title: Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 28 octombrie 2010.#Regatul Spaniei împotriva Comisiei Europene.#FEOGA - secțiunea "Garantare" - Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară - Ajutoare pentru producție destinate întreprinderilor de prelucrare a tomatelor - Controale inopinate în perioadele adecvate - Proporționalitate.#Cauza T-227/07.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 28 octombrie 2010 – Spania/Comisia
      (Cauza T‑227/07)
      „FEOGA – Secțiunea Garantare – Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară – Ajutoare pentru producție destinate întreprinderilor de prelucrare a tomatelor – Controale inopinate în perioadele adecvate – Proporționalitate”
      1.                     Agricultură – FEOGA – Închiderea conturilor – Refuzul de a acoperi cheltuielile care rezultă din neregularitățile de aplicare
            a reglementării comunitare – Contestarea de către statul membru vizat – Sarcina probei – Repartizare între Comisie și statul
            membru (Regulamentul nr. 729/70 al Consiliului) (a se vedea punctele 36-39)
      2.                     Agricultură – FEOGA – Acordarea de ajutoare și de prime – Obligația statelor membre de a organiza un sistem eficient de controale
            administrative și de controale la fața locului – Controale inopinate în perioadele adecvate – Noțiune – Cerința de a nu se
            cunoaște în avans că va urma un control sau cerința ca acesta să fie improbabil în raport cu o perioadă predeterminată (Regulamentul
            nr. 1535/2003 al Comisiei, art. 28 și 31) (a se vedea punctele 64 și 65)
      3.                     Acte ale instituțiilor – Regulamente – Regulament care prevede măsuri specifice de control – Lipsa puterii de apreciere a
            statelor membre – Neexecutare – Justificare – Eficacitate mai mare a unui alt sistem de control – Inadmisibilitate (Regulamentul
            nr. 1535/2003 al Comisiei) (a se vedea punctele 70 și 101)
      Obiectul

               Cerere de anulare în parte a Deciziei 2007/243/CE a Comisiei din 18 aprilie 2007 privind excluderea de la finanțarea comunitară
                  a anumitor cheltuieli efectuate de statele membre în temeiul Fondului european de orientare și garantare agricolă (FEOGA),
                  secțiunea Garantare (JO L 106, p. 55)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Regatul Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea extinsă) din data de 12 decembrie 1996. # Association Internationale des Utilisateurs de Fils de Filaments Artificiels et Synthétiques et de Soie naturelle (AIUFFASS) și Apparel, Knitting & Textiles Alliance (AKT) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Ajutor de stat - Admisibilitate. # Cauza T-380/94.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 6 septembrie 2012.#Döhler Neuenkirchen GmbH împotriva Hauptzollamt Oldenburg.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesfinanzhof.#Codul vamal comunitar — Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 — Articolul 204 alineatul (1) litera (a) — Regimul de perfecționare activă — Sistemul cu suspendare — Nașterea unei datorii vamale — Neexecutarea obligației de prezentare a decontului de încheiere în termenul prevăzut.#Cauza C-262/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      6 septembrie 2012 (
            *1
         )
      „Codul vamal comunitar — Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 — Articolul 204 alineatul (1) litera (a) — Regimul de perfecționare activă — Sistemul cu suspendare — Nașterea unei datorii vamale — Neexecutarea obligației de prezentare a decontului de încheiere în termenul prevăzut”
      În cauza C-262/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesfinanzhof (Germania), prin decizia din 30 martie 2010, primită de Curte la 27 mai 2010, în procedura

         Döhler Neuenkirchen GmbH

      împotriva

         Hauptzollamt Oldenburg,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul J. Malenovský, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii G. Arestis (raportor) și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator, ulterior doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 13 aprilie 2011,
      având în vedere ordonanța de redeschidere a procedurii orale din 25 octombrie 2011 și în urma ședinței din 1 decembrie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Döhler Neuenkirchen GmbH, de H. Bleier, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Hauptzollamt Oldenburg, de A. Gessler, Oberregierungsrätin;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de V. Štencel, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Bouyon și de B.-R. Killmann, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 martie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 204 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 648/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 aprilie 2005 (JO L 117, p. 13, Ediție specială, 02/vol. 17, p. 220, denumit în continuare „Codul vamal”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Döhler Neuenkirchen GmbH (denumită în continuare „Döhler”), pe de o parte, și Hauptzollamt Oldenburg (denumit în continuare „Hauptzollamt”), pe de altă parte, cu privire la o datorie vamală la import solicitată societății Döhler în temeiul faptului că un decont de încheiere pentru mărfuri plasate sub regimul de perfecționare activă sub forma unui sistem cu suspendare a fost prezentat la biroul de supraveghere vamală în afara termenului prevăzut în acest scop.

         Cadrul juridic

         Codul vamal

               3

               Regimul de perfecționare activă sub forma unui sistem cu suspendare este definit la articolul 114 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal. Acest regim permite să fie utilizate pe teritoriul vamal al Uniunii Europene, în una sau mai multe operațiuni de transformare, mărfurile necomunitare destinate reexportării de pe teritoriul menționat sub forma produselor compensatoare, fără ca aceste mărfuri să fie supuse taxelor la import sau măsurilor de politică comercială. Conform alineatului (2) literele (c) și (d) al articolului menționat, produsele compensatoare sunt toate produsele ce rezultă din operațiuni de perfecționare, în special din transformarea mărfurilor.

               4

               Articolul 89 alineatul (1) din Codul vamal are următorul cuprins:
               „Un regim suspensiv cu impact economic se încheie când se atribuie o altă destinație vamală admisă fie mărfurilor plasate în acest regim, fie produselor compensatoare sau transformate plasate sub acest regim.”

               5

               Articolul 118 alineatele (1) și (2) din Codul vamal prevede:
               „(1)   Autoritățile vamale specifică perioada în care produsele compensatoare trebuie să fi fost exportate sau reexportate sau să li se fi atribuit o altă destinație vamală. [...]”
               (2)   Termenul începe să curgă de la data la care mărfurile necomunitare sunt plasate sub regimul de perfecționare activă. Autoritățile vamale pot acorda o prelungire în urma prezentării unei cereri bine argumentate de către titularul autorizației.
               Din rațiuni de simplificare, se poate decide ca termenul care începe să curgă în cursul unei luni calendaristice sau al unui trimestru să se încheie în ultima zi a lunii calendaristice următoare, respectiv a trimestrului următor.”

               6

               Titlul VII din Codul vamal, intitulat „Datoria vamală”, conține, în capitolul 2, dispozițiile referitoare la nașterea datoriei vamale. Acest capitol conține, printre altele, articolele 201-205, care prevăd faptele generatoare ale unei datorii vamale la import.

               7

               Articolul 204 alineatele (1) și (2) din Codul vamal prevede:
               „(1)   O datorie vamală la import ia naștere prin:

                        (a)

                        neexecutarea uneia dintre obligațiile care rezultă, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, din depozitarea lor temporară sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate sau

                  [...]
               în alte cazuri decât cele [referitoare la sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse drepturilor de import,] doar dacă nu se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului de depozitare temporară sau a regimului vamal în cauză.
               (2)   Datoria vamală ia naștere [...] în momentul în care obligația a cărei neexecutare generează datorii vamale încetează a mai fi îndeplinită [...]”

         Regulamentul de aplicare

               8

               La 2 iulie 1993, Comisia Europeană a adoptat Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 214/2007 al Comisiei din 28 februarie 2007 (JO L 62, p. 6, denumit în continuare „regulamentul de aplicare”).

               9

               Articolul 496 litera (m) din Regulamentul de aplicare definește „termenul de încheiere” ca „termenul până la care mărfurile sau produsele trebuie să primească o destinație sau utilizare vamală”.

               10

               Articolul 521 din același regulament de aplicare prevede:
               „(1)   Până la expirarea termenului de încheiere, indiferent dacă se folosește sau nu cumularea drepturilor în conformitate cu articolul 118 alineatul (2) paragraful al doilea din [Codul vamal]:

                        —

                        în cazul perfecționării active (regimul suspensiv) [...] autorizația de încheiere [a se citi «decontul de încheiere»] este furnizată biroului de supraveghere în termen de 30 de zile;

                  [...]
               Atunci când o garantează circumstanțe speciale, autoritățile vamale pot prelungi termenul chiar dacă acesta a expirat.
               (2)   Autorizația [a se citi «decontul»] sau cererea conțin următoarele informații, cu excepția cazului în care biroul de supraveghere hotărăște altfel:

                        (a)

                        informațiile de referință ale autorizației;

                  [...]

                        (e)

                        informațiile declarațiilor de plasare a mărfurilor sub un regim;

                        (f)

                        tipul și cantitatea de produse compensatoare sau transformate sau a mărfurilor în stare nemodificată și destinația sau utilizarea vamală care le-a fost atribuită, inclusiv informațiile de referință ale declarațiilor respective, alte documente vamale sau orice alt document legat de încheiere și de termenele de încheiere;

                  [...]

                        (i)

                        valoarea drepturilor de import ce trebuie plătite sau rambursate sau scutite și, unde este cazul, orice dobândă compensatoare ce se cuvine. Atunci când această sumă se referă la aplicarea articolului 546, se va specifica acest fapt;

                  [...]
               (3)   Biroul de supraveghere poate întocmi autorizația de încheiere [a se citi «decontul de încheiere»].”

               11

               Articolul 546 primul și al doilea paragraf din regulamentul de aplicare prevede:
               „[Decizia autorităților vamale de a autoriza recurgerea la regim] specifică dacă produsele compensatoare sau mărfurile în aceeași stare pot fi puse în liberă circulație fără declarație vamală, fără a aduce atingere măsurilor prohibitive sau restrictive. În acest caz acestea sunt considerate a fi fost puse în liberă circulație, dacă nu li s-a atribuit o destinație sau utilizare vamală la expirarea termenului de încheiere.
               În sensul primului paragraf al articolului 218 alineatul (1) din [Codul vamal], declarația de punere în liberă circulație este considerată a fi fost depusă și acceptată, iar eliberarea aprobată la momentul prezentării autorizației de încheiere [a se citi «decontului de încheiere»].”

               12

               Articolul 859 din regulamentul de aplicare, care figurează în partea IV din acesta, consacrată datoriei vamale, și mai precis sub titlul II din această parte, intitulat „Nașterea datoriei”, prevede:
               „Următoarele omisiuni sunt considerate ca neavând un efect semnificativ asupra corectitudinii operațiunii de depozitare temporare sau a regimului vamal considerat în sensul articolului 204 alineatul (1) din [Codul vamal], în cazul în care:

                        —

                        nu constituie o tentativă de sustragere a mărfurilor de sub supravegherea vamală,

                        —

                        nu presupun o neglijență manifestă din partea persoanei interesate și

                        —

                        toate formalitățile necesare pentru reglementarea situației mărfurilor sunt îndeplinite ulterior:
                        [...]

                                 9.

                                 în cadrul perfecționării active și transformării sub control vamal, depășind termenul permis pentru prezentarea autorizației de încheiere [a se citi «decontului de încheiere»], cu condiția ca termenul să fi fost prelungit dacă s-ar fi solicitat o prelungire din vreme;

                  [...]”

               13

               Potrivit articolului 860 din regulamentul de aplicare, „[a]utoritățile vamale consideră că s-a născut o datorie vamală în conformitate cu articolul 204 alineatul (1) din [Codul vamal] dacă persoana susceptibilă de a fi debitor nu demonstrează că sunt îndeplinite condițiile stabilite la articolul 859.”

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               14

               În cursul primului trimestru al anului 2006, societatea Döhler a importat concentrate de sucuri de fructe pe care le-a transformat în cadrul regimului de perfecționare activă sub forma unui sistem cu suspendare, astfel cum îi permitea autorizația care îi fusese eliberată în acest scop. Conform acestei autorizații, termenul de încheiere a acestui regim expira în al patrulea trimestru calendaristic următor plasării mărfurilor necomunitare sub regimul menționat, și anume la 31 martie 2007. Din dosar rezultă de asemenea că autorizația menționată permitea societății Döhler să pună în liberă circulație mărfuri în aceeași stare sau produse compensatoare fără declarație vamală.

               15

               În condițiile în care decontul de încheiere ar fi trebuit prezentat în termen de 30 de zile de la încheierea regimului vamal, și anume, în acțiunea principală, cel târziu la 30 aprilie 2007, Döhler a omis să îl prezinte și nu a respectat punerea în întârziere a Hauptzollamt care solicita acest decont până la 20 iunie 2007.

               16

               În lipsa decontului de încheiere menționat, Hauptzollamt a luat în calcul, la 4 iulie 2007, taxe la import pentru toate mărfurile importate pentru care termenul de încheiere expirase la 31 martie 2007, în limita valorii totale a acestora, și anume un cuantum de 1403188,49 euro.

               17

               La 10 iulie 2007, Döhler a prezentat în final decontul de încheiere privind mărfurile din acțiunea principală, rezultând un cuantum al taxelor la import datorate de 217338,39 euro, care corespundea unei cantități inferioare celei reținute de Hauptzollamt pentru mărfuri de import neexportate în termenele stabilite, și anume anterior datei de 31 martie 2007.

               18

               Döhler a contestat diferența dintre cuantumul taxelor la import luat în considerare de Hauptzollamt și cel rezultat din decontul său de încheiere și, în urma respingerii reclamației sale, a introdus o acțiune la Finanzgericht Hamburg (Tribunalul Fiscal din Hamburg) pentru obținerea degrevării de taxele pe care aceasta considera că nu le datora.

               19

               Finanzgericht Hamburg a respins acțiunea cu care a fost sesizată, considerând că, prin nerespectarea termenului stabilit pentru depunerea decontului de încheiere, Döhler nu și-a îndeplinit obligațiile, ceea ce a dat naștere unei datorii vamale în conformitate cu articolul 204 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal. Această instanță a hotărât de asemenea că prezentarea tardivă a decontului de încheiere nu putea fi considerată o omisiune fără vreun efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului vamal în cauză în sensul articolului 204 alineatul (1) teza finală din Codul vamal, astfel cum este pus în aplicare prin articolul 859 punctul 9 din regulamentul de aplicare.

               20

               În această privință, instanța menționată a considerat, pe de o parte, că termenul de prezentare a decontului de încheiere nu ar fi putut fi prelungit chiar dacă s-ar fi depus la timp o cerere în acest sens, întrucât nu existau circumstanțe speciale care să justifice o astfel de prelungire, și, pe de altă parte, că Döhler s-a făcut vinovată de neglijență manifestă întrucât, în calitate de operator economic experimentat în punerea în aplicare a regimului de perfecționare activă, aceasta cunoștea obligația de a prezenta deconturi de încheiere la anumite date, Hauptzollamt atrăgându-i, în plus, atenția asupra acestei cerințe.

               21

               Contestând respingerea acțiunii sale de către Finanzgericht Hamburg, Döhler a formulat recurs în fața Bundesfinanzhof (Curtea Federală Fiscală), arătând că încheierea regimului vamal avusese loc la 31 martie 2007 și că orice neexecutare a unei obligații intervenită după această dată, precum prezentarea în afara termenului a decontului de încheiere, nu poate avea o influență asupra regimului vamal și, a fortiori, nu poate da naștere unei datorii vamale.

               22

               Instanța de trimitere, după ce a examinat interpretarea Codului vamal propusă de Döhler, ridică problema nașterii unei datorii vamale în împrejurări precum cele din speță. Pe de altă parte, aceasta subliniază riscul dublei nașteri a unei datorii vamale pentru partea de mărfuri nereexportate, în primul rând la expirarea termenului de încheiere și în al doilea rând la expirarea termenului pentru prezentarea unui decont de încheiere.

               23

               În aceste condiții, Bundesfinanzhof, apreciind că soluționarea litigiului cu care este sesizat necesită interpretarea Codului vamal, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 204 alineatul (1) litera (a) din [Codul vamal] trebuie interpretat în sensul că vizează și neexecutarea acelor obligații care trebuie îndeplinite numai după încheierea regimului vamal utilizat în cauză, astfel încât, în cazul mărfurilor de import reexportate parțial în termenul prevăzut în cadrul unui regim de perfecționare activă sub forma unui sistem cu suspendare, neîndeplinirea obligației de a prezenta decontul de încheiere biroului de supraveghere în decurs de 30 de zile de la expirarea termenului de încheiere a regimului vamal determină nașterea unei datorii vamale pentru întreaga cantitate de mărfuri de import care trebuie să facă obiectul încheierii, în măsura în care nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 859 punctul 9 din [regulamentul de aplicare]?”

         Procedura în fața Curții

         Redeschiderea procedurii orale

               24

               Prin Decizia din 1 martie 2011, Curtea a atribuit prezenta cauză Camerei a șaptea și a convocat părțile la o ședință care a avut loc la 13 aprilie 2011. Aceasta a decis, în plus, că această cauză va fi judecată fără concluzii.

               25

               În temeiul articolului 44 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Curții, la 22 septembrie 2011, Camera a șaptea a decis să retrimită cauza în fața Curții în vederea reatribuirii acesteia unui complet compus din mai mulți judecători. Ca urmare, Curtea a decis să reatribuie cauza Camerei a treia și să o judece după ascultarea concluziilor avocatului general.

               26

               Prin Ordonanța din 25 octombrie 2011, conform articolului 61 din Regulamentul de procedură, Curtea a dispus redeschiderea procedurii orale și convocarea părților la o nouă ședință pe care a fixat-o pentru 1 decembrie 2011.

               27

               Avocatul general și-a prezentat concluziile în ședința din 8 martie 2012, în urma căreia a fost declarată terminată procedura orală.

         Cu privire la cererea de redeschidere a procedurii orale ca urmare a concluziilor

               28

               Prin scrisoarea din 9 martie 2012, Döhler a solicitat dreptul de a reacționa în scris la Concluziile avocatului general sau redeschiderea procedurii orale. În susținerea cererii sale, Döhler își arată dezacordul cu poziția adoptată de avocatul general și susține că concluziile au fost prezentate în afara procedurii orale care a fost terminată la 1 decembrie 2011.

               29

               Mai întâi, trebuie să se constate că Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și Regulamentul de procedură al acesteia nu prevăd posibilitatea ca părțile să depună observații ca răspuns la concluziile prezentate de avocatul general (Ordonanța din 4 februarie 2000, Emesa Sugar, C-17/98, Rec., p. I-665, punctul 2).

               30

               În ceea ce privește redeschiderea procedurii orale, trebuie amintit că, din oficiu, la propunerea avocatului general sau la cererea părților, Curtea poate dispune redeschiderea procedurii orale, în conformitate cu articolul 61 din Regulamentul de procedură, în cazul în care consideră că nu este suficient lămurită sau că trebuie să soluționeze cauza pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților (a se vedea Hotărârea din 3 martie 2009, Comisia/Austria, C-205/06, Rep., p. I-1301, punctul 13).

               31

               În speță, întrucât Curtea consideră că este suficient lămurită pentru a se pronunța și nu trebuie să soluționeze cauza pe baza unor argumente care nu au fost dezbătute între părți, nu este necesar să se admită cererea de redeschidere a procedurii orale.

               32

               În ceea ce privește argumentul prezentat de Döhler potrivit căruia concluziile au fost prezentate în afara procedurii orale, trebuie amintit că articolul 59 din Regulamentul de procedură prevede, pe de o parte, că avocatul general prezintă concluziile sale orale și motivate înainte de terminarea procedurii orale și, pe de altă parte, că după concluziile avocatului general președintele declară terminată procedura orală. În speță, este clar că procedura orală nu a fost terminată înainte de prezentarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 martie 2012. Așadar, trebuie să se constate că modalitățile de prezentare a concluziilor în cauza de față nu au cuprins nicio încălcare a normelor aplicabile în fața Curții.

               33

               În consecință, Curtea, după ascultarea avocatului general, consideră că trebuie respinse cererile reclamantei din acțiunea principală de a i se autoriza depunerea unor observații scrise suplimentare sau de redeschidere a procedurii orale.

         Cu privire la întrebarea preliminară

               34

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 204 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că încălcarea obligației de a prezenta decontul de încheiere biroului de supraveghere în termen de 30 de zile de la expirarea termenului de încheiere, prevăzută la articolul 521 alineatul (1) primul paragraf prima liniuță din regulamentul de aplicare, determină nașterea unei datorii vamale pentru întreaga cantitate de mărfuri de import care trebuie să facă obiectul încheierii, inclusiv cele reexportate în afara teritoriului Uniunii Europene, în măsura în care condițiile enunțate la articolul 859 punctul 9 din regulamentul de aplicare sunt considerate ca nefiind îndeplinite.

               35

               Conform articolului 204 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal, o datorie vamală la import ia naștere prin neexecutarea uneia dintre obligațiile care rezultă, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate, doar dacă nu se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a acestui regim. Trebuie să se sublinieze, astfel cum a procedat avocatul general la punctul 49 din concluzii, că orice caz care nu intră în sfera acestei excepții intră în domeniul de aplicare al articolului 204 din Codul vamal.

               36

               Döhler susține că, în acțiunea principală, regimul de perfecționare activă a fost încheiat, conform articolului 89 alineatul (1) din Codul vamal, prin reexportarea mărfurilor în formele și în termenele prevăzute și că beneficiul acestui regim nu poate fi retras, așadar, în mod retroactiv prin nașterea unei datorii vamale pentru motivul că decontul de încheiere nu a fost prezentat în termenul prevăzut. Astfel, în opinia Döhler, încălcarea obligației de prezentare a decontului de încheiere, prevăzută la articolul 521 alineatul (1) primul paragraf prima liniuță din regulamentul de aplicare, nu poate da naștere unei datorii vamale în măsura în care această obligație intervine după încheierea regimului vamal respectiv.

               37

               Această poziție nu poate fi reținută.

               38

               Astfel, nicio dispoziție din Codul vamal și din regulamentul de aplicare, în versiunile acestora aplicabile la data faptelor, nu permite a se stabili că este necesar, cu privire la efectul unei omisiuni asupra nașterii unei datorii vamale, în temeiul articolului 204 din Codul vamal, să se facă distincție între o obligație care este îndeplinită înainte sau după încheierea regimului vamal în cauză sau între o obligație „principală” și o alta „secundară”.

               39

               Pe de altă parte, articolul 204 din Codul vamal prevede, la alineatul (1), că o datorie vamală ia naștere prin „neexecutarea uneia dintre obligațiile care rezultă [...] din utilizarea regimului vamal”, având în vedere astfel toate obligațiile care decurg din regimul vamal în cauză. În plus, trebuie să se sublinieze că punctul 9 al articolului 859 din regulamentul de aplicare prevede în mod expres că depășirea termenului permis pentru prezentarea decontului de încheiere nu figurează printre omisiunile care dau naștere unei datorii vamale în măsura în care sunt îndeplinite anumite condiții, cuprinse la articolul menționat.

               40

               Trebuie amintit că regimul perfecționării active sub forma sistemului suspensiv constituie o măsură excepțională destinată să faciliteze derularea anumitor activități economice. Acest regim implică prezența, pe teritoriul vamal al Uniunii, a mărfurilor necomunitare care riscă să fie integrate în circuitul economic al statelor membre fără a fi vămuite (a se vedea Hotărârea din 15 iulie 2010, DSV Road, C-234/09, Rep., p. I-7333, punctul 31).

               41

               Având în vedere că acest regim implică un risc evident pentru aplicarea corectă a reglementării vamale a Uniunii și pentru încasarea taxelor aferente, beneficiarii trebuie să respecte cu strictețe obligațiile care decurg din acest regim. În mod similar, trebuie să se procedeze la o interpretare strictă a consecințelor în privința acestora în cazul în care nu își respectă obligațiile (a se vedea Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Terex Equipment și alții, C-430/08 și 431/08, Rep., p. I-321, punctul 42).

               42

               Astfel, precum subliniază avocatul general la punctul 50 din Concluzii, prin derogare de la regimul general, soarta definitivă a mărfurilor importate este stabilită prin încheierea regimului de perfecționare activă pe baza decontului aferent. Decontul constituie, așadar, un document central în cadrul utilizării regimului de perfecționare activă sub forma sistemului cu suspendare, astfel cum demonstrează și mențiunile detaliate care trebuie să figureze în acesta potrivit articolului 521 alineatul (2) din regulamentul de aplicare, iar obligația de a depune acest decont în termen de 30 de zile de la expirarea termenului de încheiere, astfel cum este prevăzută la articolul 521 alineatul (1) primul paragraf prima liniuță din regulamentul de aplicare, are o importanță deosebită pentru supravegherea vamală în cadrul acestui regim vamal.

               43

               În consecință, nașterea unei datorii vamale nu prezintă, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, caracterul unei sancțiuni, ci trebuie privită ca fiind consecința neîntrunirii condițiilor impuse în scopul obținerii avantajului care rezultă din aplicarea regimului de perfecționare activă sub forma sistemului cu suspendare. Astfel, acest regim implică acordarea unui avantaj condiționat care nu poate fi acordat dacă condițiile aferente nu sunt respectate, ceea ce face inaplicabilă suspendarea și justifică, prin urmare, impunerea taxelor vamale.

               44

               În plus, Curtea a hotărât că articolul 859 din regulamentul de aplicare instituie în mod valabil un regim care reglementează în mod exhaustiv omisiunile, în sensul articolului 204 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal, care „nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului de depozitare temporară sau a regimului vamal în cauză” (Hotărârea din 11 noiembrie 1999, Söhl & Söhlke, C-48/98, Rec., p. I-7877, punctul 43). Or, în acțiunea principală, instanța de trimitere și-a formulat întrebarea preliminară întemeindu-se pe ipoteza potrivit căreia condițiile enunțate la articolul 859 menționat nu sunt îndeplinite.

               45

               În consecință, trebuie să se rețină că prin încălcarea unei obligații, legată de beneficiul regimului de perfecționare activă sub forma sistemului cu suspendare, care trebuie să fie executată după încheierea regimului vamal menționat, în speță obligația de a prezenta decontul de încheiere în termenul de 30 de zile prevăzut la articolul 521 alineatul (1) primul paragraf prima liniuță din regulamentul de aplicare, ia naștere, pentru toate mărfurile care trebuie să facă obiectul încheierii, o datorie vamală în temeiul articolului 204 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal în măsura în care condițiile prevăzute la articolul 859 punctul 9 din regulamentul de aplicare nu sunt întrunite.

               46

               În ceea ce privește riscul, evocat de instanța de trimitere și de Döhler, al nașterii unei duble datorii vamale pentru mărfurile care nu sunt reexportate în acțiunea principală, trebuie amintit că uniunea vamală se opune dublei impuneri a aceleiași mărfi (Hotărârea Curții din 20 septembrie 1988, Kiwall, 252/87, Rec., p. 4753, punctul 11).

               47

               Așadar, revine instanței de trimitere sarcina să se asigure că autoritățile vamale nu determină nașterea unei a doua datorii vamale pentru mărfurile pentru care o datorie vamală s-ar fi născut deja pe baza unui fapt generator anterior.

               48

               Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 204 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că încălcarea obligației de a prezenta decontul de încheiere biroului de supraveghere în termen de 30 de zile de la expirarea termenului de încheiere, prevăzută la articolul 521 alineatul (1) primul paragraf prima liniuță din regulamentul de aplicare, determină nașterea unei datorii vamale pentru întreaga cantitate de mărfuri de import care trebuie să facă obiectul încheierii, inclusiv cele reexportate în afara teritoriului Uniunii, în măsura în care condițiile enunțate la articolul 859 punctul 9 din regulamentul de aplicare sunt considerate ca nefiind îndeplinite.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               49

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 204 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 648/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 aprilie 2005, trebuie interpretat în sensul că încălcarea obligației de a prezenta decontul de încheiere biroului de supraveghere în termen de 30 de zile de la expirarea termenului de încheiere, prevăzută la articolul 521 alineatul (1) primul paragraf prima liniuță din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 214/2007 al Comisiei din 28 februarie 2007, determină nașterea unei datorii vamale pentru întreaga cantitate de mărfuri de import care trebuie să facă obiectul încheierii, inclusiv cele reexportate în afara teritoriului Uniunii Europene, în măsura în care condițiile enunțate la articolul 859 punctul 9 din Regulamentul nr. 2454/93 sunt considerate ca nefiind îndeplinite.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 2 martie 1999. # Nour Eddline El-Yassini împotriva Secretary of State for Home Department. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Immigration Adjudicator - Regatul Unit. # Efect direct. # Cauza C-416/96.


Hotărârea Curții din data de 14 decembrie 1962. # Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes și alții împotriva Consiliului Comunității Economice Europene. # Cauza 19/62 până la 22/62.


Hotărârea Curții din data de 23 octombrie 1997. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Țărilor de Jos. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-157/94.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 12 iulie 2007. # Gerolf Annemans împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Concurență - Instrumentarea plângerilor - Regulamentul (CE) nr. 773/2004 - Scrisoare a Comisiei adresată reclamantului - Excepție de inadmisibilitate - Act pregătitor - Act care nu este supus căilor de atac - Inadmisibilitate. # Cauza T-411/05.

text:
      Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (Camera a patra) din 12 iulie 2007 – Gerolf Annemans/Comisia Comunităților Europene
      (Cauza T‑411/05)
      „Acțiune în anulare – Concurență – Instrumentarea plângerilor – Regulamentul (CE) nr. 773/2004 – Scrisoare a Comisiei adresată reclamantului – Excepție de inadmisibilitate – Act pregătitor – Act care nu este supus căilor de atac – Inadmisibilitate”
      Acțiune în anulare – Acte supuse căilor de atac – Noțiune – Act care produce efecte juridice obligatorii [art. 230 CE; Regulamentul nr. 773/2004 al Comisiei, art. 7 alin. (1) și (2)]
         (a se vedea punctele 31-35)

      Obiectul

               Cerere de anulare a pretinsei decizii pe care ar conține‑o scrisoarea Comisiei din 5 septembrie 2005 în cauza COMP/39.225
                  privind plângerea depusă la Comisie de către Gerolf Annemans în temeiul articolului 7 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al
                  Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și
                  82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea ca inadmisibilă.

                  2)

                  	Îl obligă pe domnul Gerolf Annemans la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 6 octombrie 1982. # Alusuisse Italia SpA împotriva Consiliului și Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 307/81.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera întâi extinsă) din data de 8 iulie 1999. # Vlaamse Televisie Maatschapij NV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza T-266/97.


Hotărârea Curții din data de 5 octombrie 1994. # Société civile agricole du Centre d'insémination de la Crespelle împotriva Coopérative d'élevage et d'insémination artificielle du département de la Mayenne. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Franța. # Cauza C-323/93.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 12 octombrie 2000. # Snellers Auto's BV împotriva Algemeen Directeur van de Dienst Wegverkeer. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Raad van State - Țările de Jos. # Cauza C-314/98.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 16 iulie 2015.#Minister for Justice and Equality împotriva Francis Lanigan.#Cerere de decizie preliminară formulată de High Court (Irlande).#Trimitere preliminară – Procedură preliminară de urgență – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 6 – Dreptul la libertate și la siguranță – Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Mandat european de arestare – Obligația de a executa mandatul european de arestare – Articolul 12 – Menținerea în detenție a persoanei căutate – Articolul 15 – Decizie privind predarea – Articolul 17 – Termene și modalități ale deciziei privind executarea – Consecințele depășirii termenelor.#Cauza C-237/15 PPU.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑237/15 PPU,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de High Court (Irlanda), prin decizia din 19 mai 2015, primită de Curte la 22 mai 2015, în procedura
            Minister for Justice and Equality
            împotriva
            Francis Lanigan,
            CURTEA (Marea Cameră),
            compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte, domnul A. Tizzano, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii L. Bay Larsen (raportor), A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, C. Vajda și S. Rodin și doamna K. Jürimäe, președinți de cameră, domnii J. Malenovský, E. Levits și M. Safjan, doamna A. Prechal și domnul J. L. da Cruz Vilaça, judecători,
            avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
            grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 1 iulie 2015,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru domnul Lanigan, de K. Kelly, BL, de M. Forde, SC, și de P. O'Donovan, solicitor;
            – pentru Irlanda, de E. Creedon, în calitate de agent, asistată de R. Barron, SC, de T. McGillicuddy, BL și de H. Dockry, solicitor;
            – pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul spaniol, de A. Rubio González, în calitate de agent;
            – pentru guvernul francez, de F.‑X. Bréchot, în calitate de agent;
            – pentru guvernul olandez, de J. Langer, în calitate de agent;
            – pentru guvernul Regatului Unit, de V. Kaye, în calitate de agent, asistată de J. Holmes, barrister;
            – pentru Comisia Europeană, de R. Troosters și de W. Bogensberger, în calitate de agenți,
            după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 15 și 17 din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO L 81, p. 24, denumită în continuare „decizia‑cadru”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul executării în Irlanda a unui mandat european de arestare emis la 17 decembrie 2012 de Magistrates' Courts in Dungannon (Regatul Unit) împotriva domnului Lanigan.
            Cadrul juridic
            Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale
            3. Intitulat „Dreptul la libertate și la siguranță”, articolul 5 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), prevede:
            „1. Orice persoană are dreptul la libertate și la siguranță. Nimeni nu poate fi lipsit de libertatea sa, cu excepția următoarelor cazuri și potrivit căilor legale:
            […]
            f. dacă este vorba despre arestarea sau detenția legală a unei persoane în scopul împiedicării pătrunderii ilegale pe teritoriu sau împotriva căreia se află în curs o procedură de expulzare ori de extrădare.
            […]
            4. Orice persoană lipsită de libertatea sa prin arestare sau detenție are dreptul să introducă recurs în fața unui tribunal, pentru ca acesta să statueze într‑un termen scurt asupra legalității detenției sale și să dispună eliberarea sa dacă detenția este ilegală.
            […]”
            Dreptul Uniunii
            4. Considerentele (5) și (7) ale deciziei‑cadru au următorul cuprins:
            „(5) Obiectivul stabilit pentru Uniune, și anume de a deveni un spațiu de libertate, securitate și justiție, duce la eliminarea extrădării între statele membre și la înlocuirea acesteia cu un sistem de predare între autoritățile judiciare. Pe de altă parte, introducerea unui nou sistem simplificat de predare a persoanelor condamnate sau bănuite, cu scopul executării sentințelor de condamnare sau a urmăririlor, în materie penală, permite eliminarea complexității și a riscurilor de întârziere inerente procedurilor actuale de extrădare. Relațiile de cooperare clasice care au dominat până în prezent între statele membre ar trebui să fie înlocuite cu un sistem de liberă circulație a deciziilor judiciare în materie penală, atât a celor anterioare sentinței de condamnare, cât și a celor definitive, într‑un spațiu de libertate, securitate și justiție.
            […]
            (7) Dat fiind faptul că obiectivul de a înlocui sistemul de extrădare multilateral întemeiat pe Convenția europeană privind extrădarea din 13 decembrie 1957 nu poate fi suficient realizat de statele membre acționând unilateral și, prin urmare, datorită dimensiunii și efectelor sale, poate fi mai bine realizat la nivelul Uniunii, Consiliul poate adopta măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum se prevede la articolul 2 [UE] și la articolul 5 [CE]. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este prevăzut de acest ultim articol, prezenta decizie‑cadru nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.”
            5. Intitulat „Definiția mandatului european de arestare și obligația de executare a acestuia”, articolul 1 din decizia‑cadru prevede:
            „(1) Mandatul european de arestare este o decizie judiciară emisă de un stat membru în vederea arestării și a predării de către un alt stat membru a unei persoane căutate, pentru efectuarea urmăririi penale sau în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate.
            (2) Statele membre execută orice mandat european de arestare, pe baza principiului recunoașterii reciproce și în conformitate cu dispozițiile prezentei decizii‑cadru.
            (3) Prezenta decizie‑cadru nu poate avea ca efect modificarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale și a principiilor juridice fundamentale, astfel cum sunt acestea consacrate de articolul 6 din Tratatul privind Uniunea Europeană.”
            6. Articolele 3, 4 și 4a din decizia‑cadru prevăd motivele de neexecutare obligatorie și facultativă a mandatului european de arestare.
            7. Intitulat „Menținerea persoanei în detenție”, articolul 12 din decizia‑cadru are următorul cuprins:
            „Atunci când o persoană este arestată pe baza unui mandat european de arestare, autoritatea judiciară de executare decide dacă persoana căutată trebuie să rămână în detenție, în conformitate cu dreptul statului membru de executare. Punerea provizorie în libertate este posibilă în orice moment, în conformitate cu dreptul intern al statului membru de executare, cu condiția ca autoritatea competentă a acestui stat membru să ia orice măsură pe care o va considera necesară pentru a evita fuga persoanei căutate.”
            8. Articolul 15 alineatul (1) din decizia‑cadru prevede că „[a]utoritatea judiciară de executare decide, în termenele și în condițiile stabilite în prezenta decizie‑cadru, predarea persoanei”.
            9. Articolul 17 din decizia‑cadru prevede:
            „(1) Un mandat european de arestare se soluționează și se execută în regim de urgență.
            (2) În cazul în care persoana căutată consimte la predare, decizia definitivă privind executarea mandatului european de arestare se ia [a se citi «ar trebui să fie luată»] în termen de 10 zile de la data consimțământului menționat anterior.
            (3) În celelalte cazuri, decizia definitivă privind executarea mandatului european de arestare se ia [a se citi «ar trebui să fie luată»] în termen de 60 de zile de la data arestării persoanei căutate.
            (4) În cazuri particulare, atunci când mandatul european de arestare nu poate fi executat în termenele prevăzute la alineatele (2) sau (3), autoritatea judiciară de executare informează de îndată autoritatea judiciară emitentă despre aceasta, indicând motivele. Într‑un astfel de caz, termenele pot fi prelungite cu 30 de zile suplimentare.
            (5) Cât timp nicio decizie definitivă privind executarea mandatului european de arestare nu este luată de autoritatea judiciară de executare, aceasta se va asigura că sunt îndeplinite condițiile materiale necesare unei predări efective a persoanei.
            […]
            (7) Atunci când, în circumstanțe excepționale, un stat membru nu poate respecta termenele stabilite în prezentul articol, acesta informează Eurojust, precizând motivele întârzierii. În afară de aceasta, un stat membru care a suferit, din partea altui stat membru, mai multe întârzieri în executarea unor mandate europene de arestare informează Consiliul despre aceasta, în scopul evaluării, la nivelul statelor membre, a punerii în aplicare a prezentei decizii‑cadru.”
            10. Articolul 23 din decizia‑cadru prevede:
            „(1) Persoana căutată este predată în cel mai scurt timp, la o dată convenită între autoritățile implicate.
            (2) Aceasta este predată în termen de cel mult 10 zile de la data deciziei finale privind executarea mandatului european de arestare.
            (3) În cazul în care predarea persoanei căutate în termenul prevăzut la alineatul (2) este împiedicată de un caz de forță majoră în oricare dintre statele membre, autoritatea judiciară de executare și autoritatea judiciară emitentă iau imediat legătura una cu cealaltă și convin asupra unei noi date a predării. În acest caz, predarea are loc în termen de 10 zile de la noua dată convenită.
            (4) În mod excepțional, predarea poate fi suspendată temporar din motive umanitare serioase, cum ar fi existența unor motive valabile pentru a crede că aceasta ar pune în mod evident în pericol viața sau sănătatea persoanei căutate. Executarea mandatului european de arestare are loc de îndată ce aceste motive au încetat să existe. Autoritatea judiciară de executare informează de îndată autoritatea judiciară emitentă despre acest aspect și convine cu aceasta asupra unei noi date a predării. În acest caz, predarea are loc în termen de 10 zile de la noua dată astfel convenită.
            (5) La expirarea termenelor prevăzute la alineatele (2)-(4), în cazul în care persoana se mai află în detenție, ea este pusă în libertate.”
            11. Articolul 26 alineatul (1) din decizia‑cadru prevede:
            „Statul membru emitent compută din durata totală a privării de libertate care ar trebui executată în statul membru emitent toate perioadele de detenție rezultând din executarea unui mandat european de arestare, ca urmare a condamnării la o pedeapsă sau măsură de siguranță privative de libertate.”
            Dreptul irlandez
            12. Articolul 13 alineatul (5) din Legea privind mandatul european de arestare din 2003 (European Arrest Warrant Act 2003), cu modificările ulterioare, prevede:
            „Persoana arestată în temeiul unui mandat european de arestare este prezentată, cât mai curând posibil după arestarea sa, în fața High Court, care, dacă stabilește că persoana în cauză este într‑adevăr persoana împotriva căreia s‑a emis mandatul european de arestare:
            (a) dispune arestarea preventivă sau liberarea pe cauțiune a persoanei (în acest scop, High Court dispune de aceleași prerogative în ceea ce privește arestarea preventivă ca și în cazul în care persoana ar fi fost urmărită pentru săvârșirea unei infracțiuni pedepsibile);
            (b) stabilește un termen în sensul prevederilor articolului 16 (care nu poate depăși 21 de zile de la data arestării persoanei) […]”
            13. Articolul 16 alineatele (9) și (10) din această lege are următorul cuprins:
            „(9) În cazul în care, la expirarea perioadei de 60 de zile de la arestarea persoanei în cauză în temeiul articolului 13 sau 14, High Court nu a dat o ordonanță în temeiul alineatului (1) sau (2) al prezentului articol sau în temeiul articolului 15 alineatul (1) sau (2) sau a decis, în temeiul alineatului (1) sau (2) al prezentului articol, să nu dea nicio ordonanță, această instanță solicită autorității centrale a statului să informeze autoritatea judiciară emitentă și, după caz, Eurojust, asupra deciziei sale indicând motivele. Autoritatea centrală a statului execută această ordonanță.
            (10) În cazul în care, la expirarea perioadei de 90 de zile de la arestarea persoanei în cauză în temeiul articolului 13 sau 14, High Court nu a dat nicio ordonanță în temeiul alineatului (1) sau (2) al prezentului articol sau în temeiul articolului 15 alineatul (1) sau (2) sau a decis, în temeiul alineatului (1) sau (2) al prezentului articol, să nu dea nicio ordonanță, această instanță solicită autorității centrale a statului să informeze autoritatea judiciară emitentă și, după caz, Eurojust, asupra deciziei sale indicând motivele. Autoritatea centrală a statului execută această ordonanță.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            14. La 17 decembrie 2012, Magistrates’ Courts in Dungannon a emis un mandat european de arestare împotriva pârâtului din litigiul principal, în cadrul urmăririi penale declanșate împotriva sa pentru fapte comise în Regatul Unit la 31 mai 1998 care puteau fi calificate drept omor și deținerea unei arme de foc cu scopul punerii în pericol a vieții.
            15. High Court a contrasemnat, la 7 ianuarie 2013, acest mandat european de arestare pentru a permite arestarea domnului Lanigan de către An Garda Síochána (poliția națională).
            16. La 16 ianuarie 2013, domnul Lanigan fost arestat, în temeiul mandatului european de arestare menționat, și a fost prezentat în fața High Court. El a informat această instanță că nu consimte la predarea sa către autoritățile judiciare ale Regatului Unit și a fost încarcerat în așteptarea unei decizii privind predarea sa către aceste autorități.
            17. Examinarea situației domnului Lanigan de către High Court a început la 30 iunie 2014, în urma unei serii de amânări din cauza, printre altele, a unor incidente de procedură descrise în decizia de trimitere. Pârâtul din litigiul principal a invocat în aceste condiții noi argumente care, în opinia sa, se opuneau predării sale către autoritățile Regatului Unit. Evaluarea temeiniciei acestor argumente a justificat printre altele trimiterea unor cereri de informații suplimentare acestor autorități, în vederea evaluării credibilității afirmațiilor domnului Lanigan potrivit cărora predarea sa către autoritățile menționate era susceptibilă să îi pună în pericol viața.
            18. După primirea, la 8 decembrie 2014, a informațiilor solicitate, domnul Lanigan a prezentat, la 15 decembrie 2014, o cerere de liberare pe cauțiune. High Court a admis această cerere și a autorizat, așadar, liberarea pe cauțiune a acestuia impunându‑i respectarea anumitor condiții. Cu toate acestea, întrucât condițiile menționate nu au fost întrunite, domnul Lanigan rămâne încarcerat.
            19. Pe de altă parte, domnul Lanigan a susținut de asemenea, în ședința din 15 decembrie 2014 în fața High Court, că cererea de predare trebuia să fie respinsă din cauza depășirii termenelor prevăzute de decizia‑cadru.
            20. În aceste condiții, High Court a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Care este efectul nerespectării termenelor prevăzute la articolul 17 din decizia‑cadru coroborat cu articolul 15 din aceeași decizie‑cadru?
            2) Nerespectarea termenelor prevăzute la articolul 17 din decizia‑cadru îi conferă anumite drepturi persoanei menținute în detenție până la adoptarea deciziei privind predarea sa pe o durată care depășește termenele prevăzute?”
            Cu privire la procedura de urgență
            21. High Court a solicitat ca prezenta trimitere preliminară să fie supusă procedurii de urgență prevăzute la articolul 107 din Regulamentul de procedură al Curții.
            22. Instanța de trimitere a motivat această cerere subliniind că pârâtul din litigiul principal se află în detenție de la 16 ianuarie 2013 în vederea executării mandatului european de arestare emis împotriva sa.
            23. În această privință, trebuie arătat, în primul rând, că prezenta trimitere preliminară privește interpretarea deciziei‑cadru, care intră în domeniul ce figurează în partea a treia din Tratatul FUE, titlul V din aceasta, privind spațiul de libertate, securitate și justiție. Ea este, așadar, susceptibilă de a fi judecată potrivit procedurii preliminare de urgență.
            24. În al doilea rând, trebuie să se constate că domnul Lanigan este în prezent lipsit de libertate și că menținerea sa în detenție depinde de soluționarea litigiului principal.
            25. În aceste condiții, Camera a patra a Curții a decis, la 28 mai 2015, la propunerea judecătorului raportor și după ascultarea avocatului general, să admită cererea instanței de trimitere privind judecarea prezentei trimiteri preliminare potrivit procedurii de urgență și să trimită cauza în fața Curții pentru a fi atribuită Marii Camere.
            Cu privire la întrebările preliminare
            26. Prin intermediul întrebărilor preliminare formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 12, articolul 15 alineatul (1) și articolul 17 din decizia‑cadru trebuie interpretate în sensul că se opun ca, după expirarea termenelor stabilite la articolul 17 menționat, autoritatea judiciară de executare, pe de o parte, să adopte decizia privind executarea mandatului european de arestare și, pe de altă parte, să mențină în detenție persoana căutată, în condițiile în care durata totală a detenției acestei persoane depășește respectivele termene.
            27. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că decizia‑cadru, după cum reiese mai ales din articolul 1 alineatele (1) și (2), precum și din considerentele (5) și (7) ale acesteia, are ca obiect înlocuirea sistemului multilateral de extrădare între statele membre cu un sistem de predare între autoritățile judiciare a persoanelor condamnate sau bănuite în scopul executării sentințelor de condamnare sau a urmăririlor, acest din urmă sistem fiind bazat pe principiul recunoașterii reciproce (Hotărârea Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, punctul 36, și Hotărârea F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctul 34).
            28. Decizia‑cadru vizează astfel, prin introducerea unui nou sistem simplificat și mai eficient de predare a persoanelor condamnate sau bănuite că au încălcat legea penală, să faciliteze și să accelereze cooperarea judiciară în scopul de a contribui la realizarea obiectivului atribuit Uniunii de a deveni un spațiu de libertate, securitate și justiție, întemeindu‑se pe gradul ridicat de încredere care trebuie să existe între statele membre (Hotărârea Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, punctul 37, și Hotărârea F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctul 35).
            29. Acest obiectiv de accelerare a cooperării judiciare se află la baza mai multor aspecte ale deciziei‑cadru, în special a reglementării termenelor de adoptare a deciziilor referitoare la mandatul european de arestare (Hotărârea F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctul 58).
            30. În această privință, trebuie arătat că articolul 15 alineatul (1) din decizia‑cadru prevede, în general, că autoritatea judiciară de executare decide predarea persoanei căutate „în termenele și în condițiile stabilite în prezenta decizie‑cadru”.
            31. În ceea ce privește în special adoptarea deciziei privind executarea mandatului european de arestare, articolul 17 alineatul (1) din decizia‑cadru prevede că acest mandat „se soluționează și se execută în regim de urgență”. Alineatele (2) și (3) ale acestui articol stabilesc, la rândul lor, termene precise pentru adoptarea deciziei definitive privind executarea unui astfel de mandat, alineatul (4) al acestuia permițând prelungirea acestor termene în care ar trebui să fie adoptată această decizie.
            32. Din jurisprudența Curții rezultă că articolele 15 și 17 din decizia‑cadru trebuie interpretate în sensul că impun ca decizia definitivă privind executarea mandatului european de arestare să intervină, în principiu, în aceste termene, a căror importanță este de altfel exprimată în mai multe dispoziții ale deciziei‑cadru (a se vedea în acest sens Hotărârea F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctele 62 și 64).
            33. Din cele ce precedă reiese că statul membru de executare este obligat să respecte termenele prevăzute la articolul 17 menționat. Prin urmare, pentru a răspunde la întrebările adresate, este necesar să se aprecieze dacă adoptarea deciziei privind executarea mandatului european de arestare, pe de o parte, și menținerea în detenție a persoanei căutate în temeiul acestui mandat, pe de altă parte, rămân posibile atunci când acest stat nu s‑a conformat obligației de a adopta o decizie finală privind executarea acestui mandat de arestare în termenele stabilite.
            Cu privire la adoptarea deciziei privind executarea mandatului european de arestare
            34. Deși articolul 15 alineatul (1) din decizia‑cadru prevede cu claritate că autoritatea judiciară de executare decide, în termenele stabilite în decizia‑cadru, cu privire la predarea persoanei, modul de redactare a acestei dispoziții nu este suficient pentru a determina dacă executarea unui mandat european de arestare trebuie continuată după expirarea acestor termene și în special dacă autoritatea judiciară de executare este obligată să adopte decizia privind executarea mandatului european de arestare după expirarea termenelor stabilite la articolul 17 din decizia‑cadru.
            35. În această privință, trebuie amintit că, conform unei jurisprudențe constante a Curții, în vederea interpretării unei dispoziții a dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (Hotărârea Maatschap L. A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat‑Troost, C‑11/12, EU:C:2012:808, punctul 27, precum și Hotărârea Koushkaki, C‑84/12, EU:C:2013:862, punctul 34 și jurisprudența citată).
            36. În ceea ce privește contextul în care se înscrie articolul 15 alineatul (1) din decizia‑cadru, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că principiul recunoașterii reciproce, care constituie „piatra de temelie” a cooperării judiciare, implică, în temeiul articolului 1 alineatul (2) din decizia‑cadru, obligația statelor membre de a da curs unui mandat european de arestare. Astfel, acestea nu pot să refuze să execute un asemenea mandat decât în cazurile de neexecutare prevăzute la articolele 3, 4 și 4a din decizia‑cadru și nu pot supune executarea acestuia decât condițiilor definite la articolul 5 din aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea West, C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, punctul 55, Hotărârea Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, punctul 38, și Hotărârea F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctul 36).
            37. În consecință, având în vedere, pe de o parte, caracterul central al obligației de a executa mandatul european de arestare în sistemul instituit prin decizia‑cadru și, pe de altă parte, absența din aceasta a oricărei indicații explicite în ceea ce privește o limitare a validității în timp a acestei obligații, norma prevăzută la articolul 15 alineatul (1) din decizia‑cadru nu poate fi interpretată în sensul că presupune că după expirarea termenelor stabilite la articolul 17 din decizia‑cadru, autoritatea judiciară de executare nu ar mai putea adopta decizia privind executarea mandatului european de arestare sau că statul membru de executare nu ar mai fi obligat să continue procedura de executare a acestuia.
            38. Această interpretare este confirmată de împrejurarea că legiuitorul Uniunii a avut în vedere în mod expres, la articolul 17 alineatul (7) din decizia‑cadru, situația în care un stat membru nu ar putea respecta termenele prevăzute la acest articol 17, fără să prevadă că autoritatea judiciară de executare nu ar mai putea în acest caz să adopte decizia privind executarea mandatului european de arestare sau că obligația de a continua executarea mandatului european de arestare ar fi în acest caz înlăturată. Articolul 17 alineatul (7) din decizia‑cadru evocă de altfel apariția uneia sau mai multor „întârzieri în executare”, arătând astfel că legiuitorul Uniunii a considerat că, în situația în care aceste termene nu au fost respectate, executarea mandatului european de arestare este amânată, iar nu abandonată.
            39. În fond, o interpretare contrară a articolului 15 alineatul (1) din decizia‑cadru nu ar fi coerentă cu articolul 17 alineatul (5) din aceasta. Astfel, această din urmă dispoziție prevede că autoritatea judiciară de executare trebuie să se asigure că sunt îndeplinite condițiile materiale necesare unei predări efective a persoanei căutate până la adoptarea unei decizii definitive privind executarea mandatului european de arestare, fără a limita în timp validitatea acestei obligații și în special fără să prevadă că aceasta ar înceta după expirarea termenelor stabilite la articolul 17 din decizia‑cadru. Or, menținerea unei astfel de obligații în această ipoteză nu are sens decât dacă autoritatea judiciară de executare este obligată să adopte decizia privind executarea mandatului european de arestare după expirarea acestor termene.
            40. În plus, o interpretare a articolului 15 alineatul (1) din decizia‑cadru potrivit căreia autoritatea judiciară de executare nu ar mai trebui să adopte decizia privind executarea mandatului european de arestare după expirarea termenelor menționate ar fi de natură să aducă atingere obiectivului de accelerare și de simplificare a cooperării judiciare urmărit de decizia‑cadru, această interpretare fiind printre altele susceptibilă să oblige statul membru emitent să emită un al doilea mandat european de arestare pentru a permite desfășurarea unei noi proceduri de predare în termenele prevăzute de decizia‑cadru.
            41. Astfel, întrucât evită ca efectul mandatelor europene de arestare să fie diminuat și ca întârzierea în executarea acestor mandate să implice proceduri mai complexe, interpretarea articolelor 15 și 17 din decizia‑cadru potrivit căreia decizia privind executarea mandatului european de arestare poate să fie adoptată și după expirarea termenelor stabilite de acest din urmă articol nu face decât să faciliteze predarea persoanelor căutate, în conformitate cu principiul recunoașterii reciproce prevăzut la articolul 1 alineatul (2) din decizia‑cadru, care constituie norma esențială instituită prin aceasta din urmă (a se vedea prin analogie Hotărârea Wolzenburg, C‑123/08, EU:C:2009:616, punctul 59, și Hotărârea West, C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, punctul 62). În plus, o interpretare contrară a articolelor 15 și 17 din decizia‑cadru ar fi de natură să favorizeze practicile dilatorii prin care se urmărește împiedicarea executării mandatelor europene de arestare.
            42. Rezultă din cele ce precedă că simpla expirare a termenelor stabilite la articolul 17 din decizia‑cadru nu poate sustrage statul membru de executare de la obligația sa de a continua procedura de executare a unui mandat european de arestare și de a adopta decizia privind executarea acestuia.
            Cu privire la menținerea în detenție a persoanei căutate
            43. Potrivit articolului 12 din decizia‑cadru, autoritatea judiciară de executare decide dacă o persoană arestată în temeiul unui mandat european de arestare trebuie să rămână în detenție, în conformitate cu dreptul statului membru de executare. Acest articol precizează de asemenea că punerea provizorie în libertate a acestei persoane este posibilă în orice moment, în conformitate cu dreptul acestui stat, cu condiția ca autoritatea competentă a statului menționat să ia orice măsură pe care o va considera necesară pentru a evita fuga persoanei respective.
            44. Trebuie să se constate că acest articol nu prevede, la modul general, că menținerea în detenție a persoanei căutate ar fi preconizată numai în limite temporale precise și nici, în special, că aceasta ar fi exclusă după expirarea termenelor prevăzute la articolul 17 din decizia‑cadru.
            45. Totodată, deși articolul 12 din decizia‑cadru admite, în anumite condiții, posibilitatea unei puneri provizorii în libertate a persoanei arestate în temeiul unui mandat european de arestare, el nu prevede că, după expirarea termenelor prevăzute la articolul 17 din decizia‑cadru, autoritatea judiciară de executare ar fi obligată să procedeze la o asemenea punere în libertate sau, a fortiori , la o punere în libertate pură și simplă a acestei persoane.
            46. În această privință, trebuie să se sublinieze că nicio altă dispoziție a deciziei‑cadru nu prevede obligații de această natură.
            47. În special, spre deosebire de articolul 23 alineatul (5) din decizia‑cadru, care prevede că, după expirarea termenelor pentru predarea persoanei căutate în urma adoptării deciziei privind executarea mandatului european de arestare, această persoană este pusă în libertate în cazul în care se mai află în detenție, articolul 17 din decizia‑cadru nu stabilește o relație între punerea în libertate a persoanei menționate și expirarea termenelor de adoptare a acestei decizii.
            48. În această privință, trebuie arătat că articolul 17 din decizia‑cadru prevede, la alineatele (2) și (3), că decizia privind executarea mandatului european de arestare „ar trebuie să fie luată” în termenele indicate, iar la alineatul (4), că aceste termene „pot fi prelungite”, în timp ce articolul 23 alineatul (5) din decizia‑cadru prevede, într‑un mod mai afirmativ, că persoana căutată „este pusă în libertate” în cazul în care se mai află în detenție la expirarea termenelor prevăzute de acest articol.
            49. În ceea ce privește această diferență între consecințele prevăzute de legiuitorul Uniunii aferente expirării termenelor stabilite la articolul 17 și, respectiv, la articolul 23 din decizia‑cadru, se poate observa de altfel că Propunerea Comisiei care a condus la adoptarea deciziei‑cadru [COM(2001) 522 final] prevedea, dimpotrivă, că persoana căutată trebuia în mod imperativ să fie eliberată atât la expirarea termenelor referitoare la adoptarea deciziei privind executarea mandatului european de arestare, cât și la expirarea termenelor de predare.
            50. Pe de altă parte, în măsura în care din considerațiile care figurează la punctele 34-42 din prezenta hotărâre rezultă că procedura de executare a mandatului european de arestare trebuie să fie continuată și după expirarea termenelor stabilite la articolul 17 din decizia‑cadru, o obligație generală și necondiționată de punere provizorie în libertate sau, a fortiori , de punere în libertate pură și simplă a acestei persoane după expirarea acestor termene sau atunci când durata totală a detenției persoanei căutate depășește termenele menționate ar putea să limiteze eficacitatea sistemului de predare instituit prin decizia‑cadru și, prin urmare, să împiedice realizarea obiectivelor urmărite de aceasta.
            51. În sfârșit, este necesar să se arate că articolul 26 alineatul (1) din decizia‑cadru prevede că statul membru emitent compută din durata totală a privării de libertate care ar trebui executată în acesta toate perioadele de detenție rezultând din executarea unui mandat european de arestare, asigurând în acest fel că orice perioadă de detenție, chiar rezultată dintr‑o eventuală menținere în detenție după expirarea termenelor prevăzute la articolul 17 din decizia‑cadru, va fi luată în considerare în mod corespunzător în cazul executării unei pedepse privative de libertate în statul membru emitent.
            52. Rezultă că articolul 12 din decizia‑cadru coroborat cu articolul 17 din aceasta trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în principiu, ca autoritatea judiciară de executare să mențină în detenție persoana căutată, în conformitate cu dreptul statului membru de executare, după expirarea termenelor stabilite la articolul 17 din decizia‑cadru, chiar dacă durata totală a detenției acestei persoane depășește respectivele termene.
            53. Cu toate acestea, articolul 1 alineatul (3) din decizia‑cadru amintește expres că aceasta nu poate avea ca efect modificarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale și a principiilor juridice fundamentale, astfel cum sunt acestea consacrate la articolul 6 UE și reflectate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „Carta”), obligație care, în plus, privește toate statele membre, în special statul membru emitent și pe cel de executare (a se vedea în acest sens Hotărârea F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctele 40 și 41).
            54. Articolul 12 din decizia‑cadru trebuie, prin urmare, să fie interpretat în conformitate cu articolul 6 din Cartă, care prevede că orice persoană are dreptul la libertate și la siguranță.
            55. În această privință, trebuie amintit că articolul 52 alineatul (1) din Cartă admite că pot fi impuse restrângeri ale exercițiului unor drepturi, precum cele consacrate la articolul 6 din aceasta, în măsura în care aceste restrângeri sunt prevăzute de lege, respectă substanța acestor drepturi și libertăți și, prin respectarea principiului proporționalității, sunt necesare și răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți (a se vedea în acest sens Hotărârea Volker und Markus Schecke și Eifert, C‑92/09 și C‑93/09, EU:C:2010:662, punctul 50).
            56. În plus, din articolul 52 alineatul (3) din Cartă rezultă că, în măsura în care aceasta conține drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin CEDO, înțelesul și întinderea lor sunt aceleași cu cele prevăzute de convenția menționată. Articolul 53 din Cartă adaugă în acest sens că nicio dispoziție a acesteia nu trebuie să fie interpretată în sensul că limitează sau aduce atingere drepturilor recunoscute în special de CEDO (Hotărârea Volker und Markus Schecke și Eifert, C‑92/09 și C‑93/09, EU:C:2010:662, punctul 51).
            57. Din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la articolul 5 paragraful 1 litera f din CEDO, privind procedurile de extrădare, reiese că numai desfășurarea unei astfel de proceduri justifică privarea de libertate întemeiată pe acest articol și că, în consecință, dacă procedura nu este efectuată cu diligența impusă, detenția încetează să fie justificată (a se vedea în special Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârile Quinn împotriva Franței, 22 martie 1995, seria A, nr. 311, § 48, și Gallardo Sanchez împotriva Italiei, nr. 11620/07, § 40, CEDO‑2015).
            58. În consecință, dat fiind că emiterea unui mandat european de arestare nu poate, prin ea însăși, să justifice o detenție a persoanei căutate pentru o durată totală care depășește timpul necesar executării acestui mandat, autoritatea judiciară de executare nu va putea să decidă menținerea persoanei în detenție, în conformitate cu articolul 6 din Cartă, decât dacă procedura de executare a mandatului european de arestare a fost efectuată într‑un mod suficient de diligent și, prin urmare, dacă durata detenției nu are un caracter excesiv.
            59. Pentru a se asigura că este într‑adevăr așa, autoritatea judiciară de executare va trebui să efectueze un control concret al situației în cauză, ținând seama de toate elementele pertinente în vederea evaluării justificării duratei procedurii, în special eventuala pasivitate a autorităților statelor membre în cauză și, dacă este cazul, contribuția persoanei căutate la această durată. Pedeapsa la care se expune această persoană sau pronunțată împotriva acesteia în ceea ce privește faptele care au justificat emiterea mandatului european de arestare al cărui obiect îl constituie persoana căutată, precum și existența unui risc de fugă vor trebui de asemenea să fie luate în considerare.
            60. În acest context, împrejurarea că persoana căutată a fost deținută o durată totală care depășește cu mult termenele stabilite la articolul 17 din decizia‑cadru este de asemenea pertinentă, în măsura în care aceste termene sunt în principiu suficiente, având în vedere printre altele rolul esențial al principiului recunoașterii reciproce în sistemul instituit prin decizia‑cadru, pentru ca autoritatea judiciară de executare să efectueze controalele prealabile executării unui mandat european de arestare și să adopte decizia privind executarea unui astfel de mandat.
            61. În orice caz, dacă autoritatea judiciară de executare constată, în urma controlului menționat la punctele 58-60 din prezenta hotărâre, că este obligată să pună capăt detenției persoanei căutate, atunci îi revine sarcina ca, în temeiul articolului 12 și al articolului 17 alineatul (5) din decizia‑cadru, să ia, împreună cu punerea provizorie în libertate a acestei persoane, orice măsură pe care o va considera necesară pentru a evita fuga acesteia și să se asigure că condițiile materiale necesare în vederea predării sale efective rămân întrunite câtă vreme nu s‑a adoptat nicio decizie definitivă privind executarea mandatului european de arestare.
            62. Având în vedere cele ce precedă, este necesar ca la întrebările adresate să se răspundă, în primul rând, că articolul 15 alineatul (1) și articolul 17 din decizia‑cadru trebuie interpretate în sensul că autoritatea judiciară de executare rămâne obligată să adopte decizia privind executarea mandatului european de arestare după expirarea termenelor stabilite la articolul 17 menționat.
            63. În al doilea rând, articolul 12 din decizia‑cadru coroborat cu articolul 17 din aceasta și în lumina articolului 6 din Cartă trebuie interpretat în sensul că nu se opune, într‑o astfel de situație, menținerii în detenție a persoanei căutate, în conformitate cu dreptul statului membru de executare, chiar dacă durata totală a detenției acestei persoane depășește respectivele termene, cu condiția ca această durată să nu aibă un caracter excesiv în raport cu caracteristicile procedurii urmate în cauza principală, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere. Dacă autoritatea judiciară de executare decide să pună capăt detenției persoanei menționate, această autoritate este obligată să ia, împreună cu punerea provizorie în libertate a acesteia, orice măsură pe care o va considera necesară pentru a evita fuga acesteia și să se asigure că condițiile materiale necesare în vederea predării sale efective rămân întrunite câtă vreme nu s‑a adoptat nicio decizie definitivă privind executarea mandatului european de arestare.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            64. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
            Articolul 15 alineatul (1) și articolul 17 din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009, trebuie interpretate în sensul că autoritatea judiciară de executare rămâne obligată să adopte decizia privind executarea mandatului european de arestare după expirarea termenelor stabilite la articolul 17 menționat.
            Articolul 12 din decizia‑cadru menționată coroborat cu articolul 17 din aceasta și în lumina articolului 6 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că nu se opune, într‑o astfel de situație, menținerii în detenție a persoanei căutate, în conformitate cu dreptul statului membru de executare, chiar dacă durata totală a detenției acestei persoane depășește respectivele termene, cu condiția ca această durată să nu aibă un caracter excesiv în raport cu caracteristicile procedurii urmate în cauza principală, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere. Dacă autoritatea judiciară de executare decide să pună capăt detenției persoanei menționate, această autoritate este obligată să ia, împreună cu punerea provizorie în libertate a acesteia, orice măsură pe care o va considera necesară pentru a evita fuga acesteia și să se asigure că condițiile materiale necesare în vederea predării sale efective rămân întrunite câtă vreme nu s‑a adoptat nicio decizie definitivă privind executarea mandatului european de arestare.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 16 decembrie 2015.#British Airways plc împotriva Comisiei Europene.#Concurență – Înțelegeri – Piața serviciilor de transport aerian de mărfuri – Acorduri și practici concertate cu privire la mai multe elemente ale prețurilor serviciilor de transport aerian de mărfuri (introducerea unor suprataxe de carburant și a unor suprataxe de securitate, refuzul de a plăti un comision pe suprataxe) – Articolul 101 TFUE, articolul 53 din Acordul privind SEE și articolul 8 din Acordul dintre Comunitate și Elveția privind transportul aerian – Obligația de motivare.#Cauza T-48/11.