title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 26 iunie 2008.#Arthur Wiedemann împotriva Land Baden-Württemberg (C-329/06) și Peter Funk împotriva Stadt Chemnitz (C-343/06).#Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Sigmaringen (C-329/06) și Verwaltungsgericht Chemnitz (C-343/06) - Germania.#Directiva 91/439/CEE - Recunoaștere reciprocă a permiselor de conducere - Retragerea permisului într-un stat membru pentru uz de stupefiante sau de alcool - Nou permis emis în alt stat membru - Refuzul recunoașterii dreptului de a conduce în primul stat membru - Domiciliu neconform cu Directiva 91/439/CEE.#Cauze conexate C-329/06 și C-343/06.

text:
      Cauzele conexate C‑329/06 și C‑343/06
      Arthur Wiedemann
      împotriva
      Land Baden‑Württemberg
      și
      Peter Funk
      împotriva
      Stadt Chemnitz
      (cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de Verwaltungsgericht Sigmaringen și de Verwaltungsgericht Chemnitz)
      „Directiva 91/439/CEE – Recunoaștere reciprocă a permiselor de conducere – Retragerea permisului într‑un stat membru pentru uz de stupefiante sau de alcool – Nou permis emis în alt stat membru – Refuzul recunoașterii dreptului de a conduce în primul stat membru – Domiciliu neconform cu Directiva 91/439/CEE”
      Sumarul hotărârii
      1.        Transporturi – Transporturi rutiere – Permis de conducere – Directiva 91/439
      [Directiva 91/439 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul nr. 1882/2003, art. 1 alin. (2), art. 7 alin.
            (1) și art. 8 alin. (2) și (4)]
      2.        Transporturi – Transporturi rutiere – Permis de conducere – Directiva 91/439
      [Directiva 91/439 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul nr. 1882/2003, art. 1 alin. (2) și art. 8
            alin. (2) și (4)]
      1.        Articolul 1 alineatul (2), articolul 7 alineatul (1) și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439 privind permisele
         de conducere, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul nr. 1882/2003, trebuie interpretate în sensul că se opun ca un
         stat membru să refuze recunoașterea pe teritoriul său a dreptului de a conduce care rezultă dintr‑un permis de conducere emis
         ulterior de un alt stat membru în afara oricărei perioade de interdicție de a solicita un nou permis impuse persoanei vizate
         și, în consecință, să refuze recunoașterea valabilității acestui permis atât timp cât posesorul său nu s‑a conformat condițiilor
         impuse în primul stat membru pentru emiterea unui nou permis ca urmare a retragerii unui permis anterior, condiții care includ
         examenul de aptitudine pentru conducere care atestă că motivele care au justificat retragerea menționată nu mai există.

      În aceleași împrejurări, dispozițiile menționate nu se opun ca un stat membru să refuze recunoașterea pe teritoriul său a
         dreptului de a conduce care rezultă dintr‑un permis de conducere emis ulterior de un alt stat membru în cazul în care se stabilește,
         pe baza unor mențiuni din acesta sau a altor informații incontestabile care provin de la statul membru care a emis permisul,
         că, la momentul la care acesta a fost emis, posesorul său, care a făcut obiectul unei măsuri de retragere a unui permis anterior
         pe teritoriul primului stat membru, nu avea domiciliul stabil pe teritoriul statului membru care a emis permisul.

      (a se vedea punctul 73 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 1 alineatul (2) și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439 privind permisele de conducere, astfel
         cum a fost modificată prin Regulamentul nr. 1882/2003, se opun ca un stat membru care, în conformitate cu această directivă,
         este obligat să recunoască dreptul de a conduce care rezultă dintr‑un permis de conducere emis de un alt stat membru să suspende
         provizoriu acest drept, în timp ce acest din urmă stat membru verifică modul în care a fost emis permisul respectiv. În schimb,
         în același context, dispozițiile menționate nu se opun ca un stat membru să decidă suspendarea dreptului respectiv în cazul
         în care rezultă din mențiunile din permis sau din alte informații incontestabile care provin de la celălalt stat membru că,
         la momentul la care a fost emis acest permis, condiția privind domiciliul impusă la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din
         directiva menționată nu era îndeplinită.

      (a se vedea punctul 86 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      26 iunie 2008(*)

      „Directiva 91/439/CEE – Recunoaștere reciprocă a permiselor de conducere – Retragerea permisului într‑un stat membru pentru uz de stupefiante sau de alcool – Nou permis emis în alt stat membru – Refuzul recunoașterii dreptului de a conduce în primul stat membru – Domiciliu neconform cu Directiva 91/439/CEE”
      În cauzele conexate C‑329/06 și C‑343/06,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 234 CE de Verwaltungsgericht
         Sigmaringen (Germania) (C‑329/06) și de Verwaltungsgericht Chemnitz (Germania) (C‑343/06), prin deciziile din 27 iunie și
         din 3 august 2006, primite de Curte la 28 iulie, respectiv la 8 august 2006, în procedurile

      Arthur Wiedemann (C‑329/06)
      împotriva
      Land Baden‑Württemberg,
      și
      Peter Funk (C‑343/06)
      împotriva
      Stadt Chemnitz,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas (raportor), președinte de cameră, domnii J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, A. Ó Caoimh și A. Arabadjiev,
         judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 27 septembrie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Wiedemann, de G. Stöger, Rechtsanwalt;
      –        pentru domnul Funk, de A. M. Kohn, Rechtsanwalt;
      –        pentru Land Baden‑Württemberg, de domnul F. Laux, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna C. Schulze‑Bahr, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul S. Fiorentino, avvocato dello
         Stato;

      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Fernandes și de doamna M. Ribes, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul G. Braun și de doamna N. Yerrell, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 februarie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolului 1 alineatul (2), a articolului 7 alineatul
         (1) și a articolului 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439/CEE a Consiliului din 29 iulie 1991 privind permisele de
         conducere (JO L 237, p. 1, Ediție specială, 7/vol. 02, p. 62), astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (CE) nr. 1882/2003
         al Parlamentului European și al Consiliului din 29 septembrie 2003 (JO L 284, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 4, p. 213, denumită
         în continuare „Directiva 91/439”).

      2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii între domnul Wiedemann, pe de o parte, și Land Baden‑Württemberg
         (cauza C‑329/06), pe de altă parte, respectiv domnul Funk, pe de o parte, și Stadt Chemnitz (cauza C‑343/06), pe de altă parte,
         litigii având ca obiect refuzul Republicii Federale Germania de a recunoaște permisele de conducere obținute de domnii Wiedemann
         și Funk în Republica Cehă ulterior retragerii administrative, pentru consum de droguri, respectiv consum de alcool, a permisului
         de conducere german al acestora.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Potrivit primului considerent al Directivei 91/439, care a abrogat, începând de la 1 iulie 1996, Directiva 80/1263/CEE din
         4 decembrie 1980, prima directivă a Consiliului privind introducerea unui permis de conducere comunitar (JO L 375, p. 1):

      „[…] în sensul politicii comune de transport și pentru a contribui la îmbunătățirea siguranței traficului rutier, precum și
         pentru a facilita circulația persoanelor stabilite într‑un alt stat membru decât cel în care au luat examenul pentru permis
         de conducere, este de dorit existența unui model comunitar pentru permisul de conducere național [recunoscut reciproc de statele
         membre], fără nicio obligație de schimbare a permiselor”.

      4        Al patrulea considerent al acestei directive prevede:

      „[…] din motive de siguranță rutieră, se recomandă stabilirea condițiilor minime pentru emiterea unui permis de conducere”.
      5        În ultimul considerent al Directivei 91/439 se precizează:

      „[…] din motive de siguranță rutieră și de trafic, statele membre ar trebui să aibă posibilitatea să aplice tuturor posesorilor
         de permis, care s‑au stabilit pe teritoriul acestora, dispozițiile naționale privind retragerea, suspendarea și anularea permiselor
         de conducere”.

      6        Articolul 1 din directiva menționată prevede:

      „(1)      Statele membre introduc un permis de conducere național pe baza modelului comunitar, descris în anexa I sau Ia, conform dispozițiilor
         din prezenta directivă. […]

      (2)      Permisele de conducere emise de statele membre se recunosc reciproc.
      (3)      Dacă posesorul unui permis de conducere național valabil se stabilește într‑un alt stat membru decât cel care a emis permisul,
         statul membru gazdă poate aplica posesorului de permis legislația națională în ceea ce privește termenul de valabilitate al
         permisului, controalele medicale și regimul de taxe și poate introduce, în permis, orice informații indispensabile administrației.”

      7        Potrivit articolului 7 alineatul (1) din Directiva 91/439, permisele de conducere pot fi emise doar acelor solicitanți:

      „(a)      care au luat proba de aptitudini și cunoștințe practice și o probă de cunoștințe teoretice și care îndeplinesc normele medicale,
         conform dispozițiilor din anexele II și III;

      (b)      care au domiciliul stabil pe teritoriul statului membru care emite licența [a se citi «permisul de conducere»] sau pot prezenta
         documente doveditoare din care să rezulte că studiază pe teritoriul acestui stat de minimum șase luni.”

      8        Conform punctului 14 din anexa III la această directivă, intitulată „Normele minime de aptitudini fizice și psihice pentru
         conducerea unui autovehicul”, consumul de alcool constituie un pericol important pentru siguranța rutieră și, având în vedere
         anvergura problemei, personalul medical trebuie să fie foarte vigilent. Punctul 14.1 primul paragraf din această anexă prevede
         că „[n]u se emit sau reînnoiesc permise de conducere pentru solicitanții sau conducătorii auto care sunt dependenți de alcool
         și [a se citi « sau »] nu se pot abține de la băutură și conducere [a se citi «nu pot disocia conducerea unui autovehicul
         de consumul de alcool»]”. Din al doilea paragraf al punctului 14.1 menționat mai sus rezultă că „[d]upă o perioadă dovedită
         de abstinență și sub rezerva avizului medical autorizat și a controalelor medicale regulate se pot emite sau reînnoi permise
         de conducere pentru solicitanții sau conducătorii auto care au fost dependenți de alcool în trecut”.

      9        Punctul 15 din aceeași anexă prevede că „[n]u se emit sau [nu se] reînnoiesc permise de conducere pentru solicitanții sau
         conducătorii auto care sunt dependenți de substanțe psihotrope sau care nu sunt dependenți de aceste substanțe, dar abuzează
         de ele în mod regulat, indiferent de categoria de permis care se solicită”. Punctul 15.1 din această anexă prevede că „[n]u
         se emit sau [nu se] reînnoiesc permise de conducere pentru solicitanții sau conducătorii auto care utilizează în mod regulat
         substanțe psihotrope, indiferent de formă, care pot stânjeni [a se citi «compromite»] capacitatea de conducere în siguranță,
         dacă se absorb cantități care pot avea un efect negativ asupra conducerii. Această măsură se aplică tuturor altor produse
         medicinale sau combinații de produse medicinale care afectează capacitatea de conducere”.

      10      De la punctul 5 din aceeași anexă rezultă că, pentru emiterea sau reînnoirea ulterioară a permiselor de conducere, statele
         membre pot impune un examen medical căruia i se aplică norme mai stricte decât cele stabilite în anexa menționată.

      11      Potrivit articolului 7 alineatul (5) din Directiva 91/436:

      „O persoană poate să dețină un permis de conducere doar dintr‑un singur stat membru.”
      12      Articolul 8 din această directivă prevede:

      „[...]
      (2)      Sub rezerva respectării principiului teritorialității legislației penale și polițienești, statele membre în care are domiciliul
         stabil pot să aplice posesorului unui permis de conducere, emis de un alt stat membru, propriile dispoziții de drept intern
         privind limitarea, suspendarea, retragerea sau anularea dreptului de conducere și, dacă este necesar, să schimbe permisul
         în acest sens.

      […]
      (4)      Un stat membru poate să refuze recunoașterea valabilității oricărui permis de conducere emis de un alt stat membru unei persoane
         care este, pe teritoriul primului stat, subiectul uneia din măsurile menționate în alineatul (2).

      […]”
      13      La articolul 9 primul paragraf din directiva menționată se precizează că „«domiciliu stabil» reprezintă locul unde o persoană
         locuiește permanent, adică cel puțin 185 de zile din fiecare an calendaristic, datorită unor obligații personale și profesionale
         sau, pentru o persoană fără obligații profesionale, datorită obligațiilor personale care atestă legături puternice între această
         persoană și locul unde locuiește”.

      14      Articolul 12 alineatul (3) din Directiva 91/439 prevede:

      „Statele membre își acordă asistență reciprocă în aplicarea prezentei directive și, dacă este necesar, schimbă informații
         cu privire la permisele pe care le au înregistrat.”

       Reglementarea națională
       Reglementarea referitoare la recunoașterea permiselor de conducere emise de alte state membre
      15      Articolul 28 alineatele 1, 4 și 5 din Regulamentul privind accesul persoanelor la traficul rutier (regulamentul privind permisele
         de conducere) [Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis‑Verordnung)] din 18 august 1998
         (BGBl. 1998 I, p. 2214, denumit în continuare „FeV”) prevede:

      „(1)      Posesorii unui permis de conducere valabil al [Uniunii Europene] sau al [Spațiului Economic European (denumit în continuare
         «SEE»)], cu domiciliul stabil, în sensul articolului 7 alineatul 1 sau 2, în Germania, sunt autorizați – sub rezerva limitării
         prevăzute la alineatele 2-4 – să conducă vehicule în această țară, în limita drepturilor pe care le au. Condițiile care se
         aplică permiselor de conducere străine sunt respectate de asemenea în Germania. În lipsa unor dispoziții contrare, dispozițiile
         prezentului regulament se aplică acestor permise de conducere.

      […]
      (4)      Autorizația menționată la alineatul 1 nu se aplică posesorilor unui permis de conducere al [Uniunii] sau al SEE,
      […]
      3.      al căror permis de conducere a făcut în Germania obiectul unei măsuri de retragere provizorie sau definitivă adoptate de un
         tribunal ori al unei măsuri de retragere executorii cu efect imediat sau al unei măsuri definitive adoptate de o autoritate
         administrativă, cărora le a fost refuzat permisul de conducere printr‑o decizie definitivă sau cărora le a fost retras permisul
         de conducere nu numai pentru că au renunțat între timp la acesta,

      […]
      (5)      Dreptul de a utiliza în Germania un permis de conducere al [Uniunii] sau al SEE după adoptarea uneia dintre deciziile menționate
         la alineatul 4 punctele 3 și 4 este acordat la cerere în cazul în care au dispărut motivele care au justificat retragerea
         sau interdicția de a solicita dreptul de a conduce.[…]”

       Reglementarea referitoare la retragerea permisului de conducere
      16      Potrivit articolului 69 din Codul penal (Strafgesetzbuch), instanța penală dispune retragerea permisului de conducere în cazul
         în care rezultă din starea de fapt că o persoană urmărită penal este inaptă pentru conducerea de vehicule. Conform articolului
         69 bis din același cod, această retragere este însoțită de o perioadă de interdicție de a solicita un nou permis de conducere
         (perioadă de blocaj) care poate varia între șase luni și cinci ani și, în anumite condiții, poate fi pronunțată chiar pe viață.

      17      În temeiul articolului 46 din FeV, dispoziție care pune în aplicare articolul 3 din Legea privind traficul rutier (Straßenverkehrsgesetz),
         autoritatea responsabilă cu emiterea permiselor de conducere este obligată să retragă dreptul de a conduce dacă se dovedește
         că posesorul unui permis este inapt pentru a conduce vehicule. Conform alineatului 5 al articolului 46 menționat mai sus,
         dreptul de a conduce își încetează existența prin retragerea permisului de conducere. În cazul în care acest permis a fost
         emis în străinătate, retragerea are ca efect stingerea dreptului de a conduce vehicule pe teritoriul național.

       Reglementarea referitoare la aptitudinea de a conduce
      18      La articolul 11 din FeV, intitulat „Aptitudinea”, se precizează:

      „(1)      Persoanele care solicită un permis de conducere trebuie să îndeplinească condițiile fizice și psihice necesare în acest scop.
         Aceste condiții nu sunt îndeplinite în special în cazul unor boli sau al unor carențe menționate în anexa 4 ori în anexa 5,
         care sunt incompatibile cu aptitudinea sau cu o aptitudine limitată [de a conduce autovehicule]. […]

      (2)      În cazul în care există fapte care pot produce îndoieli cu privire la capacitățile fizice sau psihice ale solicitantului unui
         permis de conducere, autoritățile competente în domeniul permiselor de conducere pot dispune prezentarea unui raport de expertiză
         medicală de către persoana interesată, în vederea adoptării deciziilor referitoare la emiterea sau la prelungirea permisului
         de conducere ori la impunerea de limitări sau condiții. […]

      (3)      În scopul menționat la alineatul 2 [în special], pentru a îndepărta îndoielile în ceea ce privește aptitudinea de a conduce,
         poate fi dispusă prezentarea unui raport eliberat de un centru de control al aptitudinii de a conduce recunoscut oficial (raport
         de expertiză medico‑psihologică)

      [...]
      4.      în cazul unor încălcări grave sau repetate ale Codului rutier ori în cazul unor delicte în legătură cu traficul rutier sau
         cu aptitudinea de a conduce […]

      sau
      5.      la reatribuirea permisului de conducere,
      […]
      b.      în cazul în care retragerea permisului de conducere se întemeiază pe unul dintre motivele menționate la punctul 4.
      […]
      (8)      În cazul în care persoana vizată refuză examinarea sau nu prezintă la termen autorității competente în domeniul permiselor
         de conducere raportul de expertiză a cărui prezentare a fost impusă de aceasta, autoritatea competentă are dreptul să concluzioneze
         în decizia sa că persoana vizată este inaptă. […]”

      19      Intitulat „Aptitudinea în cazul unor probleme cu alcoolul”, articolul 13 din FeV permite autorităților competente să dispună,
         în anumite împrejurări, prezentarea unui raport de expertiză medico‑psihologică în vederea adoptării unor decizii referitoare
         fie la emiterea sau la prelungirea permisului de conducere, fie la impunerea de limitări sau de condiții în ceea ce privește
         dreptul de a conduce. Acesta este cazul în special atunci când, potrivit unui certificat medical sau pe baza anumitor fapte,
         există indicii privind un consum abuziv de alcool sau atunci când, sub influența alcoolului, au fost comise în mai multe rânduri
         încălcări ale traficului rutier.

      20      Articolul 14 din FeV, intitulat „Aptitudinea în cazul unor probleme cu stupefiantele” este formulat după cum urmează:

      „(1)      În vederea adoptării deciziilor privind emiterea sau prelungirea permisului de conducere ori a celor privind impunerea de
         limitări sau de condiții, autoritățile competente dispun prezentarea unui raport de expertiză medicală (articolul 11 alineatul
         2 a treia teză) în cazul în care anumite fapte permit să se considere că

      1.      există o dependență de stupefiante în sensul Legii privind stupefiantele (Gesetz über den Verkehr mit Betäubungsmitteln [Betäubungsmittelgesetz])
         în varianta publicată la 1 martie 1994 (BGBl. [1994] I, p. 358), modificată […] prin articolul 4 din Legea din 26 ianuarie
         1998 (BGBl. [1998] I, p. 160), în varianta aflată în vigoare, sau de o altă substanță cu efect psihoactiv,

      2.      există un consum de stupefiante în sensul Legii privind stupefiantele, […]
      (2)      În sensul alineatului 1, este necesar să se dispună prezentarea unui raport medico‑psihologic în cazul în care
      1.      permisul de conducere a fost retras pentru unul dintre motivele menționate la alineatul 1 sau
      2.      trebuie verificat dacă persoana vizată se află încă în stare de dependență de stupefiante sau – fără să fie dependentă de
         acestea – continuă să ia substanțe menționate la alineatul 1.”

      21      Articolul 20 alineatul 1 din FeV prevede că, în situația emiterii unui nou permis de conducere ulterior unei retrageri, se
         aplică dispozițiile referitoare la prima emitere a unui permis. În cazul în care, potrivit alineatului 2 al acestui articol,
         autoritatea competentă poate renunța să oblige persoana vizată să susțină din nou examenele pentru emiterea permisului atunci
         când nu există niciun indiciu că solicitantul nu mai posedă cunoștințe și aptitudini necesare în acest scop, alineatul 3 al
         aceluiași articol prevede că o astfel de decizie nu aduce atingere obligației de a prezenta un raport de expertiză medico‑psihologică
         prevăzută la articolul 11 alineatul 3 primul paragraf punctul 5 din FeV.

       Acțiunile principale și întrebările preliminare
       Cauza C‑329/06
      22      Domnul Wiedemann, resortisant german, locuiește în Germania de la 30 iunie 1995. Acesta a locuit mai întâi la Bad Waldsee,
         apoi la Wangen im Allgäu.

      23      La 29 aprilie 2002, Landratsamt Ravensburg (serviciile administrative ale circumscripției Ravensburg) i‑a emis un permis de
         conducere de categoria B însoțit de o perioadă de probă de doi ani. La 2 septembrie 2003, domnul Wiedemann a fost obligat
         să participe la un seminar de formare în urma unei încălcări a legislației rutiere. La 20 martie 2004, un test de urină efectuat
         asupra persoanei acestuia a indicat un consum de heroină și de canabis. Cu această ocazie, domnul Wiedemann a recunoscut un
         consum regulat de canabis.

      24      Prin Decizia din 14 aprilie 2004, Landratsamt Ravensburg a retras permisul de conducere al domnului Wiedemann pentru motivul
         că acesta din urmă nu era apt să conducă un autovehicul din cauza consumului de droguri.

      25      Contestația introdusă de acesta împotriva deciziei menționate a fost respinsă de Regierungspräsidium Tübingen (guvernul regiunii
         Tübingen) prin Decizia din 16 august 2004, devenită definitivă la 20 septembrie 2004.

      26      La 19 septembrie 2004, într‑o duminică, autoritățile competente în domeniul permiselor de conducere din orașul Karlovice (Republica
         Cehă) au adoptat o decizie prin care i se recunoaște domnului Wiedemann dreptul de a conduce. La 1 octombrie 2004, acestuia
         i‑a fost emis un permis de conducere de categoria B care cuprindea mențiunea „Bad Waldsee, Germania” în ceea ce privește locul
         de domiciliu al posesorului.

      27      În posesia acestui permis, domnul Wiedemann a circulat în Germania, unde, la 11 octombrie 2004, a cauzat un accident. La 16
         octombrie 2004, permisul menționat a fost ridicat de poliția din Ravensburg.

      28      Prin Decizia din 27 octombrie 2004 a Landratsamt Ravensburg, domnul Wiedemann a fost decăzut din dreptul de a conduce autovehicule
         în Germania, astfel cum acest drept rezulta din permisul său de conducere ceh, pentru motivul că, în temeiul dreptului german,
         acesta nu demonstrase încă aptitudinea de a conduce asemenea vehicule. Permisul de conducere i‑a fost înapoiat după aplicarea
         următoarei mențiuni: „Permisul de conducere nu dă dreptul la conducerea autovehiculelor în Germania”.

      29      Prin intermediul autorităților germane, Ministerul ceh al Transporturilor a fost informat cu privire la faptul că autoritățile
         competente cehe au emis un permis de conducere fără să țină seama nici de împrejurarea că domnul Wiedemann avea domiciliul
         în Germania, nici de retragerea anterioară a permisului de conducere german al acestuia pentru inaptitudine de a conduce cauzată
         de consumul de droguri, care persistă de altfel.

      30      Prin scrisorile din 18 aprilie 2005 și din 10 ianuarie 2006, Ministerul ceh al Transporturilor a anunțat că se va efectua
         o verificare a deciziilor autorităților competente cehe.

      31      Întrucât contestația împotriva Deciziei din 27 octombrie 2004 nu a fost acceptată, la 6 iulie 2005, domnul Wiedemann a introdus
         o acțiune la Verwaltungsgericht Sigmaringen (Tribunalul administrativ din Sigmaringen), care a hotărât să suspende judecarea
         cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)       Articolul 1 alineatul (2) și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva [91/439] trebuie interpretate în sensul că retragerea
         administrativă a permisului de conducere pronunțată în statul [membru] de domiciliu pentru motivul unei inaptitudini de a
         conduce nu se opune emiterii unui permis de conducere de către un alt stat membru, iar statul [membru] de domiciliu trebuie,
         în principiu, să recunoască și un astfel de permis de conducere?

      2)       Dispozițiile articolului 1 alineatul (2) coroborat cu articolul 7 alineatul (1) litera (a), cu articolul 8 alineatele (2)
         și (4), precum și cu anexa III la Directiva [91/439] trebuie interpretate în sensul că nu există nicio obligație pentru statul
         [membru] de domiciliu de a recunoaște un permis de conducere pe care posesorul l‑a obținut în mod fraudulos după retragerea
         permisului său de conducere în [acest] stat [membru], [fie] prin înșelarea cu intenție a autorităților competente în domeniul
         permiselor de conducere din statul [membru] care a emis permisul, fără a dovedi că a redobândit aptitudinea de a conduce,
         [fie] datorită cooperării coluzive a funcționarilor din statul [membru] care a emis permisul?

      3)       Articolul 1 alineatul (2) și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva [91/439] trebuie interpretate în sensul că, după
         retragerea permisului de conducere de către autoritățile administrative, statul [membru] de domiciliu poate suspenda provizoriu
         un permis de conducere emis în alt stat membru sau poate interzice utilizarea acestuia în timp ce statul [membru] care a emis
         permisul examinează dacă va retrage permisul de conducere obținut în mod abuziv?”

      32      La 26 aprilie 2007, Curtea a primit o scrisoare din 14 martie 2006, adresată ministrului german al transporturilor de către
         omologul său ceh, prin care acesta din urmă confirmă că permisul de conducere ceh al domnului Wiedemann a fost emis conform
         regulilor aplicabile. Această scrisoare și traducerea sa în germană au fost înaintate Curții de instanța de trimitere. Conform
         articolului 23 din Statutul Curții de Justiție, aceste documente au fost transmise tuturor celor interesați care au depus
         observații scrise.

       Cauza C‑343/06
      33      Prin Hotărârea definitivă din 25 mai 2001 a Amtsgericht Chemnitz (Tribunalul cantonal din Chemnitz), domnul Funk, posesor
         al unui permis de conducere de categoria B emis în Germania la 12 iulie 2000, a fost condamnat pentru conducere în stare de
         ebrietate. Acestuia i‑a fost anulat dreptul de a conduce autovehicule, i s‑a retras permisul de conducere și i s‑a interzis
         să obțină un nou permis de conducere german o perioadă de nouă luni care a luat sfârșit la 24 februarie 2002.

      34      În cadrul demersurilor efectuate de domnul Funk în vederea obținerii unui nou permis de conducere, acesta s‑a supus unei expertize
         medico‑psihologice. Raportul din 7 februarie 2002 întocmit în urma acestei expertize a concluzionat că domnul Funk nu este
         apt să conducă autovehicule pentru motivul că există un pericol considerabil de recidivă, întrucât personalitatea acestuia
         nu a evoluat pozitiv. Cu toate acestea, după ce a urmat un curs, domnul Funk a obținut un nou permis de conducere la 26 martie
         2002.

      35      Cu ocazia unui control efectuat la 17 iunie 2002, s‑a constatat că domnul Funk se afla din nou sub influența alcoolului. Întrucât
         un nou raport de expertiză întocmit la 17 iunie 2003 în urma controlului menționat a concluzionat că este previzibil ca acesta
         să continue să conducă vehicule sub influența alcoolului, prin Decizia necontestată din 15 iulie 2003, Stadt Chemnitz i‑a
         retras noul permis de conducere.

      36      Domnul Funk a solicitat un nou permis în 2 decembrie 2003. Cu toate acestea, întrucât la 27 februarie 2004 a fost întocmit
         un raport de expertiză negativ, acesta și‑a retras cererea.

      37      Din decizia de trimitere rezultă că, la 9 decembrie 2004, deși era înscris la serviciul de evidență a populației din Chemnitz
         ca locuind numai în această localitate, fapt confirmat ulterior chiar de acesta, domnul Funk a obținut un permis de conducere
         de categoria B la Teplice (Republica Cehă).

      38      Fiind informată cu privire la această situație, la 10 februarie 2005, Stadt Chemnitz a solicitat domnului Funk prezentarea
         unui raport de expertiză care să ateste aptitudinea sa de a conduce autovehicule. Întrucât acesta nu s‑a conformat respectivei
         solicitări, prin Decizia din 11 mai 2005, Stadt Chemnitz i‑a retras dreptul de a utiliza permisul de conducere ceh pe teritoriul
         german și a dispus, sub pedeapsa amenzii, prezentarea permisului pentru a se înscrie o mențiune cu privire la această interdicție.
         Prin Decizia din 31 mai 2005, amenda datorată în caz de nerespectare a acestei somații a fost stabilită la 500 de euro, domnul
         Funk fiind amenințat și cu retragerea permisului menționat.

      39      Întrucât contestația împotriva acestor decizii nu a fost acceptată, domnul Funk a introdus o acțiune la Verwaltungsgericht
         Chemnitz (Tribunalul administrativ din Chemnitz), care a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      În temeiul dispozițiilor articolului 1 alineatul (2) coroborat cu articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva [91/439],
         un stat membru poate impune posesorului unui permis de conducere emis în alt stat membru să solicite autorităților [din primul
         stat membru] recunoașterea dreptului de a utiliza acest permis pe teritoriu[l] [său] în cazul în care, în acest [prim] stat
         membru, posesorului permisului menționat i s‑a retras înainte un permis de conducere [anterior emis de statul respectiv] sau
         în cazul în care [acest permis anterior] a fost în orice caz anulat [în statul menționat]?

      2)      În cazul unui răspuns negativ, dispoziții[le] articolului 1 alineatul (2) coroborat cu articolul 8 alineatele (2) și (4) din
         Directiva [91/439] trebuie interpretate astfel încât un stat membru poate refuza recunoașterea pe teritoriul său a unui permis
         de conducere emis de un alt stat membru [în cazul în care] un permis de conducere [anterior emis de primul stat membru] a
         fost retras înainte de la persoana interesată de către autoritatea administrativă [în acest stat], din moment ce, potrivit
         legislației din acest prim stat membru, în cazul unor măsuri administrative de retragere sau de anulare a acestui permis,
         nu există un termen de blocaj pentru emitere[a] [unui nou permis de conducere], iar una dintre condițiile de fond pentru ca
         persoana interesată să aibă dreptul la [această] emitere este [ca aceasta], la solicitarea autorității administrative, [să
         fi] făcut dovada aptitudinii sale de a conduce, sub forma unui raport de expertiză medico‑psihologică ale cărei modalități
         sunt precizate prin normele dreptului național?

      3)      În cazul unui răspuns negativ, dispoziții[le] articolului 1 alineatul (2) coroborat cu articolul 8 alineatele (2) și (4) din
         Directiva [91/439] trebuie interpretate astfel încât un stat membru poate refuza recunoașterea pe teritoriul său a unui permis
         de conducere emis de un alt stat membru în cazul în care un permis [anterior emis de primul stat membru] a fost retras înainte
         de la posesorul său de către autoritățile administrative pe teritoriul [acestui prim] stat membru [...] sau în cazul în care
         a fost anulat în statul menționat și, pe baza unor elemente obiective (lipsa domiciliului în statul membru care a emis permisul
         de conducere în litigiu și cerere de emitere a unui nou permis care a fost refuzată pe teritoriul [primului] stat membru [...]),
         trebuie să se considere că obținerea unui permis de conducere [al Uniunii] [în celălalt stat membru] urmărește doar evitarea
         condițiilor materiale stricte ale procedurii naționale [aplicabile în primul stat membru] în cazul emiterii unui nou permis
         de conducere, în special [în ceea ce privește] raportul de expertiză medico‑psihologică?”

      40      O scrisoare din 5 septembrie 2005 provenind de la Ministerul ceh al Transporturilor, în care este confirmată valabilitatea
         permisului ceh al domnului Funk, a fost anexată la observațiile acestuia din urmă și a fost de asemenea comunicată Curții
         la 21 iunie 2007. Conform articolului 23 din Statutul Curții de Justiție, acest document a fost transmis tuturor celor interesați
         care au depus observații scrise.

       Procedura în fața Curții de Justiție
      41      Prin Ordonanța președintelui Curții din 10 octombrie 2006, cauzele C‑329/06 și C‑343/06 au fost conexate în vederea procedurii
         scrise și orale, precum și a hotărârii.

      42      Prin intermediul mai multor întrebări scrise adresate la 1 august 2007, Curtea a solicitat lămuriri guvernului ceh, pe de
         o parte, referitor la dreptul Republicii Cehe în ceea ce privește verificarea condițiilor prevăzute la articolul 7 alineatul
         (1) literele (a) și (b) din Directiva 91/439 și la posibilitatea de a emite un permis de conducere care cuprinde mențiunea
         unui domiciliu al posesorului situat în alt stat membru, precum și, pe de altă parte, cu privire la criteriile aplicabile
         pentru a stabili dacă o persoană are domiciliul în acel stat membru și la existența unor controale în ceea ce privește caracterul
         efectiv al acestui domiciliu.

      43      Prin faxul primit la grefa Curții la 31 august 2007, guvernul ceh a răspuns la întrebările sus‑menționate în sensul că cerința
         referitoare la domiciliul stabil, astfel cum este prevăzută prin Directiva 91/439, a fost introdusă în sistemul juridic ceh
         începând numai de la 1 iulie 2006. Pentru perioada anterioară acestei date, reglementarea cehă permitea emiterea unei autorizații
         de conducere persoanelor care nu aveau o reședință permanentă sau temporară pe teritoriul Republicii Cehe.

       Cu privire la întrebările preliminare
      44      Prezentele întrebări preliminare privesc două aspecte ale recunoașterii reciproce a permiselor de conducere care trebuie examinate
         succesiv, și anume posibilitatea unui stat membru, pe de o parte, de a refuza recunoașterea valabilității unui permis de conducere
         emis de un alt stat membru și, pe de altă parte, de a suspenda provizoriu dreptul de a conduce care rezultă dintr‑un astfel
         de permis, așteptând ca statul membru care a eliberat permisul să se pronunțe asupra retragerii eventuale a acestuia.

       Cu privire la posibilitatea unui stat membru de a refuza recunoașterea valabilității unui permis de conducere emis de un alt
            stat membru
      45      În prealabil, trebuie să se observe că, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin
         articolul 234 CE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să
         soluționeze litigiul cu care a fost sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările
         care îi sunt adresate. În plus, trebuie reamintit că misiunea Curții este de a interpreta toate dispozițiile dreptului comunitar
         care sunt necesare instanțelor naționale pentru a statua în cauzele cu care sunt sesizate, chiar dacă respectivele dispoziții
         nu sunt expres indicate în întrebările adresate de aceste instanțe (Hotărârea din 18 martie 1993, Viessmann, C‑280/91, Rec.,
         p. I‑971, punctul 17, Hotărârea din 11 decembrie 1997, Immobiliare SIF, C‑42/96, Rec., p. I‑7089, punctul 28, și Hotărârea
         din 8 martie 2007, Campina, C‑45/06, Rep., p. I‑2089, punctele 30 și 31).

      46      În cazul de față, având în vedere faptele care stau la baza acțiunilor principale, precum și conținutul observațiilor care
         au fost prezentate Curții, examinarea întrebărilor adresate trebuie să ia în considerare articolul 7 alineatul (1) literele
         (a) și (b) din Directiva 91/439. Pentru a oferi un răspuns util și cât de complet posibil la întrebările preliminare, este,
         așadar, necesar, în măsura în care instanțele de trimitere au omis să o facă, să se extindă sfera acestora.

      47      Prin intermediul primelor două întrebări din cauza C‑329/06 și intermediul celei de a doua și a treia întrebări din cauza
         C‑343/06, instanțele de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (2), articolul 7 alineatul
         (1) literele (a) și (b), precum și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439 trebuie interpretate în sensul că
         se opun ca un stat membru (statul membru gazdă) să refuze recunoașterea pe teritoriul său a unui permis de conducere emis
         ulterior de un alt stat membru (statul membru care a emis permisul) unei persoane care, anterior, în statul membru gazdă,
         a făcut obiectul unei măsuri de retragere a unui permis precedent pentru conducere sub influența drogurilor sau a alcoolului,
         în cazul în care această persoană a obținut permisul respectiv în afara oricărei perioade de interdicție de a solicita un
         nou permis, dar cu nerespectarea condiției privind domiciliul sau a condițiilor privind aptitudinea impuse de statul membru
         gazdă în această privință în scopul de a asigura siguranța traficului.

      48      Aceste întrebări trebuie examinate împreună cu prima întrebare din cauza C‑343/06, care, în esență, urmărește să stabilească
         dacă un stat membru gazdă poate impune posesorului unui nou permis de conducere emis de un alt stat membru să solicite, înainte
         de a se folosi de acest permis, recunoașterea dreptului de a utiliza permisul respectiv în statul membru gazdă în cazul în
         care permisul de conducere pe care îl deținea înainte i‑a fost retras sau a fost anulat în acest ultim stat membru.

      49      Din primul considerent al Directivei 91/439 rezultă că principiul general al recunoașterii reciproce a permiselor de conducere
         emise de statele membre, prevăzut la articolul 1 alineatul (2) din această directivă, a fost introdus în special pentru a
         facilita circulația persoanelor stabilite în alt stat membru decât cel în care au dat un examen pentru obținerea permisului
         de conducere (Hotărârea din 29 aprilie 2004, Kapper, C‑476/01, Rec., p. I‑5205, punctul 71).

      50      Potrivit unei jurisprudențe consacrate, articolul 1 alineatul (2) menționat mai sus prevede recunoașterea reciprocă, fără
         nicio formalitate, a permiselor de conducere emise de statele membre. Această dispoziție impune statelor membre o obligație
         clară și precisă, care nu lasă nicio marjă de apreciere în ceea ce privește măsurile care trebuie adoptate pentru a i se conforma
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 octombrie 1998, Awoyemi, C‑230/97, Rec., p. I‑6781, punctele 41 și 43, Hotărârea
         din 10 iulie 2003, Comisia/Țările de Jos, C‑246/00, Rec., p. I‑7485, punctele 60 și 61, Hotărârea Kapper, citată anterior,
         punctul 45, Ordonanța din 6 aprilie 2006, Halbritter, C‑227/05, punctul 25, și Ordonanța din 28 septembrie 2006, Kremer C‑340/05,
         punctul 27).

      51      Rezultă din aceasta că statul membru gazdă nu poate impune nicio formalitate anterior recunoașterii unui permis de conducere
         emis de un alt stat membru. Este, așadar, contrar principiului recunoașterii reciproce menționat mai sus să i se impună posesorului
         unui permis de conducere emis de un stat membru să solicite recunoașterea acestui permis în alt stat membru (a se vedea în
         acest sens Hotărârea Comisia/Țările de Jos, citată anterior, punctul 60 și următoarele).

      52      Statului membru care a emis permisul îi revine obligația de a verifica dacă sunt îndeplinite condițiile minime impuse de dreptul
         comunitar, în special cele referitoare la domiciliu și la aptitudinea de a conduce și, în consecință, dacă este justificată
         emiterea unui permis de conducere – în speță, a unui nou permis.

      53      Așadar, din moment ce autoritățile unui stat membru au emis un permis de conducere în conformitate cu articolul 1 alineatul
         (1) din Directiva 91/439, celelalte state membre nu au dreptul de a verifica respectarea condițiilor de emitere prevăzute
         de această directivă (a se vedea în acest sens Ordonanțele citate anterior Halbritter, punctul 34, și Kremer, punctul 27).
         Într‑adevăr, deținerea unui permis de conducere emis de un stat membru trebuie considerată ca reprezentând dovada că, la momentul
         la care i‑a fost emis permisul, posesorul acestuia îndeplinea condițiile menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Țările
         de Jos, citată anterior, punctul 75, Ordonanța din 11 decembrie 2003, Da Silva Carvalho, C‑408/02, punctul 21, precum și Hotărârea
         Kapper, citată anterior, punctul 46). Faptul că, în conformitate cu punctul 5 din anexa III la directiva menționată, un stat
         membru poate impune, la emiterea unui permis de conducere, un examen medical mai sever decât cele menționate în anexa menționată
         nu aduce, așadar, atingere obligației acestui stat membru de a recunoaște permisele de conducere emise de celelalte state
         membre conform aceleiași directive.

      54      Rezultă, în primul rând, că un stat membru gazdă care, la emiterea unui permis de conducere, impune condiții naționale mai
         severe, în special după retragerea unui permis anterior, nu poate refuza recunoașterea unui permis de conducere emis ulterior
         de un alt stat membru numai pentru motivul că posesorul acestui nou permis l‑a obținut în temeiul unei reglementări naționale
         care nu impune aceleași cerințe ca acest stat membru gazdă.

      55      În al doilea rând, principiul recunoașterii reciproce se opune ca un stat membru gazdă să refuze recunoașterea unui permis
         de conducere emis de un alt stat membru pentru motivul că, potrivit informațiilor provenind de la statul membru gazdă, la
         data emiterii permisului, posesorul acestuia nu îndeplinea condițiile cerute pentru a‑l obține (a se vedea în acest sens Ordonanța
         Da Silva Carvalho, citată anterior, punctul 22, și Hotărârea Kapper, citată anterior, punctul 47).

      56      Într‑adevăr, în măsura în care Directiva 91/439 conferă statului membru care a emis permisul competența exclusivă de a se
         asigura că permisele de conducere pe care le eliberează sunt emise cu respectarea condițiilor impuse de directiva menționată,
         acest stat membru este singurul căruia îi revine obligația de a adopta măsurile corespunzătoare în ceea ce privește permisele
         de conducere referitor la care s‑ar dovedi ulterior că posesorii nu îndeplinesc condițiile menționate (a se vedea în acest
         sens Ordonanța Da Silva Carvalho, citată anterior, punctul 23, și Hotărârea Kapper, citată anterior, punctul 48).

      57      În cazul în care un stat membru are motive serioase să se îndoiască de regularitatea unui permis de conducere emis de un alt
         stat membru, celui dintâi îi revine obligația de a‑l informa despre aceasta pe cel din urmă în cadrul asistenței reciproce
         și al schimbului de informații instituite prin articolul 12 alineatul (3) din Directiva 91/439. În situația în care statul
         membru în care a fost emis permisul nu ar adopta măsurile corespunzătoare, statul membru gazdă poate declanșa împotriva acestuia
         o procedură în temeiul articolului 227 CE, având ca obiect constatarea de către Curte a unei neîndepliniri a obligațiilor
         ce decurg din Directiva 91/439 (a se vedea în acest sens Ordonanța Da Silva Carvalho, citată anterior, punctul 23, și Hotărârea
         Kapper, citată anterior, punctul 48).

      58      Este adevărat că, din motive de siguranță a traficului rutier – astfel cum reiese din ultimul considerent al Directivei 91/439
         –, articolul 8 alineatele (2) și (4) din aceasta permite statelor membre, în anumite împrejurări, să aplice propriile dispoziții
         naționale privind limitarea, suspendarea, retragerea și anularea permisului de conducere oricărui posesor al unui permis care
         are domiciliul stabil pe teritoriul acestora.

      59      Cu toate acestea, trebuie amintit, pe de o parte, că această facultate, în măsura în care decurge din articolul 8 alineatul
         (2) din Directiva 91/439, nu poate fi exercitată decât în temeiul unui comportament al persoanei interesate posterior obținerii
         permisului de conducere emis de un alt stat membru (a se vedea în acest sens Ordonanțele citate anterior Halbritter, punctul
         38, și Kremer, punctul 35).

      60      Pe de altă parte, alineatul (4) primul paragraf al articolului 8 menționat, care permite unui stat membru să refuze recunoașterea
         valabilității unui permis de conducere obținut în alt stat membru de o persoană care, pe teritoriul primului stat membru,
         face obiectul unei măsuri de limitare, de suspendare, de retragere sau de anulare a permisului, constituie o derogare de la
         principiul general al recunoașterii reciproce a permiselor de conducere și este astfel de strictă interpretare (a se vedea
         în acest sens Hotărârea Kapper, citată anterior, punctele 70 și 72, precum și Ordonanțele citate anterior Halbritter, punctul
         35, și Kremer, punctul 28).

      61      În această privință, trebuie subliniat de la bun început că, deși dispoziția menționată permite unui stat membru, în anumite
         condiții, să refuze recunoașterea valabilității unui permis de conducere emis de un alt stat membru, aceasta nu înseamnă,
         contrar celor susținute de guvernul german, că primul stat membru poate condiționa dreptul de a utiliza un permis emis de
         al doilea stat membru de o autorizație prealabilă pozitivă (a se vedea în acest sens Ordonanța Kremer, citată anterior, punctul
         37).

      62      Într‑adevăr, din moment ce emiterea unui permis de conducere de către un stat membru trebuie să aibă loc cu respectarea condițiilor
         minime impuse prin Directiva 91/439, printre care cele menționate în anexa III la aceasta, referitoare la aptitudinea de a
         conduce, o interpretare a articolului 8 alineatul (4) primul paragraf din această directivă potrivit căreia, în general, orice
         persoană care a posedat un permis de conducere ce a fost retras sau anulat într‑un stat membru poate fi obligată să se prezinte
         la autoritățile competente din acest stat membru pentru a obține autorizația de a exercita dreptul de a conduce care rezultă
         din permisul de conducere emis ulterior în alt stat membru ar fi contrară obligației de recunoaștere reciprocă fără formalități.

      63      De asemenea, dispoziția menționată nu poate fi invocată de un stat membru pentru a refuza la nesfârșit să recunoască unei
         persoane care, pe teritoriul său, a făcut obiectul unei măsuri de retragere sau de anulare a unui permis de conducere emis
         de acesta valabilitatea oricărui permis care ar putea să îi fie eliberat ulterior de un alt stat membru (a se vedea în acest
         sens Hotărârea Kapper, citată anterior, punctul 76, precum și Ordonanțele citate anterior Halbritter, punctul 27, și Kremer,
         punctul 29). Într‑adevăr, a admite că un stat membru are dreptul de a se baza pe propriile dispoziții naționale pentru a se
         opune la nesfârșit recunoașterii valabilității unui permis emis de un alt stat membru ar reprezenta însăși negarea principiului
         recunoașterii reciproce a permiselor de conducere care constituie elementul esențial al sistemului instituit prin Directiva
         91/439 (Hotărârea Kapper, citată anterior, punctul 77, precum și Ordonanțele citate anterior Halbritter, punctul 28, și Kremer,
         punctul 30).

      64      În special, la punctul 38 din Ordonanța Kremer, citată anterior, Curtea a considerat că, în cazul în care, pe teritoriul unui
         stat membru, o persoană a făcut obiectul unei măsuri de retragere a permisului de conducere care nu a fost însoțită de o perioadă
         de interdicție de a solicita un nou permis, dispozițiile articolului 1 alineatul (2) coroborat cu articolul 8 alineatele (2)
         și (4) din Directiva 91/439 se opun ca acest stat membru să refuze recunoașterea, pe teritoriul său, a dreptului de a conduce
         care rezultă dintr‑un permis de conducere emis ulterior în alt stat membru și, în consecință, a valabilității acestui permis
         atât timp cât posesorul acestuia nu s‑a conformat condițiilor impuse în primul stat membru pentru emiterea unui nou permis
         în urma acestei retrageri, condiții care includ examenul de aptitudine pentru conducere care să ateste că motivele care au
         justificat retragerea menționată nu mai există.

      65      În schimb, reiese din cele ce precedă că dispozițiile articolului 1 alineatul (2) și ale articolului 8 alineatul (4) din Directiva
         91/439 nu se opun ca un stat membru să refuze unei persoane care, pe teritoriul său, a făcut obiectul unei măsuri de retragere
         a permisului de conducere, însoțită de o interdicție de a solicita un nou permis o anumită perioadă, recunoașterea unui nou
         permis emis de un alt stat membru în această perioadă de interdicție.

      66      De asemenea, deși este adevărat că articolul 8 alineatul (2) din Directiva 91/439 nu permite statului membru în care se află
         domiciliul stabil să refuze recunoașterea permisului de conducere emis de un alt stat membru numai pentru motivul că posesorului
         acestui permis i‑a fost retras înainte un permis anterior în statul membru în care are domiciliul stabil, această dispoziție
         îi permite totuși, astfel cum a fost menționat la punctele 58 și 59 din prezenta hotărâre, sub rezerva respectării principiului
         teritorialității legislației penale și polițienești, să limiteze, să suspende, să retragă sau să anuleze noul permis în cazul
         în care comportamentul posesorului său, ulterior emiterii acestuia, justifică acest lucru potrivit dreptului național al statului
         membru gazdă menționat.

      67      Pentru a răspunde la întrebările adresate de instanțele de trimitere, trebuie examinată în continuare, în special, aplicarea
         principiului recunoașterii reciproce, astfel cum a fost amintit mai sus, în cazul în care se stabilește că noul permis de
         conducere a fost emis cu nerespectarea condiției privind domiciliul impuse prin Directiva 91/439.

      68      În această privință, din al patrulea considerent al acestei directive reiese că, printre condițiile instituite pentru a se
         asigura siguranța rutieră, figurează cele prevăzute la articolul 7 alineatul (1) literele (a) și (b) din directiva menționată,
         care condiționează emiterea unui permis de conducere de anumite cerințe referitoare la aptitudinea de a conduce, respectiv
         la domiciliu.

      69      Astfel cum arată Comisia Comunităților Europene în observații, condiția privind domiciliul contribuie în special la combaterea
         „turismului permiselor de conducere”, în lipsa unei armonizări complete a reglementărilor statelor membre referitoare la emiterea
         permiselor de conducere. Pe de altă parte, astfel cum a observat avocatul general la punctul 78 din concluzii, această condiție
         este indispensabilă pentru controlul respectării condiției privind aptitudinea de a conduce.

      70      Într‑adevăr, articolul 7 alineatul (5) din Directiva 91/439, care prevede că o persoană poate să dețină un permis de conducere
         doar dintr‑un singur stat membru, consacră unicitatea permisului de conducere. Ca o condiție prealabilă care permite verificarea
         respectării de către un candidat a celorlalte condiții impuse prin această directivă, condiția privind domiciliul, prin intermediul
         căreia se stabilește statul membru care emite permisul, are, așadar, o importanță deosebită în comparație cu celelalte condiții
         impuse prin directiva menționată.

      71      În consecință, siguranța rutieră ar putea fi compromisă în cazul în care condiția privind domiciliul nu ar fi respectată în
         ceea ce privește o persoană care a făcut obiectul unei măsuri de limitare, de suspendare, de retragere sau de anulare a dreptului
         de a conduce în sensul articolului 8 alineatul (4) din Directiva 91/439.

      72      Rezultă că, în cazul în care este posibil să se stabilească, nu în funcție de informațiile care provin de la statul membru
         gazdă, ci pe baza unor mențiuni care figurează chiar pe permisul de conducere sau a altor informații incontestabile care provin
         de la statul membru care a emis permisul, că, la momentul emiterii acestui permis, nu era îndeplinită condiția privind domiciliul
         impusă la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 91/439, statul membru gazdă, pe teritoriul căruia posesorul permisului
         menționat a făcut obiectul unei măsuri de retragere a unui permis de conducere anterior, poate refuza recunoașterea dreptului
         de a conduce care rezultă din permisul de conducere emis ulterior de un alt stat membru în afara oricărei perioade de interdicție
         de a solicita un nou permis.

      73      Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că articolul 1 alineatul
         (2), articolul 7 alineatul (1) și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439 trebuie interpretate în sensul că
         se opun ca un stat membru, în împrejurări precum cele din cauzele principale, să refuze recunoașterea pe teritoriul său a
         dreptului de a conduce care rezultă dintr‑un permis de conducere emis ulterior de un alt stat membru în afara oricărei perioade
         de interdicție de a solicita un nou permis impuse persoanei vizate și, în consecință, să refuze recunoașterea valabilității
         acestui permis atât timp cât posesorul său nu s‑a conformat condițiilor impuse în primul stat membru pentru emiterea unui
         nou permis ca urmare a retragerii unui permis anterior, condiții care includ examenul de aptitudine pentru conducere care
         atestă că motivele care au justificat retragerea menționată nu mai există. În aceleași împrejurări, dispozițiile menționate
         nu se opun ca un stat membru să refuze recunoașterea pe teritoriul său a dreptului de a conduce care rezultă dintr‑un permis
         de conducere emis ulterior de un alt stat membru în cazul în care se stabilește pe baza unor mențiuni din acesta sau a altor
         informații incontestabile care provin de la statul membru care a emis permisul că, la momentul la care acesta a fost emis,
         posesorul său, care a făcut obiectul unei măsuri de retragere a unui permis anterior pe teritoriul primului stat membru, nu
         avea domiciliul stabil pe teritoriul statului membru care a emis permisul.

       Cu privire la posibilitatea unei suspendări provizorii a dreptului de a conduce care rezultă dintr‑un permis de conducere
            emis de un alt stat membru
      74      Prin intermediul celei de a treia întrebări din cauza C‑329/06, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească
         dacă articolul 1 alineatul (2) și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439 trebuie interpretate în sensul că,
         după retragerea unui permis de conducere de către autoritățile administrative, un stat membru poate să suspende provizoriu,
         în interesul siguranței traficului, dreptul de a conduce care rezultă dintr‑un permis emis ulterior de un alt stat membru,
         în cazul în care acesta din urmă a informat că examinează modalitățile de emitere a acestui nou permis din care ar putea rezulta
         retragerea acestuia.

       Cu privire la pertinența întrebării
      75      În observațiile scrise referitoare la cauza C‑329/06, guvernul german susține că, în urma poziției exprimate de Republica
         Cehă în scrisoarea din 14 martie 2006 menționată la punctul 32 din prezenta hotărâre, potrivit căreia acest stat membru nu
         va retrage permisul domnului Wiedemann, prezenta întrebare preliminară nu mai este pertinentă.

      76      Trebuie amintit că, în cadrul unei proceduri prevăzute la articolul 234 CE, întemeiată pe o clară separare a funcțiilor între
         instanțele naționale și Curte, numai instanța națională sesizată cu litigiul și care trebuie să își asume responsabilitatea
         pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile
         cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor
         pe care le adresează Curții. În consecință, întrucât întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului comunitar,
         Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea în special Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra, C‑379/98,
         Rec., p. I‑2099, punctul 38, Hotărârea din 18 decembrie 2007, Laval un Partneri, C‑341/05, Rep., p. I‑11767, punctul 45, și
         Hotărârea din 14 februarie 2008, Varec, C‑450/06, Rep., p. I‑581, punctul 23).

      77      Cu toate acestea, Curtea a hotărât că, în circumstanțe excepționale, este îndreptățită să analizeze condițiile în care este
         sesizată de către instanța națională, în scopul de a‑și verifica propria competență (Hotărârea Varec, citată anterior, punctul
         24 și jurisprudența citată). Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională
         mai ales în cazul în care rezultă în mod vădit că interpretarea dreptului comunitar solicitată nu are nicio legătură cu realitatea
         sau cu obiectul acțiunii principale sau atunci când problema ridicată este de natură ipotetică (a se vedea în acest sens în
         special Hotărârile citate anterior, PreussenElektra, punctul 39, și Laval un Partneri, punctul 46).

      78      În cazul de față, guvernul german nu contestă competența Curții la momentul declanșării procedurii preliminare. Într‑adevăr,
         acesta se limitează să observe că prezenta întrebare nu mai este pertinentă în urma scrisorii din 14 martie 2006 a Ministrului
         ceh al Transporturilor, din moment ce aceasta reprezintă refuzul definitiv al autorităților cehe de a iniția o procedură de
         retragere a permisului de conducere ceh în cauză în acțiunea principală.

      79      Totuși, instanței naționale și nu Curții îi revine obligația de a aprecia semnificația scrisorii respective pentru a stabili
         dacă aceasta cuprinde un astfel de refuz. În orice caz, numai această instanță este îndreptățită să stabilească dacă, având
         în vedere evenimentele cu privire la care este informată ulterior deciziei de trimitere, răspunsul la această întrebare preliminară
         nu devine lipsit de interes pentru soluționarea litigiului cu care este sesizat.

      80      Rezultă că este necesar să se răspundă la prezenta întrebare preliminară.

       Cu privire la fond
      81      Mai întâi, trebuie să se arate că, în cazul în care, în temeiul Directivei 91/439, un stat membru este obligat să recunoască
         un permis de conducere emis de un alt stat membru, efectul util al recunoașterii reciproce a permiselor de conducere ar fi
         compromis dacă primul stat membru ar avea posibilitatea să decidă suspendarea dreptului de a conduce care rezultă din acest
         permis în timp ce al doilea stat membru verifică modul în care acesta a fost emis.

      82      Într‑adevăr, într‑o astfel de ipoteză, chiar dacă această verificare poate avea ca rezultat retragerea permisului vizat, suspendarea
         provizorie a dreptului de a conduce care decurge din acest permis ar fi întemeiată pe o prezumție de nelegalitate a acestuia,
         care nu poate fi conciliată cu jurisprudența Curții amintită la punctul 53 din prezenta hotărâre, potrivit căreia deținerea
         unui permis de conducere emis de un stat membru trebuie considerată de orice alt stat membru ca reprezentând dovada că posesorul
         permisului menționat îndeplinea, la momentul la care i‑a fost emis permisul, condițiile de emitere prevăzute prin Directiva
         91/439.

      83      Statul membru care, după ce a adoptat o măsură de retragere a permisului de conducere împotriva unei persoane, este obligat,
         în temeiul dispozițiilor din această directivă, să recunoască permisul emis ulterior acestei persoane de un alt stat membru
         nu poate, așadar, să suspende dreptul de a conduce care rezultă din acest nou permis.

      84      Cu toate acestea, în cazul în care, conform celei de a doua părți a răspunsului cuprins la punctul 73 din prezenta hotărâre,
         un stat membru are dreptul, în mod excepțional, de a refuza recunoașterea valabilității unui permis de conducere emis de un
         alt stat membru, primul stat membru este a fortiori abilitat să suspende dreptul de a conduce al deținătorului acestui permis în timp ce al doilea stat membru verifică modul
         în care acesta a fost emis, în special în ceea ce privește respectarea condiției privind domiciliul impusă la articolul 7
         alineatul (1) litera (b) din Directiva 91/439, verificare ce ar putea eventual conduce la retragerea permisului menționat.

      85      Pe de altă parte, astfel cum s‑a arătat la punctul 66 din prezenta hotărâre, este important să se amintească faptul că, în
         temeiul articolului 8 alineatul (2) din Directiva 91/439, un stat membru poate aplica propriile dispoziții naționale privind
         limitarea, suspendarea, retragerea sau anularea dreptului de a conduce posesorului unui permis de conducere emis în alt stat
         membru, pentru comportamentul acestuia ulterior emiterii respectivului permis.

      86      Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la a treia întrebare adresată în cauza C‑329/06 că
         articolul 1 alineatul (2) și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439 se opun ca un stat membru care, în conformitate
         cu această directivă, este obligat să recunoască dreptul de a conduce care rezultă dintr‑un permis de conducere emis de un
         alt stat membru să suspende provizoriu acest drept, în timp ce acest din urmă stat membru verifică modul în care a fost emis
         permisul respectiv. În schimb, în același context, dispozițiile menționate nu se opun ca un stat membru să decidă suspendarea
         dreptului respectiv în cazul în care rezultă din mențiunile din permis sau din alte informații incontestabile care provin
         de la celălalt stat membru că, la momentul la care a fost emis acest permis, condiția privind domiciliul impusă la articolul
         7 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată nu era îndeplinită.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      87      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanțele de trimitere,
         este de competența acestora să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Articolul 1 alineatul (2), articolul 7 alineatul (1) și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439/CEE a Consiliului
            din 29 iulie 1991 privind permisele de conducere, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (CE) nr. 1882/2003 al Parlamentului
            European și al Consiliului din 29 septembrie 2003, trebuie interpretate în sensul că se opun ca un stat membru, în împrejurări
            precum cele din cauzele principale, să refuze recunoașterea pe teritoriul său a dreptului de a conduce care rezultă dintr‑un
            permis de conducere emis ulterior de un alt stat membru în afara oricărei perioade de interdicție de a solicita un nou permis
            impuse persoanei vizate și, în consecință, să refuze recunoașterea valabilității acestui permis atât timp cât posesorul său
            nu s‑a conformat condițiilor impuse în primul stat membru pentru emiterea unui nou permis ca urmare a retragerii unui permis
            anterior, condiții care includ examenul de aptitudine pentru conducere care atestă că motivele care au justificat retragerea
            menționată nu mai există.
      În aceleași împrejurări, dispozițiile menționate nu se opun ca un stat membru să refuze recunoașterea pe teritoriul său a
            dreptului de a conduce care rezultă dintr‑un permis de conducere emis ulterior de un alt stat membru în cazul în care se stabilește
            pe baza unor mențiuni din acesta sau a altor informații incontestabile care provin de la statul membru care a emis permisul
            că, la momentul la care acesta a fost emis, posesorul său, care a făcut obiectul unei măsuri de retragere a unui permis anterior
            pe teritoriul primului stat membru, nu avea domiciliul stabil pe teritoriul statului membru care a emis permisul.
      2)      Articolul 1 alineatul (2) și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul
            nr. 1882/2003, se opun ca un stat membru care, în conformitate cu această directivă, este obligat să recunoască dreptul de
            a conduce care rezultă dintr‑un permis de conducere emis de un alt stat membru să suspende provizoriu acest drept, în timp
            ce acest din urmă stat membru verifică modul în care a fost emis permisul respectiv. În schimb, în același context, dispozițiile
            menționate nu se opun ca un stat membru să decidă suspendarea dreptului respectiv în cazul în care rezultă din mențiunile
            din permis sau din alte informații incontestabile care provin de la celălalt stat membru că, la momentul la care a fost emis
            acest permis, condiția privind domiciliul impusă la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată nu era îndeplinită.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 15 ianuarie 1986. # Derrick Guy Edmund Hurd împotriva Kenneth Jones (Her Majesty's Inspector of Taxes). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Special Commissioners of Income Tax - Regatul Unit. # Cauza 44/84.


Hotărârea Curții din data de 30 noiembrie 1978. # Francesco Bussone împotriva Ministro dell'agricoltura e foreste. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura di Venasca - Italia. # Cauza 31/78.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 4 mai 2017.#Haw Par Corp. Ltd împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative GELENKGOLD – Marca Uniunii Europene figurativă anterioară care reprezintă un tigru – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Similitudinea semnelor – Autoritate de lucru judecat – Caracter distinctiv sporit al mărcii anterioare dobândit prin utilizare – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Dreptul de a fi ascultat – Articolul 75 a doua teză din Regulamentul nr. 207/2009 – Serie de mărci.#Cauza T-25/16.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 26 iunie 2012.#Republica Polonă împotriva Comisiei Europene.#Recurs — Organizarea comună a piețelor — Măsuri tranzitorii care trebuie adoptate în urma aderării unor noi state membre — Regulamentul (CE) nr. 60/2004 de instituire a unor măsuri în sectorul zahărului — Acțiune în anulare — Termen — Punct de plecare — Tardivitate — Inadmisibilitate — Motive — Încălcarea principiilor constitutive ale unei comunități de drept și a principiului protecției jurisdicționale efective.#Cauza C-336/09 P.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C-336/09 P,
            având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 24 august 2009,
            Republica Polonă , reprezentată inițial de M. Dowgielewicz și ulterior de M. Szpunar, în calitate de agenți,
            recurentă,
            cealaltă parte în proces fiind:
            Comisia Europeană , reprezentată de H. Tserepa-Lacombe, de A. Stobiecka-Kuik și de A. Szmytkowska, precum și de T. van Rijn, în calitate de agenți,
            pârâtă în primă instanță,
            CURTEA (Marea Cameră),
            compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot și M. Safjan, președinți de cameră, domnii G. Arestis, A. Borg Barthet și M. Ilešič, doamna C. Toader și domnul J.-J. Kasel (raportor), judecători,
            avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 decembrie 2011,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Prin recursul formulat, Republica Polonă solicită anularea Ordonanței Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 10 iunie 2009, Polonia/Comisia (T-258/04, denumită în continuare „ordonanța atacată”), prin care s-a respins acțiunea având ca obiect anularea articolului 5, a articolului 6 alineatele (1)-(3), a articolului 7 alineatul (1) și a articolului 8 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 60/2004 al Comisiei din 14 ianuarie 2004 de instituire a unor măsuri tranzitorii în sectorul zahărului în vederea aderării Republicii Cehe, Estoniei, Ciprului, Letoniei, Lituaniei, Ungariei, Maltei, Poloniei, Sloveniei și Slovaciei la Uniunea Europeană (JO L 9, p. 8, Ediție specială, 03/vol. 52, p. 202).
            Cadrul juridic
            Tratatul de aderare și Actul de aderare din 2003
            2. Articolul 2 alineatul (3) din Tratatul între Regatul Belgiei, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Irlanda, Republica Italiană, Marele Ducat al Luxemburgului, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Republica Portugheză, Republica Finlanda, Regatul Suediei, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord (state membre ale Uniunii Europene) și Republica Cehă, Republica Estonia, Republica Cipru, Republica Letonia, Republica Lituania, Republica Ungară, Republica Malta, Republica Polonă, Republica Slovenia și Republica Slovacă privind aderarea Republicii Cehe, Republicii Estonia, Republicii Cipru, Republicii Letonia, Republicii Lituania, Republicii Ungare, Republicii Malta, Republicii Polone, Republicii Slovenia și Republicii Slovace la Uniunea Europeană (JO 2003, L 236, p. 17, denumit în continuare „Tratatul de aderare”), semnat la Atena la 16 aprilie 2003 și ratificat de Republica Polonă la 23 iulie 2003, prevede:
            „Prin derogare de la alineatul (2), instituțiile Uniunii pot adopta, înainte de aderare, măsurile prevăzute [la articolul 41 din Actul privind condițiile de aderare a Republicii Cehe, Republicii Estonia, Republicii Cipru, Republicii Letonia, Republicii Lituania, Republicii Ungare, Republicii Malta, Republicii Polone, Republicii Slovenia și Republicii Slovace și adaptările tratatelor care stau la baza Uniunii Europene (JO 2003, L 236, p. 33, denumit în continuare „Actul de aderare din 2003”), anexat la Tratatul de aderare]. Măsurile respective intră în vigoare numai sub rezerva și de la data intrării în vigoare a [Tratatului de aderare].”
            3. Articolul 41 din Actul de aderare din 2003 prevede:
            „Dacă sunt necesare măsuri tranzitorii pentru a facilita trecerea de la regimul în vigoare în noile state membre la regimul care rezultă din aplicarea politicii agricole comune în condițiile prevăzute în [Actul de aderare din 2003], Comisia adoptă aceste măsuri în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 42 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1260/2001 al Consiliului [din 19 iunie 2001] privind organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului [JO L 178, p. 1] sau, după caz, la articolele corespunzătoare din alte regulamente privind organizarea piețelor agricole sau în cadrul procedurii de comitologie prevăzute de legislația aplicabilă. Măsurile tranzitorii prevăzute în prezentul articol pot fi adoptate pe parcursul unei perioade de trei ani de la data aderării și nu trebuie aplicate după această perioadă. Consiliul, hotărând în unanimitate la propunerea Comisiei și după consultarea Parlamentului European, poate prelungi această perioadă.
            [...]”
            4. Capitolul 4 din anexa IV la Actul de aderare, aferentă listei prevăzute la articolul 22 din acesta din urmă, intitulat „Agricultura”, prevede la punctele 1 și 2:
            „1. Stocurile publice deținute la data aderării de către noile state membre și provenite în urma politicilor acestora de sprijinire a pieței sunt preluate de Comunitate la valoarea rezultată din aplicarea articolului 8 din Regulamentul (CEE) nr. 1883/78 al Consiliului [din 2 august 1978] de stabilire a normelor generale pentru finanțarea intervențiilor din Fondul european de orientare și garantare agricolă, secțiunea «Garantare» [JO L 216, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 3, p. 31]. Aceste stocuri sunt preluate numai cu condiția ca intervenția publică pentru produsele în cauză să fie prevăzută în normele comunitare și ca stocurile să îndeplinească cerințele comunitare privind intervențiile.
            2. Orice stoc de produse, fie privat, fie public, aflat în liberă circulație la data aderării pe teritoriul noilor state membre și care depășește cantitatea ce ar putea fi considerată a constitui un report normal de stocuri trebuie eliminat pe cheltuiala noilor state membre.”
            5. Capitolul 5 din anexa menționată, intitulat „Uniunea vamală”, prevede:
            „[...]
            Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 [al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58)] și Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 [al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3)] se aplică noilor state membre sub rezerva următoarelor dispoziții specifice:
            1. Sub rezerva articolului 20 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92, mărfurile care, la data aderării, se află în depozite provizorii sau se află sub incidența unuia dintre regimurile sau procedurile menționate la articolul 4 alineatul (15) litera (b) și la articolul (16) literele (b)-(g) din acest regulament în Comunitatea extinsă sau care se află în curs de transportare pe teritoriul Comunității extinse după ce au făcut obiectul formalităților de export sunt scutite de taxele vamale și de alte măsuri vamale la punerea în liberă circulație, cu condiția ca una dintre următoarele dovezi să fie prezentate:
            [...]”
            Regulamentul nr. 60/2004
            6. La 14 ianuarie 2004, Comisia a adoptat Regulamentul nr. 60/2004, care instituie printre altele, în esență și în ceea ce privește prezentul litigiu în sectorul zahărului, un sistem de taxare prin derogare, cu caracter tranzitoriu, de la normele comunitare aplicabile în mod obișnuit.
            7. Astfel, articolul 5 din regulamentul menționat prevede:
            „Regimul de suspendare
            (1) Prin derogare de la capitolul 5 din anexa IV la [A]ctul de aderare [din 2003] și de la articolele 20 și 214 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92, produsele incluse la codurile NC 1701, 1702, 1704, 1904, 1905, 2006, 2007, 2009, 2101 12 92, 2101 20 92, 2105 și 2202, cu excepția celor enumerate la articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 1972/2003 [al Comisiei din 10 noiembrie 2003 privind măsurile tranzitorii care urmează să fie adoptate în ceea ce privește schimburile de produse agricole în contextul aderării Republicii Cehe, Estoniei, Ciprului, Letoniei, Lituaniei, Ungariei, Maltei, Poloniei, Sloveniei și Slovaciei (JO L 293, p. 3, Ediție specială, 03/vol. 50, p. 100)], fac obiectul taxei la import erga omnes , inclusiv al oricărei taxe suplimentare aplicabile în ziua în care sunt puse în liberă circulație, cu condiția ca:
            (a) înainte de 1 mai 2004, să se fi aflat în liberă circulație în Comunitate în componența pe care o avea aceasta la 30 aprilie 2004 sau într-un nou stat membru și
            (b) la 1 mai 2004:
            (i) să fie depozitate temporar;
            (ii) să facă obiectul uneia din destinațiile vamale sau unuia din regimurile vamale prevăzute la articolul 4 alineatul (15) litera (b) și la articolul 4 alineatul (16) literele (b)-(g) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 în cadrul Comunității sau
            (iii)	să fie transportate în interiorul Comunității extinse după îndeplinirea formalităților de export.
            Cu excepția zahărului C din sfeclă rafinat, a siropului de izoglucoză C și a siropului de inulină C, incluse la codurile NC 1701 99 10, 1701 99 90, 1702 30 10, 1702 40 10, 1702 60 10, 1702 90 30, 1702 60 80 și, respectiv, 1702 90 80, acest prim paragraf nu se aplică produselor exportate din Comunitatea celor 15 în cazul în care importatorul prezintă dovada că țara exportatoare nu a solicitat nicio restituire la export pentru produsele în cauză. La cererea importatorului, exportatorul se asigură că autoritatea competentă aplică o adnotare pe declarația de export care certifică faptul că țara exportatoare nu a solicitat nicio restituire la export pentru produsele în cauză.
            (2) Prin derogare de la capitolul 5 din anexa IV la [A]ctul de aderare [din 2003] și de la articolele 20 și 214 din Regulamentul (CE) nr. 2913/92, produsele incluse la codurile NC 1701, 1702, 1704, 1904, 1905, 2006, 2007, 2009, 2101 12 92, 2101 20 92, 2105 și 2202, cu excepția celor enumerate la articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 1972/2003 al Comisiei, provenite din țări terțe, fac obiectul taxei la import erga omnes , inclusiv al oricărei taxe suplimentare aplicabile în ziua în care sunt puse în liberă circulație, cu condiția:
            (a) să facă obiectul regimului de perfecționare activă prevăzut la articolul 4 alineatul (16) litera (d) sau al celui de admitere temporară prevăzut la articolul 4 alineatul (16) litera (f) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 într-un nou stat membru la 1 mai 2004;
            (b) să fie puse în liberă circulație la 1 mai 2004 sau după această dată.”
            8. Articolul 6 din Regulamentul nr. 60/2004 prevede:
            „Stocuri anormale
            (1) Comisia stabilește, la 31 octombrie 2004 cel târziu, pentru fiecare nou stat membru, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 42 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1260/2001, cantitatea de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, izoglucoză și fructoză care depășește cantitatea considerată ca fiind un stoc reportat normal la 1 mai 2004 și care trebuie eliminată de pe piață pe spezele noilor state membre.
            Pentru a stabili această cantitate excedentară, se ține cont, în special, de evoluția observată în timpul anului de dinaintea aderării față de anii precedenți în ceea ce privește:
            (a) cantitățile importate și exportate de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, cum sunt izoglucoza și fructoza;
            (b) producția, consumul și stocurile de zahăr și de izoglucoză;
            (c) circumstanțele în care s-au constituit stocurile.
            (2) Noul stat membru în cauză asigură eliminarea de pe piață a unei cantități de zahăr sau de izoglucoză, fără intervenția comunitară, egală cu cantitatea excedentară prevăzută la alineatul (1), până la 30 aprilie 2005 cel târziu:
            (a) exportând-o fără restituiri din partea Comunității;
            (b) utilizând-o în sectorul combustibililor;
            (c) denaturând-o, fără a primi ajutoare, pentru hrana animalelor [...]
            (3) Pentru aplicarea alineatului (2), autoritățile competente din noul stat membru trebuie să dispună la 1 mai 2004 de un sistem de identificare a cantităților excedentare, schimbate sau transformate, de zahăr ca atare sau de produse transformate din zahăr, izoglucoză și fructoză, deținute de principalii operatori în cauză. [...]
            Noul stat membru utilizează acest sistem pentru a-i constrânge pe operatorii în cauză să elimine de pe piață, pe speze proprii, o cantitate echivalentă de zahăr sau de izoglucoză din cantitatea lor excedentară individuală. Operatorii în cauză prezintă noului stat membru dovezi satisfăcătoare că produsele au fost eliminate de pe piață până la 30 aprilie 2005 cel târziu.
            În cazul în care nu este furnizată această dovadă, noul stat membru facturează o sumă egală cu cantitatea în cauză înmulțită cu taxele la import cele mai ridicate aplicabile produsului în cauză în cursul perioadei cuprinse între 1 mai 2004 și 30 aprilie 2005, majorată cu 1,21 euro la 100 kg în echivalent de zahăr alb sau de substanță uscată.
            Suma prevăzută la al treilea paragraf este imputabilă bugetului național al noului stat membru.
            [...]”
            9. Potrivit articolului 9 din Regulamentul nr. 60/2004:
            „Prezentul regulament intră în vigoare la 1 mai 2004, sub rezerva intrării în vigoare a Tratatului de aderare [...]”
            Acțiunea în fața Tribunalului și ordonanța atacată
            10. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 28 iunie 2004, Republica Polonă a introdus, în temeiul articolului 230 CE, o acțiune în anularea articolului 5, a articolului 6 alineatele (1)-(3), a articolului 7 alineatul (1) și a articolului 8 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 60/2004.
            11. În memoriul în apărare, Comisia a susținut că această acțiune a fost introdusă cu depășirea termenului.
            12. Prin ordonanța atacată, Tribunalul, întrunit în cameră extinsă, a declarat acțiunea inadmisibilă.
            13. După ce a reținut că termenul de două luni pentru introducerea acțiunii, prevăzut la articolul 230 al cincilea paragraf CE, trebuia calculat de la data publicării Regulamentului nr. 60/2004 în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene , și anume de la 15 ianuarie 2004, Tribunalul a considerat, ținând seama de diferitele termene de procedură, că termenul total prevăzut pentru introducerea unei acțiuni în anulare împotriva Regulamentului nr. 60/2004 expirase la 8 aprilie 2004 la miezul nopții.
            14. Dat fiind că acțiunea Republicii Polone a fost introdusă la 28 iunie 2004, Tribunalul a declarat această acțiune tardivă.
            15. În consecință, acțiunea a fost respinsă.
            Concluziile părților
            16. Prin recursul formulat, Republica Polonă solicită Curții anularea ordonanței atacate.
            17. Comisia Europeană solicită Curții respingerea recursului și obligarea Republicii Polone la plata cheltuielilor de judecată.
            Cu privire la recurs
            18. Republica Polonă invocă cinci motive în susținerea recursului său îndreptat împotriva ordonanței atacate. Aceste motive sunt întemeiate, în primul rând, pe o publicare incompletă a Regulamentului nr. 60/2004, în al doilea rând, pe o interpretare eronată a articolului 230 al patrulea paragraf CE, în al treilea rând, pe o încălcare a principiilor constitutive ale unei comunități de drept și a principiului protecției jurisdicționale efective, în al patrulea rând, pe o încălcare a principiilor solidarității și bunei-credințe, precum și a normelor de procedură și, în al cincilea rând, pe nemotivare.
            19. Trebuie examinat de la bun început al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor constitutive ale unei comunități de drept și a principiului protecției jurisdicționale efective.
            Cu privire la al treilea motiv
            Argumentele părților
            20. Republica Polonă susține că, prin declararea acțiunii sale în anulare ca fiind inadmisibilă, Tribunalul a lipsit noile state membre de dreptul de a supune controlului jurisdicțional, în temeiul articolului 230 al doilea paragraf CE, dispozițiile Regulamentului nr. 60/2004, în pofida faptului că acest regulament le era adresat în calitatea lor de state membre.
            21. După ce amintește că aplicarea strictă a reglementărilor comunitare referitoare la termenele procedurale este impusă de cerința securității juridice și de necesitatea de a evita orice discriminare sau orice tratament arbitrar în cadrul administrării justiției, Republica Polonă consideră că o astfel de aplicare nu poate totuși justifica o inegalitate în ceea ce privește protecția jurisdicțională, care ar rezulta din faptul că noile state membre nu ar putea contesta legalitatea Regulamentului nr. 60/2004 în calitatea lor de state membre, chiar dacă sunt în mod special afectate de acest regulament.
            22. Pentru a susține motivul invocat, Republica Polonă se întemeiază, pe de o parte, pe Hotărârea din 23 aprilie 1986, Les Verts/Parlamentul European (294/83, Rec., p. 1339, punctul 23), din care ar rezulta că Comunitatea Economică Europeană este o comunitate de drept, întrucât nici statele sale membre, nici instituțiile sale nu se pot sustrage controlului conformității actelor pe care le adoptă cu carta constituțională fundamentală pe care o constituie Tratatul CE. Pe de altă parte, Republica Polonă se referă la Concluziile prezentate de avocatul general Poiares Maduro în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 23 octombrie 2007, Polonia/Consiliul (C-273/04, Rep., p. I-8925, punctul 50), pentru a conchide că Tribunalul a încălcat în mod flagrant principiile constitutive ale unei comunități de drept și principiul protecției jurisdicționale efective.
            23. Comisia susține că, prin respingerea ca inadmisibilă a unei acțiuni introduse tardiv, Tribunalul nu a încălcat nici principiul protecției jurisdicționale efective, nici principiile constitutive ale unei comunități de drept. În plus, contrar susținerilor Republicii Polone, faptul că aceasta din urmă a trecut de la statutul de reclamantă la cel de reclamantă privilegiată ca urmare a intrării în vigoare a Tratatului de aderare și a Actului de aderare din 2003 nu ar permite derogarea de la principiul potrivit căruia termenele procedurale trebuie să facă obiectul unei aplicări stricte.
            Aprecierea Curții
            24. Prin intermediul acestui motiv, Republica Polonă critică Tribunalul pentru că a respins argumentul său potrivit căruia Regulamentul nr. 60/2004 a fost adresat tuturor statelor membre, inclusiv Republicii Polone, astfel încât aceasta din urmă trebuia să îl poată ataca inclusiv în calitate de reclamantă în temeiul articolului 230 al doilea paragraf CE.
            25. În această privință, Tribunalul a arătat mai întâi, la punctul 54 din ordonanța atacată, că, deși Actul de aderare din 2003 prevede în mod specific posibilitatea instituțiilor comunitare de a adopta anumite măsuri între data semnării acestui act și data aderării noilor state membre, actul în cauză nu prevede totuși nicio derogare de la sistemul de control al legalității actelor comunitare.
            26. În continuare, la punctul 55 din această ordonanță, Tribunalul a amintit, referindu-se la Hotărârea din 15 ianuarie 1987, Misset/Consiliul (152/85, Rec., p. 223, punctul 11), că reglementările comunitare privind termenele procedurale sunt de strictă aplicare.
            27. În sfârșit, la punctul 56 din ordonanța menționată, Tribunalul a considerat că, „dacă argumentul Republicii Polone ar trebui înțeles în sensul că aceasta considera că trebuia să aștepte obținerea calității de stat membru pentru a putea formula acțiunea, este necesar să se sublinieze că termenul prevăzut la articolul 230 CE pentru introducerea unei acțiuni este de aplicare generală” și că „[a]cesta nu necesita, în ceea ce privește Republica Polonă, calitatea de stat membru”. Tribunalul a mai arătat că „[a]cest termen pentru introducerea unei acțiuni se aplic[a] în orice caz în ceea ce privește Republica Polonă în calitatea acesteia de persoană juridică”.
            28. Pentru a clarifica aspectul dacă Republica Polonă putea să atace în mod valabil Regulamentul nr. 60/2004 în calitate de reclamantă în temeiul articolului 230 al doilea paragraf CE, trebuie amintit că articolul 2 alineatul (3) din Tratatul de aderare prevede în mod expres posibilitatea instituțiilor Uniunii de a adopta anumite măsuri înainte de aderare.
            29. Printre aceste măsuri se numără în special articolul 41 din Actul de aderare din 2003, în temeiul căruia Comisia este abilitată să adopte toate dispozițiile tranzitorii care sunt necesare pentru a facilita trecerea de la regimul în vigoare în noile state membre la regimul care rezultă din aplicarea politicii agricole comune.
            30. Regulamentul nr. 60/2004 a fost adoptat în temeiul acestui articol și face parte dintre actele a căror adoptare este condiționată de aderare, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 27 din concluzii.
            31. Întrucât a fost adoptat între data semnării Tratatului de aderare și a Actului de aderare din 2003, pe de o parte, și data intrării în vigoare a acestora, pe de altă parte, Regulamentul nr. 60/2004 se distinge, prin urmare, de celelalte dispoziții ale acquis-ului comunitar care erau deja în vigoare la data semnării Tratatului de aderare și a Actului de aderare menționate.
            32. În plus, în pofida faptului că Regulamentul nr. 60/2004 a fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene  înainte de aderarea noilor state membre, este cert că măsurile stabilite prin regulamentul în cauză erau menite să se aplice cu prioritate acestor noi state membre începând de la data aderării lor la Uniune. Astfel, conform articolului 9 din regulamentul menționat, acesta a produs efecte numai de la data intrării în vigoare și sub rezerva intrării în vigoare a Tratatului de aderare.
            33. După cum a arătat și avocatul general la punctele 39 și 40 din concluzii, din cele de mai sus rezultă că noile state membre au fost afectate de dispozițiile Regulamentului nr. 60/2004 în calitatea lor de state membre numai la momentul aderării și că în această calitate trebuiau să poată ataca dispozițiile menționate.
            34. În speță, se constată că, având în vedere data publicării Regulamentului nr. 60/2004 în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene , care este 15 ianuarie 2004, termenul de două luni pentru introducerea unei acțiuni prevăzut la articolul 230 CE expirase înainte ca Republica Polonă să dobândească, la data aderării sale la Uniune, respectiv la 1 mai 2004, calitatea de stat membru.
            35. Prin urmare, noile state membre se aflau în imposibilitatea de a introduce în termenul prevăzut, în calitate de reclamante în temeiul articolului 230 al doilea paragraf CE, acțiuni împotriva actelor adoptate pe baza articolului 2 alineatul (3) din Tratatul de aderare.
            36. Or, trebuie amintit că Uniunea este o uniune de drept în care actele instituțiilor sale sunt supuse controlului conformității în special cu tratatul și cu principiile generale de drept (a se vedea Hotărârea din 3 septembrie 2008, Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia, C-402/05 P și C-415/05 P, Rep., p. I-6351, punctul 281, și Hotărârea din 29 iunie 2010, E și F, C-550/09, Rep., p. I-6213, punctul 44).
            37. Aceste principii constituie însuși temeiul acestei uniuni și respectarea lor implică, astfel cum prevede expres în prezent articolul 4 alineatul (2) TUE, ca noile state membre să fie tratate în mod egal cu vechile state membre.
            38. Prin urmare, noile state membre trebuie să aibă un drept la acțiune, în calitate de reclamante în temeiul articolului 230 al doilea paragraf CE, împotriva tuturor actelor care, similar celui care este contestat în speță, sunt adoptate în temeiul articolului 2 alineatul (3) din Tratatul de aderare și care le afectează în calitatea lor de state membre.
            39. Dat fiind că această calitate nu a fost dobândită de noile state membre decât la data intrării în vigoare a Tratatului de aderare și a Actului de aderare din 2003, trebuie să se rețină că, în privința acestor state, termenul pentru introducerea unei acțiuni prevăzut la articolul 230 al cincilea paragraf CE nu a curs, în ceea ce privește actele de tipul celui care este în cauză în speță, decât începând de la această dată, respectiv de la 1 mai 2004.
            40. Prin urmare, în mod eronat a considerat Tribunalul, în pofida contextului special al prezentei cauze, că introducerea acțiunii prevăzute la articolul 230 CE nu necesita calitatea de stat membru în ceea ce privește Republica Polonă și a dedus din aceasta că acțiunea introdusă de acest stat membru la 28 iunie 2004 împotriva Regulamentului nr. 60/2004 era tardivă și, în consecință, inadmisibilă.
            41. Din cele de mai sus rezultă că al treilea motiv trebuie considerat întemeiat.
            42. Prin urmare, ordonanța atacată trebuie anulată, fără a mai fi necesară pronunțarea cu privire la celelalte patru motive invocate de Republica Polonă.
            43. Dat fiind că, în acest stadiu al procedurii, Curtea nu este în măsură să se pronunțe cu privire la fondul acțiunii formulate de Republica Polonă, se impune trimiterea cauzei Tribunalului în conformitate cu articolul 61 din Statutul Curții și soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
            1) Anulează Ordonanța Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 10 iunie 2009, Polonia/Comisia (T-258/04).
            2) Trimite cauza spre rejudecare Tribunalului Uniunii Europene pentru ca acesta să se pronunțe asupra concluziilor formulate de Republica Polonă prin care se solicită anularea articolului 5, a articolului 6 alineatele (1)-(3), a articolului 7 alineatul (1) și a articolului 8 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 60/2004 al Comisiei din 14 ianuarie 2004 de instituire a unor măsuri tranzitorii în sectorul zahărului în vederea aderării Republicii Cehe, Estoniei, Ciprului, Letoniei, Lituaniei, Ungariei, Maltei, Poloniei, Sloveniei și Slovaciei la Uniunea Europeană.
            3) Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.


Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 8 iunie 2016.#Monster Energy Company împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Cerere de înregistrare a mărcii verbale a Uniunii Europene GREEN BEANS – Cerere de restitutio in integrum – Nerespectarea termenului pentru introducerea unei acțiuni la Tribunal.#Cauza T-585/15.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din 6 mai 2014. # Claude Forget împotriva Comisiei Europene. # Cauza F-153/12.


Hotărârea Curții din data de 25 ianuarie 1983. # D. J. Smit Transport BV împotriva Commissie Grensoverschrijdend Beroepsgoederenvervoer. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Raad van State - Țările de Jos. # Cauza 126/82.