title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 15 iunie 2010. # Comisia Europeană împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articolul 49 CE - Asigurări sociale - Îngrijiri spitalicești necesare pe parcursul unei șederi temporare într-un alt stat membru - Lipsa dreptului la o intervenție a instituției competente complementară în raport cu cea a instituției statului membru de ședere. # Cauza C-211/08.

text:
      Cauza C‑211/08
      Comisia Europeană
      împotriva
      Regatului Spaniei
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Articolul 49 CE — Asigurări sociale — Îngrijiri spitalicești necesare pe parcursul unei șederi temporare într‑un alt stat membru — Lipsa dreptului la o intervenție a instituției competente complementară în raport cu cea a instituției statului membru de
         ședere”

      Sumarul hotărârii
      Libera prestare a serviciilor — Restricții — Reglementare națională privind rambursarea cheltuielilor medicale efectuate într‑un
            alt stat membru — Îngrijiri spitalicești inopinate — Regulamentul nr. 1408/71
      [art. 49 CE; Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, art. 22 alin. (1) lit. (a) punctul (i)]
      Nu își încalcă obligațiile care îi revin în temeiul articolului 49 CE statul membru care refuză beneficiarilor sistemului
         național de sănătate al acestui stat membru rambursarea complementară a cheltuielilor medicale suportate de aceștia într‑un
         alt stat membru în cazul unui tratament spitalicesc primit conform articolului 22 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din
         Regulamentul nr. 1408/71 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii
         care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea
         modificată și actualizată prin Regulamentul nr. 118/97, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1992/2006, în măsura
         în care nivelul de acoperire aplicabil în statul membru în care se acordă tratamentul respectiv este inferior celui prevăzut
         prin legislația statului membru de afiliere.

      Astfel, împrejurarea că persoane asigurate în sistemul de sănătate al unui stat membru ar putea fi încurajate să se întoarcă
         anticipat în acest stat membru pentru a beneficia în acest stat de îngrijirile spitalicești devenite necesare ca urmare a
         degradării stării lor de sănătate pe parcursul unei șederi temporare într‑un alt stat membru sau să renunțe la o călătorie,
         de exemplu, turistică sau de studii într‑un astfel de alt stat membru, întrucât nu se pot baza, în afara unor situații deosebite
         limitate, pe o intervenție complementară a instituției competente în eventualitatea în care costul unui tratament echivalent
         în statul membru de afiliere ar depăși nivelul de acoperire aplicabil în acest alt stat membru, este prea aleatorie și indirectă.
         Prin urmare, reglementarea în litigiu nu poate, în ansamblul său, să fie privită ca fiind de natură să restrângă libera prestare
         a serviciilor de îngrijiri spitalicești, a serviciilor turistice sau a serviciilor educative.

      Pe de altă parte, se consideră că situațiile în care îngrijirile spitalicești inopinate acordate unei persoane asigurate pe
         parcursul șederii sale temporare într‑un alt stat membru obligă statul membru de afiliere, ca urmare a aplicării reglementării
         acestuia, să suporte o sarcină financiară mai ridicată decât în cazul în care aceste îngrijiri ar fi fost acordate într‑una
         dintre structurile sale sunt compensate global de situațiile în care, dimpotrivă, aplicarea reglementării statului membru
         de ședere determină suportarea de către statul membru de afiliere a unei sarcini financiare, pentru îngrijirile spitalicești
         în cauză, mai reduse decât cea care ar fi decurs din aplicarea propriei sale reglementări.

      (a se vedea punctele 72, 78 și 80)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      15 iunie 2010(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolul 49 CE – Asigurări sociale – Îngrijiri spitalicești necesare pe parcursul unei șederi temporare într‑un alt stat membru – Lipsa dreptului la o intervenție a instituției competente complementară în raport cu cea a instituției statului membru de
         ședere”

      În cauza C‑211/08,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         20 mai 2008,

      Comisia Europeană, reprezentată de domnii E. Traversa și R. Vidal Puig, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Regatului Spaniei, reprezentat de domnul J. M. Rodríguez Cárcamo, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârât,
      susținut de:
      Regatul Belgiei, reprezentat de doamnele M. Jacobs și L. Van den Broeck, în calitate de agenți,

      Regatul Danemarcei, reprezentat de domnii J. Bering Liisberg și R. Holdgaard, în calitate de agenți,

      Republica Finlanda, reprezentată de doamna A. Guimaraes‑Purokoski, în calitate de agent,

      Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, reprezentat de doamna H. Walker, în calitate de agent, asistată de domnul M. Hoskins, barrister,

      interveniente,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul A. Tizzano, președintele Camerei întâi, îndeplinind funcția de președinte, domnii J. N. Cunha Rodrigues,
         K. Lenaerts (raportor), J.‑C. Bonichot și doamna P. Lindh, președinți de cameră, domnii P. Kūris, G. Arestis, A. Borg Barthet,
         M. Ilešič, J. Malenovský, L. Bay Larsen, T. von Danwitz și A. Arabadjiev, judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul M.‑A. Gaudissart, șef de unitate,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 noiembrie 2009,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 25 februarie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin faptul că beneficiarilor sistemului
         național de sănătate spaniol li s‑a refuzat rambursarea cheltuielilor medicale suportate de aceștia într‑un alt stat membru
         în cazul unui tratament spitalicesc primit conform articolului 22 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul (CEE)
         nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați,
         cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității,
         în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996 (JO 1997, L 28,
         p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 35), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1992/2006 al Parlamentului
         European și al Consiliului din 18 decembrie 2006 (JO L 392, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 288, denumit în continuare
         „Regulamentul nr. 1408/71”), în măsura în care nivelul de acoperire aplicabil în statul membru în care se acordă tratamentul
         respectiv este inferior celui prevăzut prin legislația spaniolă, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin
         în temeiul articolului 49 CE.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      2        Articolul 22 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Șederea în afara statului competent. Reîntoarcerea sau transferul de
         reședință în alt stat membru pe durata bolii sau maternității. Necesitatea de a se deplasa într‑un alt stat membru pentru
         tratament corespunzător”, prevede:

      „(1)      Lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă care îndeplinește condițiile impuse de legislația
         statului competent pentru a beneficia de prestații, luând în considerare, dacă este cazul, dispozițiile articolului 18 și:

      (a)      a cărui stare ar necesita prestații în natură necesare din punct de vedere medical pe parcursul șederii pe teritoriul unui
         alt stat membru, luând în considerare natura prestațiilor și durata prevăzută a șederii;

      sau
      […]
      (c)      care este autorizat de instituția competentă să se deplaseze pe teritoriul unui alt stat membru pentru a beneficia de tratament
         corespunzător bolii sale

      are dreptul la:
      (i)      prestații în natură acordate pe seama instituției competente de instituția de la locul de ședere […], în conformitate cu dispozițiile
         legislației aplicate de respectiva instituție, ca și cum ar fi asigurat la aceasta; cu toate acestea, durata perioadei de
         acordare a prestațiilor este reglementată de legislația statului competent;

      […]
      (2)      […]
      Autorizația solicitată conform alineatului (1) litera (c) nu poate fi refuzată în cazul în care tratamentul respectiv figurează
         printre prestațiile prevăzute de legislația statului membru pe al cărui teritoriu respectiva persoană a avut reședința și
         unde nu i se poate acorda un astfel de tratament în limita timpului necesar pentru obținerea tratamentului în statul membru
         de reședință, luând în considerare starea sa actuală de sănătate și evoluția probabilă a bolii.”

      3        Articolul 34a din Regulamentul nr. 1408/71 prevede:

      „[…] articolul 22 alineatul (1) literele (a) și (c), […] articolul 22 alineatul (2) al doilea paragraf […] se aplică prin
         analogie studenților și membrilor de familie ai acestora, dacă este necesar.”

      4        Articolul 36 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 prevede:

      „Prestațiile în natură acordate în conformitate cu dispozițiile prezentului capitol de instituția unui stat membru pe seama
         instituției unui alt stat membru se rambursează integral.”

      5        Regulamentul (CEE) nr. 574/72 al Consiliului din 21 martie 1972 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 1408/71,
         în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul nr. 118/97, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 311/2007
         al Comisiei din 19 martie 2007 (JO L 82, p. 6, denumit în continuare „Regulamentul nr. 574/72”), prevede la articolul 21 alineatul
         (1):

      „Pentru a beneficia de prestații în natură în temeiul articolului 22 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din [Regulamentul
         nr. 1408/71], salariatul sau persoana care desfășoară activități independente prezintă furnizorului de servicii medicale un
         document eliberat de instituția competentă, care să certifice că acesta are dreptul la prestații în natură. Acest document
         este întocmit în conformitate cu articolul 2. […]

      […]”
      6        Articolul 34 alineatul (1) din Regulamentul nr. 574/72 prevede:

      „Dacă, în cursul șederii unui lucrător salariat sau a unui lucrător care desfășoară o activitate independentă într‑un stat
         membru, altul decât statul competent, nu este posibil să se îndeplinească formalitățile prevăzute la articolul […] 21 […]
         din regulamentul de aplicare, cheltuielile sale sunt rambursate, la solicitarea sa, de către instituția competentă, în conformitate
         cu ratele de rambursare aplicate de instituția de la locul de ședere.”

      7        În temeiul articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 574/72, Comisia administrativă pentru securitatea socială a lucrătorilor
         migranți prevăzută la articolul 80 din Regulamentul nr. 1408/71 a adoptat un model pentru certificatul privind aplicarea articolului
         22 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din acest din urmă regulament, și anume formularul „E 111”. Acest formular a fost
         înlocuit, începând de la 1 iunie 2004, de „cardul european de asigurări sociale de sănătate”, în temeiul mai multor decizii
         ale Comisiei administrative a Comunităților Europene pentru securitatea socială a lucrătorilor migranți din 18 iunie 2003,
         și anume Decizia nr. 189 privind înlocuirea prin cardul european de asigurări sociale de sănătate a formularelor necesare
         aplicării Regulamentelor Consiliului nr. 1408/71 și nr. 574/72 în ceea ce privește accesul la servicii de sănătate în timpul
         unei șederi temporare într‑un stat membru altul decât statul competent sau cel de reședință (JO L 276, p. 1), Decizia nr. 190
         privind caracteristicile tehnice ale cardului european de asigurări sociale de sănătate (JO L 276, p. 4) și Decizia nr. 191
         referitoare la înlocuirea formularelor E 111 si E 111 B cu cardul european de asigurări sociale de sănătate (JO L 276, p. 19).

      8        Domeniul de aplicare al articolului 22 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul nr. 1408/71 a fost precizat prin
         Decizia nr. 194 a Comisiei administrative a Comunităților Europene pentru securitatea socială a lucrătorilor migranți din
         17 decembrie 2003 referitoare la aplicarea uniformă a articolului 22 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul
         nr. 1408/71 în statul membru de ședere (JO 2004, L 104, p. 127).

      9        Considerentul (7) al Deciziei nr. 194 prevede:

      „Criteriile de la articolul 22 alineatul (1) litera (a) punctul (i) […] nu pot fi interpretate astfel încât bolile preexistente
         sau cronice să fie excluse. Curtea de Justiție a precizat [în Hotărârea din 25 februarie 2003, IKA (C‑326/00, Rec., p. I‑1703)]
         că noțiunea «tratament necesar» nu poate fi interpretată «în sensul că se poate beneficia de dispozițiile [acestui articol]
         numai în cazurile în care tratamentul acordat a devenit necesar din cauza unei boli subite. În special, faptul că tratamentul
         necesar din cauza schimbărilor survenite în starea de sănătate a persoanei asigurate în timpul șederii sale temporare într‑un
         alt stat membru poate fi legat de o patologie preexistentă, de care persoana respectivă era conștientă, precum o boală cronică,
         nu înseamnă că nu sunt îndeplinite condițiile pentru aplicarea acestor dispoziții».” [traducere neoficială]

      10      Punctele 1 și 2 din Decizia nr. 194 prevăd:

      „1.      Sunt acoperite de dispozițiile articolului 22 alineatul (1) litera (a) punctul (i) […] prestațiile în natură necesare din
         punct de vedere medical acordate unei persoane în timpul unei șederi temporare, pentru ca aceasta să nu fie obligată să se
         întoarcă anticipat în statul competent pentru a primi îngrijirile de care are nevoie din cauza stării sale de sănătate.

      Aceste prestații urmăresc să permită persoanei asigurate să își continue șederea în condiții de siguranță medicală, ținând
         seama de durata planificată a șederii.

      Cu toate acestea, nu sunt acoperite de dispozițiile menționate situațiile în care o persoană asigurată se deplasează în alt
         stat membru cu scopul de a primi un tratament medical în acesta.

      2.      Pentru a determina dacă o prestație în natură îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 22 alineatul (1) litera (a) punctul
         (i) […] sunt luate în considerare numai elementele de ordin medical analizate în contextul șederii temporare a persoanei în
         cauză, ținând seama de starea medicală și de antecedentele medicale ale acesteia.” [traducere neoficială]

       Reglementarea națională
      11      Articolul 43 din Constituția spaniolă consacră dreptul la protecția sănătății și prevede că este de competența autorităților
         publice să organizeze și să protejeze sănătatea publică prin intermediul prestațiilor și al serviciilor necesare.

      12      În acest scop, Legea generală 14/1986 privind sănătatea (Ley 14/1986, General de Sanidad) din 25 aprilie 1986 (BOE nr. 102
         din 29 aprilie 1986, p. 15207, denumită în continuare „LGS”) stabilește bazele unui sistem național de sănătate cu caracter
         public, universal și gratuit.

      13      Serviciile furnizate de sistemul național de sănătate persoanelor asigurate sunt total gratuite. În schimb, în temeiul articolului
         17 din LGS, prestațiile furnizate în afara acestui sistem sunt, în general, în sarcina pacientului și nu sunt rambursate de
         organismele care fac parte din sistemul menționat.

      14      Decretul regal 63/1995 privind organizarea prestațiilor de sănătate din sistemul național de sănătate (Real Decreto 63/1995,
         sobre ordenación de prestaciones sanitarias del Sistema Nacional de Salud) din 20 ianuarie 1995 (BOE nr. 35 din 10 februarie
         1995, p. 4538) prevedea la articolul 5:

      „1.      Utilizarea prestațiilor se efectuează cu mijloacele disponibile în cadrul sistemului național de sănătate […]
      2.      Prestațiile […] nu pot fi solicitate decât din partea personalului, a structurilor și a serviciilor care aparțin sistemului
         național de sănătate sau care au încheiat o convenție cu acesta, fără a aduce atingere dispozițiilor stabilite în convențiile
         internaționale.

      3.      În cazul unor îngrijiri urgente, imediate și cu caracter vital care au fost acordate în afara sistemului național de sănătate,
         cheltuielile aferente acestora sunt rambursate dacă se demonstrează că serviciile acestui sistem nu au putut fi utilizate
         în timp util și că aceste îngrijiri nu constituie o utilizare deturnată sau abuzivă a prezentei excepții.”

      15      Legea 16/2003 privind coeziunea și calitatea sistemului național de sănătate (Ley 16/2003, de cohesión y calidad del Sistema
         Nacional de Salud) din 28 mai 2003 (BOE nr. 128 din 29 mai 2003, p. 20567) stabilește nomenclatura prestațiilor acestui sistem.

      16      În conformitate cu articolul 14 din LGS, articolul 9 din Legea 16/2003 prevede:

      „Prestațiile medicale din cadrul sistemului național de sănătate nu sunt acordate decât de personalul abilitat legal, în centre
         și servicii care aparțin sistemului național de sănătate sau care au încheiat o convenție cu acesta, cu excepția situațiilor
         de risc vital, când se dovedește că mijloacele de care dispune acest sistem nu au putut fi utilizate, fără a aduce atingere
         dispozițiilor convențiilor internaționale la care Spania este parte.”

      17      Legea 16/2003 a făcut obiectul unor dispoziții de punere în aplicare ce figurează în Decretul regal 1030/2006 de stabilire
         a nomenclaturii prestațiilor comune din sistemul național de sănătate, precum și a procedurii pentru actualizarea acesteia
         (Real Decreto 1030/2006, por el que se establece la cartera de servicios comunes del Sistema Nacional de Salud y el procedimiento
         para su actualización) din 15 septembrie 2006 (BOE nr. 222 din 16 septembrie 2006, p. 32650). Acest decret regal a abrogat
         și a înlocuit Decretul regal 63/1995.

      18      Articolul 4 alineatul 3 din Decretul regal 1030/2006 precizează:

      „Toate prestațiile comune sunt efectuate numai de centrele, de structurile și de serviciile care aparțin sistemului național
         de sănătate sau care au încheiat o convenție cu acesta, cu excepția situațiilor de risc vital, când se dovedește că nu a fost
         posibilă utilizarea structurilor din acest sistem. În cazul unor îngrijiri urgente, imediate și cu caracter vital efectuate
         în afara sistemului național de sănătate, cheltuielile aferente sunt rambursate dacă se dovedește că nu a fost posibil să
         fie utilizate în timp util serviciile acestui sistem și că nu este vorba de utilizarea deturnată sau abuzivă a prezentei excepții.
         Toate acestea nu aduc atingere dispozițiilor convențiilor internaționale la care Spania este parte sau dispozițiilor de drept
         intern care reglementează acordarea de îngrijiri în cazul prestărilor de servicii din străinătate.”

      19      Din aceste dispoziții rezultă că, atunci când o persoană asigurată în sistemul de sănătate spaniol primește, într‑un alt stat
         membru, îngrijiri spitalicești care au devenit necesare ca urmare a unei evoluții a stării sale de sănătate pe parcursul unei
         șederi temporare în acest stat membru, instituția la care aceasta este asigurată nu intervine în acoperirea acestor îngrijiri
         decât în limitele impuse de obligația care îi revine în temeiul dispozițiilor coroborate ale articolului 22 alineatul (1)
         litera (a) punctul (i) și ale articolului 36 din Regulamentul nr. 1408/71, cu excepția cazului și a condițiilor prevăzute
         la articolul 4 alineatul 3 a doua teză din Decretul regal 1030/2006. În consecință, un astfel de asigurat nu are dreptul,
         sub rezerva acestei excepții, la suportarea de către instituția spaniolă a părții din costul acestor îngrijiri care nu este
         acoperită de intervenția instituției statului membru de ședere.

       Procedura precontencioasă
      20      Comisia a fost sesizată cu o plângere a unui cetățean francez care avea reședința la momentul desfășurării faptelor în Spania
         și care era asigurat în sistemul spaniol de sănătate. După ce a trebuit să fie spitalizat în timpul unei șederi în Franța
         pe baza unui formular E 111, la întoarcerea sa în Spania persoana interesată s‑a lovit de un refuz al instituției spaniole
         de a‑i rambursa partea din cheltuielile de spitalizare pe care instituția franceză o lăsase în sarcina sa conform reglementării
         franceze.

      21      După ce a solicitat fără succes Regatului Spaniei informații cu privire la reglementarea acestuia referitoare la rambursarea
         îngrijirilor de sănătate primite în alte state membre, Comisia, prin scrisoarea din 19 decembrie 2005, a cerut acestui stat
         membru să îi furnizeze un răspuns satisfăcător într‑un termen de două luni.

      22      Prin scrisoarea din 13 februarie 2006, Regatul Spaniei a răspuns că reglementarea sa nu prevedea posibilitatea persoanei asigurate
         în sistemul național de sănătate de a obține o rambursare de către instituția competentă a cheltuielilor de sănătate suportate
         în afara sistemului menționat, decât în împrejurările excepționale prevăzute, la momentul respectiv, la articolul 5 din Decretul
         regal 63/1995.

      23      La 18 octombrie 2006, Comisia a transmis Regatului Spaniei o scrisoare de punere în întârziere în care atrăgea atenția acestuia
         asupra incompatibilității reglementării sale interne cu articolul 49 CE în măsura în care această reglementare excludea, cu
         anumite excepții, rambursarea de către instituția competentă persoanei asigurate în sistemul național de sănătate a cheltuielilor
         efectuate de aceasta pentru îngrijiri spitalicești primite într‑un alt stat membru în temeiul articolului 22 alineatul (1)
         litera (a) punctul (i) din Regulamentul nr. 1408/71 în cazurile în care exista o diferență pozitivă între nivelurile de acoperire
         aplicabile în Spania și, respectiv, în acest alt stat membru.

      24      Prin scrisoarea din 29 decembrie 2006, Regatul Spaniei a răspuns la această scrisoare de punere în întârziere, susținând în
         esență că atitudinea administrației spaniole în privința autorului plângerii menționate la punctul 20 din prezenta hotărâre
         fusese conformă Regulamentului nr. 1408/71, că situația persoanei respective era diferită de cea care a stat la originea cauzei
         care a determinat pronunțarea Hotărârii din 12 iulie 2001, Vanbraekel și alții (C‑368/98, Rec., p. I‑5363), și că interpretarea
         susținută de Comisie ar determina afectarea echilibrului financiar al sistemului său național de sănătate.

      25      Întrucât a considerat acest răspuns nesatisfăcător, la 19 iulie 2007, Comisia a adresat Regatului Spaniei un aviz motivat
         în care afirma că reglementarea spaniolă era contrară articolului 49 CE și a invitat acest stat membru să adopte măsurile
         necesare pentru a pune capăt acestei încălcări în termen de două luni de la primirea avizului motivat menționat.

      26      Întrucât, prin răspunsul din 19 septembrie 2007 la avizul motivat, Regatul Spaniei și‑a menținut poziția, Comisia a decis
         să introducă prezenta acțiune.

       Cu privire la admisibilitate
      27      Regatul Spaniei contestă admisibilitatea acțiunii.

      28      Acesta se referă la caracterul confuz al concluziilor Comisiei, care denunță o încălcare a articolului 49 CE, admițând totodată
         conformitatea practicii administrației spaniole cu Regulamentele nr. 1408/71 și nr. 574/72. În plus, cererea introductivă
         ar conține o obiecție întemeiată pe faptul că a doua teză a articolului 4 alineatul 3 din Decretul regal 1030/2006 nu ar respecta
         articolul 49 CE, în timp ce situațiile precum cea a autorului plângerii menționate la punctul 20 din prezenta hotărâre s‑ar
         înscrie în domeniul de aplicare al ultimei teze a acestui articol 4 alineatul 3, care face trimitere la dreptul Uniunii.

      29      Regatul Spaniei susține de asemenea că, în măsura în care Comisia îi impută o încălcare a articolului 34 din Regulamentul
         nr. 574/72 legată de refuzul administrației spaniole de a plăti asiguraților din sistemul național de sănătate diferența dintre
         costul integral al îngrijirilor spitalicești primite într‑un alt stat membru și valoarea acoperirii acestor îngrijiri de instituția
         din acest stat membru, formularea tardivă a acestei obiecții face ca aceasta să fie inadmisibilă.

      30      Pe de altă parte, Regatul Spaniei susține că cererea cuprinde o obiecție, neformulată pe parcursul procedurii precontencioase,
         întemeiată pe incompatibilitatea articolului 4 alineatul 3 din Decretul regal 1030/2006 cu articolul 22 alineatul (1) litera
         (a) din Regulamentul nr. 1408/71.

      31      Regatul Belgiei susține că articolul 49 CE nu a fost menționat deloc în avizul motivat, astfel încât cererea nu poate conține
         o argumentație întemeiată pe acest articol.

      32      În această privință, se impune a se aminti că din articolul 38 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții
         și din jurisprudența referitoare la acesta rezultă că orice cerere introductivă de instanță trebuie să cuprindă obiectul litigiului
         și expunerea sumară a motivelor și că această mențiune trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului
         să își pregătească apărarea, iar Curții să își exercite controlul. Din cele arătate rezultă că elementele esențiale de fapt
         și de drept pe care se întemeiază o acțiune trebuie să rezulte în mod coerent și comprehensibil din chiar textul cererii,
         iar concluziile acesteia din urmă trebuie să fie formulate într‑un mod neechivoc, astfel încât Curtea să nu se pronunțe ultra petita sau să nu omită să se pronunțe asupra unei obiecții (a se vedea Hotărârea din 26 aprilie 2007, Comisia/Finlanda, C‑195/04,
         Rep., p. I‑3351, punctul 22 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Comisia/Republica Cehă, C‑343/08,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 26).

      33      În plus, obiectul unei acțiuni introduse în temeiul articolului 226 CE este stabilit în procedura precontencioasă prevăzută
         la acest articol. În consecință, acțiunea Comisiei trebuie să se întemeieze pe obiecții identice cu cele cuprinse în avizul
         motivat (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Finlanda, citată anterior, punctul 18).

      34      În speță, cererea introductivă și concluziile Comisiei îndeplinesc aceste diferite cerințe.

      35      Astfel, cererea introductivă, la fel ca avizul motivat, nu cuprinde expunerea unui motiv legat de pretinsa neîndeplinire de
         către Regatul Spaniei a obligațiilor care îi revin în temeiul Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 574/72. În continuarea poziției
         adoptate în mod invariabil de Comisie în cursul procedurii precontencioase, cererea urmărește în mod exclusiv constatarea
         neîndeplinirii de către acest stat membru a obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 49 CE.

      36      Din cererea introductivă și din concluziile Comisiei reiese în mod clar că neîndeplinirea obligațiilor invocată de aceasta
         din urmă constă în faptul că, în ceea ce privește persoanele asigurate în sistemul spaniol de sănătate a căror stare de sănătate
         necesită îngrijiri spitalicești în cursul unei șederi temporare într‑un alt stat membru, în sensul articolului 22 alineatul
         (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul nr. 1408/71, reglementarea în litigiu refuză acestor asigurați, cu excepția cazurilor
         de îngrijiri de urgență vitală prevăzute la articolul 4 alineatul 3 a doua teză din Decretul regal 1030/2006, dreptul, care
         ar rezulta din articolul 49 CE, la o rambursare complementară din partea instituției spaniole atunci când nivelul de acoperire
         aplicabil în statul membru de ședere este inferior celui aplicabil în Spania.

      37      În acest context, referirea, existentă în special în concluziile Comisiei, la articolul 22 alineatul (1) litera (a) punctul
         (i) din Regulamentul nr. 1408/71 nu urmărește să formuleze un motiv autonom, ci să definească cercul persoanelor asigurate
         în defavoarea cărora reglementarea în litigiu constituie, potrivit Comisiei, o încălcare a articolului 49 CE.

      38      Rezultă că acțiunea este admisibilă.

       Cu privire la fond
       Argumentele părților
      39      Comisia susține că articolul 49 CE se aplică serviciilor de îngrijiri de sănătate avute în vedere de reglementarea spaniolă,
         inclusiv atunci când necesitatea unor astfel de îngrijiri intervine în cursul unei șederi temporare a asiguratului într‑un
         alt stat membru.

      40      După ce a subliniat raportul de complementaritate care există între articolul 22 din Regulamentul nr. 1408/71 și articolul
         49 CE, Comisia afirmă că, în speță, reglementarea spaniolă este de natură să restrângă atât prestarea de servicii privind
         îngrijirile spitalicești, cât și prestarea de servicii turistice sau educative, a căror obținere poate motiva o ședere temporară
         într‑un alt stat membru.

      41      Subliniind că ipoteza prevăzută la articolul 22 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71 acoperă orice situație
         în care îngrijirile devin necesare pe parcursul șederii temporare în alt stat membru din cauza înrăutățirii stării de sănătate
         a asiguratului, Comisia susține că reglementarea în litigiu poate să încurajeze persoana asigurată în cadrul sistemului spaniol
         de sănătate, care se află într‑o astfel de situație și care dispune de alegerea între o spitalizare în statul membru de ședere
         și o întoarcere anticipată în Spania pentru a fi îngrijit în acest stat, să opteze pentru a doua soluție de fiecare dată când
         nivelul de acoperire aplicabil în statul membru de ședere este mai puțin favorabil decât cel aplicabil în Spania.

      42      Comisia adaugă că reglementarea în litigiu este de natură să descurajeze asigurații în vârstă sau care suferă de o boală cronică
         ce cuprinde un risc de spitalizare să se deplaseze, în calitate de turiști sau de studenți, într‑un stat membru în care condițiile
         de suportare a cheltuielilor pentru îngrijirile spitalicești ar fi mai puțin avantajoase decât în Spania.

      43      Comisia susține că restricția care decurge din această reglementare nu este justificată. În special, necesitatea acesteia
         în raport cu obiectivul care constă în garantarea echilibrului financiar al sistemului național de sănătate nu ar fi demonstrată,
         având în vedere faptul că, pentru sistemul menționat, costul unui tratament spitalicesc acordat într‑un alt stat membru unui
         asigurat al acestui sistem nu ar putea în niciun caz să depășească costul pe care l‑ar fi reprezentat un tratament echivalent
         acordat în Spania.

      44      Guvernul spaniol, susținut de guvernele belgian, finlandez și cel al Regatului Unit, contestă faptul că reglementarea în litigiu
         ar constitui o restricție privind libera prestare a serviciilor medicale, turistice sau educative și susține că, în orice
         caz, această pretinsă restricție este justificată de motive imperative de interes general legate de păstrarea echilibrului
         financiar al sistemului național de sănătate în cauză.

       Aprecierea Curții
      45      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că aplicabilitatea articolului 22 din Regulamentul nr. 1408/71, în speță a alineatului
         (1) litera (a) punctul (i) al acestuia, nu exclude aplicabilitatea, în paralel, a articolului 49 CE. Astfel, faptul că o reglementare
         națională poate fi conformă Regulamentului nr. 1408/71 nu are ca efect excluderea, în privința acesteia, a aplicării dispozițiilor
         Tratatului CE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 mai 2006, Watts, C‑372/04, Rec., p. I‑4325, punctele 46 și 47).

      46      După formularea acestei remarci introductive, trebuie în primul rând să se verifice dacă serviciile identificate de Comisie
         în acțiunea sa au, în cazul unui asigurat al sistemului național de sănătate a cărui stare de sănătate necesită îngrijiri
         spitalicești pe parcursul șederii sale temporare într‑un alt stat membru, un caracter transfrontalier care poate determina
         aplicarea articolului 49 CE în privința acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 1988, Bond van Adverteerders
         și alții, 352/85, Rec., p. 2085, punctul 13).

      47      În ceea ce privește, pe de o parte, serviciile de îngrijiri de sănătate, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante
         a Curții, prestațiile medicale furnizate în schimbul unei remunerații se încadrează în domeniul de aplicare al dispozițiilor
         referitoare la libera prestare a serviciilor, inclusiv în situația în care îngrijirile sunt acordate în cadrul unui spital
         (a se vedea în acest sens Hotărârea Watts, citată anterior, punctul 86 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 19
         aprilie 2007, Stamatelaki, C‑444/05, Rep., p. I‑3185, punctul 19). De altfel, o prestație medicală continuă să poată fi calificată
         drept prestare de servicii în sensul articolului 49 CE și atunci când pacientul, după efectuarea plății pentru îngrijirile
         primite către prestatorul străin, solicită ulterior suportarea de către un serviciu național de sănătate a cheltuielilor determinate
         de acele îngrijiri (a se vedea Hotărârea Watts, citată anterior, punctul 89 și jurisprudența citată).

      48      Pe de altă parte, Curtea a considerat că articolul 49 CE se aplică atunci când prestatorul și destinatarul serviciului sunt
         stabiliți în state membre diferite (a se vedea Hotărârea din 28 octombrie 1999, Vestergaard, C‑55/98, Rec., p. I‑7641, punctul
         19). Serviciile pe care un prestator stabilit într‑un stat membru le furnizează, fără a se deplasa, unui destinatar stabilit
         într‑un alt stat membru constituie o prestare de servicii transfrontalieră, în sensul articolului 49 CE (a se vedea în special
         Hotărârea din 10 mai 1995, Alpine Investments, C‑384/93, Rec., p. I‑1141, punctele 21 și 22, precum și Hotărârea din 6 noiembrie
         2003, Gambelli și alții, C‑243/01, Rec., p. I‑13031, punctul 53).

      49      În plus, tot potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, libera prestare a serviciilor implică nu numai libertatea prestatorului
         de a furniza servicii unor destinatari stabiliți într‑un alt stat membru decât cel pe teritoriul căruia acesta este stabilit,
         ci și libertatea de a primi sau de a beneficia, în calitate de destinatar, de serviciile oferite de un prestator stabilit
         într‑un alt stat membru, fără a fi afectat de restricții (a se vedea în special Hotărârea Gambelli și alții, citată anterior,
         punctul 55 și jurisprudența citată).

      50      Rezultă că serviciile de îngrijiri spitalicești pe care un prestator stabilit într‑un stat membru le furnizează pe teritoriul
         acestuia din urmă unui destinatar stabilit într‑un alt stat membru se încadrează în noțiunea de prestare de servicii, în sensul
         articolului 49 CE, inclusiv în cazul în speță, în care șederea temporară a destinatarului acestor servicii de îngrijiri în
         statul membru de stabilire a prestatorului este legată de alte motive decât cele medicale.

      51      În ceea ce privește, pe de altă parte, celelalte servicii decât cele medicale, precum serviciile turistice și cele educative
         avute în vedere în mod specific de Comisie în acțiunea sa, trebuie să se amintească, în plus față de jurisprudența menționată
         la punctul 48 din prezenta hotărâre, că persoanele stabilite într‑un stat membru, care se deplasează într‑un alt stat membru
         în calitate de turiști sau în cadrul unei călătorii de studii, trebuie să fie considerate drept destinatari de servicii, în
         sensul articolului 49 CE (a se vedea Hotărârea din 31 ianuarie 1984, Luisi și Carbone, 286/82 și 26/83, Rec., p. 377, punctul
         16, Hotărârea din 2 februarie 1989, Cowan, 186/87, Rec., p. 195, punctul 15, precum și Hotărârea din 19 ianuarie 1999, Calfa,
         C‑348/96, Rec., p. I‑11, punctul 16).

      52      Din considerațiile care precedă rezultă că libera prestare a serviciilor cuprinde posibilitatea unui asigurat stabilit într‑un
         stat membru de a se deplasa, de exemplu în calitate de turist sau de student, într‑un alt stat membru pentru o ședere temporară
         și de a primi în acest stat îngrijiri spitalicești din partea unui prestator stabilit în acest alt stat membru atunci când
         starea sa de sănătate necesită astfel de îngrijiri pe parcursul acestei șederi.

      53      Desigur, este cert că dreptul Uniunii nu restrânge competența statelor membre de a‑și organiza sistemele de securitate socială
         și că, în lipsa unei armonizări la nivelul Uniunii Europene, revine legislației fiecărui stat membru sarcina de a stabili
         condițiile de acordare a prestațiilor în materie de securitate socială. Totuși, în exercitarea acestei competențe, statele
         membre trebuie să respecte dreptul Uniunii, în special dispozițiile referitoare la libera prestare a serviciilor (a se vedea
         în special Hotărârea Watts, citată anterior, punctul 92 și jurisprudența citată).

      54      În aceste condiții, în al doilea rând, trebuie să se examineze dacă reglementarea în litigiu constituie o încălcare a dispozițiilor
         menționate.

      55      Potrivit unei jurisprudențe consacrate, articolul 49 CE se opune aplicării oricărei reglementări naționale al cărei efect
         este de a face ca prestarea de servicii între state membre să fie mai dificilă decât prestarea de servicii realizată exclusiv
         în cadrul unui stat membru (a se vedea în special Hotărârea Stamatelaki, citată anterior, punctul 25 și jurisprudența citată).

      56      În acest context, Curtea a considerat că faptul că o reglementare națională nu garantează asiguratului care a fost autorizat
         să beneficieze de spitalizare într‑un alt stat membru, în conformitate cu articolul 22 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
         nr. 1408/71, un nivel de acoperire la fel de avantajos precum cel de care acest asigurat ar fi beneficiat dacă ar fi fost
         spitalizat în statul membru în care este asigurat constituie o restricție privind libera prestare a serviciilor în sensul
         articolului 49 CE, întrucât poate să descurajeze sau chiar să împiedice respectivul asigurat să se adreseze unor prestatori
         de servicii stabiliți în alte state membre (a se vedea în acest sens Hotărârea Vanbraekel și alții, citată anterior, punctul
         45). Curtea a precizat, cu privire la o reglementare națională care prevedea gratuitatea îngrijirilor spitalicești acordate
         în cadrul sistemului național de sănătate, că un astfel de nivel de acoperire corespunde costului, în sistemul statului membru
         de afiliere, al unui tratament echivalent celui primit de persoana asigurată în statul membru de ședere (a se vedea în acest
         sens Hotărârea Watts, citată anterior, punctele 131 și 133).

      57      Curtea a considerat că, în măsura în care o rambursare complementară, care depinde de regimul de acoperire al statului membru
         de afiliere, nu implică prin ipoteză nicio sarcină financiară suplimentară pentru sistemul de asigurări de sănătate al acestui
         stat membru în raport cu rambursarea sau cu costul care ar fi fost suportat în caz de spitalizare în acesta din urmă, nu se
         poate susține că faptul de a pune o astfel de rambursare suplimentară în sarcina acestui sistem de asigurări de sănătate ar
         fi de natură să aibă un efect semnificativ asupra finanțării sistemului de securitate socială al statului membru menționat
         (Hotărârea Vanbraekel și alții, citată anterior, punctul 52).

      58      Cu toate acestea, în ceea ce privește cel puțin îngrijirile de sănătate cu caracter spitalicesc, singurele în discuție în
         prezenta cauză, situația așa‑numită „a îngrijirilor inopinate”, prevăzută la articolul 22 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul
         nr. 1408/71, în discuție în speță, se distinge, în lumina articolului 49 CE, de situația așa‑numită „a îngrijirilor programate”,
         prevăzută la articolul 22 alineatul (1) litera (c) din regulamentul menționat, în discuție în cauzele care au determinat pronunțarea
         hotărârilor citate anterior Vanbraekel și alții, precum și Watts.

      59      Mai întâi, trebuie să se sublinieze că situațiile de recurgere la îngrijiri spitalicești programate într‑un alt stat membru,
         în temeiul articolului 22 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 1408/71, rezultă, astfel cum reiese din alineatul
         (2) al doilea paragraf al respectivului articol 22, dintr‑o constatare obiectivă a lipsei de disponibilitate, în statul membru
         de afiliere, a îngrijirilor în cauză sau a unor îngrijiri care să prezinte același grad de eficacitate, într‑un termen acceptabil
         din punct de vedere medical (a se vedea în acest sens Hotărârea Watts, citată anterior, punctele 57 și 79). Într‑o astfel
         de situație, acest din urmă stat membru trebuie, dincolo de obligațiile care rezultă din aplicarea coroborată a articolului
         22 alineatul (1) litera (c) și a articolului 36 din Regulamentul nr. 1408/71, să garanteze, dacă este cazul, persoanei asigurate
         un nivel de acoperire la fel de avantajos precum cel pe care l‑ar fi acordat persoanei interesate în cazul în care îngrijirile
         menționate ar fi fost disponibile într‑un astfel de termen în propriul său sistem de sănătate, în caz contrar nefiind respectate
         normele privind libera prestare a serviciilor, astfel cum a considerat Curtea în Hotărârea Vanbraekel și alții, citată anterior.

      60      În schimb, situația este diferită în ceea ce privește îngrjirile inopinate prevăzute la articolul 22 alineatul (1) litera
         (a) din Regulamentul nr. 1408/71.

      61      Astfel, în ceea ce privește o persoană asigurată a cărei deplasare către un alt stat membru rezultă din motive, de exemplu,
         turistice sau educative, iar nu din vreo insuficiență a ofertei sistemului de sănătate de care aceasta aparține, normele tratatului
         în materie de liberă circulație nu îi garantează neutralitatea pentru toate serviciile de îngrijiri spitalicești care ar putea
         fi necesar să îi fie acordate în mod inopinat în statul membru de ședere. Având în vedere, pe de o parte, deosebirile naționale
         existente în materie de acoperire socială și, pe de altă parte, obiectivul Regulamentului nr. 1408/71, care constă în coordonarea
         legislațiilor naționale, iar nu în armonizarea acestora, condițiile aferente unei șederi în spital într‑un alt stat membru
         pot, după caz, să fie mai mult sau mai puțin avantajoase sau dezavantajoase pentru persoana asigurată (a se vedea, prin analogie,
         Hotărârea din 19 martie 2002, Hervein și alții, C‑393/99 și C‑394/99, Rec., p. I‑2829, punctele 50-52, Hotărârea din 29 aprilie
         2004, Weigel, C‑387/01, Rec., p. I‑4981, punctul 55, precum și Hotărârea din 26 aprilie 2007, Alevizos, C‑392/05, Rep., p. I‑3505,
         punctul 76).

      62      În continuare, trebuie să se sublinieze că, în cazul îngrijirilor spitalicești programate într‑un alt stat membru, persoana
         asigurată este, în general, în măsură să obțină o estimare globală a costului tratamentului spitalicesc respectiv, sub forma
         unui deviz, care îi permite să compare nivelurile de acoperire aplicabile în statul membru în care șederea în spital este
         avută în vedere și, respectiv, în statul membru de afiliere.

      63      Într‑un astfel de context, faptul că reglementarea din acest din urmă stat membru nu garantează persoanei asigurate dreptul
         la rambursarea de către instituția competentă a eventualei diferențe pozitive dintre nivelul de acoperire aplicabil în acest
         stat membru și cel aplicabil în statul membru în care îngrijirile spitalicești respective sunt programate este de natură să
         încurajeze această persoană asigurată să renunțe la tratamentul avut în vedere în acest alt stat membru, ceea ce exprimă o
         restricție privind libera prestare a serviciilor, astfel cum a considerat Curtea în hotărârile citate anterior Vanbraekel
         și alții și Watts.

      64      În schimb, astfel cum a subliniat guvernul spaniol, situația îngrijirilor inopinate prevăzută la articolul 22 alineatul (1)
         litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71 acoperă, în special, un număr nedefinit de situații în care starea de sănătate a persoanei
         asigurate ar necesita, pe parcursul șederii temporare a acesteia din urmă într‑un alt stat membru, îngrijiri spitalicești
         în împrejurări legate în special de urgența situației, de gravitatea afecțiunii sau a accidentului ori de imposibilitatea
         medicală a unei repatrieri către statul membru de afiliere, care nu lasă în mod obiectiv ca alternativă decât acordarea persoanei
         interesate a unui tratament spitalicesc într‑o structură situată în statul membru de ședere.

      65      În toate aceste cazuri, este exclus ca reglementării în litigiu să i se poată imputa vreun efect restrictiv asupra furnizării
         de servicii de îngrijiri spitalicești de către prestatori stabiliți într‑un alt stat membru.

      66      Este adevărat că, astfel cum a arătat Comisia, situația avută în vedere la articolul 22 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul
         nr. 1408/71 privește de asemenea cazurile în care degradarea stării de sănătate a persoanei asigurate pe parcursul unei șederi
         temporare într‑un alt stat membru, deși are un caracter inopinat, nu este de natură să o priveze pe aceasta de posibilitatea
         de a alege între o spitalizare în acest din urmă stat membru și o întoarcere anticipată în Spania pentru a primi în acest
         stat membru îngrijirile spitalicești necesare.

      67      Cu toate acestea, astfel cum se subliniază la punctul 1 din motivarea Deciziei nr. 194, sistemul instituit prin articolul
         22 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul nr. 1408/71 are drept scop, în astfel de cazuri, chiar evitarea situațiilor
         în care persoana asigurată să fie obligată să se întoarcă anticipat în statul membru de afiliere pentru a primi tratamentul
         de care are nevoie, conferind persoanei interesate un drept, pe care nu l‑ar avea altfel, de acces la îngrijiri spitalicești
         în statul membru de ședere în condiții de suportare a cheltuielilor la fel de favorabile precum cele de care beneficiază persoanele
         asigurate cărora le este aplicabilă reglementarea acestuia din urmă (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 23 octombrie
         2003, Inizan, C‑56/01, Rec., p. I‑12403, punctele 21 și 22).

      68      În plus, trebuie să se sublinieze că efectul potențial al reglementării în litigiu asupra situației unei astfel de persoane
         asigurate depinde de o împrejurare care, la momentul la care respectiva persoană este confruntată cu o astfel de alegere,
         are un caracter aleatoriu, și anume eventualitatea ca nivelul de acoperire aplicabil în statul membru de ședere pentru tratamentul
         spitalicesc care este avut în vedere și al cărui cost global nu este, la acest moment, cunoscut să se dovedească inferior
         costului unui ipotetic tratament echivalent acordat în Spania.

      69      În ceea ce privește alte servicii decât cele medicale, precum serviciile turistice sau educative, este important să se sublinieze
         că situația îngrijirilor inopinate, în sensul articolului 22 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71, presupune,
         prin definiție, o lipsă de certitudine la momentul la care persoana asigurată intenționează să se deplaseze într‑un alt stat
         membru, de exemplu, ca turist sau ca student, în ceea ce privește necesitatea unor îngrijiri spitalicești pe parcursul șederii
         sale temporare în acest alt stat membru.

      70      Situația persoanelor asigurate în vârstă, precum și cea a persoanelor asigurate care suferă de o boală cronică sau preexistentă,
         pe care Decizia nr. 194 le include, potrivit punctului 1 și considerentului (7) ale acesteia, în domeniul de aplicare al articolului
         22 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71, au în această privință același caracter aleatoriu.

      71      Astfel, deși pot fi supuse unui risc crescut de degradare a stării lor de sănătate, aceste persoane asigurate nu pot, la fel
         ca și celelalte persoane asigurate, să fie afectate de reglementarea în litigiu decât în eventualitatea în care starea lor
         de sănătate ar necesita efectiv alte îngrijiri spitalicești decât cele menționate la articolul 4 alineatul 3 a doua teză din
         Decretul regal 1030/2006 pe parcursul șederii lor temporare într‑un alt stat membru și în eventualitatea în care s‑ar dovedi
         că nivelul de acoperire aplicabil în acest stat membru este inferior costului unui tratament echivalent acordat în Spania.

      72      Rezultă că împrejurarea că persoane asigurate în sistemul de sănătate spaniol ar putea fi încurajate să se întoarcă anticipat
         în Spania pentru a beneficia în acest stat de îngrijirile spitalicești devenite necesare ca urmare a degradării stării lor
         de sănătate pe parcursul unei șederi temporare într‑un alt stat membru sau să renunțe la o călătorie, de exemplu, turistică
         sau de studii într‑un astfel de alt stat membru, întrucât nu se pot baza, în afara situației prevăzute la articolul 4 alineatul
         3 a doua teză din Decretul regal 1030/2006, pe o intervenție complementară a instituției competente în eventualitatea în care
         costul unui tratament echivalent în Spania ar depăși nivelul de acoperire aplicabil în acest alt stat membru, este prea aleatorie
         și indirectă. Prin urmare, reglementarea în litigiu nu poate, în ansamblul său, să fie privită ca fiind de natură să restrângă
         libera prestare a serviciilor de îngrijiri spitalicești, a serviciilor turistice sau a serviciilor educative (a se vedea,
         prin analogie, în materia liberei circulații a mărfurilor și, respectiv, a liberei circulații a lucrătorilor, Hotărârea din
         7 martie 1990, Krantz, C‑69/88, Rec., p. I‑583, punctul 11, precum și Hotărârea din 27 ianuarie 2000, Graf, C‑190/98, Rec.,
         p. I‑493, punctele 24 și 25).

      73      Situația autorului plângerii menționate la punctul 20 din prezenta hotărâre confirmă această concluzie. Astfel, aceasta atestă
         caracterul ipotetic al efectului reglementării în litigiu, cererea de rambursare complementară depusă de persoana interesată
         dovedindu‑se, în fapt, nefondată, astfel cum reiese din dosar, și aceasta din cauza nivelului inferior al costului unui tratament
         echivalent în Spania în raport cu nivelul de acoperire aplicat în statul membru de ședere.

      74      În sfârșit, trebuie să se sublinieze că, spre deosebire de situațiile care se încadrează în domeniul de aplicare al articolului
         22 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 1408/71, cele prevăzute la articolul 22 alineatul (1) litera (a) prezintă
         pentru statele membre și pentru instituțiile acestora însărcinate cu protecția socială un caracter imprevizibil.

      75      Astfel, fiecare stat membru dispune, în calitate de stat membru de afiliere, de posibilitatea, în cadrul competenței care
         îi este recunoscută prin articolele 153 TFUE și 168 TFUE, de a‑și organiza sistemele de sănătate publică și de securitate
         socială (a se vedea în acest sens Hotărârea Watts, citată anterior, punctele 92 și 146, precum și Hotărârea din 1 iunie 2010,
         Blanco Pérez și Chao Gómez, C‑570/07 și C‑571/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 43), de a adopta măsuri privind
         întinderea și condițiile, de termen în special, ale ofertei de îngrijiri spitalicești pe propriul său teritoriu pentru a limita
         numărul de autorizații care trebuie eliberate, în temeiul articolului 22 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 1408/71,
         pentru îngrijiri programate într‑un alt stat membru de persoane asigurate în cadrul sistemului acestuia.

      76      În schimb, astfel cum au subliniat guvernele danez și finlandez, mobilitatea aflată în continuă creștere a cetățenilor în
         interiorul Uniunii, în special pentru motive turistice sau educative, se poate exprima printr‑un număr tot mai important de
         situații de îngrijiri spitalicești inopinate, în sensul articolului 22 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71,
         pe care statele membre nu le pot nicidecum controla.

      77      În acest context, în care fiecare stat membru se bazează, în calitate de stat membru de afiliere, pe aplicarea reglementării
         statului membru de ședere în ceea ce privește nivelul de acoperire, care este suportat în final de instituția competentă,
         a îngrijirilor spitalicești care ar fi necesare ca urmare a stării de sănătate a persoanei asigurate pe parcursul șederii
         sale temporare în acest din urmă stat membru, aplicarea coroborată a articolului 22 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul
         nr. 1408/71 și a articolului 36 din regulamentul menționat, referitor la mecanismul de rambursare între instituțiile în cauză,
         se bazează pe o compensare globală a riscurilor.

      78      Astfel, se consideră că situațiile în care îngrijirile spitalicești inopinate acordate unei persoane asigurate pe parcursul
         șederii sale temporare într‑un alt stat membru obligă statul membru de afiliere, ca urmare a aplicării reglementării acestuia,
         să suporte o sarcină financiară mai ridicată decât în cazul în care aceste îngrijiri ar fi fost acordate într‑una dintre structurile
         sale sunt compensate global de situațiile în care, dimpotrivă, aplicarea reglementării statului membru de ședere determină
         suportarea de către statul membru de afiliere a unei sarcini financiare, pentru îngrijirile spitalicești în cauză, mai reduse
         decât cea care ar fi decurs din aplicarea propriei sale reglementări.

      79      În consecință, faptul de a impune unui stat membru obligația de a garanta propriilor asigurați o rambursare complementară
         de către instituția competentă de fiecare dată când nivelul de acoperire aplicabil în statul membru de ședere pentru îngrjirile
         spitalicești inopinate în cauză se dovedește inferior celui aplicabil în temeiul propriei sale reglementări ar însemna să
         fie afectată chiar economia sistemului instituit de Regulamentul nr. 1408/71. Astfel, în orice situație legată de astfel de
         îngrijiri, instituția competentă a statului membru de afiliere ar fi sistematic expusă sarcinii financiare celei mai ridicate,
         fie prin aplicarea, conform articolului 22 alineatul (1) litera (a) din regulamentul menționat, a reglementării statului membru
         de ședere care prevede un nivel de acoperire superior celui prevăzut de reglementarea statului membru de afiliere, fie prin
         aplicarea acestei din urmă reglementări în ipoteza contrară.

      80      Având în vedere toate considerațiile expuse anterior, Comisia nu a demonstrat că, în ansamblu, reglementarea în litigiu constituie
         o neîndeplinire de către Regatul Spaniei a obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 49 CE.

      81      Prin urmare, este necesar să se respingă acțiunea.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      82      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Regatul Spaniei a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată,
         iar aceasta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată. În conformitate
         cu alineatul (4) primul paragraf al aceluiași articol, Regatul Belgiei, Regatul Danemarcei, Republica Finlanda și Regatul
         Unit, care au intervenit în prezentul litigiu, suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.
      3)      Regatul Belgiei, Regatul Danemarcei, Republica Finlanda, precum și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord suportă
            propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 10 martie 2005.#Laboratoires Fournier SA împotriva Direction des vérifications nationales et internationales.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal administratif de Dijon - Franța.#Cauza C-39/04.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 26 martie 2009. # Sunplus Technology Co. Ltd împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Recurs - Marcă comunitară - Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) - Marca figurativă și verbală SUNPLUS - Opoziția titularului mărcilor verbale naționale SUN - Refuzul înregistrării. # Cauza C-21/08 P.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a doua) din 26 martie 2009 – Sunplus Technology/OAPI
      (Cauza C‑21/08 P)
      „Recurs – Marcă comunitară – Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) – Marca figurativă și verbală SUNPLUS – Opoziția titularului mărcilor verbale naționale SUN – Refuzul înregistrării”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         37-39)

      Obiectul

               Recurs formulat împotriva Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță (Camera a cincea) din 15 noiembrie 2007, Sunplus Technology
                  Co. Ltd/OAPI (T‑38/04), prin care Tribunalul a respins o acțiune introdusă de solicitantul mărcii figurative „SUNPLUS” pentru
                  produse din clasa 9 împotriva Deciziei R 642/2000‑4 a Camerei a patra de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței
                  Interne (OAPI) din 7 octombrie 2003 de respingere a acțiunii introduse împotriva deciziei diviziei de opoziție prin care se
                  refuză înregistrarea mărcii menționate în cadrul procedurii de opoziție introduse de titularul mărcilor figurative și verbale
                  naționale „SUN” pentru produse din clasa 9 – Asemănare între mărci – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
                  (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge recursul.

                  2)

                  	Obligă Sunplus Technology Co. Ltd la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 29 septembrie 2009. # The Smiley Company SPRL împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Înregistrare internațională care desemnează Comunitatea Europeană - Marcă figurativă care reprezintă jumătatea unui zâmbet sub formă de smiley - Motiv absolut de refuz - Lipsa caracterului distinctiv - Articolul 146 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) litera b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenite articolul 151 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) litera b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]. # Cauza T-139/08.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera întâi)
      29 septembrie 2009 (
            *1
         )
      „Marcă comunitară — Înregistrare internațională care desemnează Comunitatea Europeană — Marcă figurativă care reprezintă jumătatea unui zâmbet sub formă de smiley — Motiv absolut de refuz — Lipsa caracterului distinctiv — Articolul 146 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenite articolul 151 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]”
      În cauza T-139/08,

         The Smiley Company SPRL, cu sediul în Bruxelles (Belgia), reprezentată de A. Deutsch, avocat,
      reclamantă,
      împotriva

         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul J. Crespo Carrillo, în calitate de agent,
      pârât,
      având ca obiect o acțiune introdusă împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 7 februarie 2008 (R 958/2007-4) privind înregistrarea internațională care desemnează Comunitatea Europeană a mărcii figurative care reprezintă jumătatea unui zâmbet sub formă de smiley,
      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera întâi),
      compus din doamna V. Tiili, președinte, domnul F. Dehousse și doamna I. Wiszniewska-Białecka (raportor), judecători,
      grefier: doamna K. Pocheć, administrator,
      având în vedere cererea depusă la grefa Tribunalului la 11 aprilie 2008,
      având în vedere întâmpinarea depusă la grefa Tribunalului la 31 iulie 2008,
      având în vedere întrebarea scrisă adresată de Tribunal părților,
      având în vedere observațiile depuse de părți la grefa Tribunalului la 8, și ,
      având în vedere Ordonanța din 4 iunie 2009 prin care s-a autorizat o substituire de părți,
      în urma ședinței din 10 iunie 2009,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 14 aprilie 2006, domnul Franklin Loufrani a obținut pentru marca figurativă reprodusă mai jos (denumită în continuare „marca în discuție”) o înregistrare internațională care desemnează Comunitatea Europeană:

               2

               Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) a primit notificarea înregistrării internaționale a mărcii în discuție la 14 septembrie 2006.

               3

               Produsele pentru care este revendicată protecția acestei mărci în Comunitate sunt din clasele 14, 18 și 25, în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor si serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat, și corespund, pentru fiecare dintre aceste clase, descrierii următoare:

                        —

                        clasa 14: „Metale prețioase și aliajele lor altele decât cele pentru uz dentar, bijuterii, pietre prețioase, ceasuri și instrumente de măsurare a timpului, argintărie (veselă), obiecte de artă din metale prețioase, cutii, truse și casete din metale prețioase, brățări (bijuterii), broșe (bijuterii), cadrane solare, scrumiere pentru fumători (din metale prețioase), lanțuri (bijuterii), ornamente pentru pălării (din metale prețioase), cronografe (ceasuri), cronometre, portchei de fantezie, coliere (bijuterii), ace de cravată, recipiente de bucătărie și menaj, ustensile de bucătărie și de menaj din metale prețioase, ace (bijuterii), ceasuri, insigne din metale prețioase, butoni de manșete, medalii, portmonee din metale prețioase, ceasuri de mână, brățări de ceas, orfevrărie (cu excepția cuțitelor, a furculițelor și a lingurilor), podoabe (bijuterii), pendule (ceasornicărie), suporturi pentru șervețele, din metale prețioase, ceasuri deșteptătoare, servicii (veselă) din metale prețioase, urne din metale prețioase, vaze sacre din metale prețioase”;

                        —

                        clasa 18: „Geamantane și valize, umbrele și bastoane, bice și articole de șelărie, zgărzi și lese pentru animale, cutii din piele sau din imitație de piele, portmonee, scaune-baston, ghiozdane, portcarduri (portofele), cutii din piele pentru pălării, etuiuri pentru chei (marochinărie), casete pentru articole de toaletă numite «vanity cases», mape pentru documente, genți pentru școlari, sacoșe pentru provizii, îmbrăcăminte pentru animale, genți, portmonee (nu din metale prețioase), parasolare, portofele, rucsacuri pentru transportat copii, rucsacuri, poșete, saci de plajă, saci de voiaj, săculeți din piele pentru ambalaj, huse pentru îmbrăcăminte (pentru voiaj), serviete (marochinărie), truse de voiaj (marochinărie)”;

                        —

                        clasa 25: „Îmbrăcăminte (articole de îmbrăcăminte), încălțăminte (cu excepția încălțămintei ortopedice), costume de baie, halate de baie, bavete cu excepția celor din hârtie, berete, galanterie, cizme, bretele, chiloți, caschete, centuri (îmbrăcăminte), pălării, încălțăminte de sport, costume de bal mascat, scutece-chilot, bentițe de protecție pentru urechi (articole de îmbrăcăminte), cravate, eșarfe, fulare, mănuși (articole de îmbrăcăminte), garnituri de scutece, papuci, tălpi, lenjerie de corp, șorțuri (îmbrăcăminte), îmbrăcăminte de sport”.

               4

               La 1 februarie 2007, OAPI a notificat un refuz provizoriu ex officio de protecție a mărcii în discuție în Comunitate, în conformitate cu articolul 5 din Aranjamentul de la Madrid referitor la înregistrarea internațională a mărcilor, adoptat la Madrid la (JO 2003, L 296, p. 22, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 16), și în conformitate cu norma 113 din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară (JO L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189), cu modificările ulterioare, pentru toate produsele acoperite de înregistrarea internațională care desemnează Comunitatea. Motivul invocat era lipsa caracterului distinctiv al mărcii în discuție în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare [devenit articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din privind marca comunitară (JO L 78, p. 1)].

               5

               În lipsa unui răspuns la această notificare în termenul prevăzut, prin decizia din 23 aprilie 2007, examinatorul a refuzat protecția mărcii în discuție în Comunitate pentru toate produsele acoperite de înregistrarea internațională care desemnează Comunitatea, pentru motivul că marca în discuție este lipsită de caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

               6

               La 22 iunie 2007, domnul Loufrani a formulat recurs la OAPI împotriva acestei decizii, în temeiul articolelor 57-62 din Regulamentul nr. 40/94 (devenite articolele 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009).

               7

               Prin decizia din 7 februarie 2008 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera a patra de recurs a OAPI a respins recursul. Camera de recurs a considerat că produsele pentru care era revendicată protecția erau produse de consum curent, că publicul relevant era publicul larg din Comunitate și că acesta, având în vedere că este vorba despre „produse de bijuterie, de marochinărie, vestimentare și alte produse similare” ar manifesta un grad de atenție relativ ridicat la alegerea produselor menționate. În ceea ce privește marca în discuție, pe de o parte, camera de recurs a confirmat aprecierea examinatorului, potrivit căreia era vorba despre un motiv foarte simplu și banal, având o funcție exclusiv decorativă și care nu ar fi reținut de către publicul relevant ca semn distinctiv. Pe de altă parte, camera de recurs a înlăturat ca fiind neconcludente exemplele de mărci înregistrate invocate în susținerea recursului. Având în vedere aceste elemente, camera de recurs a constatat că marca în discuție este lipsită de caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 și că, în consecință, protecția mărcii în discuție în Comunitate trebuie refuzată.

               8

               În urma unui transfer al înregistrării internaționale a mărcii în discuție, s-a admis ca reclamanta, The Smiley Company SPRL, să îl substituie pe domnul Loufrani în cadrul prezentei proceduri.

         Concluziile părților

               9

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei atacate;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               10

               OAPI solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

               11

               Reclamanta invocă un singur motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. Aceasta arată, în esență, că publicul relevant este compus din consumatori medii dintre care anumiți consumatori ar manifesta un grad de atenție deosebit de ridicat, cel puțin cu privire la o parte din produsele în discuție, și că acesta are obiceiul de a percepe ca indicație de origine numeroase semne asemănătoare mărcii în discuție. În plus, marca în discuție ar fi utilizată deja ca indicație de origine comercială a anumite produse și ar avea caracteristici suficient de specifice pentru a se considera că are caracterul distinctiv minim necesar protecției sale în Comunitate.

               12

               OAPI contestă argumentarea reclamantei.

               13

               În temeiul articolului 146 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 151 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009], orice înregistrare internațională care desemnează Comunitatea produce, de la data înregistrării prevăzută la articolul 3 alineatul (4) din Protocolul de la Madrid, aceleași efecte ca și o cerere de marcă comunitară. Articolul 149 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 154 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009] prevede că orice înregistrare internațională care desemnează Comunitatea Europeană face obiectul unei examinări a motivelor absolute de respingere, urmând aceeași procedură ca și pentru cererile de marcă comunitară.

               14

               În temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, este refuzată înregistrarea mărcilor care sunt lipsite de caracter distinctiv. Potrivit unei jurisprudențe constante, mărcile prevăzute la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 sunt cele care sunt considerate inapte să îndeplinească funcția esențială a mărcii, și anume aceea de a identifica originea comercială a produsului sau a serviciului în cauză, pentru a permite astfel consumatorului care achiziționează produsul sau serviciul desemnat de marcă să facă aceeași alegere cu ocazia unei achiziții ulterioare, dacă experiența se dovedește pozitivă, sau să facă altă alegere, dacă aceasta se dovedește negativă [Hotărârea Tribunalului din 27 februarie 2002, Eurocool Logistik/OAPI (EUROCOOL), T-34/00, Rec., p. II-683, punctul 37, și Hotărârea Tribunalului din , Rotter/OAPI (Forma unei condiționări grupate a cârnaților), T-449/07, Rep., p. II-1071, punctul 18].

               15

               Caracterul distinctiv al unei mărci trebuie apreciat, pe de o parte, în raport cu produsele sau cu serviciile pentru care se solicită înregistrarea ori protecția mărcii și, pe de altă parte, în raport cu percepția pe care o are asupra acestora publicul relevant, care este constituit din consumatorii medii ai acestor produse sau servicii [Hotărârea Tribunalului din 7 februarie 2002, Mag Instrument/OAPI (Formă de lanterne de buzunar), T-88/00, Rec., p. II-467, punctul 30, și Hotărârea Forma unei condiționări grupate a cârnaților, punctul 14 de mai sus, punctul 19].

               16

               Un caracter distinctiv minim este totuși suficient pentru ca motivul absolut de refuz prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 să nu fie aplicabil [Hotărârea Tribunalului din 19 septembrie 2001, Henkel/OAPI (Tabletă rotundă roșu cu alb), T-337/99, Rec., p. II-2597, punctul 44, și Hotărârea din , CFCMCEE/OAPI (P@YWEB CARD și PAYWEB CARD), T-405/07 și T-406/07, Rep., p. II-1441, punctul 57].

               17

               În speță, protecția mărcii în discuție în Comunitate a fost refuzată cu privire la toate produsele pentru care a fost revendicată această protecție. În esență, este vorba despre metale prețioase, produse din metale prețioase, despre produse de bijuterie și despre produse de ceasornicărie, toate din clasa 14, despre genți și produse de marochinărie, care fac parte din clasa 18 și despre articole de îmbrăcăminte și accesorii vestimentare din clasa 25. Având în vedere că aceste produse sunt destinate, în esență, publicului larg, camera de recurs a considerat în mod întemeiat că publicul relevant era publicul larg din Comunitate. De altfel, acest aspect nu este contestat de reclamantă.

               18

               Perceperea mărcii de către publicul relevant este însă influențată de nivelul de atenție al consumatorului mediu, care poate varia în funcție de categoria de produse sau de servicii în cauză [Hotărârea Tribunalului Tabletă rotundă roșu cu alb, punctul 16 de mai sus, punctul 48, și Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Neumann/OAPI (Forma unui cap de microfon), T-358/04, Rec. p. II-3329, punctul 40].

               19

               În speță, chiar dacă alegerea produselor în discuție de către publicul relevant ar putea face obiectul unei atenții relativ ridicate, precum a arătat camera de recurs, nu se poate însă considera, astfel cum susține reclamanta, că publicul relevant ar manifesta un grad de atenție deosebit de ridicat chiar și față de o parte din produsele în discuție. Astfel, deși se poate considera că aceste produse aparțin în mod efectiv sectorului modei în sens larg și se poate admite că un consumator mediu acordă o anumită atenție aspectului său și că, prin urmare, acesta poate aprecia stilul, calitatea, finisarea și prețul acestor produse atunci când le cumpără, nu rezultă din descrierea produselor în cauză că este vorba despre produse de lux sau despre produse cu un asemenea grad de sofisticare sau la un astfel de preț, încât publicul relevant ar putea fi deosebit de atent în privința lor.

               20

               Prin urmare, este necesar să se aprecieze caracterul distinctiv al mărcii în discuție pentru totalitatea produselor pentru care este revendicată protecția, ținând seama de așteptările prezumate ale consumatorului mediu, care nu dă dovadă de o atenție deosebit de mare.

               21

               Marca în discuție este constituită dintr-o linie curbă și ascendentă, comparabilă cu un sfert de cerc, sub care, în mijloc, figurează o liniuță verticală și care se termină în extremitatea sa dreaptă printr-o a doua linie scurtă aproape perpendiculară pe prima linie. O formă ușor triunghiulară marchează intersecția celor două linii principale. Aceste elemente diferite formează un tot.

               22

               În cursul ședinței, reclamanta a arătat că liniuța verticală care figurează sub curba ascendentă a mărcii în discuție nu face parte din aceasta din urmă, ci rezultă dintr-o calitate proastă a imprimării, de care Tribunalul a luat act. OAPI a invocat totuși inadmisibilitatea acestui argument pentru motivul că ar modifica obiectului litigiului care s-a aflat pe rolul camerei de recurs, cu încălcarea articolului 135 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, aspect de care Tribunalul a luat de asemenea act.

               23

               Din dosarul procedurii desfășurate în fața OAPI rezultă că examinatorul a descris marca în discuție ca „o linie neagră ascendentă care se termină sus în dreapta printr-o liniuță scurtă și perpendiculară pe această linie” și că, în memoriul cuprinzând motivele recursului formulat la camera de recurs, domnul Loufrani a indicat că „trebuia să se atragă atenția asupra liniuței verticale care se situează sub curbă […], element pe care examinatorul nu îl menționează”. În consecință, la cererea expresă a domnului Loufrani, camera de recurs a considerat că această liniuță face parte din marca în discuție.

               24

               Or, potrivit jurisprudenței, din articolul 63 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 65 din Regulamentul nr. 207/2009) și din articolul 135 alineatul (4) din Regulamentul de procedură rezultă că un reclamant nu are dreptul să modifice termenii litigiului în fața Tribunalului, astfel cum rezultau din cererile și din susținerile formulate în fața OAPI. În consecință, un argument invocat pentru prima dată în cursul ședinței desfășurate la Tribunal și care are un astfel de efect trebuie respins ca inadmisibil (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 26 aprilie 2007, Alcon/OAPI, C-412/05 P, Rep., p. I-3569, punctele 43-45 și jurisprudența citată).

               25

               În speță, argumentul prezentat de reclamantă cu ocazia ședinței are ca efect modificarea mărcii pentru care aceasta revendică protecția în Comunitate și față de care s-a pronunțat camera de recurs. Astfel cum a arătat OAPI, acest argument modifică obiectul litigiului care s-a aflat pe rolul camerei de recurs, astfel cum rezulta din cererile prezentate în fața OAPI. Prin urmare, este necesar să se respingă acest argument ca inadmisibil și să se considere că liniuța verticală face parte din marca în discuție.

               26

               În ceea ce privește caracterul distinctiv al acestei mărci, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, un semn de o simplitate excesivă și constituit dintr-o figură geometrică de bază, precum un cerc, o linie, un dreptunghi sau un pentagon obișnuit, nu poate, ca atare, să transmită un mesaj de care consumatorii își pot aminti, astfel încât aceștia din urmă nu îl consideră drept marcă, cu excepția cazului în care a dobândit un caracter distinctiv prin utilizare [Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Cain Cellars/OAPI (Reprezentarea unui pentagon), T-304/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 22].

               27

               Astfel, constatarea caracterului distinctiv al unei mărci în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 nu este condiționată de constatarea unui anumit grad de creativitate sau de imaginație lingvistică ori artistică din partea titularului mărcii. Este suficient ca marca să permită publicului relevant să identifice originea produselor sau a serviciilor pe care le vizează și să le poată distinge de cele ale altor întreprinderi [Hotărârea Curții din 16 septembrie 2004, SAT.1/OAPI, C-329/02 P, Rec., p. I-8317, punctul 41, și Hotărârea Tribunalului din , Borco-Marken-Import Matthiesen/OAPI (α), T-23/07, Rep., p. II-861, punctul 43].

               28

               În speță, este cert că marca în discuție nu reprezintă o figură geometrică. Totuși, părțile se contrazic cu privire la gradul de simplitate și, în consecință, cu privire la caracterul distinctiv al acestei mărci, reclamanta arătând, în esență, că marca în discuție constă într-o „combinație destul de complexă de două linii […] care seamănă puțin cu litera «t»” și că aceasta ar fi, așadar, distinctivă.

               29

               În această privință, în primul rând, trebuie să se arate că, spre deosebire de cele indicate de reclamantă, camera de recurs nu a ignorat liniuța care figurează în extremitatea dreaptă a curbei și faptul că aceasta ar permite mărcii în discuție să dea o impresie diferită de cea a unei simple linii curbe. Din decizia atacată rezultă că, în primul rând, camera de recurs și-a însușit în mod implicit descrierea mărcii în discuție, efectuată de examinator, amintită la punctul 23 de mai sus, pe care a completat-o ulterior în conformitate cu ceea ce era indicat în motivele recursului formulat în fața camerei de recurs, subliniind existența „liniuței orientate în jos, [care] apare la mijlocul curbei”, și că respectiva cameră de recurs a constatat că această liniuță nu modifica percepția mărcii în discuție ca fiind „un motiv foarte simplu și banal, având o funcție exclusiv decorativă, iar nu de indicație a originii comerciale a produselor”.

               30

               În al doilea rând, în mod cert, reclamanta poate susține în mod întemeiat că faptul că o marcă îndeplinește o funcție decorativă sau ornamentală nu are incidență asupra aprecierii caracterului său distinctiv. Cu toate acestea, un semn care îndeplinește alte funcții decât cele ale unei mărci în sens clasic nu este distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 decât dacă poate fi perceput de la bun început ca o indicație a originii comerciale a produselor sau a serviciilor vizate pentru a permite publicului relevant să distingă, fără vreo posibilitate de confuzie, produsele sau serviciile titularului mărcii de cele care au o altă proveniență comercială [Hotărârea Tribunalului din 5 decembrie 2002, Sykes Enterprises/OAPI (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS), T-130/01, Rec., p. II-5179, punctul 20, și Hotărârea Tribunalului din , Citicorp/OAPI (LIVE RICHLY), T-320/03, Rec., p. II-3411, punctul 66]. Prin urmare, este necesar ca acest semn, chiar dacă este decorativ, să aibă un caracter distinctiv minim.

               31

               Or, marca în discuție nu prezintă niciun aspect care să poate fi memorat cu ușurință și cu rapiditate de către publicul relevant, chiar relativ atent, care i-ar permite să fie înțeles imediat ca o indicație a originii comerciale a produselor în discuție. Astfel cum a arătat în mod corect camera de recurs, aceasta va fi percepută exclusiv ca un element decorativ atât în ceea ce privește produsele din clasa 14, cât și în ceea ce privește produsele din clasele 18 și 25. Prin urmare, marca în discuție nu va permite individualizarea niciunuia dintre produsele în cauză în raport cu produsele concurente.

               32

               Faptul că publicul relevant este obișnuit să perceapă ca mărci semne figurative simple compuse din benzi sau dungi ori faptul că numeroși fabricanți au înregistrat astfel de mărci pentru a desemna produse din clasa 25 nu permite repunerea în discuție a acestei constatări.

               33

               Contrar celor susținute de reclamantă, camera de recurs nu a afirmat că publicul relevant (în special consumatorii de produse din clasa 25) nu avea obiceiul să perceapă semnele din benzi simple ca semne distinctive. Aceasta nu a afirmat nici că consumatorii nu acordau atenție acestor semne din benzi pentru a distinge produsele. Din decizia atacată rezultă că respectiva cameră de recurs s-a mulțumit să observe că exemplele prezentate în fața sa nu erau convingătoare pentru că era vorba despre mărci diferite și mai complexe decât marca în discuție.

               34

               Această poziție a camerei de recurs trebuie aprobată. În primul rând, în speță este vorba despre a determina dacă marca în discuție, prin ea însăși, are capacitatea de a fi percepută de publicul relevant ca o indicație care îi permite să identifice originea comercială a produselor în discuție fără posibilitate de confuzie cu cele care au o altă proveniență. Astfel, simplul fapt că alte mărci, chiar dacă ar fi de asemenea simple, au fost considerate ca având această capacitate și, prin urmare, nefiind lipsite de orice caracter distinctiv, nu este concludent pentru a determina dacă marca în discuție posedă de asemenea caracterul distinctiv minim necesar pentru a putea fi protejată în Comunitate.

               35

               În al doilea rând, presupunând că argumentarea reclamantei este admisibilă în întregime, întrucât anumite mărci au fost invocate pentru prima dată în fața Tribunalului, trebuie să se admită că numeroase mărci la care face trimitere reclamanta sunt simple. Cu toate acestea, ele nu sunt toate compuse numai din linii sau liniuțe simple, precum marca în discuție, ci fie din forme identificabile și care au o anumită suprafață (plină sau delimitată prin conturul lor), ca de exemplu benzi, paralelipipede, virgule, litere stilizate, fie din combinații de astfel de forme. Astfel, camera de recurs a arătat în mod corect că mărcile invocate în fața sa constau în desene care produc o impresie globală de suprafață. Nu aceasta este situația în ceea ce privește marca în discuție. Prin urmare, afirmația reclamantei, potrivit căreia mărcile la care face trimitere prezintă aceleași caracteristici ca și cele ale mărcii în discuție sau potrivit căreia aceasta din urmă prezintă aceeași complexitate ca și mărcile pe care le invocă, nu poate fi reținută. Rezultă că faptul că un consumator al anumitor produse din clasa 25 este obișnuit să perceapă astfel de forme sau astfel de combinații de forme ca indicații ale originii comerciale a acestor produse nu este concludent pentru cazul din speță.

               36

               În al treilea rând, caracterul distinctiv minim cerut pentru înregistrarea sau pentru protecția în Comunitate trebuie să fie apreciat în fiecare caz în raport cu împrejurările speței. Astfel, deciziile privind înregistrarea sau protecția unui semn ca marcă comunitară adoptate de camerele de recurs în temeiul Regulamentului nr. 40/94 sunt emise în exercitarea unei competențe reglementate. Prin urmare, legalitatea deciziilor camerelor de recurs trebuie apreciată numai în temeiul acestui regulament, astfel cum a fost interpretat de instanța comunitară, și nu pe baza unei practici decizionale anterioare a camerelor de recurs (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 15 septembrie 2005, BioID/OAPI, C-37/03 P, Rec., p. I-7975, punctul 47, și Hotărârea Alcon/OAPI, punctul 24 de mai sus, punctul 65). În consecință, faptul că semne simple compuse din benzi sau dungi au fost înregistrate ca mărci comunitare de către OAPI nu este relevant pentru a aprecia dacă marca în discuție este sau nu este lipsită de orice caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

               37

               Rezultă că în mod corect camera de recurs a considerat că marca în discuție era un motiv foarte simplu și banal, având o funcție exclusiv decorativă, și că aceasta nu era percepută ca indicație a originii comerciale a produselor în cauză.

               38

               Argumentul întemeiat pe faptul că marca în discuție ar fi deja utilizată ca indicație a unei origini comerciale nu poate repune în discuție această concluzie. Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 impune analizarea caracterului distinctiv al unei mărci în afara oricărei utilizări efective în sensul articolului 7 alineatul (3) din același regulament [devenit articolul 7 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009] [Hotărârea Tribunalului din 5 aprilie 2001, Bank für Arbeit und Wirtschaft/OAPI (EASYBANK), T-87/00, Rec., p. II-1259, punctul 40, și Hotărârea din , Frischpack/OAPI (Forma unei cutii de brânză), T-360/03, Rec., p. II-4097, punctul 29]. În plus, acțiunea din fața Tribunalului are ca obiect controlul de legalitate a deciziilor camerelor de recurs ale OAPI, în sensul articolului 63 din Regulamentul nr. 40/94. Prin urmare, funcția Tribunalului nu este de a reexamina împrejurările de fapt în lumina probelor prezentate pentru prima dată în fața sa. Astfel, admiterea acestor probe este contrară articolului 135 alineatul (4) din Regulamentul de procedură, conform căruia memoriile părților nu pot modifica obiectul litigiului care s-a aflat pe rolul camerei de recurs [Hotărârea Tribunalului din , DaimlerChrysler/OAPI (Calandre), T-128/01, Rec., p. II-701, punctul 18, și Hotărârea α, citată la punctul 27 de mai sus, punctul 9]. Or, din dosarul procedurii desfășurate în fața OAPI rezultă că fotografiile depuse de reclamantă în susținerea acestui argument au fost prezentate pentru prima dată în fața Tribunalului și că reclamanta nu a arătat în fața OAPI că marca în discuție ar fi dobândit un caracter distinctiv prin utilizare. Prin urmare, acest argument și probele prezentate în susținerea sa trebuie respinse ca inadmisibile.

               39

               În sfârșit, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia marca în discuție ar fi identificată de publicul relevant ca o „jumătate de gură a unui smiley”, smiley însuși fiind înregistrat ca marcă comunitară sub nr. 517383, și datorită acestui fapt ar fi distinctivă, chiar presupunând că acest argument, formulat pentru prima dată în fața Tribunalului, este admisibil, nu poate fi reținut. Astfel cum a arătat OAPI, a urma această abordare ar însemna a admite că orice extras dintr-o marcă înregistrată și, prin urmare, orice extras dintr-o marcă distinctivă este, datorită acestui simplu fapt, de asemenea distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. Aceasta nu se poate admite. Astfel, aprecierea caracterului distinctiv al unei mărci în sensul acestei dispoziții se întemeiază pe capacitatea acestei mărci de a individualiza pe piață produsele sau serviciile solicitantului în raport cu produsele sau serviciile de același gen oferite de concurenți [Hotărârea Tribunalului din 27 februarie 2002, Rewe-Zentral/OAPI (LITE), T-79/00, Rec., p. II-705, punctul 30]. Faptul că marca în discuție constă în parte într-o marcă deja înregistrată nu este relevant în această privință.

               40

               În orice caz, deși, comparând mărcile una lângă cealaltă poate fi constatat faptul că marca în discuție se aseamănă cu o jumătate de gură care figurează în marca comunitară înregistrată sub nr. 517383, totuși trebuie amintit că consumatorul mediu trebuie să se bazeze pe imaginea imperfectă a mărcii pe care a păstrat-o în memorie [Hotărârea Tribunalului din 25 septembrie 2002, Viking-Umwelttechnik/OAPI (Juxtapunere de verde și gri), T-316/00, Rec., p. II-3715, punctul 28, și Hotărârea din , GretagMacbeth/OAPI (Combinație de 24 de pătrate colorate), T-400/07, punctul 47]. În plus, recunoașterea de către publicul relevant în marca în discuție a unei părți din marca comunitară înregistrată sub nr. 517383 presupune că publicul relevant cunoaște această din urmă marcă, ceea ce reclamanta nu a dovedit. În consecință, nu se poate considera că, percepând marca în discuție, publicul relevant o va identifica drept o jumătate de gură de smiley sau drept o jumătate de zâmbet care apare în marca comunitară înregistrată sub nr. 517383. În această privință, trebuie să se constate de asemenea, alături de OAPI, că liniuța verticală care figurează sub curba principală a mărcii în discuție nu apare în gura care figurează în marca comunitară înregistrată sub nr. 517383. În consecință, posibila asociere a mărcii în discuție cu marca invocată de reclamantă nu este dovedită.

               41

               Din cele prezentate mai sus rezultă că camera de recurs nu a săvârșit o eroare atunci când a considerat că marca în discuție este lipsită de caracterul distinctiv minim cerut pentru a se sustrage motivului absolut de refuz prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 și că, pentru acest fapt, protecția sa în Comunitate trebuie refuzată. Prin urmare, motivul unic întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 trebuie să fie respins ca neîntemeiat, precum și acțiunea în întregime.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               42

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor legate de substituirea de către aceasta, în calitate de reclamantă, a domnului Loufrani, în conformitate cu concluziile OAPI.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera întâi)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Obligă The Smiley Company SPRL la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor legate de substituirea de către aceasta a domnului Franklin Loufrani.

                     Tiili
                     Dehousse
                     Wiszniewska-Białecka
                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 29 septembrie 2009.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 12 decembrie 2002. # Universale-Bau AG, Bietergemeinschaft: 1) Hinteregger & Söhne Bauges.m.b.H. Salzburg, 2) ÖSTÜ-STETTIN Hoch- und Tiefbau GmbH împotriva Entsorgungsbetriebe Simmering GmbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Vergabekontrollsenat des Landes Wien - Austria. # Directivă 93/37/CEE - Directivă 89/665/CEE. # Cauza C-470/99.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 21 noiembrie 2013.#Günter Heede împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale).#Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale Matrix-Energetics – Motive absolute de refuz – Caracter descriptiv – Public relevant – Data la care se apreciază caracterul descriptiv – Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-313/11.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 9 iulie 2002. # Daniel Callebaut împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Promovare. # Cauza T-233/01.