Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 1 iunie 2016.#Mega Brands International, Luxembourg, Zweigniederlassung Zug împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii verbale a Uniunii Europene MAGNEXT – Marca națională verbală anterioară MAGNET 4 – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Similitudinea semnelor – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-292/12 RENV.


Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 27 noiembrie 2014. # Cantina Broglie 1 Srl împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-154/11.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din 13 octombrie 2011. # Proces penal împotriva Leo Apelt. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landgericht Baden-Baden - Germania. # Directiva 91/439/CEE - Recunoaștere reciprocă a permiselor de conducere - Retragerea permisului național emis de statul membru de domiciliu și emiterea unui permis de conducere pentru vehiculele din categoriile B și D de către un alt stat membru - Refuzul recunoașterii de către statul membru de domiciliu - Obligația de a fi posesorul unui permis valabil pentru categoria B în momentul emiterii permisului pentru categoria D. # Cauza C-224/10.

text:
      Cauza C‑224/10
      Procedură penală
      împotriva
      Leo Apelt
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Landgericht Baden‑Baden)
      „Directiva 91/439/CEE – Recunoaștere reciprocă a permiselor de conducere – Retragerea permisului de conducere național emis de statul membru de domiciliu și emiterea unui permis de conducere pentru
         vehiculele din categoriile B și D de către alt stat membru – Refuzul recunoașterii de către statul membru de domiciliu – Obligația de a fi posesorul unui permis valabil pentru vehiculele din categoria B în momentul emiterii permisului pentru
         vehiculele din categoria D”

      Sumarul hotărârii
      Transporturi – Transporturi rutiere – Permis de conducere – Directiva 91/439 – Recunoaștere reciprocă a permiselor de conducere
            – Suspendarea temporară a permisului de conducere pentru categoria B într‑un prim stat membru, urmată de o retragere – Permis
            emis în al doilea stat membru în perioada de suspendare temporară pentru categoria B – Nerespectarea de către acest stat a
            condiției de reședință
      [Directiva 91/439 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2000/56, art. 1 alin. (2), art. 5 alin. (1) lit.
            (a), art. 7 alin. (1) lit. (b) și art. 8 alin. (2) și (4)]
      Articolul 1 alineatul (2), articolul 5 alineatul (1) litera (a), articolul 7 alineatul (1) litera (b) și articolul (8) alineatele
         (2) și (4) din Directiva 91/439 privind permisele de conducere, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2000/56, nu se
         opun ca un stat membru gazdă să refuze recunoașterea unui permis de conducere pentru categoriile B și D emis de un alt stat
         membru, în primul rând, în cazul în care posesorul permisului de conducere a obținut un drept de conducere a vehiculelor din
         categoria B cu nerespectarea condiției privind domiciliul stabil și după ce permisul său de conducere emis de primul stat
         membru a făcut obiectul unei măsuri de reținere de către organele de poliție din acel prim stat membru, însă înainte de adoptarea,
         în primul stat membru menționat, a unei măsuri de retragere pe cale judiciară a dreptului de a conduce, și, în al doilea rând,
         în cazul în care posesorul respectivului permis de conducere a obținut dreptul de a conduce vehiculele din categoria D ulterior
         adoptării respectivei măsuri de retragere pe cale judiciară și după expirarea perioadei de interdicție a emiterii unui nou
         permis de conducere.

      Astfel, nerespectarea condiției privind domiciliul stabil în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 91/439
         poate justifica, prin sine însăși, refuzul unui stat membru de a recunoaște permisul de conducere emis de un alt stat membru.
         Mai mult, din moment ce acest permis a fost obținut în perioada în care era în vigoare o măsură de suspendare a permisului
         emis în primul stat membru și din moment ce atât măsura de suspendare, cât și măsura de retragere pe cale judiciară ulterioară
         sunt justificate prin motive existente la data emiterii celui de al doilea permis de conducere, articolul 1 alineatul (2)
         și articolul 8 alineatele (2) și (4) din aceeași directivă nu se opun ca primul stat membru să refuze recunoașterea pe teritoriul
         său a dreptului de a conduce care rezultă dintr‑un astfel de permis.

      Pe de altă parte, rezultă atât din conținutul, cât și din structura Directivei 91/439 că permisul de conducere pentru vehiculele
         din categoria B constituie o bază indispensabilă și prealabilă pentru obținerea unui permis de conducere a vehiculelor din
         categoria D. Prin urmare, ar fi contrar obiectivului de siguranță rutieră menționat în primul și în al patrulea considerent
         ale directivei menționate să nu i se permită unui stat membru gazdă să refuze recunoașterea unui permis de conducere pentru
         vehiculele din categoria D emis pe baza unui permis de conducere pentru vehiculele din categoria B afectat de o neregularitate
         care să justifice nerecunoașterea acestui din urmă permis.

      (a se vedea punctele 31, 34, 46, 47 și 50 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      13 octombrie 2011(*)

      „Directiva 91/439/CEE – Recunoaștere reciprocă a permiselor de conducere – Retragerea permisului de conducere național emis de statul membru de domiciliu și emiterea unui permis de conducere pentru
         vehiculele din categoriile B și D de către alt stat membru – Refuzul recunoașterii de către statul membru de domiciliu – Obligația de a fi posesorul unui permis valabil pentru vehiculele din categoria B în momentul emiterii permisului pentru
         vehiculele din categoria D”

      În cauza C‑224/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landgericht
         Baden‑Baden (Germania), prin decizia din 6 mai 2010, primită de Curte la 10 mai 2010, în procedura penală împotriva

      Leo Apelt,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii A. Arabadjiev, A. Rosas (raportor), U. Lõhmus și A.
         Ó Caoimh, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Apelt, de B. Stege, Rechtsanwalt;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul G. Braun, în calitate de agent,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 30 iunie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 1, a articolului 5 alineatul (1) litera
         (a), a articolului 7 alineatul (1) litera (b) și a articolului 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439/CEE a Consiliului
         din 29 iulie 1991 privind permisele de conducere (JO L 237, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 2, p. 62), astfel cum a fost modificată
         prin Directiva 2000/56/CE a Comisiei din 14 septembrie 2000 (JO L 237, p. 45, Ediție specială, 07/vol. 7, p. 238, denumită
         în continuare „Directiva 91/439”), precum și interpretarea articolului 11 alineatul (4) din Directiva 2006/126/CE a Parlamentului
         European și a Consiliului din 20 decembrie 2006 privind permisele de conducere (JO L 403, p. 18, rectificare în JO 2009, L 19,
         p. 67).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale declanșate împotriva domnului Apelt pentru conducere intenționată
         fără permis de conducere.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Potrivit primului considerent al Directivei 91/439:

      „[…] în sensul politicii comune de transport și pentru a contribui la îmbunătățirea siguranței traficului rutier, precum și
         pentru a facilita circulația persoanelor stabilite într‑un alt stat membru decât cel în care au luat examenul pentru permis
         de conducere, este de dorit existența unui model comunitar pentru permisul de conducere național, fără nicio obligație de
         schimbare a permiselor”.

      4        În temeiul celui de al patrulea considerent al Directivei 91/439, din motive de siguranță rutieră, se recomandă stabilirea
         condițiilor minime pentru emiterea unui permis de conducere.

      5        Articolul 1 alineatele (1) și (2) din Directiva 91/439 are următorul cuprins:

      „(1)      Statele membre introduc un permis de conducere național pe baza modelului comunitar, descris în anexa I sau Ia conform dispozițiilor
         din prezenta directivă.

      (2)      Permisele de conducere emise de statele membre se recunosc reciproc.”
      6        Articolul 3 din această directivă prevede:

      „(1)      Permisul de conducere prevăzut în articolul 1 autorizează conducerea vehiculelor din următoarele categorii:
      [...]
      Categoria B
      –        autovehicule cu greutatea maximă autorizată de maximum 3500 kilograme și care au maximum opt locuri, în afară de locul conducătorului
         auto [...]

      [...]
      Categoria D
      –        autovehiculele utilizate pentru transportul de persoane și care au mai mult de opt locuri, în afară de cel al conducătorului
         auto [...]

      (2)      În cadrul categoriilor A, B, B + E, C, C + E, D și D + E, se poate emite un permis de conducere special pentru conducerea
         vehiculelor din următoarele subcategorii [...]”

      7        În conformitate cu articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva menționată:

      „(1)      Emiterea permiselor de conducere conform prezentului articol trebuie să respecte următoarele condiții:
      (a)      permisele pentru categoriile C și D se emit numai conducătorilor auto care au deja dreptul să conducă vehicule din categoria
         B”.

      8        Articolul 7 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:

      „Permisele de conducere mai pot fi emise doar acelor solicitanți:
      [...]
      (b)      care au domiciliul stabil pe teritoriul statului membru care emite licența [a se citi «permisul de conducere»] sau pot prezenta
         documente doveditoare din care să rezulte că studiază pe teritoriul acestui stat de minimum șase luni.”

      9        Conform articolului 7 alineatul (5) din Directiva 91/439, o persoană nu poate să dețină decât un singur permis de conducere.

      10      Articolul 8 alineatul (2) și alineatul (4) primul paragraf din această directivă prevede:

      „(2)      Sub rezerva respectării principiului teritorialității legislației penale și polițienești, statele membre în care are domiciliul
         stabil pot să aplice posesorului unui permis de conducere, emis de un alt stat membru, propriile dispoziții de drept intern
         privind limitarea, suspendarea, retragerea sau anularea dreptului de conducere și, dacă este necesar, să schimbe permisul
         în acest sens.

      [...]
      (4)      Un stat membru poate să refuze recunoașterea valabilității oricărui permis de conducere emis de un alt stat membru unei persoane
         care este, pe teritoriul primului stat, subiectul uneia din măsurile menționate în alineatul (2).”

      11      În conformitate cu partea I A punctul 1 al doilea paragraf din anexa II la Directiva 91/439, orice solicitant al unui permis
         de conducere care a promovat proba teoretică pentru o altă categorie poate fi scutit de dispozițiile comune prevăzute la punctele
         2-4 din această anexă.

      12      Partea I A punctul 2 din anexa II menționată determină conținutul probei teoretice pentru toate tipurile de vehicule. Dispoziții
         specifice privind categoriile A și A1 sunt prevăzute la punctul 3 din respectiva parte I A, iar cele privind categoriile C,
         C+E, C1, C1+E, D, D+E, D1 și D1+E sunt prevăzute la punctul 4 din partea I A menționată.

      13      Articolul 11 alineatele (1) și (4) din Directiva 2006/126 prevede:

      „(1)      În cazul în care titularul unui permis de conducere național valabil eliberat de un stat membru își stabilește reședința obișnuită
         într‑un alt stat membru, acesta poate solicita ca permisul său de conducere să fie schimbat cu un permis echivalent. Statului
         membru care efectuează schimbarea îi revine sarcina de a verifica pentru ce categorie continuă să fie efectiv valabil permisul
         prezentat. [...]

      [...]
      (4)      Un stat membru refuză eliberarea unui permis de conducere unui solicitant al cărui permis de conducere face obiectul unei
         restricții, suspendări sau retrageri într‑un alt stat membru.

      Un stat membru refuză să recunoască valabilitatea oricărui permis de conducere eliberat de un alt stat membru unei persoane
         al cărei permis de conducere face obiectul unei restricții, suspendări sau retrageri pe teritoriul statului membru anterior.

      De asemenea, un stat membru poate refuza eliberarea unui permis de conducere unui solicitant al cărui permis a fost anulat
         într‑un alt stat membru.”

       Reglementarea națională
      14      Articolul 28 alineatele (1) și (4) din Regulamentul privind accesul persoanelor la traficul rutier (Regulamentul privind permisele
         de conducere) [Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis‑Verordnung)] din 18 august 1998
         (BGBl. 1998 I, p. 2214), în versiunea aplicabilă la data faptelor în discuție în acțiunea principală, are următorul cuprins:

      „(1)      Posesorii unui permis de conducere valabil al [Uniunii Europene] sau al [Spațiului Economic European (SEE)], cu domiciliul
         stabil [...] în Germania, sunt autorizați – sub rezerva limitării prevăzute la alineatele (2)-(4) – să conducă vehicule pe
         teritoriul acestui stat, în limitele prevăzute de permisele lor de conducere. […]

      (4)      Autorizația menționată la alineatul (1) nu se aplică posesorilor unui permis de conducere al [Uniunii Europene] sau al Spațiului
         Economic European,

      [...]
      3.      al căror permis de conducere a făcut în Germania obiectul unei măsuri de retragere provizorii sau definitive adoptate de un
         tribunal ori al unei măsuri de retragere executorii cu efect imediat sau al unei măsuri definitive adoptate de o autoritate
         administrativă […]”

      15      Articolul 21 alineatul (1) punctul 1 din Legea privind traficul rutier (Straßenverkehrsgesetz), în versiunea aplicabilă în
         cauza principală, prevede:

      „(1)      Se aplică o pedeapsă cu închisoarea de până la un an sau o amendă oricărei persoane care
      1.      conduce un vehicul, deși nu posedă permisul de  conducere necesar în acest scop sau deși conducerea unui vehicul i‑a fost
         interzisă în conformitate cu articolul 44 din Codul penal ori cu articolul 25 din prezenta lege [...]”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      16      Domnul Apelt, resortisant german, a obținut la 14 decembrie 1998 un permis de conducere pentru categoriile 1a, 1b, 3, 4 și
         5, emis de serviciile competente ale circumscripției Verden (Germania).

      17      La 23 ianuarie 2006, domnul Apelt a fost prins în Germania conducând în stare de ebrietate un vehicul. A doua zi, permisul
         său de conducere a făcut obiectul unei măsuri de reținere de către organele de poliție germane („polizeiliche Verwahrung”).

      18      La 31 mai 2006, domnul Apelt a fost condamnat de Amtsgericht Osterholz‑Scharmbeck la o amendă pentru conducere în stare de
         ebrietate. I‑a fost retras permisul de conducere, a fost privat de dreptul de a conduce și s‑a pronunțat împotriva lui interdicția
         de a solicita un nou permis de conducere, care expira la 29 noiembrie 2006.

      19      La 1 martie 2006, respectiv înainte de retragerea pe cale judiciară a permisului de conducere emis de autoritățile germane
         domnului Apelt, însă după ce a intervenit măsura de reținere a permisului luată de organele de poliție germane, domnul Apelt
         a obținut de la autoritățile competente cehe un drept de a conduce pentru vehiculele din categoria B, în temeiul căruia i
         s‑a emis, în aceeași zi, un permis de conducere. Locul de reședință menționat în acest permis este situat în Germania.

      20      La 30 aprilie 2007, respectiv după expirarea interdicției de a solicita un nou permis de conducere pronunțată de Amtsgericht
         Osterholz‑Scharmbeck împotriva domnului Apelt, acesta a obținut de la autoritățile cehe un drept de a conduce pentru vehiculele
         din categoria D. În acest temei, i‑a fost emis în aceeași zi un permis de conducere, în care figurează un loc de reședință
         situat în Republica Cehă, precum și o dată de emitere a unui permis de conducere pentru vehicule din categoria B, și anume
         1 martie 2006.

      21      La 11 iulie 2009, domnul Apelt a fost prins pe când conducea un autocar pe teritoriul localității Achern (Germania). Ministerul
         Public a solicitat Amtsgericht Achern emiterea unei ordonanțe penale împotriva domnului Apelt pentru conducere cu intenție
         fără dreptul de a conduce. Amtsgericht Achern a respins această cerere pentru motivul că dreptul de a conduce acordat de autoritățile
         cehe pentru vehicule din categoria D, obținut după expirarea perioadei de interdicție, era valabil pe teritoriul german.

      22      Ministerul Public a formulat apel împotriva acestei ordonanțe la Landgericht Baden‑Baden, afirmând că dreptul de a conduce
         pentru vehiculele din categoria B, care nu este valabil în Germania, este un element indispensabil pentru vehiculele din categoria
         D.

      23      În aceste condiții, Landgericht Baden‑Baden a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Având în vedere articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 91/439[…], conform căruia permisul de conducere pentru
         vehicule din categoria D poate fi emis numai șoferilor care au fost deja autorizați să conducă autovehicule din categoria
         B, un stat membru poate să refuze în conformitate cu articolul 1 și cu articolul 8 alineatele (2) și (4) din aceeași directivă
         recunoașterea valabilității unui permis de conducere emis de alt stat membru care cuprinde categoriile B și D, în special
         în ceea ce privește categoria D, dacă posesorului permisului de conducere i‑a fost acordat dreptul de a conduce autovehicule
         din categoria B înainte de adoptarea unei măsuri de retragere pe cale judiciară a dreptului de a conduce autovehicule, în
         condițiile în care dreptul de a conduce autovehiculele din categoria D i‑a fost acordat abia după retragerea pe cale judiciară
         a dreptului de a conduce și după expirarea perioadei de interdicție a emiterii unui nou permis de conducere, stabilită concomitent
         cu retragerea dreptului?

      2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare:
      Primul stat membru poate să refuze recunoașterea permisului de conducere menționat, în special în ceea ce privește categoria
         D, în conformitate cu articolul 11 alineatul (4) din Directiva 2006/126[…], în temeiul căruia un stat membru refuză recunoașterea
         valabilității oricărui permis de conducere care a fost acordat unei persoane de alt stat membru, al cărei permis de conducere
         a fost reținut pe teritoriul primului stat membru unde este valabil permisul de conducere, dacă dreptul de a conduce autovehicule
         din categoria B a fost acordat la 1 martie 2006 și cel de a conduce autovehicule din categoria D, la 30 aprilie 2007, iar
         permisul de conducere a fost emis la cea de a doua dată menționată?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      24      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, având în vedere articolul 5 alineatul
         (1) litera (a) din Directiva 91/439, potrivit căruia permisul de conducere pentru vehiculele din categoria D nu poate fi emis
         decât conducătorilor care au deja dreptul să conducă vehicule din categoria B, un stat membru poate să refuze, în conformitate
         cu articolele 1 și 8 alineatele (2) și (4) din această directivă, recunoașterea valabilității unui permis de conducere emis
         de un alt stat membru pentru categoriile B și D, în special în ceea ce privește categoria D, în cazul în care posesorul respectivului
         permis de conducere a obținut dreptul de a conduce vehicule din categoria B înainte de adoptarea, în primul stat membru, a
         unei măsuri de retragere pe cale judiciară a dreptului de a conduce, iar dreptul de a conduce vehiculele din categoria D i‑a
         fost acordat abia după această retragere pe cale judiciară și după expirarea perioadei de interdicție a emiterii unui nou
         permis de conducere, stabilită concomitent cu retragerea dreptului.

      25      Trebuie adăugat că instanța de trimitere precizează că, deși permisul de conducere a fost emis de autoritățile cehe pentru
         vehiculele din categoria B înainte ca, în Germania, domnul Apelt să facă obiectul unei măsuri de retragere pe cale judiciară
         a dreptului de a conduce, această emitere a intervenit după ce permisul de conducere german a făcut obiectul unei măsuri de
         reținere de către organele de poliție germane, și atât această din urmă măsură, cât și măsura de retragere pe cale judiciară
         sunt justificate de motive existente la data emiterii, de către autoritățile cehe, a permisului de conducere pentru vehiculele
         din categoria B. În plus, instanța de trimitere face referire la faptul că locul de domiciliu al domnului Apelt menționat
         în acest din urmă permis este situat în Germania.

      26      Or, în conformitate cu articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 91/439, emiterea permisului de conducere este, printre
         altele, condiționată de existența domiciliului stabil sau de prezentarea de documente doveditoare din care să rezulte că studiază
         de minimum șase luni pe teritoriul statului membru care emite permisul de conducere.

      27      Prin urmare, pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, întrebarea adresată trebuie înțeleasă în sensul că aceasta
         urmărește, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (2), articolul 5 alineatul (1) litera (a), articolul 7
         alineatul (1) litera (b) și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439 se opun ca un stat membru gazdă să refuze
         recunoașterea unui permis de conducere pentru categoriile B și D emis de un alt stat membru, în primul rând, în cazul în care
         posesorul permisului de conducere a obținut un drept de conducere a vehiculelor din categoria B cu nerespectarea condiției
         privind domiciliul stabil și după ce permisul său de conducere emis de primul stat membru a făcut obiectul unei măsuri de
         reținere de către organele de poliție din acel prim stat membru, însă înainte de adoptarea, în primul stat membru menționat,
         a unei măsuri de retragere pe cale judiciară a dreptului de a conduce, și, în al doilea rând, în cazul în care posesorul respectivului
         permis de conducere a obținut dreptul de a conduce vehiculele din categoria D ulterior adoptării respectivei măsuri de retragere
         pe cale judiciară și după expirarea perioadei de interdicție a emiterii unui nou permis de conducere.

      28      Potrivit unei jurisprudențe consacrate, articolul 1 alineatul (2) din Directiva 91/439 prevede recunoașterea reciprocă, fără
         nicio formalitate, a permiselor de conducere emise de statele membre. Această dispoziție impune statelor membre o obligație
         clară și precisă, care nu lasă nicio marjă de apreciere în ceea ce privește măsurile care trebuie adoptate pentru a i se conforma
         (Hotărârea din 19 mai 2011, Grasser, C‑184/10, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 19 și jurisprudența citată).

      29      Statului membru care a emis permisul îi revine obligația de a verifica dacă sunt îndeplinite condițiile minime impuse de dreptul
         Uniunii, în special cele referitoare la domiciliu și la aptitudinea de a conduce, prevăzute la articolul 7 alineatul (1) din
         directiva menționată, și, în consecință, dacă este justificată emiterea unui permis de conducere (Hotărârea Grasser, citată
         anterior, punctul 20 și jurisprudența citată).

      30      Din moment ce autoritățile unui stat membru au emis un permis de conducere în conformitate cu articolul 1 alineatul (1) din
         Directiva 91/439, celelalte state membre nu au dreptul să verifice respectarea condițiilor de emitere prevăzute de această
         directivă. Astfel, deținerea unui permis de conducere emis de un stat membru trebuie considerată ca reprezentând dovada că,
         la momentul la care i‑a fost emis permisul, posesorul acestuia îndeplinea condițiile menționate (Hotărârea Grasser, citată
         anterior, punctul 21 și jurisprudența citată).

      31      Cu toate acestea, rezultă din Hotărârea din 20 noiembrie 2008, Weber (C‑1/07, Rep., p. 8571), că articolul 1 alineatul (2)
         și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439 trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru să
         refuze recunoașterea pe teritoriul său a dreptului de a conduce care rezultă dintr‑un permis de conducere emis într‑un alt
         stat membru unei persoane care face obiectul unei măsuri de retragere a dreptului de a conduce pe teritoriul primului stat
         membru, chiar în condițiile în care această retragere a fost pronunțată ulterior emiterii permisului menționat, din moment
         ce acesta a fost obținut în perioada în care era în vigoare o măsură de suspendare a permisului emis în primul stat membru
         și din moment ce atât măsura de suspendare, cât și măsura de retragere sunt justificate prin motive existente la data emiterii
         celui de al doilea permis de conducere.

      32      În acțiunea principală, măsura de retragere pe cale judiciară a dreptului de a conduce a fost pronunțată ulterior acordării
         domnului Apelt, de către autoritățile cehe, a unui permis de conducere pentru vehiculele din categoria B. Totuși, acest permis
         de conducere a fost emis în condițiile în care permisul de conducere acordat domnului Apelt, în Germania, făcea obiectul unei
         măsuri de reținere de către organele de poliție germane.

      33      Astfel cum a precizat instanța de trimitere, respectiva măsură de reținere poate fi considerată o măsură de suspendare prevăzută
         la articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439. Directiva menționată nu se opune, așadar, ca autoritățile germane
         să refuze recunoașterea, pe teritoriul acestora, a permisului de conducere acordat domnului Apelt de autoritățile cehe pentru
         vehiculele din categoria B, având în vedere că atât măsura de reținere luată de organele de poliție germane, cât și măsura
         de retragere pe cale judiciară sunt justificate de motive care existau la data emiterii acestui permis de conducere.

      34      În orice caz, trebuie amintit că rezultă din decizia de trimitere că domiciliul menționat în respectivul permis de conducere
         este situat în Germania. Or, nerespectarea condiției privind domiciliul stabil în sensul articolului 7 alineatul (1) litera
         (b) din Directiva 91/439 poate justifica, prin sine însăși, refuzul unui stat membru de a recunoaște permisul de conducere
         emis de un alt stat membru.

      35      Astfel, rezultă din jurisprudența Curții că articolul 1 alineatul (2), articolul 7 alineatul (1) litera (b), precum și articolul
         8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439 nu se opun ca un stat membru gazdă să refuze recunoașterea pe teritoriul său
         a permisului de conducere emis de un alt stat membru atunci când se constată, pe baza mențiunilor care figurează în respectivul
         permis, că nu a fost respectată condiția privind domiciliul stabil prevăzută la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din această
         directivă (Hotărârea Grasser, citată anterior, punctul 33).

      36      Prin urmare, autoritățile germane erau îndreptățite să refuze recunoașterea unui permis de conducere precum cel acordat domnului
         Apelt de către autoritățile cehe pentru vehiculele din categoria B.

      37      În ceea ce privește problema dacă un stat membru poate refuza recunoașterea unui permis de conducere precum cel acordat domnului
         Apelt de către autoritățile cehe pentru vehiculele din categoria D, trebuie arătat că din articolul 5 alineatul (1) litera
         (a) din Directiva 91/439 rezultă că un permis de conducere pentru vehiculele din categoria D nu poate fi acordat decât conducătorilor
         care au deja dreptul să conducă vehiculele din categoria B.

      38      Comisia susține că, având în vedere că cerințele necesare obținerii permisului de conducere pentru vehiculele din categoria
         D sunt mai stricte decât cele necesare obținerii permisului de conducere pentru vehiculele din categoria B, iar domnul Apelt
         a obținut un permis de conducere pentru vehiculele din categoria D ulterior perioadei de interdicție a solicitării unui nou
         permis de conducere, data obținerii unui permis de conducere pentru vehiculele din categoria B care figurează în respectivul
         permis pentru conducerea vehiculelor din categoria D nu poate afecta obligația de recunoaștere reciprocă a permiselor de conducere
         prevăzută de Directiva 91/439.

      39      Această argumentare nu poate fi reținută.

      40      Astfel, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din Directiva 91/439, un permis de conducere prevăzut la articolul 1
         autorizează conducerea vehiculelor din diferite categorii. În cadrul acestor categorii, un permis de conducere special poate
         fi emis pentru conducerea vehiculelor din diferite subcategorii, în conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din directiva
         menționată.

      41      În acest sens, un permis de conducere pentru vehiculele din categoria B autorizează conducerea autovehiculelor cu greutatea
         maximă autorizată de 3 500 de kilograme și care au maximum opt locuri, în afară de locul conducătorului auto. Un permis de
         conducere pentru vehiculele din categoria D autorizează, în schimb, conducerea autovehiculelor utilizate pentru transportul
         de persoane și care au mai mult de opt locuri, în afară de cel al conducătorului auto.

      42      Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 33 din concluzii, această repartizare pe categorii și subcategorii permite
         adaptarea, pentru fiecare dintre acestea, a condițiilor minime pentru emiterea unui permis de conducere.

      43      Mai precis, Directiva 91/439 prevede, în anexele II și III, o bază comună tuturor categoriilor de permise de conducere. Emiterea
         oricărui permis de conducere este subordonată satisfacerii condițiilor minime stabilite în această bază comună. De exemplu,
         astfel cum a arătat avocatul general la punctul 37 din concluzii, este vorba despre deținerea controlului suficient al vehiculului
         pentru a nu crea situații periculoase și pentru a reacționa corespunzător în cazul apariției acestor situații sau chiar despre
         respectarea distanței de siguranță dintre vehicule, a distanței de frânare și a ținutei de drum a vehiculului în cauză.

      44      În afara acestor condiții minime, există probe specifice la fiecare categorie, și în special la categoria D.

      45      În această privință, trebuie precizat că rezultă din partea I A punctul 1 al doilea paragraf din anexa II la Directiva 91/439
         că orice solicitant al unei categorii de permise de conducere care este deja posesor al unei alte categorii de permise de
         conducere poate fi dispensat de probele de control al cunoștințelor referitoare în special la dispozițiile legale în domeniul
         circulației rutiere.

      46      Rezultă astfel atât din conținutul, cât și din structura Directivei 91/439 că permisul de conducere pentru vehiculele din
         categoria B constituie o bază indispensabilă și prealabilă pentru obținerea unui permis de conducere a vehiculelor din categoria
         D.

      47      Prin urmare, ar fi contrar obiectivului de siguranță rutieră menționat în primul și în al patrulea considerent ale Directivei
         91/439 să nu i se permită unui stat membru gazdă să refuze recunoașterea unui permis de conducere pentru vehiculele din categoria
         D emis pe baza unui permis de conducere pentru vehiculele din categoria B afectat de o neregularitate care să justifice nerecunoașterea
         acestui din urmă permis.

      48      Prin urmare, trebuie constatat că în cazul în care un stat poate, în temeiul Directivei 91/439, să refuze recunoașterea valabilității
         unui permis de conducere pentru vehiculele din categoria B emis de autoritățile dintr‑un alt stat membru, acesta are de asemenea
         dreptul de a nu recunoaște valabilitatea unui permis de conducere pentru vehiculele din categoria D emis pe baza respectivului
         permis de conducere pentru vehiculele din categoria B.

      49      Întrucât permisul de conducere pentru vehiculele din categoria B acordat de autoritățile cehe domnului Apelt este afectat
         de neregularități care justifică nerecunoașterea sa, articolul 1 alineatul (2), articolul 5 alineatul (1) litera (a), articolul
         7 alineatul (1) litera (b) și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439 nu se opun ca autoritățile germane să
         refuze de asemenea recunoașterea permisului de conducere pentru vehiculele din categoria D acordat de autoritățile cehe domnului
         Apelt pe baza permisului său de conducere pentru categoria B.

      50      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 1 alineatul (2), articolul 5 alineatul
         (1) litera (a), articolul 7 alineatul (1) litera (b) și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439 nu se opun
         ca un stat membru gazdă să refuze recunoașterea unui permis de conducere pentru categoriile B și D emis de un alt stat membru,
         în primul rând, în cazul în care posesorul permisului de conducere a obținut un drept de conducere a vehiculelor din categoria
         B cu nerespectarea condiției privind domiciliul stabil și după ce permisul său de conducere emis de primul stat membru a făcut
         obiectul unei măsuri de reținere de către organele de poliție din acel prim stat membru, însă înainte de adoptarea, în primul
         stat membru menționat, a unei măsuri de retragere pe cale judiciară a dreptului de a conduce, și, în al doilea rând, în cazul
         în care posesorul respectivului permis de conducere a obținut dreptul de a conduce vehiculele din categoria D ulterior adoptării
         respectivei măsuri de retragere pe cale judiciară și după expirarea perioadei de interdicție a emiterii unui nou permis de
         conducere.

       Cu privire la a doua întrebare
      51      Întrucât faptele din acțiunea principală s‑au desfășurat în anii 2006 și 2007 și, prin urmare, înainte ca articolul 11 alineatul
         (4) din Directiva 2006/126 să fie aplicabil, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      52      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Articolul 1 alineatul (2), articolul 5 alineatul (1) litera (a), articolul 7 alineatul (1) litera (b) și articolul 8 alineatele
            (2) și (4) din Directiva 91/439/CEE a Consiliului din 29 iulie 1991 privind permisele de conducere, astfel cum a fost modificată
            prin Directiva 2000/56/CE a Comisiei din 14 septembrie 2000, nu se opun ca un stat membru gazdă să refuze recunoașterea unui
            permis de conducere pentru categoriile B și D emis de un alt stat membru, în primul rând, în cazul în care posesorul permisului
            de conducere a obținut un drept de conducere a vehiculelor din categoria B cu nerespectarea condiției privind domiciliul stabil
            și după ce permisul său de conducere emis de primul stat membru a făcut obiectul unei măsuri de reținere de către organele
            de poliție din acel prim stat membru, însă înainte de adoptarea, în primul stat membru menționat, a unei măsuri de retragere
            pe cale judiciară a dreptului de a conduce, și, în al doilea rând, în cazul în care posesorul respectivului permis de conducere
            a obținut dreptul de a conduce vehiculele din categoria D ulterior adoptării respectivei măsuri de retragere pe cale judiciară
            și după expirarea perioadei de interdicție a emiterii unui nou permis de conducere.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 20 septembrie 2016.#Ledra Advertising Ltd și alții împotriva Comisiei Europene și a Băncii Centrale Europene (BCE).#Recurs – Program de susținere a stabilității Republicii Cipru – Protocolul de acord din 26 aprilie 2013 privind condițiile specifice de politică economică încheiat între Republica Cipru și Mecanismul European de Stabilitate – Atribuțiile Comisiei Europene și ale Băncii Centrale Europene – Răspunderea extracontractuală a Uniunii Europene – Articolul 340 al doilea paragraf TFUE – Condiții – Obligația de a asigura compatibilitatea acestui protocol de acord cu dreptul Uniunii.#Cauzele conexate C-8/15 P-C-10/15 P.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      20 septembrie 2016 (
            *1
         )
      [Text îndreptat prin Ordonanța din 20 decembrie 2017]
      „Recurs – Program de susținere a stabilității Republicii Cipru – Protocolul de acord din 26 aprilie 2013 privind condițiile specifice de politică economică încheiat între Republica Cipru și Mecanismul European de Stabilitate – Atribuțiile Comisiei Europene și ale Băncii Centrale Europene – Răspunderea extracontractuală a Uniunii Europene – Articolul 340 al doilea paragraf TFUE – Condiții – Obligația de a asigura compatibilitatea acestui protocol de acord cu dreptul Uniunii”
      În cauzele conexate C‑8/15 P‑C‑10/15 P,
      având ca obiect trei recursuri formulate în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introduse la 9 ianuarie 2015,

         Ledra Advertising Ltd, cu sediul în Nicosia (Cipru) (C‑8/15 P),

         Andreas Eleftheriou, cu domiciliul în Limassol (Cipru) (C‑9/15 P),

         Eleni Eleftheriou, cu domiciliul în Limassol (C‑9/15 P),

         Lilia Papachristofi, cu domiciliul în Limassol (C‑9/15 P),

         Christos Theophilou, cu domiciliul în Nicosia (C‑10/15 P),

         Eleni Theophilou, cu domiciliul în Nicosia (C‑10/15 P),
      reprezentați de A. Paschalides, dikigoros, de A. Paschalidou, barrister, și de A. Riza, QC, mandatat de C. Paschalides, solicitor,
      recurenți,
      celelalte părți din procedură fiind:

         Comisia Europeană, reprezentată de J.‑P. Keppenne și de M. Konstantinidis, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      [Astfel cum a fost îndreptat prin Ordonanța din 20 decembrie 2017] Banca Centrală Europeană (BCE), reprezentată de G. Várhelyi, de K. Laurinavičius și de O. Heinz, în calitate de agenți, asistați de H.‑G. Kamann, Rechtsanwalt,
      pârâte în primă instanță,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnul A. Tizzano, vicepreședinte, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev (raportor) și D. Šváby, președinți de cameră, domnii A. Rosas și E. Juhász, doamnele M. Berger și A. Prechal și domnii E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, M. Vilaras și E. Regan, judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: domnul I. Illéssy, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 februarie 2016,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 aprilie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin recursurile formulate, Ledra Advertising Ltd, în cauza C‑8/15 P, domnul Andreas Eleftheriou, doamnele Eleni Eleftheriou și Lilia Papachristofi, în cauza C‑9/15 P, precum și domnul Christos Theophilou și doamna Eleni Theophilou, în cauza C‑10/15 P, solicită anularea Ordonanțelor Tribunalului Uniunii Europene din 10 noiembrie 2014, Ledra Advertising/Comisia și BCE (T‑289/13, EU:T:2014:981), Eleftheriou și Papachristofi/Comisia și BCE (T‑291/13, nepublicată, EU:T:2014:978) și, respectiv, Theophilou/Comisia și BCE (T‑293/13, nepublicată, EU:T:2014:979) (denumite în continuare, împreună, „ordonanțele atacate”), prin intermediul cărora Tribunalul a declarat în parte inadmisibile și în parte nefondate acțiunile acestora având ca obiect, în primul rând, anularea punctelor 1.23-1.27 din Protocolul de acord privind condițiile specifice de politică economică încheiat între Republica Cipru și Mecanismul European de Stabilitate (MES) la 26 aprilie 2013 (denumit în continuare „Protocolul de acord din 26 aprilie 2013”) și, în al doilea rând, repararea prejudiciului invocat de recurenți care a rezultat din includerea punctelor respective în acest protocol de acord și dintr‑o încălcare a obligației de supraveghere a Comisiei Europene.

         Cadrul juridic

            Tratatul MES

               2

               La 2 februarie 2012 a fost încheiat la Bruxelles (Belgia) Tratatul de instituire a Mecanismului European de Stabilitate între Regatul Belgiei, Republica Federală Germania, Republica Estonia, Irlanda, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Republica Italiană, Republica Cipru, Marele Ducat al Luxemburgului, Malta, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Republica Portugheză, Republica Slovenia, Republica Slovacă și Republica Finlanda (denumit în continuare „Tratatul MES”). Acest tratat a intrat în vigoare la 27 septembrie 2012.

               3

               Considerentul (1) al Tratatului MES are următorul cuprins:
               „Consiliul European a stabilit la 17 decembrie 2010 că este necesar ca statele membre din zona euro să instituie un mecanism permanent de stabilitate. Mecanismul European de Stabilitate (MES) își va asuma rolul atribuit în prezent Fondului european de stabilitate financiară (FESF) și Mecanismului european de stabilizare financiară (MESF), furnizând, în măsura necesară, o asistență financiară statelor membre din zona euro.”

               4

               Conform articolelor 1 și 2 și articolului 32 alineatul (2) din tratatul menționat, părțile contractante, și anume statele membre a căror monedă este euro, instituie între ele o instituție financiară internațională, MES, care are personalitate juridică.

               5

               Articolul 4 alineatele (1) și (3) și alineatul (4) primul paragraf din Tratatul MES prevede:
               „(1)   MES are un consiliu al guvernatorilor și un consiliu de administrație, precum și un director general și efectivele considerate necesare.
               […]
               (3)   Adoptarea unei decizii de comun acord presupune unanimitatea membrilor participanți la vot. Abținerile nu împiedică adoptarea unei decizii de comun acord.
               (4)   Prin derogare de la alineatul (3), se utilizează o procedură de vot de urgență atunci când atât Comisia, cât și [Banca Centrală Europeană (BCE)] consideră că neadoptarea urgentă a unei decizii privind acordarea sau punerea în aplicare a unui sprijin financiar, astfel cum este definit la articolele 13-18, ar pune în pericol sustenabilitatea economică și financiară a zonei euro. […]”

               6

               Articolul 5 alineatul (3) din Tratatul MES prevede că „[m]embrul Comisiei Europene însărcinat cu problemele economice și monetare și președintele [Băncii Centrale Europene], precum și președintele Eurogrupului (dacă nu este el însuși președinte sau guvernator) pot participa la reuniunile consiliului guvernatorilor [MES] în calitate de observatori”.

               7

               Articolul 6 alineatul (2) din Tratatul MES prevede că „atât [m]embrul Comisiei Europene însărcinat cu problemele economice și monetare, cât și președintele BCE pot desemna un observator [în consiliul de administrație al MES]”.

               8

               Articolul 12 din Tratatul MES definește principiile cărora le este supus sprijinul pentru stabilitate și prevede, la alineatul (1), cele ce urmează:
               „Dacă este indispensabil pentru a menține stabilitatea financiară a zonei euro în ansamblu și a statelor sale membre, MES poate furniza unui membru al MES un sprijin pentru stabilitate, care va face obiectul unei stricte condiționări adaptate instrumentului de asistență financiară ales. Această condiționare poate lua forma, printre altele, a unui program de ajustare macroeconomică sau a obligației de a continua respectarea condițiilor de eligibilitate prestabilite.”

               9

               Procedura de acordare a unui sprijin pentru stabilitate în favoarea unui membru al MES este descrisă la articolul 13 din Tratatul MES în următorii termeni:
               „(1)   Un membru al MES poate adresa o cerere de sprijin pentru stabilitate președintelui consiliului guvernatorilor. Această cerere indică instrumentul sau instrumentele de asistență financiară care trebuie avute în vedere. După primirea acestei cereri, președintele consiliului guvernatorilor însărcinează Comisia Europeană, în colaborare cu BCE:

                        (a)

                        să evalueze existența unui risc pentru stabilitatea financiară a zonei euro în ansamblu sau a statelor sale membre, cu condiția ca BCE să nu fi depus deja o analiză în temeiul articolului 18 alineatul (2);

                        (b)

                        să evalueze sustenabilitatea datoriei publice. Atunci când este util și posibil, este de dorit ca această evaluare să fie efectuată în colaborare cu [Fondul Monetar Internațional (FMI)];

                        (c)

                        să evalueze necesitățile reale sau potențiale de finanțare ale membrului MES vizat.

                  (2)   Pe baza cererii membrului MES și a evaluării prevăzute la alineatul (1), consiliul guvernatorilor poate decide acordarea, în principiu, a unui sprijin pentru stabilitatea membrului MES vizat sub forma unei facilități de asistență financiară.
               (3)   În cazul în care adoptă o decizie în temeiul alineatului (2), consiliul guvernatorilor însărcinează Comisia Europeană – în colaborare cu BCE și, atunci când este posibil, împreună cu FMI – să negocieze cu membrul MES vizat un protocol de acord care să definească în mod precis condiționarea care însoțește această facilitate de asistență financiară. Conținutul protocolului de acord ține cont de gravitatea deficiențelor care trebuie remediate și de instrumentul de asistență financiară ales. În paralel, directorul general al MES pregătește o propunere de acord privind facilitatea de asistență financiară, precizând modalitățile și condițiile financiare ale asistenței, precum și instrumentele alese, care va fi adoptată de consiliul guvernatorilor.
               Protocolul de acord trebuie să fie pe deplin compatibil cu măsurile de coordonare a politicilor economice prevăzute de [Tratatul FUE], în special cu orice act de drept al Uniunii Europene, inclusiv orice aviz, avertisment, recomandare sau decizie care se adresează membrului MES vizat.
               (4)   Comisia Europeană semnează în numele MES protocolul de acord, în măsura în care acesta respectă condițiile prevăzute la alineatul (3) și a fost aprobat de consiliul guvernatorilor.
               (5)   Consiliul de administrație aprobă acordul privind facilitatea de asistență financiară care precizează aspectele financiare ale sprijinului pentru stabilitate care trebuie acordat, precum și, dacă este cazul, modalitățile de plată a primei tranșe a asistenței.
               […]
               (7)   Comisia Europeană – în colaborare cu BCE și, atunci când este posibil, împreună cu FMI – are sarcina de a asigura respectarea condiționării de care este însoțită facilitatea de asistență financiară.”

            Protocolul de acord din 26 aprilie 2013

               10

               Sub titlul „Restructurarea și rezoluția Cyprus Popular Bank și a Bank of Cyprus”, punctele 1.23-1.27 din Protocolul de acord din 26 aprilie 2013 (denumite în continuare „punctele în litigiu”) sunt redactate după cum urmează:

                        „1.23.

                        Examinarea valorii financiare și contabile deja menționată a arătat că cele două bănci cele mai mari din Cipru erau insolvabile. Pentru a soluționa această situație, guvernul a pus în aplicare un plan de rezoluție și de restructurare de mare amploare. Pentru evitarea acumulării de dezechilibre viitoare și restabilirea viabilității sectorului, cu prezervarea în același timp a concurenței, a fost adoptată o strategie care cuprinde patru aspecte și nu implică utilizarea banilor contribuabililor.

                        1.24.

                        În primul rând, toate activele (inclusiv împrumuturile în domeniul transportului maritim) și pasivele referitoare la Grecia, estimate la 16,4 și, respectiv, la 15 miliarde de euro, potrivit ipotezei defavorabile, au fost cedate. Activele și pasivele grecești au fost dobândite de Piraeus Bank, a cărei restructurare va fi în sarcina autorităților elene. Cesiunea a fost efectuată în temeiul unui acord semnat la 26 martie 2013. Întrucât valoarea contabilă a activelor se ridică la 19,2 miliarde de euro, această cesiune a permis reducerea substanțială a expunerii reciproce dintre Grecia și Cipru.

                        1.25.

                        În ceea ce privește sucursala [Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd (denumită în continuare «Cyprus Popular Bank»)] din Regatul Unit, toate depozitele au fost transferate la filiala britanică a [Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd (denumită în continuare «Bank of Cyprus»)]. Activele asociate au fost integrate în cadrul Bank of Cyprus.

                        1.26.

                        În al doilea rând, Bank of Cyprus preia – prin intermediul unei proceduri de cumpărare și de absorbție – activele cipriote ale Cyprus Popular Bank, la justa lor valoare, precum și depozitele sale asigurate și expunerea sa la aportul urgent de lichidități, la valoarea lor nominală. Depozitele neasigurate ale Cyprus Popular Bank vor fi menținute în cadrul fostei entități. Scopul urmărit este ca valoarea activelor cedate să fie mai mare decât cea a pasivelor cedate, astfel încât diferența să corespundă recapitalizării Bank of Cyprus de către Cyprus Popular Bank în procent de 9 % din activele ponderate în funcție de riscurile care au fost cedate. Bank of Cyprus face obiectul unei recapitalizări astfel încât să atingă, la sfârșitul programului, o cotă minimă de fonduri proprii de 9 %, potrivit ipotezei nefavorabile a testului de rezistență, ceea ce ar trebui să contribuie la restabilirea încrederii și la normalizarea condițiilor de finanțare. Conversia a 37,5 % din depozitele neasigurate deținute în cadrul Bank of Cyprus în acțiuni de categoria A, cu drept de vot deplin și drepturi la dividende, furnizează cea mai mare parte a nevoilor de capital, cu un aport suplimentar de capitaluri proprii din partea fostei entități a Cyprus Popular Bank. O parte a depozitelor neasigurate rămase ale Bank of Cyprus vor fi înghețate temporar.

                        1.27.

                        În al treilea rând, pentru a asigura că obiectivele capitalizării vor fi atinse, se va efectua o evaluare independentă mai detaliată și actualizată a activelor Bank of Cyprus și ale Cyprus Popular Bank, în conformitate cu cerințele cadrului pentru rezoluția bancară, până la sfârșitul lunii iunie 2013. În acest scop, termenii de referință ai exercițiului de evaluare independentă vor fi stabiliți cel târziu până la jumătatea lunii aprilie 2013, cu consultarea Comisiei Europene, a BCE și a FMI. După această evaluare, se va efectua, dacă este necesar, o conversie adițională a depozitelor neasigurate în acțiuni de categoria A, astfel încât să se asigure ca obiectivul privind un nivel minim de capitaluri proprii de 9 % în condiții de criză să poată fi atins la sfârșitul programului. În cazul în care Bank of Cyprus va trebui să fie supracapitalizată în raport cu acest obiectiv, se va proceda la o cumpărare de acțiuni în vederea rambursării depunătorilor din cuantumul corespunzător supracapitalizării.”

            Dreptul național

               11

               În temeiul punctului 3 (1) și al punctului 5 (1) din O peri exiyiansis pistotikon kai allon idrimaton nomos (Legea privind reorganizarea instituțiilor de credit și a altor instituții) din 22 martie 2013 [EE, anexa I (I), nr. 4379, 22.3.2013, denumită în continuare „Legea din 22 martie 2013”], Kentriki Trapeza tis Kyprou (Banca Centrală a Ciprului, denumită în continuare „BCC”) a fost însărcinată cu reorganizarea instituțiilor vizate de legea menționată împreună cu Ypourgeio Oikonomikon (Ministerul Finanțelor). În acest scop, punctul 12 (1) din Legea din 22 martie 2013 prevede, pe de o parte, că BCC poate restructura, prin intermediul unui decret, datoriile și obligațiile unei instituții supuse unei proceduri de rezoluție, inclusiv prin reducerea, modificarea, reeșalonarea sau novația capitalului nominal sau a soldului oricăror creanțe existente sau viitoare asupra acestei instituții sau prin intermediul unei conversiuni a titlurilor de datorie în fonduri proprii. Acest punct prevede, pe de altă parte, că „depozitele garantate”, în sensul punctului 2 al cincilea paragraf din Legea din 22 martie 2013, sunt excluse de la aceste măsuri. Părțile nu contestă că este vorba despre depozite mai mici de 100000 de euro.

               12

               To peri diasosis me idia mesa tis Trapezas Kyprou Dimosias Etaireias Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No. 103 [Decretul din 2013 privind reorganizarea prin mijloace proprii a Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd, actul administrativ cu caracter normativ nr. 103, EE, anexa III(I), nr. 4645, 29.3.2013, p. 769, denumit în continuare „Decretul nr. 103”] prevede o recapitalizare a Bank of Cyprus, pe cheltuiala, printre altele, a depunătorilor negarantați, a acționarilor și a creditorilor obligatari ai acesteia, pentru a putea continua să furnizeze servicii bancare. Astfel, depozitele negarantate au fost convertite în acțiuni ale Bank of Cyprus (37,5 % din fiecare depozit negarantat), în titluri convertibile de Bank of Cyprus fie în acțiuni, fie în depozite (22,5 % din fiecare depozit negarantat) și în titluri care pot fi convertite în depozite de BCC (40 % din fiecare depozit negarantat). Decretul respectiv, în conformitate cu punctul 10 din acesta, a intrat în vigoare la 29 martie 2013, la ora 6.

               13

               Dispozițiile coroborate ale punctelor 2 și 5 din to Peri tis Polisis Orismenon Ergasion tis Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No. 104 [Decretul din 2013 privind vânzarea anumitor activități ale Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd, actul administrativ cu caracter normativ nr. 104, EE, anexa III(I), nr. 4645, 29.3.2013, p. 781, denumit în continuare „Decretul nr. 104”] prevăd, până la 29 martie 2013, la ora 6.10, transferul anumitor elemente din activul și din pasivul Cyprus Popular Bank către Bank of Cyprus, inclusiv depozitele mai mici de 100000 de euro. Depozitele mai mari de 100000 de euro au fost menținute la Cyprus Popular Bank, în așteptarea lichidării acesteia.

         Istoricul litigiilor

               14

               În cursul primelor luni ale anului 2012, anumite bănci cu sediul în Cipru, printre care Cyprus Popular Bank și Bank of Cyprus, au întâmpinat dificultăți financiare. Republica Cipru a considerat atunci necesară recapitalizarea acestora și a prezentat în această privință președintelui Eurogrupului o cerere de asistență financiară din partea FESF sau a MES.

               15

               Prin declarația din 27 iunie 2012, Eurogrupul a arătat că asistența financiară solicitată urma să fie furnizată fie de FESF, fie de MES, în cadrul unui program de ajustare macroeconomică care urma să se concretizeze într‑un protocol de acord a cărui negociere urma să fie purtată, pe de o parte, de Comisie împreună cu BCE și cu FMI și, pe de altă parte, de autoritățile cipriote.

               16

               Republica Cipru și celelalte state membre a căror monedă este euro au ajuns la un acord politic cu privire la proiectul de protocol de acord în luna martie 2013. Prin declarația din 16 martie 2013, Eurogrupul a salutat acest acord și a menționat anumite măsuri de ajustare prevăzute, printre care crearea unei taxe pe depozitele bancare. Eurogrupul a arătat că, având în vedere acest context, consideră că acordarea unei asistențe financiare susceptibile să asigure stabilitatea financiară a Ciprului și a zonei euro este, în principiu, justificată și a invitat părțile interesate să accelereze negocierile în curs.

               17

               La 18 martie 2013, Republica Cipru a dispus închiderea băncilor în zilele de 19 și de 20 martie 2013. Autoritățile cipriote au decis să proroge închiderea băncilor până la data de 28 martie 2013 pentru a evita retrageri masive la ghișee.

               18

               La 19 martie 2013, Parlamentul cipriot a respins proiectul de lege al guvernului cipriot referitor la crearea unei taxe pe toate depozitele bancare din Cipru. Parlamentul a adoptat, ulterior, Legea din 22 martie 2013.

               19

               Prin declarația din 25 martie 2013, Eurogrupul a arătat că a ajuns la un acord cu autoritățile cipriote în privința elementelor esențiale ale unui viitor program macroeconomic de ajustare care are susținerea tuturor statelor membre a căror monedă este euro, precum și a Comisiei, a BCE și a FMI. În plus, Eurogrupul a salutat planurile de restructurare a sectorului financiar menționate în anexa la această declarație.

               20

               La 25 martie 2013, guvernatorul BCC a supus Bank of Cyprus și Cyprus Popular Bank unei proceduri de reorganizare. La 29 martie 2013, au fost publicate în acest scop Decretele nr. 103 și nr. 104 în temeiul Legii din 22 martie 2013.

               21

               La momentul intrării în vigoare a acestor decrete, recurenții erau titularii unor depozite la Bank of Cyprus sau la Cyprus Popular Bank. Aplicarea măsurilor prevăzute de decretele menționate a provocat o reducere substanțială a valorii acestor depozite, al cărei cuantum exact a fost indicat de recurenți.

               22

               Cu ocazia reuniunii din 24 aprilie 2013, consiliul guvernatorilor MES:

                        –

                        a decis să acorde Republicii Cipru un sprijin pentru stabilitate sub forma unei facilități de asistență financiară, în conformitate cu propunerea directorului general al MES;

                        –

                        a aprobat proiectul de protocol de acord negociat de Comisie, în colaborare cu BCE și cu FMI, și de Republica Cipru;

                        –

                        a însărcinat Comisia să semneze acest protocol în numele MES.

               23

               Protocolul de acord din 26 aprilie 2013 a fost semnat de ministrul de finanțe al Republicii Cipru, de guvernatorul BCC și de domnul O. Rehn, vicepreședintele Comisiei, în numele MES.

               24

               La 8 mai 2013, consiliul de administrație al MES a aprobat acordul referitor la facilitatea de asistență financiară, precum și o propunere referitoare la modalitățile de plată a unei prime tranșe de ajutor către Republica Cipru. Această tranșă a fost împărțită în două plăți efectuate la 13 mai 2013 (2 miliarde de euro) și, respectiv, la 26 iunie 2013 (1 miliard de euro). O a doua tranșă de ajutor, în cuantum de 1,5 miliarde de euro, a fost plătită la 27 septembrie 2013.

         Procedurile în fața Tribunalului și ordonanțele atacate

               25

               Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 24 mai 2013, reclamanții au introdus trei acțiuni având ca obiect:

                        –

                        obligarea Comisiei și a BCE la plata unei despăgubiri echivalente cu diminuarea valorii depozitelor acestora;

                        –

                        „în plus și/sau în subsidiar”, anularea punctelor în litigiu și

                        –

                        examinarea urgentă a acțiunii și, până la această examinare, adoptarea „măsurilor provizorii necesare în temeiul articolului [279 TFUE] pentru prezervarea poziției [acestora] […] fără a afecta însă sprijinul pentru stabilitate acordat [Republicii Cipru]”.

               26

               Prin înscrisuri separate, depuse la grefa Tribunalului la 24 septembrie și, respectiv, la 1 octombrie 2013, Comisia și BCE au ridicat excepții de inadmisibilitate în temeiul articolului 114 din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

               27

               Prin ordonanțele atacate, Tribunalul a respins acțiunile în ansamblul lor ca fiind, în parte, inadmisibile și, în parte, vădit nefondate.

         Concluziile părților

               28

               Recurenții solicită Curții:

                        –

                        anularea ordonanțelor atacate cu privire la primele două capete de cerere în procedura în primă instanță, și anume cererea de despăgubire și/sau cererea de anulare a punctelor în litigiu, și

                        –

                        trimiterea cauzelor la Tribunal spre rejudecare.

               29

               Comisia și BCE solicită Curții:

                        –

                        respingerea recursurilor și

                        –

                        obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată.

               30

               Prin Decizia președintelui Curții din 21 august 2015, cauzele C‑8/15 P‑C‑10/15 P au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii.

         Cu privire la recursuri

               31

               În susținerea recursurilor formulate, recurenții invocă un motiv întemeiat pe erori săvârșite de Tribunal în cadrul aprecierii condițiilor pentru angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii.

               32

               Comisia și BCE pun concluzii în sensul inadmisibilității recursurilor și adaugă că, în orice caz, motivul invocat în susținerea recursurilor trebuie să fie respins ca nefondat.

            Cu privire la admisibilitate

               33

               Comisia și BCE invocă inadmisibilitatea recursurilor pentru faptul că recurenții s‑ar limita în esență să reproducă motivele și argumentele pe care le‑au prezentat deja în fața Tribunalului și că aceștia contestă aprecierile de natură factuală efectuate de Tribunal în ceea ce privește diversele elemente de probă prezentate.

               34

               În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 256 TFUE și cu articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recursul se limitează la chestiuni de drept și trebuie să fie întemeiat pe motive care privesc necompetența Tribunalului, neregularități ale procedurii în fața Tribunalului care aduc atingere intereselor recurentului sau încălcarea dreptului Uniunii de către Tribunal (a se vedea în special Hotărârea din 4 septembrie 2014Spania/Comisia, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, punctul 42 și jurisprudența citată).

               35

               În plus, din articolul 256 TFUE și din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții, precum și din articolul 168 alineatul (1) litera (d) și din articolul 169 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții rezultă că un recurs trebuie să indice cu precizie elementele criticate din hotărârea a cărei anulare se solicită, precum și argumentele juridice care susțin în mod concret această cerere (a se vedea în special Hotărârea din 4 iulie 2000, Bergaderm și Goupil/Comisia, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, punctul 34, și Hotărârea din 4 septembrie 2014, Spania/Comisia, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, punctul 43).

               36

               În special, la articolul 169 alineatul (2) din acest regulament se impune ca motivele și argumentele de drept invocate să identifice cu precizie aspectele din motivarea deciziei Tribunalului care sunt contestate.

               37

               Prin urmare, nu îndeplinește cerințele de motivare ce rezultă din aceste dispoziții un recurs care se limitează la a repeta sau la a reproduce textual motivele și argumentele care au fost prezentate în fața Tribunalului, inclusiv cele întemeiate pe fapte respinse expres de această instanță. Astfel, un asemenea recurs constituie în realitate o cerere prin care se urmărește o simplă reexaminare a cererii introductive depuse la Tribunal, ceea ce nu este de competența Curții (a se vedea Hotărârea din 4 septembrie 2014, Spania/Comisia, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, punctul 44 și jurisprudența citată).

               38

               Cu toate acestea, din moment ce un recurent contestă interpretarea sau aplicarea dreptului Uniunii de către Tribunal, aspectele de drept analizate în primă instanță pot fi rediscutate în cadrul unui recurs. Într‑adevăr, dacă un recurent nu ar putea să se bazeze astfel în recurs pe motive și pe argumente utilizate deja în fața Tribunalului, procedura recursului ar fi lipsită de o parte din sensul său (a se vedea Hotărârea din 4 septembrie 2014, Spania/Comisia, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, punctul 45 și jurisprudența citată).

               39

               În speță, recurenții urmăresc să demonstreze, prin intermediul motivului invocat, lipsa sau insuficiența motivării ordonanțelor atacate și să conteste răspunsul dat în mod expres de Tribunal unor probleme de drept, care pot face obiectul unui control al Curții în cadrul unui recurs.

               40

               În plus, deși este adevărat că structura argumentației dezvoltate de recurenți în recursurile lor este lipsită de rigoare, trebuie să se constate totuși că, în conformitate cu articolul 169 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, în cadrul acesteia sunt identificate aspectele contestate din motivarea ordonanțelor atacate, precum și argumentele de drept care permit Curții să efectueze propriul control de legalitate.

               41

               În consecință, recursurile sunt admisibile.

            Cu privire la fond

         Argumentarea recurenților

               42

               Recurenții reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept întrucât s‑a limitat să statueze, la punctul 45 din ordonanțele atacate, că atribuțiile încredințate Comisiei și BCE nu presupuneau exercitarea vreunei puteri decizionale proprii. Procedând astfel, Tribunalul nu ar fi respectat articolul 13 alineatul (4) din Tratatul MES, ignorând împrejurarea că Comisia a semnat Protocolul de acord din 26 aprilie 2013, deși acesta din urmă ar conține o condiție nelegală. Astfel, adevărații responsabili pentru recapitalizarea internă a băncilor cipriote vizate ar fi Comisia și BCE.

               43

               În această privință, recurenții arată că au susținut în fața Tribunalului că adevărata cauză a reducerii valorii depozitelor lor consta în condițiile care însoțeau facilitatea de asistență financiară furnizată Republicii Cipru și în modul în care aceste condiții au fost impuse de Comisie și de BCE. Astfel, acest stat membru ar fi fost constrâns de Comisie și de BCE să adopte Decretele nr. 103 și 104, sub egida funcționarilor instituțiilor menționate care au intervenit de urgență în acest scop. Recurenții precizează în această privință că Republica Cipru a depus o cerere de asistență financiară pentru a recapitaliza Cyprus Popular Bank și Bank of Cyprus, iar nu pentru a proceda la rezoluția acestora prin intermediul utilizării premature a unui instrument de recapitalizare internă. Potrivit recurenților, poziția inițială a Comisiei și a BCE era, în schimb, că trebuia să se recurgă la acest instrument.

               44

               Recurenții reproșează Tribunalului că nu a răspuns la argumentele lor prin care urmăreau să demonstreze caracterul determinant al rolului jucat de instituțiile menționate în cadrul adoptării Protocolului de acord din 26 aprilie 2013 și, în consecință, în realizarea prejudiciului financiar legat de recapitalizarea Bank of Cyprus și de rezoluția Cyprus Popular Bank.

               45

               Recurenții susțin de asemenea că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în cadrul examinării argumentului lor potrivit căruia Comisia nu s‑a asigurat că Protocolul de acord din 26 aprilie 2013 este compatibil cu dreptul Uniunii.

               46

               Recurenții reproșează astfel Tribunalului că nu a luat în considerare în mod adecvat pretinsa inacțiune a Comisiei, cu toate că, potrivit punctului 164 din Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), competențele atribuite Comisiei prin Tratatul MES îi permit, astfel cum prevede articolul 13 alineatele (3) și (4) din acesta, să asigure compatibilitatea cu dreptul Uniunii a protocoalelor de acord încheiate de MES și cu toate că, potrivit punctului 174 din această hotărâre, în temeiul articolului 13 alineatul (3) din acest tratat, protocolul de acord care este negociat cu statul membru care a solicitat un sprijin pentru stabilitate trebuie să fie pe deplin compatibil cu dreptul Uniunii. Astfel, Curtea ar fi arătat că condiționarea care însoțește facilitatea de asistență financiară trebuie să fie conformă cu dreptul Uniunii.

               47

               Or, aplicarea unei măsuri de recapitalizare internă precum cea care figurează la punctele în litigiu ar constitui o încălcare vădită a dreptului de proprietate contrară articolului 17 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) și articolului 1 din Protocolul adițional nr. 1 la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950.

               48

               Comisia și BCE contestă temeinicia motivelor prezentate de recurenți.

         Aprecierea Curții

               49

               Prin intermediul motivului invocat, recurenții contestă aprecierea efectuată de Tribunal cu privire la rolul Comisiei și al BCE în cadrul adoptării Protocolului de acord din 26 aprilie 2013. Aceștia susțin în special că instituțiile menționate sunt adevărații autori ai recapitalizării interne efectuate în Cipru și că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în cadrul examinării argumentului lor potrivit căruia Comisia nu s‑a asigurat că Protocolul de acord din 26 aprilie 2013 este compatibil cu dreptul Uniunii.

               50

               Acest motiv vizează, pe de o parte, punctele 44-47 din ordonanțele atacate, în care Tribunalul a arătat că Comisia și BCE nu se aflau la originea adoptării Protocolului de acord din 26 aprilie 2013 și, prin urmare, s‑a declarat necompetent pentru a se pronunța asupra acțiunilor în despăgubire în măsura în care acestea erau întemeiate pe nelegalitatea punctelor în litigiu. Pe de altă parte, motivul respectiv vizează punctele 48-54 din ordonanțele atacate, în care Tribunalul a statuat în esență că recurenții nu au demonstrat că prejudiciul pe care apreciază că l‑au suferit a fost cauzat prin încălcarea de către Comisie a unei pretinse obligații de a garanta compatibilitatea Protocolului de acord din 26 aprilie 2013 cu dreptul Uniunii.

               51

               Tribunalul a arătat, la punctul 44 din ordonanțele atacate, că protocolul de acord menționat a fost adoptat împreună de MES și de Republica Cipru și că, astfel cum rezultă din articolul 13 alineatul (4) din Tratatul MES, Comisia a semnat protocolul de acord numai în numele MES. În continuare, întemeindu‑se pe punctul 161 din Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), Tribunalul a amintit la punctul 45 din ordonanțele menționate că, deși Tratatul MES conferă Comisiei și BCE anumite sarcini legate de realizarea obiectivelor acestui tratat, pe de o parte, atribuțiile încredințate Comisiei și BCE în cadrul Tratatului MES nu presupun nicio putere decizională proprie și, pe de altă parte, activitățile exercitate de aceste două instituții în cadrul acestui tratat nu angajează decât MES.

               52

               În această privință, trebuie amintit că, astfel cum reiese din declarația Eurogrupului din 27 iunie 2012, Comisia și BCE au fost însărcinate să negocieze cu autoritățile cipriote un program de ajustare macroeconomică care trebuia să se concretizeze într‑un protocol de acord. Prin participarea la negocierile cu autoritățile cipriote, prin punerea la dispoziție a expertizei lor tehnice, prin furnizarea de consultanță și prin propunerea de orientări, Comisia și BCE au acționat în limitele competențelor care le‑au fost încredințate prin articolul 13 alineatul (3) din Tratatul MES. Or, o participare a Comisiei și a BCE, astfel cum prevede dispoziția menționată, la procedura care a condus la semnarea Protocolului de acord din 26 aprilie 2013 nu permite calificarea acestuia drept act care le este imputabil.

               53

               Astfel, după cum a subliniat Curtea la punctul 161 din Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), atribuțiile încredințate Comisiei și BCE în cadrul Tratatului MES, deși sunt importante, nu presupun nicio putere decizională proprie. Pe de altă parte, activitățile exercitate de aceste două instituții în cadrul aceluiași tratat nu angajează decât MES.

               54

               În plus, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 53 din concluzii, împrejurarea că una sau mai multe instituții ale Uniunii pot juca un anumit rol în cadrul MES nu modifică natura actelor adoptate de MES, care nu fac parte din ordinea juridică a Uniunii.

               55

               Cu toate acestea, deși o asemenea constatare poate să afecteze condițiile de admisibilitate a unei acțiuni în anulare care poate fi introdusă în temeiul articolului 263 TFUE, ea nu este de natură să împiedice ca unele comportamente ilicite care au legătură, dacă este cazul, cu adoptarea unui protocol de acord în numele MES să fie imputate Comisiei și BCE în cadrul unei acțiuni în despăgubire în temeiul articolului 268 și al articolului 340 al doilea și al treilea paragraf TFUE.

               56

               În această privință, trebuie amintit că atribuțiile încredințate Comisiei și BCE în cadrul Tratatului MES nu denaturează atribuțiile pe care Tratatele UE și FUE le conferă acestor instituții (Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, punctul 162).

               57

               În ceea ce privește în special Comisia, reiese de la articolul 17 alineatul (1) TUE că aceasta „promovează interesul general al Uniunii” și „supraveghează aplicarea dreptului Uniunii” (Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, punctul 163).

               58

               Pe de altă parte, competențele atribuite Comisiei prin Tratatul MES îi impun, astfel cum prevede articolul 13 alineatele (3) și (4) din acesta, obligația de a asigura compatibilitatea cu dreptul Uniunii a protocoalelor de acord încheiate de MES (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, punctul 164).

               59

               În consecință, după cum Comisia însăși a admis în răspunsul la o întrebare adresată în cadrul ședinței, această instituție își menține, în cadrul Tratatului MES, rolul său de gardian al tratatelor, așa cum rezultă din articolul 17 alineatul (1) TUE, astfel încât aceasta ar trebui să se abțină să semneze un protocol de acord despre care ar avea îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea sa cu dreptul Uniunii.

               60

               Rezultă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în interpretarea și în aplicarea articolului 268 și a articolului 340 al doilea și al treilea paragraf TFUE întrucât a considerat, la punctele 46 și 47 din ordonanțele atacate, că nu avea competența să examineze o acțiune în despăgubire întemeiată pe nelegalitatea punctelor în litigiu pe baza simplei constatări că adoptarea punctelor respective nu era imputabilă formal nici Comisiei, nici BCE.

               61

               Prin urmare, trebuie admise recursurile și trebuie anulate ordonanțele atacate.

         Cu privire la acțiunile în fața Tribunalului

               62

               Potrivit articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, Curtea poate, în cazul în care anulează decizia Tribunalului, să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată. Aceasta este situația în speță.

               63

               Astfel, Curtea este în măsură să statueze asupra cererii recurenților, în temeiul articolului 268 și al articolului 340 al doilea și al treilea paragraf TFUE, privind repararea prejudiciului pretins suferit rezultat, pe de o parte, din includerea de către Comisie și de către BCE a punctelor în litigiu în Protocolul de acord din 26 aprilie 2013 și, pe de altă parte, din inacțiunea Comisiei cu privire la obligația de a se asigura, în cadrul adoptării protocolului de acord menționat, că acesta din urmă este în conformitate cu dreptul Uniunii.

               64

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii, în sensul articolului 340 al doilea paragraf TFUE, este supusă întrunirii mai multor condiții, și anume nelegalitatea comportamentului imputat instituției Uniunii, caracterul real al prejudiciului și existența unei legături de cauzalitate între comportamentul instituției și prejudiciul invocat (Hotărârea din 14 octombrie 2014, Giordano/Comisia, C‑611/12 P, EU:C:2014:2282, punctul 35 și jurisprudența citată).

               65

               În ceea ce privește prima condiție, Curtea a precizat deja în nenumărate rânduri că trebuie să fie stabilită o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept având ca obiect conferirea de drepturi particularilor (a se vedea în special Hotărârea din 4 iulie 2000, Bergaderm și Goupil/Comisia, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, punctul 42, precum și Hotărârea din 10 iulie 2014, Nikolaou/Curtea de Conturi, C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, punctul 53).

               66

               În speță, norma de drept pe care recurenții reproșează Comisiei că nu a respectat‑o în cadrul adoptării Protocolului de acord din 26 aprilie 2013 este articolul 17 alineatul (1) din cartă. Această dispoziție, care prevede că orice persoană are dreptul de a deține în proprietate bunurile pe care le‑a dobândit în mod legal, constituie o normă de drept care are ca obiect conferirea de drepturi particularilor.

               67

               Pe de altă parte, este necesar să se sublinieze că, deși statele membre nu pun în aplicare dreptul Uniunii în cadrul Tratatului MES, astfel încât carta nu li se adresează în acest cadru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, punctele 178-181), carta se adresează, în schimb, instituțiilor Uniunii, inclusiv, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 85 din concluzii, atunci când acestea acționează în afara cadrului juridic al Uniunii. În plus, în cadrul adoptării unui protocol de acord precum cel din 26 aprilie 2013, Comisia este obligată, atât în temeiul articolului 17 alineatul (1) TUE, care îi conferă misiunea generală de a supraveghea aplicarea dreptului Uniunii, cât și în temeiul articolului 13 alineatele (3) și (4) din Tratatul MES, care îi impune să asigure compatibilitatea protocoalelor de acord încheiate de MES cu dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, punctele 163 și 164), să se asigure că un astfel de protocol este compatibil cu drepturile fundamentale garantate de cartă.

               68

               În consecință, trebuie să se examineze dacă Comisia a contribuit la o încălcare suficient de gravă a dreptului de proprietate al recurenților, în sensul articolului 17 alineatul (1) din cartă, în cadrul adoptării Protocolului de acord din 26 aprilie 2013.

               69

               În această privință, trebuie amintit că dreptul de proprietate garantat prin această dispoziție din cartă nu este o prerogativă absolută și că exercitarea sa poate face obiectul unor restricții justificate de obiective de interes general urmărite de Uniune (a se vedea Hotărârea din 16 noiembrie 2011, Bank Melli Iran/Consiliul, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, punctul 113, și Hotărârea din 12 mai 2016, Bank of Industry and Mine/Consiliul, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, punctul 55).

               70

               În consecință, astfel cum reiese din articolul 52 alineatul (1) din cartă, pot fi instituite restricții în privința exercitării dreptului de proprietate, cu condiția ca aceste restricții să răspundă efectiv unor obiective de interes general urmărite și să nu constituie, față de scopul urmărit, o intervenție disproporționată și intolerabilă care ar aduce atingere însuși conținutului drepturilor astfel garantate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 noiembrie 2011, Bank Melli Iran/Consiliul, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, punctul 114, și Hotărârea din 12 mai 2016, Bank of Industry and Mine/Consiliul, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, punctul 56).

               71

               În această privință, trebuie arătat că, astfel cum rezultă din articolul 12 din Tratatul MES, adoptarea unui protocol de acord precum cel care rezultă din negocierile dintre autoritățile cipriote și, printre alții, Comisia răspunde unui obiectiv de interes general urmărit de Uniune, și anume cel de a asigura stabilitatea sistemului bancar din zona euro în ansamblul său.

               72

               Astfel, serviciile financiare joacă un rol central în economia Uniunii. Băncile și instituțiile de credit sunt o sursă esențială de finanțare pentru întreprinderi active pe diferitele piețe. În plus, băncile sunt deseori interconectate și multe dintre ele își exercită activitățile la nivel internațional. Acesta este motivul pentru care dificultățile uneia sau mai multor bănci riscă să se propage rapid la celelalte bănci fie în statul membru respectiv, fie în alte state membre. Acest lucru poate conduce, la rândul său, la producerea unor efecte de contagiune negative în alte sectoare ale economiei (Hotărârea din 19 iulie 2016, Kotnik și alții, C‑526/14, EU:C:2016:570, punctul 50).

               73

               În speță, măsurile identificate la punctele în litigiu prevăd în special preluarea de către Bank of Cyprus a depozitelor asigurate ale Cyprus Popular Bank, conversia a 37,5 % din depozitele neasigurate ale Bank of Cyprus în acțiuni, cu drept de vot deplin și drepturi la dividende, precum și înghețarea temporară a unei alte părți din aceste depozite neasigurate, cu precizarea că, dacă Bank of Cyprus va fi supracapitalizată în raport cu obiectivul privind un nivel minim de capitaluri proprii de 9 % în condiții de criză, se va proceda la o cumpărare de acțiuni în vederea rambursării depunătorilor neasigurați din cuantumul corespunzător supracapitalizării.

               74

               Ținând seama de obiectivul care constă în asigurarea stabilității sistemului bancar în zona euro și având în vedere riscul iminent de pierderi financiare la care ar fi fost expuși deponenții la cele două bănci vizate în caz de faliment al acestora din urmă, asemenea măsuri nu constituie o intervenție disproporționată și intolerabilă care să aducă atingere însuși conținutului dreptului de proprietate al recurenților. În consecință, ele nu pot fi considerate restricții nejustificate ale acestui drept (a se vedea prin analogie Hotărârea din 10 iulie 2003, Booker Aquaculture și Hydro Seafood, C‑20/00 și C‑64/00, EU:C:2003:397, punctele 79-86).

               75

               Având în vedere aceste elemente, nu se poate considera că, prin faptul că a permis adoptarea punctelor în litigiu, Comisia a contribuit la o încălcare a dreptului de proprietate al recurenților garantat prin articolul 17 alineatul (1) din cartă.

               76

               Rezultă că prima condiție a punerii în discuție a răspunderii extracontractuale a Uniunii nu este îndeplinită în speță, astfel încât cererile de despăgubire formulate de recurenți trebuie respinse ca nefondate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               77

               Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 138 alineatul (2) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, Curtea decide asupra repartizării cheltuielilor de judecată în cazul în care mai multe părți cad în pretenții.

               78

               Întrucât recursurile au fost admise, dar acțiunile au fost respinse, Ledra Advertising, domnul Eleftheriou, doamna Eleftheriou, doamna Papachristofi, domnul Theophilou și doamna Theophilou, precum și Comisia și BCE suportă propriile cheltuieli de judecată.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:

                           1)

                           Anulează Ordonanțele Tribunalului Uniunii Europene din 10 noiembrie 2014, Ledra Advertising/Comisia și BCE (T‑289/13, EU:T:2014:981), Eleftheriou și Papachristofi/Comisia și BCE (T‑291/13, nepublicată, EU:T:2014:978) și Theophilou/Comisia și BCE (T‑293/13, nepublicată, EU:T:2014:979).

                           2)

                           Respinge acțiunile introduse la Tribunal în cauzele T‑289/13, T‑291/13 și T‑293/13.

                           3)

                           Ledra Advertising Ltd, domnul Andreas Eleftheriou, doamnele Eleni Eleftheriou, Lilia Papachristofi, domnul Christos Theophilou și doamna Eleni Theophilou, Comisia Europeană și Banca Centrală Europeană (BCE) suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată, efectuate atât în prima instanță, cât și în cadrul recursurilor.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții din data de 8 aprilie 1976. # Merkur-Außenhandel GmbH împotriva Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania. # Cauza 106-75.


Hotărârea Curții din data de 27 februarie 1985. # Republica Italiană împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Lichidarea conturilor. # Cauza 55/83.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 21 octombrie 1999. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 94/45/CE. # Cauza C-430/98.


Hotărârea Curții din data de 23 martie 1982. # "Nordsee" Deutsche Hochseefischerei GmbH împotriva Reederei Mond Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG și Reederei Friedrich Busse Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen - Germania. # Cauza 102/81.