title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 9 octombrie 2014.#Traum EOOD împotriva Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Cerere de decizie preliminară formulată de Administrativen sad Varna.#Trimitere preliminară – Fiscalitate – TVA – Directiva 2006/112/CE – Articolul 138 alineatul (1) – Scutiri pentru operațiunile intracomunitare – Persoană care achiziționează bunurile neidentificată în scopuri de TVA – Obligația vânzătorului de a proba autenticitatea semnăturii persoanei care achiziționează bunurile sau a reprezentantului acesteia – Principiile proporționalității, securității juridice și protecției încrederii legitime – Efect direct.#Cauza C‑492/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      9 octombrie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Fiscalitate — TVA — Directiva 2006/112/CE — Articolul 138 alineatul (1) — Scutiri pentru operațiunile intracomunitare — Persoană care achiziționează bunurile neidentificată în scopuri de TVA — Obligația vânzătorului de a proba autenticitatea semnăturii persoanei care achiziționează bunurile sau a reprezentantului acesteia — Principiile proporționalității, securității juridice și protecției încrederii legitime — Efect direct”
      În cauza C‑492/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Administrativen sad Varna (Bulgaria), prin decizia din 2 septembrie 2013, primită de Curte la 13 septembrie 2013, în procedura

         Traum EOOD

      împotriva

         Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite,

      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul T. von Danwitz (raportor), președinte de cameră, și domnii C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite, de D. Zhelyazkov, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de S. Petrova și de L. Lozano Palacios, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 138 alineatul (1) și a articolului 139 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2010/88/UE a Consiliului din 7 decembrie 2010 (JO L 326, p. 1, denumită în continuare „Directiva TVA”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Traum EOOD (denumită în continuare „Traum”), pe de o parte, și Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite (directorul Direcției „Contestații și practică în materie de impozite și asigurări sociale” pentru orașul Varna a Administrației Centrale a Agenției Veniturilor Bugetare, denumit în continuare „Direktor”), pe de altă parte, cu privire la o decizie rectificativă prin care societății Traum i s‑a refuzat acordarea unei scutiri de taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) pentru o operațiune pe care Traum a calificat‑o drept livrare intracomunitară de bunuri.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 131 din Directiva TVA prevede:
               „Scutirile prevăzute la capitolele 2-9 [din titlul IX din Directiva TVA] se aplică fără să aducă atingere altor dispoziții comunitare și în conformitate cu condițiile pe care statele membre le stabilesc în scopul de a asigura aplicarea corectă și directă a acestor scutiri și de a preveni orice posibilă evaziune, fraudă sau abuz.”

               4

               Articolul 138 alineatul (1) din directivă, care figurează în capitolul 4, intitulat „Scutiri pentru operațiunile intracomunitare”, din titlul IX din aceasta, prevede:
               „Statele membre scutesc livrarea de bunuri expediate sau transportate către o destinație aflată în afara teritoriului lor respectiv, dar în cadrul Comunității, de către vânzător sau persoana care achiziționează bunurile sau în numele acestora, pentru o altă persoană impozabilă sau pentru o persoană juridică neimpozabilă care acționează ca atare într‑un alt stat membru decât cel în care începe expedierea sau transportul bunurilor.”

               5

               Potrivit articolului 139 alineatul (1) din directiva menționată:
               „Scutirea prevăzută la articolul 138 alineatul (1) nu se aplică livrării de bunuri efectuate de persoane impozabile care beneficiază de scutirea pentru întreprinderi mici prevăzută la articolele 282-292.
               Scutirea respectivă nu se aplică nici livrării de bunuri către persoanele impozabile sau persoanele juridice neimpozabile ale căror achiziții intracomunitare de bunuri nu se supun TVA‑ului în temeiul articolului 3 alineatul (1).”

         Dreptul bulgar

               6

               Articolul 7 alineatul 1 din Legea privind taxa pe valoarea adăugată (Zakon za danak varhu dobavenata stoynost, DV nr. 63 din 4 august 2006), în versiunea aplicabilă cauzei principale (denumită în continuare „ZDDS”), are următorul cuprins:
               „Livrarea intracomunitară de bunuri este livrarea de bunuri care au fost transportate de pe teritoriul național într‑un alt stat membru de către vânzător, înregistrat în scopuri de TVA în conformitate cu prezenta lege, sau în numele acestuia ori în numele persoanei care achiziționează bunurile, în cazul în care aceasta din urmă este o persoană impozabilă sau o persoană juridică neimpozabilă, înregistrată în scopuri de TVA în alt stat membru.”

               7

               Articolul 45 din Regulamentul de aplicare a ZDDS prevede:
               „Pentru a proba o livrare intracomunitară de bunuri, furnizorul trebuie să dispună de următoarele documente:
               1.   documentul de livrare:

                        a)

                        factura cu privire la livrare, în cuprinsul căreia, în cazul în care persoana care achiziționează bunurile este înregistrată în scopuri de TVA în alt stat membru, se indică numărul de înregistrare în scopuri de TVA al acesteia, atribuit de statul membru, sub care i‑au fost livrate bunurile;

                        b)

                        procesul‑verbal prevăzut la articolul 117 alineatul 2 [din ZDDS], în cazul în care este vorba despre o livrare intracomunitară în sensul articolului 7 alineatul 4 [din ZDDS];

                  […]
               2.   documentele care fac dovada expedierii sau a transportului bunurilor de pe teritoriul național pe teritoriul unui alt stat membru:

                        a)

                        documentul de transport sau confirmarea scrisă a persoanei care achiziționează bunurile sau a unei persoane mandatate de aceasta care atestă că bunurile au fost recepționate pe teritoriul unui alt stat membru, în cazul în care transportul a fost efectuat de un terț în numele furnizorului sau al persoanei care achiziționează bunurile […]

                  […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               8

               În cursul lunilor septembrie și octombrie ale anului 2009, Traum a desfășurat o activitate de construcții generale de clădiri și lucrări de inginerie civilă. În declarația sa de TVA aferentă perioadei 1 septembrie-31 octombrie 2009, Traum a menționat efectuarea unor livrări intracomunitare de port‑lame și semifabricate, scutite de TVA, societății Evangelos gaitadzis, cu sediul în Grecia, prezentând documente prevăzute la articolul 45 din Regulamentul de aplicare a ZDDS, și anume două facturi care conțineau numărul grec de înregistrare în scopuri de TVA al societății Evangelos gaitadzis, procese‑verbale de livrare, avize internaționale de expediție și o confirmare de recepție a mărfii semnată.

               9

               După efectuarea, la 7 octombrie 2009, a unei verificări în baza de date electronică a sistemului de schimb de informații privind TVA-ul (VIES) („VAT Information Exchange System”, denumită în continuare „baza de date VIES”), administrația financiară bulgară a emis, la 2 noiembrie 2009, o decizie de compensare și de restituire în privința Traum. În decizia menționată, ea arăta că dintr‑o verificare în baza de date VIES a rezultat că societatea Evangelos gaitadzis era înregistrată în scopuri de TVA și dispunea de un număr de TVA valabil începând de la 15 noiembrie 2005.

               10

               În schimb, societatea Evangelos gaitadzis nu a declarat achiziția intracomunitară și nici nu a achitat TVA în Grecia.

               11

               Cu ocazia unui control fiscal ulterior, administrația financiară bulgară a consultat din nou baza de date VIES și a constatat cu această ocazie că societatea Evangelos gaitadzis nu mai era înregistrată în scopuri de TVA începând de la 15 ianuarie 2006. În consecință, la 17 mai 2011, administrația menționată a emis o decizie rectificativă în privința Traum, prin care a supus TVA‑ului operațiunile de vânzare către societatea Evangelos gaitadzis, pentru motivul că această societate nu era înregistrată în scopuri de TVA în alt stat membru, astfel încât condiția scutirii de această taxă care depinde de calitatea de persoană impozabilă a celui care achiziționează bunurile, prevăzută la articolul 7 alineatul 1 din ZDDS, nu era îndeplinită.

               12

               Formulând o acțiune administrativă împotriva acestei decizii rectificative la Direktor, Traum a prezentat cu această ocazie decizia de compensare și de restituire emisă de administrația financiară bulgară, care arăta faptul că societatea Evangelos gaitadzis dispunea de un număr de înregistrare în scopuri de TVA valabil la momentul operațiunii.

               13

               Prin decizia din 5 august 2011, Direktor a confirmat decizia rectificativă în temeiul lipsei dovezii privind transportul bunurilor în afara teritoriului bulgar și al lipsei confirmării scrise a recepției mărfii din partea persoanei care a achiziționat bunurile. Direktor susținea că bonul de recepție a mărfii în discuție și procesele‑verbale de recepție prezentate nu conțineau nici informații privind adresa exactă de recepție a acestei mărfi, nici identitatea, funcția și puterea de reprezentare a persoanei care a recepționat‑o în cadrul societății Evangelos gaitadzis, astfel încât aceste documente nu aveau valoare probatorie.

               14

               În susținerea acțiunii formulate la Administrativen sad Varna (Tribunalul Administrativ din Varna) împotriva acestei decizii emise de Direktor, Traum arată că a prezentat administrației financiare bulgare toate documentele impuse atât de ZDDS, cât și de regulamentul de aplicare a ZDDS, care dovedeau existența unei livrări intracomunitare. În plus, ea susține că a efectuat operațiunile în discuție cu bună‑credință, după ce a verificat numărul de înregistrare în scopuri de TVA al societății Evangelos gaitadzis în baza de date VIES înainte de încheierea operațiunilor în cauză.

               15

               Instanța de trimitere arată că, în materia aplicării articolului 7 alineatul 1 din ZDDS, referitor la mijloacele de probă a unui transport intracomunitar de bunuri și a recepției acestora în alt stat membru, jurisprudența bulgară conține hotărâri contradictorii în ceea ce privește forța probantă a avizelor internaționale de expediție. În această privință, ea ridică problema dacă cerințele de probă practicate în temeiul dreptului bulgar sunt conforme cu dreptul Uniunii.

               16

               În aceste condiții, Administrativen sad Varna a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Condiția prealabilă pentru scutirea de TVA în conformitate cu articolul 138 alineatul (1) din [Directiva TVA] este îndeplinită și nu este aplicabilă excepția prevăzută la articolul 139 alineatul (1) al doilea paragraf din [această directivă] într‑un caz precum cel din cauza principală, în care după efectuarea livrării s‑a stabilit că faptul că persoana care a achiziționat bunurile nu are calitatea de «persoană înregistrată în scopuri de TVA» a fost indicat în [baza de date VIES] după efectuarea livrării [sau înscrierea tardivă a calității de «persoană care nu mai este înregistrată în scopuri de TVA» rezultă din informațiile adunate de administrația financiară bulgară], iar reclamanta afirmă că a acționat cu diligența necesară, adresând, [în cadrul acestei baze de date], cereri de informații din acest sistem, care nu sunt probate cu înscrisuri?

                        2)

                        Principiile neutralității fiscale, proporționalității și protecției încrederii legitime sunt încălcate în cazul unei practici administrative și al unei jurisprudențe conform cărora vânzătorul – expeditorul conform contractului de transport – are obligația de a stabili autenticitatea semnăturii beneficiarului și dacă aceasta provine de la o persoană care reprezintă societatea beneficiară, de la unul dintre angajații acestei societăți având o funcție corespunzătoare sau de la o persoană autorizată?

                        3)

                        Într‑o situație precum cea din speță, dispoziția articolului 138 alineatul (1) din Directiva [TVA] are efect direct, iar instanța națională poate să aplice această dispoziție în mod direct?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la admisibilitate

               17

               Direktor pune în discuție admisibilitatea cererii de decizie preliminară, susținând că instanța de trimitere a prezentat în mod eronat situația de fapt din cauza principală. În opinia Direktor, instanța de trimitere a considerat în mod greșit ca fiind dovedit faptul că marfa a fost transportată în Grecia și predată societății Evangelos gaitadzis.

               18

               În această privință, trebuie arătat, pe de o parte, că instanța de trimitere s‑a limitat să indice Curții documentele pe care Traum le‑a prezentat în scopul de a demonstra existența unei livrări intracomunitare de bunuri, fără a constata ea însăși faptul că marfa a fost efectiv transportată în Grecia sau că a fost predată persoanei care a achiziționat‑o, și, pe de altă parte, că întrebările adresate Curții se referă, dimpotrivă, la cerințele de probă cărora statele membre pot supune scutirea de TVA pentru o livrare intracomunitară.

               19

               În plus, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că în cadrul procedurii prevăzute la articolul 267 TFUE, întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, aceasta este abilitată să se pronunțe numai asupra interpretării sau a validității unui text de drept al Uniunii pornind de la faptele care îi sunt indicate de instanța națională (a se vedea Hotărârea WWF și alții, C‑435/97, EU:C:1999:418, punctul 31, precum și Hotărârea Endress, C‑209/12, EU:C:2013:864, punctul 19 și jurisprudența citată). În ceea ce privește în special pretinsele lacune și erori de fapt conținute în decizia de trimitere, este suficient să se amintească faptul că nu este de competența Curții, ci a instanței naționale să stabilească faptele care au stat la baza litigiului și să desprindă din acestea consecințele pentru decizia pe care trebuie să o dea (Hotărârea PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, punctul 40).

               20

               Cererea de decizie preliminară este, prin urmare, admisibilă.

         Cu privire la prima și la a doua întrebare

               21

               Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 138 alineatul (1) și articolul 139 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva TVA trebuie interpretate în sensul că se opun ca, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, administrația financiară dintr‑un stat membru să refuze beneficiul dreptului la scutirea de TVA pentru o livrare intracomunitară pentru motivul că persoana care a achiziționat bunurile nu era identificată în scopuri de TVA în alt stat membru și că furnizorul nu a dovedit nici autenticitatea semnăturii care figurează pe documentele prezentate în susținerea declarației sale de livrare pretins scutită, nici puterea de reprezentare a celui care a semnat aceste documente în numele persoanei care a achiziționat bunurile.

               22

               Pentru a răspunde la aceste întrebări, trebuie amintit că o livrare intracomunitară, care constituie corolarul achiziției intracomunitare, este scutită de TVA dacă îndeplinește condițiile stabilite la articolul 138 alineatul (1) din Directiva TVA (Hotărârea Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, punctul 29 și jurisprudența citată).

               23

               În temeiul acestei dispoziții, statele membre scutesc livrările de bunuri expediate sau transportate către o destinație aflată în afara teritoriului lor respectiv, dar în cadrul Uniunii Europene, de către vânzător sau persoana care achiziționează bunurile sau în numele acestora, pentru o altă persoană impozabilă sau pentru o persoană juridică neimpozabilă care acționează ca atare într‑un alt stat membru decât cel în care începe expedierea sau transportul bunurilor.

               24

               Potrivit unei jurisprudențe constante, scutirea de TVA a livrării intracomunitare a unui bun nu devine aplicabilă decât atunci când dreptul de a dispune de acest bun în calitate de proprietar a fost transmis persoanei care îl achiziționează și când furnizorul dovedește că bunul respectiv a fost expediat sau transportat în alt stat membru și că, în urma acestei expediții sau a acestui transport, același bun a părăsit în mod fizic teritoriul statului membru de livrare (a se vedea în special Hotărârea Teleos și alții, C‑409/04, EU:C:2007:548, punctul 42).

               25

               În plus, astfel cum rezultă din articolul 139 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva TVA, scutirea de această taxă este supusă condiției ca livrarea să nu fie efectuată către o persoană impozabilă sau o persoană juridică neimpozabilă ale cărei achiziții intracomunitare de bunuri nu sunt supuse TVA‑ului în temeiul articolului 3 alineatul (1) din această directivă.

               26

               Or, întrebările adresate de instanța de trimitere vizează mijloacele de probă care pot fi impuse furnizorului pentru a demonstra că sunt întrunite condițiile pentru scutirea de TVA cu ocazia unei livrări intracomunitare de bunuri.

               27

               În această privință, din jurisprudența Curții reiese că, în lipsa unei dispoziții concrete în Directiva TVA referitoare la probele pe care persoanele impozabile sunt obligate să le prezinte pentru a beneficia de scutirea de TVA, revine statelor membre sarcina de a stabili, în conformitate cu articolul 131 din această directivă, condițiile în care scutesc livrările intracomunitare pentru a asigura aplicarea corectă și simplă a scutirilor și pentru a preveni orice posibilă evaziune, fraudă sau abuz. Cu toate acestea, în exercitarea competențelor lor, statele membre trebuie să respecte principiile generale ale dreptului care fac parte din ordinea juridică a Uniunii, între care figurează în special principiile securității juridice și proporționalității (Hotărârea Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547, punctul 36 și jurisprudența citată).

               28

               Principiul securității juridice, care are drept corolar principiul protecției încrederii legitime, impune, pe de o parte, ca normele de drept să fie clare și precise și, pe de altă parte, ca aplicarea acestora să fie previzibilă pentru justițiabili (Hotărârea Plantanol, C‑201/08, EU:C:2009:539, punctul 46 și jurisprudența citată).

               29

               Trebuie amintit că acest principiu se impune cu o rigoare deosebită atunci când este vorba de o reglementare care poate presupune obligații financiare, pentru a permite persoanelor interesate să cunoască cu exactitate obligațiile pe care le impune aceasta. Rezultă că este necesar ca persoanele impozabile să aibă cunoștință de obligațiile lor fiscale înainte de a încheia o tranzacție (a se vedea Hotărârea Teleos și alții, EU:C:2007:548, punctul 48 și jurisprudența citată).

               30

               În acest context, Curtea a precizat că obligațiile care revin unei persoane impozabile în materie de probă trebuie determinate în funcție de condițiile prevăzute expres în această privință de legislația națională și de practica obișnuită stabilită pentru tranzacții similare (a se vedea Hotărârea Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547, punctul 38).

               31

               Astfel, ar fi contrar principiului securității juridice ca un stat membru, care a prevăzut condițiile pentru aplicarea scutirii de TVA pentru o livrare intracomunitară, stabilind printre altele o listă de documente ce trebuie prezentate autorităților competente, și care a acceptat inițial documentele prezentate de furnizor ca dovezi justificative ale dreptului la scutire, să poată ulterior să oblige respectivul furnizor să achite TVA‑ul aferent acestei livrări în cazul în care se dovedește că, printre altele din cauza unei fraude săvârșite de persoana care achiziționează bunurile, despre care furnizorul nu avea și nu putea avea cunoștință, bunurile în cauză nu au părăsit, în realitate, teritoriul statului membru de livrare (a se vedea Hotărârea Teleos și alții, EU:C:2007:548, punctul 50).

               32

               În acest sens, potrivit jurisprudenței Curții, într‑o asemenea situație, deși nu există aparent nicio probă tangibilă care să permită să se concluzioneze că bunurile respective au fost transferate în afara teritoriului statului membru de livrare, faptul de a obliga o persoană impozabilă să furnizeze o astfel de probă nu garantează aplicarea corectă și simplă a scutirilor de TVA. Dimpotrivă, această obligație plasează persoana impozabilă într‑o situație de incertitudine în ceea ce privește posibilitatea de a aplica scutirea în cazul livrării intracomunitare sau în ceea ce privește necesitatea de a include TVA‑ul în prețul de vânzare (a se vedea Hotărârea Teleos și alții, EU:C:2007:548, punctele 49 și 51, precum și Hotărârea Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547, punctul 41).

               33

               În speță, din decizia de trimitere reiese că administrația financiară bulgară a emis o decizie de compensare și de restituire întemeindu‑se pe documentele prezentate de Traum conform articolului 45 din Regulamentul de aplicare a ZDDS, fără a solicita, cu toate acestea, dovada autenticității semnăturii persoanei care a achiziționat bunurile, care figura pe aceste documente, sau prezentarea împuternicirii de reprezentare a persoanei semnatare. Aceste cerințe, care, potrivit instanței de trimitere, constituie „condiții suplimentare”, au fost formulate de către administrația respectivă doar în cadrul unui control fiscal ulterior.

               34

               Or, ar fi contrar principiului securității juridice să se refuze beneficiul dreptului la scutirea de TVA pentru operațiunile în discuție în litigiul principal pentru motivul că furnizorul nu a prezentat astfel de probe suplimentare cu ocazia unui control ulterior al acestor operațiuni, în condițiile în care documentele prezentate de Traum în susținerea declarației sale erau conforme cu lista documentelor care trebuie prezentate administrației financiare bulgare, stabilită la articolul 45 din Regulamentul de aplicare a ZDDS, și au fost acceptate inițial de această administrație ca dovezi justificative ale dreptului la scutire, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

               35

               În ceea ce privește refuzul scutirii de TVA pentru livrarea în discuție în litigiul principal pentru motivul că persoana care a achiziționat bunurile nu era identificată în scopuri de TVA în alt stat membru la momentul livrării, este adevărat, desigur, că atribuirea unui număr de identificare în scopuri de TVA aduce proba statutului fiscal al persoanei impozabile în vederea aplicării acestei taxe și facilitează controlul fiscal al operațiunilor intracomunitare (a se vedea în acest sens Hotărârea Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547, punctul 60).

               36

               Cu toate acestea, dat fiind că obligația de verificare a calității de persoană impozabilă revine autorității naționale competente înainte ca aceasta din urmă să îi atribuie un număr de identificare în scopuri de TVA, o eventuală neregularitate care ar afecta registrul persoanelor impozabile nu poate avea drept consecință privarea unui operator, care s‑a întemeiat pe datele care figurau în registrul menționat, de scutirea de care ar avea dreptul să beneficieze. Astfel, Curtea a hotărât că ar fi contrar principiului proporționalității ca furnizorul să fie considerat persoană obligată la plata TVA‑ului pentru simplul motiv că a intervenit o radiere cu efect retroactiv a numărului de identificare în scopuri de TVA al persoanei care a achiziționat bunurile (a se vedea în acest sens Hotărârea Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547, punctele 63 și 64).

               37

               În cadrul litigiului principal, Traum a transmis administrației financiare bulgare două facturi care indicau numărul grec de înregistrare în scopuri de TVA al societății Evangelos gaitadzis, în vederea dovedirii existenței dreptului său la scutirea de TVA, în conformitate cu articolul 45 alineatul 1 litera a) din Regulamentul de aplicare a ZDDS. Aceste aspecte au fost confirmate, după verificarea de către administrația menționată în baza de date VIES, în decizia de compensare și de restituire din 2 noiembrie 2009. Prin urmare, respectiva administrație a convenit și a acceptat inițial că, în conformitate cu condiția prevăzută la articolul 7 alineatul 1 din ZDDS, persoana care a achiziționat bunurile era plătitoare de TVA în alt stat membru. Aceeași administrație nu a constatat decât în cadrul unui control ulterior că această din urmă condiție lipsea. În aceste condiții, refuzul scutirii de TVA pentru o livrare intracomunitară ar fi contrar principiilor securității juridice și proporționalității.

               38

               În ceea ce privește împrejurarea subliniată de Direktor în observațiile sale scrise potrivit căreia Traum ar fi trebuit să demonstreze, prin alte mijloace, că societatea Evangelos gaitadzis era o persoană impozabilă care acționa ca atare într‑un alt stat membru, ale cărei achiziții intracomunitare erau supuse TVA‑ului, din decizia de trimitere reiese că această cerință nu este prevăzută de reglementarea națională în discuție în litigiul principal și, în plus, nu a fost formulată înainte de emiterea deciziei de compensare și de restituire de către administrația financiară bulgară, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.

               39

               În observațiile sale scrise, Direktor arată de asemenea că Traum nu a acționat cu bună‑credință și că nu a dat dovadă de diligența necesară pentru a se asigura de autenticitatea documentelor prezentate în susținerea cererii sale de scutire de TVA. El face vorbire de asemenea de o eventuală fraudă săvârșită de societatea Evangelos gaitadzis în raport cu administrația financiară elenă. În această privință, Direktor susține printre altele că, ținând seama de răspunsurile date de transportatori cu ocazia controlului fiscal la care a fost supusă livrarea în discuție în litigiul principal, este îndoielnic că documentele de transport prezentate corespundeau situației de fapt reale.

               40

               Or, decizia de trimitere nu conține indicații care să permită să se concluzioneze că livrarea în discuție în litigiul principal era implicată într‑o fraudă fiscală sau că Traum nu a acționat cu bună‑credință în contextul unei eventuale fraude săvârșite de persoana care a achiziționat bunurile.

               41

               În această privință, trebuie amintit că, în cadrul procedurii inițiate în temeiul articolului 267 TFUE, Curtea nu este competentă să verifice și nici să aprecieze împrejurările de fapt referitoare la cauza principală. Revine, așadar, instanței naționale sarcina de a efectua o apreciere globală a tuturor elementelor și împrejurărilor de fapt din această cauză pentru a stabili dacă Traum a acționat cu bună‑credință și a luat toate măsurile care îi pot fi pretinse în mod rezonabil pentru a se asigura că operațiunea realizată nu o punea în situația de a participa la o fraudă fiscală (a se vedea prin analogie Hotărârea Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547, punctul 53).

               42

               În ipoteza în care această instanță ar ajunge la concluzia că, în lumina unor elemente obiective, este dovedit faptul că Traum știa sau ar fi trebuit să știe că operațiunea pe care a efectuat‑o făcea parte dintr‑o fraudă săvârșită de persoana care a achiziționat bunurile și că nu luase toate măsurile rezonabile care îi stăteau în putere pentru a evita frauda respectivă, beneficiul dreptului la scutirea de TVA poate să îi fie refuzat (a se vedea în acest sens Hotărârea Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547, punctul 54).

               43

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 138 alineatul (1) și articolul 139 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva TVA trebuie interpretate în sensul că se opun ca, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, administrația financiară dintr‑un stat membru să refuze beneficiul dreptului la scutirea de TVA pentru o livrare intracomunitară pentru motivul că persoana care a achiziționat bunurile nu era identificată în scopuri de TVA în alt stat membru și că furnizorul nu a demonstrat nici autenticitatea semnăturii care figurează pe documentele prezentate în susținerea declarației sale de livrare pretins scutită, nici puterea de reprezentare a persoanei care a semnat aceste documente în numele persoanei care a achiziționat bunurile, în condițiile în care dovezile justificative ale dreptului de scutire prezentate de furnizor în susținerea declarației sale erau conforme cu lista documentelor care trebuie prezentate respectivei administrații, stabilită de dreptul național, și au fost acceptate inițial de aceasta ca dovezi justificative, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

         Cu privire la a treia întrebare

               44

               Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 138 alineatul (1) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că are efect direct, astfel încât poate fi invocat de persoanele impozabile în fața instanțelor naționale împotriva statului în vederea obținerii unei scutiri de TVA pentru o livrare intracomunitară.

               45

               Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în toate situațiile în care dispozițiile unei directive sunt, din punctul de vedere al conținutului, necondiționate și suficient de precise, particularii sunt îndreptățiți să le invoce în fața instanțelor naționale împotriva statului, oricare ar fi calitatea în care acționează acesta din urmă (a se vedea Hotărârea Portgás, C‑425/12, EU:C:2013:829, punctele 18 și 23, și Hotărârea Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, punctul 31 și jurisprudența citată).

               46

               În speță, articolul 138 alineatul (1) din Directiva TVA prevede obligația statelor membre de a scuti livrările de bunuri care îndeplinesc condițiile care sunt enumerate în cuprinsul acestuia.

               47

               Deși articolul 131 din această directivă acordă statelor membre o anumită marjă de apreciere atunci când adoptă condițiile scutirii de TVA prevăzute la articolul 138 din aceasta în vederea asigurării aplicării corecte și simple a scutirilor respective, această împrejurare nu afectează totuși caracterul precis și necondiționat al obligației de scutire prevăzute de acest din urmă articol (a se vedea prin analogie Hotărârea Association de médiation sociale, EU:C:2014:2, punctul 33).

               48

               Rezultă din cele de mai sus că articolul 138 alineatul (1) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că are efect direct, astfel încât poate fi invocat de persoanele impozabile în fața instanțelor naționale împotriva statului în vederea obținerii unei scutiri de TVA pentru o livrare intracomunitară.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               49

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

                           1)

                              Articolul 138 alineatul (1) și articolul 139 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2010/88/UE a Consiliului din 7 decembrie 2010, trebuie interpretate în sensul că se opun ca, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, administrația financiară dintr‑un stat membru să refuze beneficiul dreptului la scutirea de taxa pe valoarea adăugată pentru o livrare intracomunitară pentru motivul că persoana care a achiziționat bunurile nu era identificată în scopuri de taxă pe valoarea adăugată în alt stat membru și că furnizorul nu a demonstrat nici autenticitatea semnăturii care figurează pe documentele prezentate în susținerea declarației sale de livrare pretins scutită, nici puterea de reprezentare a persoanei care a semnat aceste documente în numele persoanei care a achiziționat bunurile, în condițiile în care dovezile justificative ale dreptului de scutire prezentate de furnizor în susținerea declarației sale erau conforme cu lista documentelor care trebuie prezentate respectivei administrații, stabilită de dreptul național, și au fost acceptate inițial de aceasta ca dovezi justificative, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

                           2)

                              Articolul 138 alineatul (1) din Directiva 2006/112, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2010/88, trebuie interpretat în sensul că are efect direct, astfel încât poate fi invocat de persoanele impozabile în fața instanțelor naționale împotriva statului în vederea obținerii unei scutiri de taxa pe valoarea adăugată pentru o livrare intracomunitară.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: bulgara.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 23 martie 2006. # Mülhens GmbH & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Recurs - Marcă comunitară. # Cauza C-206/04 P.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 13 noiembrie 2014.#Mario Vital Pérez împotriva Ayuntamiento de Oviedo.#Cerere de decizie preliminară formulată de Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 4 de Oviedo.#Trimitere preliminară – Politica socială – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 21 – Directiva 2000/78/CE – Articolul 2 alineatul (2), articolul 4 alineatul (1) și articolul 6 alineatul (1) – Discriminare pe motive de vârstă – Dispoziție națională – Condiții de recrutare a agenților poliției locale – Stabilire a vârstei maxime la 30 de ani – Justificări.#Cauza C‑416/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑416/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 4 de Oviedo (Spania), prin decizia din 16 iulie 2013, primită de Curte la 23 iulie 2013, în procedura
            Mario Vital Pérez
            împotriva
            Ayuntamiento de Oviedo,
            CURTEA (Camera a doua),
            compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, președinte de cameră, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte al Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a doua, și domnii J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev și J. L. da Cruz Vilaça (raportor), judecători,
            avocat general: domnul P. Mengozzi,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru domnul Vital Pérez, de M. Noval Pato și de I. Fernández‑Jardón Fernández, abogados;
            – pentru guvernul spaniol, de M. J. García‑Valdecasas Dorrego și de L. Banciella Rodríguez‑Miñon, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul francez, de D. Colas și de R. Coesme, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de S. Varone, avvocato dello Stato;
            – pentru Comisia Europeană, de L. Lozano Palacios și de D. Martin, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 17 iulie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (2), a articolului 4 alineatul (1) și a articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7), precum și a articolului 21 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Vital Pérez, pe de o parte, și Ayuntamiento de Oviedo (municipiul Oviedo, denumit în continuare „Ayuntamiento”), pe de altă parte, cu privire la decizia acestuia din urmă de aprobare a unui anunț de concurs potrivit căruia candidații la posturile de agenți ai poliției locale nu trebuie să depășească vârsta de 30 de ani.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Considerentele (18), (23) și (25) ale Directivei 2000/78 au următorul cuprins:
            „(18) Prezenta directivă nu poate avea ca efect constrângerea forțelor armate, a serviciilor de poliție, a penitenciarelor sau a forțelor de securitate să angajeze sau să mențină în funcție persoanele care nu posedă capacitățile necesare pentru a îndeplini ansamblul de funcții pe care ar putea fi solicitate să le exercite, având în vedere obiectivul legitim de menținere a caracterului operațional al acestor servicii.
            […]
            (23) În împrejurări foarte limitate, un tratament diferențiat poate fi justificat atunci când o caracteristică legată de […] vârstă […] constituie o cerință profesională esențială și determinantă, în măsura în care obiectivul este legitim, iar cerința proporțională. […]
            […]
            (25) Interzicerea discriminărilor pe criterii de vârstă constituie un element esențial pentru atingerea obiectivelor stabilite în liniile directoare privind ocuparea forței de muncă și încurajarea diversității la încadrarea în muncă; cu toate acestea, diferențele de tratament legate de vârstă pot fi justificate în anumite împrejurări și necesită dispoziții specifice care pot varia în funcție de situația statelor membre; este așadar esențial să se facă distincție între diferențele de tratament care sunt justificate, îndeosebi prin obiective legitime de politică a ocupării forței de muncă, a pieței muncii și a formării profesionale, și discriminările care trebuie să fie interzise.”
            4. Potrivit articolului 1 din Directiva 2000/78, aceasta are ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament.
            5. Articolul 2 din această directivă prevede:
            „(1) În sensul prezentei directive, prin principiul egalității de tratament se înțelege absența oricărei discriminări directe sau indirecte, bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1.
            (2) În sensul alineatului (1):
            (a) o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau va fi tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1;
            […]”
            6. Articolul 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/78 prevede:
            „În limitele competențelor conferite Comunității, prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor, atât din sectorul public, cât și din cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește:
            (a) condițiile de acces la încadrare în muncă, la activitățile nesalariale sau la muncă, inclusiv criteriile de selecție și condițiile de recrutare, oricare ar fi ramura de activitate și la toate nivelurile ierarhiei profesionale, inclusiv în materie de promovare.”
            7. Articolul 4 alineatul (1) din această directivă are următorul cuprins:
            „Fără a aduce atingere articolului 2 alineatele (1) și (2), statele membre pot să prevadă că un tratament diferențiat bazat pe o caracteristică legată de unul dintre motivele prevăzute la articolul 1 nu constituie o discriminare atunci când, având în vedere natura unei activități profesionale sau condițiile de exercitare a acesteia, caracteristica în cauză constituie o cerință profesională esențială și determinantă, astfel încât obiectivul să fie legitim, iar cerința să fie proporțională.”
            8. Articolul 6 din Directiva 2000/78 prevede:
            „(1) Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 2 alineatul (2), statele membre pot prevedea că un tratament diferențiat pe motive de vârstă nu constituie o discriminare atunci când este justificat în mod obiectiv și rezonabil, în cadrul dreptului național, de un obiectiv legitim, în special de obiective legitime de politică a ocupării forței de muncă, a pieței muncii și a formării profesionale, iar mijloacele de realizare a acestui obiectiv sunt corespunzătoare și necesare.
            Tratamentul diferențiat se poate referi în special la:
            […]
            (c) stabilirea unei vârste maxime pentru încadrare, bazată pe formarea necesară pentru postul respectiv sau pe necesitatea unei perioade de încadrare rezonabile înaintea pensionării.
            […]”
            Dreptul spaniol
            9. În Spania, fiecare dintre cele 17 comunități autonome a adoptat legi sau norme administrative privind statutul poliției locale, care diferă în ceea ce privește vârsta maximă pentru intrarea în această profesie. Astfel, în timp ce unele legi o stabilesc la 30 de ani sau mai mult, altele nu prevăd nicio limită.
            10. Articolul 18 alineatul 6 din Legea 2/2007 a Comunității Autonome a Principatului Asturias privind coordonarea polițiilor locale (Ley 2/2007 de Coordinación de las Policías Locales de la Comunidad Autonóma del Principado de Asturias) din 23 martie 2007 (BOE nr. 169 din 16 iulie 2007) prevede atribuțiile agenților poliției locale după cum urmează:
            „Acordarea de asistență cetățenilor, protecția persoanelor și a bunurilor, arestarea și supravegherea autorilor de fapte infracționale, patrularea preventivă, dirijarea traficului, precum și orice alte atribuții similare date de superiorii acestora.”
            11. Articolul 32 litera b) din această lege prevede printre altele, ca o condiție generală de admitere în corpul poliției locale:
            „[…]
            b) vârsta de cel puțin 18 ani și de cel mult 30 de ani.”
            12. Legea 2/2007 a fost adoptată în temeiul competențelor pe care Constituția spaniolă le atribuie comunităților autonome, în cadrul Legii organice 2/1986 privind forțele și corpurile de securitate (Ley Orgánica 2/1986 de Fuerzas y Cuerpos de Seguridad) din 13 martie 1986 (BOE nr. 63 din 14 martie 1986).
            13. Articolul 11 alineatul 1 din Legea organică 2/1986 prevede că forțele și corpurile de securitate ale statului au următoarele atribuții:
            „Forțele și corpurile de securitate ale statului au ca misiune protejarea liberei exercitări a drepturilor și a libertăților și garantarea securității cetățenilor prin îndeplinirea următoarelor atribuții:
            a) asigurarea respectării legilor și a dispozițiilor generale, prin executarea ordinelor primite de la autorități, în cadrul competențelor lor;
            b) ajutarea și protejarea persoanelor și asigurarea protecției și a supravegherii bunurilor care sunt amenințate, indiferent din ce cauză;
            c) supravegherea și protejarea instalațiilor și a clădirilor publice care au nevoie de aceasta;
            d) asigurarea protecției și a securității personalităților importante;
            e) menținerea și restabilirea, dacă este cazul, a ordinii și a siguranței publice;
            f) prevenirea actelor infracționale;
            g) anchetarea infracțiunilor pentru descoperirea și prinderea autorilor prezumați, punerea sub sechestru a instrumentelor, a produselor și a probelor infracțiunilor și punerea acestora la dispoziția judecătorului sau a instanței competente, precum și întocmirea rapoartelor tehnice și a rapoartelor de expertiză relevante;
            h) colectarea, primirea și analizarea tuturor informațiilor care prezintă interes pentru ordinea și siguranța publică, precum și studierea, planificarea și executarea metodelor și a tehnicilor de prevenire a infracțiunilor;
            i) colaborarea cu serviciile de protecție civilă în cazurile de risc grav, de catastrofe sau de calamități publice, potrivit condițiilor prevăzute în legislația privind protecția civilă.”
            14. Articolul 53 alineatul 1 din Legea organică 2/1986, care prevede atribuțiile corpurilor poliției locale, are următorul cuprins:
            „Corpurile poliției locale exercită următoarele atribuții:
            a) protejarea autorităților colectivităților locale și asigurarea supravegherii sau a pazei clădirilor și instalațiilor acestora;
            b) regularizarea și dirijarea traficului în centrul orașului și efectuarea semnalizărilor, în conformitate cu regulile de circulație;
            c) întocmirea de procese‑verbale privind accidentele de circulație survenite în centrul orașului;
            d) exercitarea atribuțiilor de poliție administrativă în ceea ce privește ordonanțele, deciziile și alte dispoziții municipale care intră în domeniul lor de competență;
            e) participarea la atribuțiile de poliție judiciară […];
            f) prestarea de asistență în caz de accidente, de catastrofe sau de calamități publice, prin participarea, în condițiile prevăzute de lege, la executarea planurilor de protecție civilă;
            g) efectuarea de acțiuni de prevenție și adoptarea oricărei măsuri în vederea prevenirii comiterii de acte infracționale […];
            h) supravegherea spațiilor publice și colaborarea, la cerere, cu forțele și corpurile de securitate ale statului și cu poliția comunităților autonome pentru asigurarea protecției manifestațiilor și menținerea ordinii în mulțimile mari de persoane;
            i) cooperarea, la cerere, la soluționarea conflictelor private.”
            Litigiul principal și întrebarea preliminară
            15. La 8 aprilie 2013, domnul Vital Pérez a formulat o acțiune la instanța de trimitere împotriva deciziei din 7 martie 2013 a Ayuntamiento privind aprobarea condițiilor specifice prevăzute de un anunț de concurs pentru ocuparea a cinc isprezece posturi de agenți ai poliției locale.
            16. Domnul Vital Pérez contestă legalitatea punctului 3.2 din anunțul de concurs menționat, care impune candidaților să nu depășească vârsta de 30 de ani. În opinia reclamantului din litigiul principal, această cerință îi încalcă dreptul fundamental de acces în condiții de egalitate la funcții publice, consacrat de Constituția spaniolă și de Directiva 2000/78.
            17. Domnul Vital Pérez solicită anularea punctului 3.2 menționat pentru motivul că acesta cuprinde o condiție care nu este nici justificată, nici întemeiată întrucât condiția fizică adecvată pentru exercitarea atribuțiilor este garantată de probele fizice impuse de anunțul de concurs. Astfel, acesta arată că, potrivit punctului 3.5 din anunțul respectiv, candidații trebuie „[s]ă aibă condiție fizică și psihică adecvată pentru exercitarea atribuțiilor specifice postului și pentru susținerea probelor fizice” menționate în anunțul de concurs în discuție în litigiul principal.
            18. Domnul Vital Pérez observă că diferitele decrete sau legi adoptate de comunitățile autonome fie nu stabilesc nicio limită de vârstă (Andaluzia, Aragon, Insulele Baleare, Insulele Canare, Castilia‑La‑Mancha, Catalonia sau Extremadura), fie o stabilesc la 35 de ani (Țara Bascilor) sau la 36 de ani (Galicia și Comunitatea Valenciană).
            19. Ayuntamiento arată că, prin stabilirea unei astfel de condiții privind vârsta, nu a făcut altceva decât să aplice Legea 2/2007. Pe de altă parte, acesta s‑ar fi întemeiat pe articolul 6 din Directiva 2000/78 pentru justificarea măsurii respective și, în orice caz, Curtea ar fi statuat deja în favoarea condiției menționate în Hotărârea Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3).
            20. Subliniind că Tribunal Supremo, în hotărârile din 21 martie și din 17 octombrie 2011, a anulat norma administrativă care prevedea excluderea candidaților cu vârste de peste 30 de ani de la concursul general pentru posturile de elevi‑inspectori ai corpului poliției naționale, instanța de trimitere consideră că este posibil ca această condiție privind vârsta în discuție în litigiul principal să nu îndeplinească criteriul proporționalității. Astfel, instanța amintită susține că există mijloace mai puțin restrictive decât stabilirea unei vârste maxime care permit atingerea obiectivului urmărit, și anume ca agenții poliției locale să aibă condiția fizică specială care este impusă pentru exercitarea profesiei. Or, efectuarea unor probe fizice exigente ar constitui tocmai o condiție specifică a anunțului de concurs.
            21. Această instanță apreciază de asemenea că condiția fizică impusă pentru admiterea agenților poliției locale nu poate fi comparată cu „capacitățile fizice deosebit de ridicate” impuse în cazul pompierilor, din cauza naturii diferite a atribuțiilor lor, astfel încât Hotărârea Wolf (EU:C:2010:3) nu poate fi aplicată în mod direct în speță.
            22. În acest context, Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 4 de Oviedo a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Articolul 2 alineatul (2), articolul 4 alineatul (1) și articolul 6 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/78 […], precum și articolul 21 alineatul (1) din [cartă], în măsura în care interzic orice discriminare pe motive de vârstă, se opun stabilirii, în temeiul unui anunț de concurs municipal care aplică în mod expres o lege regională a unui stat membru, a unei vârste maxime de 30 de ani pentru accesul la un post de agent al poliției locale?”
            Cu privire la întrebarea preliminară
            Observație introductivă
            23. În cadrul prezentei cereri de decizie preliminară, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe atât cu privire la interpretarea articolului 21 din cartă, cât și cu privire la interpretarea dispozițiilor Directivei 2000/78.
            24. Trebuie amintit că Curtea a recunoscut existența unui principiu al nediscriminării pe motive de vârstă care trebuie considerat un principiu general al dreptului Uniunii și care a fost concretizat prin Directiva 2000/78 în domeniul încadrării în muncă și al ocupării forței de muncă (Hotărârea Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, punctul 21, precum și Hotărârea Prigge și alții, C‑447/09, EU:C:2011:573, punctul 38).
            25. În consecință, atunci când este sesizată cu o întrebare preliminară având ca obiect interpretarea principiului general al nediscriminării pe motive de vârstă, astfel cum este consacrat de articolul 21 din cartă, precum și de dispozițiile Directivei 2000/78, în cadrul unui litigiu între un particular și o autoritate publică, Curtea examinează întrebarea doar în raport cu această directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt, C‑132/11, EU:C:2012:329, punctele 21-23).
            Cu privire la întrebarea preliminară
            26. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (2), articolul 4 alineatul (1) și articolul 6 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/78 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care stabilește o vârstă maximă de 30 de ani pentru recrutarea agenților poliției locale.
            27. Pentru a răspunde la întrebarea adresată, trebuie verificat dacă reglementarea în discuție în litigiul principal intră în domeniul de aplicare al Directivei 2000/78 și, în caz afirmativ, dacă cuprinde o diferență de tratament pe motive de vârstă care ar putea fi eventual considerată justificată în raport cu această directivă.
            28. Trebuie subliniat de la bun început că rezultă atât din titlu și din considerente, cât și din conținutul și din finalitatea Directivei 2000/78 că aceasta urmărește să stabilească un cadru general pentru a asigura oricărei persoane egalitatea de tratament „în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă”, oferindu‑i o protecție eficientă împotriva discriminărilor bazate pe unul dintre motivele menționate la articolul 1 din această directivă, printre care se numără vârsta (Hotărârea Hütter, C‑88/08, EU:C:2009:381, punctul 33, precum și Hotărârea Georgiev, C‑250/09 și C‑268/09, EU:C:2010:699, punctul 26).
            29. În ceea ce privește în special aplicarea acestei directive în contextul cauzei principale, trebuie constatat că rezultă din articolul 3 alineatul (1) litera (a) din directiva respectivă că aceasta se aplică tuturor persoanelor, atât din sectorul public, cât și din cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește, printre altele, condițiile de acces la încadrare în muncă, la activitățile nesalariale sau la muncă, inclusiv criteriile de selecție și condițiile de recrutare, oricare ar fi ramura de activitate și la toate nivelurile ierarhiei profesionale.
            30. Prin faptul că prevede că persoanele cu vârsta de peste 30 de ani nu pot fi admise în corpul poliției locale, articolul 32 litera b) din Legea 2/2007 afectează condițiile de recrutare a acestor lucrători. Prin urmare, o reglementare de această natură trebuie considerată ca stabilind reguli privind condițiile de acces la încadrare în muncă în sectorul public în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/78.
            31. În consecință, această directivă se aplică unei situații precum cea care a dat naștere litigiului cu a cărui soluționare este sesizată instanța de trimitere.
            32. În ceea ce privește problema dacă reglementarea în discuție în litigiul principal instituie o diferență de tratament pe motive de vârstă, trebuie amintit că, potrivit articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2000/78, „prin principiul egalității de tratament se înțelege absența oricărei discriminări directe sau indirecte, bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1” din această directivă. Articolul 2 alineatul (2) litera (a) din directiva amintită precizează că, în sensul alineatului (1), o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este tratată o altă persoană care se află într‑o situație asemănătoare, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1 din aceeași directivă.
            33. În speță, articolul 32 litera b) din Legea 2/2007 are ca efect tratarea anumitor persoane într‑un mod mai puțin favorabil decât a altora care se află în situații asemănătoare, pentru singurul motivul că au depășit vârsta de 30 de ani. O reglementare de această natură instituie în mod evident o diferență de tratament întemeiată direct pe criteriul vârstei, în sensul dispozițiilor articolului 1 coroborat cu articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/78.
            34. Mai trebuie verificat dacă o astfel de diferență de tratament poate fi justificată în raport cu articolul 4 alineatul (1) și cu articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78.
            35. În ceea ce privește, în primul rând, articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2000/78, trebuie arătat că, potrivit termenilor înșiși ai acestei dispoziții, „un tratament diferențiat bazat pe o caracteristică legată de unul dintre motivele prevăzute la articolul 1 [din directiva menționată] nu constituie o discriminare atunci când, având în vedere natura unei activități profesionale sau condițiile de exercitare a acesteia, caracteristica în cauză constituie o cerință profesională esențială și determinantă, astfel încât obiectivul să fie legitim, iar cerința să fie proporțională”.
            36. În această privință, Curtea a statuat deja că din articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2000/78 reiese că ceea ce trebuie să constituie o cerință profesională esențială și determinantă nu este motivul pe care se bazează tratamentul diferențiat, ci o caracteristică legată de acest motiv (a se vedea Hotărârea Wolf, EU:C:2010:3, punctul 35, precum și Hotărârea Prigge și alții, EU:C:2011:573, punctul 66).
            37. Or, potrivit unei jurisprudențe constante, posedarea unor capacități fizice speciale este o caracteristică legată de vârstă (Hotărârea Wolf, EU:C:2010:3, punctul 41, precum și Hotărârea Prigge și alții, EU:C:2011:573, punctul 67).
            38. În speță, rezultă din articolul 18 alineatul 6 din Legea 2/2007 că atribuțiile agenților poliției locale constau printre altele în acordarea de asistență cetățenilor, protecția persoanelor și a bunurilor, arestarea și supravegherea autorilor de fapte infracționale, patrularea preventivă și dirijarea traficului.
            39. Deși este adevărat că unele dintre aceste atribuții, precum acordarea de asistență cetățenilor și dirijarea traficului, nu necesită în mod aparent un efort fizic ridicat, atribuțiile privind protecția persoanelor și a bunurilor, arestarea și supravegherea autorilor de fapte infracționale, precum și patrularea preventivă pot implica totuși utilizarea forței fizice.
            40. Natura acestor din urmă atribuții implică o aptitudine fizică specială întrucât insuficiențele de natură fizică în cursul exercitării atribuțiilor menționate pot avea consecințe semnificative nu numai pentru înșiși agenții de poliție și pentru terți, ci și pentru menținerea ordinii publice (a se vedea în acest sens Hotărârea Prigge și alții, EU:C:2011:573, punctul 67).
            41. În consecință, faptul de a poseda capacități fizice speciale poate fi considerat o „cerință profesională esențială și determinantă”, în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2000/78, pentru exercitarea profesiei de agent al poliției locale.
            42. În ceea ce privește obiectivul urmărit de reglementarea în discuție în litigiul principal, guvernul spaniol a arătat că, prin stabilirea limitei de vârstă de 30 de ani pentru admiterea în corpul poliției locale, Legea 2/2007 urmărește să garanteze caracterul operațional și buna funcționare a acestui corp de poliție, asigurând că funcționarii nou‑recrutați sunt în măsură să îndeplinească sarcinile cele mai grele din punct de vedere fizic o perioadă relativ îndelungată din cariera lor.
            43. În această privință, trebuie arătat că considerentul (18) al Directivei 2000/78 precizează că aceasta nu poate avea ca efect constrângerea serviciilor de poliție să angajeze sau să mențină în funcție persoanele care nu posedă capacitățile necesare pentru a îndeplini ansamblul de funcții pe care ar putea fi solicitate să le exercite, având în vedere obiectivul legitim de menținere a caracterului operațional al acestor servicii.
            44. Rezultă, așadar, că preocuparea de a asigura caracterul operațional și buna funcționare a serviciilor de poliție constituie un obiectiv legitim în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2000/78 (a se vedea în acest sens Hotărârea Wolf, EU:C:2010:3, punctul 39).
            45. Cu toate acestea, trebuie examinat dacă, prin stabilirea unei astfel de limite de vârstă, reglementarea națională în discuție în litigiul principal a impus o cerință proporțională, cu alte cuvinte, dacă această limită este adecvată pentru atingerea obiectivului urmărit și dacă nu depășește ceea ce este necesar pentru a‑l atinge.
            46. În această privință, trebuie amintit că, potrivit considerentului (23) al Directivei 2000/78, o diferență de tratament poate fi justificată „în împrejurări foarte limitate”, atunci când o caracteristică legată, printre altele, de vârstă constituie o cerință profesională esențială și determinantă.
            47. Pe de altă parte, întrucât permite să se deroge de la principiul nediscriminării, articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2000/78 este de strictă interpretare (Hotărârea Prigge și alții, EU:C:2011:573, punctul 72).
            48. În această privință, trebuie verificat dacă, ținând seama de cele menționate la punctele 39-41 din prezenta hotărâre, capacitățile fizice speciale impuse pentru exercitarea funcției de agent al poliției locale sunt legate în mod necesar de o grupă de vârstă determinată și nu se regăsesc la persoanele care au depășit o anumită vârstă.
            49. În vederea efectuării acestei verificări, trebuie să se țină seama de elementele de mai jos.
            50. Primo , rezultă din decizia de trimitere că există o diferență vădită între legislațiile comunităților autonome referitoare la agenții poliției locale în ceea ce privește stabilirea unei vârste maxime pentru admiterea în această profesie. Astfel, unele legislații o stabilesc la 30 de ani sau mai mult (35 de ani, 36 de ani sau 40 de ani), în timp ce alte comunități autonome au ales să nu prevadă nicio limită.
            51. Secundo , în răspunsul la o întrebare scrisă adresată de Curte, guvernul spaniol a confirmat că condiția referitoare la vârsta maximă de 30 de ani pentru admiterea în funcția de agent al poliției naționale – ale cărei misiuni prevăzute la articolul 11 din Legea 2/1986 sunt asemănătoare cu cele atribuite poliției locale – a fost eliminată.
            52. Tertio , este necesar să se arate că, în Hotărârea Wolf (EU:C:2010:3, punctul 44), Curtea a reținut caracterul proporțional al unei măsuri care consta în stabilirea vârstei maxime de 30 de ani pentru recrutarea în cadrul serviciului tehnic intermediar de pompieri, în condițiile în care o astfel de limită era necesară pentru asigurarea caracterului operațional și a bunei funcționări a serviciului în cauză.
            53. Cu toate acestea, Curtea nu a ajuns la această concluzie decât după ce a constatat, pe baza datelor științifice care i‑au fost prezentate, că anumite sarcini încredințate membrilor serviciului tehnic intermediar de pompieri, precum combaterea incendiilor, necesită capacități fizice „deosebit de ridicate” și că foarte puțini funcționari în vârstă de peste 45 de ani ar avea capacitățile fizice pentru a exercita o astfel de activitate. Potrivit Curții, o recrutare la o vârstă avansată ar determina ca un număr prea mare de funcționari să nu poată fi afectați sarcinilor celor mai solicitante pe plan fizic. O astfel de recrutare nu ar permite nici ca funcționarii astfel recrutați să fie afectați sarcinilor menționate pe o durată suficient de îndelungată. În sfârșit, organizarea rațională a corpului pompierilor profesioniști necesită, pentru serviciul tehnic intermediar, o corelare între posturile solicitante din punct de vedere fizic și neadaptate celor mai în vârstă funcționari și posturile mai puțin solicitante din punct de vedere fizic și adaptate acestor funcționari (Hotărârea Wolf, EU:C:2010:3, punctele 41 și 43).
            54. Or, potrivit constatărilor instanței de trimitere, având în vedere misiunile atribuite agenților poliției locale, astfel cum sunt descrise la punctul 38 din prezenta hotărâre, capacitățile de care trebuie să dispună agenții respectivi pentru a‑și putea îndeplini unele dintre aceste misiuni nu sunt întotdeauna comparabile cu capacitățile fizice „deosebit de ridicate” impuse în mod sistematic pompierilor în special în combaterea incendiilor.
            55. În această privință, trebuie subliniat că, astfel cum s‑a arătat la punctul 17 din prezenta hotărâre, punctul 3.5 din anunțul de concurs pentru ocuparea posturilor de agenți ai poliției locale a Ayuntamiento prevede că persoanele care candidează la aceste posturi trebuie să aibă „condiție fizică și psihică adecvată pentru exercitarea atribuțiilor specifice postului și pentru susținerea probelor fizice” menționate în anunțul respectiv. Este vorba despre probe fizice exigente și eliminatorii care, potrivit instanței de trimitere, permit atingerea obiectivului ca agenții poliției locale să aibă condiția fizică specială impusă pentru exercitarea profesiei într‑un mod mai puțin restrictiv decât stabilirea unei vârste maxime.
            56. În plus, nimic din elementele dosarului supus analizei Curții și nici din observațiile scrise care i‑au fost prezentate nu permite să se afirme că obiectivul garantării caracterului operațional și a bunei funcționări a corpului agenților poliției locale necesită menținerea unei anumite structuri a vârstelor în cadrul său, care impune să se recruteze exclusiv funcționari cu vârsta sub 30 de ani.
            57. Rezultă din aceste considerații că, prin stabilirea unei astfel de limite de vârstă, Legea 2/2007 a impus o cerință disproporționată.
            58. În consecință, articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2000/78 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care stabilește o vârstă maximă de 30 de ani pentru recrutarea agenților poliției locale.
            59. În ceea ce privește, în al doilea rând, articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78, este necesar să se arate că această dispoziție prevede că un tratament diferențiat pe motive de vârstă nu constituie o discriminare atunci când este justificat în mod obiectiv și rezonabil, în cadrul dreptului național, de un obiectiv legitim privind, printre altele, politica ocupării forței de muncă, piața muncii și formarea profesională, iar mijloacele de realizare a acestui obiectiv sunt corespunzăt oare și necesare. Al doilea paragraf litera (c) al aceluiași alineat, la care instanța de trimitere se referă în mod expres în cuprinsul întrebării, prevede că acest tratament diferențiat poate cuprinde „stabilirea unei vârste maxime pentru încadrare, bazată pe formarea necesară pentru postul respectiv sau pe necesitatea unei perioade de încadrare rezonabile înaintea pensionării.”
            60. În consecință, trebuie verificat dacă condiția referitoare la vârsta maximă de 30 de ani pentru admiterea în funcția de agent al poliției naționale, astfel cum rezultă din articolul 32 litera b) din Legea 2/2007, este justificată de un obiectiv legitim, în sensul articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78, iar mijloacele de realizare a acestui obiectiv sunt corespunzătoare și necesare.
            61. În cauza principală, Legea 2/2007 nu cuprinde nicio referire la obiectivele pe care le urmărește prin articolul 32 litera b).
            62. Cu toate acestea, după cum a statuat Curtea, din articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78 nu se poate deduce că lipsa unei precizări în cadrul reglementării în discuție în litigiul principal în ceea ce privește obiectivul urmărit ar avea ca efect excluderea automată a posibilității justificării sale în temeiul acestei dispoziții. În lipsa unei astfel de precizări, este important ca alte elemente deduse din contextul general al măsurii respective să permită identificarea obiectivului pe care se întemeiază aceasta din urmă în scopul exercitării unui control jurisdicțional cu privire la legitimitatea sa, precum și cu privire la caracterul corespunzător și necesar al mijloacelor utilizate pentru realizarea acestui obiectiv (Hotărârea Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, punctele 56 și 57, precum și Hotărârea Comisia/Ungaria, C‑286/12, EU:C:2012:687, punctul 58).
            63. În această privință, este necesar să se arate mai întâi că, deși guvernul spaniol a invocat ca obiectiv al măsurii în cauză o structură a vârstelor echilibrată, din elementele dosarului prezentat Curții nu rezultă că măsura respectivă vizează totuși promovarea unor noi angajări. În consecință, ea nu poate fi considerată ca fiind de natură să favorizeze obiective de politică a ocupării forței de muncă în sensul articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78.
            64. Rezultă însă din considerațiile formulate de instanța de trimitere, care este singura competentă să interpreteze legislația națională aplicabilă, în raport cu eventuala aplicare a articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78 în cauza principală, că condiția privind vârsta prevăzută de Legea 2/2007 se întemeiază pe cerința formării necesare pentru postul respectiv și pe necesitatea unei perioade de încadrare rezonabile înaintea pensionării sau a trecerii la o altă activitate.
            65. Având în vedere că obiectivele menționate figurează la articolul 6 alineatul (1) al doilea paragraf litera (c) din Directiva 2000/78, acestea sunt de natură să justifice „în mod obiectiv și rezonabil”, „în cadrul dreptului național”, astfel cum prevede acest articol 6 alineatul (1), o diferență de tratament pe motive de vârstă.
            66. Mai trebuie verificat dacă mijloacele de realizare a acestor obiective sunt corespunzătoare și necesare.
            67. În această privință, trebuie subliniat că statele membre dispun de o largă marjă de apreciere în alegerea măsurilor care pot duce la îndeplinirea obiectivelor acestora în materie de politică socială și de ocupare a forței de muncă. Totuși, această marjă de apreciere nu poate avea ca efect golirea de conținut a aplicării principiului nediscriminării pe motive de vârstă (Hotărârea Age Concern England, C‑388/07, EU:C:2009:128, punctul 51, și Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark, C‑499/08, EU:C:2010:600, punctul 33).
            68. În ceea ce privește, în primul rând, obiectivul privind formarea necesară pentru postul de agent al poliției locale, rezultă din cuprinsul punctului 7 din avizul de concurs aprobat de Ayuntamiento că, înainte de intrarea în serviciu, candidații care au promovat concursul respectiv trebuie să efectueze o perioadă de „formare selectivă” a cărei durată este stabilită de școala regională de poliție locală sau de Ayuntamiento.
            69. Articolul 36 din Legea 2/2007, singura dispoziție din această lege care are ca obiect formarea agenților poliției locale, se limitează să prevadă că școala de securitate publică a Principatului Asturias „asigură formarea […], promovarea și specializarea” membrilor corpului poliției locale, fără a preciza în niciun mod caracteristicile formării în cauză.
            70. Or, niciun element prezentat Curții nu permite să se considere că limita privind vârsta recrutării este corespunzătoare și necesară în raport cu obiectivul privind asigurarea formării agenților în cauză.
            71. În ceea ce privește, în al doilea rând, obiectivul privind asigurarea unei perioade de încadrare rezonabile înaintea pensionării, trebuie arătat de la bun început că, potrivit informațiilor furnizate de instanța de trimitere, vârsta de pensionare a agenților poliției locale este stabilită la 65 de ani. Deși instanța de trimitere se referă și la trecerea la o altă activitate la 58 de ani, este vorba despre o posibilitate oferită agenților poliției locale, la cererea acestora, care de altfel nu afectează vârsta de pensionare.
            72. Rezultă că o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, care stabilește o vârstă maximă de 30 de ani pentru recrutarea agenților poliției locale, nu poate fi considerată ca fiind necesară pentru a asigura agenților menționați o perioadă de încadrare rezonabilă înaintea pensionării în sensul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/78. Faptul că vârsta „normală” de pensionare prevăzută de regimul general de securitate socială este stabilită la 67 de ani nu are relevanță în această privință.
            73. Prin urmare, diferența de tratament care rezultă dintr‑o dispoziție precum articolul 32 litera b) din Legea 2/2007 nu poate fi justificată în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/78.
            74. În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 2 alineatul (2), articolul 4 alineatul (1) și articolul 6 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/78 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care stabilește o vârstă maximă de 30 de ani pentru recrutarea agenților poliției locale.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            75. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
            Articolul 2 alineatul (2), articolul 4 alineatul (1) și articolul 6 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care stabilește o vârstă maximă de 30 de ani pentru recrutarea agenților poliției locale.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 14 octombrie 2004.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH împotriva Brangewitz GmbH.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landgericht Düsseldorf - Germania.#Cauza C-336/02.


Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 12 aprilie 2013. # Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM) împotriva Comisiei Europene. # Concurență - Înțelegeri - Drepturi de autor privind execuția publică a operelor muzicale prin internet, prin satelit și retransmisia prin cablu - Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE - Împărțirea pieței geografice - Acorduri bilaterale între societățile de gestiune colectivă naționale - Practică concertată care exclude posibilitatea de a acorda autorizații multiteritorii și multirepertoriu - Probă - Prezumția de nevinovăție. # Cauza T-422/08.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 25 septembrie 1985. # Procureur de la République împotriva Jean-Pierre Gontier. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de grande instance d'Orléans - Franța. # Cauza 201/84.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 25 iunie 1997. # Carlos Mora Romero împotriva Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundessozialgericht - Germania. # Cauza C-131/96.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 19 noiembrie 1998. # Haydar Akman împotriva Oberkreisdirektor des Rheinisch-Bergischen-Kreises. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Köln - Germania. # Libera circulație a lucrătorilor. # Cauza C-210/97.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 16 septembrie 2004. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 85/337/CEE. # Cauza C-227/01.