Hotărârea Curții din data de 28 februarie 1984. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Cauza 247/81.


title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 28 aprilie 2016.#SIA „Oniors Bio” împotriva Valsts ieņēmumu dienests.#Cerere de decizie preliminară formulată de Administratīvā apgabaltiesa.#Trimitere preliminară – Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 – Tariful vamal comun – Clasificare tarifară – Nomenclatura combinată – Subpozițiile 1517 90 91 și 1518 00 31 – Amestec vegetal fluid, neprelucrat, nevolatil, compus din ulei de rapiță (88 %) și ulei de floarea soarelui (12 %).#Cauza C-233/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      28 aprilie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 — Tariful vamal comun — Clasificare tarifară — Nomenclatura combinată — Subpozițiile 1517 90 91 și 1518 00 31 — Amestec vegetal fluid, neprelucrat, nevolatil, compus din ulei de rapiță (88 %) și ulei de floarea‑soarelui (12 %)”
      În cauza C‑233/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională, Letonia), prin decizia din 13 mai 2015, primită de Curte la 21 mai 2015, în procedura

         SIA „Oniors Bio”

      împotriva

         Valsts ieņēmumu dienests,

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din domnul D. Šváby, președinte de cameră, și domnii M. Safjan și M. Vilaras (raportor), judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul leton, de I. Kalniņš și de G. Bambāne, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A. Sauka și de A. Caeiros, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea subpozițiilor 1517 90 91 și 1518 00 31 din Nomenclatura combinată prevăzută în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun (JO L 256, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3), în versiunea rezultată din Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 1006/2011 al Comisiei din 27 septembrie 2011 (JO L 282, p. 1, denumită în continuare „NC”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între SIA „Oniors Bio” (denumită în continuare „Oniors Bio”), pe de o parte, și Valsts ieņēmumu dienests (administrația fiscală letonă, denumită în continuare „VID”), pe de altă parte, cu privire la clasificarea tarifară a unui amestec de uleiuri de origine vegetală fixe, brute și lichide (88 % ulei de rapiță și 12 % ulei de floarea‑soarelui).

         Cadrul juridic

         NC și SA

               3

               Clasificarea vamală a mărfurilor importate în Uniunea Europeană este reglementată de NC. Aceasta se întemeiază pe Sistemul armonizat de denumire și codificare a mărfurilor (denumit în continuare „SA”), elaborat de Consiliul de Cooperare Vamală, devenit Organizația Mondială a Vămilor (OMV), și instituit prin convenția privind înființarea consiliului respectiv, încheiată la Bruxelles la 15 decembrie 1950. SA a fost instituit prin Convenția internațională privind Sistemul armonizat de denumire și codificare a mărfurilor, încheiată la Bruxelles la 14 iunie 1983 și aprobată, împreună cu Protocolul de modificare a acesteia din 24 iunie 1986, în numele Comunității Economice Europene prin Decizia 87/369/CEE a Consiliului din 7 aprilie 1987 (JO L 198, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 3, p. 199). NC preia pozițiile și subpozițiile de șase cifre din SA, doar a șaptea și a opta cifră constituind subdiviziuni care îi sunt proprii acesteia.

               4

               Potrivit articolului 12 din Regulamentul nr. 2658/87, Comisia Europeană adoptă în fiecare an un regulament care include o versiune completă a NC, împreună cu ratele autonome și convenționale ale drepturilor aferente din Tariful vamal comun, astfel cum rezultă din măsurile adoptate de Consiliul Uniunii Europene sau de Comisie. Acest regulament se publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene până la 31 octombrie și se aplică de la 1 ianuarie anul următor.

               5

               Versiunea NC aplicabilă situației de fapt din litigiul principal este, așa cum reiese din dosarul prezentat Curții, cea aferentă anului 2012, rezultată din Regulamentul nr. 1006/2011.

               6

               Prima parte a NC cuprinde un ansamblu de dispoziții preliminare. În titlul l din această parte, consacrat regulilor generale, secțiunea A, intitulată „Reguli generale pentru interpretarea Nomenclaturii combinate”, prevede:
               „Clasificarea mărfurilor în [NC] se efectuează în conformitate cu următoarele principii:

                        1.

                        Enunțul titlurilor secțiunilor, capitolelor sau subcapitolelor este considerat ca având numai o valoare indicativă, clasificarea mărfurilor considerându‑se legal determinată atunci când este în concordanță cu textul pozițiilor si notelor de secțiuni si de capitole […]”

               7

               A doua parte din NC cuprinde secțiunea a III‑a, intitulată „Grăsimi și uleiuri de origine animală sau vegetală; produse ale disocierii acestora; grăsimi alimentare prelucrate; ceară de origine animală sau vegetală”. Această secțiune conține capitolul 15, care are același titlu.

               8

               Capitolul 15 din NC cuprinde, printre altele, pozițiile și subpozițiile tarifare următoare:

                        „1516

                        Grăsimi și uleiuri de origine animală sau vegetală și fracțiunile acestora, hidrogenate parțial sau total, interesterificate, reesterificate sau elaidinizate, chiar rafinate, dar nepreparate altfel.

                  […]

                        1517

                        Margarină; amestecuri sau preparate alimentare din grăsimi sau din uleiuri de origine animală sau vegetală sau din fracțiuni ale diferitelor grăsimi sau uleiuri din prezentul capitol, altele decât grăsimile și uleiurile alimentare și fracțiunile acestora de la poziția 1516:

                  […]
               1517 90 91 – Uleiuri de origine vegetală fixe, fluide, amestecate”.

               9

               Poziția 1518 din NC este structurată astfel:

                        „1518 00

                        Grăsimi și uleiuri de origine animală sau vegetală și fracțiunile acestora fierte, oxidate, deshidratate, sulfurate, suflate, polimerizate prin căldură în vacuum sau gaz inert sau altfel modificate chimic, cu excepția celor de la poziția 1516; amestecuri sau preparate nealimentare de grăsimi sau de uleiuri de origine animală sau vegetală sau din fracțiunile diferitelor grăsimi sau uleiuri din prezentul capitol, nedenumite și necuprinse în altă parte:

                        1518 00 10

                        – Linoxin
                        – Uleiuri de origine vegetală fixe, fluide, amestecate, destinate utilizărilor tehnice sau industriale, altele decât cele destinate fabricării produselor pentru alimentația umană:

                        1518 00 31

                        – Brute;

                  […]”

               10

               Nota 3 a capitolului 15 din NC prevede:
               „Poziția 1518 nu cuprinde grăsimile și uleiurile simplu denaturate, care se clasifică la poziția care include respectivele grăsimi și uleiuri și nedenaturate.”

               11

               Notele explicative la SA sunt elaborate în cadrul OMV conform dispozițiilor din Convenția internațională privind SA din 14 iunie 1983 și sunt publicate în cele două limbi oficiale ale OMD, franceza și engleza. Nota explicativă la SA privind capitolul 15, în versiunea în limba franceză, prevede, printre altele, următoarele:
               „Expresia «grăsimi și uleiuri și fracțiunile lor simplu denaturate» menționată în nota 3 a prezentului capitol vizează grăsimile sau uleiurile și fracțiunile acestora la care s‑a adăugat, pentru a le face improprii alimentației umane, un material denaturant precum ulei de pește, fenoli, uleiuri minerale, esență de terebentină, toluen, salicilat de metil (esență de Wintergreen sau de Gaultheria), uleiul de rozmarin. Aceste substanțe sunt adăugate în cantități mici (de obicei maximum 1 %) în proporții astfel alese încât grăsimile sau uleiurile și fracțiunile acestora să devină, de exemplu, râncede, acre, iritante sau amare. Totuși, este necesar să atragem atenția că nota 3 a capitolului nu se aplică la amestecurile sau preparatele denaturate din grăsimi sau din uleiuri sau din fracțiunile acestora (poziția 15.18).”

         Codul vamal

               12

               Articolul 13 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 648/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 aprilie 2005 (JO L 117, p. 13, Ediție specială, 02/vol. 17, p. 220, denumit în continuare „Codul vamal”), prevede:
               „(1)   Autoritățile vamale pot efectua, în conformitate cu condițiile stabilite de dispozițiile în vigoare, toate controalele pe care le consideră necesare pentru a garanta aplicarea corectă a legislației vamale și a celorlalte acte cu putere de lege care reglementează intrarea, ieșirea, tranzitul, transferul și destinația particulară a mărfurilor care circulă între teritoriul vamal al Comunității și țările terțe, precum și prezența mărfurilor care nu au statut de mărfuri comunitare. Controalele vamale destinate să verifice aplicarea corectă a legislației comunitare pot fi efectuate într‑o țară terță în cazul în care există un acord internațional care să autorizeze acest lucru.
               […]
               (3)   În cazul în care sunt efectuate controale de către autorități, altele decât autoritățile vamale, aceste controale sunt în strânsă coordonare cu acestea din urmă și au loc, pe cât posibil, în același moment și în același loc.
               […]”

               13

               Articolul 62 din Codul vamal prevede:
               „(1)   Declarațiile scrise se fac pe un formular corespunzător modelului oficial recomandat în acest scop. Ele se semnează și conțin toate detaliile necesare aplicării dispozițiilor care reglementează regimul vamal pentru care se declară mărfurile.
               (2)   Declarația trebuie însoțită de toate documentele solicitate pentru aplicarea dispozițiilor care reglementează regimul vamal pentru care se declară mărfurile.
               […]”

               14

               Articolul 68 din Codul vamal prevede:
               „Pentru verificarea declarațiilor pe care le‑au acceptat, autoritățile vamale pot:

                        (a)

                        efectua un control al documentelor care fac obiectul declarației și al documentelor de însoțire. Autoritățile vamale pot solicita declarantului să prezinte și alte documente în scopul verificării acurateței datelor de referință din declarație;

                        (b)

                        examina mărfurile și preleva mostre pentru analize sau pentru verificări detaliate.

                  […]”

               15

               Articolul 71 din Codul vamal prevede:
               „(1)   Rezultatele verificării declarației sunt utilizate în scopul aplicării dispozițiilor care reglementează regimul vamal sub care sunt plasate mărfurile.
               (2)   Atunci când nu s‑a procedat la verificarea declarației, dispozițiile menționate la alineatul (1) se aplică pe baza datelor de referință cuprinse în declarație.”

         Regulamentul (CE) nr. 178/2002

               16

               Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 178/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 28 ianuarie 2002 de stabilire a principiilor și a cerințelor generale ale legislației alimentare, de instituire a Autorității Europene pentru Siguranța Alimentară și de stabilire a procedurilor în domeniul siguranței produselor alimentare (JO L 31, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 8, p. 68) prevede:
               „(1)   Prezentul regulament reprezintă baza pentru asigurarea unui nivel ridicat de protecție a sănătății umane și a intereselor consumatorilor în legătură cu produsele alimentare, luând în considerare, în special, diversitatea aprovizionării cu produse alimentare, inclusiv produse tradiționale, asigurând, în același timp, funcționarea eficientă a pieței interne. El stabilește principii și responsabilități comune, mijloacele de asigurare a unei baze științifice solide, măsuri și proceduri organizatorice eficiente care să stea la baza luării deciziilor în problemele de siguranță a produselor alimentare și hranei pentru animale.”

               17

               Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 178/2002 prevede că, în sensul acestui regulament, „produs alimentar” (sau „aliment”) înseamnă orice substanță sau produs, indiferent dacă este prelucrat, parțial prelucrat sau neprelucrat, destinat sau prevăzut în mod rezonabil a fi ingerat de oameni.

               18

               Articolul 14 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 178/2002 prevede:
               „(1)   Nu sunt introduse pe piață produsele alimentare care nu prezintă siguranță.
               (2)   Se spune despre produse alimentare că nu prezintă siguranță atunci când se consideră că acestea:

                        (a)

                        sunt dăunătoare sănătății;

                        (b)

                        nu sunt adecvate consumului uman.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               19

               La 16 martie 2012, Oniors Bio a depus la VID două declarații în vederea punerii în liberă circulație a unor cantități dintr‑un amestec de uleiuri vegetale fixe, brute și lichide, compuse din 88 % ulei de rapiță și 12 % ulei de floarea‑soarelui, fabricate în Belarus. În aceste declarații, Oniors Bio a clasificat produsul în cauză la subpoziția 1518 00 31 din NC.

               20

               Din decizia de trimitere reiese că, potrivit informațiilor comunicate de fabricant, marfa importată de Oniors Bio nu era destinată consumului uman, ci numai unei utilizări tehnice. Astfel, din cauza procedeului tehnologic utilizat pentru producerea amestecului de uleiuri în cauză, nu ar putea fi exclusă prezența în produsul final a unor substanțe dăunătoare, în special a toluenului, un material denaturant.

               21

               Oniors Bio a prezentat de asemenea în fața VID un aviz emis de Centrul de Certificare din Letonia (Latvijas Sertifikācijas Centrs) din care reieșea că marfa în cauză conținea 1,4 % toluen, ceea ce o face improprie consumului uman. Instanța de trimitere arată, în plus, că utilizarea acestei mărfi nu era autorizată în fabricarea produselor alimentare. În sfârșit, potrivit instanței de trimitere, în fața sa nu a fost prezentată nicio probă susceptibilă să confirme, fie și indirect, un eventual comportament fraudulos sau o intenție frauduloasă a fabricantului și a Oniors Bio, care să urmărească evitarea plății taxelor vamale sau a taxelor pe care le‑ar datora.

               22

               După efectuarea unui control al mărfii importate și examinarea mostrelor prelevate, VID a considerat, prin două avize din 27 martie 2012, că aceasta trebuia clasificată la subpoziția 1517 90 91 din NC. Pe baza acestui aviz, VID a adoptat, la 29 martie 2012, două decizii prin care au fost majorate taxele vamale și taxa pe valoare adăugată solicitate de la Oniors Bio.

               23

               Oniors Bio a depus la directoarea generală a VID o reclamație împotriva deciziilor menționate mai sus. Aceasta a fost respinsă, iar Oniors Bio a introdus o acțiune împotriva acestor din urmă decizii la Administratīvā rajona tiesa (Tribunalul Administrativ Districtual). Această acțiune a fost respinsă prin hotărârea din 7 mai 2013.

               24

               Oniors Bio a formulat apel împotriva acestei hotărâri la instanța de trimitere.

               25

               Instanța de trimitere arată că, pentru a examina litigiul în cunoștință de cauză, a invitat Autoritatea Alimentară și Veterinară (Pārtikas un veterinārais dienests, denumită în continuare „PVD”) să participe la procedură pentru a‑și exprima, în limita competențelor sale, opinia privind problemele ridicate în cauza aflată pe rolul acestei instanțe. În avizul său, PVD s‑a întemeiat pe informațiile furnizate de fabricantul produsului în cauză și pe documentele care însoțesc acest produs pentru a constata că nu era vorba despre un produs destinat consumului sau producției de alimente destinate consumului uman și că nu putea fi utilizat în astfel de scopuri.

               26

               Instanța de trimitere consideră că clasificarea amestecului de uleiuri importate de Oniors Bio la subpoziția 1517 90 91 din NC dă naștere unei îndoieli rezonabile având în vedere informațiile furnizate de fabricantul produsului și avizele Centrului de Certificare din Letonia și ale PVD. Potrivit instanței, aceste îndoieli rezultă, pe de o parte, din absența, în cauza aflată pe rolul său, a unei acțiuni specifice, cum ar fi cea avută în vedere în Hotărârea Evroetil (C‑503/10, EU:C:2011:872), care să urmărească să facă produsul în cauză în mod ireversibil impropriu utilizării alimentare prin adăugarea unor materiale denaturante sau a altor substanțe dăunătoare. Pe de altă parte, faptul că VID nu a constatat prezența unor substanțe dăunătoare în mostrele prelevate din marfa importată ar constitui un motiv suplimentar de îndoială cu privire la clasificarea adecvată a mărfii în cauză.

               27

               În aceste condiții, Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Produsele cu privire la care rezultatele examinării mostrelor prelevate din diferite loturi de marfă nu indică prezența unor agenți de denaturare sau a altor substanțe dăunătoare care să le facă improprii consumului uman, dar care, conform informațiilor furnizate de fabricant, nu pot fi utilizate în alimentație (în producția de alimente și în lanțul alimentar) întrucât, având în vedere caracteristicile procesului de producție a mărfii, nu se poate exclude prezența substanțelor dăunătoare în produs, trebuie clasificate, în general, la unul dintre codurile NC prevăzute pentru produsele nealimentare sau, dimpotrivă, produsele respective trebuie clasificate, în general, la unul dintre codurile NC prevăzute pentru produsele alimentare?

                        2)

                        În scopul aplicării codurilor NC, care sunt criteriile determinante pentru interpretarea noțiunilor «produs alimentar» și «produs nealimentar»?

                        3)

                        În scopul aplicării codurilor NC, destinația unui produs poate constitui un criteriu obiectiv de clasificare a mărfurilor?

                        4)

                        În scopul aplicării codurilor NC, avizul emis de autoritatea competentă dintr‑un stat membru al Uniunii Europene, potrivit căruia, conform reglementărilor Uniunii Europene și ale statului membru în cauză în domeniul alimentar, marfa importată nu poate fi utilizată în lanțul alimentar pentru că este improprie consumului uman, poate fi utilizat drept criteriu de clasificare a mărfurilor pentru interpretarea noțiunii «produs nealimentar»?

                        5)

                        În scopul aplicării codurilor NC, informațiile furnizate de fabricant cu privire la procedeul tehnologic de producție a mărfii, din cauza căruia nu poate fi exclusă prezența substanțelor dăunătoare în produs, pot fi utilizate drept criteriu de clasificare a mărfurilor pentru interpretarea noțiunii «produs nealimentar»?

                        6)

                        Ce proprietăți fizico‑chimice ale unei mărfi care trebuie clasificată sunt determinante în vederea interpretării și a aplicării corecte a subpozițiilor 1518 00 31 și NC 1517 90 91 din NC?

                        7)

                        O marfă cu proprietăți fizico‑chimice precum cele constatate în prezenta cauză trebuie să fie clasificată la subpoziția NC 1518 00 31?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               28

               Cu titlu introductiv, pe de o parte, trebuie arătat că, atunci când Curtea este sesizată cu o trimitere preliminară în materia clasificării tarifare, funcția sa constă mai curând în a oferi clarificări instanței naționale cu privire la criteriile a căror punere în aplicare îi va permite acesteia din urmă să clasifice în mod corect produsele în cauză în NC decât în a efectua ea însăși această clasificare, cu atât mai mult cu cât Curtea nu dispune în mod necesar de toate elementele indispensabile în această privință. Astfel, instanța națională este, în orice caz, mai bine plasată pentru a efectua respectiva clasificare (Hotărârea Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, punctul 27 și jurisprudența citată).

               29

               Va reveni, așadar, instanței de trimitere sarcina să efectueze clasificarea produselor în discuție în litigiul principal, în funcție de răspunsurile date de Curte la întrebările preliminare care i‑au fost adresate.

               30

               Pe de altă parte, este necesar să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite la articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate (Hotărârea Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, punctul 29 și jurisprudența citată).

               31

               În speță, din decizia de trimitere reiese că, prin cele șapte întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă NC trebuie să fie interpretată în sensul că, pentru a determina dacă un amestec de uleiuri vegetale precum cel în discuție în litigiul principal trebuie să fie clasificat, ca amestec alimentar de uleiuri vegetale, la subpoziția 1517 90 91 din NC sau, ca amestec nealimentar de uleiuri vegetale, la subpoziția 1518 00 31 din NC, trebuie să se țină seama de elementele următoare:

                        —

                        rezultatele examinării mostrelor prelevate din anumite loturi ale mărfii în cauză, dacă nu au indicat prezența unor denaturanți sau altor substanțe dăunătoare care fac marfa respectivă improprie consumului uman;

                        —

                        informațiile furnizate de fabricantul mărfii în cauză, potrivit cărora marfa nu este destinată consumului uman în măsura în care, din cauza procedeului tehnologic utilizat pentru fabricarea sa, prezența în această marfă a unor substanțe dăunătoare și în special a toluenului nu poate fi exclusă;

                        —

                        destinația mărfii în cauză;

                        —

                        avizul autorității competente în materie alimentară a unui stat membru, potrivit căruia, conform reglementării Uniunii și a statului membru, marfa importată este improprie consumului uman;

                        —

                        procedeele de fabricație a mărfii;

                        —

                        proprietățile fizico‑chimice ale mărfii în cauză.

               32

               În această privință, trebuie amintită jurisprudența constantă potrivit căreia, în interesul securității juridice și al facilitării controalelor, criteriul decisiv pentru clasificarea tarifară a mărfurilor trebuie căutat în general în caracteristicile și în proprietățile obiective ale acestora, astfel cum sunt definite de textul poziției din NC și de notele de secțiune sau de capitol (Hotărârea Delphi Deutschland, C‑423/10, EU:C:2011:315, punctul 23 și jurisprudența citată).

               33

               Potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante, destinația unui produs poate constitui un criteriu obiectiv de clasificare în măsura în care este inerentă respectivului produs, caracterul inerent trebuind să poată fi apreciat în funcție de caracteristicile și de proprietățile obiective ale acestuia (a se vedea Hotărârea Agroferm, C‑568/11, EU:C:2013:407, punctul 41, și Hotărârea Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, punctul 47). De altfel, destinația produsului reprezintă un criteriu pertinent doar în cazul în care clasificarea nu se poate face numai pe baza caracteristicilor și a proprietăților obiective ale produsului (Hotărârea Skoma‑Lux, C‑339/09, EU:C:2010:781, punctul 47).

               34

               Astfel cum reiese din dosarul înaintat Curții, produsul în discuție în litigiul principal este un amestec de uleiuri vegetale fixe, brute și lichide, compus din 88 % ulei de rapiță și 12 % ulei de floarea‑soarelui. Potrivit informațiilor furnizate de fabricant, acest amestec nu este destinat consumului uman în măsura în care, din cauza procedeului tehnologic utilizat pentru fabricarea sa, prezența unor substanțe dăunătoare, mai precis a toluenului, nu poate fi exclusă.

               35

               După cum reiese din modul său de redactare, poziția 1517 din NC cuprinde, pe lângă „margarină”, „amestecuri sau preparate alimentare din grăsimi sau din uleiuri de origine animală sau vegetală sau din fracțiuni ale diferitelor grăsimi sau uleiuri din prezentul capitol, altele decât grăsimile și uleiurile alimentare și fracțiunile acestora de la poziția 1516”.

               36

               Poziția 1518 cuprinde, potrivit modului său de redactare, „grăsimi și uleiuri de origine animală sau vegetală și fracțiunile acestora fierte, oxidate, deshidratate, sulfurate, suflate, polimerizate prin căldură în vacuum sau gaz inert sau altfel modificate chimic, cu excepția celor de la poziția 1516”, precum și „amestecuri sau preparate nealimentare de grăsimi sau de uleiuri de origine animală sau vegetală sau din fracțiunile diferitelor grăsimi sau uleiuri din prezentul capitol, nedenumite și necuprinse în altă parte”.

               37

               Întrucât amestecul de ulei de floarea‑soarelui și de ulei de rapiță în discuție în litigiul principal nu se încadrează la poziția 1516 din NC, din moment ce nu este compus din grăsimi și din uleiuri animale sau vegetale și fracțiunile acestora, hidrogenate parțial sau total, interesterificate, reesterificate sau elaidinizate, chiar rafinate, dar nepreparate altfel, trebuie să se concluzioneze că acesta se încadrează fie la poziția 1517 din NC, fie la poziția 1518 din NC, în măsura în care aceste două poziții menționează amestecurile de uleiuri vegetale, clasificarea sa la una sau la cealaltă dintre poziții depinzând de aspectul dacă este vorba despre un amestec alimentar sau nealimentar, astfel cum s‑a arătat la punctul 34 din prezenta hotărâre. Astfel, capitolul 15 din NC distinge, reluând prin aceasta distincția stabilită la capitolul 15 din SA, între amestecurile alimentare de uleiuri vegetale, care se clasifică la poziția 1517 din NC, și amestecurile nealimentare de uleiuri vegetale, care se clasifică la poziția 1518 din NC.

               38

               În această privință, trebuie arătat că nota 3 a capitolului 15 din NC, care reia textul notei 3 a capitolului 15 din SA, prevede că poziția 1518 din NC „nu cuprinde grăsimile și uleiurile simplu denaturate, care se clasifică la poziția care include respectivele grăsimi și uleiuri nedenaturate.” Or, nota explicativă la SA privind capitolul 15 precizează, pe de o parte, că expresia „grăsimi și uleiuri și fracțiunile acestora simplu denaturate” menționate în respectiva notă 3 vizează „grăsimile sau uleiurile și fracțiunile acestora la care s‑a adăugat, pentru a le face improprii alimentației umane, un denaturant” cum este, printre altele, toluenul. Ultima frază din aceeași notă explicativă precizează, pe de altă parte, că nota 3 a capitolului 15 din SA nu se aplică amestecurilor sau preparatelor denaturate din grăsimi sau din uleiuri.

               39

               Rezultă din considerațiile care precedă că, pentru a califica un amestec de uleiuri vegetale precum cel în discuție în litigiul principal drept nealimentar și a‑l clasifica la subpoziția 1518 00 31 din NC, nu este indispensabil ca acesta să fi devenit impropriu unei utilizări alimentare în mod ireversibil, printr‑o acțiune specifică, în timpul procesului fabricării sale. Este suficient ca acesta să facă parte din amestecurile nealimentare prin caracteristicile și prin proprietățile sale obiective, precum și prin destinația care decurge din acestea.

               40

               În această privință, mai întâi, Hotărârea Evroetil (C‑503/10, EU:C:2011:872), evocată de instanța de trimitere, nu este de natură să modifice această constatare. Astfel, cauza în care s‑a pronunțat acea hotărâre privea noțiunea „denaturare”, iar nu distincția dintre amestecurile alimentare și cele nealimentare. În acea cauză, Curtea a statuat că un produs care nu a fost denaturat printr‑o procedură dintre cele prevăzute de dispoziția aplicabilă nu putea beneficia de scutirea de acciză în discuție în acea cauză, chiar dacă acest produs ar conține substanțe care îl fac impropriu consumului uman (a se vedea în acest sens Hotărârea Evroetil, C‑503/10, EU:C:2011:872, punctul 66). Or, în speță, textul subpoziției 1518 00 31 din NC nu privește doar amestecurile de uleiuri vegetale denaturate prin anumite metode, ci, în general, și amestecurile nealimentare de uleiuri vegetale.

               41

               În continuare, în ceea ce privește distincția dintre un amestec alimentar de uleiuri vegetale, susceptibil să fie clasificat la subpoziția 1517 90 91 din NC, și un amestec nealimentar de uleiuri vegetale, care se încadrează la subpoziția 1518 00 31 din NC, trebuie amintit că, astfel cum s‑a arătat la punctul 37 din prezenta hotărâre, această distincție se bazează pe destinația amestecului menționat, în scopuri alimentare și, respectiv, nealimentare.

               42

               Pentru a stabili dacă un astfel de amestec este destinat unor scopuri alimentare sau nealimentare, trebuie să se țină seama de toate elementele pertinente referitoare la caracteristicile sale și la proprietățile obiective care îi sunt inerente. Revine importatorului, la momentul importului, sarcina de a face dovada destinației menționate pentru produsul în cauză în declarația pe care o depune la autoritățile vamale competente (a se vedea prin analogie Hotărârea Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, punctul 51).

               43

               În această privință, trebuie arătat că faptul că, din cauza caracteristicilor procedeului de fabricație, prezența într‑un amestec de uleiuri vegetale a unor substanțe dăunătoare sănătății umane nu poate fi exclusă constituie un element pertinent, susceptibil să justifice calificarea unui astfel de amestec drept „nealimentar”, având în vedere caracteristicile și proprietățile sale obiective, și, prin urmare, clasificarea sa la poziția 1518 din NC și, în special dacă este compus din uleiuri vegetale brute, la subpoziția 1518 00 31.

               44

               În ceea ce privește elementele de probă referitoare la caracteristicile și la proprietățile obiective ale unui amestec de uleiuri vegetale precum cel în discuție în litigiul principal, trebuie să se arate că informațiile scrise de fabricantul unui produs constituie, conform articolului 68 litera (a) din Codul vamal, un element de care trebuie să se țină seama la verificarea declarației de punere în liberă circulație și la clasificarea mărfii în cauză la poziția corespunzătoare din NC.

               45

               Cu toate acestea, instanța de trimitere ridică problema felului în care informațiile furnizate de fabricant cu privire la un amestec de uleiuri vegetale precum cel în discuție în litigiul principal pot fi conciliate cu rezultatele examinării mostrelor prelevate din amestecul menționat și analizate de autoritățile vamale, care nu ar fi indicat prezența unor substanțe dăunătoare pentru sănătatea umană.

               46

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 68 litera (b) din Codul vamal, pentru verificarea declarațiilor pe care le‑au acceptat, autoritățile vamale pot examina mărfurile și preleva mostre pentru analize sau pentru verificări detaliate. Conform articolului 71 alineatul (1) din Codul vamal, rezultatele verificării declarației sunt utilizate în scopul aplicării dispozițiilor care reglementează regimul vamal sub care sunt plasate mărfurile și deci, printre altele, pentru clasificarea respectivelor mărfuri în NC.

               47

               Din cuprinsul acestor dispoziții reiese că, în cazul în care marfa care face obiectul unei declarații este prezentată în cadrul acesteia ca fiind un amestec nealimentar de uleiuri vegetale, însă examinarea mostrelor prelevate din respectivul amestec de către autoritățile vamale competente nu indică prezența vreunei substanțe dăunătoare pentru sănătatea umană, aceste autorități pot clasifica marfa la o poziție din NC care privește amestecurile alimentare de uleiuri vegetale cum este, în speță, poziția 1517 din NC, cu excepția cazului în care există alte elemente care demonstrează că marfa în discuție nu este, prin natura sa și prin proprietățile sale obiective, destinată consumului alimentar.

               48

               Or, informații precum cele furnizate de fabricantul amestecului de uleiuri vegetale în discuție în litigiul principal, potrivit cărora, din cauza procedeului de fabricație a unui asemenea amestec, prezența în acest amestec a unor substanțe dăunătoare pentru sănătatea umană nu ar putea fi exclusă, constituie în mod clar un element susceptibil să demonstreze că amestecul în cauză nu poate fi calificat drept „alimentar”. Aceste informații nu sunt în mod automat puse sub semnul întrebării prin simplele rezultate ale unei analize de mostre care nu a indicat prezența unor substanțe dăunătoare, în măsura în care o astfel de prezență, în amestecul de uleiuri vegetale în discuție, nu este certă, ci numai eventuală.

               49

               Desigur, rezultatele unei analize a mostrelor unui amestec de uleiuri vegetale precum cele obținute de VID în cauza principală sunt susceptibile să conducă la apariția unei îndoieli privind exactitatea și fiabilitatea informațiilor provenite de la fabricant și care figurează în declarația de punere în liberă circulație cu privire la prezența eventuală în amestecul în discuție a unor substanțe dăunătoare pentru sănătatea umană. Într‑un asemenea caz, autoritățile vamale pot, în temeiul articolului 68 litera (a) din Codul vamal, să efectueze verificări suplimentare și să solicite persoanei care face declarația să prezinte alte documente justificative, pentru a confirma sau a infirma exactitatea informațiilor furnizate de fabricant și a datelor din această declarație și a împiedica astfel orice tentativă de fraudă.

               50

               Cu toate acestea, în absența unor elemente și dovezi suplimentare susceptibile să repună în discuție exactitatea informațiilor furnizate de fabricantul unui amestec de uleiuri vegetale precum cel în discuție în litigiul principal și care figurează în declarația de punere în liberă circulație, autoritățile vamale nu se pot baza numai pe absența din mostrele pe care le‑au prelevat dintr‑un astfel de amestec de uleiuri vegetale și le‑au analizat a unor substanțe dăunătoare pentru a clasifica acest amestec la o poziție din NC, în speță poziția 1517, din care fac parte produsele alimentare.

               51

               În această privință, trebuie să se constate că nu reiese din dosarul prezentat Curții că există în cauza principală elemente susceptibile să repună în discuție veridicitatea informațiilor privind procedeul de fabricație al amestecului de uleiuri vegetale importat de reclamanta din litigiul principal. Pe de altă parte, astfel cum s‑a arătat la punctul 21 din prezenta hotărâre, instanța de trimitere precizează că nu există nicio dovadă privind existența unui comportament fraudulos al fabricantului mărfii în cauză sau al reclamantei din litigiul principal. În orice caz, revine instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă există asemenea elemente.

               52

               În sfârșit, în ceea ce privește eventuala pertinență, în scopul clasificării unei mărfi precum cea în discuție în litigiul principal, a avizului autorității naționale competente să aplice legislația privind alimentația, în special Regulamentul nr. 178/2002 evocat de instanța de trimitere, trebuie să se sublinieze că sarcina clasificării tarifare a mărfurilor la data vămuirii lor revine autorităților vamale naționale, care aplică în această privință dispozițiile NC și ale Codului vamal.

               53

               Referitor la Regulamentul nr. 178/2002, acesta vizează să asigure, astfel cum reiese din cuprinsul articolului 1 alineatul (1), în ceea ce privește produsele alimentare, un nivel ridicat de protecție a sănătății persoanelor și a intereselor consumatorilor și urmărește, așadar, un scop diferit.

               54

               Pe de altă parte, din coroborarea articolului 2 alineatul (1) cu articolul 14 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 178/2002 reiese că noțiunea „produs alimentar”, în sensul acestui regulament, poate să includă și produse dăunătoare sănătății sau care sunt improprii consumului uman, a căror introducere pe piață este interzisă.

               55

               Rezultă că avizul autorității unui stat membru competente să aplice legislația alimentară potrivit căruia un amestec de uleiuri vegetale precum cel în discuție în litigiul principal este impropriu consumului uman nu poate să fie prin el însuși determinant pentru justificarea calificării amestecului respectiv drept „nealimentar” și, prin urmare, clasificarea acestuia la poziția 1518 din NC.

               56

               Astfel, simpla calificare a unui astfel de amestec ca fiind „alimentar”, în scopul aplicării NC și al perceperii unor taxe vamale corespunzătoare, nu implică în mod automat introducerea acestuia pe piață ca produs destinat consumului uman. După cum s‑a arătat deja, articolul 14 din Regulamentul nr. 178/2002 interzice introducerea pe piață a unor „produse alimentare” care nu prezintă siguranță, mai precis care sunt dăunătoare sănătății sau care sunt improprii consumului uman. Nu este mai puțin adevărat că un aviz al autorității naționale competente în materie alimentară potrivit căruia un amestec de uleiuri vegetale precum cel în discuție în litigiul principal este impropriu consumului uman constituie un element printre alte elemente care trebuie luate în considerare de autoritatea sau de instanța națională competentă în vederea clasificării respectivului amestec la poziția corespunzătoare din NC (a se vedea prin analogie Hotărârea Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, punctul 53).

               57

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că NC trebuie interpretată în sensul că, pentru a determina dacă un amestec de uleiuri vegetale precum cel în discuție în litigiul principal trebuie să fie clasificat, ca amestec alimentar de uleiuri vegetale, la subpoziția 1517 90 91 din NC sau, ca amestec nealimentar de uleiuri vegetale, la subpoziția 1518 00 31 din NC, trebuie să se țină seama de toate elementele pertinente ale speței, în măsura în care acestea privesc caracteristicile și proprietățile obiective inerente acestui produs. Printre elementele pertinente susceptibile să justifice calificarea unui astfel de amestec drept „nealimentar”, trebuie să se analizeze informațiile furnizate de fabricantul acestui amestec în declarația vamală, potrivit cărora, din cauza caracteristicilor procedeului de fabricație, prezența unor substanțe dăunătoare în amestecul menționat nu poate fi exclusă. În această privință, faptul că o analiză a unor mostre prelevate dintr‑un astfel de amestec de uleiuri vegetale nu a indicat prezența în acesta a niciunei substanțe dăunătoare nu este suficient, în sine, pentru a repune în discuție calificarea amestecului în cauză drept „nealimentar”. O astfel de consecință presupune existența altor elemente probatorii pertinente, susceptibile să repună în discuție exactitatea informațiilor privind procedeul de fabricație a amestecului în cauză, furnizate de fabricantul amestecului și care figurează în această declarație, conform articolelor 62, 68 și 71 din Codul vamal.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               58

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

                     Nomenclatura combinată care figurează în anexa 1 la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun, în versiunea rezultată din Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 1006/2011 al Comisiei din 27 septembrie 2011, trebuie interpretată în sensul că, pentru a determina dacă un amestec de uleiuri vegetale precum cel în discuție în litigiul principal trebuie să fie clasificat, ca amestec alimentar de uleiuri vegetale, la subpoziția 1517 90 91 din aceasta sau, ca amestec nealimentar de uleiuri vegetale, la subpoziția 1518 00 31 din nomenclatura menționată, trebuie să se țină seama de toate elementele pertinente ale speței, în măsura în care acestea privesc caracteristicile și proprietățile obiective inerente acestui produs. Printre elementele pertinente susceptibile să justifice calificarea unui astfel de amestec drept „nealimentar”, trebuie să se analizeze informațiile furnizate de fabricantul acestui amestec în declarația vamală, potrivit cărora, din cauza caracteristicilor procedeului de fabricație, prezența unor substanțe dăunătoare în amestecul menționat nu poate fi exclusă. În această privință, faptul că o analiză a unor mostre prelevate dintr‑un astfel de amestec de uleiuri vegetale nu a indicat prezența în acesta a niciunei substanțe dăunătoare nu este suficient, în sine, pentru a repune în discuție calificarea amestecului în cauză drept „nealimentar”. O astfel de consecință presupune existența altor elemente probatorii pertinente, susceptibile să repună în discuție exactitatea informațiilor privind procedeul de fabricație a amestecului în cauză, furnizate de fabricantul amestecului și care figurează în această declarație, conform articolelor 62, 68 și 71 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 648/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 aprilie 2005.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: letona.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 9 martie 2012. # Coverpla împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Desen sau model industrial comunitar - Procedură de declarare a nulității - Desen sau model industrial comunitar înregistrat reprezentând un flacon - Desen sau model industrial anterior - Motiv de nulitate - Divulgare a desenului sau modelului industrial anterior - Lipsa noutății - Articolul 5 și articolul 25 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 6/2002. # Cauza T-450/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 9 martie 2012 — Coverpla/OAPI — Heinz‑Glas (Flacon)
      (Cauza T‑450/08)
      „Desen sau model industrial comunitar — Procedură de declarare a nulității — Desen sau model industrial comunitar înregistrat reprezentând un flacon — Desen sau model industrial anterior — Motiv de nulitate — Divulgare a desenului sau modelului industrial anterior — Lipsa noutății — Articolul 5 și articolul 25 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 6/2002”
      Desene sau modele industriale comunitare — Cauze de nulitate — Lipsa caracterului individual — Divulgare de către autor sau de către succesorul în drepturi al acestuia — Dovada divulgării [Regulamentul nr. 6/2002 al Consiliului, art. 5 alin. (1) lit. (b) și art. 7 alin. (1)] (a se vedea punctele
         20-23)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a treia de recurs a OAPI din 7 iulie 2008 (cauza R 1411/2007‑3), privind o procedură
                  de declarare a nulității unui desen sau model comunitar între Heinz‑Glas GmbH și Coverpla

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Coverpla la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 14 martie 1996. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor - Directivă 93/67/CEE. # Cauza C-238/95.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 22 mai 2003. # Arkkitehtuuritoimisto Riitta Korhonen Oy, Arkkitehtitoimisto Pentti Toivanen Oy și Rakennuttajatoimisto Vilho Tervomaa împotriva Varkauden Taitotalo Oy. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Kilpailuneuvosto - Finlanda. # Directivă 92/50/CEE. # Cauza C-18/01.


Hotărârea Curții din data de 16 mai 2000. # Republica Franceză împotriva Ladbroke Racing Ltd și Comisia Comunităților Europene. # Recurs - Concurență - Ajutor de stat. # Cauza C-83/98 P.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 12 decembrie 1996. # Henk Altmann și Margaret Casson împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauze conexate T-177/94 și T-377/94.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (judecător unic) din data de 24 aprilie 2001. # Ugo Miranda împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-37/99.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 15 decembrie 1988. # Irish Cement Limited împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauze conexate 166 și 220/86.


Hotărârea Curții din data de 4 octombrie 1979. # DGV, Deutsche Getreideverwertung und Rheinische Kraftfutterwerke GmbH și alții împotriva Consiliului și Comisiei Comunităților Europene. # Cauze conexate 241, 242, 245 până la 250/78.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 15 aprilie 2010.#Friedrich G. Barth împotriva Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgerichtshof - Austria.#Libera circulație a persoanelor - Lucrători - Egalitate de tratament - Indemnizație specială de vechime pentru profesorii universitari prevăzută de o reglementare națională a cărei incompatibilitate cu dreptul comunitar a fost constatată printr-o hotărâre a Curții - Termen de prescripție - Principiile echivalenței și efectivității.#Cauza C-542/08.

text:
      Cauza C‑542/08
      Friedrich G. Barth
      împotriva
      Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Verwaltungsgerichtshof (Austria)]
      „Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Egalitate de tratament – Indemnizație specială de vechime pentru profesorii universitari prevăzută de o reglementare națională a cărei incompatibilitate
         cu dreptul comunitar a fost constatată printr‑o hotărâre a Curții – Termen de prescripție − Principiile echivalenței și efectivității”

      Sumarul hotărârii
      Dreptul Uniunii – Efect direct – Drepturi individuale – Protecție de către instanțele naționale – Modalități procedurale naționale
            – Condiții de aplicare – Respectarea principiilor echivalenței și efectivității
      Dreptul Uniunii nu se opune unei reglementări care prevede un termen de prescripție de trei ani pentru introducerea cererilor
         de plată a indemnizațiilor speciale de vechime de care a fost privat un lucrător care și‑a exercitat dreptul la liberă circulație,
         anterior pronunțării Hotărârii din 30 septembrie 2003, Köbler (C‑224/01), din cauza aplicării unei reglementări interne incompatibile
         cu dreptul comunitar.

      Astfel, în ordinea juridică internă din fiecare stat membru trebuie să se prevadă o asemenea modalitate procedurală, cu condiția
         ca, pe de o parte, această modalitate să nu fie mai puțin favorabilă decât cele aplicabile unor acțiuni similare din dreptul
         intern (principiul echivalenței) și, pe de altă parte, să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor
         conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității).

      În această privință, nu se poate considera că o normă de prescripție este contrară principiului echivalenței în cazul în care
         există, pe lângă o normă de prescripție aplicabilă acțiunilor destinate să asigure în dreptul intern protecția drepturilor
         conferite justițiabililor de dreptul Uniunii, o normă de prescripție aplicabilă acțiunilor din dreptul intern și, având în
         vedere obiectul și elementele lor esențiale, cele două norme de prescripție pot fi considerate similare.

      În privința principiului efectivității, este compatibilă cu dreptul Uniunii stabilirea, sub sancțiunea decăderii, în vederea
         garantării securității juridice, a unor termene rezonabile de introducere a acțiunilor care protejează atât persoana interesată,
         cât și administrația vizată. Astfel, asemenea termene nu sunt de natură să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă
         exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii. În această privință, un termen național de decădere de trei
         ani este rezonabil.

      Această interpretare nu este infirmată de împrejurarea că Hotărârea Köbler produce efecte de la data intrării în vigoare a
         normei interpretate, din moment ce efectele menționate nu au fost limitate în timp de Curte. Astfel, aplicarea unei modalități
         procedurale precum termenul de prescripție nu poate fi confundată cu limitarea efectelor unei hotărâri a Curții cu privire
         la interpretarea unei dispoziții a dreptului Uniunii.

      Pe de altă parte, dreptul Uniunii nu interzice unui stat membru să opună un termen de decădere unei cereri prin care se urmărește
         obținerea unei indemnizații speciale de vechime care nu a fost acordată, cu încălcarea dispozițiilor dreptului Uniunii, chiar
         dacă acest stat membru nu a modificat normele naționale pentru a le face compatibile cu aceste dispoziții. Situația este diferită
         numai în cazul în care comportamentul autorităților naționale coroborat cu existența unui termen de decădere a condus la privarea
         totală a unei persoane de posibilitatea de a‑și invoca drepturile în fața instanțelor naționale.

      (a se vedea punctele 17, 20, 27-30, 33 și 41 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      15 aprilie 2010(*)

      „Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Egalitate de tratament – Indemnizație specială de vechime pentru profesorii universitari prevăzută de o reglementare națională a cărei incompatibilitate
         cu dreptul comunitar a fost constatată printr‑o hotărâre a Curții – Termen de prescripție − Principiile echivalenței și efectivității”

      În cauza C‑542/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Verwaltungsgerichtshof
         (Austria), prin decizia din 12 noiembrie 2008, primită de Curte la 4 decembrie 2008, în procedura

      Friedrich G. Barth
      împotriva
      Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, doamna C. Toader, domnii C. W. A. Timmermans (raportor), P. Kūris
         și L. Bay Larsen, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul M.‑A. Gaudissart, șef de unitate,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 februarie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Barth, de Laurer și Arlamovsky, Rechtsanwälte;
      –        pentru guvernul austriac, de domnul E. Riedl, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și B. Cabouat, precum și de doamna A. Czubinski, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de doamna I. Bruni, în calitate de agent, asistată de domnul F. Arena, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii V. Kreuschitz și G. Rozet, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 39 CE și a articolului 7 alineatul (1)
         din Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul
         Comunității (JO L 257, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 11), precum și a principiului efectivității.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Barth, pe de o parte, și Bundesministerium für Wissenschaft
         und Forschung (Ministerul Federal al Științei și Cercetării), pe de altă parte, privind o decizie prin care domnului Barth
         i s‑a opus prescripția parțială a cererii sale de acordare a unei indemnizații speciale de vechime.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Potrivit articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1612/68:

      „Lucrătorul resortisant al unui stat membru nu poate fi tratat diferit, pe teritoriul celorlalte state membre, față de lucrătorii
         naționali, pe criterii de cetățenie, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă și de muncă și, în special, în ceea
         ce privește remunerarea, concedierea și, în cazul în care rămân fără un loc de muncă, reintegrarea profesională și reangajarea.”

       Reglementarea națională
      4        Legea salarizării din 1956 (Gehaltsgesetz 1956, denumită în continuare „GehG”), în versiunea ce rezultă din legea publicată
         în BGBl. I, 109/1997, prevede la articolul 50 bis alineatul 1:

      „Un profesor universitar […] care atestă o vechime de cincisprezece ani dobândită în acest post în universități din Austria
         […] și care a beneficiat timp de patru ani de indemnizația de vechime prevăzută la articolul 50 alineatul 4 poate solicita,
         începând de la data la care aceste două condiții sunt îndeplinite, o indemnizație specială de vechime luată în considerare
         pentru calculul pensiei pentru limită de vârstă, indemnizație a cărei valoare corespunde valorii indemnizației de vechime
         prevăzute la articolul 50 alineatul 4.”

      5        Legea publicată în BGBl. I, 130/2003, a adăugat la articolul 50 bis din GehG un alineat 4 formulat astfel:

      „Calculul celor cincisprezece ani de vechime prevăzuți la alineatul 1 ia în considerare perioade efectuate:
      1)      după 7 noiembrie 1968 într‑un post comparabil în universitatea dintr‑un stat care este în prezent membru al Spațiului Economic
         European sau dintr‑un stat al cărui stat succesor este în prezent membru al Spațiului Economic European ori

      […]”
      6        GehG, în versiunea aplicabilă la data numirii reclamantului din acțiunea principală (BGBl. 318/1973), prevede la articolul
         13 ter alineatul 1:

      „Dreptul la prestații se prescrie dacă nu este exercitat în termen de trei ani de la data la care a fost furnizată prestația
         sau de la data la care a fost efectuată plata pe care se întemeiază.”

      7        Potrivit articolului 169 bis din GehG, adăugat la această lege prin legea publicată în BGBl. I, 130/2003:

      „1.      Dacă un profesor universitar în activitate, pensionat sau emerit, atestă perioade de activitate precum cele prevăzute la articolul
         50 bis alineatul 4 în versiunea ce rezultă din legea federală publicată în BGBl. I, 130/2003, care în prezent trebuie luate
         în considerare în temeiul legii menționate, trebuie ca, la cererea acestuia, indemnizația specială de vechime prevăzută la
         articolul 50 bis să fie adaptată în consecință. O asemenea cerere poate fi formulată de asemenea de către foști profesori
         universitari în cazul în care aceștia îndeplinesc condițiile […]

      2.      Adaptarea indemnizației speciale de vechime în temeiul alineatului 1 are efect retroactiv, dar numai începând de la 1 ianuarie
         1994.

      3.      Cererile formulate în temeiul alineatului 1 sunt valabile dacă au fost introduse cel târziu la 30 iunie 2004.
      4.      În ceea ce privește drepturile în materie de remunerații și de pensii pentru limită de vârstă ce decurg din aplicarea alineatului
         1 pentru perioade anterioare datei de 1 iulie 2004, termenul de prescripție de trei ani prevăzut la articolul 13 ter din prezenta
         lege […] nu ia în considerare perioada 30 septembrie 2003-30 iunie 2004.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      8        Din decizia de trimitere reiese că reclamantul din acțiunea principală, de cetățenie germană, a exercitat în perioada 1 ianuarie
         1975-28 februarie 1987 funcția de profesor universitar la Universitatea Johann Wolfgang Goethe din Frankfurt am Main (Germania).
         Acesta a fost numit, cu efect de la 1 martie 1987, profesor universitar ordinar la Universitatea din Viena (Austria). Prin
         această numire, reclamantul din acțiunea principală a dobândit de asemenea cetățenia austriacă.

      9        Întrucât perioadele de activitate efectuate de reclamantul din acțiunea principală la Universitatea din Frankfurt am Main
         nu au fost luate în considerare în vederea acordării indemnizației speciale de vechime prevăzute la articolul 50 bis alineatul
         1 din GehG, persoana interesată nu a primit această indemnizație.

      10      După ce, luând în considerare Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler (C‑224/01, Rec., p. I‑10239), legiuitorul austriac
         a modificat GehG prin legea publicată în BGBl. I, 130/2003, reclamantul din acțiunea principală a solicitat, printr‑o scrisoare
         din 2 martie 2004 adresată Universității din Viena, adaptarea indemnizației sale speciale de vechime pentru a se lua în considerare
         perioada în care și‑a exercitat activitatea la Universitatea din Frankfurt am Main. Decizia pronunțată ca urmare a acestei
         proceduri administrative prevedea, la articolul 1, că reclamantul din acțiunea principală putea solicita de la 1 ianuarie
         1994 indemnizația specială de vechime în temeiul luării în considerare a perioadei menționate. Articolul 2 din această decizie
         prevedea însă că adaptarea acestei indemnizații conform articolului 1 urma să producă efecte, în ceea ce privește remunerația,
         începând de la 1 octombrie 2000.

      11      În acțiunea formulată la instanța de trimitere, reclamantul din acțiunea principală, care contestă în mod expres numai articolul
         2 din respectiva decizie, nu repune în discuție data la care s‑a considerat, la articolul 1 din aceasta, că putea solicita
         adaptarea indemnizației speciale de vechime. Reclamantul din acțiunea principală arată, în esență, că aplicarea normei de
         prescripție, la articolul 2 din aceeași decizie, nu este compatibilă cu dreptul comunitar, în special cu articolul 39 CE.

      12      Apreciind că, pentru soluționarea cauzei cu care a fost sesizat, este necesară interpretarea dreptului comunitar, Verwaltungsgerichtshof
         a decis să suspende judecata și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Aplicarea unei norme de prescripție de trei ani în privința unor indemnizații speciale de vechime care, într‑un caz precum
         cel din acțiunea principală, nu a fost acordată unui lucrător migrant, anterior Hotărârii [Köbler, citată anterior], din cauza
         unei reglementări interne incompatibile cu dreptul comunitar constituie o discriminare indirectă a lucrătorilor migranți în
         sensul articolului 39 CE și al articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul […] nr. 1612/68 sau o restricție privind libera
         circulație a lucrătorilor garantată de aceste dispoziții?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare: articolul 39 CE și articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul […] nr. 1612/68
         se opun, într‑un caz precum cel din acțiunea principală, aplicării unei asemenea norme de prescripție în privința unor indemnizații
         speciale de vechime care, anterior Hotărârii [Köbler, citată anterior], nu a fost acordată unui lucrător migrant, din cauza
         unei reglementări interne incompatibile cu dreptul comunitar?

      3)      Principiul efectivității împiedică aplicarea, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, a unei norme de prescripție
         de trei ani pentru introducerea cererilor de acordare a indemnizației speciale de vechime aferente unei perioade din trecut
         și care nu a fost acordată beneficiarilor potențiali, cu încălcarea dreptului comunitar, din cauza unor norme de drept intern
         formulate explicit?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      13      Prin intermediul întrebărilor preliminare formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență,
         să se stabilească dacă dreptul Uniunii se opune unei reglementări precum cea din acțiunea principală, care prevede un termen
         de prescripție de trei ani pentru introducerea cererilor de plată a indemnizațiilor speciale de vechime care, anterior pronunțării
         Hotărârii Köbler, citată anterior, nu a fost acordată unui lucrător care și‑a exercitat dreptul la liberă circulație din cauza
         unei reglementări interne incompatibile cu dreptul comunitar.

      14      Trebuie amintit că, în Hotărârea Köbler, citată anterior, Curtea a hotărât, în esență, că articolul 39 CE și articolul 7 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 1612/68 trebuie interpretate în sensul că se opun acordării unei indemnizații speciale de vechime
         de care, în temeiul unei dispoziții precum articolul 50 bis din GehG, în versiunea anterioară modificării formulate prin legea
         publicată în BGBl. I, 130/2003, beneficiau numai profesorii universitari care dobândiseră o vechime de cincisprezece ani în
         universitățile din Austria.

      15      Din decizia de trimitere reiese că Republica Austria s‑a conformat acestei hotărâri adăugând alineatul 4, citat la punctul
         5 din prezenta hotărâre, la articolul 50 bis din GehG, prin legea publicată în BGBl. I, 130/2003. Cererea de acordare a indemnizației
         speciale de vechime ca urmare a acestei modificări legislative este supusă, în temeiul articolului 13 ter alineatul (1) din
         GehG, unui termen de prescripție de trei ani, prelungit, dacă este cazul, cu perioada de nouă luni prevăzută la articolul
         169 bis alineatul 4 din GehG.

      16      În această privință, trebuie arătat că, pe de o parte, în împrejurările din acțiunea principală, un asemenea termen de prescripție
         constituie o modalitate procedurală aplicabilă căilor de atac destinate să asigure protecția unui drept conferit de dreptul
         Uniunii unui justițiabil, precum reclamantul din acțiunea principală. Pe de altă parte, dreptul Uniunii nu reglementează problema
         dacă, în asemenea împrejurări, statele membre pot prevedea un termen de prescripție.

      17      Rezultă că în ordinea juridică internă din fiecare stat membru trebuie să se prevadă o astfel de modalitate procedurală, cu
         condiția ca, pe de o parte, această modalitate să nu fie mai puțin favorabilă decât cele aplicabile unor acțiuni similare
         din dreptul intern (principiul echivalenței) și, pe de altă parte, să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea
         drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17
         noiembrie 1998, Aprile, C‑228/96, Rec., p. I‑7141, punctul 18 și jurisprudența citată).

      18      Întrebările adresate de instanța de trimitere trebuie analizate, așadar, în lumina acestor două principii.

      19      În ceea ce privește principiul echivalenței, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, acesta impune ca toate
         normele aplicabile acțiunilor să se aplice fără distincție atât acțiunilor întemeiate pe încălcarea dreptului Uniunii, cât
         și celor similare întemeiate pe nerespectarea dreptului intern (Hotărârea din 26 ianuarie 2010, Transportes Urbanos y Servicios
         Generales, C‑118/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 33 și jurisprudența citată).

      20      Pentru a verifica dacă principiul echivalenței este respectat în acțiunea principală, trebuie să se examineze, prin urmare,
         dacă există, pe lângă o normă de prescripție precum cea din acțiunea principală, aplicabilă acțiunilor destinate să asigure
         în dreptul intern protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii, o normă de prescripție aplicabilă acțiunilor
         din dreptul intern și dacă, având în vedere obiectul și elementele lor esențiale, cele două norme de prescripție pot fi considerate
         similare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 mai 2000, Preston și alții, C‑78/98, Rec., p. I‑3201, punctul 49, precum
         și Hotărârea Transportes Urbanos y Servicios Generales, citată anterior, punctul 35).

      21      Or, trebuie arătat de la bun început că, astfel cum reiese din dosarul prezentat Curții, o normă de prescripție precum cea
         prevăzută la articolul 13 ter din GehG se aplică atât acțiunilor destinate să asigure, în dreptul intern, protecția drepturilor
         conferite justițiabililor de dreptul Uniunii, cât și acțiunilor din dreptul intern. Rezultă, așadar, că normele de prescripție
         aplicabile fiecăruia dintre aceste două tipuri de acțiuni sunt identice.

      22      De altfel, astfel cum arată de asemenea guvernele care au prezentat observații Curții, de excepția care decurge dintr‑o dispoziție
         precum articolul 169 bis alineatul 4 din GehG, care permite prelungirea cu nouă luni a termenului de prescripție, beneficiază
         numai acțiunile destinate să asigure, în dreptul intern, protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii.

      23      Reclamantul din acțiunea principală și Comisia Europeană susțin însă, în esență, că, în temeiul articolului 169 bis alineatul
         1 din GehG, profesorii universitari care au dobândit vechime cel puțin în parte în universități din alte state membre decât
         Republica Austria trebuie, spre deosebire de profesorii care și‑au desfășurat întreaga carieră în acest din urmă stat membru,
         să introducă o cerere pentru a obține indemnizația specială de vechime. O asemenea situație ar presupune că o normă de prescripție
         precum cea din acțiunea principală are un domeniu de aplicare care, în ipoteza acțiunilor destinate să asigure, în dreptul
         intern, protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii, este mai larg decât în cazul acțiunilor din dreptul
         intern.

      24      Astfel, în opinia reclamantului din acțiunea principală și a Comisiei, norma de prescripție menționată nu produce efecte,
         în privința profesorilor care și‑au desfășurat întreaga carieră în Austria, decât în cazuri rare și particulare, atunci când,
         de exemplu, ca urmare a unei erori, anumite elemente ale remunerației persoanelor interesate nu au fost acordate, iar acestea
         din urmă nu au introdus în timp util o cerere de examinare a situației lor. În schimb, în privința profesorilor care au dobândit
         vechime cel puțin în parte în universități din alte state membre decât Republica Austria, aplicarea normei de prescripție
         ar avea caracter sistematic.

      25      Totuși, o asemenea împrejurare nu permite să se concluzioneze că ar exista, în realitate, două norme de prescripție care nu
         ar trebui considerate similare.

      26      Astfel, după cum arată, în esență, guvernele austriac, italian și polonez, necesitatea de a introduce o cerere vizează nu
         numai profesorii care au dobândit vechime cel puțin în parte în universități din alte state membre decât Republica Austria,
         ci și profesorii care și‑au desfășurat întreaga carieră în acest din urmă stat membru și pentru care indemnizația specială
         de vechime nu a fost corect calculată. În consecință, această necesitate de a introduce o cerere se impune, în realitate,
         tuturor profesorilor care au făcut obiectul unei aplicări greșite a normelor de drept ce reglementează acordarea indemnizației
         menționate și care doresc ca eroarea săvârșită să fie rectificată, indiferent dacă este vorba despre o eroare săvârșită în
         raport cu norme interne sau în raport cu normele dreptului Uniunii pe care autoritățile naționale competente ar fi trebuit
         să le aplice în mod direct.

      27      În aceste condiții, nu se poate considera că o normă de prescripție precum cea opusă reclamantului din acțiunea principală
         este contrară principiului echivalenței.

      28      În privința principiului efectivității, Curtea a recunoscut compatibilitatea cu dreptul Uniunii a stabilirii, sub sancțiunea
         decăderii, în vederea garantării securității juridice, a unor termene rezonabile de introducere a acțiunilor care protejează
         atât persoana interesată, cât și administrația vizată. Astfel, asemenea termene nu sunt de natură să facă practic imposibilă
         sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii. În această privință, un termen național
         de decădere de trei ani este rezonabil (a se vedea în acest sens Hotărârea Aprile, citată anterior, punctul 19, precum și
         Hotărârea din 24 martie 2009, Danske Slagterier, C‑445/06, Rep., p. I‑2119, punctul 32 și jurisprudența citată).

      29      În consecință, în lipsa unor împrejurări speciale aduse la cunoștința Curții, nu se poate considera că o normă de prescripție
         precum cea opusă reclamantului din acțiunea principală, care prevede un termen de prescripție de trei ani ce poate fi prelungit
         cu nouă luni, este contrară principiului efectivității.

      30      Această interpretare nu este infirmată de împrejurarea că Hotărârea Köbler, citată anterior, produce efecte de la data intrării
         în vigoare a normei interpretate, din moment ce efectele menționate nu au fost limitate în timp de Curte. Astfel, aplicarea
         unei modalități procedurale precum termenul de prescripție din acțiunea principală nu poate fi confundată cu limitarea efectelor
         unei hotărâri a Curții cu privire la interpretarea unei dispoziții a dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 15 septembrie 1998, Edis, C‑231/96, Rec., p. I‑4951, punctele 17 și 18).

      31      Reclamantul din acțiunea principală și Comisia susțin însă că legiuitorul austriac a exclus, printr‑o dispoziție legislativă
         clară, luarea în considerare a perioadelor de activitate efectuate în universitățile din alte state membre decât Republica
         Austria.

      32      În opinia acestora, profesorii universitari ce atestă perioade de vechime dobândite în asemenea universități trebuiau să se
         aștepte, în aceste împrejurări, la respingerea cererilor lor de recunoaștere a acestor perioade în vederea acordării indemnizației
         speciale de vechime. Legiuitorul austriac ar fi avut, așadar, un comportament de natură să descurajeze profesorii universitari,
         care aveau în principiu dreptul la această indemnizație, să introducă în timp util cererea necesară exercitării acestui drept.

      33      Totuși, trebuie arătat că dreptul Uniunii nu interzice unui stat membru să opună un termen de decădere unei cereri prin care
         se urmărește obținerea unei indemnizații speciale de vechime precum cea din acțiunea principală, care nu a fost acordată,
         cu încălcarea dispozițiilor dreptului Uniunii, chiar dacă acest stat membru nu a modificat normele naționale pentru a le face
         compatibile cu aceste dispoziții. Situația este diferită numai în cazul în care comportamentul autorităților naționale coroborat
         cu existența unui termen de decădere a condus la privarea totală a unei persoane de posibilitatea de a‑și invoca drepturile
         în fața instanțelor naționale (a se vedea în acest sens Hotărârea Aprile, citată anterior, punctele 43 și 45).

      34      Or, existența unei asemenea împrejurări nu poate fi stabilită în acțiunea principală.

      35      În special, aplicarea unui termen de prescripție nu privează pur și simplu o persoană precum reclamantul din acțiunea principală
         de dreptul de a obține o indemnizație care nu îi fusese acordată, cu încălcarea dispozițiilor dreptului Uniunii (a se vedea,
         prin analogie, Hotărârea din 2 februarie 1988, Barra și alții, 309/85, Rec., p. 355, punctul 19, precum și Hotărârea din 9
         februarie 1999, Dilexport, C‑343/96, Rec., p. I‑579, punctul 37).

      36      De altfel, din dosarul prezentat Curții nu reiese că faptul că reclamantului din acțiunea principală i se opune un asemenea
         termen de prescripție ar fi consecința informațiilor inexacte care i‑ar fi fost furnizate în mod deliberat de autoritățile
         naționale competente (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 1 decembrie 1998, Levez, C‑326/96, Rec., p. I‑7835, punctul
         34). Astfel cum arată în mod întemeiat guvernul francez, faptul că exista, anterior, o reglementare clară ce era contrară
         dreptului comunitar nu poate fi asimilat furnizării unor asemenea informații inexacte, deoarece, în caz contrar, orice aplicare
         a unui termen de prescripție ar deveni imposibilă în împrejurări precum cele din acțiunea principală, spre deosebire de ceea
         ce rezultă din cuprinsul punctului 33 din prezenta hotărâre.

      37      În sfârșit, în măsura în care întrebările preliminare privesc de asemenea interpretarea articolului 39 CE și a articolului
         7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1612/68, trebuie arătat că, pentru aceleași motive precum cele prezentate la punctele
         21-26 din prezenta hotărâre, nu se poate considera că aplicarea unui termen de prescripție în împrejurări precum cele din
         acțiunea principală constituie o discriminare indirectă față de un lucrător în sensul acestor dispoziții.

      38      Astfel, trebuie să se considere că situația profesorilor universitari precum reclamantul din acțiunea principală este comparabilă
         cu cea a profesorilor universitari care și‑au desfășurat întreaga carieră în Austria și a căror indemnizație specială de vechime
         nu a fost corect calculată în raport cu dispoziții de drept intern. Or, reiese că aceste două categorii de profesori universitari
         fac obiectul unui tratament în esență identic.

      39      De asemenea, nu rezultă că aplicarea unui termen de prescripție în împrejurări precum cele din acțiunea principală constituie,
         în sine, o restricție privind libera circulație a lucrătorilor în sensul articolului 39 CE. Astfel, în momentul în care intervine,
         aplicarea acestui termen de prescripție are efecte în ceea ce privește posibilitatea de a obține indemnizația specială de
         vechime pentru o perioadă care se situează în totalitate în trecut. Rezultă că aceasta nu poate împiedica sau descuraja un
         lucrător precum reclamantul din acțiunea principală să își exercite dreptul la liberă circulație a lucrătorilor, întrucât
         posibilitatea de a obține indemnizația menționată pentru trecut nu depinde de alegerea lucrătorului de a‑și exercita acest
         drept (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 ianuarie 2000, Graf, C‑190/98, Rec., p. I‑493, punctul 24).

      40      Pe de altă parte, nu există niciun indiciu că aplicarea unui termen de prescripție în împrejurări precum cele din acțiunea
         principală ar fi putut împiedica sau descuraja un lucrător precum reclamantul din acțiunea principală, la un anumit moment
         din trecut, să își exercite dreptul la liberă circulație a lucrătorilor. Astfel cum reiese din Hotărârea Köbler, citată anterior,
         însuși refuzul de a acorda indemnizația specială de vechime persoanei interesate, în cazul în care își exercita acest drept,
         constituia o restricție privind libera circulație a lucrătorilor în sensul articolului 39 CE.

      41      Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că dreptul Uniunii nu se opune unei reglementări precum cea din
         acțiunea principală, care prevede un termen de prescripție de trei ani pentru introducerea cererilor de plată a indemnizațiilor
         speciale de vechime de care a fost privat un lucrător care și‑a exercitat dreptul la liberă circulație, anterior pronunțării
         Hotărârii Köbler, citată anterior, din cauza aplicării unei reglementări interne incompatibile cu dreptul comunitar.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      42      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Dreptul Uniunii nu se opune unei reglementări precum cea din acțiunea principală, care prevede un termen de prescripție de
            trei ani pentru introducerea cererilor de plată a indemnizațiilor speciale de vechime de care a fost privat un lucrător care
            și‑a exercitat dreptul la liberă circulație, anterior pronunțării Hotărârii din 30 septembrie 2003, Köbler (C‑224/01), din
            cauza aplicării unei reglementări interne incompatibile cu dreptul comunitar.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 29 aprilie 1999. # Regatul Spaniei împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza C-342/96.


Hotărârea Curții din data de 17 mai 2001. # International Express Carriers Conference (IECC) împotriva Comisiei Comunităților Europene, La Poste, Regatul Unit al Marii Britanii și al Irlandai de Nord și The Post Office. # Recurs - Concurență. # Cauza C-449/98 P.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea extinsă) din data de 11 iulie 2002. # Hijos de Andrés Molina, SA (HAMSA) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat - Acțiune în anulare. # Cauza T-152/99.


Hotărârea Curții din data de 19 iunie 1980. # Vittorio Testa, Salvino Maggio şi Carmine Vitale împotriva Bundesanstalt für Arbeit. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bayerisches Landessozialgericht, Bundessozialgericht şi Hessisches Landessozialgericht - Germania. # Securitate socială. # Cauze conexate 41/79, 121/79 și 796/79.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 6 martie 2003. # Westdeutsche Landesbank Girozentrale și Land Nordrhein-Westfalen împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauze conexate T-228/99 și T-233/99.