliberării;
      –        un număr secvențial […];
      –        numărul de identificare TVA prevăzut la alineatul (1) litera (c) cu care persoana impozabilă a furnizat […] serviciile;
      –        numărul de identificare TVA prevăzut la alineatul (1) litera (c) sub care clientului i s‑au prestat servicii [...];
      –        numele și adresa completă ale persoanei impozabile și ale clientului ei;
      –        cantitatea și natura […] serviciilor prestate;
      –        data la care s‑a efectuat sau încheiat […] prestarea de servicii […];
      […]” [traducere neoficială]
      9        Articolul 22 alineatul (8) din A șasea directivă prevede:

      „Statele membre pot impune alte obligații pe care le consideră necesare pentru colectarea taxei și pentru prevenirea evaziunii
         fiscale. […]

      Opțiunea prevăzută la primul paragraf nu poate fi utilizată pentru a impune obligații suplimentare față de cele stabilite
         la alineatul (3).” [traducere neoficială]

       Reglementarea națională
      10      Articolul 96 din Legea privind taxa pe bunuri și servicii (ustawa o podatku od towarów i usług) din 11 martie 2004, în versiunea
         aplicabilă faptelor din acțiunea principală, prevede că, înaintea primei zile de desfășurare a activității, persoanele impozabile
         sunt obligate să depună la autoritatea fiscală competentă o declarație de înregistrare.

      11      Articolul 88 alineatul 3a punctul 1 litera a) a din legea menționată prevede că facturile nu pot servi drept temei pentru
         deducerea taxei aferente intrărilor și pentru rambursarea diferenței de taxă ori pentru rambursarea taxei aferente intrărilor,
         atunci când vânzarea este dovedită prin facturi întocmite de un operator inexistent sau neautorizat să întocmească facturi.

      12      Dispozițiile unui decret de punere în aplicare a acestei legi, adoptate de Ministerul Finanțelor, prevăd că persoanele impozabile
         înregistrate ca persoane supuse efectiv TVA‑ului și care posedă un număr de identificare fiscală întocmesc facturi pe care
         figurează mențiunea „factură TVA”.

      13      Articolul 48 alineatul 4 punctul 1 litera a) din acest decret prevede că, atunci când vânzarea de mărfuri sau servicii este
         dovedită prin facturi întocmite de un operator inexistent sau neautorizat să întocmească facturi, acestea din urmă nu pot
         servi drept temei pentru deducerea taxei datorate și pentru rambursarea diferenței de taxă sau pentru rambursarea taxei aferente
         intrărilor.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      14      Domnul Dankowski, reclamant în acțiunea principală, deține întreprinderea Dan‑Trak. Între anii 2004 și 2006, domnul Płacek,
         directorul întreprinderii Artem‑Studio, i‑a furnizat un anumit număr de servicii comerciale taxabile. Cu toate acestea, domnul
         Płacek nici nu și‑a îndeplinit obligația de a se înscrie în registrul taxei pe bunuri și servicii, nici nu a plătit TVA‑ul,
         deși a emis facturi care atestă serviciile furnizate și care menționează taxa datorată.

      15      Prin decizia din 23 martie 2007, Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi, fără a contesta prestarea serviciilor în discuție, i‑a refuzat
         domnului Dankowski dreptul de deducere a TVA‑ului achitat în amonte, care figurează pe facturile întocmite de domnul Płacek.

      16      În motivarea acestei decizii, s‑a arătat că emitentul facturilor în litigiu nu fusese înregistrat ca persoană plătitoare de
         TVA și că, din cauza neexecutării obligației de înregistrare impuse de dispozițiile naționale aplicabile, facturile întocmite
         de acest operator nu dădeau dreptul de deducere a TVA‑ului achitat în amonte.

      17      În aceste condiții, domnul Dankowski a introdus o acțiune împotriva acestei decizii la Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi)
         (Tribunalul administrativ din Łódź). În susținerea acțiunii sale, domnul Dankowski a arătat, printre altele, că înregistrarea
         unui operator ca persoană plătitoare de TVA nu este decât un act tehnic care nu ar putea să aibă influență asupra dreptului
         de deducere a taxei plătite în amonte.

      18      Prin hotărârea din 4 decembrie 2007, Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi a respins acțiunea.

      19      În recursul formulat la Naczelny Sąd Administracyjny, domnul Dankowski a invocat, printre altele, neconformitatea aplicării
         dispozițiilor de drept fiscal polonez cu dreptul Uniunii, precum și o interpretare eronată a articolului 17 alineatul (6)
         din A șasea directivă.

      20      În aceste condiții, Naczelny Sad Administracyjny a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Normele sistemului comun al [TVA], în special dispozițiile articolului 17 alineatul (6) din A șasea directivă […], se opun
         legislației unui stat membru în temeiul căreia o persoană impozabilă nu beneficiază de dreptul de deducere a taxei achitate
         în amonte, care rezultă dintr‑o factură TVA întocmită de un operator neînregistrat în registrul taxei pe bunuri și servicii?

      2)      Este relevant pentru răspunsul la prima întrebare:
      a)      că este neîndoielnic faptul că operațiunile indicate în factura TVA sunt supuse TVA‑ului și că au fost efectiv executate;
      b)      că factura conține toate informațiile impuse de dreptul comunitar;
      c)      că restricționarea dreptului persoanei impozabile de a deduce taxa achitată în amonte ce rezultă dintr‑o factură întocmită
         de un operator neînregistrat a fost aplicabilă în ordinea juridică națională înainte de aderarea Republicii Polone la Comunitate?

      3)      Răspunsul la prima întrebare este condiționat de îndeplinirea unor criterii suplimentare (de exemplu, dovada că persoana impozabilă
         a acționat cu bună‑credință)?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      21      Prin intermediul celor trei întrebări adresate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență,
         să se stabilească dacă în împrejurările specifice ale acțiunii principale și ținând seama de articolul 18 alineatul (1) litera
         (a) și de articolul 22 alineatul (3) litera (b) din A șasea directivă, o persoană impozabilă beneficiază de dreptul de deducere
         în ceea ce privește TVA‑ul achitat pentru prestările de servicii furnizate de o altă persoană impozabilă care nu este înregistrată
         în scopuri de TVA și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă articolul 17 alineatul (6) din această directivă se opune unei
         reglementări naționale care exclude dreptul de deducere atunci când serviciile au fost furnizate de o astfel de persoană impozabilă.

       Cu privire la prima parte a întrebărilor preliminare
      22      Trebuie amintit, cu titlu introductiv, că dreptul de deducere prevăzut la articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă
         face parte integrantă din mecanismul TVA‑ului și, în principiu, nu poate fi limitat (a se vedea Hotărârea din 8 ianuarie 2002,
         Metropol și Stadler, C‑409/99, Rec., p. I‑81, punctul 42, precum și Hotărârea din 26 mai 2005, Kretztechnik, C‑465/03, Rec.,
         p. I‑4357, punctul 33).

      23      Dreptul de deducere se exercită imediat pentru totalitatea taxelor aplicate operațiunilor efectuate în amonte (a se vedea
         Hotărârea din 13 martie 2008, Securenta, C‑437/06, Rep., p. I‑1597, punctul 24, Hotărârea din 4 iunie 2009, SALIX Grundstücks‑Vermietungsgesellschaft,
         C‑102/08, Rep., p. I‑4629, punctul 70, și Hotărârea din 29 octombrie 2009, SKF, C‑29/08, Rep., p. I‑10413, punctul 55).

      24      Prin urmare, regimul deducerilor, astfel stabilit, urmărește să degreveze în întregime întreprinzătorul de sarcina TVA‑ului
         datorat sau achitat în cadrul tuturor activităților economice pe care le desfășoară. Sistemul comun al TVA‑ului garantează,
         în acest mod, neutralitatea impozitării tuturor activităților economice, indiferent de scopurile sau de rezultatele acestor
         activități, cu condiția ca activitățile menționate să fie, în principiu, ele însele supuse TVA‑ului (a se vedea Hotărârea
         din 29 aprilie 2004, Faxworld, C‑137/02, Rec., p. I‑5547, punctul 37, și Hotărârea SKF, citată anterior, punctul 56).

      25      În ceea ce privește acțiunea principală, este cert că serviciile în discuție au fost realizate de un operator situat în amonte
         și că serviciile menționate au fost utilizate de reclamantul din acțiunea principală în scopul operațiunilor sale taxate.

      26      În consecință, condițiile materiale referitoare la nașterea dreptului de deducere, prevăzute la articolul 17 alineatul (2)
         din A șasea directivă, sunt îndeplinite.

      27      În ceea ce privește modalitățile de exercitare a dreptului de deducere, articolul 18 alineatul 1 litera (a) din A șasea directivă
         prevede că persoana impozabilă trebuie să dețină o factură întocmită în conformitate cu articolul 22 alineatul (3) din această
         directivă.

      28      Această din urmă dispoziție precizează la litera (b) mențiunile care trebuie să figureze în mod obligatoriu, în scopuri de
         TVA, pe facturile emise în temeiul dispozițiilor prevăzute la articolul 22 alineatul (3) litera (a) din A șasea directivă,
         acest din urmă punct prevăzând obligația fiecărei persoane impozabile de a emite o factură pentru prestările de servicii pe
         care le efectuează pentru o altă persoană impozabilă.

      29      În ceea ce privește mențiunile prevăzute la articolul 22 alineatul (3) litera (b) din A șasea directivă, instanța de trimitere
         a constatat că facturile prezentate de reclamantul din acțiunea principală conțineau toate informațiile cerute de această
         dispoziție. Din dosarul prezentat Curții, precum și din indicațiile furnizate de guvernul polonez cu ocazia ședinței reiese
         în special că facturile respective conțineau numărul de identificare fiscală al prestatorului de servicii în cauză, un astfel
         de număr fiind atribuit din oficiu operatorilor de autoritățile fiscale poloneze, independent de introducerea unei cereri
         de înregistrare din partea lor.

      30      Chiar dacă dispoziția menționată prevede mențiunea „numărul de identificare TVA”, este necesar să se considere că numărul
         de identificare fiscală atribuit în speță asigură identificarea persoanei impozabile vizate și este, așadar, de natură să
         îndeplinească cerințele articolului 22 alineatul (3) litera (b) a treia liniuță din A șasea directivă.

      31      Cu toate acestea, astfel cum a remarcat instanța de trimitere, prestatorul respectiv, deși a emis facturi referitoare la serviciile
         furnizate pentru reclamantul din acțiunea principală, nu s‑a înregistrat la autoritatea națională competentă în scopuri de
         TVA.

      32      Astfel, articolul 22 alineatul (1) din A șasea directivă prevede că fiecare persoană impozabilă declară când începe activitatea
         ca persoană impozabilă.

      33      Or, în pofida importanței unei astfel de înregistrări pentru buna funcționare a sistemului TVA‑ului, o neîndeplinire a acestei
         obligații de către o persoană impozabilă nu poate pune în discuție dreptul de ducere conferit prin articolul 17 alineatul
         (2) din A șasea directivă unei alte persoane impozabile.

      34      Astfel, articolul 22 alineatul (1) din A șasea directivă prevede numai obligația persoanelor impozabile de a declara când
         încep, își modifică sau își încetează activitățile, dar nu permite în niciun caz statelor membre, în cazul neprezentării unei
         declarații, să reporteze exercitarea dreptului de deducere până la începutul efectiv al realizării obișnuite a operațiunilor
         taxate sau să priveze persoana impozabilă de exercitarea acestui drept (a se vedea Hotărârea din 21 martie 2000, Gabalfrisa
         și alții, C‑110/98-C‑147/98, Rec., p. I‑1577, punctul 51, și Hotărârea din 21 octombrie 2010, Nidera Handelscompagnie, C‑385/09,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 48).

      35      Din moment ce administrația fiscală competentă dispune de informațiile necesare pentru a stabili că persoana impozabilă, în
         calitate de destinatar al tranzacțiilor comerciale, este obligată la plata TVA‑ului, aceasta nu poate impune, în ceea ce privește
         dreptul persoanei impozabile de a deduce taxa achitată în amonte, condiții suplimentare care pot avea ca efect anihilarea
         exercitării acestui drept (a se vedea Hotărârea din 8 mai 2008, Ecotrade, C‑95/07 și C‑96/07, Rep., p. I‑3457, punctul 64,
         precum și Hotărârea din 30 septembrie 2010, Uszodaépítő, C‑392/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 40).

      36      Astfel, o eventuală neîndeplinire de către prestatorul serviciilor a obligației prevăzute la articolul 22 alineatul (1) din
         A șasea directivă nu poate repune în discuție dreptul de deducere de care beneficiază destinatarul serviciilor respective
         în temeiul articolului 17 alineatul (2) din această directivă.

      37      Aceeași este situația articolului 22 alineatul (8) din A șasea directivă, în temeiul căruia statele membre pot impune alte
         obligații pe care le consideră necesare pentru colectarea corectă a taxei și pentru prevenirea evaziunii fiscale. Astfel,
         deși această dispoziție permite statelor membre să adopte anumite măsuri, acestea nu trebuie, totuși, să depășească ceea ce
         este necesar în acest scop și, prin urmare, nu pot fi utilizate astfel încât să repună în discuție în mod sistematic dreptul
         de deducere a TVA‑ului, care constituie un principiu fundamental al sistemului comun de TVA (a se vedea Hotărârea din 18 decembrie
         1997, Molenheide și alții, C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 și C‑47/96, Rec., p. 7281, punctul 47, Hotărârea Gabalfrisa și alții,
         citată anterior, punctul 52, precum și Hotărârea Ecotrade, citată anterior, punctele 65 și 66).

      38      Din aceste considerații rezultă că articolul 18 alineatul (1) litera (a) și articolul 22 alineatul (3) litera (b) din A șasea
         directivă trebuie interpretate în sensul că o persoană impozabilă beneficiază de dreptul de deducere în ceea ce privește TVA‑ul
         achitat pentru prestările de servicii furnizate de o altă persoană impozabilă care nu este înregistrată în scopuri de TVA
         atunci când facturile referitoare la acestea conțin toate informațiile impuse de respectivul articol 22 alineatul (3) litera
         (b), în special cele necesare pentru identificarea persoanei care a întocmit facturile menționate și a naturii serviciilor
         furnizate.

       Cu privire la a doua parte a întrebărilor preliminare
      39      Întrucât reclamantul beneficiază, așadar, de dreptul de deducere în temeiul celei de A șasea directive, instanța de trimitere
         ridică problema dacă articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări
         naționale care exclude dreptul de deducere a TVA‑ului plătit de o persoană impozabilă unei alte persoane impozabile, prestatoare
         de servicii, atunci când aceasta din urmă nu este înregistrată în scopuri de TVA.

      40      În această privință, trebuie să se amintească faptul că această dispoziție constituie o măsură cu caracter derogatoriu care
         permite, în anumite condiții, statelor membre să mențină legislația existentă în materie de nedeductibilitate, la data intrării
         în vigoare a celei de A șasea directive pentru statul membru vizat, până la momentul adoptării de către Consiliu a dispozițiilor
         prevăzute la acest articol (a se vedea Hotărârea din 11 decembrie 2008, Danfoss și AstraZeneca, C‑371/07, Rep., p. I‑9549,
         punctul 28, precum și Hotărârea din 15 aprilie 2010, X Holding și Oracle Nederland, C‑538/08 și C‑33/09, Rep., p. I‑3129,
         punctul 38).

      41      În ceea ce privește domeniul de aplicare al acestei dispoziții, Curtea a hotărât că posibilitatea acordată statelor membre
         prin articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă nu constituie o putere discreționară absolută de a exclude toate bunurile
         și serviciile sau cvasitotalitatea acestora de la dreptul de deducere a TVA‑ului și de a lipsi astfel de conținut regimul
         instituit prin dispozițiile acestei directive. Prin urmare, posibilitatea respectivă nu se referă la excluderi generale și
         nu dispensează statele membre de obligația de a preciza în mod suficient bunurile și serviciile pentru care dreptul de deducere
         este exclus (a se vedea Hotărârea din 5 octombrie 1999, Royscot și alții, C‑305/97, Rec., p. I‑6671, punctele 22 și 24, Hotărârea
         din 14 iulie 2005, Charles și Charles‑Tijmens, C‑434/03, Rec., p. I‑7037, punctele 33 și 35, precum și Hotărârea din 30 septembrie
         2010, Oasis East, C‑395/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 23).

      42      În plus, în ceea ce privește un regim care constituie o derogare de la principiul dreptului de deducere a TVA‑ului, acesta
         este de strictă interpretare (a se vedea Hotărârea din 22 decembrie 2008, Magoora, C‑414/07, Rep., p. I‑10921, punctul 28,
         și Hotărârea Oasis East, citată anterior, punctul 24).

      43      În ceea ce privește acțiunea principală și eventuala aplicabilitate în speță a regimului derogatoriu prevăzut la articolul
         17 alineatul (6) din A șasea directivă, este necesar să se arate că directiva respectivă a intrat în vigoare în Polonia la
         data aderării acestui stat membru la Uniune, și anume la 1 mai 2004. Prin urmare, această dată este relevantă în scopul aplicării
         dispoziției menționate mai sus în ceea ce privește acest stat membru (a se vedea Hotărârea Oasis East, citată anterior, punctul
         25).

      44      Pentru a aprecia reglementarea națională în discuție în acțiunea principală în raport cu articolul 17 alineatul (6) din A
         șasea directivă și cu jurisprudența menționată mai sus, este necesar să se constate că această reglementare constituie o măsură
         de natură generală care exclude dreptul de deducere a TVA‑ului achitat în amonte pentru orice operațiune realizată de o persoană
         impozabilă care nu și‑a îndeplinit obligația de înregistrare în scopuri de TVA.

      45      Or, o astfel de reglementare conține o limitare a dreptului de deducere a TVA‑ului care o depășește pe cea autorizată prin
         articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă.

      46      Astfel, Curtea a precizat că statele membre nu sunt abilitate să mențină excluderi de la dreptul de deducere a TVA‑ului care
         se aplică în general oricărei cheltuieli legate de achiziționarea de bunuri sau de servicii (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 23 aprilie 2009, PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08, Rep., p. I‑3459, punctele 28 și 29, precum și Hotărârea Oasis East,
         citată anterior, punctul 30).

      47      Din ansamblul considerațiilor anterioare rezultă că articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă trebuie interpretat în
         sensul că se opune unei reglementări naționale care exclude dreptul de deducere a TVA‑ului plătit de o persoană impozabilă
         unei alte persoane impozabile, prestatoare de servicii, atunci când aceasta din urmă nu este înregistrată în scopuri de TVA.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      48      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Articolul 18 alineatul (1) litera (a) și articolul 22 alineatul (3) litera (b) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului
            din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul
            comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/18/CE a Consiliului
            din 14 februarie 2006, trebuie interpretate în sensul că o persoană impozabilă beneficiază de dreptul de deducere în ceea
            ce privește taxa pe valoarea adăugată achitată pentru prestările de servicii furnizate de o altă persoană impozabilă care
            nu este înregistrată în scopuri de taxă pe valoarea adăugată atunci când facturile referitoare la acestea conțin toate informațiile
            impuse de respectivul articol 22 alineatul (3) litera (b), în special cele necesare pentru identificarea persoanei care a
            întocmit facturile menționate și a naturii serviciilor furnizate.
      2)      Articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă 77/388, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/18, trebuie interpretat
            în sensul că se opune unei reglementări naționale care exclude dreptul de deducere a taxei pe valoarea adăugată plătite de
            o persoană impozabilă unei alte persoane impozabile, prestatoare de servicii, atunci când aceasta din urmă nu este înregistrată
            în scopuri de taxă pe valoarea adăugată.
      Semnături
      * Limba de procedură: poloneza.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 12 martie 1975. # Antonio Gigante împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 31-71.


Hotărârea Curții din data de 14 decembrie 1971. # Politi s.a.s. împotriva Ministero delle Finanze della Repubblica Italiana. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale civile e penale di Torino - Italia. # Cauza 43-71.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 28 ianuarie 1992. # Volker Steen împotriva Deutsche Bundespost. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arbeitsgericht Elmshorn - Germania. # Cauza C-332/90.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 26 iulie 2017.#Procedură inițiată de Jan Šalplachta.#Cerere de decizie preliminară formulată de Bundesarbeitsgericht.#Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Acces la justiție în cauzele transfrontaliere – Directiva 2003/8/CE – Norme minime comune privind asistența judiciară acordată în cadrul unor asemenea cauze – Domeniu de aplicare – Reglementare a unui stat membru care prevede caracterul nerambursabil al cheltuielilor cu traducerea documentelor anexate necesare soluționării unei cereri de asistență judiciară.#Cauza C-670/15.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
26 iulie 2017(*)
„Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Acces la justiție în cauzele transfrontaliere – Directiva 2003/8/CE – Norme minime comune privind asistența judiciară acordată în cadrul unor asemenea cauze – Domeniu de aplicare – Reglementare a unui stat membru care prevede caracterul nerambursabil al cheltuielilor cu traducerea documentelor anexate necesare soluționării unei cereri de asistență judiciară”
În cauza C‑670/15,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă, Germania), prin decizia din 5 noiembrie 2015, primită de Curte la 15 decembrie 2015, în procedura inițiată de

Jan Šalplachta,

CURTEA (Camera a cincea),
compusă din domnul J.‑L. da Cruz Vilaça, președinte de cameră, domnul A. Tizzano (raportor), vicepreședintele Curții, doamna M. Berger și domnii E. Levits și F. Biltgen, judecători,
avocat general: domnul M. Szpunar,
grefier: domnul K. Malacek, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 9 noiembrie 2016,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru domnul Šalplachta, de K. Jurisch și de P. Probst, Rechtsanwälte;
–        pentru guvernul german, de M. Hellmann, de T. Henze și de J. Mentgen, în calitate de agenți;
–        pentru guvernul ceh, de L. Březinová, de M. Smolek și de J. Vláčil, în calitate de agenți;
–        pentru guvernul spaniol, de M. Sampol Pucurull, în calitate de agent;
–        pentru Comisia Europeană, de M. Heller și de M. Wilderspin, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 1 februarie 2017,
pronunță prezenta

Hotărâre

1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 1 și 2 din Directiva 2003/8/CE a Consiliului din 27 ianuarie 2003 de îmbunătățire a accesului la justiție în litigiile transfrontaliere prin stabilirea unor norme minime comune privind asistența judiciară acordată în astfel de litigii (JO 2003, L 26, p. 41, rectificare în JO 2003, L 32, p. 15, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 41).

2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri inițiate de domnul Jan Šalplachta în legătură cu plata salariului restant de către Elektroanlagen & Computerbau GmbH, fostul său angajator.
 Cadrul juridic

 Dreptul Uniunii

3        Potrivit considerentelor (5), (6), (18) și (23) ale Directivei 2003/8:
„(5)      Prezenta directivă vizează să promoveze acordarea asistenței judiciare în litigiile transfrontaliere oricărei persoane care nu dispune de resurse suficiente, atunci când această asistență este necesară pentru a asigura accesul efectiv la justiție. Accesul la justiție este un drept general recunoscut care este, de asemenea, reafirmat la articolul 47 din Carta [d]repturilor [f]undamentale a Uniunii Europene.
(6)      Nici lipsa de resurse a unei părți într‑un litigiu, indiferent dacă aceasta are calitatea de reclamant sau pârât, nici dificultățile care decurg din caracterul transfrontalier al unui litigiu nu trebuie să constituie obstacole în calea accesului efectiv la justiție.
[…]
(18)      Complexitatea sistemelor judiciare din statele membre și diferențele dintre acestea, precum și costurile inerente caracterului transfrontalier al litigiilor nu trebuie să împiedice accesul la justiție. Asistența judiciară trebuie, în consecință, să acopere costurile legate direct de caracterul transfrontalier al unui litigiu.
[…]
(23)      Dat fiind că asistența judiciară se acordă de statul membru al instanței sau în care se solicită executarea, cu excepția consilierii acordate în faza precontencioasă în cazul în care solicitantul asistenței judiciare nu își are domiciliul sau reședința obișnuită în statul membru al instanței, acest stat membru trebuie să aplice propria legislație, în conformitate cu principiile prezentei directive.”

4        Articolul 1 din Directiva 2003/8, intitulat „Obiective și domeniu de aplicare”, prevede:
„(1)      Scopul prezentei directive este de a îmbunătăți accesul la justiție în litigiile transfrontaliere prin stabilirea unor norme minime comune cu privire la asistența judiciară acordată în astfel de litigii.
(2)      Prezenta directivă se aplică, în litigiile transfrontaliere, în materie civilă și comercială indiferent de tipul instanței. Ea nu se aplică în mod special materiilor fiscale, vamale sau administrative.
(3)      În scopul prezentei directive, «stat membru» înseamnă toate statele membre, cu excepția Danemarcei.ˮ

5        Articolul 2 din această directivă, intitulat „Litigii transfrontaliere”, dispune:
„(1)      În sensul prezentei directive, prin litigiu transfrontalier se înțelege orice litigiu în care partea care solicită asistență judiciară în temeiul prezentei directive își are domiciliul sau reședința obișnuită într‑un alt stat membru decât cel al instanței sau decât cel în care se execută hotărârea.
(2)      Statul membru în care o parte își are domiciliul se stabilește în conformitate cu articolul 59 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială [(JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74)].
(3)      Momentul relevant pentru a stabili dacă este vorba de un litigiu transfrontalier este momentul depunerii cererii, în conformitate cu prezenta directivă.”

6        Articolul 3 din directiva menționată, intitulat „Dreptul la asistență judiciară”, are următorul cuprins:
„(1)      Persoanele fizice implicate într‑un litigiu reglementat de prezenta directivă au dreptul să beneficieze de asistență judiciară corespunzătoare, astfel încât să li se garanteze accesul efectiv la justiție, în conformitate cu condițiile stabilite de prezenta directivă.
(2)      Asistența judiciară se consideră a fi corespunzătoare atunci când garantează:
(a)      consilierea în faza precontencioasă, în vederea ajungerii la un acord înainte de inițierea unei proceduri judiciare;
(b)      asistența judiciară și reprezentarea în justiție, precum și exonerarea de la plata cheltuielilor de judecată sau suportarea cheltuielilor de judecată ale beneficiarului, inclusiv cheltuielile menționate la articolul 7, precum și onorariile persoanelor împuternicite de instanță să execute anumite acte în timpul procedurii.
În statele membre în care partea care cade în pretenții este obligată la plata cheltuielilor părții adverse, asistența judiciară, în cazul în care beneficiarul cade în pretenții, acoperă cheltuielile efectuate de partea adversă, în cazul în care astfel de cheltuieli ar fi fost acoperite de asistența judiciară în cazul în care beneficiarul ar fi avut domiciliul sau reședința obișnuită în statul membru al instanței.
[…]”

7        Articolul 5 din Directiva 2003/8, intitulat „Condiții privind resursele financiare”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)      Statele membre acordă asistență judiciară persoanelor menționate la articolul 3 alineatul (1), aflate în incapacitate totală sau parțială de a suporta cheltuielile de judecată menționate la articolul 3 alineatul (2) din cauza situației lor economice, pentru a le garanta accesul efectiv la justiție.
(2)      Situația economică a unei persoane este evaluată de autoritatea competentă a statului membru al instanței, ținând cont de diferiți factori obiectivi, precum veniturile, capitalul deținut sau situația familială, inclusiv o evaluare a resurselor persoanelor care depind financiar de solicitant.”

8        Articolul 7 din această directivă, intitulat „Cheltuieli legate de caracterul transfrontalier al unui litigiu”, prevede:
„Asistența judiciară acordată în statul membru al instanței acoperă următoarele cheltuieli direct legate de natura transfrontalieră a litigiului:
(a)      interpretare;
(b)      traducerea documentelor solicitate de instanță sau de autoritatea competentă și prezentate de beneficiar, care sunt necesare pentru soluționarea litigiului și
(c)      cheltuielile de deplasare pe care solicitantul trebuie să le suporte atunci când prezența fizică la ședințe a persoanelor care trebuie să susțină cauza solicitantului este impusă de legislație sau de instanța din statul membru respectiv și atunci când instanța hotărăște că nu există nicio altă posibilitate ca respectivele persoanele să fie ascultate în mod corespunzător.”

9        Articolul 8 din Directiva 2003/8, intitulat „Cheltuieli suportate de statul membru în care se află domiciliul sau reședința obișnuită”, prevede:
„Statul membru în care solicitantul asistenței judiciare își are domiciliul sau reședința obișnuită acordă asistență judiciară, astfel cum se prevede la articolul 3 alineatul (2), necesară pentru a acoperi:
(a)      cheltuielile privind asistența acordată de un avocat local sau de orice altă persoană autorizată de actele cu putere de lege să acorde consiliere juridică, efectuate în statul membru respectiv până când cererea de asistență judiciară, în conformitate cu prezenta directivă, este primită în statul membru al instanței;
(b)      traducerea cererii și a documentelor anexate necesare, atunci când cererea este depusă la autoritățile statului membru respectiv.”

10      Articolul 12 din această directivă, intitulat „Autoritatea care acordă asistența judiciară”, prevede:
„Asistența judiciară se acordă sau se refuză de către autoritatea competentă a statului membru al instanței, fără a aduce atingere articolului 8.”

11      Articolul 13 din directiva menționată, intitulat „Depunerea și transmiterea cererilor de asistență judiciară”, are următorul cuprins:
„(1)      Cererile de asistență judiciară pot fi depuse fie:
(a)      la autoritatea competentă a statului membru în care solicitantul își are domiciliul sau reședința obișnuită (autoritatea expeditoare), fie
(b)      la autoritatea competentă a statului membru al instanței sau a statului membru în care hotărârea trebuie executată (autoritatea primitoare);
(2)      Cererile de asistență judiciară se completează, iar documentele anexate se traduc în:
(a)      limba oficială sau una dintre limbile statului membru al autorității primitoare competente, ce corespunde uneia din limbile instituțiilor [Uniunii] sau
(b)      o altă limbă pe care statul membru respectiv a indicat că poate să o accepte în conformitate cu articolul 14 alineatul (3).
[…]
(4)      Autoritatea expeditoare competentă asistă solicitantul, asigurându‑se ca cererea să fie însoțită de toate documentele anexate despre care știe că sunt solicitate pentru ca cererea să fie tratată. De asemenea, aceasta asistă solicitantul în furnizarea oricărei traduceri necesare a documentelor anexate, în conformitate cu articolul 8 litera (b).
Autoritatea expeditoare competentă transmite cererea autorității primitoare competente din celălalt stat membru în termen de 15 zile de la primirea cererii completate în mod corespunzător într‑una dintre limbile menționate la alineatul (2), precum și a documentelor anexate traduse, în cazul în care este necesar, într‑una dintre limbile respective.
[…]
(6)      Statele membre nu au dreptul să perceapă nicio taxă pentru serviciile prestate în conformitate cu alineatul (4). […]”
 Dreptul german

12      Articolul 114 alineatul 1 din Zivilprozessordnung (Codul de procedură civilă), în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal (denumit în continuare „ZPO”), prevede:
„Partea care, ca urmare a situației sale personale și materiale, nu poate plăti cheltuielile ocazionate de proces ori le poate plăti doar în parte sau în mai multe rate beneficiază, la cerere, de asistență judiciară dacă acțiunea sau apărarea în justiție preconizată oferă șanse suficiente de succes și nu are caracter șicanator. În cazul asistenței judiciare cu caracter transfrontalier în cadrul Uniunii Europene se aplică în plus articolele 1076-1078.”

13      Articolul 117 din ZPO prevede:
„(1)      Cererea de acordare a asistenței judiciare se depune la instanța în fața căreia se va judeca procesul; […]
(2)      Cererea este însoțită de declarația părții referitoare la situația sa personală și materială (situația familială, profesie, venit și sarcini), precum și de documente în acest sens. […]”

14      Articolul 1076 din ZPO prevede:
„În ceea ce privește asistența judiciară cu caracter transfrontalier în cadrul Uniunii Europene, în conformitate cu Directiva [2003/8], în măsura în care nu se prevede altfel, se aplică articolele 114-127a.”

15      Articolul 1078 din ZPO are următorul cuprins:
„(1)      Cererile introduse în vederea acordării asistenței judiciare în litigii transfrontaliere sunt de competența instanței de judecată sau a instanței de executare. Cererile se completează în limba germană, iar documentele anexate sunt însoțite de o traducere în limba germană. […]”

16      Articolul 184 prima teză din Gerichtsverfassungsgesetz (Legea de organizare judiciară), în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal, are următorul cuprins:
„Limba procedurii este germana.”
 Litigiul principal și întrebarea preliminară

17      Din decizia de trimitere reiese că, prin înscrisurile din 24 septembrie 2013 și din 21 octombrie 2013, domnul Šalplachta, care are domiciliul în Republica Cehă, a sesizat Arbeitsgericht Zwickau (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Zwickau, Germania) cu o acțiune având ca obiect obligarea Elektroanlagen & Computerbau să îi plătească salariul restant. În cadrul acțiunii sale, reclamantul din litigiul principal a solicitat de asemenea acordarea beneficiului asistenței judiciare pentru procedura în primă instanță.

18      Prin înscrisul din 27 noiembrie 2013, reclamantul din litigiul principal a cerut extinderea asistenței judiciare solicitate cu privire la cheltuielile cu traducerea în limba germană a documentelor referitoare la veniturile sale și la patrimoniul său, efectuată de un birou de traduceri cu sediul în Dresda (Germania).

19      Prin ordonanța din 8 aprilie 2014, Arbeitsgericht Zwickau (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Zwickau) a acordat asistența judiciară pentru procedura în primă instanță, refuzând însă extinderea acestei asistențe cu privire la cheltuielile cu traducerea documentelor menționate.

20      Acțiunea introdusă de reclamantul din litigiul principal împotriva acestui refuz a fost respinsă de Landesarbeitsgericht Chemnitz (Tribunalul Superior pentru Litigii de Muncă din Chemnitz, Germania) prin decizia din 15 aprilie 2015. Această instanță a arătat printre altele că, în conformitate cu dispozițiile Directivei 2003/8, suportarea cheltuielilor cu traducerea documentelor anexate unei cereri de asistență judiciară este admisă atunci când această cerere este depusă la autoritatea expeditoare în sensul articolului 13 alineatul (1) litera (a) din această directivă, mai precis la autoritatea competentă a statului membru în care solicitantul are domiciliul sau reședința obișnuită. În schimb, aceste dispoziții nu prevăd suportarea cheltuielilor respective atunci când cererea este depusă, precum în speță, direct la autoritatea primitoare în sensul articolului 13 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată, mai precis la autoritatea competentă a statului membru al instanței sau a statului membru în care hotărârea trebuie executată.

21      În plus, potrivit instanței menționate, în temeiul articolelor 114 și 1078 din ZPO, asistența judiciară include numai cheltuielile ocazionate de proces. Această asistență nu ar acoperi, așadar, cheltuielile cu traducerea documentelor destinate a fi prezentate în cadrul procedurii de examinare a cererii de asistență judiciară, întrucât aceste cheltuieli sunt considerate efectuate în afara procedurii contencioase.

22      Reclamantul din litigiul principal a formulat recurs împotriva acestei decizii în fața Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă, Germania). Această instanță consideră că Directiva 2003/8 nu permite să se stabilească în mod suficient de clar dacă și în ce măsură statul membru al instanței trebuie să suporte cheltuielile cu traducerea documentelor anexate unei cereri de asistență judiciară atunci când, precum în cauza principală, solicitantul asistenței judiciare a dispus el însuși traducerea acestor documente și a introdus cererea sa direct la instanța competentă pe fond, care are de asemenea competența de a se pronunța cu privire la cererea menționată, în calitate de autoritate primitoare în sensul articolului 13 alineatul (1) litera (b) din această directivă. Ea arată însă că refuzul de a extinde asistența judiciară cu privire la cheltuielile cu traducerea acestor documente – presupunând că acest refuz constituie o restricție privind accesul efectiv la justiție – ar urmări un scop legitim, și anume degrevarea trezoreriei statului membru al instanței de cheltuielile care ar trebui să fie suportate mai curând de statul membru în care solicitantul are domiciliul sau reședința obișnuită.

23      În aceste condiții, Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Dreptul unei persoane fizice la un acces efectiv la justiție într‑un litigiu transfrontalier în sensul articolului 1 și al articolului 2 din Directiva 2003/8 impune ca asistența judiciară acordată de Republica Federală Germania să includă cheltuielile suportate de solicitant pentru traducerea declarației și a documentelor anexate cererii de asistență judiciară, atunci când, odată cu introducerea acțiunii, reclamantul solicită și asistență judiciară de la instanța competentă pe fond, [care este] de asemenea competentă în calitate de autoritate primitoare, în sensul articolului 13 alineatul (1) litera (b) din [această] directivă, și comandă traducerea pe cont propriu?”
 Cu privire la întrebarea preliminară

24      Prin intermediul întrebării preliminare formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 3, 8 și 12 din Directiva 2003/8, coroborate, trebuie să fie interpretate în sensul că asistența judiciară acordată de statul membru al instanței, în care o persoană fizică având domiciliul sau reședința obișnuită în alt stat membru a introdus o cerere de asistență judiciară în cadrul unui litigiu transfrontalier, include și cheltuielile efectuate de această persoană pentru traducerea documentelor anexate necesare soluționării acestei cereri.

25      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie arătat că, în temeiul considerentului (5) al Directivei 2003/8, aceasta vizează să promoveze acordarea asistenței judiciare în litigiile transfrontaliere în materie civilă și comercială, pentru a asigura oricărei persoane care nu dispune de resurse suficiente accesul efectiv la justiție, în conformitate cu articolul 47 al treilea paragraf din Carta drepturilor fundamentale.

26      Astfel, după cum se menționează în considerentul (6) al acestei directive, nici lipsa de resurse financiare a unei părți într‑un litigiu, nici dificultățile care decurg din caracterul transfrontalier al unui litigiu nu trebuie să constituie obstacole în calea accesului efectiv la justiție.

27      În această privință, din directiva menționată rezultă că barierele lingvistice nu pot restricționa posibilitatea unei persoane care are având domiciliul sau reședința obișnuită în alt stat membru decât cel al instanței să își susțină pe deplin drepturile în fața instanțelor unui alt stat membru atunci când limba de procedură a acestui din urmă stat membru este diferită de cea a primului stat membru. Această cerință privește de asemenea înscrisurile și documentele justificative care, din cauza caracterului transfrontalier al litigiului, sunt redactate în altă limbă decât limba de procedură și, prin urmare, trebuie să facă obiectul unei traduceri.

28      În acest context, articolul 3 alineatele (1) și (2) din directiva menționată garantează dreptul persoanelor fizice implicate într‑un litigiu transfrontalier în materie civilă și comercială de a beneficia de asistență judiciară „corespunzătoare”.

29      În ceea ce privește procedura de introducere a unei cereri de asistență judiciară, în vederea asigurării unui acces efectiv la justiție, articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2003/8 prevede că solicitantul asistenței judiciare dispune de două opțiuni, întrucât poate depune cererea de asistență judiciară fie la autoritatea competentă a statului membru în care are domiciliul sau reședința obișnuită, care este desemnată, la articolul 13 alineatul (1) litera (a) din această directivă, ca fiind autoritatea expeditoare, fie la autoritatea competentă a statului membru al instanței sau a statului membru în care hotărârea trebuie executată, desemnată, la articolul 13 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată, ca fiind autoritatea primitoare.

30      În ceea ce privește întinderea asistenței judiciare, mai întâi, articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2003/8 dispune că această asistență este considerată „corespunzătoare” atunci când garantează solicitantului consilierea în faza precontencioasă, asistența judiciară și reprezentarea în justiție, precum și exonerarea de la plata cheltuielilor de judecată sau suportarea cheltuielilor de judecată, inclusiv, dacă este cazul, eventualele cheltuieli efectuate de partea adversă în ipoteza în care beneficiarul asistenței judiciare ar cădea în pretenții.

31      În continuare, în conformitate cu articolul 7 din această directivă, asistența judiciară acordată în statul instanței include cheltuielile direct legate de caracterul transfrontalier al litigiului, și anume cheltuielile de interpretare, cheltuielile cu traducerea documentelor cerute de instanță sau de autoritatea competentă și depuse de beneficiar, care sunt necesare în vederea soluționării litigiului, precum și eventualele cheltuieli de deplasare pe care trebuie să le suporte solicitantul.

32      În sfârșit, articolul 8 din directiva menționată, intitulat „Cheltuieli suportate de statul membru în care se află domiciliul sau reședința obișnuită”, prevede că acest stat membru suportă cheltuielile efectuate pe teritoriul său pentru asistarea de către un avocat local sau de către orice altă persoană abilitată prin lege să acorde consiliere juridică, până la admiterea cererii de asistență judiciară în statul membru al instanței, precum și cheltuielile cu traducerea cererii de asistență judiciară și a documentelor anexate necesare soluționării acesteia, atunci când cererea este introdusă la autorități din statul membru în care se află domiciliul sau reședința obișnuită.

33      În speță, instanța de trimitere justifică prezenta cerere de decizie preliminară prin îndoielile cu care se confruntă cu privire la identificarea statului membru care trebuie să suporte cheltuielile cu traducerea documentelor anexate necesare soluționării cererii de asistență judiciară atunci când solicitantul asistenței judiciare a ales opțiunea prevăzută la articolul 13 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2003/8, adresând această cerere direct autorității primitoare.

34      Este necesar să se constate, în primul rând, că asistența judiciară de care trebuie să poată beneficia orice persoană fizică implicată într‑un litigiu transfrontalier trebuie să fie, potrivit expresiei utilizate la articolul 3 alineatul (2) din directiva menționată, o „asistență […] corespunzătoare” în vederea garantării accesului efectiv la justiție.

35      Or, introducerea unei cereri de asistență judiciară, indiferent dacă are loc în fața autorității expeditoare sau în fața autorității primitoare, după cum a arătat în esență avocatul general la punctul 42 din concluzii, constituie o condiție prealabilă pentru garantarea accesului efectiv la justiție pe care această directivă urmărește să îl asigure, în conformitate cu articolul 47 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale.

36      În acest context, este necesar să se arate că documentele anexate la cererea de asistență judiciară sunt, în sistemul Directivei 2003/8, de o importanță deosebită. Astfel, în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din această directivă, asistența judiciară este acordată persoanelor care sunt în incapacitate totală sau parțială de a face față cheltuielilor de judecată din cauza situației lor economice. În temeiul articolului 5 alineatul (2) din directiva menționată, situația economică a unei persoane este evaluată de autoritatea competentă a statului membru al instanței, ținând cont de diferiți factori obiectivi, precum veniturile, capitalul deținut sau situația familială. Astfel, în lipsa prezentării de către solicitant a anumitor documente care atestă situația sa personală și financiară, cererea de asistență judiciară nu poate fi admisă. Documentele menționate constituie, așadar, o condiție prealabilă pentru obținerea acestei asistențe.

37      În al doilea rând, trebuie amintit că, în temeiul articolului 12 din Directiva 2003/8 coroborat cu considerentul (23) al acesteia, asistența judiciară se acordă sau se refuză de către autoritatea competentă a statului membru al instanței, iar aceasta „fără a aduce atingere articolului 8” din această directivă.

38      Or, în ceea ce privește cauza principală, trebuie arătat că, în conformitate cu articolul 8 litera (b) din directiva menționată, statul membru în care solicitantul asistenței judiciare are domiciliul sau reședința obișnuită acordă asistența judiciară necesară pentru a acoperi cheltuielile cu traducerea cererii de asistență și a documentelor anexate necesare soluționării acesteia, „atunci când cererea este depusă la autoritățile statului membru respectiv”.

39      În acest context, precizarea care figurează în ultima teză a articolului 8 litera (b) din Directiva 2003/8 trebuie să fie interpretată în sensul că nu stabilește o condiție care trebuie să fie îndeplinită, în toate cazurile, de către solicitantul asistenței judiciare pentru a beneficia de acoperirea acestor cheltuieli, ci se limitează să identifice ipoteza în care beneficiarul poate obține acoperirea cheltuielilor menționate în statul membru în care are domiciliul sau reședința obișnuită, fără a exclude însă o asemenea acoperire a cheltuielilor atunci când, precum în cauza principală, cererea este introdusă în statul membru al instanței.

40      Cu alte cuvinte, după cum a arătat în esență avocatul general la punctul 53 din concluzii, articolul 8 litera (b) din Directiva 2003/8 trebuie să fie interpretat în sensul că prevede – ca o excepție de la regula generală care impune suportarea cheltuielilor legate de caracterul transfrontalier al unui litigiu de către statul membru al instanței – acoperirea de către statul membru în care se află domiciliul sau reședința obișnuită a cheltuielilor cu traducerea cererii de asistență judiciară și a documentelor anexate necesare soluționării acesteia.

41      În al treilea rând, este necesar să se constate că excluderea suportării de către statul membru al instanței a cheltuielilor legate de traducerea documentelor anexate necesare soluționării unei cereri de asistență judiciară ar fi contrară obiectivelor urmărite prin Directiva 2003/8, astfel cum sunt acestea amintite la punctele 25-27 din prezenta hotărâre, referitoare la accesul efectiv la justiție în litigiile transfrontaliere, întrucât ar penaliza solicitantul asistenței judiciare în ipoteza în care acesta ar decide să depună cererea sa de asistență direct la autoritatea primitoare.

42      Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului 29 din prezenta hotărâre, articolul 13 din Directiva 2003/8 îi oferă solicitantului asistenței judiciare alegerea între două opțiuni alternative și neierarhizate, permițându‑i să introducă cererea sa de asistență judiciară fie în fața autorității expeditoare, fie în fața autorității primitoare.

43      Or, dacă cheltuielile legate de traducerea documentelor anexate necesare soluționării unei cereri de asistență judiciară ar fi suportate numai atunci când solicitantul asistenței judiciare s‑ar adresa autorităților competente ale statului membru în care are domiciliul sau reședința obișnuită, aceasta ar face ca obținerea asistenței judiciare privind cheltuielile respective să depindă, în mod eronat, de opțiunea procedurală aleasă de persoana interesată și ar goli de sens articolul 13 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2003/8, care prevede posibilitatea depunerii cererii de asistență judiciară direct la autoritatea primitoare.

44      În plus, după cum a arătat avocatul general la punctul 46 din concluzii, o asemenea excludere ar putea conduce la o soluție procedurală mai oneroasă pentru solicitantul asistenței judiciare. Astfel, în loc să depună cererea sa de asistență judiciară direct la instanța competentă să soluționeze litigiul pe fond, solicitantul menționat ar fi obligat să inițieze două proceduri distincte, prima în fața instanței competente din statul membru al instanței, în vederea respectării termenelor procedurale, iar a doua înaintea autorităților din statul membru în care are domiciliul sau reședința obișnuită, pentru a obține rambursarea cheltuielilor efectuate în legătură cu cererea de asistență judiciară.

45      O asemenea situație ar constitui astfel un obstacol în calea exercitării dreptului la un acces efectiv la justiție al persoanei care este parte într‑un litigiu transfrontalier, care nu dispune de resursele necesare pentru a face față cheltuielilor de judecată și care se află într‑o situație mai dificilă din cauza caracterului transfrontalier al litigiului menționat.

46      Mai trebuie precizat că Directiva 2003/8 are ca scop, potrivit chiar titlului său, „îmbunătățire[a] accesului la justiție în litigiile transfrontaliere”, înlocuind sistemul de cooperare în materie de asistență judiciară instituit prin Acordul european al Consiliului Europei privind transmiterea cererilor de asistență judiciară, semnat la Strasbourg la 27 ianuarie 1977, care prevedea mecanisme de comunicare și de transmitere, fără să abordeze însă problema întinderii asistenței judiciare în statul instanței.

47      Ținând seama de cele care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea preliminară adresată că articolele 3, 8 și 12 din Directiva 2003/8, coroborate, trebuie să fie interpretate în sensul că asistența judiciară acordată de statul membru al instanței, în care o persoană fizică având domiciliul sau reședința obișnuită în alt stat membru a introdus o cerere de asistență judiciară în cadrul unui litigiu transfrontalier, include și cheltuielile efectuate de această persoană pentru traducerea documentelor anexate necesare soluționării acestei cereri.
 Cu privire la cheltuielile de judecată

48      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

Articolele 3, 8 și 12 din Directiva 2003/8/CE a Consiliului din 27 ianuarie 2003 de îmbunătățire a accesului la justiție în litigiile transfrontaliere prin stabilirea unor norme minime comune privind asistența judiciară acordată în astfel de litigii, coroborate, trebuie să fie interpretate în sensul că asistența judiciară acordată de statul membru al instanței, în care o persoană fizică având domiciliul sau reședința obișnuită în alt stat membru a introdus o cerere de asistență judiciară în cadrul unui litigiu transfrontalier, include și cheltuielile efectuate de această persoană pentru traducerea documentelor anexate necesare soluționării acestei cereri.

Semnături

*      Limba de procedură: germana.