title: Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 1 octombrie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Malta. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Poluare și efecte negative - Instalații de ardere - Limitarea emisiilor în atmosferă a anumitor poluanți. # Cauza C-252/08.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 1 octombrie 2009 – Comisia/Malta
      (Cauza C‑252/08)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Poluare și efecte negative – Instalații de ardere – Limitarea emisiilor în atmosferă a anumitor poluanți”
      Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 7)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Încălcarea articolului 4 alineatul (1) coroborat cu partea A a anexei
                  IV, cu partea A a anexei VI și cu partea A a anexei VII și a articolului 12 coroborat cu punctul 2 din partea A a anexei VIII
                  la Directiva 2001/80/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2001 privind limitarea emisiilor în atmosferă
                  a anumitor poluanți provenind de la instalații de ardere de dimensiuni mari (JO L 309, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 7, p. 210)
                  – Nerespectarea valorilor limită de emisie stabilite pentru dioxidul de sulf, oxizii de azot și praf – Instalațiile de la
                  Delimara și Marsa

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin faptul că nu a aplicat în mod corect Directiva 2001/80/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie
                     2001 privind limitarea emisiilor în atmosferă a anumitor poluanți provenind de la instalații de ardere de dimensiuni mari,
                     în ceea ce privește funcționarea instalației Phase One de producere a aburului a centralei electrice de la Delimara și a centralei
                     electrice de la Marsa, Republica Malta nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 4 alineatul (1)
                     coroborat cu articolul 12 din directiva menționată, precum și cu partea A a anexei IV, cu partea A a anexei VI, cu partea
                     A a anexei VII și cu punctul 2 din partea A a anexei VIII la această directivă.

                  2)

                  	Obligă Republica Malta la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 1 iulie 2014. # Jyoti Ceramic Industries PVT. Ltd împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-239/12.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din 19 ianuarie 2012. # Suiker Unie GmbH - Zuckerfabrik Anklam împotriva Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania. # Regulamentul (CE) nr. 800/1999 - Articolul 15 alineatele (1) și (3) - Produse agricole - Regimul restituirilor la export - Restituire diferențiată la export - Condiții de acordare - Importul produsului în statul terț de destinație - Plata taxelor la import. # Cauza C-392/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      19 ianuarie 2012 (
            *1
         )
      „Regulamentul (CE) nr. 800/1999 — Articolul 15 alineatele (1) și (3) — Produse agricole — Regimul restituirilor la export — Restituire diferențiată la export — Condiții de acordare — Importul produsului în statul terț de destinație — Plata taxelor la import”
      În cauza C-392/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Finanzgericht Hamburg (Germania), prin decizia din 8 iulie 2010, primită de Curte la 4 august 2010, în procedura

         Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam

      împotriva

         Hauptzollamt Hamburg-Jonas,

      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul E. Levits, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a cincea, domnul J.-J. Kasel și doamna M. Berger (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam, de P. N. Söhngen, Rechtsanwältin;

               —

               pentru Comisia Europeană, de domnii P. Rossi și B.-R. Killmann, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 15 alineatele (1) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 800/1999 al Comisiei din 15 aprilie 1999 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole (JO L 102, p. 11, Ediție specială, 03/vol. 27, p. 187), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 444/2003 al Comisiei din 11 martie 2003 (JO L 67, p. 3, Ediție specială, 03/vol. 27, p. 209, denumit în continuare „Regulamentul nr. 800/1999”).

               2

               Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între societatea germană Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam (denumită în continuare „Suiker Unie”), succesoare a societății Danisco Zucker GmbH (denumită în continuare „Danisco Zucker”), pe de o parte, și Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Biroul Principal al Vămilor din Hamburg-Jonas, denumit în continuare „Hauptzollamt”), pe de altă parte, având ca obiect o cerere de rambursare a unei restituiri la export pe care acesta din urmă o acordase Danisco Zucker sub forma unui avans.

         Cadrul juridic

         Regulamentul (CEE) nr. 3665/87

               3

               Articolul 17 alineatul (3) din Regulamentul (CEE) nr. 3665/87 al Comisiei din 27 noiembrie 1987 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole (JO L 351, p. 1) prevedea că un produs agricol pentru care se solicita acordarea unei restituiri diferențiate la export „este considerat importat atunci când au fost finalizate formalitățile vamale de punere în consum în țara terță”. [traducere neoficială]

         Regulamentul nr. 800/1999

               4

               În versiunea aplicabilă la data faptelor din acțiunea principală, Regulamentul nr. 800/1999, care a înlocuit Regulamentul nr. 3665/87, prevede în considerentul (17) că „trebuie făcută dovada că produsul în cauză este importat într-o țară terță; […] îndeplinirea formalităților vamale de import constă în mare parte din plata taxelor de import aplicabile pentru ca produsele respective să poată fi comercializate în respectiva țară terță”.

               5

               Articolul 15 din acest regulament are următorul cuprins:
               „(1)   Produsele trebuie să fie importate în aceeași stare în țara terță sau într-una dintre țările terțe pentru care se aplică restituirea în termen de 12 luni de la data acceptării declarației de export; cu toate acestea, poate fi acordată o prelungire a acestui termen limită în conformitate cu articolul 49.
               (2)   Se consideră că produsele au fost importate în aceeași stare dacă nu există nicio dovadă de transformare a lor.
               Cu toate acestea:
               […]

                        —

                        produsele transformate anterior efectuării importului sunt considerate ca fiind importate în aceeași stare dacă respectiva transformare este efectuată în țara terță în care sunt importate toate produsele rezultate în urma acestei transformări.

                  (3)   Un produs este considerat importat atunci când au fost finalizate toate formalitățile vamale de import și îndeosebi cele privitoare la colectarea taxelor de import.
               […]”

               6

               Articolul 16 alineatul (1) din acest regulament prevede următoarele:
               „(1)   Dovada finalizării formalităților vamale pentru punerea în consum este furnizată, la alegerea exportatorului, sub forma unuia dintre următoarele documente:

                        (a)

                        documentul vamal sau o copie sau fotocopie a acestuia; […]

                        (b)

                        un certificat de descărcare și import întocmit […] în conformitate cu normele stabilite în anexa VI capitolul III, utilizând modelul prevăzut în anexa VII; data și numărul documentului vamal de import trebuie să fie trecute pe certificatul în cauză.”

               7

               Capitolul III din anexa VI la regulamentul menționat prevede la punctul 2, printre altele, că certificatele de descărcare și de import prevăzute la articolul 16 alineatul (1) litera (b) din acest regulament menționează de asemenea „verificarea faptului că mărfurile au fost supuse controlului vamal în vederea importului definitiv”.

               8

               Articolul 20 din Regulamentul nr. 800/1999, cuprins în secțiunea 3, intitulată „Măsuri specifice de protejare a intereselor financiare ale Comunității”, din titlul II capitolul 1 din acest regulament, prevede:
               „(1)   În cazul în care:

                        (a)

                        există îndoieli serioase în privința destinației reale a produsului
                        sau

                        (b)

                        există probabilitatea ca produsul să fie reimportat pe teritoriul Comunității, datorită unei diferențe dintre valoarea restituirii acordate pentru produsul exportat și valoarea taxei nepreferențiale de import care este aplicată pentru un produs identic la data acceptării declarației de export
                        sau

                        (c)

                        există suspiciuni clare că produsul, în starea sa nemodificată sau după ce a fost transformat într-o țară terță, va fi reimportat pe teritoriul Comunității în regim de scutire vamală sau cu un cuantum redus de taxe vamale;

                  restituirea într-un cuantum unic sau partea de restituire menționată în articolul 18 alineatul (2) se va achita doar dacă produsul a părăsit teritoriul vamal al Comunității în conformitate cu articolul 7 și dacă,

                        (i)

                        în cazul unei restituiri nediferențiate, produsul a fost importat într-o țară terță în termen de 12 luni de la data acceptării declarației de export sau a trecut prin operații de transformare sau prelucrare substanțiale în această perioadă, în sensul articolului 24 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 [al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare «Codul vamal»)];

                        (ii)

                        în cazul unei restituiri diferențiate în funcție de destinație, produsul a fost importat în starea sa nemodificată într-o anumită țară terță în termen de 12 luni de la data acceptării declarației de export.

                  Articolele 15 și 16 se aplică la importurile în țări terțe.
               Autoritățile competente ale statelor membre mai pot solicita și dovezi suplimentare pentru toate restituirile, care să le convingă că produsul a ajuns în realitate pe piața terței țări importatoare sau a trecut prin operațiuni de transformare sau prelucrare substanțială, în sensul art. 24 din [Codul vamal].
               [...]
               (4)   Alineatul (1) se aplică anterior achitării restituirii.
               Cu toate acestea, restituirea este considerată necuvenită și va fi returnată în cazul în care autoritățile competente constată chiar și după achitarea restituirii:

                        (a)

                        că produsul a fost distrus sau deteriorat anterior plasării sale pe piața unei țări terțe sau anterior transformării sau prelucrării sale substanțiale într-o țară terță în sensul art. 24 din [Codul vamal], atunci când exportatorul nu poate dovedi în mod satisfăcător pentru autoritățile competente că exportul s-a desfășurat în condiții economice care în mod normal ar fi îngăduit comercializarea produsului într-o țară terță, fără să fie încălcate dispozițiile celui de-al doilea paragraf din articolul 21 alineatul (2);

                        (b)

                        că produsul se încadrează în prevederile unui acord de suspendare a taxelor din țara terță, la 12 luni după data exportării de pe teritoriul Comunității, fără ca în țara terță să fi făcut obiectul unei transformări sau prelucrări substanțiale în sensul articolului 24 din [Codul vamal] și că exportul nu a fost efectuat sub forma unei tranzacții comerciale obișnuite;

                        (c)

                        că produsul exportat este reimportat pe teritoriul Comunității fără să fi făcut obiectul unei transformări sau prelucrări substanțiale în sensul articolului 24 din [Codul vamal], că taxa nepreferențială la import este mai mică decât restituirea acordată și că exportul nu a fost efectuat sub forma unei tranzacții comerciale obișnuite;

                        (d)

                        că produsele enumerate în anexa V sunt reimportate pe teritoriul Comunității:

                                 —

                                 după ce au fost prelucrate sau transformate într-o țară terță fără să atingă cuantumul de transformare prevăzut la articolul 24 din [Codul vamal], și

                                 —

                                 se încadrează în categoria pentru care se aplică o taxă redusă sau zero, decât un cuantum nepreferențial la taxele la import.

                  [...]”

         Codul vamal

               9

               Articolul 24 din Codul vamal prevede:
               „Mărfurile în producerea cărora intervin două sau mai multe țări sunt considerate originare din țara în care au fost supuse ultimei transformări sau prelucrări substanțiale, justificată economic, efectuată într-o întreprindere echipată în acest scop și din care a rezultat un produs nou sau care reprezintă un stadiu de fabricație important.”

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               10

               Printr-o declarație de export din 16 mai 2003, Danisco Zucker a declarat la export către Lituania 23000 de kilograme de zahăr alb și a solicitat ca Hauptzollamt să îi acorde în acest scop o restituire la export sub forma unui avans. Acesta din urmă a admis cererea respectivă prin decizia din 2 iunie 2003.

               11

               Prin scrisoarea din 29 august 2003, Danisco Zucker a transmis Hauptzollamt documente vamale lituaniene privind exportul în litigiu care, la poziția 37, priveau codul 5100 corespunzător unei „admiteri temporare cu reexport sub formă de produs compensator” fără plata taxelor la import. În Lituania, zahărul alb a fost transformat în băuturi răcoritoare, apoi a fost exportat către Letonia și Estonia.

               12

               Prin decizia rectificativă din 25 noiembrie 2003, Hauptzollamt a solicitat Danisco Zucker să ramburseze restituirea la export acordată sub forma unui avans, majorată cu 10 %, și anume, în total, 12180,18 euro, pentru motivul că zahărul alb nu fusese pus în consum în Lituania și pentru că, prin urmare, condițiile de acordare a unei restituiri diferențiate nu erau îndeplinite.

               13

               După eșecul unei proceduri de opoziție, Danisco Zucker a intentat, la 2 noiembrie 2007, o acțiune în fața Finanzgericht Hamburg. Aceasta a arătat că, deși, conform articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 800/1999, produsul trebuie să fi fost importat în aceeași stare în țara terță, cu toate acestea, potrivit alineatului (3) al acestui articol, produsul respectiv trebuie să fie considerat importat atunci când au fost finalizate toate formalitățile vamale de import și îndeosebi cele privitoare la colectarea taxelor de import în țara terță. Potrivit acesteia, chiar dacă articolul 17 alineatul (3) din Regulamentul nr. 3665/87 ar fi prevăzut că produsul nu este considerat ca fiind importat decât după finalizarea formalităților vamale de punere în consum în respectiva țară terță, în cauză ar trebui să se considere că, în măsura în care articolul 15 din Regulamentul nr. 800/1999 nu prevede „punerea în consum”, legiuitorul comunitar a renunțat în mod deliberat la a mai impune această cerință.

               14

               Danisco Zucker a susținut că întrucât termenul „import” nu este definit în mod legal, iar scopul restituirii la export este de a simplifica piața Uniunii a produselor în cauză, trebuie doar ca formalitățile vamale să fie respectate. În schimb, împrejurarea că au fost sau nu au fost plătite taxe vamale ar fi lipsită de relevanță.

               15

               În sfârșit, Danisco Zucker a obiectat că regimul de vămuire a produsului în țara terță nu putea diferenția după cum este vorba despre regimul de perfecționare activă în cadru sistemului de restituire a taxelor vamale sau, precum într-o situație asemănătoare celei din acțiunea principală, despre un regim suspensiv de drepturi. Curtea ar fi statuat deja că, pentru a dovedi importul, era suficient ca produsul să fi fost vămuit în regim de perfecționare activă în cadrul sistemului de restituire a taxelor vamale. Reclamanta, devenită între timp succesoarea în drepturi a Danisco Zucker, a solicitat, așadar, anularea deciziei rectificative din 25 noiembrie 2003, precum și anularea deciziei privind opoziția din 1 octombrie 2007.

               16

               Hauptzollamt, la rândul său, a decis respingerea acțiunii. Acesta a subliniat că, în speță, zahărul alb, care nu fusese vămuit decât sub un regim de perfecționare activă fără perceperea de taxe la import, s-a regăsit sub supraveghere vamală a vămuirii la terminarea perfecționării active, cu ocazia reexportării produselor compensatorii. Pentru acest motiv, zahărul alb nu a putut să fie comercializat în mod liber în țara terță.

               17

               În aceste condiții, Finanzgericht Hamburg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Condiția privind obținerea unei restituiri diferențiate, prevăzută la articolul 15 alineatul (1) coroborat cu alineatul (3) din Regulamentul nr. 800/1999 […], mai exact finalizarea tuturor formalităților vamale de import, este îndeplinită în cazul în care produsul a fost supus în țara terță de destinație unor operațiuni de transformare sau prelucrare substanțială în sensul articolului 24 din [Codul vamal] ulterior vămuirii în regim de perfecționare activă fără perceperea taxelor la import, iar produsul rezultat în urma transformării sau prelucrării este exportat într-o țară terță?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               18

               Prin intermediul întrebării adresate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 15 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 800/1999 trebuie interpretat în sensul că cerința privind obținerea unei restituiri diferențiate prevăzute de această dispoziție, mai exact finalizarea tuturor formalităților vamale de import, este îndeplinită în cazul în care produsul a fost supus în țara terță de destinație unor operațiuni de „transformare sau prelucrare substanțială” în sensul articolului 24 din Codul vamal, ulterior vămuirii în regim de perfecționare activă, fără perceperea taxelor la import, iar produsul rezultat în urma transformării sau prelucrării este exportat într-o țară terță.

               19

               În această privință, trebuie să se constate că noțiunea „import”, astfel cum subliniază în mod întemeiat reclamanta din acțiunea principală, nu este definită în Regulamentul nr. 800/1999. Prin urmare, trebuie să se stabilească conținutul acestei noțiuni în contextul articolului 15 din acest regulament ținând seama, pe de o parte, de obiectivul urmărit de restituirea denumită „diferențiată” la export și, pe de altă parte, de cuprinsul dispozițiilor Regulamentului nr. 800/1999.

               20

               În ceea ce privește obiectivul restituirilor diferențiate la export, rezultă dintr-o jurisprudență constantă că acestea au ca scop deschiderea sau menținerea deschiderii pentru exporturile Uniunii Europene a piețelor țărilor terțe vizate, diferențierea restituirii rezultând din voința de a se ține seama de caracteristicile proprii fiecărei piețe de import pe care Uniunea Europeană vrea să joace un anumit rol (a se vedea Hotărârea din 18 martie 2010, SGS Belgium și alții, C-218/09, Rep., p. I-2373, punctul 38 și jurisprudența citată).

               21

               Din această jurisprudență rezultă că rațiunea existenței sistemului de diferențiere ar fi încălcată dacă o simplă descărcare în țara terță a mărfii exportate în stare nealterată ar fi suficientă pentru a da naștere dreptului de achitare a unei restituiri (Hotărârea SGS Belgium și alții, citată anterior, punctul 39). Sistemul de diferențiere impune, dimpotrivă, astfel cum subliniază Comisia, ca produsul în cauză să atingă în mod efectiv și definitiv piața de destinație, în sensul că poate fi comercializat pe respectiva piață. Acest sistem se deosebește astfel de sistemul de restituire în cotă unică.

               22

               Cu siguranță, articolul 17 alineatul (3) din Regulamentul nr. 3665/87, care nu este aplicabil în speță, menționa chiar în mod expres în această privință, spre deosebire de articolul 15 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 800/1999, că trebuiau îndeplinite „formalitățile vamale de punere în consum în țara terță”. Cu toate acestea, pe de o parte, considerentul (17) al Regulamentului nr. 800/1999 prevede că îndeplinirea formalităților vamale de import în țara terță constă, în special, în plata taxelor la import aplicabile pentru ca produsul să fie comercializat pe piața respectivei țări terțe.

               23

               Pe de altă parte, articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 800/1999 prevede că produsul în cauză nu poate fi considerat importat într-o țară terță decât dacă au fost finalizate formalitățile vamale de import „și îndeosebi cele privitoare la colectarea taxelor de import”. În sfârșit, anexa VI la acest regulament prevede în capitolul III punctul 2 că certificatele de descărcare și de import prevăzute la articolul 16 alineatul (1) litera (b) trebuie să menționeze de asemenea verificarea faptului că mărfurile au fost supuse controlului vamal „în vederea importului definitiv”.

               24

               Ținând seama de cele ce precedă, nu rezultă, așadar, că legiuitorul comunitar, prin adoptarea articolului 15 din Regulamentul nr. 800/1999, ar fi renunțat la cerința ca produsul importat să fi atins în mod definitiv piața țării terțe în cauză pentru a putea fi comercializat.

               25

               Or, trebuie să se constate că vămuirea unui produs sub un regim vamal al „perfecționării active” nu vizează comercializarea acestui produs pe piața respectivei țări terțe. Dimpotrivă, un astfel de regim vamal are ca obiect chiar scutirea de taxe vamale numai a mărfurilor care sunt introduse pe teritoriul național doar cu titlu temporar pentru a fi prelucrate, reparate sau transformate, iar ulterior reexportate (a se vedea Hotărârea din 4 iunie 2009, Pometon, C-158/08, Rep., p. I-4695, punctul 24).

               26

               În consecință, simpla vămuire a unui produs pentru care a fost solicitată o restituire diferențiată la export, în țara terță în cauză și sub un regim vamal al „perfecționării active”, nu poate fi considerată ca reprezentând un „import” în această țară terță în sensul articolului 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 800/1999.

               27

               Această concluzie nu poate fi pusă în discuție de faptul că produsul în cauză a făcut obiectul unei transformări substanțiale în sensul articolului 24 din Codul vamal în țara terță. În această privință, este suficient să se constate că alegerea regimului vamal al „perfecționării active” implică faptul că nici produsul în sine, nici produsul compensator care îl conține nu vor fi comercializate în respectiva țară terță.

               28

               Concluzia nu este repusă în discuție nici de argumentul potrivit căruia această interpretare a articolului 15 din Regulamentul nr. 800/1999 ar fi în contradicție cu articolul 20 din acest regulament, acest din urmă articol prevăzând că, în anumite cazuri, dovada transformării substanțiale a unui produs în sensul articolului 24 din Codul vamal poate înlătura suspiciuni privind respectarea condițiilor de acordare a restituirii la export.

               29

               Astfel, după cum a subliniat Comisia, articolul 20 din Regulamentul nr. 800/1999 urmărește, ca o clauză anti-abuz, un alt obiectiv decât cel de la articolul 15 din acest regulament. Respectivul articol 20 permite să se prevină o cerere de rambursare nejustificată a unei restituiri acordate deja în mod întemeiat, dar nu creează condiții noi sau chiar diferite pentru a obține o restituire la export. Acesta nu se aplică, așadar, în cazul în care, precum în acțiunea principală, ar rezulta de la bun început că nu sunt îndeplinite condițiile de acordare a unei restituiri la export.

               30

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 15 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 800/1999 trebuie interpretat în sensul că cerința privind obținerea unei restituiri diferențiate prevăzută de această dispoziție, și anume finalizarea formalităților vamale de import, nu este îndeplinită atunci când, în țara terță de destinație, după vămuirea în regim de perfecționare activă fără perceperea taxelor la import, produsul a suferit o „transformare sau prelucrare substanțială” în sensul articolului 24 din Codul vamal și când produsul care rezultă din această transformare sau prelucrare a fost exportat într-o țară terță.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               31

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

                     Articolul 15 alineatele (1) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 800/1999 al Comisiei din 15 aprilie 1999 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 444/2003 al Comisiei din 11 martie 2003, trebuie interpretat în sensul că cerința privind obținerea unei restituiri diferențiate prevăzută de această dispoziție, și anume finalizarea formalităților vamale de import, nu este îndeplinită atunci când, în țara terță de destinație, după vămuirea în regim de perfecționare activă fără perceperea taxelor la import, produsul a suferit o „transformare sau prelucrare substanțială” în sensul articolului 24 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar și când produsul care rezultă din această transformare sau prelucrare a fost exportat într-o țară terță.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 11 martie 1982. # Dunstan Curtis împotriva Parlamentului European. # Cauza 167/80.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 20 ianuarie 2009.#Sony Music Entertainment (Germany) GmbH împotriva Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania.#Drepturi conexe dreptului de autor - Drepturi ale producătorilor de fonograme - Drept de reproducere - Drept de distribuție - Durata de protecție - Directiva 2006/116/CE - Drepturi ale resortisanților țărilor terțe.#Cauza C-240/07.

text:
      Cauza C‑240/07
      Sony Music Entertainment (Germany) GmbH
      împotriva
      Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesgerichtshof)
      „Drepturi conexe dreptului de autor — Drepturi ale producătorilor de fonograme — Drept de reproducere — Drept de distribuție — Durata de protecție — Directiva 2006/116/CE — Drepturi ale resortisanților țărilor terțe”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor — Drept de autor și drepturi conexe — Durata de protecție — Directiva 2006/116 — Domeniu de aplicare
      [Directiva 2006/116 a Parlamentului European și a Consiliului, considerentul (3) și art. 10 alin. (2)]
      2.        Apropierea legislațiilor — Drept de autor și drepturi conexe — Durata de protecție — Directiva 2006/116 — Domeniu de aplicare
      [Directiva 2006/116 a Parlamentului European și a Consiliului, considerentele (3) și (17) și art. 10 alin. (2)]
      1.        Durata de protecție prevăzută de Directiva 2006/116 privind durata de protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi
         conexe se aplică, în temeiul articolului 10 alineatul (2) din directivă, și atunci când obiectul în cauză nu a fost protejat
         niciodată în statul membru în care se solicită protecția.

      Astfel, din cuprinsul acestei dispoziții reiese că prima condiție alternativă prevăzută vizează existența prealabilă a unei
         protecții a obiectului în cauză în cel puțin un stat membru. Respectiva dispoziție nu impune cerința ca acest stat membru
         să fie statul în care se solicită protecția prevăzută de directivă.

      În plus, considerentul (3) al Directivei 2006/116 arată că, pentru a asigura buna funcționare a pieței interne, directiva
         este menită să armonizeze legislațiile statelor membre astfel încât duratele de protecție să fie identice în întreaga Comunitate.

      În aceste condiții, o interpretare a articolului 10 alineatul (2) din Directiva 2006/116 potrivit căreia aplicarea primei
         condiții alternative prevăzute de această dispoziție ar depinde de existența prealabilă a unei forme de protecție asigurate
         de legislația națională a statului membru în care se solicită protecția prevăzută de directiva menționată, deși o astfel de
         protecție prealabilă ar fi fost acordată într‑un alt stat membru, nu este conformă nici cu termenii înșiși ai dispoziției
         citate, nici cu finalitatea directivei.

      (a se vedea punctele 22-25 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2006/116 privind durata de protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi
         conexe trebuie interpretat în sensul că duratele de protecție prevăzute de această directivă se aplică unei situații în care
         opera sau obiectul în cauză era, la 1 iulie 1995, protejat ca atare în cel puțin un stat membru, în aplicarea dispozițiilor
         naționale ale acestui stat membru privitoare la dreptul de autor sau la drepturile conexe, iar titularul unor astfel de drepturi
         asupra acestei opere sau a acestui obiect, resortisant al unei țări terțe, beneficia, la data amintită, de protecția prevăzută
         de respectivele dispoziții naționale.

      Astfel, în contextul dispoziției menționate, aspectul dacă un titular de drepturi conexe dreptului de autor asupra unei opere
         sau a unui obiect, resortisant al unei țări terțe, era protejat, la 1 iulie 1995, în cel puțin un stat membru trebuie apreciat
         în lumina dispozițiilor naționale ale acestui stat membru, iar nu în lumina dispozițiilor naționale ale statului membru în
         care se solicită protecția prevăzută de această directivă. În plus, o astfel de concluzie este confirmată de prevederile considerentelor
         (3) și (17) ale directivei, care enunță obiectivul de armonizare urmărit și totodată obiectivul de a prevedea același punct
         de plecare pentru calculul duratei de protecție a drepturilor conexe dreptului de autor, precum și aceleași durate de protecție
         a acestor drepturi în ansamblul Comunității, pentru a asigura buna funcționare a pieței interne.

      Din cele de mai sus rezultă că, pentru o operă sau pentru un obiect protejat, la 1 iulie 1995, în cel puțin un stat membru
         în conformitate cu dispozițiile naționale ale acestui stat membru, împrejurarea că titularul acestei protecții este resortisant
         al unei țări terțe și nu dispune, în statul membru în care se solicită durata de protecție prevăzută de Directiva 2006/116,
         de o protecție în temeiul dreptului național al acestui stat membru nu este determinant pentru aplicarea articolului 10 alineatul
         (2) din directivă. În realitate, aspectul relevant este acela dacă opera sau obiectul în cauză beneficia de protecție la 1
         iulie 1995, în temeiul dispozițiilor naționale ale cel puțin unui stat membru.

      (a se vedea punctele 34, 35 și 37 și dispozitiv 2)

HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      20 ianuarie 2009(*)

      „Drepturi conexe dreptului de autor – Drepturi ale producătorilor de fonograme – Drept de reproducere – Drept de distribuție – Durata de protecție – Directiva 2006/116/CE – Drepturi ale resortisanților țărilor terțe”
      În cauza C‑240/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Bundesgerichtshof
         (Germania), prin decizia din 29 martie 2007, primită de Curte la 16 mai 2007, în procedura

      Sony Music Entertainment (Germany) GmbH
      împotriva
      Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot și T.
         von Danwitz, președinți de cameră, domnii J. Makarczyk, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis (raportor), L. Bay Larsen și doamna
         P. Lindh, judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 aprilie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Sony Music Entertainment (Germany) GmbH, de M. Schaefer, Rechtsanwalt;
      –        pentru Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH, de R. Nirk și E. Schott, Rechtsanwälte;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii W. Wils și H. Krämer, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 22 mai 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 10 din Directiva 2006/116/CE a Parlamentului
         European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind durata de protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi conexe
         (JO L 372, p. 12, Ediție specială, 17/vol. 3, p. 7).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Sony Music Entertainment (Germany) GmbH (denumită în continuare
         „Sony”), pe de o parte, și Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH (denumită în continuare „Falcon”), pe de altă parte, având ca
         obiect protecția anumitor drepturi conexe dreptului de autor.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 12 din Directiva 92/100/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1992 privind dreptul de închiriere și de împrumut și
         anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale (JO L 346, p. 61, Ediție specială, 17/vol. 1,
         p. 120) prevedea:

      „Fără să aducă atingere unei armonizări ulterioare, drepturile prevăzute de prezenta directivă pentru artiștii interpreți
         sau executanți, producătorii de fonograme și organismele de radiodifuziune și televiziune nu expiră înainte de sfârșitul termenelor
         respective prevăzute de Convenția [internațională pentru protecția artiștilor interpreți sau executanți, a producătorilor
         de fonograme și a organismelor de radiodifuziune, adoptată la Roma la 26 octombrie 1961]. Drepturile producătorilor primelor
         fixări de filme prevăzute de prezenta directivă nu expiră înainte de încheierea unei perioade de douăzeci de ani de la sfârșitul
         anului în care fixarea a fost realizată.”

      4        Durata de protecție prevăzută la articolul 12 din Directiva 92/100 a fost prelungită la 50 de ani prin articolul 3 din Directiva
         93/98/CEE a Consiliului din 29 octombrie 1993 privind armonizarea duratei de protecție a dreptului de autor și a anumitor
         drepturi conexe (JO L 290, p. 9, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 141).

      5        Directiva 93/98 a fost codificată prin Directiva 2006/116. Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2006/116 prevede:

      „Drepturile producătorilor de fonograme expiră la 50 ani de la fixare. […]
      Cu toate acestea, prezentul alineat nu are ca efect reînnoirea protecției drepturilor producătorilor de fonograme în cazul
         în care, prin expirarea perioadei de protecție acordate acestora în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 93/98/CEE
         în versiunea anterioară modificării aduse prin Directiva 2001/29/CEE [a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai
         2001 (JO L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230)], acestea nu mai beneficiau de protecție la 22 decembrie 2002.”

      6        Articolul 7 alineatele (1) și (2) din Directiva 2006/116 prevede:

      „(1)      În cazul în care țara de origine a unei opere, în sensul Convenției de la Berna [pentru protecția operelor literare și artistice
         (Actul de la Paris din 24 iulie 1971], este o țară terță, iar autorul nu este resortisant al Comunității, durata de protecție
         acordată de statele membre încetează odată cu expirarea duratei protecției acordate în țara de origine a operei, dar nu poate
         depăși durata prevăzută la articolul 1.

      (2)      Duratele de protecție prevăzute la articolul 3 se aplică, de asemenea, în cazul titularilor care nu sunt resortisanți ai Comunității,
         cu condiția ca statele membre să le acorde protecție. Cu toate acestea, fără a aduce atingere obligațiilor internaționale
         ale statelor membre, durata de protecție acordată de statele membre expiră cel târziu la data încetării protecției acordate
         în țara al cărei resortisant este titularul de drepturi, dar nu poate depăși durata prevăzută la articolul 3.”

      7        Articolul 10 alineatele (1)-(3) din Directiva 2006/116, intitulat „Aplicarea în timp”, este redactat după cum urmează:

      „(1)      În cazul în care o durată de protecție mai lungă decât durata de protecție corespunzătoare prevăzută de prezenta directivă
         începuse deja să se aplice într‑un stat membru la 1 iulie 1995, prezenta directivă nu are ca efect reducerea acelei durate
         în statul membru respectiv.

      (2)      Duratele de protecție prevăzute de prezenta directivă se aplică tuturor operelor și obiectelor care, la data prevăzută la
         alineatul (1), erau protejate în cel puțin un stat membru în cadrul aplicării dispozițiilor naționale privind dreptul de autor
         sau drepturile conexe sau care îndeplinesc criteriile de protecție prevăzute de [Directiva 92/100] [...].

      (3)      Prezenta directivă nu aduce atingere actelor de exploatare derulate înainte de data menționată la alineatul (1). Statele membre
         adoptă dispozițiile necesare pentru a proteja în special drepturile dobândite de terți.”

       Reglementarea națională
      8        Articolul 137f din Legea privind drepturile de autor și drepturile conexe (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte)
         din 9 septembrie 1965 (BGBl. 1965 I, p. 1273), astfel cum a fost modificată prin Legea din 23 iunie 1995 (BGBl. 1995 I, p. 842,
         denumită în continuare „UrhG”), reprezintă dispoziția tranzitorie de transpunere a Directivei 93/98.

      9        Articolul 137f alineatele (2) și (3) din UrhG are următorul cuprins:

      „(2)      Dispozițiile prezentei legi, în versiunea în vigoare de la 1 iulie 1995, se aplică deopotrivă operelor pentru care protecția
         acordată în temeiul prezentei legi a expirat înainte de 1 iulie 1995, dar care beneficiază în continuare de protecție în temeiul
         legislației unui alt stat membru al Uniunii Europene sau al Spațiului Economic European. Prima teză este aplicabilă prin analogie
         drepturilor conexe ale editorilor unor opere postume (articolul 71), ale artiștilor interpreți sau executanți (articolul 73),
         ale producătorilor de fonograme (articolul 85), ale organismelor de radiodifuziune și televiziune (articolul 87) și ale producătorilor
         de film (articolele 94 și 95).

      (3)      În cazul în care, potrivit alineatului (2), se reacordă protecție unei opere ca efect al aplicării prezentei legi, drepturile
         astfel redobândite revin autorilor. Cu toate acestea, un act de exploatare inițiat înainte de 1 iulie 1995 poate fi continuat
         în cadrul prevăzut. Pentru exploatările inițiate ulterior datei de 1 iulie 1995, este necesară plata unei remunerații satisfăcătoare.
         Prevederile tezelor anterioare se aplică prin analogie și drepturilor conexe.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      10      Astfel cum reiese din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, Falcon distribuie două fonograme cu înregistrări
         ale unor cântece interpretate de artistul Bob Dylan. Primul CD are titlul „Bob Dylan – Blowin in the Wind”, iar cel de al
         doilea este denumit „Bob Dylan – Gates of Eden”.

      11      Aceste fonograme includ titluri apărute în cadrul albumelor „Bob Dylan – Bringing It All Back Home”, „The Times They Are A‑Changin’”
         și „Highway 61 Revisited”. Aceste albume au fost publicate în Statele Unite ale Americii înainte de 1 ianuarie 1966.

      12      Sony, reclamanta din acțiunea principală, reprezintă filiala germană a societății multinaționale japoneze omonime.

      13      Sony a solicitat Landgericht competent să interzică Falcon să reproducă și/sau să permită reproducerea și distribuția fonogramelor
         „Bob Dylan – Blowin in the Wind” și „Bob Dylan – Gates of Eden”. Sony a solicitat totodată obligarea Falcon la furnizarea
         anumitor informații, precum și constatarea existenței obligației acesteia de a răspunde pentru daune.

      14      Falcon a susținut că, pe teritoriul național, niciun producător de fonograme nu posedă drepturi asupra albumelor înregistrate
         de Bob Dylan înainte de 1 ianuarie 1966.

      15      Landgericht a respins cererea formulată de Sony. Instanța de apel, sesizată de aceasta din urmă, a admis că drepturile producătorului
         de fonograme privind obiectele în cauză în acțiunea principală au fost, fără îndoială, valabil transferate către Sony. Cu
         toate acestea, instanța amintită a respins acțiunea formulată de Sony, considerând că, în temeiul Convenției pentru protejarea
         producătorilor de fonograme împotriva reproducerii neautorizate a fonogramelor lor, adoptată la Geneva la 29 octombrie 1971,
         în vigoare în Germania și în Statele Unite, producătorii de fonograme pot beneficia de protecția drepturilor de autor în temeiul
         articolul 85 din UrhG numai pentru activități realizate ulterior datei de 1 ianuarie 1966. În plus, instanța de apel a considerat
         că nici înregistrările muzicale anterioare acestei date nu ar putea beneficia de protecție în temeiul articolului 137f din
         UrhG, care reprezintă o dispoziție tranzitorie în vederea adaptării dreptului intern la Directiva 93/98. Astfel, alineatul
         (2) al acestui articol nu ar fi aplicabil fonogramelor produse înainte de 1 ianuarie 1966, dat fiind că acestea nu au fost
         protejate niciodată în Germania.

      16      În aceste condiții, împotriva hotărârii pronunțate de instanța de apel, Sony a declarat recurs în fața Bundesgerichtshof,
         care, considerând că soluționarea recursului cu care a fost sesizat depinde de interpretarea articolului 10 alineatul (2)
         din Directiva 2006/116, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Durata de protecție prevăzută de Directiva 2006/116 […] se aplică, în condițiile articolului 10 alineatul (2) din directivă,
         și atunci când obiectul în cauză nu a fost protejat niciodată în statul membru în care se solicită protecția?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
      a)      Trebuie să se considere că dispozițiile naționale în sensul articolului 10 alineatul (2) din Directiva 2006/116 […] cuprind
         și dispozițiile statelor membre privind protecția titularilor de drepturi care nu sunt resortisanți ai Comunității?

      b)      Durata de protecție prevăzută în Directiva 2006/116 […] la articolul 10 alineatul (2) se aplică și obiectelor care, în momentul
         avut în vedere la articolul 13 alineatul (1) din directivă, satisfăceau, într‑adevăr, criteriile de protecție prevăzute în
         Directiva 92/100 […], dar ai căror titulari nu sunt resortisanți ai Comunității?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      17      Cu titlu prealabil, trebuie constatat că drepturile conexe dreptului de autor în cauză în acțiunea principală privesc drepturi
         referitoare la reproducerea și distribuția de fonograme. Nu se contestă faptul că aceste drepturi au fost valabil transferate
         către Sony.

      18      În plus, din decizia de trimitere reiese că, în temeiul articolului 126 din UrhG, întreprinderile cu sediul în Statele Unite
         nu pot beneficia, în Germania, de protecția prevăzută de convenția menționată la punctul 15 din prezenta hotărâre decât pentru
         activitățile realizate ulterior datei de 1 ianuarie 1966, condiție neîndeplinită de fonogramele în litigiu în acțiunea principală.
         Nici aplicarea articolului 137f alineatul (2) din UrhG nu ar putea conferi protecție fonogramelor în cauză pe teritoriul german,
         dat fiind că această dispoziție presupune ca opera respectivă să fi beneficiat de protecție pe acest teritoriu înainte de
         1 iulie 1995, situație în care fonogramele în cauză nu s‑au regăsit niciodată.

      19      Este de asemenea important să se evidențieze că, astfel cum rezultă chiar din termenii în care a fost formulată, cererea de
         pronunțare a unei hotărâri preliminare are ca temei afirmația potrivit căreia protecția acordată prin legislația britanică
         se aplică fonogramelor fixate pe suport înainte de 1 ianuarie 1966 și a fost extinsă la fonogramele producătorilor americani,
         publicate în Statele Unite.

       Cu privire la prima întrebare
      20      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă de durata de protecție prevăzută
         la articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2006/116 trebuie să beneficieze obiecte care nu au fost protejate niciodată în
         statul membru în care se solicită protecția.

      21      Potrivit articolului 10 alineatul (2) din Directiva 2006/116, duratele de protecție a drepturilor producătorilor de fonograme,
         prevăzute la articolul 3 alineatul (2) din directiva amintită, se aplică obiectului în cauză dacă, la 1 iulie 1995, acest
         obiect era protejat cel puțin pe teritoriul unui stat membru în cadrul aplicării dispozițiilor naționale privind dreptul de
         autor sau drepturile conexe ori care îndeplinesc criteriile de protecție prevăzute de Directiva 92/100.

      22      Astfel, chiar din cuprinsul articolului 10 alineatul (2) reiese că prima condiție alternativă prevăzută de această dispoziție
         vizează existența prealabilă a unei protecții a obiectului în cauză în cel puțin un stat membru. Respectiva dispoziție nu
         impune cerința ca acest stat membru să fie statul în care se solicită protecția prevăzută de Directiva 2006/116.

      23      În plus, trebuie să se remarce că, potrivit considerentului (3) al Directivei 2006/116, diferențele dintre legislațiile naționale
         pot să împiedice libera circulație a mărfurilor și libera prestare de servicii și să denatureze condițiile de concurență pe
         piața comună. Pentru a asigura buna funcționare a pieței interne, directiva este menită să armonizeze legislațiile statelor
         membre astfel încât duratele de protecție să fie identice în întreaga Comunitate.

      24      În aceste condiții, o interpretare a articolului 10 alineatul (2) din Directiva 2006/116 potrivit căreia aplicarea primei
         condiții alternative prevăzute de această dispoziție ar depinde de existența prealabilă a unei forme de protecție asigurate
         de legislația națională a statului membru în care se solicită protecția prevăzută de directiva menționată, deși o astfel de
         protecție prealabilă ar fi fost acordată într‑un alt stat membru, nu este conformă nici cu termenii înșiși ai dispoziției
         citate, nici cu finalitatea directivei.

      25      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare în sensul că durata de protecție prevăzută de Directiva 2006/116 se
         aplică, în temeiul articolului 10 alineatul (2) din directivă, și atunci când obiectul în cauză nu a fost protejat niciodată
         în statul membru în care se solicită protecția.

       Cu privire la a doua întrebare litera a)
      26      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă dispozițiile naționale prevăzute
         la articolul 10 alineatul (2) – prima condiție alternativă din Directiva 2006/116 – includ deopotrivă dispozițiile privind
         protecția titularilor de drepturi conexe dreptului de autor care nu sunt resortisanți ai Comunității.

      27      Trebuie evidențiat că, astfel cum a menționat avocatul general la punctul 64 din concluzii, prevederile articolului 10 alineatul
         (2) din Directiva 2006/116 au în vedere obiectul protecției și se aplică tuturor operelor și obiectelor care, la 1 iulie 1995,
         erau protejate în temeiul dispozițiilor în vigoare în cel puțin un stat membru în materie de drepturi de autor sau de drepturi
         conexe.

      28      În această privință, din cuprinsul articolului 10 alineatul (2) nu rezultă că acesta ar avea în vedere exclusiv dispozițiile
         naționale în materia dreptului de autor sau a drepturilor conexe ce privesc protecția titularilor unor astfel de drepturi
         care sunt resortisanți ai Comunității. Într‑adevăr, potrivit dispoziției citate, statele membre trebuie să acorde duratele
         de protecție prevăzute de Directiva 2006/116 tuturor operelor sau obiectelor care, la 1 iulie 1995, erau protejate ca atare
         în cel puțin un stat membru.

      29      În cadrul aplicării articolului 10 alineatul (2) din Directiva 2006/116, este necesar să se analizeze dacă o operă sau un
         obiect poate fi considerat a fi fost protejat, la 1 iulie 1995, în cel puțin un stat membru, indiferent de naționalitatea
         sau cetățenia titularului de drepturi conexe dreptului de autor cu privire la această operă sau la acest obiect.

      30      Or, din decizia de trimitere reiese că Bundesgerichtshof are îndoieli în ce privește compatibilitatea cu articolul 7 alineatul
         (2) din Directiva 2006/116 a unei interpretări a articolului 10 alineatul (2) din aceeași directivă în sensul recunoașterii
         beneficiului acestei prevederi titularilor de drepturi conexe dreptului de autor care nu sunt resortisanți ai Comunității.

      31      În această privință, trebuie să se constate că obiectivul urmărit de articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2006/116 este
         acela de a defini condițiile în care duratele de protecție a drepturilor conexe dreptului de autor prevăzute de această directivă
         se aplică, cu titlu tranzitoriu, la situațiile existente. Această dispoziție preconizează aplicarea acestor durate în privința
         operelor și a obiectelor care beneficiau, la 1 iulie 1995, de protecția acordată prin dispozițiile naționale în materia dreptului
         de autor și a drepturilor conexe în cel puțin un stat membru.

      32      Respectivul articol 10 alineatul (2) nu își propune să înlăture soluția consacrată la articolul 7 alineatul (2) din Directiva
         2006/116 pentru toate cazurile în care duratele de protecție prevăzute de directivă sunt solicitate de titulari ai drepturilor
         conexe dreptului de autor care nu sunt resortisanți ai Comunității, în raport cu un obiect sau cu o operă care nu îndeplinește
         niciuna dintre cele două condiții alternative din dispoziția tranzitorie cuprinsă în articolul 10 alineatul (2) din directivă.

      33      Într‑adevăr, respectivul articol 7 alineatul (2) are ca obiectiv reglementarea protecției drepturilor conexe dreptului de
         autor în raport cu titularii unor astfel de drepturi neresortisanți ai Comunității și prevede în acest scop că toate duratele
         de protecție indicate la articolul 3 din aceeași directivă se aplică titularilor aflați în această situație, în măsura în
         care statele membre le acordă protecția.

      34      Având în vedere cele de mai sus, în contextul articolului 10 alineatul (2) din Directiva 2006/116, aspectul dacă un titular
         de drepturi conexe dreptului de autor asupra unei opere sau a unui obiect, resortisant al unei țări terțe, era protejat, la
         1 iulie 1995, în cel puțin un stat membru trebuie apreciat în lumina dispozițiilor naționale ale acestui stat membru, iar
         nu în lumina dispozițiilor naționale ale statului membru în care se solicită protecția prevăzută de această directivă. În
         plus, o astfel de concluzie este confirmată de prevederile considerentelor (3) și (17) ale directivei, care enunță obiectivul
         de armonizare urmărit și totodată obiectivul de a prevedea același punct de plecare pentru calculul duratei de protecție a
         drepturilor conexe dreptului de autor, precum și aceleași durate de protecție a acestor drepturi în ansamblul Comunității,
         pentru a asigura buna funcționare a pieței interne.

      35      Din cele de mai sus rezultă că, pentru o operă sau pentru un obiect protejat, la 1 iulie 1995, în cel puțin un stat membru
         în conformitate cu dispozițiile naționale ale acestui stat membru, împrejurarea că titularul acestei protecții este resortisant
         al unei țări terțe și nu dispune, în statul membru în care se solicită durata de protecție prevăzută de Directiva 2006/116,
         de o protecție în temeiul dreptului național al acestui stat membru nu este determinant pentru aplicarea articolului 10 alineatul
         (2) din directivă. În realitate, aspectul relevant este acela dacă opera sau obiectul în cauză beneficia de protecție la 1
         iulie 1995, în temeiul dispozițiilor naționale ale cel puțin unui stat membru.

      36      Din decizia de trimitere rezultă că, în Regatul Unit, protecția prevăzută de dreptul național se aplică fonogramelor fixate
         pe suport înainte de 1 ianuarie 1966, iar fonogramele în litigiu în acțiunea principală beneficiau deja de protecție în acest
         stat membru la 1 iulie 1995. În aceste condiții, articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2006/116 nu are vocația să reglementeze
         situația în discuție în acțiunea principală.

      37      Pe cale de consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare litera a) că articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2006/116
         trebuie interpretat în sensul că duratele de protecție prevăzute de această directivă se aplică unei situații în care opera
         sau obiectul în cauză era, la 1 iulie 1995, protejat ca atare în cel puțin un stat membru, în aplicarea dispozițiilor naționale
         ale acestui stat membru privitoare la dreptul de autor sau la drepturile conexe, iar titularul unor astfel de drepturi asupra
         acestei opere sau a acestui obiect, resortisant al unei țări terțe, beneficia, la data amintită, de protecția prevăzută de
         respectivele dispoziții naționale.

       Cu privire la a doua întrebare litera b)
      38      Având în vedere acest răspuns și luând în considerare afirmația pe care se întemeiază decizia de trimitere, astfel cum a fost
         menționată la punctul 19 din prezenta hotărâre, nu mai este necesar să se răspundă la a doua întrebare litera b).

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      39      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      Durata de protecție prevăzută de Directiva 2006/116/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind
            durata de protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi conexe se aplică, în temeiul articolului 10 alineatul (2)
            din directivă, și atunci când obiectul în cauză nu a fost protejat niciodată în statul membru în care se solicită protecția.
      Articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2006/116 trebuie interpretat în sensul că duratele de protecție prevăzute de această
            directivă se aplică unei situații în care opera sau obiectul în cauză era, la 1 iulie 1995, protejat ca atare în cel puțin
            un stat membru, în aplicarea dispozițiilor naționale ale acestui stat membru privitoare la dreptul de autor sau la drepturile
            conexe, iar titularul unor astfel de drepturi asupra acestei opere sau a acestui obiect, resortisant al unei țări terțe, beneficia,
            la data amintită, de protecția prevăzută de respectivele dispoziții naționale.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 8 februarie 1968. # Fonderie Acciaierie Giovanni Mandelli împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 3-67.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a opta) din data de 1 iulie 2009. # Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutoare de stat - Schemă de ajutoare pentru restructurare acordate de Republica Polonă unui producător de oțel - Decizie prin care ajutoarele sunt considerate în parte incompatibile cu piața comună și prin care se dispune recuperarea acestora - Protocolul nr. 8 privind restructurarea industriei siderurgice poloneze - Rata dobânzii care trebuie aplicată pentru rambursarea ajutoarelor incompatibile - Obligație de cooperare strânsă cu statul membru - Articolul 9 alineatul (4) și articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 794/2004. # Cauza T-288/06.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)
      1 iulie 2009 (
            *1
         )
      „Ajutoare de stat — Schemă de ajutoare pentru restructurare acordate de Republica Polonă unui producător de oțel — Decizie prin care ajutoarele sunt considerate în parte incompatibile cu piața comună și prin care se dispune recuperarea acestora — Protocolul nr. 8 privind restructurarea industriei siderurgice poloneze — Rata dobânzii care trebuie aplicată pentru rambursarea ajutoarelor incompatibile — Obligație de cooperare strânsă cu statul membru — Articolul 9 alineatul (4) și articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 794/2004”
      În cauza T-288/06,

         Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. (fostă Huta Częstochowa S.A.), cu sediul în Częstochowa (Polonia), reprezentată de C. Sadkowski și D. Sałajewski, avocați,
      reclamantă,
      împotriva

         Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de domnul C. Giolito și de doamna A. Stobiecka-Kuik, în calitate de agenți,
      pârâtă,
      având ca obiect cerere de anulare în parte a Deciziei 2006/937/CE a Comisiei din 5 iulie 2005 privind ajutorul de stat C 20/04 (ex NN 25/04) în favoarea producătorul de oțel Huta Częstochowa S.A. (JO 2006, L 366, p. 1), în măsura în care prin aceasta anumite ajutoare sunt considerate incompatibile cu piața comună și prin care se impune Republicii Polone recuperarea acestora,
      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a opta),
      compus din doamna E. Martins Ribeiro, președinte, domnii S. Papasavvas și A. Dittrich (raportor), judecători,
      grefier: doamna K. Pocheć, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 septembrie 2008,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Cadrul juridic

               1

               Conform articolului 8 din Protocolul nr. 2 privind produsele CECO la Acordul european din 16 decembrie 1991 de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele lor membre, pe de o parte, și Republica Polonă, pe de altă parte (JO 1993, L 348, p. 2, denumit în continuare „Protocolul nr. 2”).
               „(1)   Sunt incompatibile cu buna funcționare a acordului, în măsura în care pot afecta schimburile dintre Comunitate și Polonia:
               […]

                        (iii)

                        ajutoarele publice de orice natură, cu excepția derogărilor autorizate în temeiul Tratatului CECO.

                  […]
               (4)   Părțile recunosc că în primii cinci ani după intrarea în vigoare a acordului și prin derogare de la alineatul (1) [punctul] (iii) [Republica] Polonă este autorizată în mod excepțional, în ceea ce privește produsele «oțel CECO», să acorde un ajutor public pentru restructurare, cu condiția ca:

                        —

                        programul de restructurare să fie legat de un plan global de raționalizare și de reducere a capacităților în Polonia;

                        —

                        acest ajutor să contribuie la viabilitatea întreprinderilor beneficiare în condiții normale ale pieței la sfârșitul perioadei de restructurare;

                        —

                        cuantumul și importanța acestui ajutor să fie limitate la nivelurile strict necesare pentru restabilirea acestei viabilități și să fie diminuate progresiv.

                  Având în vedere situația economică a [Republicii] Polone, Consiliul de asociere decide asupra posibilității de prelungire a perioadei de 5 ani prevăzute.” [traducere neoficială]

               2

               Decizia nr. 3/2002 a Consiliului de asociere UE-Polonia din 23 octombrie 2002 prin care s-a prelungit perioada prevăzută la articolul 8 alineatul (4) din Protocolul nr. 2 (JO 2003, L 186, p. 38), a prelungit cu încă 8 ani, începând cu , sau până la data aderării Republicii Polone la Uniunea Europeană perioada în care Republica Polonă era autorizată în mod excepțional, în ceea ce privește produsele „oțel”, să acorde un ajutor public pentru restructurare, conform modalităților prevăzute la articolul 8 alineatul (4) din Protocolul nr. 2. Articolul 2 din decizie prevede:
               „[Republica] Polonă prezintă Comisiei […] un program de restructurare și planuri de afaceri care îndeplinesc cerințele enumerate la articolul 8 alineatul (4) din Protocolul [nr. ] 2 și care au fost evaluate și acceptate de autoritatea sa națională de control al ajutoarelor publice (Oficiul concurenței și pentru protecția consumatorilor).” [traducere neoficială]

               3

               Protocolul nr. 8 privind restructurarea industriei siderurgice poloneze, anexat la Actul privind condițiile de aderare a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (JO 2003, L 236, p. 948, denumit în continuare „Protocolul nr. 8”), a autorizat Republica Polonă, prin derogare de la normele generale privind ajutoarele de stat, să acorde ajutoare pentru restructurarea sectorului său siderurgic, pe baza normelor stabilite în planul de restructurare și în condițiile prevăzute în acest protocol. Acesta prevede în special:

                        „1.

                        Fără să aducă atingere articolelor 87 [CE] și 88 [CE], ajutoarele de stat acordate de [Republica] Polonă pentru restructurarea sectoarelor specifice din industria siderurgică poloneză sunt recunoscute ca fiind compatibile cu piața internă, cu condiția ca:

                                 —

                                 perioada prevăzută la articolul 8 alineatul (4) din Protocolul nr. 2 […] să se fi prelungit până la data aderării;

                                 —

                                 normele prevăzute în planul de restructurare în temeiul căruia a fost prelungit protocolul menționat anterior să fie respectate pe întreaga perioadă 2002-2006;

                                 —

                                 să fie îndeplinite condițiile prevăzute în prezentul protocol și

                                 —

                                 după data aderării, industria siderurgică poloneză să nu mai beneficieze de niciun ajutor de stat pentru restructurare.

                  […]

                        3.

                        Doar întreprinderile beneficiare enumerate în anexa 1 (denumite în continuare «întreprinderi beneficiare») pot beneficia de ajutoarele de stat din cadrul programului de restructurare a industriei siderurgice poloneze.

                        4.

                        O întreprindere beneficiară nu poate:

                                 (a)

                                 în cazul unei fuziuni cu o întreprindere care nu este menționată în anexa 1, să transmită beneficiile ajutorului care îi este acordat;

                                 (b)

                                 să preia activele unei întreprinderi care nu este menționată în anexa 1 și care intră în faliment până la data de 31 decembrie 2006.

                  […]

                        6.

                        Ajutoarele pentru restructurare acordate întreprinderilor beneficiare se determină în funcție de justificările prevăzute în planul de restructurare a industriei siderurgice poloneze și în planurile individuale de afaceri aprobate de Consiliu. Dar, în orice caz, ajutoarele acordate în perioada 1997-2003 și cuantumul lor total nu trebuie să depășească 3387070000 PLN.
                        […]
                        [Republica Polonă] nu mai acordă niciun alt ajutor pentru restructurarea industriei siderurgice poloneze.

                  […]

                        10.

                        Orice modificare ulterioară a planului global de restructurare și a planurilor individuale de afaceri trebuie să fie aprobată de Comisie și, dacă este cazul, de Consiliu.

                  […]

                        18.

                        Dacă monitorizarea relevă faptul că:
                        […]

                                 (c)

                                 în perioada de restructurare, [Republica] Polonă a acordat industriei siderurgice și întreprinderilor beneficiare ajutoare de stat suplimentare incompatibile,

                           nu se aplică dispozițiile tranzitorii din prezentul protocol.
                        Comisia adoptă măsurile necesare pentru a solicita întreprinderilor implicate rambursarea tuturor ajutoarelor acordate cu încălcarea condițiilor stabilite în prezentul protocol.” [traducere neoficială]

               4

               Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88] din Tratatul CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41) prevede la articolul 7 alineatul (5):
               „În cazul în care constată că ajutorul notificat nu este compatibil cu piața comună, Comisia decide că acesta nu va fi acordat […].”

               5

               Regulamentul (CE) nr. 794/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 659/1999 (JO L 140, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 2, p. 42) prevede la articolul 9:
               „(1)   Dacă nu se prevede altfel într-o decizie specifică, rata dobânzii aplicabilă recuperării ajutorului de stat acordat prin încălcarea articolului 88 alineatul (3) [CE] este o rată procentuală anuală stabilită pentru fiecare an calendaristic.
               Aceasta se calculează pe baza mediei pe cinci ani a ratelor swap interbancare pe lunile septembrie, octombrie și noiembrie ale anului anterior, la care se adaugă 75 [de] puncte de bază. În situații justificate corespunzător, Comisia poate crește rata cu mai mult de 75 [de] puncte de bază pentru unul sau mai multe state membre.
               […]
               (4)   În lipsa unor informații de încredere sau echivalente sau în circumstanțe excepționale, Comisia poate, în strânsă cooperare cu statul membru (statele membre) în cauză, să stabilească o rată a dobânzii aplicabilă recuperării ajutorului de stat, pentru unul sau mai multe state membre, pe baza unei alte metode și pe baza informațiilor pe care le are la dispoziție.”

               6

               În ceea ce privește modalitățile de aplicare a ratei dobânzii, articolul 11 alineatul (2) din regulamentul menționat prevede:
               „Rata dobânzii se aplică pe o bază compusă până la data recuperării ajutorului. Dobânzile acumulate pe parcursul anului precedent produc dobânzi în fiecare an următor.”

         Situația de fapt

               7

               Prezenta cauză se referă la o operațiune de restructurare a producătorului de oțel polonez Huta Częstochowa S.A. (denumit în continuare „HCz”). Restructurarea HCz a avut loc între 2002 și 2005. În acest scop, activele HCz au fost transferate unor societăți noi:

                        —

                        în 2002, Huta Stali Częstochowa sp. z o.o. (denumită în continuare „HSCz”) a fost constituită pentru a continua producția siderurgică a HCz. HSCz a închiriat instalațiile de producție ale HCz de la administratorul judiciar și a preluat cea mai mare parte dintre salariați. Societatea-mamă a HSCz era Towarzystwo Finansowe Silesia Sp. z o.o., o societate deținută 100% de Trezoreria poloneză;

                        —

                        în 2004 au fost constituite societățile Majątek Hutniczy sp. z o.o. (denumită în continuare „MH”) și Majątek Hutniczy Plus (denumită în continuare „MH Plus”). Acțiunile acestora erau deținute 100% de HCz. MH a primit activele siderurgice ale HCz, iar MH Plus a primit anumite alte active necesare producției;

                        —

                        activele care nu au legătură cu producția (denumite „active nesiderurgice”), precum și unitatea electroenergetică Elsen au fost transferate societății Operator ARP sp. z o.o., o societate care depinde de Agencja Rozwoju Przemysłu S.A. (Agenția pentru dezvoltare industrială, deținută de Trezoreria poloneză), pentru a rambursa creanțele de drept public supuse restructurării (impozite și cotizații de asigurare socială).

               8

               Prin scrisoarea din 19 mai 2004, Comisia a informat Republica Polonă că a decis să deschidă procedura oficială de investigare cu privire la ajutorul pentru restructurare acordat producătorului de oțel HCz. Această decizie a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene la (JO C 204, p. 6, denumită în continuare „decizia de deschidere”), în versiunea lingvistică autentică (polonă), precedată de un rezumat în celelalte limbi oficiale. Comisia a invitat toate părțile interesate să își prezinte observațiile cu privire la situația de fapt și la analiza juridică incluse în decizia de deschidere. Aceasta a primit observații din partea Republicii Polone și din partea a patru părți interesate.

               9

               La sfârșitul procedurii, Comisia a ajuns la concluzia că, în mod contrar îndoielilor sale inițiale, măsurile având ca scop restructurarea HCz în conformitate cu dispozițiile Ustawa o pomocy publicznej dla przedsiębiorców o szczególnym znaczeniu dla rynku pracy (Legea privind ajutorul public acordat întreprinderilor care au importanță semnificativă pentru piața muncii din 30 octombrie 2002, Dz. U. nr. 213, poziția 1800, astfel cum a fost modificată) nu constituie ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE. În schimb, Comisia a considerat că HCz beneficiase cu diverse titluri de un ajutor de stat în perioada 1997-2002. Comisia a concluzionat că acesta era în parte compatibil cu piața comună, dar a impus rambursarea pentru partea pe care a considerat-o incompatibilă cu piața comună, și anume un cuantum de 19699452 de zloți polonezi (PLN) (denumit în continuare „ajutorul în litigiu”).

               10

               La 5 iulie 2005, Comisia a adoptat Decizia 2006/937/CE privind ajutorul de stat C 20/04 (ex NN 25/04) în favoarea producătorului de oțel HCz (JO 2006, L 366, p. 1, denumită în continuare „decizia”). Articolul 3 din decizie prevede:
               „(1)   Ajutorul de stat acordat de [Republica] Polonă în favoarea [HCz], în cuantum de 19699452 PLN, în perioada cuprinsă între 1997 și mai 2002, sub formă de ajutor pentru funcționare și de ajutor pentru restructurarea încadrării în muncă, nu este compatibil cu piața comună.
               (2)   [Republica] Polonă adoptă toate măsurile necesare pentru a recupera de la [HCz], [de la] Regionalny Fundusz Gospodarczy, [de la MH] și [de la Operator ARP] ajutorul menționat la alineatul (1), acordat în mod nelegal în favoarea [HCz]. Întreprinderile menționate mai sus sunt obligate în solidar la rambursarea acestui ajutor.
               Recuperarea are loc fără întârziere conform procedurilor de drept național, în măsura în care acestea permit executarea imediată și efectivă a prezentei decizii. Sumele care trebuie recuperate includ dobânzile începând de la data la care a fost acordat ajutorul către [HCz] până la data recuperării acestor sume. Dobânzile se calculează în conformitate cu dispozițiile capitolului V din Regulamentul […] nr. 794/2004.
               […]”

               11

               Conform unui acord din data de 30 septembrie 2005, care a intrat în vigoare la , ISD Polska sp. z o.o. (care își desfășura activitatea la momentul respectiv sub denumirea ZPD Steel sp. z o.o., denumită în continuare „ISD”), o filială deținută 100% de Industrial Union of Donbass Corp., a cumpărat de la HCz toate acțiunile MH și ale MH Plus, precum și zece filiale restante ale HCz. Printr-un contract tot din data de și care a intrat în vigoare la , ISD a cumpărat de la Towarzystwo Finansowe Silesia sp. z o.o. toate acțiunile HSCz. Astfel, ISD a devenit proprietara HSCz, a MH, a MH Plus și a altor zece filiale ale HCz.

               12

               Ulterior vânzării, HCz și-a schimbat denumirea, devenind Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. (denumită în continuare „reclamanta”). Reclamanta este deținută în continuare de Trezoreria poloneză, dar nu posedă decât câteva bunuri imobile fără legătură cu industria siderurgică.

               13

               Prin scrisoarea din 17 februarie 2006, Comisia a solicitat autorităților poloneze să îi precizeze ratele dobânzii pentru rambursarea ajutorului în litigiu de către debitorii solidari menționați la articolul 3 alineatul (2) din decizie. În răspunsul din , autoritățile poloneze au propus rate ale dobânzii aplicabile recuperării și o metodologie pentru calcularea dobânzilor. În special, acestea au propus să se utilizeze drept bază, pentru perioada 1997-1999, rata obligațiunilor Trezoreriei poloneze având o valoare fixă pe cinci ani, exprimate în PLN, iar pentru perioada cuprinsă între anul 2000 și până la aderarea Republicii Polone la Uniunea Europeană, rata acelorași obligațiuni pe zece ani. În plus, ținând cont de situația piețelor de capitaluri din Polonia la momentul respectiv, care era caracterizată de rate foarte ridicate, dar care scădeau rapid, autoritățile poloneze au solicitat să se efectueze o actualizare anuală a acestor rate, iar dobânzile să nu fie calculate pe o bază compusă.

               14

               În scrisoarea din 7 iunie 2006, adresată autorităților poloneze, Comisia a constatat că rata dobânzii aplicabile recuperării ajutorului în litigiu trebuia să fie pentru toată perioada avută în vedere rata obligațiunilor Trezoreriei poloneze având o valoare fixă pe cinci ani, exprimate în PLN, și că, în temeiul articolului 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 794/2004, această rată a dobânzii trebuia să fie aplicată pe o bază compusă.

         Procedura și concluziile părților

               15

               Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 18 octombrie 2006, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

               16

               Printr-un act separat, înregistrat la grefa Tribunalului în aceeași zi, reclamanta a introdus o cerere de măsuri provizorii în temeiul articolului 242 CE, având ca obiect suspendarea executării articolului 3 din decizie. Prin Ordonanța din 13 decembrie 2006, președintele Tribunalului a respins această cerere ca inadmisibilă.

               17

               Ca urmare a înlocuirii parțiale a judecătorilor Tribunalului, cauza a fost atribuită unui nou judecător raportor. Acesta a fost ulterior repartizat la Camera a opta, căreia prezenta cauză i-a fost, prin urmare, atribuită.

               18

               Întrucât reclamanta nu a prezentat replica în termenul prevăzut, care a expirat la 16 martie 2007, aceasta nu a fost depusă la dosar.

               19

               Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a opta) a decis să deschidă procedura orală, să adreseze anumite întrebări scrise părților și să invite Comisia să depună anumite documente. Părțile s-au conformat în termenul stabilit.

               20

               Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 4 septembrie 2008.

               21

               Reclamanta solicită Tribunalului anularea articolului 3 alineatul (2) al doilea paragraf din decizie.

               22

               Comisia solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii ca inadmisibilă;

                        —

                        în subsidiar, respingerea acțiunii ca nefondată;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

         Cu privire la admisibilitate

      — Argumentele părților

               23

               Comisia susține că, prin încălcarea cerințelor de formă prevăzute la articolul 44 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, reclamanta nu a prezentat argumente clare și precise în susținerea criticilor sale, ceea ce ar fi permis Comisiei să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să verifice argumentele acesteia.

               24

               În vederea susținerii criticilor sale, reclamanta nu a prezentat decât trei afirmații de ordin general. Cea mai mare parte a motivării cererii se regăsește în rezumatul publicat în Jurnalul Oficial.

         — Aprecierea Tribunalului

               25

               Rezultă din jurisprudență că, că atunci când motivele de anulare sunt prezentate în mod suficient de clar și de precis în cerere pentru a permite pârâtului să se apere în mod eficient, iar instanței comunitare să își exercite controlul jurisdicțional, cererea de sesizare a instanței îndeplinește cerințele minime prevăzute la articolul 21 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție și la articolul 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 17 martie 1994, Hoyer/Comisia, T-43/91, RecFP, p. I-A-91 și II-297, punctul 22).

               26

               În consecință, o acțiune nu trebuie declarată inadmisibilă pentru nerespectarea articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, în condițiile în care în cerere se menționează pe scurt motivele în discuție și în condițiile în care nici pârâtul, care a răspuns în memoriul său în apărare la argumentele prezentate, nici instanța comunitară nu au fost puși în imposibilitatea de a înțelege argumentele dezvoltate în această privință (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 22 iunie 1994, Rijnoudt și Hocken/Comisia, T-97/92 și T-111/92, RecFP, p. I-A-159 și II-511, punctul 71).

               27

               În speță, cererea este, desigur, foarte succintă. Totuși, aceasta îndeplinește cerințele minime menționate mai sus. Astfel, precum demonstrează argumentele substanțiale privind fondul cauzei cuprinse în memoriul în apărare, cererea a permis Comisiei să se apere în mod eficient. Aceasta permite și instanței comunitare să își exercite controlul jurisdicțional.

               28

               În consecință, cauza de inadmisibilitate invocată de Comisie trebuie respinsă.

         Cu privire la fond

               29

               Reclamanta invocă două motive, întemeiate pe încălcarea articolelor 87 CE și 88 CE, precum și a articolului 7 alineatul (5) din Regulamentul nr. 659/99, pe de o parte, și pe încălcarea articolului 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 794/2004, pe de altă parte.

         Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolelor 87 CE și 88 CE, precum și a articolului 7 alineatul (5) din Regulamentul nr. 659/99
      — Argumentele părților

               30

               Reclamanta susține că articolele 87 CE și 88 CE, precum și articolul 7 din Regulamentul nr. 659/99 autorizează adoptarea unei decizii de calificare a unui ajutor acordat de un stat membru ca fiind incompatibil cu piața comună doar în două ipoteze: pe de o parte, în cazul în care ajutorul a fost acordat după aderarea statului membru la Uniunea Europeană și, pe de altă parte, în cazul în care ajutorul, deși a fost acordat înainte de aderarea statului membru la Uniunea Europeană, este în continuare aplicabil după data aderării.

               31

               Având în vedere că Republica Polonă a aderat la Uniunea Europeană la 1 mai 2004 și că decizia de acordare a ajutorului către HCz în perioada 1997-2002 nu a fost aplicată după aderarea Republicii Polone, în opinia reclamantei, Comisia nu avea dreptul să evalueze dacă ajutorul în litigiu era sau nu era compatibil cu piața comună și, în consecință, aceasta nu era autorizată să se pronunțe cu privire la calcularea dobânzilor pentru perioada cuprinsă între ziua acordării ajutorului către HCz și ziua recuperării sale efective. Comisia avea doar competența să impună o obligație de rambursare a dobânzilor începând cu (ziua următoare celei în care a intrat în vigoare tratatul de aderare) până în ziua plății efective.

               32

               Ajutorul acordat de Republica Polonă pentru perioada 1997-2002 nu ar fi putut să influențeze schimburile intracomunitare, întrucât acesta viza piața unui stat care, la data acordării ajutorului în litigiu, nu era membru al Uniunii Europene. În plus, în opinia reclamantei, Protocolul nr. 8 nu menționează societatea HCz în anexa 1, astfel încât cea mai mare parte a dispozițiilor acestuia nu îi sunt aplicabile. În sfârșit, Protocolul nr. 8 nu extinde controlul Comisiei cu privire la anii anteriori aderării Republicii Polone.

               33

               Comisia evidențiază, cu titlu introductiv, că nu observă raportul dintre articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din decizie și criticile menționate mai sus. În plus, aceasta respinge argumentele reclamantei.

         — Aprecierea Tribunalului

               34

               Cu titlu introductiv, trebuie clarificat raportul care există între primul motiv și concluziile formulate de reclamantă, care nu se referă decât la articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din decizie.

               35

               Astfel, pe de o parte, reclamanta susține că respectivele condiții prevăzute la articolele 87 CE și 88 CE nu sunt îndeplinite, întrucât la momentul desfășurării situației de fapt Republica Polonă nu era încă membră a Uniunii Europene, iar Protocolul nr. 8 nu era aplicabil. În consecință, aceasta contestă în esență aplicabilitatea ratione temporis și ratione personae a normelor comunitare în materie de ajutoare de stat.

               36

               Pe de altă parte, incompatibilitatea cu piața comună a ajutorului în litigiu este constatată la articolul 3 alineatul (1) din decizie, în timp ce singura dispoziție atacată de reclamantă, și anume articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din decizie, nu se referă decât la calculul dobânzilor.

               37

               În consecință, în cursul ședinței reclamantei i s-a solicitat să clarifice sfera de aplicare a acțiunii și a concluziilor sale. Drept răspuns la această solicitare, reclamanta a precizat, în esență, că prin primul său motiv urmărea obținerea anulării deciziei în totalitate. Cu toate acestea, „din motive politice”, conducerea acesteia a decis să se solicite că, în cazul în care acest motiv ar fi admis, anularea deciziei să fie limitată la dispoziția privind dobânzile, și anume articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din decizie.

               38

               În consecință, primul motiv trebuie înțeles în sensul că prin intermediul acestuia se urmărește doar anularea dobânzilor datorate pentru perioada anterioară aderării Republicii Polone la Uniunea Europeană.

               39

               În ceea ce privește, în primul rând, aplicabilitatea ratione temporis a normelor comunitare în materie de ajutoare de stat, este cert pentru părți că, în principiu, articolele 87 CE și 88 CE nu se aplică ajutoarelor acordate înainte de aderare care nu mai sunt aplicabile după aderare.

               40

               Cu toate acestea, Comisia se întemeiază pe Protocolul nr. 8 drept lex specialis pentru a-și justifica competența. În consecință, trebuie analizat dacă dispozițiile Protocolului nr. 8 autorizau Comisia să își extindă competența de control în materie de ajutoare de stat la ajutorul în litigiu și dacă acestea constituiau un temei juridic suficient pentru interzicerea acestui ajutor.

               41

               În această privință, trebuie amintit că Protocolul nr. 8 face referire la ajutoarele acordate în perioada 1997-2003. Acesta autorizează un cuantum limitat de ajutoare pentru restructurare, acordat, pentru această perioadă (și anume înainte de aderarea Republicii Polone la Uniunea Europeană), anumitor întreprinderi enumerate în anexa 1 la protocol și interzice, în schimb, orice alt ajutor de stat pentru restructurare în favoarea industriei siderurgice.

               42

               Punctul 6 primul paragraf din Protocolul nr. 8 prevede în special că, în orice caz, cuantumul total al ajutoarele acordate în perioada 1997-2003 nu trebuie să depășească 3387070000 PLN. Punctul 6 al treilea paragraf din Protocolul nr. 8 precizează că Republica Polonă nu mai acordă niciun alt ajutor pentru restructurarea industriei siderurgice poloneze. În consecință, contrar afirmațiilor reclamantei, aplicarea retroactivă a Protocolului nr. 8 este prevăzută la punctul 6, care se referă la perioada 1997-2003.

               43

               În consecință, din însuși modul de redactare al Protocolului nr. 8 rezultă că acesta este aplicabil ajutoarelor acordate înainte de aderare. Astfel, scopul Protocolului nr. 8 era să instituie un regim cuprinzător pentru autorizarea ajutoarelor destinate restructurării industriei siderurgice poloneze, și nu doar să evite cumulul de ajutoare de către întreprinderile beneficiare.

               44

               Din aceasta rezultă că, în raport cu articolele 87 CE și 88 CE, Protocolul nr. 8 reprezintă o lex specialis care extinde controlul ajutoarelor de stat realizat de Comisie în temeiul Tratatului CE la ajutoarele acordate în favoarea reorganizării industriei siderurgice poloneze în perioada 1997-2003.

               45

               În ceea ce privește, în al doilea rând, argumentul referitor la aplicabilitatea ratione personae a Protocolului nr. 8, potrivit căruia acesta din urmă nu vizează întreprinderile care nu sunt menționate în anexa 1, trebuie constatat că acest protocol se referă la industria siderurgică poloneză în ansamblu, ceea ce o include automat pe reclamantă. Astfel, nu doar punctul 6 al treilea paragraf din Protocolul nr. 8 impune un cuantum total al ajutorului și exclude orice alt ajutor neprevăzut de acesta, ci și punctul 3 prevede expres că doar întreprinderile enumerate în anexa 1 (întreprinderi beneficiare) pot beneficia de ajutoarele de stat din cadrul programului de restructurare a industriei siderurgice poloneze. Dacă s-ar admite ca o întreprindere care nu este menționată în anexa 1 să poată păstra cuantumuri nelimitate de ajutor pentru restructurare primite înainte de aderare fără a reduce, în schimb, capacitățile de producție, Protocolul nr. 8 ar fi lipsit total de sens.

               46

               În sfârșit, în măsura în care reclamanta contestă dispozițiile cuprinse în Protocolul nr. 8, acțiunea este inadmisibilă, întrucât prevederile Protocolului nr. 8 fac parte din dreptul primar.

               47

               În consecință, primul motiv trebuie respins.

         Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 794/2004
      — Argumentele părților

               48

               Reclamanta impută Comisiei că nu a stabilit în decizie rata dobânzii aplicabile recuperării ajutorul în litigiu. Întrucât Polonia nu avea o rată swap interbancară pe cinci ani anteriori aderării acesteia la Uniunea Europeană, Comisia și Republica Polonă ar fi trebuit să încheie un acord cu privire la acest punct, conform dispozițiilor articolului 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 794/2004. Un astfel de acord ar trebui să rezulte din decizie sau din altă decizie a Comisiei, întrucât ar fi singura modalitate care ar permite operatorilor obligați să ramburseze un ajutor public să formuleze o acțiune pe fond împotriva autorităților care stabilesc dobânzile.

               49

               Comisia contestă aceste argumente.

         — Aprecierea Tribunalului

               50

               În măsura în care reclamanta contestă metoda de calcul al dobânzilor cuprinsă în decizie, trebuie arătat că respectivele constatări de la articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din decizie au caracter pur declarativ, din moment ce acestea se limitează să facă referire la dispozițiile relevante din capitolul V din Regulamentul nr. 794/2004. Astfel, metoda pentru calcularea dobânzilor rezultă chiar din Regulamentul nr. 794/2004. Or, reclamanta nu invocă o excepție de nelegalitate cu privire la aceste regulament.

               51

               În ceea ce privește pretinsa necesitate a încheierii unui acord între Comisie și Republica Polonă, trebuie arătat că, în considerentul (147) al deciziei, Comisia a constatat în mod expres că, întrucât în perioada vizată de acordarea ajutorului în litigiu Polonia nu avea o rată swap interbancară pe cinci ani, rata dobânzii aplicabile recuperării ajutorului în litigiu trebuia să se întemeieze, conform articolului 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 794/2004, pe rata dobânzii disponibile care trebuie considerată adecvată pentru perioada respectivă.

               52

               Or, articolul 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 794/2004 prevede doar că rata dobânzii aplicabile recuperării trebuie stabilită în „strânsă cooperare” cu statul membru în cauză, însă nu impune niciun „acord”.

               53

               În această privință, corespondența purtată între Comisie și autoritățile poloneze, pe care aceasta a prezentat-o în urma unei întrebări adresate de Tribunal, evidențiază că rata dobânzii aplicabile recuperării ajutorului în litigiu a fost stabilită, într-adevăr, în „strânsă cooperare” cu Republica Polonă. Astfel, în scrisoarea din 13 martie 2006, autoritățile poloneze au propus drept rată a dobânzii de recuperare ratele obligațiunilor Trezoreriei pe cinci ani și, respectiv, pe zece ani. Având în vedere situația piețelor de capitaluri din Polonia în perioada respectivă, care era caracterizată de rate foarte ridicate, dar care scădeau rapid, acestea au solicitat să se efectueze o actualizare anuală a acestor rate, iar dobânzile să nu fie calculate pe o bază compusă.

               54

               Comisia a acceptat partea cea mai importantă a acestor propuneri. Desigur, Comisia a considerat că, pentru motive de coerență, în loc să se utilizeze două rate diferite, doar rata aferentă obligațiunilor pe cinci ani trebuia să fie aplicată în cursul întregii perioade 1997-2004. Totuși, în cadrul stabilirii ratei aplicabile conform articolului 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 794/2004, Comisia dispunea de o anumită marjă de apreciere. De altfel, alegerea unei rate unice nu a fost contestată de reclamantă.

               55

               Cu privire la metoda de aplicare a dobânzii și, în special, cu privire la calcularea dobânzilor pe o bază compusă, este adevărat că argumentul Republicii Polone privind aplicarea de dobânzi la dobânzi a fost respins de Comisie. Or, articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 794/2004 prevede expres că rata dobânzii se aplică pe o bază compusă până la data recuperării ajutorului, iar dobânzile acumulate pe parcursul anului precedent produc dobânzi în fiecare an următor. În plus, articolul 13 din Regulamentul nr. 794/2004 prevede că articolele 9 și 11 se aplică cu privire la orice decizie de recuperare notificată după data intrării în vigoare a acestui regulament. Întrucât Regulamentul nr. 794/2004 a intrat în vigoare în mai 2004, acesta era, în consecință, aplicabil la momentul adoptării deciziei, astfel încât Comisia era obligată să solicite calcularea dobânzii pe o bază compusă.

               56

               În aceste condiții și având în vedere că autoritățile poloneze au propus ratele de referință în litigiu, nu se poate considera că, în speță, Comisia nu și-a îndeplinit obligația de a stabili rata dobânzii aplicabile recuperării ajutorului în litigiu în strânsă cooperare cu Republica Polonă sau că a săvârșit o eroare vădită de apreciere.

               57

               În sfârșit, Comisia nu avea obligația să precizeze în decizie rata dobânzii aplicabile recuperării ajutorului în litigiu, având în vedere că aceasta nu era obligată nici măcar să identifice precis cuantumul principal al ajutorului recuperabil și că aceasta se putea limita să precizeze doar metodele care permit statului membru să calculeze ajutorul [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 31 mai 2006, Kuwait Petroleum (Nederland)/Comisia, T-354/99, Rec., p. II-1475, punctul 67 și jurisprudența citată].

               58

               Rezultă că motivul întemeiat pe încălcarea articolului 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 794/2004 trebuie respins.

               59

               Întrucât toate motivele invocate de reclamantă au fost respinse, acțiunea trebuie, în consecință, respinsă în totalitate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               60

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a opta)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Obligă Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. la plata cheltuielilor de judecată.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Dittrich
                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 1 iulie 2009.
                     Semnături

            Cuprins

                  Cadrul juridic

                  Situația de fapt

                  Procedura și concluziile părților

                  În drept

                  Cu privire la admisibilitate

                  — Argumentele părților

                  — Aprecierea Tribunalului

                  Cu privire la fond

                  Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolelor 87 CE și 88 CE, precum și a articolului 7 alineatul (5) din Regulamentul nr. 659/99

                  — Argumentele părților

                  — Aprecierea Tribunalului

                  Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 794/2004

                  — Argumentele părților

                  — Aprecierea Tribunalului

                  Cu privire la cheltuielile de judecată

            (
            *1
         )	Limba de procedură: polona.