title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din 5 iulie 2011. # V împotriva Parlamentului European. # Funcție publică. # Cauza F-46/09.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera întâi)

      5 iulie 2011

      Cauza F-46/09

      V
      împotriva
      Parlamentului European
      „Funcție publică – Agent contractual – Condiții de angajare – Aptitudine fizică – Vizită medicală de angajare – Protecția persoanelor fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal – Secret medical – Transferul de date medicale între instituții – Dreptul la respectarea vieții private”
      Obiectul:      Acțiune formulată în temeiul articolului 236 CE și 152 EA, prin care V a solicitat, în principal, anularea, pe de o parte,
         a deciziei din 19 decembrie 2008 prin care directorul Direcției gestionare administrativă personal a Parlamentului European
         a retras oferta de muncă pe care i-o prezentase la 10 decembrie 2008, ca urmare a inaptitudinii pentru încadrare în muncă,
         și, pe de altă parte, a avizului eliberat de medicul consultant al Parlamentului European la 18 decembrie 2008, precum și
         repararea prejudiciilor pe care apreciază că le-a suferit

      Decizia: Anulează decizia din 19 decembrie 2008 prin care Parlamentul European a retras oferta de muncă pe care o propusese reclamantului.
         Obligă Parlamentul European la plata către V a sumei de 25 000 de euro. Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.
         Parlamentul European suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de reclamant.
         Autoritatea Europeană pentru Protecția Datelor, intervenientă, suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Recrutare – Refuzul angajării ca urmare a inaptitudinii fizice – Control jurisdicțional – Întindere
      (Statutul funcționarilor, art. 33)
      2.      Funcționari – Recrutare – Aptitudine fizică – Comisie medicală – Respectarea dreptului la apărare
      (Statutul funcționarilor, art. 33 al doilea paragraf; Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 83)
      3.      Drepturi fundamentale – Respectarea vieții private și de familie – Transfer către un terț al datelor medicale ale unei persoane –
            Ingerință în sensul articolului 8 din Convenția Europeană a Drepturilor Omului – Justificare
      4.      Funcționari – Acțiune – Invocare în cursul judecății a unui motiv care poate justifica legal decizia în litigiu – Obstacol
            în calea anulării deciziei – Absență, cu excepția cazului competenței nediscreționare a administrației în materie.
      5.      Funcționari – Răspundere extracontractuală a instituțiilor – Condiții – Nelegalitate – Prejudiciu – Legătură de cauzalitate –
            Noțiune – Aplicare în contenciosul statutar – Criterii
      6.      Funcționari – Acțiune – Acțiune în despăgubire – Anularea actului nelegal atacat – Reparare adecvată a prejudiciului moral –
            Limite
      (Statutul funcționarilor, art. 91)
      1.      Cu toate că, în cadrul controlului legalității unui refuz de recrutare motivat prin inaptitudinea fizică, instanța Uniunii
         nu poate substitui un aviz cu caracter strict medical cu propria apreciere, îi revine totuși sarcina de a verifica dacă procedura
         de recrutare s-a desfășurat legal și în special de a examina dacă refuzul recrutării se întemeiază pe un aviz medical motivat,
         care stabilește o legătură comprehensibilă între constatările medicale pe care le cuprinde și concluzia la care ajunge.

      Este posibil ca medicul consultant al unei instituții să își întemeieze avizul de constatare a inaptitudinii fizice nu numai
         pe existența tulburărilor fizice sau psihice actuale, ci și pe un prognostic, întemeiat medical, al unor tulburări viitoare,
         susceptibile să pună în discuție, într-un viitor previzibil, îndeplinirea normală a atribuțiilor.

      Puterea de apreciere în materie medicală recunoscută medicului nu interzice instanței, pe de o parte, să verifice exactitatea
         materială a elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența lor și, pe de altă parte, să controleze dacă aceste elemente
         constituie ansamblul datelor relevante ce trebuie să fie luate în considerare pentru evaluarea unei situații complexe și dacă
         acestea sunt de natură să susțină concluziile deduse de aici.

      (a se vedea punctele 72, 73 și 81)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 14 aprilie 1994, A/Comisia, T-10/93, punctele 61și 62; 12 mai 2004, Hecq/Comisia, T-191/01,
         punctul 63

      2.      Articolul 33 al doilea paragraf din statut prevede o procedură internă de apel împotriva avizului negativ emis de medicul
         consultant al instituției. Prin instituirea, în cuprinsul acestei dispoziții, a unei comisii medicale de apel, legiuitorul
         a avut ca obiectiv să constituie o garanție suplimentară pentru candidați și să amelioreze astfel protecția drepturilor lor.
         Această garanție, care are legătură cu principiul respectării dreptului la apărare, constituie o normă fundamentală de procedură.

      În plus, această garanție trebuie să fie în mod necesar respectată înainte de adoptarea deciziei de refuz al recrutării, iar
         nu la un stadiu ulterior, întrucât aceasta și-ar pierde în acest caz rațiunea de a exista, și anume aceea de a garanta dreptul
         la apărare al candidaților la recrutare. Textul articolului 33 al doilea paragraf din statut este clar în această privință:
         candidatul la angajare dispune de un termen de 20 de zile pentru a sesiza comisia medicală, termen care curge nu de la data
         notificării deciziei de refuz al angajării, ci de la data notificării avizului medicului consultant.

      (a se vedea punctele 92-94)
      Trimitere la:
      Curte: 8 iulie 1999, Hercules Chemicals/Comisia, C-51/92 P, punctele 75-78
      Tribunalul de Primă Instanță: A/Comisia, citată anterior, punctul 23; 8 iulie 2008, Franchet și Byk/Comisia, T-48/05, punctul
         151

      Tribunalul Funcției Publice: 13 decembrie 2007, N/Comisia, F-95/05, punctele 69 și 76
      3.      Dreptul la respectarea vieții private, consacrat prin articolul 8 din Convenția Europeană a Drepturilor Omului și care decurge
         din tradițiile constituționale comune statelor membre, constituie unul dintre drepturile fundamentale protejate de ordinea
         juridică a Uniunii. Acesta presupune în special dreptul unei persoane de a-și păstra secretă starea sănătății.

      Transferul către un terț, inclusiv către o altă instituție, al unor date cu caracter personal referitoare la starea de sănătate
         a unei persoane, colectate de o instituție, constituie în sine o ingerință în viața privată a persoanei în cauză, indiferent
         de utilizarea ulterioară a informațiilor astfel comunicate.

      Potrivit articolului 8 alineatul (2) din convenție, ingerința unei autorități publice în viața privată poate fi justificată
         însă în măsura în care este „prevăzută de lege”, urmărește unul sau mai multe obiective – enunțate limitativ – și este „necesară”
         pentru a atinge acest obiectiv sau aceste obiective.

      Ținând seama de caracterul extrem de intim și de sensibil al datelor cu caracter medical, posibilitatea de a transfera sau
         de a comunica astfel de informații unui terț, chiar dacă este vorba despre o altă instituție sau despre un alt organ al Uniunii,
         fără consimțământul persoanei în cauză, necesită o examinare deosebit de riguroasă.

      (a se vedea punctele 111-113 și 123)
      Trimitere la:
      Curte: 8 aprilie 1992, Comisia/Germania, C-62/90, punctul 23; 5 octombrie 1994, X/Comisia, C-404/92 P, punctele 17 și 18;
         20 mai 2003, Österreichischer Rundfunk și alții, C-465/00, C-138/01 și C-139/01, punctele 73-75

      4.      În cadrul acțiunii unui funcționar, invocarea în cursul procedurii a unui motiv care ar fi putut justifica în mod legal decizia
         în litigiu nu este de natură să se opună anulării deciziei menționate, cu excepția situației în care administrația are o competență
         nediscreționară în materie.

      Or, în cadrul unui refuz de recrutare întemeiat pe inaptitudinea fizică a persoanei, instituția nu poate pretinde că s-ar
         afla într-o asemenea situație de competență nediscreționară, din moment ce dispune, în ceea ce privește motivul referitor
         la ruptura legăturii de încredere, invocat în cadrul procedurii, de o marjă largă de apreciere.

      (a se vedea punctele 147 și 148)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 10 decembrie 2003, Tomarchio/Comisia, T-173/02, punctul 86; 15 martie 2006, Leite Mateus/Comisia,
         T-10/04, punctul 43

      Tribunalul Funcției Publice: 15 decembrie 2010, Angulo Sánchez/Consiliul, F-67/09, punctele 76-78
      5.      Angajarea răspunderii administrației presupune întrunirea mai multor condiții în ceea ce privește ilegalitatea conduitei imputate
         instituțiilor, existența unui prejudiciu real și existența unei legături de cauzalitate între conduita respectivă și prejudiciul
         invocat. Aceste trei condiții sunt cumulative. Lipsa uneia dintre ele este suficientă pentru respingerea concluziilor în despăgubiri.

      În ceea ce privește legătura de cauzalitate, trebuie în principiu ca reclamantul să dovedească existența unei relații directe
         și certe de la cauză la efect între fapta săvârșită de instituție și prejudiciul invocat.

      Gradul de certitudine a legăturii de cauzalitate este totuși atins atunci când nelegalitatea săvârșită de o instituție a Uniunii
         a privat, într-un anumit mod, o persoană, nu în mod necesar de o recrutare, la care persoana interesată nu va putea dovedi
         niciodată că avea dreptul, ci de o șansă serioasă de a fi recrutată ca funcționar sau ca agent, având drept consecință pentru
         persoana interesată un prejudiciu material care constă într-o pierdere de venituri. Atunci când pare foarte probabil, în circumstanțele
         speței, că respectarea legalității ar fi determinat instituția în cauză să recruteze agentul, incertitudinea teoretică rămasă
         în ceea ce privește rezultatul pe care l-ar fi avut o procedură desfășurată în mod legal nu se poate opune reparării prejudiciului
         material real suferit de persoana interesată prin neîncadrarea sa în muncă într-un post pe care ar fi avut toate șansele să
         îl ocupe.

      (a se vedea punctele 157-159)
      Trimitere la:
      Curte: 1 iunie 1994, Comisia/Brazzelli Lualdi și alții, C-136/92 P, punctul 42; 21 februarie 2008, Comisia/Girardot, C-348/06 P,
         punctul 52

      Tribunalul de Primă Instanță: 28 septembrie 1999, Hautem/BEI, T-140/97, punctul 85; 5 octombrie 2004, Sanders și alții/Comisia,
         T-45/01, punctul 150

      Tribunalul Funcției Publice: 22 octombrie 2008, Tzirani/Comisia, F-46/07, punctul 218
      6.      Anularea unui act ilegal al administrației poate constitui, în sine, o reparare adecvată și, în principiu, suficientă a prejudiciului
         moral pe care funcționarul l-a suferit.

      Anularea unui astfel de act nu poate constitui totuși repararea completă a prejudiciului moral dacă acest act implică o apreciere
         a capacităților sau a conduitei persoanei interesate susceptibilă să o lezeze, atunci când este privată de orice efect util
         sau când nelegalitatea săvârșită este de o gravitate deosebită. Astfel, încălcarea dreptului la respectarea vieții private
         și a Regulamentului nr. 45/2001 privind protecția persoanelor fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal
         de către instituțiile și organele comunitare și privind libera circulație a acestor date prezintă un grad deosebit de gravitate,
         care justifică acordarea unei indemnizații cu titlu de prejudiciu moral.

      (a se vedea punctele 167, 169 și 171-173)
      Trimitere la:
      Curte: 7 februarie 1990, Culin/Comisia, C-343/87, punctele 25-29
      Tribunalul de Primă Instanță: 26 ianuarie 1995, Pierrat/Curtea de Justiție, T-60/94, punctul 62; 21 ianuarie 2004, Robinson/Parlamentul
         European, T-328/01, punctul 79; 30 septembrie 2004, Ferrer de Moncada/Comisia, T-16/03, punctul 68

      Tribunalul Funcției Publice: 13 decembrie 2007, Sundholm/Comisia, F-42/06, punctul 44; Tzirani/Comisia, citată anterior, punctul
         223; 7 iulie 2009, Bernard/Europol, F-99/07 și F-45/08, punctul 106


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 26 februarie 2013.#Åklagaren împotriva Hans Åkerberg Fransson.#Cerere de decizie preliminară formulată de Haparanda tingsrätt.#Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Domeniu de aplicare – Articolul 51 – Punere în aplicare a dreptului Uniunii – Sancționarea comportamentelor care aduc atingere unei resurse proprii a Uniunii – Articolul 50 – Principiul ne bis in idem – Sistem național care implică două proceduri separate, administrativă și penală, pentru sancționarea aceluiași comportament ilicit – Compatibilitate.#Cauza C‑617/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      26 februarie 2013 (
            *1
         ) (
            1
         )
      „Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Domeniu de aplicare – Articolul 51 – Punere în aplicare a dreptului Uniunii – Sancționarea comportamentelor care aduc atingere unei resurse proprii a Uniunii – Articolul 50 – Principiul ne bis in idem – Sistem național care implică două proceduri separate, administrativă și penală, pentru sancționarea aceluiași comportament ilicit – Compatibilitate”
      În cauza C‑617/10,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Haparanda tingsrätt (Suedia), prin decizia din 23 decembrie 2010, primită de Curte la 27 decembrie 2010, în procedura

         Åklagaren

      împotriva

         Hans Åkerberg Fransson,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte, domnii A. Tizzano, M. Ilešič, G. Arestis și J. Malenovský, președinți de cameră, domnii A. Borg Barthet și J.‑C. Bonichot, doamna C. Toader și domnii J.‑J. Kasel și M. Safjan (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 ianuarie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               –

               pentru domnul Åkerberg Fransson, de J. Sterner, advokat, și de U. Bernitz, professor;

               –

               pentru guvernul suedez, de A. Falk și de S. Johannesson, în calitate de agenți;

               –

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de J. Vláčil, în calitate de agenți;

               –

               pentru guvernul danez, de C. Vang, în calitate de agent;

               –

               pentru guvernul german, de T. Henze, în calitate de agent;

               –

               pentru Irlanda, de D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de M. McDowell, SC;

               –

               pentru guvernul elen, de K. Paraskevopoulou și de Z. Chatzipavlou, în calitate de agenți;

               –

               pentru guvernul francez, de N. Rouam, în calitate de agent;

               –

               pentru guvernul olandez, de C. Wissels și de J. Langer, în calitate de agenți;

               –

               pentru guvernul austriac, de C. Pesendorfer, în calitate de agent;

               –

               pentru Comisia Europeană, de R. Lyal și de J. Enegren, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 iunie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea principiului ne bis in idem în dreptul Uniunii.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Åklagaren (Ministerul Public), pe de o parte, și domnul Åkerberg Fransson, pe de altă parte, cu privire la urmărirea penală desfășurată de Ministerul Public sub aspectul unor infracțiuni fiscale în formă agravată.

         Cadrul juridic

            Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale

               3

               Articolul 4 din Protocolul nr. 7 anexat la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnat la Strasbourg la 22 noiembrie 1984 (denumit în continuare „Protocolul nr. 7 la CEDO”), intitulat „Dreptul de a nu fi judecat sau pedepsit de două ori”, prevede următoarele:
               „1.   Nimeni nu poate fi urmărit sau pedepsit penal de către jurisdicțiile aceluiași stat pentru săvârșirea infracțiunii pentru care a fost deja achitat sau condamnat printr‑o hotărâre definitivă conform legii și procedurii penale ale acestui stat.
               2.   Dispozițiile paragrafului precedent nu împiedică redeschiderea procesului, conform legii și procedurii penale a statului respectiv, dacă fapte noi ori recent descoperite sau un viciu fundamental în cadrul procedurii precedente sunt de natură să afecteze hotărârea pronunțată.
               3.   Nicio derogare de la prezentul articol nu este îngăduită în temeiul articolului 15 din [Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare «CEDO»)].”

            Dreptul Uniunii

         Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene

               4

               Articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), intitulat „Dreptul de a nu fi judecat sau condamnat de două ori pentru aceeași infracțiune”, are următorul cuprins:
               „Nimeni nu poate fi judecat sau condamnat pentru o infracțiune pentru care a fost deja achitat sau condamnat în cadrul Uniunii, prin hotărâre judecătorească definitivă, în conformitate cu legea.”

               5

               Articolul 51 din cartă definește domeniul de aplicare al acesteia după cum urmează:
               „1.   Dispozițiile prezentei carte se adresează instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, cu respectarea principiului subsidiarității, precum și statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Prin urmare, acestea respectă drepturile și principiile și promovează aplicarea lor în conformitate cu atribuțiile pe care le au în acest sens și cu respectarea limitelor competențelor conferite Uniunii de tratate.
               2.   Prezenta cartă nu extinde domeniul de aplicare a dreptului Uniunii în afara competențelor Uniunii, nu creează nicio competență sau sarcină nouă pentru Uniune și nu modifică competențele și sarcinile stabilite de tratate.”

         A șasea directivă 77/388/CEE

               6

               Articolul 22 din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p.1, denumită în continuare „A șasea directivă”), în versiunea care rezultă din cuprinsul articolului 28h din aceasta, prevede:
               „[…]
               (4)

                        (a)

                        Fiecare persoană impozabilă depune o declarație în termenul care urmează a fi stabilit de statele membre. […]

                  […]
               (8)   Statele membre pot impune alte obligații pe care le consideră necesare pentru perceperea și colectarea corectă a taxei și pentru a preveni frauda […]
               […]”

            Dreptul suedez

               7

               Articolul 2 din Legea 1971:69 privind infracțiunile fiscale [skattebrottslagen (1971:69), denumită în continuare „skattebrottslagen”] este astfel redactat:
               „Fapta persoanei care furnizează cu intenție informații false autorităților, cu excepția cazului în care acestea sunt furnizate oral, sau care omite să depună declarații, declarații de venit sau alte informații solicitate la autoritățile relevante și prin aceasta dă naștere unui risc ca impozitul să nu fie vărsat la buget sau ca impozitul să fie luat în calcul sau rambursat în mod nelegal acestei persoane sau unui terț se pedepsește cu închisoare de cel mult doi ani pentru infracțiuni fiscale.”

               8

               Potrivit articolului 4 din skattebrottslagen:
               „În cazul în care infracțiunea prevăzută la articolul 2 este considerată infracțiune gravă, pedeapsa pentru o asemenea infracțiune este închisoarea de la șase luni la șase ani.
               La stabilirea gravității infracțiunii trebuie să se aibă în mod special în vedere dacă aceasta este săvârșită în legătură cu sume mari, dacă autorul a folosit documente false sau contabilitate falsă sau dacă respectivul comportament a făcut parte dintr‑o infracțiune continuă sau la scară largă sau dacă a prezentat în vreun alt mod un grad de pericol ridicat.”

               9

               Legea 1990:324 privind stabilirea impozitelor [taxeringslagen (1990:324), denumită în continuare „taxeringslagen”] prevede în capitolul 5 articolul 1 din aceasta:
               „În cazul în care contribuabilul a furnizat în cursul procedurii informații false în vederea stabilirii impozitului, cu excepția cazului în care acestea au fost furnizate oral, se percepe o taxă specială (taxă suplimentară). Aceeași taxă se percepe în cazul în care contribuabilul a furnizat astfel de informații în cursul unor proceduri judiciare fiscale, iar informațiile nu au fost acceptate în urma examinării pe fond.
               Se consideră că informațiile sunt false dacă este evident că informațiile furnizate de contribuabil sunt inexacte sau că acesta a omis să furnizeze informațiile care i‑au fost solicitate în vederea stabilirii deciziei de impunere. Cu toate acestea, se poate considera că informațiile respective nu sunt false dacă acestea, împreună cu alte informații care au fost furnizate, constituie o bază suficientă pentru stabilirea unei decizii corecte. Se poate considera de asemenea că informațiile respective nu sunt false dacă acestea sunt într‑atât de nerezonabile, încât să nu poată constitui o bază de stabilire a unei decizii de impozitare.”

               10

               Capitolul 5 articolul 4 din taxeringslagen prevede:
               „În cazul comunicării unei informații false, taxa suplimentară este de 40 la sută din impozitul prevăzut la articolul 1 primul paragraf punctele 1-5 din capitolul 1 care nu ar fi fost perceput de la contribuabil sau de la soțul acestuia în cazul în care informația falsă ar fi fost acceptată. În ceea ce privește taxa pe valoarea adăugată, taxa suplimentară este de 20 la sută din impozitul care ar fi fost în mod nelegal creditat în favoarea persoanei impozabile.
               Taxa suplimentară se calculează la 10 la sută sau, în ceea ce privește taxa pe valoarea adăugată, la 5 la sută în cazul în care informațiile false au fost corectate sau ar fi putut fi corectate cu ajutorul documentelor justificative care se află în mod normal la dispoziția skatteverket [(administrația fiscală)] și care s‑au aflat la dispoziția skatteverket înainte de sfârșitul lunii noiembrie din anul fiscal respectiv.”

               11

               Potrivit capitolului 5 articolul 14 din taxeringslagen:
               „Contribuabilul este scutit în totalitate sau parțial de la plata taxelor speciale dacă se dovedește că erorile sau omisiunile sunt scuzabile sau dacă se dovedește că plata integrală a taxei ar fi în alt mod nejustificată. În cazul în care contribuabilul este scutit parțial de plata taxei, aceasta este redusă la jumătate sau la un sfert.
               […]
               Pentru a stabili dacă ar fi în alt mod nejustificat să se perceapă integral taxa, trebuie să se aibă în mod special în vedere dacă:
               […]

                        3)

                        erorile sau omisiunile au determinat de asemenea răspunderea contribuabilului pentru săvârșirea infracțiunilor prevăzute în skattebrottslagen sau aplicarea măsurii confiscării profiturilor obținute din activități infracționale în sensul articolului 1 ter din capitolul 36 al Codului penal [brottsbalken].”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               12

               Domnul Åkerberg Fransson a fost citat la 9 iunie 2009 pentru a se prezenta în fața Haparanda tingsrätt (Tribunalul Districtului Haparanda), în cadrul unei proceduri pentru infracțiuni fiscale în formă agravată. El era învinuit că, în cuprinsul declarațiilor sale fiscale aferente exercițiilor financiare 2004 și 2005, ar fi furnizat informații inexacte care au expus trezoreria publică unor pierderi ale încasărilor legate de perceperea impozitului pe venit și a taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”), pentru sumele de 319143 SEK pentru exercițiul financiar 2004, din care 60000 SEK reprezentând TVA, și de 307633 SEK pentru exercițiul financiar 2005, din care 87550 SEK reprezentând TVA. Domnul Åkerberg Fransson era de asemenea învinuit și sub aspectul nedeclarării contribuțiilor angajatorului pentru perioadele de referință din octombrie 2004 și din octombrie 2005, ceea ce a expus organismele sociale unor pierderi ale încasărilor pentru sumele de 35690 SEK și, respectiv, de 35862 SEK. Potrivit rechizitoriului, infracțiunile trebuiau considerate agravate, pe de o parte, din cauza importanței sumelor în cauză și, pe de altă parte, din cauza faptului că se înscriau în cadrul unei activități infracționale sistematice de mare anvergură.

               13

               Prin decizia din 24 mai 2007, skatteverket a aplicat domnului Åkerberg Fransson, pentru exercițiul financiar 2004, o taxă suplimentară de 35542 SEK pentru veniturile din activitatea sa economică, de 4872 SEK pentru TVA și de 7138 SEK pentru contribuțiile angajatorului. Ea i‑a aplicat de asemenea, prin aceeași decizie, pentru exercițiul financiar 2005, o taxă suplimentară de 54240 SEK pentru veniturile din activitatea sa economică, de 3255 SEK pentru TVA și de 7172 SEK pentru contribuțiile angajatorului. Aceste sancțiuni au fost însoțite de dobânzi. Împotriva sancțiunilor respective nu a fost exercitată nicio cale de atac în fața instanței administrative, termenul necesar în acest scop expirând la 31 decembrie 2010 în ceea ce privește exercițiul financiar 2004 și la 31 decembrie 2011 în ceea ce privește exercițiul financiar 2005. Decizia de aplicare a unor taxe suplimentare este motivată prin aceleași fapte de fals în declarații ca și cele reținute de Ministerul Public în procedura penală din litigiul principal.

               14

               În fața instanței a quo, se pune problema dacă trebuie să se renunțe la învinuirea adusă domnului Åkerberg Fransson pentru motivul că, în cadrul unei alte proceduri, el a fost deja sancționat pentru aceleași fapte, ceea ce ar contraveni interdicției aplicării unei pedepse duble pentru aceeași infracțiune, prevăzută la articolul 4 din Protocolul nr. 7 la CEDO și la articolul 50 din cartă.

               15

               În aceste condiții, Haparanda tingsrätt a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Potrivit legii suedeze, pentru ca o instanță națională să poată înlătura aplicarea unor dispoziții naționale în legătură cu care se poate presupune că încalcă principiul ne bis in idem prevăzut la articolul 4 din Protocolul nr. 7 la [CEDO] și, prin urmare, se poate presupune că încalcă și articolul 50 din [cartă], este necesar să se regăsească în acest sens un temei clar în CEDO sau în jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului. O astfel de condiție impusă de dreptul național cu privire la înlăturarea aplicării dispozițiilor naționale este compatibilă cu dreptul Uniunii și în special cu principiile sale generale, incluzând supremația și efectul direct al dreptului Uniunii?

                        2)

                        Admisibilitatea unei învinuiri pentru săvârșirea unor infracțiuni fiscale intră sub incidența principiului ne bis in idem consacrat prin articolul 4 din Protocolul nr. 7 la CEDO și prin articolul 50 din cartă dacă anterior învinuitului i s‑a impus într‑o procedură administrativă o anumită sancțiune financiară (taxă suplimentară) pentru săvârșirea aceleiași fapte de fals în declarații?

                        3)

                        Răspunsul la întrebarea 2 este influențat de faptul că trebuie să existe o coordonare a acestor sancțiuni astfel încât instanțele ordinare să aibă posibilitatea să reducă pedeapsa aplicată în procesul penal deoarece învinuitului i‑a mai fost impusă plata unei taxe suplimentare pentru săvârșirea aceleiași fapte de fals în declarații?

                        4)

                        În cadrul domeniului de aplicare al principiului ne bis in idem […], este permis ca în anumite împrejurări să se aplice sancțiuni suplimentare în proceduri noi cu privire la același comportament care a fost examinat și care a condus la o decizie de impunere a unor sancțiuni împotriva unei persoane. În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea 2, condițiile privind aplicarea mai multor sancțiuni în proceduri distincte în temeiul principiului ne bis in idem sunt îndeplinite dacă în cadrul ultimei proceduri are loc o reexaminare a împrejurărilor cauzei, independentă de procedura anterioară?

                        5)

                        Sistemul suedez care presupune impunerea unor taxe suplimentare și examinarea răspunderii pentru infracțiuni fiscale în cadrul unor proceduri distincte este întemeiat pe mai multe motive de interes general […]. În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea 2, un sistem precum cel suedez este compatibil cu principiul ne bis in idem în cazul în care ar fi posibil să se instituie un sistem care nu ar intra sub incidența principiului ne bis in idem, fără a fi necesar să se abțină nici de la impunerea unor taxe suplimentare, nici de la pronunțarea unei decizii privind răspunderea pentru infracțiuni fiscale prin transferul competenței de impunere a unor taxe suplimentare de la skatteverket și, după caz, de la instanțele administrative la instanțele ordinare, pentru ca taxele suplimentare să fie examinate împreună cu învinuirea de săvârșire a unor infracțiuni fiscale?”

         Cu privire la competența Curții

               16

               Guvernele suedez, ceh și danez, Irlanda și guvernul olandez, precum și Comisia Europeană contestă admisibilitatea întrebărilor preliminare. Curtea nu ar fi competentă să răspundă la acestea decât dacă sancțiunile fiscale aplicate domnului Åkerberg Fransson, precum și urmărirea penală declanșată împotriva acestuia din urmă care constituie obiectul procedurii principale ar proveni dintr‑o punere în aplicare a dreptului Uniunii. Or, această situație nu s‑ar regăsi nici în cazul textului național pe baza căruia au fost pronunțate sancțiunile fiscale, nici în cazul textului care servește drept fundament al urmăririi penale. Conform articolului 51 alineatul (1) din cartă, sancțiunile și urmărirea penală sus‑menționate nu ar intra, așadar, sub incidența principiul ne bis in idem garantat prin articolul 50 din cartă.

               17

               În această privință, trebuie amintit că domeniul de aplicare al cartei, în ceea ce privește acțiunea statelor membre, este definit la articolul 51 alineatul (1) din aceasta, potrivit căruia dispozițiile cartei se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii.

               18

               Acest articol al cartei confirmă astfel jurisprudența Curții referitoare la măsura în care acțiunea statelor membre trebuie să se conformeze cerințelor care decurg din drepturile fundamentale garantate de ordinea juridică a Uniunii.

               19

               Astfel, rezultă, în esență, din jurisprudența constantă a Curții că drepturile fundamentale garantate de ordinea juridică a Uniunii au vocație de a fi aplicate în toate situațiile reglementate de dreptul Uniunii, însă nu în afara unor asemenea situații. În această măsură, Curtea a amintit deja că nu poate aprecia, din perspectiva cartei, o reglementare națională care nu se situează în cadrul dreptului Uniunii. În schimb, de îndată ce o asemenea reglementare intră în domeniul de aplicare al acestui drept, Curtea, sesizată cu titlu preliminar, trebuie să furnizeze toate elementele de interpretare necesare aprecierii de către instanța națională a conformității acestei reglementări cu drepturile fundamentale a căror respectare o asigură (a se vedea printre altele în acest sens Hotărârea din 18 iunie 1991, ERT, C‑260/89, Rec., p. I‑2925, punctul 42, Hotărârea din 29 mai 1997, Kremzow, C‑299/95, Rec., p. I‑2629, punctul 15, Hotărârea din 18 decembrie 1997, Annibaldi, C‑309/96, Rec., p. I‑7493, punctul 13, Hotărârea din 22 octombrie 2002, Roquette Frères, C‑94/00, Rec., p. I‑9011, punctul 25, Hotărârea din 18 decembrie 2008, Sopropé, C‑349/07, Rep., p. I‑10369, punctul 34, Hotărârea din 15 noiembrie 2011, Dereci și alții, C‑256/11, Rep., p. I‑11315, punctul 72, precum și Hotărârea din 7 iunie 2012, Vinkov, C‑27/11, punctul 58).

               20

               Această definiție a domeniului de aplicare al drepturilor fundamentale ale Uniunii se coroborează cu explicațiile cu privire la articolul 51 din cartă, care, în conformitate cu articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf TUE și cu articolul 52 alineatul (7) din cartă, trebuie luate în considerare în vederea interpretării acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 decembrie 2010, DEB, C‑279/09, Rep., p. I‑13849, punctul 32). Potrivit explicațiilor amintite, „statelor membre le este impusă obligația de a respecta drepturile fundamentale definite în cadrul Uniunii numai în cazul în care pun în aplicare dreptul Uniunii”.

               21

               Întrucât drepturile fundamentale garantate de cartă trebuie, în consecință, să fie respectate atunci când o reglementare națională intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, nu pot exista situații care să țină astfel de dreptul Uniunii fără ca drepturile fundamentale menționate să poată fi aplicate. Aplicabilitatea dreptului Uniunii o implică pe cea a drepturilor fundamentale garantate de cartă.

               22

               Atunci când, în schimb, o situație juridică nu intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, Curtea nu este competentă să o examineze, iar dispozițiile eventual invocate ale cartei nu pot constitui, prin ele însele, temeiul acestei competențe (a se vedea în acest sens Ordonanța din 12 iulie 2012, Currà și alții, C‑466/11, punctul 26).

               23

               Aceste considerații corespund celor care stau la baza articolului 6 alineatul (1) TUE, potrivit căruia dispozițiile cuprinse în cartă nu extind în niciun fel competențele Uniunii astfel cum sunt definite în tratate. De asemenea, în temeiul articolului 51 alineatul (2) din cartă, aceasta din urmă nu extinde domeniul de aplicare al dreptului Uniunii în afara competențelor Uniunii, nu creează nicio competență sau sarcină nouă pentru Uniune și nu modifică competențele și sarcinile stabilite de tratate (a se vedea Hotărârea Dereci și alții, citată anterior, punctul 71).

               24

               În speță, este necesar de la bun început să se sublinieze că sancțiunile fiscale și urmărirea penală care l‑au vizat sau îl vizează pe domnul Åkerberg Fransson sunt legate în parte de neîndeplinirea obligațiilor sale declarative în materie de TVA.

               25

               Or, în materie de TVA, rezultă, pe de o parte, din articolul 2, din articolul 250 alineatul (1) și din articolul 273 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7), care reiau printre altele dispozițiile articolului 2 din A șasea directivă și ale articolului 22 alineatele (4) și (8) din aceeași directivă, în versiunea care rezultă din articolul 28h din aceasta, și, pe de altă parte, din articolul 4 alineatul (3) TUE că fiecare stat membru are obligația să adopte toate măsurile cu caracter legislativ și administrativ corespunzătoare pentru a asigura colectarea în integralitate a TVA‑ului datorat pe teritoriul său și pentru a combate frauda (a se vedea Hotărârea din 17 iulie 2008, Comisia/Italia, C‑132/06, Rep., p. I‑5457, punctele 37 și 46).

               26

               În plus, articolul 325 TFUE obligă statele membre să combată activitățile ilegale care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii prin măsuri care să descurajeze fraudele și să ofere o protecție efectivă și, în special, le obligă să adopte aceleași măsuri pentru a combate frauda care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii precum cele pe care le adoptă pentru a combate frauda care aduce atingere propriilor interese financiare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 octombrie 2010, SGS Belgium și alții, C‑367/09, Rep., p. I‑10761, punctele 40-42). Or, întrucât resursele proprii ale Uniunii cuprind printre altele, potrivit articolului 2 alineatul (1) din Decizia 2007/436/CE, Euratom a Consiliului din 7 iunie 2007 privind sistemul de resurse proprii al Comunităților Europene (JO L 163, p. 17), veniturile din aplicarea unei cote uniforme a bazelor armonizate de evaluare a TVA‑ului, stabilite în conformitate cu normele Uniunii, există astfel o legătură directă între colectarea veniturilor din TVA cu respectarea dreptului Uniunii aplicabil și punerea la dispoziția bugetului Uniunii a resurselor TVA corespunzătoare, de vreme ce orice lacună în colectarea celor dintâi se poate afla la originea unei reduceri a celor din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 noiembrie 2011, Comisia/Germania, C‑539/09, Rep., p. I‑11235, punctul 72).

               27

               Rezultă de aici că sancțiuni fiscale și urmărirea penală pentru fraudă fiscală precum cele care l‑au vizat sau îl vizează pe învinuitul din litigiul principal din cauza inexactității informațiilor furnizate în materie de TVA constituie o punere în aplicare a articolului 2, a articolului 250 alineatul (1) și a articolului 273 din Directiva 2006/112 (anterior articolele 2 și 22 din A șasea directivă) și a articolului 325 TFUE și, așadar, a dreptului Uniunii în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă.

               28

               Faptul că reglementările naționale care servesc drept temei sancțiunilor fiscale și urmăririi penale menționate anterior nu ar fi fost adoptate pentru a transpune Directiva 2006/112 nu poate fi de natură să repună în discuție această concluzie, din moment ce prin aplicarea lor se tinde la sancționarea unei încălcări a dispozițiilor directivei menționate și se urmărește, așadar, punerea în aplicare a obligației impuse de tratat statelor membre de sancționare efectivă a comportamentelor care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii.

               29

               În aceste condiții, atunci când o instanță a unui stat membru este chemată să controleze conformitatea cu drepturile fundamentale a unei dispoziții sau a unei măsuri naționale prin care, într‑o situație în care acțiunea statelor membre nu este în întregime determinată de dreptul Uniunii, se pune în aplicare acest drept în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă, autoritățile și instanțele naționale sunt libere să aplice standarde naționale de protecție a drepturilor fundamentale, cu condiția ca această aplicare să nu compromită nivelul de protecție prevăzut de cartă, astfel cum a fost interpretată de Curte, și nici supremația, unitatea și caracterul efectiv al dreptului Uniunii (a se vedea pentru acest din urmă aspect Hotărârea din 26 februarie 2013, Melloni, C‑399/11, punctul 60).

               30

               În acest scop, atunci când instanțele naționale trebuie să interpreteze dispozițiile cartei, ele au posibilitatea și, eventual, obligația de a sesiza Curtea cu titlu preliminar conform articolului 267 TFUE.

               31

               Din considerațiile care precedă rezultă că Curtea este competentă să răspundă la întrebările adresate și să furnizeze toate elementele de interpretare necesare aprecierii de către instanța de trimitere a conformității reglementării naționale cu principiul ne bis in idem enunțat la articolul 50 din cartă.

         Cu privire la întrebările preliminare

            Cu privire la a doua, la a treia și la a patra întrebare

               32

               Prin intermediul acestor întrebări, la care se impune să se dea un răspuns comun, Haparanda tingsrätt solicită, în esență, Curții să stabilească dacă principiul ne bis in idem enunțat la articolul 50 din cartă trebuie interpretat în sensul că se opune desfășurării urmăririi penale față de un învinuit sub aspectul unor infracțiuni fiscale, din moment ce acestuia din urmă i‑a fost aplicată deja o sancțiune fiscală pentru aceleași fapte de fals în declarații.

               33

               În ceea ce privește aplicarea principiului ne bis in idem enunțat la articolul 50 din cartă unei urmăriri penale pentru infracțiuni fiscale precum cea care face obiectul litigiului principal, ea presupune ca măsurile care au fost deja adoptate împotriva învinuitului prin intermediul unei decizii rămase definitivă să îmbrace un caracter penal.

               34

               În această privință, trebuie arătat că articolul 50 din cartă nu se opune ca un stat membru să impună, pentru aceleași fapte de nerespectare a obligațiilor declarative în domeniul TVA‑ului, o combinație de sancțiuni fiscale și penale. Astfel, pentru a garanta perceperea integralității încasărilor din TVA și, prin aceasta, protecția intereselor financiare ale Uniunii, statele membre dispun de libertatea de alegere a sancțiunilor aplicabile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 septembrie 1989, Comisia/Grecia, 68/88, Rec., p. 2965, punctul 24, Hotărârea din 7 decembrie 2000, de Andrade, C‑213/99, Rec., p. I‑11083, punctul 19, și Hotărârea din 16 octombrie 2003, Hannl‑Hofstetter, C‑91/02, Rec., p. I‑12077, punctul 17). Acestea pot, așadar, să îmbrace forma unor sancțiuni administrative, a unor sancțiuni penale sau a unei combinații a celor două. Doar atunci când sancțiunea fiscală îmbracă un caracter penal în sensul articolului 50 din cartă și este rămasă definitivă, se opune dispoziția menționată ca pentru aceleași fapte să se desfășoare o urmărire penală împotriva aceleiași persoane.

               35

               În continuare, trebuie amintit că, în vederea aprecierii naturii penale a sancțiunilor fiscale, sunt pertinente trei criterii. Primul este calificarea juridică a faptei ilicite în dreptul intern, al doilea, natura însăși a faptei ilicite, iar al treilea, natura și gradul de severitate a sancțiunii pe care persoana în cauză riscă să o suporte (Hotărârea din 5 iunie 2012, Bonda, C‑489/10, punctul 37).

               36

               Revine instanței de trimitere competența de a aprecia, în lumina acestor criterii, dacă este necesar să se procedeze la o examinare a cumulului de sancțiuni fiscale și penale prevăzut de legislația națională în raport cu standardele naționale în sensul punctului 29 din prezenta hotărâre, ceea ce ar putea să o conducă, eventual, să considere acest cumul ca fiind contrar standardelor amintite, cu condiția ca sancțiunile restante să fie efective, proporționale și disuasive (a se vedea în acest sens printre altele Hotărârea Comisia/Grecia, citată anterior, punctul 24, Hotărârea din 10 iulie 1990, Hansen, C‑326/88, Rec., p. I‑2911, punctul 17, Hotărârea din 30 septembrie 2003, Inspire Art, C‑167/01, Rec., p. I‑10155, punctul 62, Hotărârea din 15 ianuarie 2004, Penycoed, C‑230/01, Rec., p. I‑937, punctul 36, precum și Hotărârea din 3 mai 2005, Berlusconi și alții, C‑387/02, C‑391/02 și C‑403/02, Rec., p. I‑3565 punctul 65).

               37

               Rezultă din considerațiile care precedă că trebuie să se răspundă la a doua, la a treia și la a patra întrebare că principiul ne bis in idem enunțat la articolul 50 din cartă nu se opune ca un stat membru să impună, pentru aceleași fapte de nerespectare a obligațiilor declarative în domeniul TVA‑ului, în mod succesiv, o sancțiune fiscală și o sancțiune penală în măsura în care prima sancțiune nu îmbracă un caracter penal, aspect care trebuie verificat de instanța națională.

            Cu privire la a cincea întrebare

               38

               Prin intermediul celei de a cincea întrebări, Haparanda tingsrätt solicită în esență Curții să stabilească compatibilitatea cu principiul ne bis in idem garantat prin articolul 50 din cartă a unei legislații naționale care autorizează, în caz de fraudă fiscală, cumulul de sancțiuni fiscale și penale pronunțate de aceeași instanță.

               39

               În această privință, trebuie amintit de la bun început că, în cadrul procedurii instituite la articolul 267 TFUE, revine numai instanței naționale sesizate cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată competența să aprecieze, în raport cu particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, întrucât întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea printre altele Hotărârea din 8 septembrie 2011, Paint Graphos și alții, C‑78/08-C‑80/08, Rep., p. I‑7611, punctul 30 și jurisprudența citată).

               40

               Prezumția de pertinență aferentă întrebărilor adresate cu titlu preliminar de instanțele naționale nu poate fi înlăturată decât cu titlu excepțional, dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în acest sens printre altele Hotărârea Paint Graphos și alții, citată anterior, punctul 31 și jurisprudența citată).

               41

               În speță, din decizia de trimitere reiese că legislația națională la care face referire instanța a quo nu este cea aplicabilă litigiului principal și nu există pentru moment în ordinea juridică suedeză.

               42

               Trebuie, așadar, ca a cincea întrebare să fie declarată inadmisibilă, funcția conferită Curții, în cadrul articolului 267 TFUE, fiind de a contribui la administrarea justiției în statele membre, iar nu de a formula opinii consultative asupra unor probleme generale sau ipotetice (a se vedea printre altele Hotărârea Paint Graphos și alții, citată anterior, punctul 32 și jurisprudența citată).

            Cu privire la prima întrebare

               43

               Prin intermediul primei întrebări, Haparanda tingsrätt solicită, în esență, Curții să stabilească compatibilitatea cu dreptul Uniunii a unei practici judiciare naționale care subordonează obligația instanței naționale de a lăsa neaplicată orice dispoziție contrară unui drept fundamental garantat de CEDO și de cartă condiției ca această contrarietate să reiasă cu claritate din textele în cauză sau din jurisprudența aferentă.

               44

               În ceea ce privește, mai întâi, consecințele care trebuie deduse de instanța națională dintr‑un conflict între dreptul național și CEDO, trebuie amintit că deși, așa cum confirmă articolul 6 alineatul (3) TUE, drepturile fundamentale, astfel cum sunt acestea garantate de CEDO, constituie principii generale ale dreptului Uniunii și deși articolul 52 alineatul (3) din cartă impune să se dea drepturilor conținute în aceasta corespunzătoare drepturilor garantate de CEDO același înțeles și aceeași întindere precum cele pe care le conferă convenția amintită, aceasta din urmă nu constituie, atât timp cât Uniunea nu a aderat la ea, un instrument juridic integrat formal în ordinea juridică a Uniunii. În consecință, dreptul Uniunii nu reglementează raporturile dintre CEDO și ordinile juridice ale statelor membre și nu stabilește nici consecințele care trebuie deduse de instanța națională în cazul unui conflict între drepturile garantate de această convenție și o normă de drept național (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 aprilie 2012, Kamberaj, C‑571/10, punctul 62).

               45

               În ceea ce privește, în continuare, consecințele care trebuie deduse de instanța națională dintr‑un conflict între dispozițiile dreptului național și drepturile garantate de cartă, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că instanța națională care trebuie să aplice, în cadrul competenței sale, dispozițiile dreptului Uniunii are obligația de a asigura efectul deplin al acestor norme, înlăturând, dacă este necesar, din oficiu aplicarea oricărei dispoziții contrare a legislației naționale, chiar ulterioară, fără a fi necesar să solicite sau să aștepte înlăturarea prealabilă a acesteia pe cale legislativă sau prin orice alt procedeu constituțional (Hotărârea din 9 martie 1978, Simmenthal, 106/77, Rec., p. 629, punctele 21 și 24, Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Filipiak, C‑314/08, Rep., p. I‑11049, punctul 81, precum și Hotărârea din 22 iunie 2010, Melki și Abdeli, C‑188/10 și C‑189/10, Rep., p. I‑5667, punctul 43).

               46

               Astfel, ar fi incompatibilă cu cerințele inerente înseși naturii dreptului Uniunii orice dispoziție dintr‑o ordine juridică națională sau orice practică legislativă, administrativă sau judiciară ce ar avea ca efect diminuarea eficienței dreptului Uniunii prin faptul de a nega instanței competente să aplice acest drept prerogativa de a face, chiar în momentul acestei aplicări, tot ceea ce este necesar pentru a înlătura dispozițiile legislative naționale care ar constitui eventual un obstacol în calea eficienței depline a normelor Uniunii (Hotărârea Melki și Abdeli, citată anterior, punctul 44 și jurisprudența citată).

               47

               Pe de altă parte, în temeiul articolului 267 TFUE, o instanță națională sesizată cu un litigiu privind dreptul Uniunii al cărui înțeles sau întindere nu îi sunt clare poate sau, după caz, trebuie să sesizeze Curtea cu problemele de interpretare referitoare la dispoziția dreptului Uniunii în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 1982, Cilfit și alții, 283/81, Rec., p. 3415).

               48

               Rezultă că dreptul Uniunii se opune unei practici judiciare care subordonează obligația instanței naționale de a lăsa neaplicată orice dispoziție contrară unui drept fundamental garantat de cartă condiției ca această contrarietate să reiasă cu claritate din textul acestei carte sau din jurisprudența aferentă, din moment ce refuză instanței naționale puterea de a aprecia pe deplin, eventual cu cooperarea Curții, compatibilitatea respectivei dispoziții cu aceeași cartă.

               49

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că:

                        –

                        dreptul Uniunii nu reglementează raporturile dintre CEDO și ordinile juridice ale statelor membre și nu stabilește nici consecințele care trebuie deduse de instanța națională în cazul unui conflict între drepturile garantate de această convenție și o normă de drept național;

                        –

                        dreptul Uniunii se opune unei practici judiciare care subordonează obligația instanței naționale de a lăsa neaplicată orice dispoziție contrară unui drept fundamental garantat de cartă condiției ca această contrarietate să reiasă cu claritate din textul acestei carte sau din jurisprudența aferentă, din moment ce refuză instanței naționale puterea de a aprecia pe deplin, eventual cu cooperarea Curții, compatibilitatea respectivei dispoziții cu aceeași cartă.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               50

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                           1)

                           Principiul ne bis in idem enunțat la articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene nu se opune ca un stat membru să impună, pentru aceleași fapte de nerespectare a obligațiilor declarative în domeniul taxei pe valoarea adăugată, în mod succesiv, o sancțiune fiscală și o sancțiune penală în măsura în care prima sancțiune nu îmbracă un caracter penal, aspect care trebuie verificat de instanța națională.

                           2)

                           Dreptul Uniunii nu reglementează raporturile dintre Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, și ordinile juridice ale statelor membre și nu stabilește nici consecințele care trebuie deduse de instanța națională în cazul unui conflict între drepturile garantate de această convenție și o normă de drept național.

                           Dreptul Uniunii se opune unei practici judiciare care subordonează obligația instanței naționale de a lăsa neaplicată orice dispoziție contrară unui drept fundamental garantat de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene condiției ca această contrarietate să reiasă cu claritate din textul acestei carte sau din jurisprudența aferentă, din moment ce refuză instanței naționale puterea de a aprecia pe deplin, eventual cu cooperarea Curții, compatibilitatea respectivei dispoziții cu aceeași cartă.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: suedeza.
      (
            1
         )	Punctele 26, 33, 34 și 35 din prezentul text au făcut obiectul unei modificări de ordin lingvistic ulterior primei publicări.


Hotărârea Curții din data de 8 aprilie 2003. # Linde AG (C-53/01), Winward Industries Inc. (C-54/01) et Rado Uhren AG (C-55/01). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania. # Apropierea legislațiilor - Directivă 89/104/ЕИО. # Cauze conexate C-53/01 până la C-55/01.


Hotărârea Curții din data de 17 septembrie 1985. # Ford - Werke AG și Ford of Europe Inc. împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauze conexate 25 și 26/84.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 9 februarie 2006.#Plumex împotriva Young Sports NV.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hof van Cassatie - Belgia.#Regulamentul (CE) nr. 1348/2000 - Articols de la 4 la 11 și 14.#Cauza C-473/04.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 20 martie 2002. # DaimlerChrysler AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Vocabulă TRUCKCARD - Motive absolute de refuz - Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-358/00.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea extinsă) din data de 30 aprilie 1998. # Cityflyer Express Ltd împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Ajutor de stat - Motivare. # Cauza T-16/96.


Hotărârea Curții din data de 31 martie 1977. # Carlo Fossi împotriva Bundesknappschaft. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundessozialgericht - Germania. # Cauza 79-76.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 28 iulie 2016.#Milena Tomášová împotriva Slovenská republika - Ministerstvo spravodlivosti SR și Pohotovosť s.r.o.#Cerere de decizie preliminară formulată de Okresný súd Prešov.#Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Directiva 93/13/CEE – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Contract de credit care conține o clauză abuzivă – Executare silită a unei hotărâri arbitrale pronunțate în aplicarea acestei clauze – Răspunderea unui stat membru pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii imputabile unei instanțe naționale – Condiții pentru angajarea răspunderii – Existența unei încălcări suficient de grave a dreptului Uniunii.#Cauza C-168/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      28 iulie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Protecția consumatorilor — Directiva 93/13/CEE — Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii — Contract de credit care conține o clauză abuzivă — Executare silită a unei hotărâri arbitrale pronunțate în aplicarea acestei clauze — Răspunderea unui stat membru pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii imputabile unei instanțe naționale — Condiții pentru angajarea răspunderii — Existența unei încălcări suficient de grave a dreptului Uniunii”
      În cauza C‑168/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Okresný súd Prešov (Tribunalul Departamental din Prešov, Slovacia), prin decizia din 12 martie 2015, primită de Curte la 14 aprilie 2015, în procedura

         Milena Tomášová

      împotriva

         Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR,

         Pohotovosť s. r. o.,

      cu participarea:

         Združenie na ochranu občana spotrebiteľa HOOS,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, și domnii J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund, S. Rodin, și E. Regan, judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul slovac, de B. Ricziová, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek, de J. Vláčil și de S. Šindelková, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A. Tokár, de D. Roussanov și de M. Konstantinidis, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 aprilie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește condițiile de angajare a răspunderii unui stat membru pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii imputabile unei instanțe naționale.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Tomášová, pe de o parte, și Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR (Republica Slovacă – Ministerul Justiției din Republica Slovacă, denumită în continuare „Republica Slovacă”) și Pohotovosť s. r. o., pe de altă parte, în legătură cu executarea unei hotărâri arbitrale prin care doamna Tomášová a fost obligată la plata unor sume de bani legate de un contract de credit de consum.

         Cadrul juridic

               3

               Articolul 3 din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273) prevede:
               „(1)   O clauză contractuală care nu s‑a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința de bună‑credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului.
               (2)   Se consideră întotdeauna că o clauză nu s‑a negociat individual atunci când a fost redactată în prealabil, iar, din acest motiv, consumatorul nu a avut posibilitatea de a influența conținutul clauzei, în special în cazul unui contract de adeziune.
               Faptul că anumite aspecte ale unei clauze sau o anumită clauză au fost negociate individual nu exclude aplicarea prezentului articol pentru restul contractului, în cazul în care o evaluare globală a acestuia indică faptul că este, cu toate acestea, un contract de adeziune.
               În cazul în care orice vânzător sau furnizor [a se citi «orice profesionist»] pretinde că s‑a negociat individual o clauză standard, acestuia îi revine sarcina probei.
               (3)   Anexa conține o listă orientativă și neexhaustivă a clauzelor care pot fi considerate abuzive.”

               4

               Articolul 6 alineatul (1) din această directivă prevede:
               „Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau un furnizor [a se citi «de către un profesionist»], în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze părțile prin aceste clauze [a se citi «potrivit dispozițiilor sale»], în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               5

               Doamna Tomášová este o pensionară al cărei unic venit este o pensie în cuantum de 347 de euro. În cursul anului 2007, ea a încheiat un contract de credit de consum cu Pohotovosť, de la care a contractat un împrumut de 232 de euro.

               6

               Acest contract se prezenta sub forma unui contract de adeziune care conținea o clauză de arbitraj ce atribuia unui tribunal arbitral cu sediul situat la mai mult de 400 de kilometri de domiciliul doamnei Tomášová o competență exclusivă pentru soluționarea litigiilor referitoare la acest contract. Pe de altă parte, potrivit contractului menționat, rata dobânzilor de întârziere era stabilită la 91,25 % pe an. În plus, același contract nu menționa dobânda anuală efectivă globală aplicabilă.

               7

               Întrucât a avut întârzieri în rambursarea creditului și nu a putut plăti dobânzile de întârziere scadente, doamna Tomášová a contractat un alt împrumut de 232,36 euro de la Pohotovosť.

               8

               Prin deciziile din 9 aprilie și din 15 mai 2008 ale Stálý rozhodcovský súd (Tribunalul Permanent de Arbitraj, Slovacia), doamna Tomášová a fost obligată la plata către Pohotovosť a mai multe sume pentru nerambursarea creditelor în cauză, a dobânzilor de întârziere și a cheltuielilor de judecată.

               9

               După ce aceste decizii au dobândit autoritate de lucru judecat și au devenit executorii, la 13 și la 27 octombrie 2008, Pohotovosť a introdus cereri de executare la Okresný súd Prešov (Tribunalul Departamental din Prešov, Slovacia), care le‑a admis prin deciziile din 15 și din 16 decembrie 2008.

               10

               Potrivit deciziei de trimitere, procedurile de executare în cauză erau încă în desfășurare la momentul introducerii prezentei cereri de decizie preliminară.

               11

               La 9 iulie 2010, doamna Tomášová a introdus împotriva Republicii Slovace o cerere de obligare la plata sumei de 2000 de euro pentru repararea prejudiciului care rezulta, potrivit acesteia, dintr‑o încălcare a dreptului Uniunii de către Okresný súd Prešov (Tribunalul Departamental din Prešov), pentru motivul că, în cadrul procedurilor respective, această instanță a admis cereri de executare a unor decizii pronunțate în temeiul unei clauze de arbitraj abuzive și care aveau ca obiect recuperarea unor creanțe determinate în aplicarea unei clauze abuzive.

               12

               Prin hotărârea din 22 octombrie 2010, Okresný súd Prešov (Tribunalul Departamental din Prešov) a respins ca neîntemeiată cererea formulată de doamna Tomášová pentru motivul că aceasta din urmă nu epuizase toate căile de atac de care dispunea, că procedurile de executare în cauză nu se încheiaseră definitiv și că, în consecință, prejudiciul invocat nu se considera încă realizat, astfel încât cererea respectivă fusese introdusă în mod prematur.

               13

               Doamna Tomášová a formulat apel împotriva acestei hotărâri.

               14

               Prin decizia din 31 ianuarie 2012, Krajský súd v Prešove (Curtea Regională din Prešov, Slovacia) a anulat hotărârea respectivă și a trimis cauza spre rejudecare la Okresný súd Prešov (Tribunalul Departamental din Prešov).

               15

               În aceste condiții, Okresný súd Prešov (Tribunalul Departamental din Prešov) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Recuperarea, în cadrul unei proceduri de executare desfășurate în temeiul unei hotărâri arbitrale, a unei sume care decurge dintr‑o clauză abuzivă contrară jurisprudenței Curții de Justiție a Uniunii Europene constituie o încălcare gravă a dreptului Uniunii?

                        2)

                        Răspunderea unui stat membru pentru încălcarea dreptului [Uniunii] poate interveni înainte ca partea din procedură să epuizeze toate căile de atac de care dispune în conformitate cu ordinea juridică a statului membru, în cadrul unei proceduri de executare a unei hotărâri? Având în vedere situația de fapt din cauză, o astfel de răspundere a statului membru poate, în acest caz, să intervină chiar înainte de închiderea procedurii de executare și înainte de a fi epuizată posibilitatea reclamantei de a solicita restituirea plății nedatorate?

                        3)

                        În cazul unui răspuns afirmativ, acțiunea unui organ, precum cea descrisă de reclamantă, ținând seama de situația de fapt din speță, mai precis de pasivitatea absolută a reclamantei și de neepuizarea tuturor căilor de atac de care dispune în conformitate cu dreptul statului membru, constituie o încălcare suficient de gravă a dreptului [Uniunii]?

                        4)

                        În cazul în care, în prezenta speță, sunt întrunite condițiile unei încălcări suficient de grave a dreptului [Uniunii], suma solicitată de reclamantă corespunde prejudiciului pentru care răspunde statul membru? Este posibil ca prejudiciul astfel înțeles să fie asimilat creanței recuperate, care constituie o îmbogățire fără justă cauză?

                        5)

                        Acțiunea întemeiată pe îmbogățirea fără justă cauză, înțeleasă drept cale de atac, are prioritate față de acțiunea în despăgubire?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la întrebările prima‑a treia

               16

               Prin intermediul primelor trei întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă și în ce condiții o încălcare a dreptului Uniunii, care decurge dintr‑o decizie judecătorească, pronunțată în cadrul unei proceduri de executare silită a unei hotărâri arbitrale prin care s‑a admis o cerere de obligare la plata unor creanțe în aplicarea unei clauze contractuale care trebuie considerată ca fiind abuzivă, constituie o încălcare „suficient de gravă” a unei norme a dreptului Uniunii, de natură să angajeze răspunderea extracontractuală a statului membru în cauză.

               17

               În acest context, respectiva instanță ridică problema dacă împrejurarea că procedura de executare nu este încheiată, că persoana care face obiectul său a demonstrat o pasivitate absolută și că aceasta nu a epuizat toate căile de atac și legale, precum o cerere de restituire a plății nedatorate, de care dispune în ordinea juridică respectivă, are o incidență în această privință.

               18

               Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, principiul răspunderii statului pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii care îi sunt imputabile este inerent sistemului tratatelor pe care aceasta din urmă se întemeiază (a se vedea Hotărârea din 19 noiembrie 1991, Francovich și alții, C‑6/90 și C‑9/90, EU:C:1991:428, punctul 35, Hotărârea din 5 martie 1996, Brasserie du pêcheur și Factortame, C‑46/93 și C‑48/93, EU:C:1996:79, punctul 31, precum și Hotărârea din 14 martie 2013, Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, punctul 40).

               19

               Acest principiu este valabil pentru orice caz de încălcare a dreptului Uniunii de către un stat membru, indiferent care este autoritatea publică autoare a acestei încălcări (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 martie 1996, Brasserie du pêcheur și Factortame, C‑46/93 și C‑48/93, EU:C:1996:79, punctul 32, Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punctul 31, Hotărârea din 13 iunie 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, punctul 30, precum și Hotărârea din 25 noiembrie 2010, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, punctul 46).

               20

               Respectivul principiu este de asemenea aplicabil, în anumite condiții, atunci când încălcarea în cauză rezultă dintr‑o decizie a unei instanțe naționale de ultim grad. Astfel, având în vedere rolul esențial jucat de puterea judecătorească în protecția drepturilor de care beneficiază particularii în temeiul normelor dreptului Uniunii și circumstanța că o instanță de ultim grad reprezintă, prin definiție, ultima instanță în fața căreia aceștia pot invoca drepturile conferite de aceste norme, Curtea a considerat că deplina eficacitate a acestora din urmă ar fi repusă în discuție, iar protecția acestor drepturi ar fi slăbită dacă s‑ar exclude ca particularii să poată obține, în anumite condiții, repararea prejudiciilor care le sunt cauzate printr‑o încălcare a dreptului Uniunii imputabilă unei decizii a unei instanțe naționale de ultim grad (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punctele 32-36 și 59, Hotărârea din 13 iunie 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, punctul 31, precum și Hotărârea din 9 septembrie 2015, Ferreira da Silva e Brito și alții, C‑160/14, EU:C:2015:565, punctul 47).

               21

               Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă această situație se regăsește în deciziile din 15 și din 16 decembrie 2008, în discuție în litigiul principal.

               22

               În același timp, trebuie amintit că, în ceea ce privește condițiile de angajare a răspunderii statului pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii care îi sunt imputabile, Curtea a statuat în repetate rânduri că particularii vătămați au un drept la repararea prejudiciului dacă sunt îndeplinite trei condiții, și anume ca norma de drept al Uniunii încălcată să aibă ca obiect conferirea de drepturi particularilor, încălcarea acestei norme să fie suficient de gravă și să existe o legătură directă de cauzalitate între respectiva încălcare și prejudiciul suferit de acești particulari (a se vedea în special Hotărârea din 5 martie 1996, Brasserie du pêcheur și Factortame, C‑46/93 și C‑48/93, EU:C:1996:79, punctul 51, Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punctul 51, precum și Hotărârea din 14 martie 2013, Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, punctul 41).

               23

               Răspunderea unui stat membru pentru prejudiciile cauzate printr‑o decizie a unei instanțe de ultim grad care încalcă o normă de drept al Uniunii este guvernată de aceleași condiții (a se vedea Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punctul 52).

               24

               În ceea ce privește în special cea de a doua condiție dintre cele vizate la punctul 22 din prezenta hotărâre, această răspundere poate fi angajată numai în cazul excepțional în care instanța națională de ultim grad a încălcat în mod vădit dreptul aplicabil (a se vedea Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punctul 53, precum și Hotărârea din 13 iunie 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, punctele 32 și 42).

               25

               Pentru a stabili dacă există o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii, trebuie ținut cont de toate elementele care caracterizează situația care este prezentată instanței naționale. Astfel, potrivit jurisprudenței Curții, printre elementele care pot fi luate în considerare în această privință figurează în special gradul de claritate și de precizie a normei încălcate, întinderea marjei de apreciere pe care această normă o lasă autorităților naționale, caracterul intenționat sau neintenționat al neîndeplinirii obligației sau al prejudiciului produs, caracterul scuzabil sau nescuzabil al unei eventuale erori de drept, împrejurarea că atitudinile adoptate de o instituție a Uniunii au putut contribui la adoptarea sau la menținerea unor măsuri sau a unor practici naționale contrare dreptului Uniunii, precum și neexecutarea de către instanța în cauză a obligației sale de trimitere preliminară în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 martie 1996, Brasserie du pêcheur și Factortame, C‑46/93 și C‑48/93, EU:C:1996:79, punctul 56, Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punctele 54 și 55, precum și Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, punctul 213).

               26

               În orice caz, o încălcare a dreptului Uniunii este suficient de gravă atunci când a intervenit cu încălcarea vădită a jurisprudenței Curții în domeniu (a se vedea Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punctul 56, Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, punctul 214, și Hotărârea din 25 noiembrie 2010, Fuß,C‑429/09, EU:C:2010:717, punctul 52).

               27

               În ceea ce privește litigiul principal, presupunând că, în deciziile sale din 15 și din 16 decembrie 2008, Okresný súd Prešov (Tribunalul Departamental din Prešov) s‑ar fi pronunțat în ultimă instanță, ar trebui, așadar, în plus ca, prin acestea, respectiva instanță să fi săvârșit o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii, prin nerespectarea vădită a dispozițiilor Directivei 93/13 sau a jurisprudenței Curții referitoare la aceasta.

               28

               În această privință, este necesar să se arate că, potrivit jurisprudenței Curții, sistemul de protecție a consumatorilor prevăzut de Directiva 93/13 implică recunoașterea posibilității instanței naționale de a examina din oficiu caracterul abuziv al unei clauze (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 iunie 2000, Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, C‑240/98-C‑244/98, EU:C:2000:346, punctele 26, 28 și 29, Hotărârea din 21 noiembrie 2002, Cofidis, C‑473/00, EU:C:2002:705, punctele 32 și 33, precum și Hotărârea din 26 octombrie 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, punctele 27 și 28 ).

               29

               Desigur, la punctul 38 din Hotărârea din 26 octombrie 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675), Curtea a recunoscut că, în principiu, natura și importanța interesului public pe care se întemeiază protecția pe care Directiva 93/13 o asigură consumatorilor ar putea chiar să justifice obligația instanței naționale de a aprecia din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale și, prin aceasta, de a compensa dezechilibrul care există între consumator și profesionist. Cu toate acestea, în hotărârea menționată, Curtea nu a dedus nicio consecință din respectiva considerație, întrucât era sesizată cu problema dacă un consumator poate invoca nulitatea unei convenții arbitrale pentru prima dată în fața instanței naționale sesizată cu o acțiune în anularea unei hotărâri arbitrale.

               30

               Numai în Hotărârea din 4 iunie 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, punctul 32), Curtea a indicat în mod clar că rolul atribuit instanței naționale de dreptul Uniunii nu se limitează doar la simpla posibilitate de a se pronunța cu privire la caracterul eventual abuziv al unei clauze contractuale care intră în domeniul de aplicare al respectivei directive, ci implică și obligația de a examina din oficiu acest aspect de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens.

               31

               Astfel, începând cu această hotărâre, Curtea a amintit în repetate rânduri această obligație care revine instanței naționale (a se vedea în special Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, punctele 42 și 43, Hotărârea din 21 februarie 2013, Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, punctul 22, precum și Hotărârea din 1 octombrie 2015, ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, punctul 41).

               32

               În special, Curtea a statuat că, de îndată ce instanța națională sesizată cu o acțiune în executarea silită a unei hotărâri arbitrale definitive dispune de elementele de drept și de fapt necesare, aceasta este obligată să efectueze din oficiu un control al caracterului abuziv al clauzelor contractuale pe care este întemeiată creanța constatată în această hotărâre potrivit dispozițiilor Directivei 93/13, atunci când, în temeiul normelor de procedură interne, trebuie, în cadrul unei proceduri de executare similare, să aprecieze din oficiu dacă astfel de clauze sunt contrare normelor naționale de ordine publică (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, punctul 53, Ordonanța din 16 noiembrie 2010, Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, punctele 51, 53 și 54, precum și Hotărârea din 27 februarie 2014, Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, punctul 42).

               33

               În consecință, nu se poate considera că o instanță națională care, anterior Hotărârii din 4 iunie 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), s‑a abținut să aprecieze din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale care intra în domeniul de aplicare al Directivei 93/13, în condițiile în care dispunea de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens, a încălcat în mod vădit jurisprudența Curții în materie și, prin urmare, a săvârșit o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii.

               34

               În speță, trebuie constatat că deciziile din 15 și din 16 decembrie 2008, în discuție în litigiul principal, sunt anterioare acestei hotărâri.

               35

               Prin urmare, rezultă că nu este necesar să se aprecieze dacă împrejurarea că procedura de executare în discuție în litigiul principal nu este închisă, că persoana care face obiectul acesteia a demonstrat o pasivitate absolută sau că aceasta nu a epuizat toate căile de atac și legale, precum o cerere de restituire a plății nedatorate, de care dispune în ordinea juridică respectivă, are o incidență asupra angajării răspunderii statului membru respectiv pentru prejudiciile cauzate particularilor ca urmare a încălcărilor dreptului Uniunii prin decizii judecătorești precum cele din 15 și din 16 decembrie 2008, în discuție în litigiul principal.

               36

               În aceste condiții, este necesar să se răspundă la prima, la a doua și la a treia întrebare după cum urmează:

                        —

                        Răspunderea unui stat membru pentru prejudiciile cauzate particularilor ca urmare a unei încălcări a dreptului Uniunii printr‑o decizie a unei instanțe naționale nu este susceptibilă să fie angajată decât dacă această decizie provine de la o instanță de ultim grad a acestui stat membru, ceea ce revine instanței de trimitere să verifice în ceea ce privește litigiul principal. Dacă această situație se regăsește în speță, o decizie a respectivei instanțe naționale de ultim grad nu poate constitui o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii, de natură să angajeze răspunderea menționată, decât dacă, prin această decizie, respectiva instanță a încălcat în mod vădit dreptul aplicabil sau dacă această încălcare intervine în pofida existenței unei jurisprudențe consacrate a Curții în materie.

                        —

                        Nu se poate considera că o instanță națională care, anterior Hotărârii din 4 iunie 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), s‑a abținut, în cadrul unei proceduri de executare silită a unei hotărâri arbitrale prin care s‑a admis o cerere de obligare la plata unor creanțe în aplicarea unei clauze contractuale care trebuie considerată ca fiind abuzivă, în sensul Directivei 93/13, să aprecieze din oficiu caracterul abuziv al acestei clauze, în condițiile în care dispunea de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens, a încălcat în mod vădit jurisprudența Curții în materie și, prin urmare, a săvârșit o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii.

         Cu privire la a patra și la a cincea întrebare

               37

               Prin intermediul celei de a patra și al celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă valoarea prejudiciului cauzat prin eventuala încălcare a dreptului Uniunii în discuție în litigiul principal corespunde cu cea a despăgubirii solicitate de doamna Tomášová, dacă aceasta poate fi asimilată valorii creanței recuperate în mod efectiv, și anume cea a îmbogățirii fără justă cauză a beneficiarului hotărârii arbitrale, și dacă o acțiune care urmărește obținerea despăgubirii pentru acest prejudiciu este subsidiară exercitării unei acțiuni în restituirea plății nedatorate.

               38

               În această privință, trebuie amintit că, atât timp cât condițiile privind angajarea răspunderii statului sunt îndeplinite, ceea ce revine instanțelor naționale să stabilească, statul este ținut să repare prejudiciul cauzat în cadrul dreptului național al răspunderii, condițiile stabilite de legislațiile naționale în materia reparării prejudiciilor neputând fi mai puțin favorabile decât cele referitoare la cereri asemănătoare de drept intern (principiul echivalenței) și nici concepute astfel încât să facă, în practică, imposibilă sau excesiv de dificilă obținerea reparării prejudiciului (principiul efectivității) (se vedea Hotărârea din 19 noiembrie 1991, Francovich și alții, C‑6/90 și C‑9/90, EU:C:1991:428, punctul 42, Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punctul 58, Hotărârea din 24 martie 2009, Danske Slagterier, C‑445/06, EU:C:2009:178, punctul 31, Hotărârea din 25 noiembrie 2010, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, punctul 62, precum și Hotărârea din 9 septembrie 2015, Ferreira da Silva e Brito și alții, C‑160/14, EU:C:2015:565, punctul 50).

               39

               Rezultă de aici că normele referitoare la evaluarea unui prejudiciu cauzat printr‑o încălcare a dreptului Uniunii sunt determinate de dreptul național al fiecărui stat membru, înțelegându‑se că reglementările naționale care stabilesc aceste norme trebuie să respecte principiile echivalenței și efectivității.

               40

               Situația este aceeași în ceea ce privește corelația dintre o cerere prin care se urmărește obținerea reparării unui astfel de prejudiciu și celelalte căi de atac eventual prevăzute de ordinea juridică a statului membru în cauză, precum o acțiune în restituirea plății nedatorate.

               41

               În aceste condiții, este necesar să se răspundă la a patra și la a cincea întrebare că normele referitoare la repararea unui prejudiciu cauzat printr‑o încălcare a dreptului Uniunii, precum cele privind evaluarea unui astfel de prejudiciu sau corelația dintre o cerere prin care se urmărește obținerea acestei reparații și celelalte căi de atac eventual disponibile, sunt stabilite de dreptul național al fiecărui stat membru, cu respectarea principiilor echivalenței și efectivității.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               42

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                           1)

                           Răspunderea unui stat membru pentru prejudiciile cauzate particularilor ca urmare a unei încălcări a dreptului Uniunii printr‑o decizie a unei instanțe naționale nu este susceptibilă să fie angajată decât dacă această decizie provine de la o instanță de ultim grad a acestui stat membru, ceea ce revine instanței de trimitere să verifice în ceea ce privește litigiul principal. Dacă această situație se regăsește în speță, o decizie a respectivei instanțe naționale de ultim grad nu poate constitui o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii, de natură să angajeze răspunderea menționată, decât dacă, prin această decizie, respectiva instanță a încălcat în mod vădit dreptul aplicabil sau dacă această încălcare intervine în pofida existenței unei jurisprudențe consacrate a Curții în materie.

                           Nu se poate considera că o instanță națională care, anterior Hotărârii din 4 iunie 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), s‑a abținut, în cadrul unei proceduri de executare silită a unei hotărâri arbitrale prin care s‑a admis o cerere de obligare la plata unor creanțe în aplicarea unei clauze contractuale care trebuie considerată ca fiind abuzivă, în sensul Directivei 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii, să aprecieze din oficiu caracterul abuziv al acestei clauze, în condițiile în care dispunea de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens, a încălcat în mod vădit jurisprudența Curții în materie și, prin urmare, a săvârșit o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii.

                           2)

                           Normele referitoare la repararea unui prejudiciu cauzat printr‑o încălcare a dreptului Uniunii, precum cele privind evaluarea unui astfel de prejudiciu sau corelația dintre o cerere prin care se urmărește obținerea acestei reparații și celelalte căi de atac eventual disponibile, sunt stabilite de dreptul național al fiecărui stat membru, cu respectarea principiilor echivalenței și efectivității.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: slovaca.