title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 23 februarie 2010. # London Borough of Harrow împotriva Nimco Hassan Ibrahim şi Secretary of State for the Home Department. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Regatul Unit. # Libera circulație a persoanelor - Dreptul de ședere al unui resortisant al unui stat terț, care este soțul unui resortisant al unui stat membru, și al copiilor acestora, ei înșiși resortisanți ai unui stat membru - Încetarea activității salariate a resortisantului unui stat membru urmată de plecarea sa din statul membru gazdă - Înscrierea copiilor într-o instituție de învățământ - Lipsa mijloacelor de subzistență - Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 - Articolul 12 - Directiva 2004/38/CE. # Cauza C-310/08.

text:
      Cauza C‑310/08
      London Borough of Harrow
      împotriva
      Nimco Hassan Ibrahim
      și
      Secretary of State for the Home Department
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]
      „Libera circulație a persoanelor – Dreptul de ședere al unui resortisant al unui stat terț, care este soțul unui resortisant al unui stat membru, și al copiilor
         acestora, ei înșiși resortisanți ai unui stat membru – Încetarea activității salariate a resortisantului unui stat membru urmată de plecarea sa din statul membru gazdă – Înscrierea copiilor într‑o instituție de învățământ – Lipsa mijloacelor de subzistență – Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 – Articolul 12 – Directiva 2004/38/CE”

      Sumarul hotărârii
      1.        Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Drept de acces al copiilor unui lucrător la sistemul de învățământ organizat
            de statul membru gazdă – Drept de ședere pentru a urma cursurile în sistemul de învățământ general
      (Regulamentul nr. 1612/68 al Consiliului, art. 12)
      2.        Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Dreptul de ședere al membrilor familiei – Copiii unui resortisant al unui stat
            membru care lucrează sau a lucrat în statul membru gazdă – Părinte în îngrijirea căruia se află în fapt acești copii
      (Regulamentul nr. 1612/68 al Consiliului, art. 10 și 12; Directiva 2004/38 a Parlamentului European și a Consiliului)
      1.        Copiii unui cetățean al Uniunii Europene care s‑au stabilit într‑un stat membru atunci când părintele lor își exercita dreptul
         de ședere în calitate de lucrător migrant în acest stat membru au dreptul să rămână în acest stat pentru a urma cursurile
         în sistemul de învățământ general, conform articolului 12 din Regulamentul nr. 1612/68 privind libera circulație a lucrătorilor
         în cadrul Comunității. Faptul că părinții acestor copii au divorțat între timp, precum și că numai unul dintre părinți este
         cetățean al Uniunii și că acest părinte nu mai este lucrător migrant în statul membru gazdă nu are niciun efect în această
         privință.

      (a se vedea punctul 29)
      2.        Copiii unui resortisant al unui stat membru care lucrează sau a lucrat în statul membru gazdă și părintele în îngrijirea căruia
         se află în fapt aceștia se pot prevala în acest din urmă stat de un drept de ședere numai în temeiul articolului 12 din Regulamentul
         nr. 1612/68 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul
         nr. 2434/92, fără ca un astfel de drept să fie supus condiției ca aceștia să dispună de suficiente resurse și să dețină asigurări
         medicale complete în acest stat.

      Astfel, dreptul pe care articolul 12 din Regulamentul nr. 1612/68 îl recunoaște copilului unui lucrător migrant de a continua
         școala, în cele mai bune condiții, în statul membru gazdă presupune în mod obligatoriu ca respectivul copil să aibă dreptul
         de a fi însoțit de persoana care asigură în fapt îngrijirea sa și, prin urmare, ca această persoană să fie în măsură să locuiască
         împreună cu el în statul membru respectiv pe durata studiilor. Aplicarea articolului menționat trebuie să fie realizată în
         mod autonom față de dispozițiile dreptului Uniunii care reglementează condițiile de exercitare a dreptului de ședere în alt
         stat membru. O astfel de autonomie a articolului 12 în raport cu articolul 10 din același regulament a trebuie să subziste
         în relație cu dispozițiile Directivei 2004/38 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre
         pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor
         64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 și 93/96. O soluție contrară ar fi de natură să compromită obiectivul
         integrării familiei lucrătorului migrant în societatea din statul membru gazdă, astfel cum prevede al cincilea considerent
         al Regulamentului nr. 1612/68. Pentru ca o astfel de integrare să poată reuși, copilul unui lucrător, resortisant al unui
         stat membru, trebuie să aibă în mod necesar posibilitatea de a merge la școală și de a face studii în statul membru gazdă
         și, după caz, de a le finaliza cu succes.

      În ceea ce privește condiția ca persoanele interesate să dispună de suficiente resurse și să dețină asigurări medicale complete
         în statul membru gazdă, aceasta nu figurează la articolul 12 din Regulamentul nr. 1612/68 care nu poate fi interpretat în
         mod restrictiv și, în orice caz, nici să fie lipsit de efectul său util. Nici Directiva 2004/38 nu subordonează, în anumite
         situații, dreptul de ședere în statul membru gazdă al copiilor care își continuă studiile și al părintelui în îngrijirea căruia
         se află în fapt copiii condiției ca aceștia din urmă să dispună de suficiente resurse și să dețină asigurări medicale complete.

      (a se vedea punctele 31, 42, 43, 52, 56 și 59 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      23 februarie 2010(*)

      „Libera circulație a persoanelor – Dreptul de ședere al unui resortisant al unui stat terț, care este soțul unui resortisant al unui stat membru, și al copiilor
         acestora, ei înșiși resortisanți ai unui stat membru – Încetarea activității salariate a resortisantului unui stat membru urmată de plecarea sa din statul membru gazdă – Înscrierea copiilor într‑o instituție de învățământ – Lipsa mijloacelor de subzistență – Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 – Articolul 12 – Directiva 2004/38/CE”

      În cauza C‑310/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Court of Appeal
         (England & Wales) (Civil Division) (Regatul Unit), prin decizia din 21 aprilie 2008, primită de Curte la 11 iulie 2008, în
         procedura

      London Borough of Harrow
      împotriva
      Nimco Hassan Ibrahim,
      Secretary of State for the Home Department,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii J. N. Cunha Rodrigues (raportor), K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot și doamna
         P. Lindh, președinți de cameră, domnii C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, P. Kūris, E. Juhász, L. Bay Larsen, T.
         von Danwitz și A. Arabadjiev, judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul H. von Holstein, grefier adjunct,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 septembrie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru London Borough of Harrow, de domnul K. Rutledge, barrister;
      –        pentru doamna Ibrahim, de doamna N. Rogers, barrister, mandatată de doamna S. Morshead, solicitor;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna V. Jackson, în calitate de agent, asistată de domnul C. Lewis, QC;
      –        pentru guvernul danez, de domnul R. Holdgaard, în calitate de agent;
      –        pentru Irlanda, de domnii D. O’Hagan și B. O’Moore, în calitate de agenți, asistați de domnul D. Conlan Smyth, barrister;
      –        pentru guvernul italian, de doamna I. Bruni, în calitate de agent, asistată de doamna W. Ferrante, avvocato dello Stato;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna D. Maidani și de domnul M. Wilderspin, în calitate de agenți;
      –        pentru Autoritatea AELS de Supraveghere, de domnul N. Fenger, precum și de doamnele F. Simonetti și I. Hauger, în calitate
         de agenți,

      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 20 octombrie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 12 din Regulamentul (CEE) nr. 1612/68
         al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității (JO L 257, p. 2, Ediție
         specială, 05/vol. 1, p. 11), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2434/92 al Consiliului din 27 iulie 1992
         (JO L 245, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1612/68”), și a Directivei 2004/38/CE a Parlamentului European și
         a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii
         Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE,
         68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (JO L 158, p. 77, și rectificări
         în JO 2004, L 229, p. 35, JO 2005, L 197, p. 34, precum și JO 2007, L 204, p. 28, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 56).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între London Borough of Harrow (municipalitatea din Harrow, Londra),
         pe de o parte, și doamna Ibrahim și Secretary of State for the Home Department, pe de altă parte, în legătură cu respingerea
         cererii formulate de doamna Ibrahim în scopul de a beneficia de ajutorul pentru locuință.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Al cincilea considerent al Regulamentului nr. 1612/68 are următorul cuprins:

      „întrucât exercitarea nestingherită și demnă a dreptului la libera circulație necesită, conform unor standarde obiective,
         asigurarea unui tratament egal, în fapt și în drept, în ceea ce privește toate aspectele legate de desfășurarea în sine a
         unei activități salariate și de accesul la locuință, precum și înlăturarea obstacolelor în ceea ce privește mobilitatea lucrătorilor,
         în special în ceea ce privește dreptul lucrătorilor de a‑și întregi familia și condițiile de integrare a familiei în țara
         gazdă”.

      4        Articolul 10 din Regulamentul nr. 1612/68 prevedea:

      „(1)      Indiferent de cetățenie, următoarele persoane au dreptul să se stabilească împreună cu lucrătorii care sunt resortisanți ai
         unui stat membru și ocupă un loc de muncă pe teritoriul altui stat membru:

      (a)      soțul și descendenții sub vârsta de 21 ani sau care se află în întreținere;
      (b)      ascendenții lucrătorului și ai soțului și care se află în întreținerea lucrătorului.
      (2)      Statele membre favorizează admiterea oricărui membru de familie care nu beneficiază de dispozițiile alineatului (1), dacă
         acesta se află în întreținerea lucrătorului sau locuiește împreună cu acesta în țara de proveniență a lucrătorului.

      (3)      În aplicarea alineatelor (1) și (2), lucrătorul trebuie să dispună pentru familia sa de o locuință considerată normală pentru
         lucrătorii naționali din regiunea în care este încadrat în muncă, fără ca această dispoziție să poate da naștere la discriminare
         între lucrătorii naționali și lucrătorii provenind din alte state membre.”

      5        Articolul 11 din Regulamentul nr. 1612/68 prevedea:

      „În cazul în care un resortisant al unui stat membru desfășoară o activitate salariată sau nesalariată pe teritoriul altui
         stat membru, soțul și copiii sub vârsta de 21 de ani sau care se află în întreținere au dreptul de acces la orice activitate
         salariată pe întreg teritoriul statului respectiv, chiar dacă aceștia nu au cetățenia unui stat membru.”

      6        Articolele 10 și 11 din Regulamentul nr. 1612/68 au fost abrogate începând cu 30 aprilie 2006 în temeiul articolului 38 alineatul
         (1) din Directiva 2004/38.

      7        Articolul 12 primul paragraf din Regulamentul nr. 1612/68 prevede:

      „Copiii resortisantului unui stat membru care este sau a fost încadrat în muncă pe teritoriul unui alt stat membru sunt admiși
         în sistemul de învățământ general, la cursurile de ucenici și de formare profesională în aceleași condiții ca și resortisanții
         statului respectiv, dacă aceștia domiciliază pe teritoriul acelui stat.”

      8        Considerentele (3) și (16) ale Directivei 2004/38 au următorul cuprins:

      „(3)      Cetățenia Uniunii ar trebui să constituie statutul fundamental al resortisanților din statele membre dacă aceștia își exercită
         dreptul la liberă circulație și ședere. Este așadar necesar să se codifice și să se revizuiască instrumentele comunitare existente
         care tratează în mod separat lucrătorii care desfășoară activități salariate, cei care desfășoară activități independente,
         precum și studenții și alte persoane inactive, în scopul simplificării și întăririi dreptului la liberă circulație și ședere
         pentru toți cetățenii Uniunii.

      […]
      (16)      Atât timp cât beneficiarii dreptului de ședere nu devin o sarcină excesivă pentru sistemul de asistență socială al statului
         membru gazdă, aceștia nu ar trebui să fie expulzați. Prin urmare, o măsură de expulzare nu poate constitui consecința automată
         a recurgerii la asistența socială. Statul membru gazdă ar trebui să verifice dacă, într‑un asemenea caz, nu este vorba despre
         dificultăți temporare și să ia în considerare perioada de ședere, circumstanțele personale și cuantumul ajutoarelor acordate
         pentru a determina dacă beneficiarul constituie o sarcină excesivă pentru sistemul său de asistență socială și de a proceda,
         dacă este cazul, la expulzarea sa. Măsura de expulzare nu ar trebui în niciun caz să se adopte împotriva lucrătorilor care
         desfășoară activități salariate, a celor care desfășoară activități independente sau a persoanelor care caută de lucru, astfel
         cum sunt acestea definite de Curtea de Justiție, decât din motive ce țin de ordinea publică sau de siguranța publică.”

      9        Potrivit articolului 7 alineatele (1) și (2) din aceeași directivă:

      „(1)      Toți cetățenii Uniunii au dreptul de ședere pe teritoriul altui stat membru pentru o perioadă mai mare de trei luni în cazurile
         în care:

      (a)      sunt lucrători care desfășoară activități salariate sau activități independente în statul membru gazdă sau
      (b)      dispun de suficiente resurse pentru ei și pentru membrii familiilor lor, astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul
         de asistență socială al statului membru gazdă în cursul șederii și dețin asigurări medicale complete în statul membru gazdă
         sau

      (c)      –       sunt înscriși într‑o instituție privată sau publică, acreditată sau finanțată de către statul membru gazdă pe baza legislației
         sau a practicilor sale administrative, cu scopul principal de a urma studii, inclusiv de formare profesională și

               –       dețin asigurări medicale complete în statul membru gazdă și asigură autoritatea națională competentă, printr‑o declarație
         sau o altă procedură echivalentă la propria alegere, că posedă suficiente resurse pentru ei înșiși și pentru membrii de familie,
         astfel încât să nu devină o povară pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în timpul perioadei de ședere
         sau

      (d)      sunt membri de familie care însoțesc ori se alătură unui cetățean al Uniunii care îndeplinește el însuși condițiile menționate
         la litera (a), (b) sau (c).

      (2)      Dreptul de ședere prevăzut la alineatul (1) se extinde asupra membrilor de familie care nu au cetățenia unui stat membru,
         în cazul în care însoțesc ori se alătură cetățeanului Uniunii în statul membru gazdă, cu condiția ca cetățeanul Uniunii să
         îndeplinească condițiile menționate la alineatul (1) litera (a), (b) sau (c).”

      10      Articolul 12 din Directiva 2004/38, intitulat „Păstrarea dreptului de ședere de către membrii de familie în eventualitatea
         decesului sau plecării cetățeanului Uniunii”, prevede la alineatul (3):

      „Plecarea cetățeanului Uniunii din statul membru gazdă sau decesul acestuia nu atrage pierderea dreptului de ședere pentru
         copiii săi sau pentru părintele care are custodia acestor copii, indiferent de cetățenie, atât timp cât aceștia își au reședința
         în statul membru gazdă și sunt înscriși într‑o instituție de învățământ pentru a studia acolo, până la terminarea studiilor.”

      11      Articolul 24 din aceeași directivă, intitulat „Egalitatea de tratament”, prevede la alineatul (1):

      „Sub rezerva dispozițiilor speciale prevăzute expres de [T]ratat[ul CE] și de dreptul derivat, orice cetățean al Uniunii care,
         în temeiul prezentei directive, își are reședința pe teritoriul statului membru gazdă se bucură de egalitate de tratament
         în raport cu resortisanții statului membru respectiv în domeniul de aplicare al tratatului. Beneficiul acestui drept se extinde
         asupra membrilor de familie care nu au cetățenia unui stat membru și care au dreptul de ședere sau dreptul de ședere permanentă.”

       Reglementarea națională
      12      Potrivit articolului 6 din Regulamentul din 2006 privind imigrația în Regatul Unit (Spațiul Economic European) [Immigration
         (European Economic Area) Regulations 2006], prin „persoană care îndeplinește condițiile” în vederea aplicării acestui regulament
         se înțelege un resortisant al unui stat din Spațiul Economic European care se află în Regatul Unit ca persoană aflată în căutarea
         unui loc de muncă, ca lucrător care desfășoară activități salariate, ca lucrător care desfășoară activități independente,
         ca persoană care este autonomă din punct de vedere economic sau ca student.

      13      Conform articolului 19 alineatul (3) litera (a) din regulamentul menționat, o persoană poate fi expulzată din Regatul Unit
         dacă nu este sau nu mai este o persoană care îndeplinește condițiile în vederea aplicării acestui regulament.

      14      Din Legea locuinței din 1996 (Housing Act 1996) și din Regulamentul din 2006 privind repartiția locuințelor și persoanele
         fără adăpost [Allocation of Housing and Homelessness (Eligibility) Regulations 2006] rezultă că o persoană nu are dreptul
         să solicite un ajutor pentru locuință decât dacă beneficiază în Regatul Unit de dreptul de ședere conferit de dreptul Uniunii.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      15      Doamna Ibrahim este resortisant somalez și este căsătorită cu un cetățean danez, domnul Yusuf.

      16      Domnul Yusuf a venit în Regatul Unit în toamna anului 2002 și a lucrat în acest stat în perioada cuprinsă între octombrie
         2002 și mai 2003. Între lunile iunie 2003 și martie 2004, domnul Yusuf a solicitat să beneficieze de ajutoare pentru incapacitate
         de muncă. Atunci când, la finalul acestei perioade, a fost declarat apt de muncă, domnul Yusuf a părăsit Regatul Unit, unde
         a revenit în cursul lunii decembrie 2006.

      17      Este cert că, între momentul încetării încadrării în muncă și cel al ieșirii din Regatul Unit, domnul Yusuf a încetat să fie
         o „persoană care îndeplinește condițiile” potrivit articolului 6 din Regulamentul din 2006 privind imigrația (Spațiul Economic
         European). La întoarcerea sa în Regatul Unit, domnul Yusuf nu a redobândit statutul de „persoană care îndeplinește condițiile”
         și care beneficiază de dreptul de ședere în temeiul dreptului Uniunii.

      18      Doamna Ibrahim a sosit în Regatul Unit în luna februarie 2003, cu autorizarea serviciilor de imigrație, pentru a se alătura
         soțului său.

      19      Cuplul are patru copii de cetățenie daneză, cu vârste cuprinse între 1 și 9 ani. Cei trei copii mai mari au sosit în Regatul
         Unit împreună cu mama lor, cel de al patrulea copil fiind născut în Regatul Unit. Doi dintre copii, cei mai mari, frecventează
         sistemul public de învățământ de la sosirea lor pe teritoriul acestui stat membru.

      20      După plecarea soțului său din Regatul Unit în 2004, doamna Ibrahim s‑a separat de acesta. Doamna Ibrahim nu a fost niciodată
         autonomă din punct de vedere economic. Aceasta nu lucrează și depinde în întregime de asistența socială pentru a‑și acoperi
         cheltuielile curente și de cazare. Nu deține asigurări medicale complete și este afiliată la National Health Service (serviciul
         de stat pentru sănătate).

      21      În luna ianuarie 2007, doamna Ibrahim a solicitat să beneficieze de ajutorul pentru locuință pentru ea și copiii săi. Prin
         decizia din 1 februarie 2007, această cerere a fost respinsă de funcționarul competent din cadrul London Borough of Harrow.
         Acesta a considerat că nici doamna Ibrahim, nici soțul său nu aveau reședința în Regatul Unit în temeiul dreptului Uniunii.
         La 29 martie 2007, această decizie de respingere a fost confirmată de funcționarul însărcinat cu soluționarea căilor de atac
         exercitate împotriva deciziilor de refuz privind ajutorul pentru locuință.

      22      Doamna Ibrahim a atacat aceste decizii la Clerkenwell and Shoreditch County Court (Tribunalul de Primă Instanță din Clerkenwell
         and Shoreditch) care, prin decizia din 18 octombrie 2007, a admis acțiunea cu care fusese sesizat întrucât doamna Ibrahim,
         în calitate de mamă în îngrijirea căreia se află în fapt copiii, dispune de dreptul de ședere în Regatul Unit în temeiul articolului
         12 din Regulamentul nr. 1612/68, din moment ce aceștia din urmă sunt școlarizați, iar soțul său este cetățean al Uniunii care
         a lucrat în acest stat membru.

      23      London Borough of Harrow a atacat această hotărâre la instanța de trimitere.

      24      În aceste condiții, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze
         Curții următoarele întrebări preliminare:

      „În cazul în care:
      –        soția, resortisant al unui stat terț, și copiii săi, cetățeni ai Uniunii, au însoțit un cetățean al Uniunii care s‑a stabilit
         în Regatul Unit,

      –        cetățeanul Uniunii se afla în Regatul Unit în calitate de lucrător,
      –        ulterior, cetățeanul Uniunii și‑a încetat activitatea salariată și apoi a plecat din Regatul Unit,
      –        cetățeanul Uniunii, soția sa, resortisant al unui stat terț, și copiii nu sunt independenți din punct de vedere economic și
         depind de asistența socială din Regatul Unit,

      –        copiii au început studiile primare în Regatul Unit la scurt timp după sosirea lor, atunci când cetățeanul Uniunii era lucrător:
      1)      soția și copiii beneficiază de dreptul de ședere în Regatul Unit numai dacă îndeplinesc condițiile prevăzute de Directiva
         2004/38 […]?

      sau
      2)      a)     aceștia beneficiază de un drept de ședere întemeiat pe articolul 12 din Regulamentul […] nr. 1612/68, astfel cum a fost interpretat
         de Curte, fără a fi necesară îndeplinirea condițiilor prevăzute de Directiva 2004/38 […], și

      b)      în ipoteza menționată, aceștia trebuie să dispună de suficiente resurse, astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul
         de asistenţă socială al statului membru gazdă în cursul perioadei de ședere planificate, precum și de asigurări de sănătate
         complete în acest stat membru?

      3)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, soluția este diferită în circumstanțe precum cele din speță în care copiii
         au început studiile primare, iar lucrătorul, cetățean al Uniunii, a încetat să lucreze înainte de data la care Directiva 2004/38
         […] trebuia pusă în aplicare în statele membre?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      25      Prin intermediul primelor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se
         stabilească dacă în circumstanțe precum cele din acțiunea principală, copiii și părintele în îngrijirea căruia se află în
         fapt aceștia se pot prevala de un drept de ședere în statul membru gazdă numai în temeiul articolului 12 din Regulamentul
         nr. 1612/68, fără a fi obligați să îndeplinească condițiile definite în Directiva 2004/38, sau dacă le poate fi recunoscut
         un drept de ședere numai dacă îndeplinesc respectivele condiții. În cazul în care dreptul de ședere ar decurge numai din articolul
         12 din Regulamentul nr. 1612/68, instanța de trimitere solicită de asemenea să se stabilească dacă copiii și părintele în
         îngrijirea căruia se află în fapt aceștia trebuie să dispună de suficiente resurse, precum și de asigurări de sănătate complete
         în statul membru gazdă.

      26      Conform articolului 12 din Regulamentul nr. 1612/68, copiii resortisantului unui stat membru care este sau a fost încadrat
         în muncă pe teritoriul unui alt stat membru sunt admiși în sistemul de învățământ general, la cursurile de ucenici și de formare
         profesională în aceleași condiții ca și resortisanții statului respectiv, dacă aceștia domiciliază pe teritoriul acelui stat.

      27      Articolul 10 din Regulamentul nr. 1612/68 prevedea dreptul soțului și al descendenților unui lucrător, resortisant al unui
         stat membru, care ocupă un loc de muncă pe teritoriul altui stat membru să se stabilească împreună cu el în acest din urmă
         stat.

      28      Din articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (d) și alineatul (2) din Directiva 2004/38 rezultă că, indiferent de cetățenie,
         membrii de familie ai unui cetățean al Uniunii care își exercită dreptul de ședere pe teritoriul unui alt stat membru fără
         a desfășura o activitate salariată sau independentă au dreptul să însoțească sau să se alăture acestui cetățean atât timp
         cât acesta din urmă dispune, pentru el și pentru membrii familiei sale, de suficiente resurse și deține asigurări medicale
         complete în statul membru gazdă.

      29      Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că toți copiii unui cetățean al Uniunii care s‑au stabilit într‑un stat membru atunci
         când părintele lor își exercita dreptul de ședere în calitate de lucrător migrant în acest stat membru au dreptul să rămână
         în acest stat pentru a urma cursurile în sistemul de învățământ general, conform articolului 12 din Regulamentul nr. 1612/68.
         Împrejurările că părinții acestor copii au divorțat între timp, că numai unul dintre părinți este cetățean al Uniunii și că
         acest părinte nu mai este lucrător migrant în statul membru gazdă nu au niciun efect în această privință (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 17 septembrie 2002, Baumbast și R, C‑413/99, Rec., p. I‑7091, punctul 63).

      30      Curtea s‑a pronunțat de asemenea în sensul că, în cazul în care copiii se bucură, în temeiul articolului 12 din Regulamentul
         nr. 1612/68, de dreptul de a continua studiile în statul membru gazdă, în timp ce părinții care asigură în fapt îngrijirea
         lor riscă să își piardă dreptul de ședere, refuzul de a acorda acestor părinți posibilitatea de a locui în statul membru gazdă
         pe durata școlarizării copiilor lor ar putea fi de natură să îi priveze pe acești copii de un drept care le‑a fost recunoscut
         de legiuitorul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Baumbast și R, citată anterior, punctul 71).

      31      După ce a mai amintit, la punctul 72 din Hotărârea Baumbast și R, că Regulamentul nr. 1612/68 trebuie interpretat în lumina
         exigenței privind respectarea vieții de familie prevăzută la articolul 8 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor
         omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, Curtea a concluzionat, la punctul 73 din aceeași
         hotărâre, că dreptul pe care articolul 12 din acest regulament îl recunoaște copilului unui lucrător migrant de a continua
         școala, în cele mai bune condiții, în statul membru gazdă presupune în mod obligatoriu ca respectivul copil să aibă dreptul
         de a fi însoțit de persoana care asigură în fapt îngrijirea sa și, prin urmare, ca această persoană să fie în măsură să locuiască
         împreună cu el în statul membru respectiv pe durata studiilor.

      32      Instanța de trimitere urmărește să afle dacă Hotărârea Baumbast și R, citată anterior, se întemeiază pe aplicarea coroborată
         a articolelor 10 și 12 din Regulamentul nr. 1612/68 sau doar a articolului 12. Mai precis, această instanță solicită să se
         stabilească dacă dreptul de ședere al copiilor unui resortisant al unui stat membru care lucrează sau a lucrat în statul membru
         gazdă, precum și dreptul părintelui în îngrijirea căruia se află în fapt aceștia din urmă rezultă în mod implicit din conținutul
         articolului 12 menționat.

      33      În primul rând, de dreptul copiilor lucrătorilor migranți la egalitate de tratament privind accesul la instrucţie, în temeiul
         articolului 12 din Regulamentul nr. 1612/68, nu beneficiază decât copiii care „au reședința” pe teritoriul statului membru
         în care unul dintre părinți este sau a fost încadrat în muncă.
      34      Accesul la sistemul de învățământ depinde astfel de stabilirea prealabilă a copilului pe teritoriul statului membru gazdă.

      35      Articolul 12 din Regulamentul nr. 1612/68, astfel cum a fost interpretat de Curte în Hotărârea Baumbast și R, citată anterior,
         permite recunoașterea în favoarea copilului, în legătură cu dreptul său de acces la instrucţie, a unui drept de ședere autonom.
         În particular, exercitarea dreptului de acces la instrucţie nu era condiționată de păstrarea de către acel copil, pe toată
         durata studiilor, a unui drept de ședere specific potrivit articolului 10 alineatul (1) litera (a) din același regulament,
         atunci când această dispoziție mai era în vigoare.

      36      La punctele 21-24 din Hotărârea din 4 mai 1995, Gaal (C‑7/94, Rec., p. I‑1031), Curtea a respins în mod expres argumentația
         guvernului german care invoca existența unei legături strânse între articolele 10 și 11 din Regulamentul nr. 1612/68, pe de
         o parte, și articolul 12 din același regulament, pe de altă parte, astfel încât această din urmă dispoziție nu ar acorda dreptul
         la egalitate de tratament privind accesul la instrucţie în statul membru gazdă decât copiilor care îndeplinesc condițiile
         prevăzute la articolele 10 și 11. La punctul 23 din aceeași Hotărâre Gaal, Curtea a menționat în mod explicit că articolul
         12 din Regulamentul nr. 1612/68 nu cuprinde nicio referire la articolele 10 și 11 menționate.

      37      Astfel, condiționarea exercitării dreptului de acces la instrucţie de existența unui drept de ședere distinct al copilului
         apreciat în lumina altor dispoziții din același regulament ar fi contrară contextului în care se înscrie articolul 12 din
         Regulamentul nr. 1612/68, precum și scopurilor urmărite de acest articol (a se vedea în acest sens Hotărârea Gaal, citată
         anterior, punctul 25).

      38      Rezultă că, odată ce copilul a dobândit dreptul de acces la instrucţie în temeiul articolului 12 din regulamentul menționat
         ca urmare a stabilirii în statul membru gazdă, acesta își păstrează dreptul de ședere ce nu mai poate fi repus în discuție
         din cauza nerespectării condițiilor prevăzute la articolul 10 din același regulament.

      39      În al doilea rând, astfel cum rezultă din chiar modul de redactare a articolului 12 din Regulamentul nr. 1612/68, dreptul
         la egalitate de tratament în ceea ce privește accesul la instrucţie nu este limitat la copiii lucrătorilor migranți. Acesta
         este aplicabil și copiilor foștilor lucrători migranți.

      40      În plus, dreptul de care beneficiază copiii în temeiul articolului 12 din Regulamentul nr. 1612/68 nu este subordonat dreptului
         de ședere al părinților lor în statul membru gazdă. Potrivit unei jurisprudențe constante, acest articol 12 impune doar ca
         respectivul copil să fi locuit împreună cu părinții săi sau cu unul dintre aceștia într‑un stat membru pe perioada în care
         cel puțin unul dintre părinți locuia în acest stat în calitate de lucrător (Hotărârea din 21 iunie 1988, Brown, 197/86, Rec.,
         p. 3205, punctul 30, și Hotărârea Gaal, citată anterior, punctul 27).

      41      Recunoașterea dreptului copiilor foștilor lucrători migranți de a‑și putea continua studiile în statul membru gazdă, deși
         părinții lor nu mai au reședința în acest stat, echivalează cu recunoașterea unui drept de ședere al acestora independent
         de cel atribuit părinților lor, un astfel de drept avându‑și temeiul în articolul 12 sus‑menționat.

      42      Astfel, aplicarea articolului 12 din Regulamentul nr. 1612/68 trebuie să fie realizată în mod autonom față de dispozițiile
         dreptului Uniunii care reglementează condițiile de exercitare a dreptului de ședere în alt stat membru. O astfel de autonomie
         a articolului 12 în raport cu articolul 10 din același regulament a constituit temeiul jurisprudenței Curții amintite la punctele
         29-31 din prezenta hotărâre și trebuie să subziste în relație cu dispozițiile Directivei 2004/38.

      43      O soluție contrară ar fi de natură să compromită obiectivul integrării familiei lucrătorului migrant în societatea din statul
         membru gazdă, astfel cum prevede al cincilea considerent al Regulamentului nr. 1612/68. Potrivit unei jurisprudențe constante,
         pentru ca o astfel de integrare să poată reuși, copilul unui lucrător, resortisant al unui stat membru, trebuie să aibă în
         mod necesar posibilitatea de a merge la școală și de a face studii în statul membru gazdă și, după caz, de a le finaliza cu
         succes (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 martie 1989, Echternach și Moritz, 389/87 și 390/87, Rec., p. 723, punctul
         21, precum și Hotărârea Baumbast și R, citată anterior, punctul 69).

      44      London Borough of Harrow, guvernul Regatului Unit și guvernul danez, precum și Irlanda susțin că Directiva 2004/38 constituie,
         de la intrarea sa în vigoare, temeiul unic al condițiilor care reglementează exercitarea dreptului de ședere în statele membre
         pentru cetățenii Uniunii și pentru membrii lor de familie și că, prin urmare, din articolul 12 din Regulamentul nr. 1612/68
         nu poate rezulta pe viitor vreun drept de ședere.

      45      În această privință, nu există niciun motiv să se aprecieze că, prin adoptarea Directivei 2004/38, legiuitorul Uniunii a înțeles
         să modifice domeniul de aplicare al articolului 12, astfel cum era interpretat de Curte, pentru a‑i limita ulterior conținutul
         normativ la un simplu drept de acces la instrucţie.

      46      În același sens, trebuie arătat că, spre deosebire de ceea ce s‑a întâmplat în cazul articolelor 10 și 11 din Regulamentul
         nr. 1612/68, Directiva 2004/38 nu a abrogat articolul 12 din acest regulament. O astfel de alegere din partea legiuitorului
         Uniunii nu face decât să demonstreze intenția acestuia de a nu introduce restricții în ceea ce privește domeniul de aplicare
         al acestui articol, astfel cum a fost interpretat de Curte.

      47      Interpretarea adoptată la punctul precedent este susținută de faptul că din lucrările pregătitoare ale Directivei 2004/38
         rezultă că aceasta a fost concepută astfel încât să fie armonizată cu Hotărârea Baumbast și R, citată anterior [COM(2003)
         199 final, p. 7].

      48      Dacă articolul 12 din Regulamentul nr. 1612/68 s‑ar fi limitat doar să confere dreptul la egalitate de tratament în ceea ce
         privește accesul la instrucţie, fără să prevadă totuși vreun drept de ședere în favoarea copiilor lucrătorilor migranți, acesta
         ar fi devenit superfluu din momentul intrării în vigoare a Directivei 2004/38. Astfel, articolul 24 alineatul (1) din directivă
         prevede că orice cetățean al Uniunii care are reședința pe teritoriul statului membru gazdă se bucură de egalitate de tratament
         în raport cu resortisanții statului membru respectiv în domeniul de aplicare al tratatului, iar aceasta în condițiile în care
         este neîndoielnic că accesul la instrucţie intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii (a se vedea în special Hotărârea
         din 13 februarie 1985, Gravier, 293/83, Rec., p. 593, punctul 19).

      49      De altfel, potrivit considerentului (3), Directiva 2004/38 are ca obiect în special simplificarea și întărirea dreptului la
         liberă circulație și ședere pentru toți cetățenii Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2008, Metock și
         alții, C‑127/08, Rep., p. I‑6241, punctul 59). Or, efectul aplicării articolului 12 din Regulamentul nr. 1612/68, precum și
         a articolului 7 alineatul (1) literele (b) și (d) și alineatul (2) din Directiva 2004/38 în cazul copiilor lucrătorilor migranți
         ar fi acela că dreptul de ședere al acestor copii în statul membru gazdă în vederea începerii sau a continuării studiilor
         în acest stat ar fi supus unor condiții mai stricte decât cele care le‑ar fi fost aplicabile anterior intrării în vigoare
         a Directivei 2004/38.

      50      Rezultă că toți copiii unui resortisant al unui stat membru care lucrează sau a lucrat în statul membru gazdă, precum și părintele
         în îngrijirea căruia se află în fapt aceștia se pot prevala, în acest din urmă stat, de un drept de ședere numai în temeiul
         articolului 12 din Regulamentul nr. 1612/68, fără a fi necesar să îndeplinească condițiile definite în Directiva 2004/38.

      51      Rămâne să se stabilească dacă exercitarea acestui drept de ședere este subordonată condiției ca persoanele interesate să dispună
         de suficiente resurse și să dețină asigurări medicale complete în statul membru gazdă.

      52      Este important de precizat de la început că o astfel de condiție nu figurează la articolul 12 din Regulamentul nr. 1612/68
         și că, astfel cum s‑a pronunțat deja Curtea, acest articol nu poate fi interpretat în mod restrictiv și, în orice caz, nici
         să fie lipsit de efectul său util (Hotărârea Baumbast și R, citată anterior, punctul 74).

      53      Nici din jurisprudența Curții nu rezultă cerințele referitoare la autonomia din punct de vedere economic a membrilor de familie
         ai unui lucrător, resortisant al unui stat membru, și la protecția acestora în caz de boală în statul membru gazdă.

      54      Curtea, solicitată să se pronunțe cu privire la problema dacă acei copii care au locuit în statul membru unde tatăl, resortisant
         al unui alt stat membru, exercitase o activitate salariată înainte de reîntoarcerea în statul de origine aveau dreptul, în
         temeiul articolului 12 din Regulamentul nr. 1612/68, la ajutoare din partea statului pentru acoperirea cheltuielilor privind
         educația, întreținerea lor și a persoanelor aflate în întreținerea lor, precum și a costurilor pentru asigurarea medicală,
         a statuat, fără a se pronunța cu privire la situația economică a studenților în discuție, că statutul de copil al unui lucrător,
         resortisant al unui stat membru, în sensul Regulamentului nr. 1612/68, determină în mod special recunoașterea, în dreptul
         Uniunii, a necesității de a beneficia de ajutoare pentru studii din partea statului în vederea integrării acestor copii în
         viața socială a statului membru gazdă, această cerință impunându‑se cu atât mai mult în cazurile în care beneficiarii dispozițiilor
         acestui regulament sunt studenți care au ajuns în acest stat chiar înainte de vârsta de școlarizare (Hotărârea Echternach
         și Moritz, citată anterior, punctul 35).

      55      În Hotărârea Baumbast și R, citată anterior, domnul Baumbast, tatăl copiilor al căror drept de ședere în statul membru gazdă,
         în temeiul articolului 12 din Regulamentul nr. 1612/68, era în discuție, dispunea de resurse care îi permiteau atât lui, cât
         și familiei sale să nu depindă de asistența socială. Cu toate acestea, răspunsurile la întrebările preliminare referitoare
         la dreptul de ședere al copiilor și al mamei în îngrijirea căreia se află aceștia nu s‑au întemeiat pe autonomia din punct
         de vedere economic a acestora, ci pe faptul că obiectivul Regulamentului nr. 1612/68, respectiv libera circulație a lucrătorilor,
         impune crearea unor condiții optime de integrare a familiei lucrătorului în statul membru gazdă și că a le refuza părinților
         care asigură îngrijirea copiilor posibilitatea de a locui în statul membru gazdă pe durata școlarizării acestora ar putea
         fi de natură să îi priveze de un drept care le este recunoscut de legiuitorul Uniunii (Hotărârea Baumbast și R, citată anterior,
         punctele 50 și 71).

      56      Nici Directiva 2004/38 nu subordonează, în anumite situații, dreptul de ședere în statul membru gazdă al copiilor care își
         continuă studiile și al părintelui în îngrijirea căruia se află în fapt copiii condiției ca aceștia să dispună de suficiente
         resurse și să dețină asigurări medicale complete.

      57      Interpretarea potrivit căreia dreptul de ședere în statul membru gazdă al copiilor care își continuă studiile în acest stat
         și al părintelui în îngrijirea căruia se află în fapt aceștia nu este subordonat condiției de a dispune de suficiente resurse
         și de asigurări medicale complete este susținută de articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2004/38 care prevede că plecarea
         cetățeanului Uniunii din statul membru gazdă sau decesul acestuia nu atrage pierderea dreptului de ședere pentru copiii săi
         sau pentru părintele în îngrijirea căruia se află în fapt copiii, indiferent de cetățenie, atât timp cât aceștia au reședința
         în statul membru gazdă și sunt înscriși într‑o instituție de învățământ pentru a studia în cadrul acesteia, până la terminarea
         studiilor.

      58      Această dispoziție, deși nu este aplicabilă în acțiunea principală, ilustrează importanța deosebită pe care Directiva 2004/38
         o conferă situației copiilor care își continuă studiile în statul membru gazdă și situației părinților în îngrijirea cărora
         se află aceștia.

      59      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la primele două întrebări că, în împrejurări precum cele
         din acțiunea principală, copiii unui resortisant al unui stat membru care lucrează sau a lucrat în statul membru gazdă și
         părintele în îngrijirea căruia se află în fapt aceștia se pot prevala în acest din urmă stat de un drept de ședere numai în
         temeiul articolului 12 din Regulamentul nr. 1612/68, fără ca un astfel de drept să fie supus condiției ca aceștia să dispună
         de suficiente resurse și să dețină asigurări medicale complete în acest stat.

       Cu privire la a treia întrebare
      60      Având în vedere răspunsul la primele două întrebări, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      61      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      În împrejurări precum cele din acțiunea principală, copiii unui resortisant al unui stat membru care lucrează sau a lucrat
            în statul membru gazdă și părintele în îngrijirea căruia se află în fapt aceștia se pot prevala în acest din urmă stat de
            un drept de ședere numai în temeiul articolului 12 din Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968
            privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2434/92
            al Consiliului din 27 iulie 1992, fără ca un astfel de drept să fie supus condiției ca aceștia să dispună de suficiente resurse
            și să dețină asigurări medicale complete în acest stat.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 27 noiembrie 2007. # Gateway, Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare ACTIVY Media Gateway - Mărci comunitare și naționale verbale și figurative anterioare Gateway și GATEWAY - Motive relative de refuz - Lipsa riscului de confuzie - Lipsa similitudinii semnelor - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94. # Cauza T-434/05.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 27 noiembrie 2007 – Gateway/OAPI – Fujitsu Siemens Computers (ACTIVY Media Gateway)
      (Cauza T‑434/05)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare ACTIVY Media Gateway – Mărci comunitare și naționale verbale și figurative anterioare Gateway și GATEWAY – Motive relative de refuz – Lipsa riscului de confuzie – Lipsa similitudinii semnelor – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94”
      Marcă comunitară – Definirea și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 50 și 51)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 14 septembrie 2005 (cauza R 1068/2004‑1) privind procedura
                  de opoziție între Fujitsu Siemens Computers GmbH și Gateway, Inc.

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Fujitsu Siemens Computers GmbH

               Marca comunitară vizată:

               Marcă verbală ACTIVY Media Gateway pentru produse și servicii din clasele 9, 35, 38 și 42 – cererea nr. 2190627

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Gateway, Inc.

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Mărci comunitare și naționale verbale și figurative GATEWAY, GATEWAY 2000, GATEWAY.NET, GATEWAY PROFILE și GATEWAY ASTRO,
                  pentru produse și servicii din clasele 9, 16, 35, 36, 37 și 38

               Decizia diviziei de opoziție:

               Respinge opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

         Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Gateway, Inc. suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cele efectuate de Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței
                     Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 20 iulie 2017.#Ornua Co-operative Ltd împotriva Tindale & Stanton Ltd España SL.#Cerere de decizie preliminară formulată de Audiencia Provincial de Alicante.#Trimitere preliminară – Proprietate intelectuală – Marcă a Uniunii Europene – Caracter unitar – Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Articolul 9 alineatul (1) literele (b) și (c) – Protecție uniformă a dreptului conferit de marca Uniunii Europene împotriva unor riscuri de confuzie și împotriva unor atingeri aduse renumelui – Coexistență pașnică a acestei mărci cu o marcă națională utilizată de un terț într‑o parte a Uniunii Europene – Lipsa coexistenței pașnice în altă parte a Uniunii – Percepția consumatorului mediu – Diferențe de percepție care pot exista în diferite părți ale Uniunii.#Cauza C-93/16.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      20 iulie 2017 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară – Proprietate intelectuală – Marcă a Uniunii Europene – Caracter unitar – Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Articolul 9 alineatul (1) literele (b) și (c) – Protecție uniformă a dreptului conferit de marca Uniunii Europene împotriva unor riscuri de confuzie și împotriva unor atingeri aduse renumelui – Coexistență pașnică a acestei mărci cu o marcă națională utilizată de un terț într‑o parte a Uniunii Europene – Lipsa coexistenței pașnice în altă parte a Uniunii – Percepția consumatorului mediu – Diferențe de percepție care pot exista în diferite părți ale Uniunii”
      În cauza C‑93/16,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Audiencia Provincial de Alicante (Curtea Provincială din Alicante, Spania), prin decizia din 8 februarie 2016, primită de Curte la 15 februarie 2016, în procedura

         Ornua Co‑operative Ltd, fostă The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd,
      împotriva

         Tindale & Stanton Ltd España SL

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul M. Ilešič (raportor), președinte de cameră, doamna A. Prechal, domnul A. Rosas, doamna C. Toader și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 ianuarie 2017,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Ornua Co‑operative Ltd, fostă The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd, de E. Armijo Chávarri, abogado;

               —

               pentru Tindale & Stanton Ltd España SL, de A. von Mühlendahl și de J. Güell Serra, abogados;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de M. Hellmann, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul francez, de D. Colas și de D. Segoin, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de E. Gippini Fournier, de T. Scharf și de J. Samnadda, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 29 martie 2017,
      pronunță prezenta
      Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 9 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca [Uniunii Europene] (JO 2009, L 78, p. 1).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Ornua Co‑operative Ltd, fostă The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd (denumită în continuare „Ornua”), pe de o parte, și Tindale & Stanton Ltd España SL (denumită în continuare „T & S”), pe de altă parte, având ca obiect utilizarea de către aceasta din urmă a unui semn care, potrivit Ornua, creează un risc de confuzie cu mărci ale Uniunii Europene a căror titulară este Ornua și aduce atingere renumelui mărcilor respective.

         Cadrul juridic

               3

               Regulamentul nr. 207/2009, care a abrogat și a înlocuit Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), a fost modificat prin Regulamentul (UE) 2015/2424 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 decembrie 2015 (JO 2015, L 341, p. 21), care a intrat în vigoare la 23 martie 2016. Totuși, având în vedere data faptelor din litigiul principal, prezenta trimitere preliminară este examinată în lumina Regulamentului nr. 207/2009, în forma sa în vigoare înainte de această modificare.

               4

               Potrivit considerentului (3) al acestui regulament:
               „Pentru a urmări obiectivele [Uniunii Europene], este necesar să se prevadă un regim […] al mărcilor care conferă întreprinderilor dreptul de a dobândi, conform unei proceduri unice, mărci [ale Uniunii Europene] care să se bucure de o protecție uniformă și să producă efecte pe întreg teritoriul [Uniunii]. Principiul caracterului unitar al mărcii [Uniunii Europene], astfel exprimat, ar trebui să se aplice cu excepția cazului în care se prevede altfel în prezentul regulament.”

               5

               Articolul 1 alineatul (2) din regulamentul menționat, care face parte din titlul I din acesta, intitulat „Dispoziții generale”, prevede:
               „Marca [Uniunii Europene] are un caracter unitar. Aceasta produce aceleași efecte în întreaga [Uniune]: nu poate fi înregistrată, transferată, nu poate face obiectul unei renunțări, al unei decizii de decădere din drepturi a titularului sau de nulitate și, respectiv, utilizarea sa nu poate fi interzisă, decât cu efect în întreaga [Uniune]. Acest principiu se aplică cu excepția cazului în care se prevede altfel prin prezentul regulament.”

               6

               Titlul II din același regulament este intitulat „Dreptul mărcilor”. Secțiunea 2 din acesta, care este intitulată „Efecte ale mărcii [Uniunii]”, cuprinde printre altele articolele 9 și 12, intitulate „Dreptul conferit de marca [Uniunii Europene]” și, respectiv, „Limitarea efectelor mărcii [Uniunii Europene]”.

               7

               Potrivit alineatului (1) al articolului 9 menționat:
               „O marcă [a Uniunii Europene] conferă titularului său un drept exclusiv. Titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să folosească, fără acordul său, în comerț:

                        (a)

                        un semn identic cu marca [Uniunii Europene] pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care este înregistrată;

                        (b)

                        un semn pentru care, din cauza identității sau similitudinii sale cu marca [Uniunii Europene] și din cauza identității sau similitudinii produselor sau serviciilor acoperite de marca [Uniunii Europene] și de semn, există un risc de confuzie pentru public; riscul de confuzie cuprinde riscul de asociere între semn și marcă;

                        (c)

                        un semn identic sau similar cu marca [Uniunii Europene] pentru produse sau servicii care nu sunt similare cu cele pentru care este înregistrată marca [Uniunii Europene], atunci când aceasta este de notorietate în [Uniune] și când folosirea semnului fără motiv întemeiat generează un profit necuvenit din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii [Uniunii Europene] sau aduce atingere acestora.”

               8

               Articolul 12 menționat prevede:
               „Dreptul conferit de o marcă [a Uniunii Europene] nu permite titularului său să interzică terților utilizarea în comerț:

                        (a)

                        a numelui sau adresei sale;

                        (b)

                        a indicațiilor privind tipul, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică, perioada producerii produsului sau prestării serviciului sau a altor caracteristici ale acestora;

                        (c)

                        a mărcii, atunci când se impune indicarea destinației unui produs sau a unui serviciu, în special când este accesoriu sau piesă detașată,

                  atât timp cât această utilizare se face conform practicilor loiale în domeniul industrial sau comercial.”

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               9

               Ornua este o societate de drept irlandez care desfășoară activități economice în sectorul alimentar. Aceasta comercializează în special unt și alte produse lactate.

               10

               Ea este titulara mai multor mărci ale Uniunii Europene, printre care marca verbală KERRYGOLD, înregistrată în cursul anului 1998 pentru produse din clasa 29, în sensul Aranjamentul de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și anume în special unt și alte produse lactate, precum și cele două mărci figurative de mai jos, înregistrate în cursul anilor 1998 și, respectiv, 2011, pentru aceeași clasă de produse (denumite în continuare împreună „mărcile Uniunii Europene KERRYGOLD”):

               11

               Produsele pe care sunt aplicate aceste mărci sunt exportate în mai multe țări. În Uniune, produsele menționate sunt vândute în principal în Spania, în Belgia, în Danemarca, în Germania, în Irlanda, în Grecia, în Franța, în Cipru, în Luxemburg, în Malta, în Țările de Jos și în Regatul Unit.

               12

               T & S este o societate de drept spaniol care importă și distribuie margarină sub semnul KERRYMAID în Spania. Aceste produse sunt fabricate în Irlanda de Kerry Group plc.

               13

               Kerry Group a înregistrat, în Irlanda și în Regatul Unit, marca națională KERRYMAID.

               14

               La 29 ianuarie 2014, The Irish Dairy Board Co‑operative, devenită Ornua la 31 martie 2015, a introdus o acțiune în contrafacere împotriva T & S la Juzgado de lo Mercantil de Alicante (Tribunalul Comercial din Alicante, Spania), în calitatea sa de instanță competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene, prin care solicita să se constate că, în măsura în care importă și distribuie în Spania margarină sub semnul KERRYMAID, T & S încalcă drepturile conferite de mărcile Uniunii Europene KERRYGOLD. Utilizarea semnului KERRYMAID de către T & S ar crea un risc de confuzie și ar conduce la obținerea fără un motiv întemeiat a unui profit de pe urma caracterului distinctiv și a renumelui mărcilor menționate.

               15

               Această instanță a constatat mai întâi că singura similitudine între semnul KERRYMAID și mărcile Uniunii Europene KERRYGOLD este legată de elementul „kerry”, care se referă la un district irlandez cunoscut pentru creșterea bovinelor.

               16

               În continuare, aceasta a arătat că părțile erau de acord că în Irlanda și în Regatul Unit mărcile Uniunii Europene KERRYGOLD și marca națională KERRYMAID coexistă în mod pașnic.

               17

               De aici instanța menționată a dedus că nu putea exista în Spania un risc de confuzie între mărcile Uniunii Europene KERRYGOLD și semnul KERRYMAID. Astfel, întrucât Irlanda și Regatul Unit au, împreună, o pondere demografică semnificativă în Uniune, coexistența pașnică a acestor mărci cu semnul în cauză în aceste două state membre ar trebui, având în vedere caracterul unitar al mărcii Uniunii Europene, să conducă la concluzia că nu există un risc de confuzie între mărcile menționate și semnul în cauză pe întregul teritoriu al Uniunii.

               18

               În sfârșit, aceeași instanță a considerat că, din cauza coexistenței pașnice menționate în Irlanda și în Regatul Unit, nu este posibil ca T & S să fi obținut în Spania un profit necuvenit din caracterul distinctiv sau din renumele mărcilor Uniunii Europene KERRYGOLD.

               19

               Întemeindu‑se pe aceste considerații, Juzgado de lo Mercantil de Alicante (Tribunalul Comercial din Alicante) a respins acțiunea în contrafacere prin hotărârea din 18 martie 2015.

               20

               Această hotărâre a făcut obiectul unui apel declarat la instanța de trimitere.

               21

               Pornind de la constatarea că coexistența pașnică a mărcilor Uniunii Europene KERRYGOLD cu semnul KERRYMAID este dovedită numai în Irlanda și în Regatul Unit, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la compatibilitatea cu Regulamentul nr. 207/2009 a extrapolării efectuate de instanța de fond. Presupunând că coexistența pașnică a acestor mărci cu semnul în cauză în Irlanda și în Regatul Unit conduce la rezultatul că nu există un risc de confuzie în aceste două state membre, din aceasta nu rezultă însă, potrivit instanței de trimitere, că nu există un risc de confuzie între mărcile menționate și semnul în cauză, nici în celelalte state membre. Astfel, o asemenea extrapolare ar risca să priveze de efectul lor util drepturile conferite titularului mărcii Uniunii Europene în temeiul articolului 9 din Regulamentul nr. 207/2009.

               22

               În aceste condiții, Audiencia Provincial de Alicante (Curtea Provincială din Alicante, Spania) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 9 alineatul (1) litera (b) din [Regulamentul nr. 207/2009], în măsura în care impune existența unui risc de confuzie pentru ca titularul unei mărci [a Uniunii Europene] să poată interzice unui terț utilizarea în comerț, fără acordul său, a unui semn, în cazurile prevăzute de acesta, poate fi interpretat în sensul că permite excluderea riscului de confuzie în cazul în care marca [Uniunii Europene] anterioară a coexistat pașnic, ca urmare a toleranței titularului, timp de mai mulți ani, în două state membre ale Uniunii cu mărci naționale similare, astfel încât lipsa riscului de confuzie în aceste două state se extrapolează la alte state membre sau la întreaga Uniune, având în vedere tratamentul unitar pe care îl impune marca [Uniunii Europene]?

                        2)

                        În situația prevăzută la întrebarea precedentă, este posibil să fie luate în considerare caracteristicile geografice, demografice, economice sau de altă natură din statele membre în care a avut loc coexistența pentru a se realiza evaluarea riscului de confuzie, astfel încât lipsa riscului de confuzie în statele membre respective să se poată extrapola la un alt stat membru sau la întreaga Uniune?

                        3)

                        În ceea ce privește situația prevăzută la articolul 9 alineatul (1) litera (c) din [Regulamentul nr. 207/2009], această dispoziție trebuie interpretată în sensul că, în cazul în care marca anterioară a coexistat cu semnul contestat pe parcursul unui anumit număr de ani, în două state membre ale Uniunii, fără opoziția titularului mărcii anterioare, această toleranță a titularului față de utilizarea semnului ulterior în cele două state menționate în special poate fi extrapolată la restul teritoriului Uniunii în scopul de a stabili dacă utilizarea de către terț a unui semn ulterior are la bază un motiv întemeiat, ca urmare a tratamentului unitar impus pentru marca [Uniunii Europene]?”

               23

               Curtea a adresat instanței de trimitere o cerere de clarificări, prin care urmărește să afle dacă această instanță este chemată să includă, în aplicarea pe care o face Regulamentului nr. 207/2009, o examinare a aprecierii instanței de fond potrivit căreia, din cauza prezenței indicației de proveniență geografică „kerry” în semnele în conflict și a lipsei de similitudine între elementele „gold” și „maid”, nu poate exista, în orice caz, un risc de confuzie.

               24

               Instanța de trimitere a răspuns afirmativ la această cerere de clarificări.

         Cu privire la întrebările preliminare

            Cu privire la prima întrebare

               25

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că faptul că într‑o parte a Uniunii o marcă a Uniunii Europene și o marcă națională coexistă pașnic permite, având în vedere caracterul unitar al mărcii Uniunii Europene, să se concluzioneze că într‑o altă parte a Uniunii, în care lipsește coexistența pașnică a acestei mărci a Uniunii Europene cu semnul identic cu marca națională menționată, nu există un risc de confuzie între respectiva marcă a Uniunii Europene și acest semn.

               26

               Întrucât această întrebare este adresată din perspectiva caracterului unitar al mărcii Uniunii Europene, trebuie arătat de la bun început că, în temeiul acestui principiu, exprimat în considerentul (3) al Regulamentului nr. 207/2009 și detaliat la articolul 1 alineatul (2) din acesta, mărcile Uniunii Europene beneficiază de o protecție uniformă și își produc efectele pe întregul teritoriu al Uniunii. Potrivit acestei dispoziții, marca Uniunii Europene nu poate, cu excepția unei dispoziții contrare a acestui regulament, să fie înregistrată, să fie transferată, să facă obiectul unei renunțări, al unei decizii de decădere din drepturi a titularului sau de anulare și utilizarea sa nu poate fi interzisă decât pentru întreaga Uniune.

               27

               Deși articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 menționează doar înregistrarea mărcii, transferul acesteia, pierderea drepturilor conferite de marcă și interdicția de a o utiliza, reiese totuși din interpretarea acestei dispoziții coroborate cu considerentul (3) al acestui regulament că efectele mărcii Uniunii Europene enumerate în titlul II secțiunea 2 din regulamentul menționat se aplică de asemenea în mod uniform pe întregul teritoriu al Uniunii.

               28

               Astfel, Curtea a statuat deja că dreptul exclusiv conferit de marca Uniunii Europene titularului său în temeiul articolului 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 se extinde, în principiu, la întregul teritoriu al Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 aprilie 2011, DHL Express France, C‑235/09, EU:C:2011:238, punctul 39).

               29

               În ceea ce privește articolul 9 alineatul (1) litera (b) din acest regulament, reiese din jurisprudența constantă a Curții că această dispoziție îl protejează pe titularul unei mărci a Uniunii Europene împotriva oricărei utilizări care aduce atingere sau este susceptibilă să aducă atingere funcției acestei mărci de indicare a originii (Hotărârea din 22 septembrie 2016, combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, punctul 27 și jurisprudența citată).

               30

               Protecția uniformă astfel conferită titularului mărcii Uniunii Europene prin această dispoziție constă în a permite acestui titular, în întreaga Uniune, să interzică oricărui terț să folosească, fără acordul său, în comerț, un semn identic sau similar pentru produse sau servicii identice sau similare care aduce atingere sau este susceptibil să aducă atingere funcției mărcii de indicare a originii și să creeze astfel un risc de confuzie.

               31

               Pentru ca titularul mărcii Uniunii Europene să se poată prevala de acest drept, nu este nicidecum necesar ca utilizarea semnului identic sau similar care creează un risc de confuzie să aibă loc pe întregul teritoriu al Uniunii.

               32

               Astfel, dacă titularul mărcii Uniunii Europene ar fi protejat numai împotriva atingerilor săvârșite pe întregul teritoriu al Uniunii, acesta nu s‑ar putea opune utilizării unor semne identice sau similare care creează un risc de confuzie doar într‑o parte a acestui teritoriu, chiar dacă articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 are ca obiect protejarea acestui titular, în întreaga Uniune, împotriva oricărei utilizări care aduce atingere funcției mărcii sale de indicare a originii.

               33

               În consecință, atunci când utilizarea unui semn creează, într‑o parte a Uniunii, un risc de confuzie cu o marcă a Uniunii Europene, în timp ce, în altă parte a Uniunii, aceeași utilizare nu creează un asemenea risc, există o încălcare a dreptului exclusiv conferit de marca respectivă. În acest caz, instanța competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene sesizată trebuie să interzică comercializarea produselor respective sub semnul în cauză pentru întregul teritoriu al Uniunii Europene, cu excepția părții din acesta pentru care s‑a constatat lipsa unui risc de confuzie (Hotărârea din 22 septembrie 2016, combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, punctele 25 și 36).

               34

               În speță, din dosarul prezentat Curții reiese că părțile din litigiul principal sunt de acord cu privire la coexistența pașnică între mărcile Uniunii Europene KERRYGOLD și marca națională KERRYMAID în Irlanda și în Regatul Unit, Ornua neopunându‑se, prin urmare, utilizării acestei mărci naționale în statele membre menționate.

               35

               Este de asemenea cert că o astfel de coexistență pașnică nu există în partea teritoriului Uniunii vizată de acțiunea în contrafacere, și anume teritoriul spaniol, și că utilizarea de către T & S a semnului KERRYMAID are loc pe teritoriul respectiv fără acordul Ornua.

               36

               În plus, din jurisprudența Curții reiese că examinarea existenței unui risc de confuzie într‑o parte a Uniunii trebuie să se întemeieze pe o apreciere globală a tuturor factorilor pertinenți în cauză și că această apreciere trebuie să cuprindă o comparare vizuală, fonetică sau conceptuală a mărcii și a semnului utilizat de terț, ceea ce poate conduce, în special pentru motive lingvistice, la concluzii diferite pentru o parte a Uniunii față de o alta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 2016, combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, punctele 31 și 33, precum și jurisprudența citată).

               37

               Rezultă, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 39 din concluzii, că într‑o situație precum cea din cauza principală, în care o coexistență pașnică între mărci ale Uniunii Europene și un semn a fost constatată în Irlanda și în Regatul Unit, instanța competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene sesizată cu o acțiune în contrafacere având ca obiect utilizarea semnului respectiv într‑un alt stat membru, în speță Regatul Spaniei, nu se poate limita să își întemeieze aprecierea pe coexistența pașnică menționată care predomină în Irlanda și în Regatul Unit. Această instanță trebuie, dimpotrivă, se efectueze o apreciere globală a tuturor factorilor pertinenți.

               38

               Având în vedere aceste considerații, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că faptul că, într‑o parte a Uniunii Europene, o marcă a Uniunii Europene și o marcă națională coexistă pașnic nu permite să se concluzioneze că într‑o altă parte a Uniunii, în care lipsește coexistența pașnică a acestei mărci a Uniunii Europene cu semnul identic cu marca națională menționată, nu există un risc de confuzie între respectiva marcă a Uniunii Europene și acest semn.

            Cu privire la a doua întrebare

               39

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că elementele care ar fi, potrivit instanței competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene sesizate cu o acțiune în contrafacere, pertinente pentru a aprecia dacă titularul unei mărci a Uniunii Europene este îndreptățit să interzică, într‑o parte a Uniunii care nu este vizată de această acțiune, utilizarea unui semn pot fi luate în considerare de această instanță pentru a aprecia dacă titularul în cauză este îndreptățit să interzică utilizarea semnului respectiv în partea Uniunii vizată de acțiunea menționată.

               40

               Așa cum s‑a amintit la punctul 36 din prezenta hotărâre, examinarea pe care este necesar să o efectueze instanța competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene trebuie să se întemeieze pe o apreciere globală a tuturor factorilor pertinenți în cauza cu care aceasta este sesizată.

               41

               Această apreciere globală trebuie, în ceea ce privește compararea vizuală, auditivă sau conceptuală între marca Uniunii Europene în cauză și semnul utilizat de terț, să fie întemeiată pe impresia globală pe care o produc această marcă și acest semn asupra publicului relevant, care este reprezentat de consumatorul mediu al produselor sau al serviciilor în cauză, normal informat și suficient de atent și de avizat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iunie 2015, Loutfi Management Propriété intellectuelle, C‑147/14, EU:C:2015:420, punctele 21 și 25, precum și jurisprudența citată).

               42

               Așa cum a arătat avocatul general la punctele 41 și 42 din concluzii, atunci când condițiile pieței și circumstanțele socioculturale sau de altă natură care contribuie la impresia de ansamblu produsă de marca Uniunii Europene și de semnul în cauză asupra consumatorului mediu nu variază în mod semnificativ de la o parte a Uniunii la alta, nimic nu se opune ca factorii pertinenți, inclusiv a căror prezență într‑o parte a Uniunii a fost stabilită, să fie luați în considerare pentru a aprecia dacă titularul mărcii respective este îndreptățit să interzică utilizarea semnului în cauză într‑o altă parte a Uniunii sau pe întregul teritoriu al acesteia.

               43

               În speță, astfel cum reiese din răspunsul la cererea de clarificări și din observațiile prezentate Curții, T & S susține în special că semnul KERRYMAID, utilizat de aceasta în Spania, nu este similar cu mărcile Uniunii Europene KERRYGOLD ale Ornua și, în consecință, nu poate crea un risc de confuzie în sensul articolului 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, din moment ce elementul „kerry” este o indicație de proveniență geografică care se situează, în temeiul articolului 12 din acest regulament, în afara dreptului exclusiv conferit Ornua prin articolul 9 menționat.

               44

               Or, limitarea dreptului exclusiv conferit de articolul 9 din Regulamentul nr. 207/2009 la care se referă T & S este supusă condiției ca utilizarea semnului care conține indicația de provenință geografică să fie conformă practicilor loiale în domeniul industrial sau comercial. Pentru a examina dacă este îndeplinită această condiție, care reprezintă expresia unei obligații de loialitate față de interesele legitime ale titularului mărcii, instanța sesizată trebuie să efectueze o apreciere globală a tuturor împrejurărilor pertinente (a se vedea în special Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Gerolsteiner Brunnen, C‑100/02, EU:C:2004:11, punctele 24 și 26, Hotărârea din 16 noiembrie 2004, Anheuser‑Busch, C‑245/02, EU:C:2004:717, punctele 82 și 84, precum și Hotărârea din 17 martie 2005, Gillette Company și Gillette Group Finland, C‑228/03, EU:C:2005:177, punctul 41).

               45

               În această privință, este important să se ia în considerare în special prezentarea globală a produsului comercializat de terț, condițiile în care se face diferența între marca în cauză și semnul utilizat de acest terț, precum și efortul depus de terțul respectiv pentru a se asigura că consumatorii disting produsele sale de cele ale titularului mărcii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 martie 2005, Gillette Company și Gillette Group Finland, C‑228/03, EU:C:2005:177, punctul 46).

               46

               În cazul în care instanța de trimitere ar trebui să aibă în vedere, pentru a aprecia dacă Ornua este îndreptățită să interzică utilizarea semnului KERRYMAID în Spania, să țină seama de elemente prezente în Irlanda și în Regatul Unit, acesteia i‑ar reveni sarcina de a se asigura în prealabil că nu există nicio diferență semnificativă între condițiile pieței sau circumstanțele socioculturale care pot fi observate în partea Uniunii vizată de acțiunea în contrafacere și, respectiv, în cea în care se situează zona geografică corespunzătoare termenului geografic conținut în semnul în cauză. Astfel, nu este exclus ca atitudinea care poate fi așteptată din partea terțului pentru ca utilizarea semnului de către acesta să fie conformă cu practicile loiale în domeniul industrial sau comercial să trebuiască analizată diferit într‑o parte a Uniunii în care consumatorii au o afinitate specială cu termenul geografic conținut în marca și în semnul în cauză față de o parte a Uniunii în care această afinitate este mai redusă.

               47

               Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că elementele care ar fi, potrivit instanței competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene sesizate cu o acțiune în contrafacere, pertinente pentru a aprecia dacă titularul unei mărci a Uniunii Europene este îndreptățit să interzică, într‑o parte a Uniunii Europene care nu este vizată de această acțiune, utilizarea unui semn pot fi luate în considerare de această instanță pentru a aprecia dacă titularul în cauză este îndreptățit să interzică utilizarea semnului respectiv în partea Uniunii vizată de acțiunea menționată, dacă condițiile pieței și circumstanțele socio‑culturale nu sunt semnificativ diferite în una dintre părțile menționate ale Uniunii față de cealaltă.

            Cu privire la a treia întrebare

               48

               Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 9 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că faptul că, într‑o parte a Uniunii, o marcă de renume a Uniunii Europene și un semn coexistă pașnic permite, având în vedere caracterul unitar al mărcii Uniunii Europene, să se concluzioneze că într‑o altă parte a Uniunii, în care această coexistență pașnică lipsește, există un motiv întemeiat care justifică utilizarea semnului în cauză.

               49

               Așa cum s‑a amintit la punctul 28 din prezenta hotărâre, dreptul exclusiv conferit de marca Uniunii Europene titularului său în temeiul articolului 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 se extinde, în principiu, la întregul teritoriu al Uniunii.

               50

               Protecția extinsă conferită de articolul 9 alineatul (1) litera (c) din acest regulament titularilor unor mărci de renume ale Uniunii Europene constă în autorizarea acestor titulari să interzică oricărui terț să folosească, fără acordul lor, în comerț, fără motiv întemeiat, un semn identic sau similar – indiferent dacă pentru produse sau servicii similare sau pentru produse sau servicii care nu sunt similare celor pentru care sunt înregistrate aceste mărci – atunci când utilizarea generează un profit necuvenit din caracterul distinctiv sau din renumele mărcilor respective sau aduce atingere acestui caracter distinctiv sau acestui renume (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 2011, Interflora și Interflora British Unit, C‑323/09, EU:C:2011:604, punctele 68 și 70).

               51

               Pentru ca titularul unei mărci a Uniunii Europene să se bucure de această protecție extinsă, trebuie să fie stabilit, potrivit articolului 9 alineatul (1) litera (c) menționat, că marca respectivă este „de notorietate în [Uniune]”. În acest scop, este suficient să se stabilească faptul că marca în cauză se bucură de o astfel de notorietate într‑o parte substanțială a teritoriului Uniunii, o asemenea parte putând eventual corespunde, de exemplu, teritoriului unui singur stat membru. Din moment ce această condiție este îndeplinită, trebuie să se considere că marca Uniunii Europene în cauză se bucură de notorietate în întreaga Uniune (Hotărârea din 6 octombrie 2009, PAGO International, C‑301/07, EU:C:2009:611, punctele 27, 29 și 30, precum și Hotărârea din 3 septembrie 2015, Iron & Smith, C‑125/14, EU:C:2015:539, punctele 19 și 20).

               52

               Această jurisprudență asigură că titularul unei mărci a Uniunii Europene fie beneficiază de protecția extinsă conferită de articolul 9 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 în întreaga Uniune, fie nu beneficiază deloc. Astfel, întinderea protecției conferite de marca Uniunii Europene are un caracter uniform pe întregul teritoriu al Uniunii.

               53

               În schimb, pentru ca titularul unei mărci a Uniunii Europene care se bucură de protecția extinsă menționată să se poată prevala de dreptul său conferit de articolul 9 alineatul (1) litera (c) menționat, nu este nicidecum necesar ca utilizarea semnului care aduce atingere dreptului menționat să aibă loc pe întregul teritoriu al Uniunii.

               54

               Astfel, dacă acest titular ar fi protejat numai împotriva atingerilor săvârșite pe întregul teritoriu al Uniunii, el nu s‑ar putea opune unor atingeri săvârșite numai într‑o parte a acestui teritoriu, chiar dacă articolul 9 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 are ca obiect protejarea acestui titular, în întreaga Uniune, împotriva oricărei utilizări fără motiv întemeiat a unui semn identic sau similar care generează un profit necuvenit din caracterul distinctiv sau din renumele mărcilor respective sau aduce atingere acestui caracter distinctiv sau acestui renume.

               55

               În speță, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, nu pare să se conteste faptul că mărcile Uniunii Europene KERRYGOLD se bucură de un renume în sensul articolului 9 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009.

               56

               Pe de altă parte, reiese din dosarul prezentat Curții că părțile din litigiul principal sunt de acord că există, ca urmare a coexistenței pașnice în Irlanda și în Regatul Unit între aceste mărci și marca națională KERRYMAID, un motiv întemeiat pentru utilizarea acestui semn în această parte a Uniunii.

               57

               Așa cum s‑a arătat deja la punctul 35 din prezenta hotărâre, este de asemenea cert că o astfel de coexistență pașnică nu există în partea teritoriului Uniunii vizată de acțiunea în contrafacere, și anume teritoriul spaniol, și că utilizarea de către T & S a semnului KERRYMAID are loc pe teritoriul respectiv fără acordul Ornua.

               58

               În plus, reiese din jurisprudența constantă a Curții că examinarea existenței unei atingeri prezentate la articolul 9 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie să se întemeieze pe o apreciere globală care să țină seama de toți factorii pertinenți în cauză (Hotărârea din 18 iunie 2009, L’Oréal și alții, C‑487/07, EU:C:2009:378, punctul 44, precum și Hotărârea din 18 iulie 2013, Specsavers International Healthcare și alții, C‑252/12, EU:C:2013:497, punctul 39).

               59

               Rezultă că, în speță, unde există un motiv întemeiat care justifică utilizarea semnului KERRYMAID în Irlanda și în Regatul Unit din cauza coexistenței pașnice a mărcilor Uniunii Europene KERRYGOLD cu marca națională în cauză în aceste două state membre, instanța competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene sesizată cu o acțiune în contrafacere având ca obiect utilizarea semnului respectiv într‑un alt stat membru nu se poate limita la a-și întemeia aprecierea pe coexistența pașnică prezentă în Irlanda și în Regatul Unit, ci trebuie, dimpotrivă, să efectueze o apreciere globală a tuturor factorilor pertinenți.

               60

               Prin urmare, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 9 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că faptul că, într‑o parte a Uniunii Europene, o marcă de renume a Uniunii Europene și un semn coexistă pașnic nu permite să se concluzioneze că într‑o altă parte a Uniunii, în care această coexistență pașnică lipsește, există un motiv întemeiat care justifică utilizarea semnului în cauză.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               61

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                           1)

                           Articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca [Uniunii Europene] trebuie interpretat în sensul că faptul că, într‑o parte a Uniunii Europene o marcă a Uniunii Europene și o marcă națională coexistă pașnic nu permite să se concluzioneze că într‑o altă parte a Uniunii, în care lipsește coexistența pașnică a acestei mărci a Uniunii Europene cu semnul identic cu marca națională menționată, nu există un risc de confuzie între respectiva marcă a Uniunii Europene și acest semn.

                           2)

                           Articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că elementele care ar fi, potrivit instanței competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene sesizate cu o acțiune în contrafacere, pertinente pentru a aprecia dacă titularul unei mărci a Uniunii Europene este îndreptățit să interzică, într‑o parte a Uniunii care nu este vizată de această acțiune, utilizarea unui semn pot fi luate în considerare de această instanță pentru a aprecia dacă titularul în cauză este îndreptățit să interzică utilizarea semnului respectiv în partea Uniunii vizată de acțiunea menționată, dacă condițiile pieței și circumstanțele socioculturale nu sunt semnificativ diferite în una dintre părțile menționate ale Uniunii față de cealaltă.

                           3)

                           Articolul 9 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că faptul că, într‑o parte a Uniunii Europene, o marcă de renume a Uniunii Europene și un semn coexistă pașnic nu permite să se concluzioneze că într‑o altă parte a Uniunii, în care această coexistență pașnică lipsește, există un motiv întemeiat care justifică utilizarea semnului în cauză.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: spaniola.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 21 martie 2012.#Marine Harvest Norway AS, fostă Fjord Seafood Norway AS, și alții împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Dumping — Import de somon originar din Norvegia — Definiția industriei comunitare — Produs similar — Selectarea eșantionului de producători comunitari.#Cauza T-113/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 21 martie 2012 — Marine Harvest Norway și Alsaker Fjordbruk/Consiliul
      (Cauza T‑113/06)
      „Dumping — Import de somon originar din Norvegia — Definiția industriei comunitare — Produs similar — Selectarea eșantionului de producători comunitari”
      1.                     Acțiune în anulare — Persoane fizice sau juridice — Entitate absorbită de o altă persoană juridică — Dispariție a acestei
            entități — Substituire a succesorului cu titlu universal în acțiunile legale ale autorului său (art. 230 al patrulea paragraf
            CE) (a se vedea punctele 27 și 28)
      2.                     Acțiune în anulare — Persoane fizice sau juridice — Acte care le privesc direct și individual — Regulament de impunere a unor
            taxe antidumping — Taxe diferite impuse unor întreprinderi diferite — Admisibilitate limitată, în cazul fiecărei întreprinderi,
            la dispozițiile care o privesc în special (art. 230 al patrulea paragraf CE; Regulamentul nr. 384/96 al Consiliului) (a se
            vedea punctele 34-37)
      3.                     Politica comercială comună — Protecție împotriva practicilor de dumping — Prejudiciu — Evaluare a impactului rezultat din
            importuri asupra producției comunitare — Definire greșită a produsului similar — Lipsa reprezentativității eșantionului de
            producători comunitari — Încălcarea articolelor 3 și 4 din Regulamentul nr. 384/96 [Regulamentul nr. 384/96 al Consiliului,
            art. 3 alin. (1) și (2), art. 4 și art. 21] (a se vedea punctele 46-48, 52, 53, 58-63 și 71-74)
      Obiectul

               Cerere de anulare a Regulamentului (CE) nr. 85/2006 al Consiliului din 17 ianuarie 2006 de instituire a dreptului antidumping
                  definitiv și de percepere definitivă a dreptului provizoriu instituit la importul de somon de crescătorie originar din Norvegia
                  (JO L 15, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 44, p. 99)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează Regulamentul (CE) nr. 85/2006 al Consiliului din 17 ianuarie 2006 de instituire a dreptului antidumping definitiv
                     și de percepere definitivă a dreptului provizoriu instituit la importul de somon de crescătorie originar din Norvegia în măsura
                     în care privește Marine Harvest Norway AS, succesor în drepturi al Fjord Seafood Norway AS, pentru taxele antidumping aplicate
                     importurilor care provin de la aceasta din urmă până la 18 septembrie 2007 și Alsaker Fjordbruk AS.

                  2)

                  	Respinge în rest acțiunea.

                  3)

                  	Consiliul Uniunii Europene suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Marine Harvest Norway,
                     succesor în drepturi al Fjord Seafood Norway, și de Alsaker Fjordbruk.

                  4)

                  	Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 25 mai 2005. # Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-67/04.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 13 septembrie 2010.#Trioplast Wittenheim SA împotriva Comisiei Europene.#Concurență - Înțelegeri - Piața sacilor industriali din plastic - Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE - Durata încălcării - Amenzi - Gravitatea încălcării - Circumstanțe atenuante - Cooperare în cursul procedurii administrative - Proporționalitate.#Cauza T-26/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 13 septembrie 2010 – Trioplast Wittenheim/Comisia
      (Cauza T‑26/06)
      „Concurență – Înțelegeri – Piața sacilor industriali din plastic – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Durata încălcării – Amenzi – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante – Cooperare în cursul procedurii administrative – Proporționalitate”
      1.                     Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada
            încălcării și a duratei acesteia – Întinderea sarcinii probei – Obligația întreprinderii de a face dovada unei distanțări
            în raport cu deciziile luate în cursul unor reuniuni [art. 81 alineatul (1) CE] (a se vedea punctele 39-42, 47 și 48)
      2.                     Concurență – Amenzi – Răspundere solidară la plată – Stabilirea cuantumului amenzii care trebuie plătit de întreprinderea
            obligată în solidar – Întreprindere cedată de mai multe ori pe durata încălcării – Succesiune în timp a mai multor societăți‑mamă
            (Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei) (a se vedea punctele 69-72)
      3.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Apreciere – Luarea în considerare a realității
            economice din perioada săvârșirii încălcării [Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (3); Comunicarea 98/C
            9/03 a Comisiei] (a se vedea punctele 80-82)
      4.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante – Rol pasiv sau imitativ
            al întreprinderii – Criterii de apreciere [Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (3); Comunicarea 98/C 9/03
            a Comisiei, punctul 3] (a se vedea punctele 92-94)
      5.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Cuantum maxim – Calcul – Cifră de afaceri care trebuie luată în considerare –
            Cifră de afaceri cumulată a tuturor societăților care constituie entitatea cu caracter economic ce acționează în calitate
            de întreprindere [Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 5]
            (a se vedea punctele 112, 113, 115 și 145)
      6.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Puterea de apreciere a Comisiei – Cuantum total al amenzilor care depășește volumul
            global al pieței relevante – Încălcarea principiului proporționalității – Inexistență [Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului,
            art. 23 alin. (2)] (a se vedea punctele 143-145)
      Obiectul

               Cerere de anulare în parte a Deciziei C(2005) 4634 final a Comisiei din 30 noiembrie 2005 privind o procedură de aplicare
                  a articolului 81 [CE] (cazul COMP/F/38.354 – Saci industriali) referitoare la o înțelegere pe piața sacilor industriali din
                  plastic, precum și, cu titlu subsidiar, o cerere prin care se solicită reducerea amenzii aplicate reclamantei

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Trioplast Wittenheim SA la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 25 iulie 1991. # Marc Rich & Co. AG împotriva Società Italiana Impianti PA. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Court of Appeal - Regatul Unit. # Convenția de la Bruxelles. # Cauza C-190/89.