Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 16 septembrie 1999. # Metalmeccanica Fracasso SpA și Leitschutz Handels- und Montage GmbH împotriva Amt der Salzburger Landesregierung für den Bundesminister für wirtschaftliche Angelegenheiten. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesvergabeamt - Austria. # Cauza C-27/98.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 16 octombrie 2014.#Welmory sp. z o.o. împotriva Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku.#Cerere de decizie preliminară formulată de Naczelny Sąd Administracyjny.#Trimitere preliminară – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Directiva 2006/112/CE – Articolul 44 – Noțiunea „sediu comercial fix” al beneficiarului unei prestări de servicii – Locul în care se consideră că prestările de servicii sunt furnizate persoanelor impozabile – Operațiune intracomunitară.#Cauza C‑605/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      16 octombrie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată — Directiva 2006/112/CE — Articolul 44 — Noțiunea «sediu comercial fix» al beneficiarului unei prestări de servicii — Locul în care se consideră că prestările de servicii sunt furnizate persoanelor impozabile — Operațiune intracomunitară”
      În cauza C‑605/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Naczelny Sąd Administracyjny (Polonia), prin decizia din 25 octombrie 2012, primită de Curte la 24 decembrie 2012, în procedura

         Welmory sp. z o.o.

      împotriva

         Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnul A. Ó Caoimh, doamna C. Toader și domnii E. Jarašiūnas și C. G. Fernlund (raportor), judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 6 martie 2014,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Welmory sp. z o.o., de M. Gorazda, adwokat;

               —

               pentru Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku, de T. Tratkiewicz și de J. Kaute, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna și de A. Kramarczyk, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul cipriot, de K. Kleanthous și de E. Symeonidou, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de L. Christie, în calitate de agent, asistat de O. Thomas, barrister;

               —

               pentru Comisia Europeană, de K. Herrmann, de L. Lozano Palacios și de R. Lyal, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 mai 2014,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 44 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2008/8/CE a Consiliului din 12 februarie 2008 (JO L 44, p. 11, denumită în continuare „Directiva TVA”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Welmory sp. z o.o., cu sediul în Polonia (denumită în continuare „societatea poloneză”), pe de o parte, și Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku (directorul administrației fiscale din Gdańsk, denumit în continuare „Dyrektor”), pe de altă parte, cu privire la locul de aplicare a taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) unor servicii prestate de această societate unei societăți care are sediul activității economice în alt stat membru.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Conform articolelor 411 și 413 din Directiva TVA, aceasta a abrogat și a înlocuit, începând cu 1 ianuarie 2007, legislația Uniunii Europene în materie de TVA, mai precis A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”). Articolul 9 alineatul (1) din A șasea directivă, intitulat „Prestarea de servicii”, avea următorul cuprins:
               „Locul prestării de servicii este considerat a fi locul unde prestatorul și‑a stabilit sediul activității sale economice sau un sediu comercial fix de la care este prestat serviciul sau, în absența unui astfel de sediu al activității sale sau a unui sediu comercial fix, locul unde își are domiciliul stabil sau reședința obișnuită.” [traducere neoficială]

               4

               Până la 31 decembrie 2009, articolul 43 din Directiva 2006/112, care figura în capitolul 3 din aceasta, intitulat „Locul prestării de servicii”, prevedea:
               „Locul prestării de servicii este considerat a fi locul unde prestatorul și‑a stabilit sediul activității sale economice sau locul unde dispune de un sediu comercial fix de la care este prestat serviciul sau, în absența unui astfel de sediu al activității sale sau a unui sediu comercial fix, locul unde își are domiciliul stabil sau reședința obișnuită.”

               5

               Directiva 2008/8 a înlocuit, de la 1 ianuarie 2010, articolele 43-59 care figurau în acest capitol din Directiva 2006/112.

               6

               Articolul 44 din Directiva TVA prevede:
               „Locul de prestare a serviciilor către o persoană impozabilă care acționează ca atare este locul unde respectiva persoană și‑a stabilit sediul activității sale economice. Cu toate acestea, în cazul în care aceste servicii sunt furnizate către un sediu comercial fix al persoanei impozabile, aflat în alt loc decât sediul activității sale economice, locul de prestare a serviciilor este locul unde se află respectivul sediu comercial fix. În absența unui astfel de loc sau sediu comercial fix, locul de prestare a serviciilor este locul unde persoana impozabilă care primește aceste servicii își are domiciliul stabil sau reședința obișnuită.”

               7

               Considerentul (4) al Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 282/2011 al Consiliului din 15 martie 2011 de stabilire a măsurilor de punere în aplicare a Directivei 2006/112 (JO L 77, p. 1, denumit în continuare „regulamentul de punere în aplicare”), aplicabil începând cu 1 iulie 2011, prevede:
               „Prezentul regulament urmărește să asigure aplicarea uniformă a actualului sistem TVA, prin adoptarea unor norme de punere în aplicare a Directivei 2006/112/CE, în special în ceea ce privește persoanele impozabile, livrarea de bunuri și prestarea de servicii și locul operațiunilor impozabile. […]”

               8

               Considerentul (14) al regulamentului de punere în aplicare prevede:
               „Pentru a garanta aplicarea uniformă a regulilor privind stabilirea locului operațiunilor impozabile, ar trebui să fie clarificate noțiuni precum sediul activității economice, sediul fix, domiciliul stabil sau reședința obișnuită. Atunci când se ține seama de jurisprudența Curții de Justiție [a Uniunii Europene], utilizarea unor criterii cât mai clare și obiective ar trebui să faciliteze aplicarea în practică a acestor noțiuni.”

               9

               Articolul 11 alineatul (1) din regulamentul de punere în aplicare are următorul cuprins:
               „În aplicarea articolului 44 din Directiva [TVA], un «sediu fix» înseamnă orice sediu, altul decât sediul activității economice […], care se caracterizează printr‑un grad suficient de permanență și o structură adecvată ca resurse umane și tehnice care îi permit să primească și să utilizeze serviciile care sunt furnizate pentru necesitățile proprii ale sediului respectiv.”

         Dreptul polonez

               10

               Legea privind taxa pe valoarea adăugată (Ustawa o podatku od towarów i usług) din 11 martie 2004 (Dz. U. nr. 54, poziția 535), în versiunea în vigoare de la 1 ianuarie 2010 până la 30 iunie 2011 (denumită în continuare „Legea privind TVA‑ul”), este aplicabilă în cauza principală.

               11

               Articolul 19 alineatele 1 și 4 din Legea privind TVA‑ul prevede:
               „1.   Obligația fiscală ia naștere la momentul livrării mărfii sau al prestării serviciilor, sub rezerva alineatelor 2-21 ale prezentului articol, a articolului 14 alineatul 6, a articolului 20, precum și a articolului 21 alineatul 1.
               […]
               4.   În cazul în care livrarea unei mărfi sau prestarea unor servicii trebuie confirmată printr‑o factură, obligația fiscală ia naștere la momentul emiterii facturii, însă cel târziu la șapte zile de la data livrării mărfii sau a prestării serviciilor.”

               12

               Potrivit articolului 28b alineatele 1 și 2 din această lege:
               „1.   Locul prestării serviciilor este considerat locul în care are sediul sau domiciliul persoana impozabilă care beneficiază de aceste servicii, sub rezerva alineatelor 2-4, a articolului 28e, a articolului 28f alineatul 1, a articolului 28g alineatul 1 și a articolelor 28i, 28 j și 28n.
               2.   În cazul în care aceste servicii sunt furnizate către un sediu comercial fix al persoanei impozabile, aflat în alt loc decât sediul sau domiciliul său, locul de prestare a acestor servicii este locul unde se află respectivul sediu comercial fix.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               13

               Welmory LTD, cu sediul în Nicosia (Cipru, denumită în continuare „societatea cipriotă”), organizează vânzări la licitație pe o platformă de vânzare online. În acest scop, societatea menționată vinde pachete de „bids” (oferte), cu alte cuvinte titluri care dau dreptul de a face o ofertă pentru a cumpăra un bun scos la licitație prin propunerea unui preț mai mare decât ultimul preț propus.

               14

               Din dosarul prezentat Curții reiese că societatea cipriotă a încheiat, la 2 aprilie 2009, un contract de colaborare cu societatea poloneză, în temeiul căruia cea dintâi și‑a asumat obligația de a furniza celei de a doua un serviciu de punere la dispoziție a unui site internet de vânzări la licitație cu numele de domeniu www.za10groszy.pl, care cuprinde și furnizarea de servicii asociate legate, pe de o parte, de închirierea serverelor indispensabile funcționării site‑ului și, pe de altă parte, de prezentarea produselor scoase la licitație. Societatea poloneză își asuma, la rândul său, în principal, obligația de a vinde bunuri pe acest site.

               15

               Procesul de vânzare este următorul. Mai întâi, clientul cumpără un număr de „bids” de la societatea cipriotă pe site‑ul de vânzare online. Ulterior, aceste „bids” dau dreptul clientului să ia parte la vânzarea bunurilor scoase la licitație de societatea poloneză pe același site și să facă o ofertă pentru a achiziționa unul dintre aceste bunuri. Spre deosebire de sistemul de licitații clasic, pentru a supralicita, clientul nu trebuie să își asume pur și simplu obligația de a plăti o sumă mai mare decât ultima propusă, ci trebuie, în acest scop, „să achite”„bids”‑uri. În sfârșit, bunul este adjudecat de clientul care a propus, prin intermediul „bids”‑urilor sale, prețul cel mai mare pentru a‑l achiziționa.

               16

               Din dosarul prezentat Curții reiese de asemenea că sursa de venit a societății poloneze provine, pe de o parte, din prețul de vânzare obținut în cadrul vânzărilor la licitații online și, pe de altă parte, dintr‑o remunerație percepută de la societatea cipriotă, care corespunde unei părți din produsul vânzării „bids”‑urilor de care se servesc clienții în Polonia pentru a face o ofertă de vânzare la licitație.

               17

               La 19 aprilie 2010, societatea cipriotă a achiziționat 100 % din capitalul social al societății poloneze.

               18

               Pentru perioada cuprinsă între ianuarie și aprilie 2010, anterioară acestei achiziții, societatea poloneză a emis patru facturi aferente unor prestări de servicii furnizate societății cipriote (publicitate, service, furnizarea de informații și prelucrarea datelor).

               19

               Întrucât a considerat că aceste prestări de servicii fuseseră furnizate la sediul social al societății cipriote și că, în consecință, trebuiau să fie supuse la plata TVA‑ului în Cipru, societatea poloneză, indicând totodată că taxa respectivă trebuia plătită de beneficiarul acestor servicii, nu a facturat TVA‑ul.

               20

               Dyrektor a considerat însă că era vorba despre prestări de servicii furnizate unui sediu comercial fix al societății cipriote pe teritoriul polonez și că, în consecință, se impunea taxarea acestora în Polonia la valoarea normală de 22 %, conform articolului 28b alineatul 2 din Legea privind TVA‑ul.

               21

               Împotriva deciziei adoptate de Dyrektor, societatea poloneză a formulat o acțiune în anulare la Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku (Tribunalul Administrativ din Voievodatul Gdańsk), arătând că un operator independent care desfășoară o activitate autonomă, având calitatea de persoană impozabilă în scopuri de TVA, nu poate constitui un sediu comercial fix al altei persoane impozabile.

               22

               Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku a respins acțiunea, având în vedere în special specificitatea serviciilor prestate de societatea cipriotă pe teritoriul polonez. Acesta a considerat că societatea menționată nu avea nevoie, pentru a se considera că dispune de un sediu comercial fix pe teritoriul polonez, să dețină pe acest teritoriu resurse materiale și umane permanente, în sensul clasic al termenului, nici să utilizeze în mod direct clădiri situate pe teritoriul respectiv, nici să aibă angajat personal pe acel teritoriu.

               23

               Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku a apreciat că activitățile celor două societăți formau un tot indisociabil din punct de vedere economic, întrucât obiectivul care stă la baza tuturor activităților acestora era atins în Polonia numai datorită cooperării dintre ele.

               24

               În susținerea deciziei sale, Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku a considerat că societatea cipriotă utiliza pe teritoriul polonez resursele tehnice și umane ale societății poloneze, în așa fel încât aceasta din urmă trebuia tratată drept sediu comercial fix al societății cipriote în Polonia. În consecință, instanța menționată a apreciat că prestările de servicii furnizate de societatea poloneză societății cipriote fuseseră furnizate sediului comercial al acesteia din urmă din Polonia și erau, prin urmare, supuse la plata TVA‑ului pe teritoriul statului membru respectiv.

               25

               Împotriva hotărârii pronunțate de Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku, societatea poloneză a declarat recurs la Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Supremă Administrativă).

               26

               Având în vedere specificitatea cauzei cu care este sesizată, instanța de trimitere are îndoieli în ceea ce privește aspectul dacă articolul 44 din Directiva TVA poate fi interpretat în sensul că locul de impozitare a prestărilor de servicii se află în Polonia în cazul în care serviciile sunt prestate de o societate poloneză în favoarea altei societăți care are sediul în Cipru, atunci când cele două societăți sunt independente una de alta în termeni de capital și în condițiile în care societatea cipriotă își desfășoară activitatea economică prin utilizarea infrastructurii societății poloneze.

               27

               Instanța de trimitere arată că jurisprudența Curții în materia noțiunii de sediu comercial fix privește ipoteze juridice și factuale diferite de situația în discuție în cauza cu care este sesizată.

               28

               Aceasta din urmă ar privi o situație în care, la data faptelor, cele două societăți erau independente una de alta. În plus, jurisprudența Curții ar viza o situație în care locul sediului comercial fix este definit în raport cu prestatorul de servicii și, mai mult, ar privi situația în care sediul comercial fix este definit în raport cu prestările de servicii furnizate unui terț, și anume consumatorul final.

               29

               În aceste condiții, Naczelny Sąd Administracyjny a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „În scopul impozitării serviciilor prestate de societatea [poloneză], cu sediul în Polonia, societății [cipriote], cu sediul într‑un alt stat membru al Uniunii Europene, în cazul în care societatea [cipriotă] utilizează infrastructura societății [poloneze] în cadrul desfășurării activității sale economice, «sediul comercial fix» în sensul articolului 44 din Directiva [TVA] este locul în care se află sediul societății [poloneze]?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

         Observații introductive

               30

               Mai multe părți la procedură au arătat că problema care se ridică în litigiul principal nu este aceea de a ști dacă prestările de servicii furnizate de societatea poloneză societății cipriote sunt prestări de servicii furnizate sediului comercial fix al acesteia din urmă din Polonia, ci în ce țară, în Polonia sau în Cipru, „bids”‑urile vândute de societatea cipriotă clienților din Polonia trebuie supuse TVA‑ului.

               31

               Guvernul polonez afirmă, pe de altă parte, că este posibil ca baza de impozitare a bunurilor vândute la licitații de societatea poloneză pe site‑ul de vânzare online al societății cipriote să nu fi fost evaluată corect. Guvernul menționat se întreabă dacă, în conformitate cu articolul 73 din Directiva TVA, baza de impozitare pe care societatea poloneză avea obligația de a o declara nu trebuia să fie compusă, pe de o parte, din prețul bunurilor vândute la licitații și, pe de altă parte, din remunerația obținută de societatea cipriotă, care corespunde unei părți din produsul vânzării „bids”‑urilor de care se servesc clienții în Polonia în cadrul licitațiilor.

               32

               Trebuie precizat însă că obiectul întrebării preliminare privește în esență locul de impozitare a prestărilor de servicii furnizate de societatea poloneză societății cipriote și, prin urmare, interpretarea articolului 44 din Directiva TVA, iar nu locul de impozitare a „bids”‑urilor și nici stabilirea bazei de impozitare a bunurilor vândute la licitații de societatea poloneză.

               33

               Conform unei jurisprudențe constante a Curții, în cadrul cooperării dintre aceasta din urmă și instanțele naționale, astfel cum este prevăzută la articolul 267 TFUE, numai instanța națională, sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei pendinte în fața sa, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. Competența de a stabili întrebările ce urmează a fi adresate Curții este acordată, așadar, numai instanței naționale, iar părțile nu pot schimba conținutul acestei competențe (a se vedea în special Hotărârea Danske Svineproducenter, C‑316/10, EU:C:2011:863, punctul 32 și jurisprudența citată).

               34

               Pe de altă parte, modificarea conținutului întrebărilor preliminare sau răspunsul la întrebări suplimentare menționate de părți ar fi incompatibil cu obligația Curții de a asigura guvernelor naționale și părților interesate posibilitatea de a prezenta observații conform articolului 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, având în vedere că, în temeiul acestei dispoziții, numai deciziile de trimitere sunt notificate părților interesate (a se vedea în acest sens Hotărârea Danske Svineproducenter, EU:C:2011:863, punctul 33 și jurisprudența citată).

               35

               În consecință, în prezenta cauză trebuie să se răspundă numai la întrebarea adresată de instanța de trimitere, care privește stabilirea locului de impozitare a prestărilor de servicii furnizate de societatea poloneză societății cipriote.

         Răspunsul Curții

               36

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească în ce condiții o primă persoană impozabilă în scopuri de TVA care și‑a stabilit sediul activității economice într‑un stat membru, care beneficiază de servicii prestate de o a doua persoană impozabilă stabilită în alt stat membru, trebuie considerată că dispune, în acest alt stat membru, de un „sediu comercial fix” în sensul articolului 44 din Directiva TVA, în vederea stabilirii locului de impozitare a acestor servicii.

               37

               Directiva TVA, la fel ca și A șasea directivă, pe care a înlocuit‑o, cuprinde un titlu V, consacrat locului operațiunilor taxabile. Capitolul 3, care figurează în acest titlu, privește locul prestărilor de servicii, iar secțiunile 2 și 3 din acesta prevăd normele generale pentru determinarea locului taxării acestor prestări și, respectiv, dispoziții speciale privind prestări de servicii specifice.

               38

               Ca și articolul 9 din A șasea directivă, articolele 44-59b din Directiva TVA conțin norme prin care se stabilește locul de impozitare. Astfel, dacă articolul 9 alineatul (1) din A șasea directivă stabilește norme generale cu privire la acest aspect, astfel de norme sunt prevăzute și la articolele 44 și 45 din Directiva TVA. De asemenea, articolele 46-59b din această din urmă directivă prevăd, ca și articolul 9 alineatele (2) și (3) din A șasea directivă, o serie de legături specifice.

               39

               Cu toate acestea, cauza principală privește interpretarea articolului 44 din Directiva TVA, potrivit căruia locul prestărilor de servicii către persoanele impozabile nu este stabilit în funcție de persoana impozabilă‑prestatoare de servicii, ci în funcție de persoana impozabilă‑beneficiară a acestora.

               40

               Se ridică, în consecință, întrebarea dacă jurisprudența Curții privind interpretarea articolului 9 alineatul (1) din A șasea directivă este în continuare pertinentă, ținând seama de modificările aduse în materie de articolul 44 din Directiva TVA.

               41

               În această privință, trebuie amintit că, în cadrul interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul ei și de obiectivul urmărit de reglementarea din care face parte această dispoziție (Hotărârea ADV Allround, C‑218/10, EU:C:2012:35, punctul 26 și jurisprudența citată).

               42

               Conform unei jurisprudențe consacrate a Curții, obiectivul dispozițiilor prin care se stabilește locul de impozitare este de a evita, pe de o parte, conflictele de competență care ar putea conduce la o dublă impunere și, pe de altă parte, neimpozitarea veniturilor (a se vedea în acest sens Hotărârea ADV Allround, EU:C:2012:35, punctul 27 și jurisprudența citată).

               43

               Trebuie observat că modul de redactare a articolului 44 din Directiva TVA este similar celui al articolului 9 alineatul (1) din A șasea directivă. În plus, atât articolul 44 din Directiva TVA, cât și articolul 9 alineatul (1) din A șasea directivă sunt dispoziții care stabilesc locul de impozitare a prestărilor de servicii și urmăresc același obiectiv, astfel încât jurisprudența Curții privind interpretarea articolului 9 alineatul (1) din A șasea directivă poate fi, în principiu, transpusă mutatis mutandis în vederea interpretării articolului 44 din Directiva TVA.

               44

               Această considerație este confirmată de regulamentul de punere în aplicare, care are ca obiectiv, potrivit considerentului (4) al acestuia, să garanteze o aplicare mai uniformă a sistemului TVA-ului, prin adoptarea unor dispoziții de punere în executare a Directivei TVA, în ceea ce privește printre altele persoanele impozabile, livrările de bunuri și prestările de servicii, precum și locul operațiunilor impozabile.

               45

               Din cuprinsul considerentului (14) al acestui regulament reiese că voința legiuitorului Uniunii a fost de a preciza anumite concepte necesare pentru a stabili criterii referitoare la locul operațiunilor impozabile, luând totodată în considerare jurisprudența Curții în materie.

               46

               În această măsură, deși regulamentul menționat nu era încă în vigoare la data faptelor din cauza principală, acesta trebuie totuși să fie avut în vedere.

               47

               Rezultă că, pentru a răspunde la întrebarea adresată de instanța de trimitere, jurisprudența Curții referitoare la articolul 9 alineatul (1) din A șasea directivă, precum și regulamentul de punere în aplicare se dovedesc pertinente.

               48

               Problema care se ridică în cauza principală este aceea de a defini locul prestărilor de servicii furnizate de societatea poloneză societății cipriote și, mai precis, de a defini criteriile menite să stabilească dacă aceasta din urmă dispune de un sediu comercial fix în Polonia.

               49

               Potrivit articolului 44 din Directiva TVA, locul de prestare a serviciilor către o persoană impozabilă care acționează ca atare este locul unde respectiva persoană și‑a stabilit sediul activității sale economice. Cu toate acestea, în cazul în care aceste servicii sunt furnizate către un sediu comercial fix al persoanei impozabile aflat în alt loc decât sediul activității sale economice, locul de prestare a serviciilor este locul unde se află respectivul sediu comercial fix. În absența unui astfel de loc sau sediu comercial fix, locul de prestare a serviciilor este locul unde persoana impozabilă care primește aceste servicii are domiciliul stabil sau reședința obișnuită.

               50

               În acest context, trebuie amintit, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 42 din prezenta hotărâre, că o dispoziție precum articolul 44 din Directiva TVA este o normă care stabilește locul de impozitare a prestărilor de servicii, desemnând locul de legătură fiscală, și, prin urmare, delimitează competențele statelor membre.

               51

               În acest scop, dispoziția menționată urmărește să stabilească o repartizare rațională a domeniilor de aplicare ale legislațiilor naționale în materie de TVA, prin stabilirea uniformă a locului de impozitare a prestărilor de servicii.

               52

               În consecință, trebuie, în primul rând, să se stabilească punctul de legătură prioritar pentru a stabili locul prestărilor de servicii și, în al doilea rând, să se precizeze criteriile care trebuie îndeplinite pentru a considera că o persoană impozabilă‑beneficiară a unor servicii, precum cea în discuție în litigiul principal, care are sediul într‑un stat membru, dispune de un sediu comercial fix în alt stat membru decât cel în care se află sediul social.

         Punctul de legătură prioritar

               53

               Din jurisprudența constantă a Curții referitoare la articolul 9 din A șasea directivă reiese că punctul de legătură cel mai util pentru a stabili locul prestărilor de servicii, din punct de vedere fiscal și, prin urmare, prioritar, este cel în care persoana impozabilă și‑a stabilit sediul activității sale economice. Luarea în considerare a unui alt sediu intră în discuție numai în cazul în care acest sediu nu conduce la o soluție rațională sau creează un conflict cu un alt stat membru (a se vedea în special Hotărârea Berkholz, 168/84, EU:C:1985:299, punctul 17, Hotărârea Faaborg‑Gelting Linien, C‑231/94, EU:C:1996:184, punctul 16, precum și Hotărârea ARO Lease, C‑190/95, EU:C:1997:374, punctul 15).

               54

               Această interpretare este valabilă și în ceea ce privește articolul 44 din Directiva TVA.

               55

               Astfel, la fel cum se întâmpla și sub imperiul celei de A șasea directive, sediul activității economice ca punct de legătură prioritar constituie un criteriu obiectiv, simplu și practic ce oferă o mare securitate juridică, fiind mai ușor de verificat decât existența, de exemplu, a unui sediu comercial fix. În plus, prezumția că prestările de servicii sunt furnizate la locul în care persoana impozabilă‑beneficiară și‑a stabilit sediul activității sale economice permite, atât autorităților competente din statele membre, cât și prestatorilor de servicii, să evite efectuarea unor cercetări complicate în scopul de a stabili punctul de legătură fiscală.

               56

               În plus, sediul activității economice este menționat în prima teză a articolului 44 din Directiva TVA, în timp ce sediul comercial fix nu este menționat decât în teza următoare. Aceasta din urmă, care începe cu adverbul „cu toate acestea”, nu poate fi înțeleasă altfel decât în sensul că prevede o derogare de la regula generală prevăzută în teza anterioară.

         Noțiunea de sediu comercial fix

               57

               Trebuie amintit, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 39 din prezenta hotărâre, că, în cadrul articolului 44 din Directiva TVA, locul prestărilor de servicii nu este stabilit în funcție de persoana impozabilă‑prestatoare de servicii, ci în funcție de persoana impozabilă‑beneficiară a acestora. Prin urmare, noțiunea de sediu comercial fix trebuie stabilită în funcție de persoana impozabilă‑beneficiară.

               58

               Din jurisprudența Curții în materie (a se vedea în special Hotărârea Planzer Luxemburg, C‑73/06, EU:C:2007:397, punctul 54 și jurisprudența citată), din care modul de redactare a articolului 11 din regulamentul de punere în aplicare se inspiră în mod direct, se poate deduce că un sediu comercial fix trebuie să se caracterizeze printr‑un grad suficient de permanență și o structură adecvată ca resurse umane și tehnice care îi permit să primească și să utilizeze serviciile care sunt furnizate pentru necesitățile proprii ale sediului respectiv.

               59

               Astfel, pentru a fi considerată, în împrejurări precum cele din cauza principală, că dispune de un sediu comercial fix în sensul articolului 44 din Directiva TVA, societatea cipriotă trebuie să dispună în Polonia cel puțin de o structură caracterizată printr‑un grad suficient de permanență, aptă, ca resurse umane și tehnice, să îi permită să primească în Polonia prestările de servicii care îi sunt furnizate de societatea poloneză și să le utilizeze în activitatea sa economică, și anume administrarea sistemului de licitații electronice în discuție, precum și emiterea și vânzarea „bids”‑urilor.

               60

               Faptul că o activitate economică precum cea desfășurată de societatea cipriotă în cauză în litigiul principal, care constă în administrarea unui sistem de licitații electronice, care cuprinde, pe de o parte, punerea la dispoziția societății poloneze a unui site internet de vânzare la licitație și, pe de altă parte, emiterea și vânzarea de „bids”‑uri clienților din Polonia, poate fi desfășurată fără a fi necesară o structură umană și materială efectivă pe teritoriul polonez nu este determinant. În pofida naturii sale speciale, o astfel de activitate economică necesită cel puțin o structură adecvată, în special ca resurse umane și tehnice, precum un echipament informatic, servere și programe adaptate.

               61

               În observațiile sale scrise și în ședință, societatea poloneză a arătat că infrastructura pe care o pune la dispoziția societății cipriote nu îi permite acesteia din urmă să primească și să utilizeze, în activitatea sa economică, serviciile care îi sunt furnizate de respectiva societate poloneză. Potrivit acesteia din urmă, resursele umane și tehnice necesare activității economice desfășurate de societatea cipriotă, cum sunt serverele informatice, programele, service‑ul informatic, precum și sistemul pentru încheierea de contracte cu consumatorii și pentru a încasa venituri de la aceștia, sunt situate în afara teritoriului polonez. Circumstanțele de fapt menționate nu ar fi fost verificate în cadrul procedurii principale.

               62

               Or, este de competența exclusivă a instanței naționale să verifice astfel de elemente pentru a aprecia dacă societatea cipriotă dispune în Polonia de resursele umane și tehnice necesare care îi permit să primească prestări de servicii furnizate de societatea poloneză și să le utilizeze pentru administrarea și mentenanța site‑ului internet de vânzare la licitație, precum și pentru emiterea și comercializarea „bids”‑urilor.

               63

               Dacă elementele de fapt invocate de societatea poloneză se dovedesc exacte, instanța de trimitere ar fi, în acest caz, determinată să concluzioneze că societatea cipriotă nu dispune în Polonia de un sediu comercial fix, întrucât nu are infrastructura necesară care îi permit să primească prestări de servicii furnizate de societatea poloneză și să le utilizeze în activitatea sa economică.

               64

               Împrejurarea că activitățile economice ale celor două societăți, între care există un contract de colaborare, formează un tot economic și că de rezultatele lor beneficiază în esență consumatori din Polonia nu este pertinentă pentru a stabili dacă societatea cipriotă are un sediu comercial fix în Polonia. Astfel cum au subliniat în mod întemeiat societatea poloneză, guvernul cipriot, precum și Comisia Europeană, trebuie să se facă o distincție între prestările de servicii furnizate de societatea poloneză societății cipriote și cele pe care aceasta din urmă le furnizează consumatorilor în Polonia. Este vorba despre prestări de servicii distincte care sunt supuse unor regimuri de TVA diferite.

               65

               Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea preliminară că trebuie să se considere că o primă persoană impozabilă care și‑a stabilit sediul activității economice într‑un stat membru și care beneficiază de servicii prestate de o a doua persoană impozabilă stabilită în alt stat membru dispune, în acest alt stat membru, de un „sediu comercial fix” în sensul articolului 44 din Directiva TVA, în vederea stabilirii locului de impozitare a acestor servicii, dacă acest sediu comercial se caracterizează printr‑un grad suficient de permanență și o structură adecvată în termeni de resurse umane și tehnice care îi permit să primească prestări de servicii și să le utilizeze în scopul activității sale economice, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               66

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Trebuie să se considere că o primă persoană impozabilă care și‑a stabilit sediul activității economice într‑un stat membru și care beneficiază de servicii prestate de o a doua persoană impozabilă stabilită în alt stat membru dispune, în acest alt stat membru, de un „sediu comercial fix”, în sensul articolului 44 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2008/8/CE a Consiliului din 12 februarie 2008, în vederea stabilirii locului de impozitare a acestor servicii, dacă acest sediu comercial se caracterizează printr‑un grad suficient de permanență și o structură adecvată ca resurse umane și tehnice care îi permit să primească prestări de servicii și să le utilizeze în scopul activității sale economice, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: polona.


Hotărârea Curții din data de 11 iulie 2002. # Mary Carpenter împotriva Secretary of State for the Home Department. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Immigration Appeal Tribunal - Regatul Unit. # Libertatea de a presta servicii - Articol 49 CE - Directivă 73/148/CEE. # Cauza C-60/00.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 6 iunie 1990. # Laura Gouvras-Laycock împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-44/89.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 15 decembrie 1983. # Papierfabrik Schoellershammer Heinrich August Schoeller & Söhne GmbH & Co. KG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 283/82.


Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 9 decembrie 2014. # DTL Corporación, SL împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-176/13.


Hotărârea Curții din data de 11 noiembrie 1997. # Eurotunnel SA și alții împotriva SeaFrance. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de commerce de Paris - Franța. # Cauza C-408/95.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 17 mai 2000. # Yannis Tzikis împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Revocare - Motivare. # Cauza T-203/98.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 1 iulie 1999. # Spyridoula Celia Alexopoulou împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Funcționari. # Cauza C-155/98 P.


Hotărârea Curții din data de 27 martie 1990. # Boots Company plc împotriva Commissioners of Customs and Excise. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of justice, Queen's Bench Division - Regatul Unit. # Taxa pe valoare adăugată - A șasea directivă. # Cauza C-126/88.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 13 iulie 2000. # Republica Elenă împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Lichidarea conturilor du FEOGA. # Cauza C-46/97.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 1 martie 2012.#Söll GmbH împotriva Tetra GmbH.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Landgericht Hamburg.#Introducerea pe piață a produselor biocide — Directiva 98/8/CE — Articolul 2 alineatul (1) litera (a) — Noțiunea „produse biocide” — Produs care provoacă flocularea organismelor dăunătoare fără a le distruge, a le opri sau a le anihila.#Cauza C-420/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      1 martie 2012 (
            *1
         )
      „Introducerea pe piață a produselor biocide — Directiva 98/8/CE — Articolul 2 alineatul (1) litera (a) — Noțiunea «produse biocide» — Produs care provoacă flocularea organismelor dăunătoare fără a le distruge, a le opri sau a le anihila”
      În cauza C-420/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landgericht Hamburg (Germania), prin decizia din 3 august 2010, primită de Curte la 23 august 2010, în procedura

         Söll GmbH

      împotriva

         Tetra GmbH,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnii E. Juhász, G. Arestis, T. von Danwitz și D. Šváby (raportor), judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 22 iunie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Söll GmbH, de P. Süss și de R. Schlötter, Rechtsanwälte;

               —

               pentru Tetra GmbH, de K. Albers, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul belgian, de domnul T. Materne și de doamna M. Jacobs, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de domnii G. Wilms și E. Manhaeve, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 27 octombrie 2011,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 1998 privind comercializarea produselor biodestructive (JO L 123, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 24, p. 67).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Söll GmbH, pe de o parte, și Tetra GmbH, pe de altă parte, privind comercializarea de către aceasta din urmă a produsului algicid purtând marca TetraPond AlgoRem și având ca substanță activă clorhidratul de aluminiu.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Directiva 98/8

               3

               Potrivit considerentului (4) al Directivei 98/8:
               „întrucât examinarea efectuată de către Comisie a relevat diferențe între reglementările din statele membre; întrucât astfel de diferențe pot constitui bariere nu numai în comerțul cu produse biodestructive, dar și în comerțul cu produse tratate cu acestea, ele influențând astfel funcționarea pieței interne; întrucât, în consecință, Comisia a propus elaborarea unui cadru de reglementări referitor la introducerea pe piață, cu scopul de a fi utilizate, a produselor biodestructive, cu condiția existenței unui nivel ridicat de protecție a omului, a animalelor și a mediului; [...]”

               4

               Articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (d) din această directivă prevede:
               „În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:

                        (a)

                        Produse biodestructive
                        Substanțe active și preparate care conțin una sau mai multe substanțe active, prezentate sub forma în care sunt livrate utilizatorului, destinate distrugerii, opririi, anihilării organismelor dăunătoare sau prevenirii acțiunilor acestora sau combaterii lor în orice mod, printr-o acțiune chimică sau biologică.
                        În anexa V figurează o listă exhaustivă de 23 de tipuri de produse, conținând o serie orientativă de descrieri pentru fiecare tip.

                  [...]

                        (d)

                        Substanță activă
                        O substanță sau un microorganism, inclusiv un virus sau o ciupercă, care exercită o acțiune generală sau specifică asupra sau împotriva organismelor dăunătoare.”

               5

               Articolul 3 alineatul (1) din directiva menționată este formulat astfel:
               „(1)   Statele membre dispun ca un produs biodestructiv să nu fie introdus pe piață sau utilizat pe teritoriul lor decât dacă acesta a fost autorizat în conformitate cu prezenta directivă.”

               6

               Anexa V la Directiva 98/8, intitulată „Tipurile și descrierea produselor biodestructive prevăzute la articolul 2 alineatul (1) litera (a) din prezenta directivă”, prevede următoarele:
               „Aceste tipuri de produse nu includ produsele prevăzute de directivele menționate la articolul 1 alineatul (2) din [D]irectiva [98/8] și în modificările lor ulterioare dacă produsele sunt destinate unei utilizări definite de aceste directive.
               Grupa principală 1: Dezinfectanți și produse biodestructive generale
               [...]

                  Tipul de produs 2: Dezinfectanți utilizați în domeniul privat și în domeniul sănătății publice și alte produse biodestructive
               Produse utilizate pentru dezinfectarea aerului, suprafețelor, materialelor, echipamentelor și mobilierului și care nu sunt utilizate în contact direct cu produsele alimentare sau alimentele pentru animale în locuri private, publice sau industriale, inclusiv spitale, precum și produse algicide.
               Sunt inter alia destinate piscinelor, acvariilor, apelor de bazin sau altor ape; sistemelor de climatizare; pereților și podelelor instituțiilor medicale sau de alt tip; toaletelor chimice; apelor reziduale, deșeurilor de la spitale, solului sau altor substraturi (terenuri de joacă).”

               7

               În temeiul articolului 16 alineatul (2) din Directiva 98/8, Comisia era obligată să pună în aplicare un program de lucru în două etape pentru evaluarea sistematică a tuturor substanțelor active din produsele biocide aflate deja pe piață la data de 14 mai 2000 (denumite în continuare „substanțe active existente”).

               8

               Prima etapă a acestui program, inițiată prin Regulamentul (CE) nr. 1896/2000 al Comisiei din 7 septembrie 2000 privind prima fază a programului prevăzut la articolul 16 alineatul (2) din Directiva 98/8 (JO L 228, p. 6, Ediție specială, 03/vol. 34, p. 202), avea ca obiectiv inventarierea substanțelor active existente și specificarea substanțelor a căror evaluare este utilă în vederea unei eventuale includeri în cele trei anexe la Directiva 98/8, mai precis anexa I, intitulată „Lista substanțelor active și a cerințelor aprobate la nivel comunitar pentru includerea acestora printre produsele biodestructive”, anexa I A, intitulată „Lista substanțelor active și a cerințelor aprobate la nivel comunitar pentru includerea acestora printre produsele biodestructive cu risc redus”, și anexa I B, intitulată „Lista substanțelor de bază și a cerințelor aferente aprobate la nivel comunitar”. În acest scop, Regulamentul nr. 1896/2000 precizează condițiile în care producătorii, formulatorii și asociațiile, precum și statele membre informează Comisia cu privire la dorința lor de a include astfel de substanțe active existente în una dintre respectivele anexe la Directiva 98/8.

               9

               A doua etapă a programului menționat, inițiată prin Regulamentul (CE) nr. 2032/2003 al Comisiei din 4 noiembrie 2003 privind a doua etapă a programului de lucru de 10 ani prevăzut la articolul 16 alineatul (2) din Directiva 98/8 și de modificare a Regulamentului nr. 1896/2000 (JO L 307, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 51, p. 3), înlocuit ulterior prin Regulamentul (CE) nr. 1451/2007 al Comisiei din 4 decembrie 2007 privind a doua etapă a programului de lucru de 10 ani prevăzut la articolul 16 alineatul (2) din Directiva 98/8 (JO L 325, p. 3), a condus la înscrierea în anexa I la Regulamentul nr. 2032/2003 a listei substanțelor active existente care trebuiau să facă obiectul unei evaluări și a evaluării progresive.

         Regulamentul nr. 1896/2000

               10

               Articolul 3 din Regulamentul nr. 1896/2000, intitulat „Identificarea substanțelor active existente”, prevede la alineatul (1):
               „Fiecare producător al unei substanțe active existente, introdusă pe piață în vederea utilizării sub formă de produse biocide, identifică această substanță activă prin prezentarea la Comisie a informațiilor prevăzute în anexa I referitor la această substanță; Comisia trebuie să primească aceste informații în cel mult 18 luni de la intrarea în vigoare a prezentului regulament. Această cerință nu se aplică în cazul substanțelor active existente care nu mai sunt comercializate ca atare sau sub formă de produse biocide după 13 mai 2000.
               [...]”

               11

               Articolul 4 din acest regulament, intitulat „Notificarea substanțelor active existente”, prevede la articolul (1):
               „Producătorii, formulatorii și asociațiile care doresc să solicite includerea unei substanțe active existente în anexa I sau I A la [Directiva 98/8] pentru unul sau mai multe tipuri de produse prezintă Comisiei o notificare în acest sens, cu informațiile prevăzute în anexa II la prezentul regulament; Comisia trebuie să primească aceste informații în cel mult 18 luni de la data intrării în vigoare a regulamentului.
               [...]”

         Regulamentul nr. 1451/2007

               12

               Articolul 3 din Regulamentul nr. 1451/2007, intitulat „Substanțe active existente”, prevede la alineatele (1) și (2):
               „(1)   Lista substanțelor active identificate ca aflate deja pe piață la 14 mai 2000 ca substanțe active din produsele biocide în alte scopuri decât cele menționate la articolul 2 alineatul (2) literele (c) și (d) din Directiva [98/8] este prezentată în anexa I.
               (2)   Lista completă a substanțelor active care trebuie examinate în cadrul programului de reexaminare este prezentată în anexa II.”

               13

               Articolul 4 din acest regulament, intitulat „Neincludere”, prevede la alineatul (1):
               „Fără a se aduce atingere articolelor 5 și 6 din prezentul regulament și alineatului (2) al prezentului articol, produsele biocide care conțin substanțe active care nu sunt enumerate în anexa II la prezentul regulament sau în anexa I sau I A la Directiva [98/8] nu mai sunt introduse pe piață.
               În cazul unei substanțe active enumerate în anexa II la prezentul regulament, primul paragraf se aplică și acelei substanțe asociate oricărui tip de produs care nu este enumerat în acea anexă.”

         Dreptul național

               14

               Directiva 98/8 a fost transpusă în dreptul german prin Legea privind produsele biocide (Biozidgesetz) din 20 iunie 2002 (BGBl. 2002 I, p. 2076) și a fost pusă în aplicare prin Legea privind produsele chimice (Chemikaliengesetz) din 2 iulie 2008 (BGBl. 2008 I, p. 1146), astfel cum a fost modificată prin Legea din 11 august 2010 (BGBl. 2010 I, p. 1163, denumită în continuare „ChemG”).

               15

               Definiția produselor biocide de la articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/8 a fost transpusă în dreptul german la articolul 3 b alineatul 1 punctul 1 din ChemG.

               16

               Instanța de trimitere constată că trebuie să se întemeieze pe interpretarea articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/8 pentru a interpreta articolul 3 b alineatul 1 punctul 1 din ChemG.

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               17

               Părțile din acțiunea principală sunt întreprinderi concurente în domeniul comercializării de produse algicide care se folosesc în iazuri, în special în cele amenajate artificial în grădini, în lacurile naturale și în piscine.

               18

               Tetra GmbH comercializează în Germania un produs algicid care poartă marca TetraPond AlgoRem și care conține clorhidrat de aluminiu. Atunci când este introdus în apă, acest produs, un hidroxid de aluminiu policationic solubil, formează prin hidroliză un precipitat compus din hidroxid de aluminiu, care este insolubil și, din această cauză, inert din punct de vedere chimic și biologic, având formă reticulară și care permite aglutinarea algelor aflate în suspensie, așa-numita „floculare”, printr-un proces mecanico-fizic, „flocularea cu efect absorbant”.

               19

               Potrivit instanței de trimitere, clorhidratul de aluminiu a fost identificat ca o „substanță activă existentă” în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 1896/2000 și este înscris în anexa I la Regulamentul nr. 1451/2007. În schimb, această substanță activă nu a fost inclusă în anexa II la Regulamentul nr. 1451/2007, deoarece nu a fost notificată în temeiul articolului 4 din Regulamentul nr. 1896/2000 și, prin urmare, nu mai poate fi comercializată ca substanță activă biocidă în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) din acest din urmă regulament.

               20

               În cadrul unei acțiuni în concurență neloială introduse în fața Landgericht Hamburg, Söll GmbH susține că, în aplicarea articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1451/2007, produsul în discuție nu poate fi introdus pe piață.

               21

               În sens contrar, Tetra GmbH susține că produsul pe care îl comercializează nu poate fi calificat drept produs biocid în sensul Directivei 98/8, deoarece, deși este adevărat că, după introducerea produsului în apa unui lac, are loc o reacție chimică de hidroliză, aceasta nu are niciun efect chimic asupra algelor, care floculează, dar nu sunt distruse, oprite, anihilate sau combătute în alt mod. Dimpotrivă, potrivit acestei societăți, algele continuă să trăiască în această stare și să facă fotosinteza în mod obișnuit. Atâta vreme cât nu au fost scoase din apă pe cale mecanică, algele își continuă existența în lac.

               22

               Având în vedere aceste elemente și fiind înclinat să adopte interpretarea propusă de pârâta din acțiunea principală, Landgericht Hamburg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Pentru a fi calificat drept «produs biocid», în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/8, este necesar ca produsul în cauză să aibă o acțiune biologică sau chimică directă asupra organismului dăunător în vederea distrugerii, a opririi sau a anihilării acestuia, a prevenirii acțiunii sale sau a combaterii sale în orice mod sau este suficientă și numai o acțiune indirectă asupra organismului dăunător?

                        2)

                        În măsura în care Curtea ar considera că, pentru calificarea ca «produs biocid», în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/8, este suficientă o simplă acțiune biologică sau chimică indirectă asupra organismului dăunător: ce condiții trebuie să îndeplinească acțiunea biologică sau chimică indirectă a unui produs asupra organismului dăunător pentru a considera produsul respectiv drept «produs biocid», în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/8, sau este suficient orice tip de acțiune indirectă pentru a justifica caracterul biocid al produsului?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               23

               Prin intermediul celor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă noțiunea „produse biocide” de la articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/8 trebuie să fie interpretată în sensul că include produsele care conțin substanțe active care, prin modul lor de acțiune specific, sunt destinate să acționeze chimic sau biologic asupra organismelor dăunătoare țintă numai în mod indirect și, dacă este cazul, ce condiții trebuie să îndeplinească o astfel de acțiune.

               24

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că articolul 2 alineatul (1) litera (a) primul paragraf din Directiva 98/8 structurează definiția produselor biocide pe baza a trei elemente cumulative. Această dispoziție precizează, mai întâi, că produsele respective trebuie să conțină o „substanță activă” precum cea definită la alineatul (1) litera (d) al articolului amintit. Ea identifică apoi finalitățile pe care trebuie să le îndeplinească astfel de produse făcând trimitere în special la o listă exhaustivă, care figurează în anexa V la Directiva 98/8, de diferite tipuri de produse biocide. În sfârșit, această dispoziție prevede că modalitatea de acțiune a produselor respective trebuie să fie chimică sau biologică.

               25

               În ceea ce privește în special cel de al doilea element al acestei definiții, care face obiectul prezentei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare, articolul 2 alineatul (1) litera (a) primul paragraf din Directiva 98/8 prevede că astfel de produse trebuie să fie „destinate distrugerii, opririi, anihilării organismelor dăunătoare sau prevenirii acțiunilor acestora sau combaterii lor în orice mod”. În această privință, trebuie să se remarce, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 31 din concluzii, că există o anumită divergență între diferitele versiuni lingvistice ale acestei dispoziții. Astfel, unele dintre aceste versiuni, în special, versiunile în limba germană, franceză și olandeză, sugerează că produsele biocide ar trebui să fie destinate a avea o acțiune directă asupra organismelor dăunătoare țintă. În schimb, alte versiuni, în special, versiunile în limba engleză, spaniolă și italiană se referă în termeni mai generali și la un efect de control al acestor organisme prin produsele biocide.

               26

               Potrivit unei jurisprudențe constante, în caz de divergențe între diferitele versiuni lingvistice ale unui text al Uniunii, dispoziția în cauză trebuie să fie interpretată, în special, în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte (a se vedea Hotărârea din 16 iunie 2011, Laki, C-351/10, Rep., p. I-5495, punctul 39 și jurisprudența citată).

               27

               În această privință, potrivit considerentului (4) al Directivei 98/8, cadrul de reglementări referitor la introducerea pe piață a produselor biocide reține „condiția existenței unui nivel ridicat de protecție a omului, a animalelor și a mediului”. Or, un astfel de nivel de protecție ar risca să fie repus în discuție în mod serios în cazul în care calificarea drept produse biocide ar fi rezervată numai produselor care conțin una sau mai multe substanțe active și care exercită o acțiune chimică sau biologică directă asupra organismelor dăunătoare țintă și ar exclude astfel produsele care conțin de asemenea una sau mai multe dintre aceste substanțe, dar care nu exercită decât o acțiune chimică sau biologică indirectă asupra organismelor respective. Astfel, însăși prezența substanței active ca atare într-un produs precum cel în discuție în acțiunea principală poate prezenta un risc pentru mediu, indiferent dacă substanța respectivă acționează în mod direct sau indirect asupra organismelor țintă.

               28

               În plus, din enumerarea finalităților produselor biocide la articolul 2 alineatul (1) litera (a) primul paragraf din Directiva 98/8 rezultă că legiuitorul Uniunii a intenționat să includă toate produsele care conțin una sau mai multe substanțe active și care au o modalitate de acțiune chimică sau biologică, din moment ce sunt destinate să producă un efect inhibitor asupra organismelor dăunătoare țintă. Caracterul gradat al descrierii finalităților unor astfel de produse în cuprinsul acestei dispoziții, începând cu distrugerea organismelor dăunătoare și terminând cu prevenirea acțiunii lor, și faptul că, mai mult, dispoziția amintită vizează, în ultimul rând, produsele care acționează „în orice mod” împotriva acestor organisme dăunătoare demonstrează că este suficient un astfel de efect al produsului respectiv, chiar dacă limitat la posibilitatea de a exercita un control mai bun asupra organismelor dăunătoare țintă sau la facilitarea eliminării lor. O astfel de interpretare a noțiunii „produse biocide” reiese și din noțiunea „substanță activă”, astfel cum este definită la articolul 2 alineatul (1) litera (d) din Directiva 98/8.

               29

               În ceea ce privește un produs algicid, precum cel în discuție în acțiunea principală, trebuie să se menționeze în lumina indicațiilor existente de la dosar că, pe de o parte, în momentul introducerii acestui produs în apă, are loc o acțiune chimică, mai precis o hidroliză. Pe de altă parte, această hidroliză conduce la formarea unui precipitat destinat să aglutineze, ulterior, algele la suprafața apei printr-o acțiune mecanică și fizică, flocularea, ceea ce permite eliminarea lor din apă. Astfel, deși este adevărat că acțiunea chimică a substanței active în discuție în acțiunea principală nu combate în mod direct algele, nu este mai puțin adevărat că aceasta contribuie la eliminarea lor din apă.

               30

               Ținând seama de legătura strânsă dintre acțiunea chimică și efectele acesteia care constau în exercitarea unui control mai bun asupra organismelor dăunătoare țintă, trebuie să se considere că un produs precum cel în discuție în acțiunea principală este destinat să acționeze pe cale chimică asupra organismelor respective.

               31

               Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că noțiunea „produse biocide” de la articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/8 trebuie interpretată în sensul că include produsele care acționează numai în mod indirect asupra organismelor dăunătoare țintă, din moment ce conțin una sau mai multe substanțe active care declanșează o acțiune chimică sau biologică ce face parte integrantă dintr-un lanț de cauzalitate având ca obiectiv producerea unui efect inhibitor asupra organismelor amintite.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               32

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Noțiunea „produse biocide” de la articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 1998 privind comercializarea produselor biodestructive trebuie interpretată în sensul că include produsele care acționează numai în mod indirect asupra organismelor dăunătoare țintă, din moment ce conțin una sau mai multe substanțe active care declanșează o acțiune chimică sau biologică ce face parte integrantă dintr-un lanț de cauzalitate având ca obiectiv producerea unui efect inhibitor asupra organismelor amintite.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 27 noiembrie 2003. # Laurence Bories și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Interesul serviciului - Interesul serviciului. # Cauze conexate T-331/00 și T-115/01.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 19 aprilie 2007. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 91/271/CEE - Poluare și activități prejudiciabile - Tratarea apelor urbane reziduale - Orașul Sueca, districtele sale din zona de coastă și anumite localități din regiunea La Ribera - Deversare într-o zonă sensibilă, fără tratare. # Cauza C-219/05.

text:
      Hotărârea Curţii (Camera a cincea) din 19 aprilie 2007 – Comisia Comunităţilor Europene/Regatul Spaniei
      (Cauza C‑219/05)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 91/271/CEE – Poluare și activități prejudiciabile – Tratarea apelor urbane reziduale – Orașul Sueca, districtele sale din zona de coastă și anumite localități din regiunea La Ribera – Deversare într‑o zonă sensibilă, fără tratare”
      1.                     Mediu înconjurător – Tratarea apelor urbane reziduale – Directiva 91/271 – Executare de către statele membre [art. 226 CE;
            Directiva 91/271 a Consiliului, art. 3 alin. (1) al doilea paragraf, art. 4 alin. (4) și art. 5 alin. (2)] (a se vedea punctele
            19-20, 23-28)
      2.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată
            în considerare – Situația de la expirarea termenului stabilit prin avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 22)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Încălcarea articolelor 3, 4 și 5 alineatul (2) din Directiva 91/271/CEE
                  a Consiliului din 21 mai 1991 privind tratarea apelor urbane reziduale (JO L 135, p. 40, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 43)
                  – Ape urbane reziduale provenind din orașul Sueca, din districtele sale din zona de coastă și din anumite localități din regiunea
                  La Ribera – Deversare într‑o zonă sensibilă, fără tratare adecvată.

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea măsurilor necesare pentru a garanta că, începând cu data de 31 decembrie 1998, apele urbane reziduale provenind
                     din orașul Sueca, din districtele din zona de coastă a acestuia (El Perelló, Les Palmeres, Mareny de Barrequetes, Playa del
                     Rey et Boga de Mar), precum și din anumite localități din regiunea La Ribera (Benifaió, Sollana și Almussafes) urmau să fie
                     supuse unei tratări adecvate înaintea deversării lor într‑o zonă considerată sensibilă, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit
                     obligațiile care îi reveneau în baza articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf și a articolului 5 alineatul (2) coroborat
                     cu articolul 4 alineatul (4) din Directiva 91/271/CEE a Consiliului din 21 mai 1991 privind tratarea apelor urbane reziduale.

                  2)

                  	Obligă Regatul Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.