title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 18 iulie 2013.#Citroën Belux NV împotriva Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF).#Cerere de decizie preliminară formulată de hof van beroep te Brussel.#Articolul 56 TFUE – Libera prestare a serviciilor – Directiva 2005/29/CE – Practici comerciale neloiale – Protecția consumatorilor – Oferte comune care cuprind cel puțin un serviciu financiar – Interdicție – Excepții.#Cauza C-265/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      18 iulie 2013 (
            *1
         )
      „Articolul 56 TFUE — Libera prestare a serviciilor — Directiva 2005/29/CE — Practici comerciale neloiale — Protecția consumatorilor — Oferte comune care cuprind cel puțin un serviciu financiar — Interdicţie — Excepții”
      În cauza C-265/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de hof van beroep te Brussel (Belgia), prin decizia din 22 mai 2012, primită de Curte la 29 mai 2012, în procedura

         Citroën Belux NV

      împotriva

         Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF),

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, doamna M. Berger, domnii A. Borg Barthet (raportor), E. Levits și J.-J. Kasel, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 aprilie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Citroën Belux NV, de S. Willemart, de C. Smits, de T. Balthazar, de D. De Keyzer și de A. Destrycker, advocaten;

               —

               pentru Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF), de D. Dhaenens și de R. Vermeulen, advocaten;

               —

               pentru guvernul belgian, de T. Materne și de J.-C. Halleux, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. van Beek, în calitate de agent,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (JO L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260) și a articolului 56 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Citroën Belux NV (denumită în continuare „Citroën”), pe de o parte, și Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF) (Federația intermediarilor de asigurări și financiari), în legătură cu o practică comercială a Citroën care constă într-o ofertă gratuită de asigurare CASCO pentru o durată de șase luni la cumpărarea unui vehicul Citroën, practică considerată neloială de FvF.

         Cadrul juridic

         Reglementarea Uniunii

               3

               Considerentul (9) al Directivei 2005/29 are următorul cuprins:
               „[...] Serviciile financiare și bunurile imobile, date fiind complexitatea și riscurile serioase care le caracterizează, trebuie să facă obiectul unor cerințe detaliate, inclusiv al unor obligații pozitive pe care comercianții trebuie să le respecte. Din acest motiv, în domeniul serviciilor financiare și al bunurilor imobile, prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a continua eforturile peste nivelul dispozițiilor prezentei directive în scopul de a proteja interesele economice ale consumatorilor. [...]”

               4

               Articolul 3 din Directiva 2005/29, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede la alineatele (1) și (9):
               „(1)   Prezenta directivă se aplică practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori definite la articolul 5, înainte, în timpul și după o tranzacție comercială în legătură cu un produs.
               [...]
               (9)   În legătură cu «serviciile financiare» în sensul Directivei 2002/65/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002 privind comercializarea la distanță a serviciilor financiare de consum și de modificare a Directivei 90/619/CEE a Consiliului și a Directivelor 97/7/CE și 98/27/CE (JO L 271, p. 16, Ediție specială, 06/vol. 4, p. 183)] și bunurile imobile, statele membre pot impune cerințe mai restrictive sau mai riguroase decât cele prevăzute de prezenta directivă în domeniul în care aceasta din urmă are ca obiect apropierea dispozițiilor în vigoare.”

               5

               Articolul 2 litera (b) din Directiva 2002/65 definește noțiunea „serviciu financiar” ca fiind „orice serviciu privind banca, creditarea, asigurarea, pensiile personale, investițiile sau plățile”.

         Reglementarea belgiană

               6

               Articolul 72 din Legea din 6 aprilie 2010 privind practicile pieței și protecția consumatorilor (Belgisch Staatsblad, 12 aprilie 2010, p. 20803, denumită în continuare „Legea din 6 aprilie 2010”) prevede:
               „§ 1   Se interzice orice ofertă comună adresată consumatorului dacă cel puțin o componentă a acesteia este un serviciu financiar, efectuată de o întreprindere sau de diferite întreprinderi care acționează într-un scop comun.
               § 2   Prin derogare de la alineatul 1, pot face obiectul unei oferte comune:

                        1°

                        servicii financiare care constituie un întreg;
                        La propunerea miniștrilor competenți și a ministrului finanțelor, Regele poate desemna serviciile oferite în sectorul financiar care constituie un întreg;

                        2°

                        servicii financiare și bunuri și servicii de valoare neînsemnată admise de uzanțele comerciale;

                        3°

                        servicii financiare și bilete de participare la loterii autorizate în mod legal;

                        4°

                        servicii financiare și obiecte pe care sunt aplicate inscripții publicitare care nu pot fi îndepărtate și care sunt clar vizibile și care nu se găsesc ca atare în comerț, cu condiția ca prețul de achiziționare al acestora plătit de întreprindere să nu depășească 10 euro fără TVA [taxa pe valoarea adăugată] sau 5 % din prețul de vânzare fără TVA al serviciului financiar cu care sunt oferite. Proporția de 5 % se aplică dacă cuantumul corespunzător acestui procent depășește 10 euro;

                        5°

                        servicii financiare și fotografii color, viniete și alte imagini cu valoare comercială minimă;

                        6°

                        servicii financiare și bonuri constând în documente care, după achiziționarea unui anumit număr de servicii, dau dreptul la o ofertă gratuită sau la o reducere de preț la achiziționarea unui serviciu similar, în măsura în care acest avantaj este procurat de același vânzător și nu depășește o treime din prețul serviciilor dobândite anterior.

                  Bonurile trebuie să menționeze limita eventuală a duratei lor de validitate, precum și modalitățile ofertei.
               Atunci când întreprinderea întrerupe oferta, consumatorul trebuie să beneficieze de avantajul oferit la prorata cumpărăturilor efectuate anterior.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               7

               Citroën este o întreprindere care importă vehicule marca Citroën în Belgia. Ea comercializează bunuri prin intermediul unei rețele de distribuitori agreați.

               8

               La 10 decembrie 2010, Citroën a început o campanie publicitară pe tema „Vreau totul”. Această campanie s-a desfășurat cel puțin până la sfârșitul lunii februarie 2011.

               9

               Oferta publicitară era redactată astfel:
               „«6 luni CASCO gratis»” este valabil pentru fiecare asigurare CASCO integrală încheiată în primul an. Această asigurare este valabilă atât pentru autoturisme, cât și pentru vehiculele utilitare vândute prin distribuitori oficiali Citroën, cu excepția vehiculelor demonstrative sau a celor de închiriat. Sunt valabile condițiile de acceptare ale asigurării Citroën. Asigurarea Citroën este un produs al Servis Versicherungs-NV având licența nr. 1396. PSA Finance Belux NV (CBFA nr. 019 653A) își desfășoară activitatea ca agent de asigurări pentru Servis-NV. Distribuitorii Citroën autorizați de către CBFA își desfășoară activitatea în calitate de subagenți pentru PSA Finance Belux NV [...]. Această ofertă de asigurare este valabilă independent de alte produse sau servicii care nu se referă la vehiculul ce va fi asigurat.”

               10

               În opinia FvF, aceste condiții de salon reprezintă, din perspectiva oferirii unei asigurări CASCO gratuite timp de șase luni cu ocazia cumpărării unui vehicul Citroën, o ofertă comună interzisă. Aceasta a pus în întârziere Citroën prin scrisoarea din 22 decembrie 2010.

               11

               Citroën a răspuns prin scrisoarea din 23 decembrie 2010, precizând că oferta este valabilă pentru orice nouă încheiere a unei asigurări CASCO pentru un an, iar nu doar la cumpărarea unui vehicul Citroën nou. În opinia Citroën, nu există o condiționare între oferta de asigurare CASCO gratuită timp de șase luni și cumpărarea unui nou vehicul de această marcă.

               12

               La 18 ianuarie 2011, FvF a solicitat rechtbank van koophandel te Brussel încetarea acestei practici comerciale pentru motivul că era contrară articolului 72 alineatul 1 din Legea din 6 aprilie 2010.

               13

               Prin hotărârea din 13 aprilie 2011, rechtbank van koophandel te Brussel a considerat în primă instanță că oferta în litigiu constituie într-adevăr o ofertă comună în sensul articolului 2 punctul 27 din Legea din 6 aprilie 2010 și că se adresează potențialilor cumpărători de vehicule noi. Acesta a apreciat că respectiva ofertă constituie o ofertă comună interzisă în temeiul articolului 72 alineatul 1 din legea menționată și că o astfel de ofertă reprezintă un act contrar practicilor oneste ale pieței, interzis, în consecință, în temeiul articolului 95 din aceeași lege.

               14

               Citroën a formulat apel împotriva acestei hotărâri la hof van beroep te Brussel. Instanța de trimitere consideră că oferta în litigiu constituie o ofertă comună și că obținerea unei asigurări CASCO gratuite timp de șase luni era efectiv supusă, în percepția consumatorului mediu, cumpărării unui vehicul Citroën nou.

               15

               Instanța de trimitere amintește că, în temeiul articolului 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29, în legătură cu serviciile financiare și bunurile imobile, statele membre pot impune cerințe mai restrictive sau mai riguroase decât cele prevăzute de această directivă. Instanța de trimitere apreciază că această dispoziție poate face obiectul a trei interpretări diferite. Potrivit unei prime interpretări, interdicția unei oferte comune care cuprinde un serviciu financiar este conformă cu Directiva 2005/29, indiferent dacă serviciul financiar este sau nu este elementul principal al ofertei. Potrivit unei a doua interpretări, interdicția unei astfel de oferte nu este conformă cu această directivă decât dacă serviciul financiar este un element determinant al ofertei comune. O a treia interpretare ar impune constatarea că o astfel de interdicție nu este conformă cu directiva menționată în măsura în care articolul 3 alineatul (9) din aceasta, ca excepție de la principiul armonizării complete, trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte. În sfârșit, instanța de trimitere ridică problema conformității Legii din 6 aprilie 2010 cu articolul 56 TFUE.

               16

               În aceste condiții, hof van beroep te Brussel a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29/CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții precum articolul 72 [din Legea din 6 aprilie 2010], care – sub rezerva cazurilor prevăzute limitativ de lege – interzice în principiu orice ofertă comună adresată consumatorului dacă cel puțin o componentă a acesteia este un serviciu financiar?

                        2)

                        Articolul 56 TFUE, privind libera prestare a serviciilor, trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții precum articolul 72 [din Legea din 6 aprilie 2010], care – sub rezerva cazurilor prevăzute limitativ de lege – interzice în principiu orice ofertă comună adresată consumatorului dacă cel puțin o componentă a acesteia este un serviciu financiar?

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               17

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții a unui stat membru, precum cea în discuție în cauza principală, care prevede o interdicție generală, sub rezerva unor cazuri enumerate limitativ de legislația națională, a ofertelor comune propuse consumatorilor având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar.

               18

               Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 50 din Hotărârea din 23 aprilie 2009, VTB-VAB și Galatea (C-261/07 și C-299/07, Rep., p. I-2949), Curtea a decis că ofertele comune constituie acte comerciale care se înscriu în mod clar în cadrul strategiei comerciale a unui operator și care urmăresc în mod direct promovarea și derularea vânzărilor acestuia, astfel încât acestea constituie practici comerciale în sensul articolului 2 litera (d) din Directiva 2005/29 și, în consecință, intră în domeniul de aplicare al acesteia.

               19

               În consecință, ofertele comune având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar, obiect al interdicției în discuție în cauza principală, constituie deopotrivă practici comerciale în sensul articolului 2 litera (d) din Directiva 2005/29 și, prin urmare, se supun prescripțiilor edictate de aceasta din urmă.

               20

               În continuare, trebuie amintit că Directiva 2005/29 efectuează, în principiu, o armonizare completă a normelor privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori pe plan comunitar, astfel încât statele membre nu pot să adopte, după cum prevede expres articolul 4 din directivă, măsuri mai restrictive decât cele definite de directiva menționată, nici chiar pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor (a se vedea Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft, C-304/08, Rep., p. I-217, punctul 41 și jurisprudența citată).

               21

               Cu toate acestea, articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29, intitulat „Domeniul de aplicare”, instituie o excepție la obiectivul de armonizare completă în ceea ce privește în special serviciile financiare în sensul Directivei 2002/65.

               22

               Or, reiese din considerentul (9) al Directivei 2005/29 că serviciile financiare, date fiind complexitatea și riscurile serioase care le caracterizează, trebuie să facă obiectul unor cerințe detaliate, inclusiv al unor obligații pozitive pe care comercianții trebuie să le respecte. Se menționează de asemenea că, în ceea ce privește aceste servicii, directiva nu aduce atingere dreptului statelor membre de a continua eforturile peste nivelul dispozițiilor acestei directive în scopul de a proteja interesele economice ale consumatorilor.

               23

               Prin „serviciu financiar” în sensul Directivei 2002/65 trebuie înțeles „orice serviciu privind banca, creditarea, asigurarea, pensiile personale, investițiile sau plățile”. Pentru definirea serviciilor financiare, Legea din 6 aprilie 2010 reia aceeași definiție la articolul 2 punctul 24. În consecință, ofertele comune având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar, precum cea care face obiectul unei interdicții în cauza principală, intră în domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29.

               24

               Astfel, în conformitate cu această dispoziție, în legătură cu serviciile financiare, statele membre pot impune cerințe mai restrictive sau mai riguroase decât cele prevăzute de această directivă.

               25

               Pe de altă parte, trebuie arătat că modul de redactare a articolului 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29 se limitează la a permite statelor membre să adopte norme naționale mai stricte în ceea ce privește serviciile financiare, fără altă precizare. Astfel, acesta nu impune nicio limită cu privire la gradul de restricție a normelor naționale în această privință și nu prevede criterii referitoare la gradul de complexitate sau de risc pe care trebuie să îl prezinte serviciile menționate pentru a face obiectul unor norme mai stricte. Din modul de redactare a acestei dispoziții nu reiese nici că normele naționale mai restrictive nu pot privi decât ofertele comune constituite din mai multe servicii financiare sau nu pot viza decât ofertele comune al căror serviciu financiar constituie elementul principal.

               26

               În consecință, contrar susținerilor Citroën, nu trebuie limitată aplicarea articolului 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29 la ofertele comune compuse din mai multe servicii financiare sau la ofertele comune care cuprind un serviciu financiar complex.

               27

               O astfel de interpretare este conformă obiectivului urmărit de dispoziția menționată. Astfel, considerentul (9) al Directivei 2005/29 conferă în mod expres statelor membre posibilitatea de a adopta măsuri mai riguroase în ceea ce privește serviciile financiare pentru a garanta un nivel ridicat de protecție a consumatorilor. Intenția legiuitorului Uniunii este, așadar, aceea de a lăsa statelor membre competența de a aprecia ele însele caracterul restrictiv pe care doresc să îl dea acestor măsuri și să le lase în această privință o marjă de manevră, aceasta putând merge până la edictarea unei interdicții.

               28

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei dispoziții a unui stat membru, precum cea în discuție în cauza principală, care prevede o interdicție generală, sub rezerva unor cazuri enumerate limitativ de legislația națională, a ofertelor comune propuse consumatorului având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar.

         Cu privire la a doua întrebare

               29

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții a unui stat membru, precum cea în discuție în cauza principală, care prevede o interdicție generală, sub rezerva unor cazuri enumerate limitativ de legislația națională, a ofertelor comune propuse consumatorului având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar.

               30

               În ceea ce privește admisibilitatea celei de doua întrebări, FvF consideră că aceasta este inadmisibilă în măsura în care, atunci când un anumit domeniu a fost armonizat la nivelul Uniunii Europene, măsurile naționale în acest domeniu nu trebuie apreciate în raport cu dispozițiile Tratatului FUE, ci în raport cu cele ale acestei măsuri de armonizare.

               31

               În această privință, trebuie amintit că, desigur, orice măsură națională într-un domeniu care a făcut obiectul unei armonizări exhaustive la nivelul Uniunii trebuie să fie apreciată în raport cu dispozițiile acestei măsuri de armonizare, iar nu cu dispozițiile din dreptul primar (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 decembrie 2003, Deutscher Apothekerverband, C-322/01, Rec., p I-14887, punctul 64 și jurisprudența citată). Cu toate acestea, astfel cum reiese din considerentul (9) și din articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29, această din urmă dispoziție prevede tocmai că, în ceea ce privește serviciile financiare, Directiva 2005/39 nu realizează o armonizare exhaustivă și lasă statelor membre o marjă de manevră, care trebuie exercitată cu respectarea tratatului.

               32

               Desigur, o reglementare națională, precum cea în discuție în cauza principală, care este, potrivit cuprinsului său, aplicabilă fără deosebire operatorilor belgieni și operatorilor altor state membre, nu poate intra, în general, sub incidența dispozițiilor referitoare la libertățile fundamentale garantate de tratat decât în măsura în care aceasta se aplică unor situații care au legătură cu schimburile comerciale dintre statele membre (a se vedea Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez, C-570/07 și C-571/07, Rep., p. I-4629, punctul 40, precum și Hotărârea din 10 mai 2012, Duomo Gpa și alții, C-357/10-C-359/10, punctul 26 și jurisprudența citată).

               33

               Cu toate acestea, în speță nu se poate exclude ca întreprinderi stabilite în alte state membre decât Regatul Belgiei să fie interesate să propună în acest din urmă stat membru oferte comune care cuprind cel puțin un element financiar, precum cea care face obiectul litigiului principal.

               34

               În consecință, este necesar să se examineze dacă interdicția generală a ofertelor comune având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar respectă articolul 56 TFUE.

               35

               În ceea ce privește fondul, reiese dintr-o jurisprudență constantă că libera circulație a serviciilor prevăzută la articolul 56 TFUE impune nu numai eliminarea oricărei discriminări pe motiv de cetățenie sau naționalitate față de prestatorul de servicii stabilit în alt stat membru, ci, în egală măsură, și înlăturarea oricărei restricții, chiar dacă aceasta se aplică fără a distinge între prestatorii naționali și cei din alte state membre, atunci când este de natură să interzică, să îngreuneze sau să facă mai puțin atractive activitățile prestatorului stabilit în alt stat membru, unde acesta furnizează în mod legal servicii analoage (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 februarie 2001, Analir și alții, C-205/99, Rec., p. I-1271, punctul 21, și Hotărârea din 15 ianuarie 2002, Comisia/Italia, C-439/99, Rec., p. I-305, punctul 22).

               36

               Or, o interdicție precum cea în discuție în cauza principală și prevăzută la articolul 72 alineatul 1 din Legea din 6 aprilie 2010 este de natură să facă mai puțin atractivă prestarea de servicii financiare pe teritoriul belgian pentru întreprinderi stabilite în alte state membre, care doresc să prezinte oferte comune având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar. Astfel, aceste întreprinderi nu ar putea să propună aceste oferte pe piața belgiană și, în plus, ar fi constrânse să verifice dacă acestea sunt conforme cu dreptul belgian, în timp ce un astfel de demers nu ar fi necesar pentru alte state membre.

               37

               Potrivit unei jurisprudențe constante, o restricție privind libera prestare a serviciilor nu poate fi admisă decât dacă urmărește un obiectiv legitim compatibil cu tratatul și dacă se justifică prin motive imperative de interes general, cu condiția ca, într-un astfel de caz, aceasta să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv (a se vedea în special Hotărârea din 18 decembrie 2007, Laval un Partneri, C-341/05, Rep., p. I-11767, punctul 101 și jurisprudența citată).

               38

               În speță, obiectivul urmărit de articolul 72 din Legea din 6 aprilie 2010 este protecția intereselor consumatorilor, astfel cum reiese în definitiv din însuși titlul acestei legi. Protecția consumatorilor este recunoscută în jurisprudență ca motiv imperativ de interes general care poate justifica o restricție privind libera prestare a serviciilor (a se vedea Hotărârea din 15 decembrie 1982, Oosthoek's Uitgeversmaatschappij, 286/81, Rec., p. 4575, punctul 16, și Hotărârea din 4 decembrie 1986, Comisia/Franța, 220/83, Rec., p. 3663, punctul 20).

               39

               În ceea ce privește caracterul adecvat al articolului 72 din Legea din 6 aprilie 2010, este necesar să se constate, pe de o parte, că serviciile financiare sunt prin natura lor complexe și prezintă riscuri specifice cu privire la care consumatorul nu este întotdeauna suficient de informat. Pe de altă parte, o ofertă comună este în sine de natură să suscite consumatorului ideea unui avantaj de preț. Rezultă că o ofertă comună având un element care constituie un serviciu financiar prezintă un risc sporit de lipsă de transparență în ceea ce privește condițiile, prețul și conținutul exact al serviciului menționat. În consecință, o astfel de ofertă poate induce în eroare consumatorul cu privire la conținutul efectiv și la caracteristicile reale ale combinației oferite și totodată îl poate priva de posibilitatea de a compara prețul și calitatea acestei oferte cu alte prestații corespunzătoare provenind de la alți operatori economici.

               40

               În aceste condiții, o legislație care interzice ofertele comune care cuprind cel puțin un serviciu financiar este de natură să contribuie la protecția consumatorilor.

               41

               În ceea ce privește caracterul proporțional al restricției, este necesar să se arate că articolul 72 alineatul 2 din Legea din 6 aprilie 2010 admite excepții de la interdicția generală a unei oferte comune având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar. Existența acestor excepții indică faptul că legiuitorul belgian a apreciat că în anumite cazuri nu este necesară o mai mare protecție a consumatorilor.

               42

               În consecință, interdicția generală a ofertelor comune având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar, astfel cum este prevăzută la articolul 72 din Legea din 6 aprilie 2010, nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea nivelului ridicat de protecție a consumatorilor urmărit de Directiva 2005/29 și în special pentru protecția intereselor economice ale consumatorilor în domeniul serviciilor financiare.

               43

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei dispoziții a unui stat membru, precum cea în discuție în cauza principală, care prevede o interdicție generală, sub rezerva unor cazuri enumerate limitativ de legislația națională, a ofertelor comune propuse consumatorului având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               44

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”), precum și articolul 56 TFUE trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei dispoziții a unui stat membru, precum cea în discuție în cauza principală, care prevede o interdicție generală, sub rezerva unor cazuri enumerate limitativ de legislația națională, a ofertelor comune propuse consumatorului având cel puțin un element care constituie un serviciu financiar.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 13 decembrie 2000. # F împotriva Parlamentului European. # Funcționari - Acțiune în anulare. # Cauze conexate T-110/99 și T-260/99.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 22 decembrie 2010. # État du Grand-Duché de Luxembourg şi Administration de l’enregistrement et des domaines împotriva Pierre Feltgen şi Bacino Charter Company SA. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Luxemburg. # A șasea directivă TVA - Scutiri - Articolul 15 alineatul (4) litera (a) și alineatul (5) - Scutirea operațiunilor de închiriere a navelor maritime - Domeniu de aplicare. # Cauza C-116/10.

text:
      Cauza C‑116/10
      État du Grand‑Duché de Luxembourg
      și
      Administration de l’enregistrement et des domaines
      împotriva
      Pierre Feltgen, acționând în calitate de lichidator al societății Bacino Charter Company SA
      și
      Bacino Charter Company SA
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Cour de cassation (Luxemburg)]
      „A șasea directivă TVA – Scutiri – Articolul 15 alineatul (4) litera (a) și alineatul (5) – Scutirea operațiunilor de închiriere a navelor maritime – Domeniu de aplicare”
      Sumarul hotărârii
      Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            – Scutiri prevăzute de A șasea directivă – Scutirea navlosirii navelor utilizate pentru navigație în marea liberă
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 15 alin. (5)]
      Articolul 15 alineatul (5) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele
         pe cifra de afaceri, astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/680, trebuie interpretat în sensul că scutirea de taxa
         pe valoarea adăugată prevăzută de această dispoziție nu se aplică prestărilor de servicii care constau în punerea la dispoziția
         unor persoane fizice a unei nave, în schimbul unei remunerații și împreună cu un echipaj, pentru efectuarea unor călătorii
         de agrement în marea liberă.

      Astfel, acest articol vizează închirierea de nave utilizate pentru navigație în marea liberă și pentru transportul pasagerilor
         contra plată sau utilizate în scopuri comerciale, industriale sau pentru pescuit. Pentru ca o astfel de închiriere să poată
         fi scutită în temeiul acestei dispoziții, se impune ca locatarul navei vizate să folosească nava respectivă în vederea exercitării
         unei activități economice. În consecință, în cazul în care nava este închiriată unor persoane care o utilizează numai în scop
         de agrement, iar nu în scop lucrativ, independent de orice activitate economică, prestația închirierii nu îndeplinește condițiile
         explicite în care are loc scutirea de taxa pe valoarea adăugată, stabilite la articolul 15 alineatul (5) din A șasea directivă.

      (a se vedea punctele 13, 14 și 21 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      22 decembrie 2010(*)

      „A șasea directivă TVA – Scutiri – Articolul 15 alineatul (4) litera (a) și alineatul (5) – Scutirea operațiunilor de închiriere a navelor maritime – Domeniu de aplicare”
      În cauza C‑116/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Cour de cassation
         (Luxemburg), prin decizia din 18 februarie 2010, primită de Curte la 3 martie 2010, în procedura

      État du Grand‑Duché de Luxembourg,
      Administration de l’enregistrement et des domaines
      împotriva
      Pierre Feltgen, acționând în calitate de lichidator al societății Bacino Charter Company SA,

      Bacino Charter Company SA,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul D. Šváby, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii E. Juhász și G.
         Arestis (raportor), judecători,

      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru État du Grand‑Duché de Luxemburg și pentru administration de l’enregistrement et des domaines, de F. Kremer și de P.‑E.
         Partsch, avocats;

      –        pentru domnul Feltgen, acționând în calitate de lichidator al Bacino Charter Company SA, și pentru Bacino Charter Company
         SA, de B. Felten, avocat;

      –        pentru guvernul german, de domnii T. Henze, C. Blaschke și B. Klein, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul cipriot, de doamna D. Kallí, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamna M. Afonso, în calitate de agent,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 15 alineatul (5) din A șasea directivă
         77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra
         de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1), astfel cum a fost modificată
         prin Directiva 91/680/CEE a Consiliului din 16 decembrie 1991 (JO L 376, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 110, denumită
         în continuare „A șasea directivă”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între État du Grand‑Duché de Luxembourg și administration de l’enregistrement
         et des domaines (denumită în continuare „administrația fiscală”), pe de o parte, și domnul Feltgen, lichidator al Bacino Charter
         Company SA (denumită în continuare „Bacino”), societate de drept luxemburghez, și această din urmă societate, pe de altă parte,
         cu privire la plata de către Bacino a taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA‑ul”), stabilită prin deciziile
         de impunere corespunzătoare exercițiilor 1998 și 1999.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Articolul 15 din A șasea directivă, intitulat „Scutirea operațiunilor la export în afara Comunității, a operațiunilor asimilate
         și a transportului internațional”, prevede:

      „Fără a aduce atingere altor dispoziții comunitare, statele membre scutesc, în anumite condiții pe care acestea le stabilesc
         în scopul asigurării aplicării corecte și directe a unor asemenea scutiri și al prevenirii oricăror posibile cazuri de evaziune,
         fraudă sau abuz, următoarele:

      [...]
      (4)      livrarea de bunuri destinate alimentării cu combustibil și aprovizionării navelor:
      (a)      utilizate pentru navigație în largul mării și pentru transportul pasagerilor contra plată sau utilizate în scopuri comerciale,
         industriale sau pentru pescuit;

      (b)      utilizate pentru salvare sau asistență pe mare sau pentru pescuitul costier, cu excepția, în cazul acestora din urmă, a proviziilor
         pentru nave;

      [...]
      (5)      livrarea, modificarea, repararea, întreținerea, navlosirea și închirierea de nave maritime menționate la alineatul (4) literele
         (a) și (b) și livrarea, închirierea, repararea și întreținerea echipamentelor – inclusiv a echipamentului de pescuit – încorporate
         în aceste nave sau utilizate pentru exploatarea acestora;

      [...]” [traducere neoficială]
       Reglementarea națională
      4        A șasea directivă a fost transpusă în ordinea juridică luxemburgheză prin Legea din 12 februarie 1979 privind taxa pe valoarea
         adăugată (denumită în continuare „legea luxemburgheză”). Articolul 43 alineatul 1 litera i) a doua liniuță din această lege,
         în versiunea aplicabilă la data faptelor din acțiunea principală, prevedea că prestările de servicii efectuate pentru navigația
         maritimă sunt scutite de TVA în limitele și condițiile care urmau să fie determinate prin regulament mare‑ducal.

      5        Articolul 7 alineatul 2 litera a) prima liniuță din Regulamentul mare‑ducal din 16 iunie 1999 privind scutirea de taxa pe
         valoarea adăugată a operațiunilor de export în afara Comunității, a livrărilor intracomunitare de bunuri și a altor operațiuni
         prevede că, prin prestări de servicii efectuate pentru navigația maritimă, în sensul articolului 43 menționat, se înțelege
         navlosirile și închirierile de nave, cu excepția iahturilor și a altor nave și ambarcațiuni de agrement sau sportive, utilizate
         pentru navigație maritimă și pentru transportul persoanelor sau al bunurilor contra plată sau utilizate în scopuri comerciale,
         industriale sau pentru pescuit.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      6        În perioada 10 iulie 1998-8 august 1999, în mod constant, Bacino a pus la dispoziția unor persoane fizice, în schimbul unei
         remunerații, o navă a cărei proprietară era, precum și un echipaj, în vederea navigației de agrement în marea liberă. Întrucât
         a considerat că operațiunea sus‑menționată este scutită de TVA, Bacino nu a achitat taxa amintită.

      7        Considerând că nu se impune aplicarea scutirii de TVA prevăzute la articolul 43 alineatul 1 litera i) a doua liniuță din legea
         luxemburgheză, întrucât această navă nu reprezintă o navă comercială, ci un iaht, în sensul regulamentului mare‑ducal menționat
         la punctul 5 din prezenta hotărâre, administrația fiscală a transmis Bacino, în cursul anului 2001, decizii de impunere corespunzătoare
         exercițiilor 1998 și 1999, care cuprindeau sumele pe care societatea amintită le datora cu titlu de TVA.

      8        După ce a formulat o reclamație căreia nu i s‑a dat curs, Bacino a contestat această impunere la tribunal d’arrondissement
         de Luxembourg, unde a susținut că operațiunea menționată face parte din domeniul de aplicare al articolului 43 alineatul 1
         litera i) a doua liniuță din legea luxemburgheză.

      9        În urma respingerii acestei acțiuni, Bacino a declarat apel la cour d’appel, care a admis apelul. Instanța menționată a concluzionat
         în special în sensul existenței unei prestații principale, respectiv închirierea navei cu echipaj, și a unei prestații accesorii,
         respectiv transportul. Cour d’appel a arătat că nava a cărei proprietară era Bacino era destinată navigației în marea liberă
         și că transportul pasagerilor era remunerat, astfel încât închirierea navei constituia o operațiune comercială, și, prin urmare,
         instanța amintită a decis că erau îndeplinite cele două condiții prevăzute la articolul 15 alineatul (5) din A șasea directivă.

      10      Administrația fiscală a formulat recurs la Cour de cassation, care, întrucât a considerat că, în vederea soluționării litigiului
         din acțiunea principală, este necesară interpretarea dreptului Uniunii, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze
         Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Serviciile prestate de proprietarul unei nave care pune la dispoziția unor persoane fizice această navă, în schimbul unei
         remunerații și împreună cu un echipaj, pentru efectuarea unor călătorii de agrement în marea liberă de către acești clienți,
         pot fi scutite în temeiul articolului 15 alineatul (5) din A șasea directivă [...] în cazul în care aceste prestații sunt
         considerate atât servicii de închiriere de nave, cât și servicii de transport?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      11      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 15 alineatul
         (5) din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că scutirea de TVA prevăzută în această dispoziție se aplică serviciilor
         care constau în punerea la dispoziția unor persoane fizice a unei nave, în schimbul unei remunerații și împreună cu un echipaj,
         pentru efectuarea unor călătorii de agrement în marea liberă.

      12      În această privință, trebuie amintită jurisprudența constantă a Curții potrivit căreia, în vederea interpretării unei dispoziții
         de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de termenii utilizați, ci și de contextul în care apare aceasta, precum
         și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (a se vedea în special Hotărârea din 17
         noiembrie 1983, Merck, 292/82, Rec., p. 3781, punctul 12, Hotărârea din 1 martie 2007, Schouten, C‑34/05, Rep., p. I‑1687,
         punctul 25, și Hotărârea din 3 decembrie 2009, Yaesu Europe, C‑433/08, Rep., p. I‑11487, punctul 24).

      13      În această privință, trebuie arătat că însuși textul articolului 15 alineatul (5) din A șasea directivă vizează închirierea
         de nave utilizate pentru navigație în marea liberă și pentru transportul pasagerilor contra plată sau utilizate în scopuri
         comerciale, industriale sau pentru pescuit. Pentru ca o astfel de închiriere să poată fi scutită în temeiul acestei dispoziții,
         se impune ca locatarul navei vizate să folosească nava respectivă în vederea exercitării unei activități economice.

      14      În consecință, în cazul în care, precum în acțiunea principală, nava este închiriată unor persoane care o utilizează numai
         în scop de agrement, iar nu în scop lucrativ, independent de orice activitate economică, prestația închirierii nu îndeplinește
         condițiile explicite în care are loc scutirea de TVA, stabilite la articolul 15 alineatul (5) din A șasea directivă.

      15      În plus, trebuie să se precizeze că, prin trimitere la articolul 15 alineatul (4) litera (b), articolul 15 alineatul (5) din
         A șasea directivă prevede de asemenea scutirea închirierii navelor utilizate pentru salvare sau asistență pe mare sau pentru
         pescuitul costier, cu excepția, în cazul acestora din urmă, a proviziilor pentru nave. Totuși, cazurile vizate la această
         literă sunt vădit diferite de situația de fapt din acțiunea principală.

      16      În plus, interpretarea de la punctele 13 și 14 din prezenta hotărâre este confirmată prin obiectivul sistemului de scutiri
         prevăzute la articolul 15 din A șasea directivă care constă în respectarea principiului impozitării bunurilor sau serviciilor
         în cauză la locul de destinație al acestora, în ce privește operațiunile de export, operațiunile asimilate și transporturile
         internaționale (a se vedea Hotărârea din 18 octombrie 2007, Navicon, C‑97/06, Rep., p. I‑8755, punctul 29).

      17      În aceste condiții, scutirea prevăzută la articolul 15 alineatul (5) din A șasea directivă nu se poate aplica în cazul serviciilor
         de închiriere a unei nave destinate unor locatari care intenționează să o utilizeze în scopuri strict private, în calitate
         de consumatori finali.

      18      Trebuie arătat de asemenea că expunerea de motive a Propunerii de A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului privind armonizarea
         legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată:
         baza unitară de evaluare, prezentată de Comisia Comunităților Europene Consiliului Comunităților Europene la 29 iunie 1973
         stabilește expres că navele de agrement sunt excluse de la scutirea prevăzută la articolul 15 alineatul (5) din această directivă
         și că serviciile furnizate în vederea consumului final în legătură cu navele amintite trebuie să fie supuse TVA‑ului. Această
         expunere de motive confirmă că prestațiile de închiriere de nave furnizate consumatorilor finali care le utilizează în scopuri
         de agrement sunt excluse din domeniul de aplicare al acestei scutiri.

      19      În plus, în conformitate cu o jurisprudență constantă, scutirile de TVA sunt de strictă interpretare, dat fiind că acestea
         constituie excepții de la principiul general potrivit căruia fiecare serviciu prestat cu titlu oneros de către o persoană
         impozabilă este supus TVA‑ului (a se vedea în special Hotărârea din 26 iunie 1990, Velker International Oil Company, C‑185/89,
         Rec., p. I‑2561, punctul 19, și Hotărârea din 14 septembrie 2006, Elmeka, C‑181/04-C‑183/04, Rec., p. I‑8167, punctul 15).

      20      Pe de altă parte, interpretarea de la punctele 13 și 14 din prezenta hotărâre nu poate fi repusă în discuție prin calificarea
         dată în dreptul național prestațiilor în cauză în acțiunea principală, care este lipsită de incidență cu privire la răspunsul
         care trebuie dat la întrebarea adresată de instanța de trimitere. Astfel, reiese din jurisprudența Curții și în special de
         la punctele 27 și 28 din Hotărârea Navicon, citată anterior, care a avut ca obiect tocmai interpretarea articolului 15 alineatul
         (5) din A șasea directivă, că scutirea de TVA ori aplicarea acesteia unei operațiuni determinate nu depinde de interpretarea
         din dreptul intern din moment ce, în conformitate cu o jurisprudență constantă, deși, în temeiul tezei introductive a articolului
         15, statele membre stabilesc condițiile de scutire în scopul asigurării aplicării corecte și directe a acestora și al prevenirii
         oricăror posibile cazuri de evaziune, fraudă sau abuz, aceste condiții nu se pot referi la definiția conținutului scutirilor
         prevăzute.

      21      Având în vedere totalitatea considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 15 alineatul
         (5) din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că scutirea de TVA prevăzută de această dispoziție nu se aplică prestărilor
         de servicii care constau în punerea la dispoziția unor persoane fizice a unei nave, în schimbul unei remunerații și împreună
         cu un echipaj, pentru efectuarea unor călătorii de agrement în marea liberă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      22      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 15 alineatul (5) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor
            statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară
            de evaluare, astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/680/CEE a Consiliului din 16 decembrie 1991, trebuie interpretat
            în sensul că scutirea de taxa pe valoarea adăugată prevăzută de această dispoziție nu se aplică prestărilor de servicii care
            constau în punerea la dispoziția unor persoane fizice a unei nave, în schimbul unei remunerații și împreună cu un echipaj,
            pentru efectuarea unor călătorii de agrement în marea liberă.
      Semnături
      ** Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 6 aprilie 1995. # Union nationale des mutualités socialistes împotriva Aldo Del Grosso. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgia. # Cauza C-325/93.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 4 mai 1995. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor - Directivă 77/62/CEE. # Cauza C-79/94.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 11 decembrie 2003.#Bruno Schnitzer.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Amtsgericht Augsburg - Germania.#Libertatea de a presta servicii - Directivă 64/427/CEE.#Cauza C-215/01.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din data de 13 noiembrie 2007. # Ioannis Tsirimokos împotriva Parlamentului European. # Funcție publică - Funcționari. # Cauza F-76/06.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera întâi)
      13 noiembrie 2007
      Cauza F‑76/06
      Ioannis Tsirimokos
      împotriva
      Parlamentului European
      „Funcție publică – Funcționari – Condiții de muncă – Activitate cu jumătate de normă pentru pregătirea pensionării – Excluderea drepturilor de pensie transferate de la calculul salariului de bază plătit pentru activitatea cu jumătate de normă
         – Concluzia nr. 241/05 a Colegiului șefilor de administrație”

      Obiectul: Acțiune introdusă în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Tsirimokos solicită anularea deciziei Parlamentului
         European din 25 octombrie 2005 de a nu ține cont de drepturile sale de pensie transferate către sistemul de pensii comunitar
         la calcularea procentului din salariul de bază care i‑a fost recunoscut cu ocazia acceptării cererii sale de a‑și desfășura
         activitatea cu jumătate de normă pentru pregătirea retragerii la pensie, decizie confirmată prin decizia din 19 aprilie 2006
         de respingere a reclamației acestuia

      Decizia:         Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Remunerație – Activitate cu jumătate de normă anterioară retragerii la pensie
      [Statutul funcționarilor, anexa IVa art. 4 lit. (b) și anexa VIII art. 2-5, 9, 9a și 11]
      2.      Funcționari – Acțiune – Reclamație administrativă prealabilă – Identitate de obiect și de cauză
      [Statutul funcționarilor, art. 90 alin. (2)]
      1.      Articolul 4 litera (b) din anexa IVa la Statutul funcționarilor, care stabilește normele de calcul al salariului redus pentru
         activitatea cu jumătate de normă desfășurată de un funcționar care își pregătește retragerea la pensie, cuprinde o enumerare
         exhaustivă a numărului de ani de plată a contribuțiilor la sistemul de pensii care trebuie luat în considerare pentru calculul
         procentului din salariul de bază pe care îl poate solicita persoana interesată. Dispoziția menționată prevede că se ia în
         considerare numărul de ani de plată a contribuțiilor la sistemul de pensii acumulați în sensul articolelor 2-5, 9 și 9a din
         anexa VIII la Statutul funcționarilor, dar nu menționează nicidecum articolul 11 din anexa VIII la statut. Prin urmare, numărul
         de ani de plată a contribuțiilor la sistemul de pensii obținut în urma unui transfer al drepturilor de pensie către sistemul
         de pensii comunitar, transfer autorizat prin articolul 11 menționat, nu este avut în vedere la articolul 4 litera (b) din
         anexa IVa la Statutul funcționarilor.

      Această interpretare literală a articolului 4 litera (b) din anexa IVa la Statutul funcționarilor este confirmată de două
         considerații referitoare la sistemul din care face parte această dispoziție. Pe de o parte, dispozițiile prevăzute la articolul
         4 din anexa IVa la Statutul funcționarilor creează un sistem autonom care stabilește normele privind calcularea salariului
         pentru activitatea cu jumătate de normă desfășurată pentru pregătirea retragerii la pensie a unui funcționar, sistemul menționat
         făcând parte din sistemul general al modalităților de desfășurare a activității cu normă redusă, reglementate în anexa IVa
         la Statutul funcționarilor. În schimb, norma prevăzută la articolul 11 din anexa VIII la Statutul funcționarilor este specifică
         sistemului de pensii și nu poate fi considerată drept expresia unui principiu general care ar impune să se considere drept
         serviciu efectiv activitatea efectuată anterior angajării în muncă în cadrul Comunităților. Pe de altă parte, din contextul
         articolului 4 din anexa IVa la Statutul funcționarilor și din obiectivele urmărite prin reglementarea căreia îi aparține acest
         articol, respectiv din sistemul modalităților de desfășurare a activității cu normă redusă, nu reiese că trebuie să se țină
         seama de anii anteriori angajării în muncă în cadrul Comunităților la calculul procentului din salariul de bază recunoscut
         persoanei interesate cu ocazia acceptării cererii acesteia de exercitare a unei activități cu jumătate de normă pentru pregătirea
         retragerii sale la pensie.

      Referitor la principiul egalității de tratament în cazul numărului de ani de plată a contribuțiilor la sistemul de pensii
         acumulați în cadrul unei instituții în raport cu numărul de ani de plată a contribuțiilor la sistemul de pensii acumulați
         în urma unui transfer al drepturilor de pensie, nu constituie valori comparabile o sumă de bani prin care funcționarul contribuie
         la bugetul comunitar și o perioadă consacrată activității în cadrul instituțiilor comunitare. Prin urmare, la momentul angajării
         în muncă în cadrul Comunităților, funcționarul care a transferat către sistemul de pensii comunitar un capital corespunzător
         drepturilor dobândite în cadrul unui sistem național nu se găsește într‑o situație comparabilă cu cea a unui funcționar care
         s‑a angajat mai devreme în muncă în cadrul Comunităților și care, din acel moment, a contribuit la sistemul de pensii comunitar
         prin cotizații din salariu.

      (a se vedea punctele 34-39 și 41)
      Trimitere la:
      Curte: 11 septembrie 2007, Lindorfer/Consiliul, C‑227/04 P, Rep., p. I‑6767, punctele 67 și 68
      Tribunalul de Primă Instanță: 16 decembrie 2004, Pappas/Comisia, T‑11/02, RecFP, p. I‑A‑381 și II‑1773, punctul 44
      2.      Regula concordanței dintre reclamația administrativă, în sensul articolului 90 alineatul (2) din Statutul funcționarilor,
         și acțiunea subsecventă impune, sub sancțiunea inadmisibilității, ca un motiv formulat în fața instanței comunitare să fi
         fost invocat și în cadrul procedurii precontencioase, astfel încât autoritatea împuternicită să facă numiri să fi fost în
         măsură să cunoască suficient de precis criticile formulate de persoana interesată cu privire la decizia atacată. Această regulă
         se justifică tocmai prin scopul procedurii precontencioase, aceasta având drept obiect să permită o soluționare amiabilă a
         diferendelor apărute între funcționari și administrație. Prin urmare, autoritatea menționată trebuie informată în mod clar
         în legătură cu motivele formulate de reclamant pentru a fi în măsură să îi propună o eventuală soluționare amiabilă.

      (a se vedea punctul 45)
      Trimitere la:
      Curte: 1 iulie 1976, Sergy/Comisia, 58/75, Rec., p. 1139, punctul 32; 14 martie 1989, Del Amo Martinez/Parlamentul European,
         133/88, Rec., p. 689, punctul 9

      Tribunalul de Primă Instanță: 29 noiembrie 2006, Campoli/Comisia, T‑135/05, RecFP, p. I‑A‑2‑297 și II‑A‑2‑1527, punctul 32
         și jurisprudența citată


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 26 octombrie 2006. # Koninklijke Coöperatie Cosun UA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Agricultură - Organizare comună a pieței. # Cauza C-68/05 P.


Hotărârea Curții din data de 5 iulie 1995. # Parlamentul European împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Cauza C-21/94.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 25 septembrie 1997. # Salvatore Baldone împotriva Institut national d'assurance maladie-invalidité (INAMI). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgia. # Regulamentul (CEE) nr. 1248/92 - Măsuri tranzitorii. # Cauza C-307/96.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (judecător unic) din data de 27 septembrie 2000. # Franz Lemaître împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-317/99.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 12 noiembrie 1996. # Girish Ojha împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Funcționar- Acțiune în anulare. # Cauza C-294/95 P.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a patra) din 9 octombrie 2012. # BIAL-Portela & Cª, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziţie - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ZEBEXIR - Marcă comunitară verbală anterioară ZEBINIX - Motive relative de refuz - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-366/11.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 9 octombrie 2012 – Bial Portela/OAPI – Isdin (ZEBEXIR)
      (Cauza T-366/11)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ZEBEXIR – Marca comunitară verbală anterioară ZEBINIX – Motive relative de refuz – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      1.                     Marcă comunitară – Procedura căii de atac – Acțiune la instanța Uniunii – Competența Tribunalului – Somație adresată Oficiului –
            Excludere [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 65 alin. (6)] (a se vedea punctul 14)
      2.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară – Aprecierea riscului de confuzie – Criterii [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)]
            (a se vedea punctele 17 și 38)
      3.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară – Mărcile verbale ZEBEXIR și ZEBINIX [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se
            vedea punctele 18, 19, 37 și 40)
      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 6 aprilie 2011 (cauza R 1212/2009-1), privind o procedură
                  de opoziție între Bial-Portela & Cª, SA și Isdin, SA

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează Decizia Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)
                     (OAPI) din 6 aprilie 2011 (cauza R 1212/2009-1).

                  2)

                  	OAPI suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Bial Portela & Cª, SA.

                  3)

                  	Isdin, SA suportă propriile cheltuieli de judecată.