title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 22 noiembrie 2012.#Bank Handlowy w Warszawie SA și PPHU „ADAX”/Ryszard Adamiak împotriva Christianapol sp. z o.o.#Cerere de decizie preliminară formulată de Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu.#Cooperare judiciară în materie civilă – Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 – Proceduri de insolvență – Noțiunea „închiderea procedurii” – Posibilitatea instanței sesizate cu o procedură secundară de insolvență de a aprecia insolvența debitorului – Posibilitatea de a deschide o procedură de lichidare ca procedură secundară de insolvență în cazul în care procedura principală este o procedură de protecție.#Cauza C-116/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      22 noiembrie 2012 (
            *1
         )
      „Cooperare judiciară în materie civilă — Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 — Proceduri de insolvență — Noțiunea «închiderea procedurii» — Posibilitatea instanței sesizate cu o procedură secundară de insolvență de a aprecia insolvența debitorului — Posibilitatea de a deschide o procedură de lichidare ca procedură secundară de insolvență în cazul în care procedura principală este o procedură de protecție”
      În cauza C-116/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu (Polonia), prin decizia din 21 februarie 2011, primită de Curte la 7 martie 2011, în procedura

         Bank Handlowy w Warszawie SA,

         PPHU „ADAX”/Ryszard Adamiak

      împotriva

         Christianapol sp. z o.o.,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet, J.-J. Kasel și M. Safjan și doamna M. Berger (raportor), judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna K. Sztranc-Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 22 martie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Bank Handlowy w Warszawie SA, de Z. Skórczyński, consilier juridic;

               —

               pentru Christianapol sp. z o.o., de M. Barłowski, consilier juridic, asistat de P. Saigne și de M. Le Berre, adwokaci;

               —

               pentru guvernul polonez, de M. Szpunar și de M. Arciszewski, precum și de B. Czech, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul spaniol, de S. Centeno Huerta, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul francez, de G. de Bergues, precum și de B. Beaupère-Manokha și de N. Rouam, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Wilderspin și de A. Stobiecka-Kuik, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 24 mai 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 alineatul (1) și alineatul (2) litera (j), precum și a articolului 27 din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență (JO L 160, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 788/2008 al Consiliului din 24 iulie 2008 (JO L 213, p. 1, denumit în continuare „regulamentul”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri având ca obiect deschiderea în Polonia a unei proceduri de insolvență, la cererea Bank Handlowy w Warszawie SA (denumită în continuare „Bank Handlowy”) și a PPHU „ADAX”/Ryszard Adamiak (denumită în continuare „Adamiak”), pe de o parte, împotriva Christianapol sp. z o.o. (denumită în continuare „Christianapol”), societate de drept polonez, pe de altă parte, față de care s-a deschis anterior în Franța procedura insolvenței.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentele (2), (12), (19), (20) și (23) ale regulamentului prevăd următoarele:

                        „(2)

                        Buna funcționare a pieței interne impune ca procedurile transfrontaliere de insolvență să funcționeze eficient și efectiv, iar adoptarea prezentului regulament este necesară pentru atingerea acestui obiectiv care este de domeniul cooperării judiciare în materie civilă, în sensul articolului 65 din tratat;

                  [...]

                        (12)

                        Prezentul regulament permite deschiderea procedurii principale de insolvență în statul membru în care se află centrul intereselor principale ale debitorului. Aceste proceduri au o întindere universală și includ toate bunurile debitorului. Pentru a proteja interesele diferite, prezentul regulament permite deschiderea de proceduri secundare paralele cu procedura principală. Proceduri secundare pot fi deschise în statul membru în care debitorul are un sediu. Efectele procedurilor secundare se limitează la bunurile situate în statul respectiv. Unitatea în cadrul Comunității se asigură prin norme imperative de coordonare cu procedurile principale.

                  [...]

                        (19)

                        Procedurile secundare de insolvență pot urmări scopuri diferite, în afară de protejarea intereselor locale. Se pot ivi cazuri în care patrimoniul debitorului este prea complex pentru a fi administrat în bloc sau diferențele dintre sistemele juridice respective sunt atât de mari încât pot apărea dificultăți ca urmare a extinderii efectelor derivând din legislația statului de deschidere la celelalte state în care se află bunurile. Din acest motiv, lichidatorul din cadrul procedurii principale poate solicita deschiderea de proceduri secundare pentru o administrare eficientă a patrimoniului.

                        (20)

                        Procedurile principale și procedurile secundare pot însă contribui la o valorificare eficientă a masei bunurilor numai dacă procedurile paralele în curs de desfășurare sunt coordonate. [...] Pentru a asigura rolul predominant al procedurii principale, lichidatorului din cadrul acestei proceduri ar trebui să i se ofere câteva posibilități de a interveni în procedurile secundare în curs. De exemplu, ar trebui să fie abilitat să propună un plan de reorganizare sau un concordat sau să solicite suspendarea lichidării masei bunurilor în procedura secundară de insolvență.

                  [...]

                        (23)

                        În domeniul său de aplicare, prezentul regulament ar trebui să prevadă norme conflictuale unitare, care să înlocuiască, în cadrul domeniului lor de aplicare, normele interne de drept internațional privat. În absența unor dispoziții contrare, se aplică legea statului membru de deschidere (lex concursus). Această normă conflictuală ar trebui să fie aplicabilă atât pentru procedura principală, cât și pentru procedurile locale; lex concursus determină toate efectele procedurii de insolvență, atât cele de natură procedurală, cât și pe cele materiale, asupra persoanelor și raporturilor juridice respective. Ea reglementează toate condițiile privind deschiderea, desfășurarea și închiderea procedurii de insolvență.”

               4

               Potrivit articolului 1 alineatul (1) din regulament, acesta se aplică „procedurilor colective ce iau naștere în contextul insolvenței debitorului care au ca urmare desistarea parțială sau totală a acestuia și desemnarea unui lichidator”.

               5

               Prin „procedură de insolvență” se înțelege, conform articolului 2 litera (a) din regulament, „procedurile colective prevăzute la articolul 1 alineatul (1)”. Aceeași dispoziție prevede că „[a]ceste proceduri sunt enumerate în anexa A”.

               6

               Procedurile enumerate în anexa A la regulament reiau, în ceea ce privește Franța, „procedura insolvenței”.

               7

               Articolul 3 din regulament prevede:
               „(1)   Competența de a deschide procedura de insolvență revine instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul intereselor principale ale unui debitor. În cazul unei societăți sau al unei persoane juridice, centrul intereselor principale este prezumat a fi, până la proba contrarie, locul unde se află sediul social.
               (2)   Atunci când centrul intereselor principale ale unui debitor este situat pe teritoriul unui stat membru, instanțele unui alt stat membru sunt competente să deschidă o procedură de insolvență împotriva acestui debitor numai dacă acesta are un sediu pe teritoriul acestui din urmă stat membru. Efectele acestei proceduri se limitează la bunurile debitorului situate pe teritoriul celui de-al doilea stat membru.
               (3)   Atunci când a fost deschisă o procedură de insolvență în temeiul alineatului (1), orice procedură de insolvență deschisă ulterior în temeiul alineatului (2) este o procedură secundară. Aceasta din urmă trebuie să fie o procedură de lichidare.
               [...]”

               8

               Articolul 4 din regulament prevede:
               „(1)   În absența unei dispoziții contrare în prezentul regulament, legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia este legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura, denumit în continuare «stat de deschidere».
               (2)   Legea statului de deschidere determină condițiile pentru deschiderea, desfășurarea și închiderea procedurii de insolvență. Aceasta determină în special:
               [...]

                        (j)

                        condițiile și efectele închiderii procedurii de insolvență, în special prin concordat;

                  [...]”

               9

               Articolul 16 din regulament enunță principiul recunoașterii procedurii de insolvență în acești termeni:
               „(1)   Orice hotărâre de deschidere a unei proceduri de insolvență pronunțată de o instanță a unui stat membru competentă în temeiul articolului 3 este recunoscută în toate celelalte state membre de îndată ce își produce efectele în statul de deschidere.
               [...]”

               10

               Articolul 25 din regulament precizează domeniul de aplicare al acestui principiu astfel:
               „(1)   Hotărârile cu privire la desfășurarea și la închiderea unei proceduri de insolvență pronunțate de o instanță a cărei hotărâre de deschidere este recunoscută în temeiul articolului 16, precum și un concordat aprobat de o atare instanță sunt, de asemenea, recunoscute fără îndeplinirea niciunei alte formalități. [...]”

               11

               Articolul 26 din regulament prevede o excepție de la acest principiu și permite unui stat membru să refuze recunoașterea unei proceduri de insolvență deschise în alt stat membru atunci când această recunoaștere „ar contraveni în mod evident ordinii publice din statul respectiv, în special principiilor sale fundamentale sau drepturilor și libertăților individuale garantate prin Constituție”.

               12

               Articolul 27 din regulament prevede:
               „Deschiderea procedurii menționate la articolul 3 alineatul (1) de către o instanță dintr-un stat membru și care este recunoscută în alt stat membru (procedura principală) permite deschiderea în cel de-al doilea stat, de către o instanță competentă în temeiul articolului 3 alineatul (2), a unei proceduri secundare de insolvență, fără ca insolvența debitorului să fie examinată în cel de-al doilea stat. Această procedură trebuie să fie una din procedurile [de lichidare] menționate în anexa B. Efectele ei se limitează la bunurile debitorului situate pe teritoriul celui de-al doilea stat membru.”

               13

               Desfășurarea unei proceduri secundare este reglementată de articolele 28-38 din regulament. Pentru a asigura coordonarea între procedura principală și procedura secundară, articolul 31 alineatul (1) prevede o obligație de cooperare și de informare între lichidatorul din procedura principală și cel din procedura secundară.

               14

               Articolul 33 alineatul (1) din regulament permite suspendarea procedurii secundare. Acesta prevede:
               „Instanța care a deschis procedura secundară suspendă în tot sau în parte operațiunile de lichidare, la cererea lichidatorului din cadrul procedurii principale, sub rezerva posibilității de a solicita lichidatorului din procedura principală să ia toate măsurile corespunzătoare pentru a apăra interesele creditorilor din procedura secundară și ale anumitor grupuri de creditori. Cererea lichidatorului din procedura principală poate fi respinsă numai dacă este în mod clar lipsită de interes pentru creditorii din procedura principală. Suspendarea lichidării poate fi dispusă pentru o perioadă maximă de trei luni. Ea poate fi prelungită sau reînnoită pentru perioade cu aceeași durată.”

               15

               Articolul 34 alineatul (1) din regulament, care se referă la închiderea procedurii secundare, prevede:
               „Dacă legea aplicabilă procedurii secundare permite ca această procedură să fie închisă, fără lichidare, în baza unui plan de reorganizare, a unui concordat sau a unei alte măsuri similare, lichidatorul din procedura principală este împuternicit să propună chiar el o astfel de măsură.
               Închiderea procedurii secundare printr-una dintre măsurile menționate la primul paragraf nu dobândește caracter definitiv fără acordul lichidatorului din procedura principală sau, în lipsa acordului său, în măsura în care nu sunt afectate interesele financiare ale creditorilor din procedura principală.”

         Dreptul național

               16

               În dreptul francez, procedura insolvenței este reglementată la articolul L. 620-1 și următoarele din Code de commerce (Codul comercial). În versiunea sa rezultând din Legea nr. 2005-845 din 26 iulie 2005, aplicabilă în speță în cauza principală, articolul L. 620-1 prevedea că:
               „Se instituie procedura insolvenței care poate fi deschisă la cererea debitorului menționat la articolul L. 620-2, care face dovada existenței unor dificultăți de plată pe care nu este în măsură să le surmonteze, de natură să îl conducă în încetare de plăți. Această procedură are scopul de a facilita reorganizarea întreprinderii pentru a permite acesteia continuarea activității economice, menținerea locurilor de muncă și stingerea datoriilor.
               Procedura insolvenței conduce la adoptarea, prin hotărâre, a unui plan la finalul unei perioade de supraveghere [...].”

         Situația de fapt și întrebările preliminare

               17

               Christianapol, cu sediul social în Łowyń (Polonia), este o filială deținută integral de o societate germană, deținută ea însăși în proporție de 90 % de o societate franceză.

               18

               Prin hotărârea din 1 octombrie 2008, Tribunalul Comercial din Meaux (Franța) a deschis o procedură de insolvență împotriva Christianapol. Această instanță și-a întemeiat competența pe constatarea că centrul intereselor principale ale debitorului se află în Franța. Instanța a deschis procedura insolvenței motivat de faptul că debitorul nu era în încetare de plăți, ci că s-ar afla în această situație în lipsa unei restructurări financiare rapide.

               19

               La 21 aprilie și la 26 iunie 2009, Bank Handlowy, cu sediul în Varșovia (Polonia), având calitatea de creditor al Christianapol, a solicitat instanței de trimitere deschiderea unei proceduri secundare de insolvență față de această societate în temeiul articolului 27 din regulament. Cu titlu subsidiar, în ipoteza în care hotărârea din 1 octombrie 2008 a Tribunalului Comercial din Meaux ar fi considerată contrară ordinii publice în temeiul articolului 26 din același regulament, aceasta a solicitat deschiderea unei proceduri de lichidare reglementate de legea poloneză.

               20

               La 20 iulie 2009, Tribunalul Comercial din Meaux a adoptat un plan de salvgardare a Christianapol, care prevedea plata datoriilor eșalonată pe 10 ani și care instituia interdicția de înstrăinare a întreprinderii situate în Łowyń, precum și a anumitor bunuri definite ale debitorului. Instanța franceză a confirmat mandatarii judiciari desemnați anterior până la finalizarea procedurii de verificare a creanțelor și descărcarea lor de gestiune. În plus, aceasta a desemnat, prin hotărârea sa, un comisar pentru punerea în aplicare a planului.

               21

               La 2 august 2009, un alt creditor, Adamiak, cu sediul în Łęczyca (Polonia), a solicitat de asemenea deschiderea unei proceduri de lichidare reglementate de legea poloneză.

               22

               Christianapol a solicitat inițial respingerea cererii de deschidere în Polonia a unei proceduri secundare de insolvență, întrucât aceasta ar fi contrară obiectivelor și naturii procedurii insolvenței. După adoptarea planului de salvgardare de către instanța franceză, aceasta a susținut că nu mai era necesară pronunțarea cu privire la procedura privind deschiderea unei proceduri secundare de insolvență întrucât procedura principală era închisă. Ea a arătat că își îndeplinește obligațiile în conformitate cu planul adoptat de instanța franceză. Aceasta ar însemna că, în raport cu dreptul polonez, nu existau creanțe scadente împotriva sa, astfel încât nu ar exista niciun motiv care să justifice declararea sa în insolvență.

               23

               Instanța de trimitere s-a adresat Tribunalului Comercial din Meaux pentru a preciza dacă procedura de insolvență cu care era sesizat, care constituia procedura principală în sensul regulamentului, era încă pendinte. Răspunsul instanței franceze nu a furnizat clarificarea necesară. Instanța de trimitere a recurs, în consecință, la un expert.

               24

               În aceste condiții, Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 4 alineatul (1) și alineatul (2) litera (j) din [regulament] trebuie interpretat în sensul că noțiunea «închiderea procedurii de insolvență» utilizată în cuprinsul acestei dispoziții trebuie interpretată în mod autonom, independent de reglementările aplicabile în sistemele juridice ale fiecărui stat membru în parte, sau dreptul național al statului în care a fost deschisă procedura determină în mod exclusiv momentul în care survine închiderea procedurii de insolvență?

                        2)

                        Articolul 27 din [regulament] trebuie interpretat în sensul că instanța națională sesizată cu o cerere având ca obiect deschiderea unei proceduri secundare de insolvență nu poate verifica niciodată insolvența debitorului împotriva căruia a fost deschisă o procedură principală de insolvență în alt stat membru sau, dimpotrivă, trebuie interpretat în sensul că o instanță națională poate examina în anumite situații starea de insolvență a debitorului, în special atunci când procedura principală este o procedură de protecție în cadrul căreia instanța a constatat că debitorul nu se află în incapacitate de plată (procedura franceză a insolvenței)?

                        3)

                        Interpretarea articolului 27 din [regulament] permite deschiderea unei proceduri secundare de insolvență – al cărei caracter este precizat la articolul 3 alineatul (3) a doua teză din [acest] regulament – în statul membru în care se află toate bunurile debitorului în cauză atunci când procedura principală, care este recunoscută automat, are caracterul unei proceduri de protecție (precum procedura franceză a insolvenței), când în cadrul acestei proceduri a fost aprobat și confirmat un plan de eșalonare a plăților, care a fost respectat de către debitor, iar instanța a interzis înstrăinarea bunurilor debitorului?”

         Cu privire la cererea de redeschidere a procedurii orale

               25

               Procedura orală a fost închisă la 24 mai 2012, după prezentarea concluziilor avocatului general.

               26

               Prin scrisoarea din 29 iunie 2012, primită de Curte în aceeași zi, Christianapol a solicitat Curții să dispună redeschiderea procedurii orale.

               27

               În susținerea acestei cereri, s-a arătat că în concluziile avocatului general au fost invocate mai multe probleme referitoare la rolul și la influența lichidatorului din procedura principală de insolvență în raport cu procedura secundară cu privire la aspectul dacă procedura insolvenței din dreptul francez este o procedură de insolvență în sensul regulamentului, precum și la posibilitatea instanței sesizate cu o cerere de deschidere a unei proceduri secundare de a verifica insolvența debitorului.

               28

               În această privință, trebuie subliniat că, după ascultarea concluziilor avocatului general, Curtea poate dispune oricând redeschiderea fazei orale a procedurii, în conformitate cu articolul 83 din Regulamentul său de procedură, mai ales în cazul în care consideră că nu este suficient lămurită sau în cazul în care trebuie să soluționeze cauza pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților sau a părților interesate menționate la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție (a se vedea în acest sens, referitor la articolul 61 din Regulamentul de procedură, în versiunea în vigoare înainte de 1 noiembrie 2012, Ordonanța din 4 iulie 2012, Feyerbacher, C-62/11, punctul 6 și jurisprudența citată).

               29

               În speță, Curtea, după ascultarea avocatului general, apreciază că dispune de toate elementele necesare pentru a răspunde la întrebările adresate și că aceste elemente au făcut obiectul unei dezbateri desfășurate în fața sa.

               30

               În consecință, cererea formulată de Christianapol având ca obiect redeschiderea procedurii orale trebuie respinsă.

         Cu privire la întrebările preliminare

         Observații introductive

               31

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit domeniul de aplicare al regulamentului.

               32

               În această privință, trebuie subliniat că, potrivit articolului 1 alineatul (1), regulamentul se aplică procedurilor colective ce iau naștere în contextul insolvenței debitorului care au ca urmare desistarea parțială sau totală a acestuia și desemnarea unui lichidator. Prin „procedură de insolvență” se înțelege, conform articolului 2 litera (a) din același regulament, procedurile colective prevăzute la articolul 1 alineatul (1), și se precizează că aceste proceduri sunt enumerate în anexa A la același regulament.

               33

               Rezultă că, din moment ce o procedură este înscrisă în anexa A la regulament, trebuie să se considere că ea intră în domeniul de aplicare al regulamentului. Această enumerare beneficiază de efectul direct și obligatoriu pe care îl au dispozițiile unui regulament.

               34

               Este cert că procedura insolvenței deschisă în litigiul principal de Tribunalul Comercial din Meaux figurează printre procedurile enumerate în anexa A la regulament în ceea ce privește Franța.

               35

               Se deduce din această enumerare, a cărei temeinicie nu face obiectul unei întrebări preliminare, pe de o parte, că procedura franceză a insolvenței intră în domeniul de aplicare al regulamentului și, pe de altă parte, că situația unui debitor precum Christianapol, față de care s-a deschis o procedură de acest tip, trebuie considerată o situație de insolvență în sensul acestui regulament.

         Cu privire la prima întrebare

               36

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 4 alineatul (2) litera (j) din regulament trebuie interpretat în sensul că noțiunea „închiderea procedurii de insolvență” are o semnificație autonomă, proprie regulamentului, sau dreptul național al statului membru în care a fost deschisă procedura de insolvență determină momentul în care survine închiderea acestei proceduri.

               37

               Instanța de trimitere precizează că răspunsul la această întrebare este esențial pentru a stabili dacă procedura principală de insolvență deschisă în Franța împotriva Christianapol este încă pendinte și pentru a permite acesteia să se pronunțe cu privire la cererile formulate de Bank Handlowy și de Adamiak având ca obiect deschiderea în Polonia, împotriva aceluiași debitor, a unei a doua proceduri principale de insolvență. Instanța de trimitere apreciază că, în ipoteza în care procedura principală de insolvență deschisă în Franța ar fi închisă, ar putea admite cererile formulate de Bank Handlowy și de Adamiak, după verificarea stării de insolvență a Christianapol în raport cu dreptul său național.

               38

               Referitor la aceste considerații, se impun următoarele remarci.

               39

               Instanța de trimitere a calificat în mod corect procedura de insolvență deschisă în Franța drept procedura principală. Astfel, aceasta din urmă a fost deschisă în temeiul articolului 3 alineatul (1) din regulament.

               40

               După cum a subliniat instanța de trimitere, o astfel de procedură produce efecte universale în sensul că se aplică bunurilor debitorului situate în toate statele membre. Atât timp cât o procedură principală de insolvență este în desfășurare, nu se poate deschide nicio altă procedură principală. Astfel cum prevede articolul 3 alineatele (2) și (3) din regulament, orice procedură de insolvență deschisă în această perioadă nu poate fi decât o procedură secundară, ale cărei efecte se limitează la bunurile debitorului situate pe teritoriul statului membru în care este deschisă această procedură (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 decembrie 2011, Rastelli Davide e C., C-191/10, Rep., p. I-13209, punctul 15 și jurisprudența citată).

               41

               Potrivit articolului 16 alineatul (1) din regulament, procedura principală de insolvență deschisă într-un stat membru este recunoscută în toate celelalte state membre de îndată ce își produce efectele în statul de deschidere. Aceasta înseamnă că instanțele celorlalte state membre recunosc hotărârea de deschidere a unei proceduri de insolvență fără a putea controla aprecierea efectuată de prima instanță cu privire la propria competență (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 mai 2006, Eurofood IFSC, C-341/04, Rec., p. I-3813, punctele 39 și 42, și Hotărârea din 21 ianuarie 2010, MG Probud Gdynia, C-444/07, Rep., p. I-417, punctele 27 și 29). Articolul 25 din regulament extinde această normă la recunoașterea tuturor hotărârilor referitoare la desfășurarea și la închiderea procedurii.

               42

               În litigiul principal, deschiderea procedurii principale de insolvență de către Tribunalul Comercial din Meaux s-a întemeiat îndeosebi pe constatarea că centrul intereselor principale ale debitorului, criteriul exclusiv de competență internațională prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din regulament, se afla în Franța. Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 44 din concluzii, această constatare se circumscrie principiului recunoașterii, pe care instanța de trimitere trebuie să îl respecte.

               43

               Rezultă că, în ipoteza în care procedura principală de insolvență deschisă în Franța împotriva Christianapol ar trebui considerată închisă, instanța de trimitere nu ar putea deschide o a doua procedură principală în Polonia decât în măsura în care s-ar putea stabili că, după deschiderea primei proceduri principale în Franța, centrul intereselor principale ale Christianapol a fost transferat în Polonia.

               44

               Se impune ca sensul noțiunii „închiderea procedurii de insolvență” să se stabilească sub rezerva acestor observații.

               45

               Astfel cum a amintit Curtea, regulamentul nu urmărește instituirea unei proceduri de insolvență uniforme, ci, potrivit considerentului (2) al acestuia, să garanteze că procedurile transfrontaliere de insolvență funcționează eficient și efectiv (Hotărârea Eurofood IFSC, citată anterior, punctul 48). În acest scop, regulamentul instituie norme de competență și de recunoaștere, precum și norme referitoare la dreptul aplicabil în acest domeniu.

               46

               Problema legii aplicabile unei proceduri de insolvență este reglementată de articolul 4 din regulament, care desemnează în acest scop, la alineatul (1), legea statului membru pe teritoriul căruia procedura a fost deschisă. Alineatul (2) litera (j) din articolul menționat prevede că această lege determină în special condițiile și efectele închiderii procedurii de insolvență.

               47

               Articolul 4 din regulament este, așadar, o normă conflictuală, calificare confirmată de textul considerentului (23) al regulamentului, care prevede că normele conflictuale unitare prevăzute de regulament înlocuiesc normele interne de drept internațional privat.

               48

               Astfel cum a remarcat avocatul general la punctul 32 din concluzii, caracteristic pentru o normă conflictuală este faptul că nu răspunde propriu-zis la o problemă de drept material, ci stabilește doar legea pe care se întemeiază răspunsul la această problemă.

               49

               Deși este adevărat că, în caz de dubiu cu privire la textul lor, dispozițiile dreptului Uniunii trebuie să primească o interpretare autonomă și uniformă, care trebuie stabilită ținând cont de contextul prevederii și de obiectivul urmărit de reglementarea în cauză, Curtea a statuat totuși că acest principiu este valabil numai pentru dispozițiile care nu fac nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul lor de aplicare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 octombrie 2011, Interedil, C-396/09, Rep., p. I-9915, punctul 42 și jurisprudența citată).

               50

               În consecință, problemele precum condițiile și efectele închiderii procedurii de insolvență, în privința cărora articolul 4 alineatul (2) litera (j) din regulament face trimitere expresă la dreptul național, nu pot face obiectul unei interpretări autonome, ci trebuie soluționate prin aplicarea lex concursus desemnate drept aplicabilă.

               51

               Această analiză nu este în contradicție cu faptul că, la punctul 54 din Hotărârea Eurofood IFSC, citată anterior, pe care s-au întemeiat Christianapol și guvernul francez, Curtea a decis că noțiunea „hotărâre de deschidere a unei proceduri de insolvență” în sensul articolului 16 alineatul (1) din regulament trebuie definită în funcție de două criterii proprii regulamentului. Astfel, spre deosebire de articolul 4 din regulament, articolul 16 alineatul (1) sus-menționat nu face trimitere expresă la dreptul național, ci instituie o normă de imediată aplicare sub forma unui principiu de recunoaștere în favoarea hotărârii de deschidere care a fost pronunțată în primul rând.

               52

               Având în vedere aceste considerații, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 4 alineatul (2) litera (j) din regulament trebuie interpretat în sensul că dreptul național al statului membru în care a fost deschisă procedura de insolvență determină momentul în care survine închiderea acestei proceduri.

         Cu privire la a treia întrebare

               53

               Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 27 din regulament trebuie interpretat în sensul că permite deschiderea unei proceduri secundare de insolvență în statul membru în care se află toate bunurile debitorului atunci când procedura principală are un scop de protecție.

               54

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că răspunsul la această întrebare nu poate avea relevanță pentru soluționarea litigiului principal decât în ipoteza în care procedura principală de insolvență deschisă în Franța este încă pendinte, ceea ce revine instanței de trimitere să stabilească în raport cu răspunsul la prima întrebare.

               55

               Întrucât prevede că deschiderea unei proceduri principale de insolvență într-un stat membru permite deschiderea unei proceduri secundare într-un alt stat membru pe teritoriul căruia debitorul are un sediu, articolul 27 prima teză din regulament nu stabilește nicio distincție în funcție de finalitatea procedurii principale.

               56

               Aceiași termeni generali se regăsesc la articolul 3 alineatul (3) din regulament, care prevede că, atunci când a fost deschisă o procedură principală, orice procedură de insolvență deschisă ulterior de o instanță care își întemeiază competența pe existența unui sediu al debitorului este o procedură secundară.

               57

               Aceste dispoziții trebuie, așadar, interpretate în sensul că permit deschiderea unei proceduri secundare și atunci când procedura principală, precum procedura franceză a insolvenței, are un scop de protecție.

               58

               Interpretarea susținută de Christianapol și de guvernul francez, potrivit căreia deschiderea unei proceduri principale cu scop de protecție ar împiedica deschiderea unei proceduri secundare, pe lângă faptul că ar fi inconciliabilă cu textul dispozițiilor în discuție, ar fi contrară rangului care este recunoscut procedurilor secundare în sistemul de punere în aplicare a regulamentului. În această privință, trebuie subliniat că, deși procedurile secundare urmăresc în special să garanteze protecția intereselor locale, ele pot urmări și alte obiective, după cum se amintește în considerentul (19) al regulamentului. Acesta este motivul pentru care se pot deschide la cererea lichidatorului din procedura principală, atunci când această măsură este în interesul unei administrări eficiente a patrimoniului.

               59

               Cu toate acestea, astfel cum a subliniat instanța de trimitere, deschiderea unei proceduri secundare, care, potrivit articolului 3 alineatul (3) din regulament, trebuie să fie o procedură de lichidare, riscă să contravină scopului urmărit de o procedură principală cu caracter de protecție.

               60

               În această privință, trebuie menționat că regulamentul prevede un anumit număr de norme imperative de coordonare menite să asigure, după cum se arată în considerentul (12), unitatea în cadrul Comunității. În acest sistem, procedura principală ocupă un rol predominant în raport cu procedura secundară, astfel cum se precizează în considerentul (20) al regulamentului.

               61

               Lichidatorul din procedura principală dispune, așadar, de anumite prerogative care îi dau posibilitatea de a avea o influență asupra procedurii secundare astfel încât aceasta din urmă să nu pună în pericol scopul de protecție al procedurii principale. Potrivit articolului 33 alineatul (1) din regulament, se poate solicita suspendarea operațiunilor de lichidare pentru o perioadă limitată la trei luni, dar care poate fi prelungită sau reînnoită pentru perioade cu aceeași durată. Conform articolului 34 alineatul (1) din același regulament, lichidatorul din procedura principală poate propune închiderea procedurii secundare în baza unui plan de reorganizare, a unui concordat sau a unei alte măsuri similare. Pe parcursul suspendării prevăzute la articolul 33 alineatul (1) din regulament, lichidatorul din procedura principală sau debitorul, cu acordul primului, sunt singurii abilitați, în temeiul articolului 34 alineatul (3) sus-menționat, să facă această propunere.

               62

               În temeiul principiului cooperării loiale prevăzut la articolul 4 alineatul (3) UE, instanța competentă să deschidă o procedură secundară are obligația, atunci când aplică aceste dispoziții, să ia în considerare obiectivele procedurii principale și să țină cont de economia regulamentului, care privește, astfel cum s-a amintit la punctele 45 și 60 din prezenta hotărâre, asigurarea unei funcționări eficiente și efective a procedurilor transfrontaliere de insolvență printr-o coordonare imperativă a procedurii principale cu cea secundară care să garanteze supremația procedurii principale.

               63

               Este necesar, prin urmare, să se răspundă la a treia întrebare că articolul 27 din regulament trebuie interpretat în sensul că permite deschiderea unei proceduri secundare de insolvență în statul membru în care se află un sediu al debitorului atunci când procedura principală are un scop de protecție. Instanța competentă să deschidă o procedură secundară are obligația să ia în considerare obiectivele procedurii principale și să țină cont de economia regulamentului pentru respectarea principiului cooperării loiale.

         Cu privire la a doua întrebare

               64

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere dorește, în esență, să afle dacă articolul 27 din regulament trebuie interpretat în sensul că instanța sesizată cu o cerere de deschidere a unei proceduri secundare de insolvență nu poate verifica insolvența debitorului împotriva căruia a fost deschisă o procedură principală în alt stat membru, chiar dacă această din urmă procedură are un scop de protecție.

               65

               Potrivit articolului 27 prima teză din regulament, deschiderea unei proceduri principale de insolvență în alt stat membru „permite deschiderea” unei proceduri secundare în alt stat membru pe teritoriul căruia debitorul are un sediu, „fără ca insolvența debitorului să fie examinată în cel de-al doilea stat”.

               66

               Astfel cum a admis avocatul general la punctul 75 din concluzii, formularea utilizată este oarecum ambiguă în ceea ce privește aspectul dacă, la momentul deschiderii unei astfel de proceduri, examinarea insolvenței debitorului nu este necesară, dar rămâne posibilă, sau dacă nu este permisă.

               67

               În aceste condiții, formularea utilizată la articolul 27 prima teză din regulament trebuie interpretată în lumina economiei generale și a finalității regulamentului din care face parte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 iunie 1980, Roudolff, 803/79, Rec., p. 2015, punctul 7).

               68

               În această privință, trebuie amintit că, astfel cum s-a statuat la punctul 32 din prezenta hotărâre, regulamentul se aplică numai procedurilor întemeiate pe insolvență. În ceea ce privește criteriile care permit constatarea în concret a existenței unei astfel de situații, regulamentul face trimitere la dreptul național, fără a da o definiție noțiunii de insolvență. În consecință, deschiderea unei proceduri principale presupune în prealabil verificarea debitorului de către instanța competentă a statului de insolvență în raport cu dreptul său național.

               69

               Trebuie de asemenea să se amintească faptul că, potrivit articolului 16 alineatul (1) din regulament, procedura principală de insolvență deschisă într-un stat membru este recunoscută în toate celelalte state membre de îndată ce își produce efectele în statul de deschidere.

               70

               În aceste condiții, astfel cum au susținut guvernele spaniol și francez, aprecierea stării de insolvență a debitorului efectuată de instanța competentă să deschidă procedura principală este obligatorie pentru instanțele sesizate eventual cu o cerere de deschidere a unei proceduri secundare.

               71

               Această interpretare este singura de natură să evite dificultățile inevitabile care ar rezulta, în lipsa din regulament a unei definiții a noțiunii de insolvență, din aplicarea de către instanțe a diferitor concepte naționale divergente privind noțiunea de insolvență. În plus, după cum a arătat guvernul francez, insolvența trebuie să facă obiectul unei aprecieri de ansamblu, raportată la situația patrimonială a debitorului astfel cum se prezintă aceasta în mod global în toate statele membre, iar nu al unor aprecieri izolate, limitate la luarea în considerare a unor active localizate pe un anumit teritoriu.

               72

               Divergențele de apreciere de la o instanță la alta ar fi incompatibile cu obiectivul unei funcționări eficiente și efective a procedurilor transfrontaliere de insolvență pe care regulamentul intenționează să îl realizeze prin coordonarea procedurii principale cu cea secundară pentru respectarea supremației procedurii principale. În această privință, trebuie amintit că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 58 din prezenta hotărâre, deși se poate solicita deschiderea unei proceduri secundare, printre alții, de către creditorii locali, aceasta poate fi solicitată și de lichidatorul din procedura principală în interesul unei administrări mai eficiente a patrimoniului debitorului.

               73

               Trebuie subliniat însă că, atunci când instanța sesizată cu o cerere având ca obiect deschiderea unei proceduri secundare ia decizii pe baza constatării insolvenței efectuate în cadrul procedurii principale, aceasta trebuie să ia în considerare obiectivele respectivei proceduri principale și să țină cont de economia regulamentului, precum și de principiile pe care el se întemeiază.

               74

               Este necesar, prin urmare, să se răspundă la a doua întrebare că articolul 27 din regulament trebuie interpretat în sensul că instanța sesizată cu o cerere de deschidere a unei proceduri secundare de insolvență nu poate verifica insolvența debitorului împotriva căruia a fost deschisă o procedură principală în alt stat membru, chiar dacă această din urmă procedură are un scop de protecție.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               75

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                           1)

                           Articolul 4 alineatul (2) litera (j) din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 788/2008 al Consiliului din 24 iulie 2008, trebuie interpretat în sensul că dreptul național al statului membru în care a fost deschisă procedura de insolvență determină momentul în care survine închiderea acestei proceduri.

                           2)

                           Articolul 27 din Regulamentul nr. 1346/2000, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 788/2008, trebuie interpretat în sensul că permite deschiderea unei proceduri secundare de insolvență în statul membru în care se află un sediu al debitorului atunci când procedura principală are un scop de protecție. Instanța competentă să deschidă o procedură secundară are obligația să ia în considerare obiectivele procedurii principale și să țină cont de economia regulamentului pentru respectarea principiului cooperării loiale.

                           3)

                           Articolul 27 din Regulamentul nr. 1346/2000, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 788/2008, trebuie interpretat în sensul că instanța sesizată cu o cerere de deschidere a unei proceduri secundare de insolvență nu poate verifica insolvența debitorului împotriva căruia a fost deschisă o procedură principală în alt stat membru, chiar dacă această din urmă procedură are un scop de protecție.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: polona.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 21 ianuarie 1992. # Otto Pressler Weingut-Weingrosskellerei GmbH & Co. KG împotriva Republicii Federale Germania. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Germania. # Cauza C-319/90.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din 6 noiembrie 2012. # Luigi Marcuccio împotriva Comisiei Europene. # Funcție publică - Funcționari. # Cauza F-41/06 RENV.


Hotărârea Curții din data de 17 octombrie 1995. # Fritz Werner Industrie-Ausrüstungen GmbH împotriva Republicii Federale Germania. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Germania. # Politică comercială comună. # Cauza C-70/94.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 14 iunie 2017.#Livio Menini și Maria Antonia Rampanelli împotriva Banco Popolare Società Cooperativa.#Cerere de decizie preliminară formulată de Tribunale Ordinario di Verona.#Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Proceduri de soluționare alternativă a litigiilor (SAL) – Directiva 2008/52/CE – Directiva 2013/11/UE – Articolul 3 alineatul (2) – Opoziție formulată de consumatori în cadrul unei proceduri de ordonanță de somație de plată introduse de o instituție de credit – Dreptul de acces la sistemul judiciar – Legislație națională care prevede obligația de a recurge la o procedură de mediere – Obligația de a fi asistat de un avocat – Condiție de admisibilitate a căii de atac jurisdicționale.#Cauza C-75/16.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
14 iunie 2017(*)
„Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Proceduri de soluționare alternativă a litigiilor (SAL) – Directiva 2008/52/CE – Directiva 2013/11/UE – Articolul 3 alineatul (2) – Opoziție formulată de consumatori în cadrul unei proceduri de ordonanță de somație de plată introduse de o instituție de credit – Dreptul de acces la sistemul judiciar – Legislație națională care prevede obligația de a recurge la o procedură de mediere – Obligația de a fi asistat de un avocat – Condiție de admisibilitate a căii de atac jurisdicționale”
În cauza C‑75/16,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunale Ordinario di Verona (Tribunalul din Verona, Italia), prin decizia din 28 ianuarie 2016, primită de Curte la 10 februarie 2016, în procedura

Livio Menini,

Maria Antonia Rampanelli

împotriva

Banco Popolare Società Cooperativa,

CURTEA (Camera întâi),
compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, și domnii E. Regan, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund și S. Rodin, judecători,
avocat general: domnul H. Saugmandsgaard Øe,
grefier: domnul R. Schiano, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 noiembrie 2016,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de D. Del Gaizo, avvocato dello Stato;
–        pentru guvernul german, de M. Hellmann și de T. Henze, în calitate de agenți;
–        pentru Comisia Europeană, de E. Montaguti, de C. Valero și de M. Wilderspin, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 16 februarie 2017,
pronunță prezenta

Hotărâre

1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 2013/11/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2013 privind soluționarea alternativă a litigiilor în materie de consum și de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 și a Directivei 2009/22/CE (Directiva privind SAL în materie de consum) (JO 2013, L 165, p. 63) și a Directivei 2008/52/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2008 privind anumite aspecte ale medierii în materie civilă și comercială (JO 2008, L 136, p. 3).

2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Livio Menini și doamna Maria Antonia Rampanelli, pe de o parte, și Banco Popolare Società Cooperativa, pe de altă parte, în legătură cu soluționarea aspectelor referitoare la soldul debitor al unui cont curent deschis la Banco Popolare, ai cărui titulari sunt domnul Menini și doamna Rampanelli, în urma deschiderii unei linii de credit ce le‑a fost acordată de această bancă.
 Cadrul juridic

 Dreptul Uniunii

 Directiva 2008/52

3        Considerentele (8) și (13) ale Directivei 2008/52 au următorul cuprins:
„(8)      Dispozițiile prezentei directive ar trebui să se aplice numai medierii în cazul litigiilor transfrontaliere, dar nimic nu ar trebui să împiedice statele membre în a aplica aceste dispoziții în egală măsură procedurilor interne de mediere.
[…]
(13)      Medierea prevăzută în prezenta directivă ar trebui să constituie o procedură voluntară în sensul că părțile sunt ele însele responsabile de procedură și o pot organiza după cum doresc și încheia în orice moment. […]”

4        În conformitate cu articolul 1 din această directivă:
„(1)      Obiectivul prezentei directive este de a facilita accesul la soluționarea alternativă a litigiilor și de a promova soluționarea pe cale amiabilă a acestora prin încurajarea utilizării medierii și asigurarea unei relații echilibrate între mediere și procedurile judiciare.
(2)      Prezenta directivă se aplică, în cazul litigiilor transfrontaliere, în materie civilă și comercială, exceptând acele drepturi și obligații de care părțile nu pot dispune în conformitate cu legislația aplicabilă corespunzătoare. Directiva nu se aplică, în special, chestiunilor fiscale, vamale sau administrative și nici răspunderii statului pentru actele sau omisiunile sale în exercitarea autorității publice («acta iure imperii»).
[…]”

5        Articolul 2 alineatul (1) din directiva menționată prevede:
„În sensul prezentei directive, un litigiu transfrontalier este acela în care cel puțin una dintre părți își are domiciliul sau reședința obișnuită într‑un alt stat membru decât cel al oricărei alte părți la data la care:
(a)      părțile decid să recurgă la mediere după apariția litigiului;
(b)      medierea este impusă de instanță;
(c)      există o obligație de a recurge la mediere care reiese din dreptul național;
(d)      o invitație este adresată părților, în sensul articolului 5.”

6        Articolul 3 litera (a) din aceeași directivă definește noțiunea „mediere” ca fiind un proces structurat, indiferent cum este denumit sau cum se face referire la acesta, în care două sau mai multe părți într‑un litigiu încearcă, din proprie inițiativă, să ajungă la un acord privind soluționarea litigiului dintre ele, cu asistența unui mediator. Acest proces poate fi inițiat de către părți, recomandat sau impus de instanță sau prevăzut de dreptul unui stat membru.

7        Articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2008/52 prevede:
„Prezenta directivă nu aduce atingere legislației naționale conform căreia recurgerea la mediere, înainte sau după începerea procedurii judiciare, este obligatorie sau face obiectul unor stimulente sau sancțiuni, cu condiția ca o astfel de legislație să nu împiedice părțile să își exercite dreptul de acces la sistemul judiciar.”
 Directiva 2013/11

8        Potrivit considerentelor (16), (19) și (45) ale Directivei 2013/11:
„(16)      […] Prezenta directivă ar trebui să se aplice reclamațiilor prezentate de consumatori împotriva comercianților. Aceasta nu ar trebui să se aplice reclamațiilor prezentate de comercianți împotriva consumatorilor sau litigiilor între comercianți. Cu toate acestea, prezenta directivă nu ar trebui să împiedice statele membre să adopte sau să mențină în vigoare dispoziții privind procedurile de soluționare extrajudiciară a litigiilor respective.
[…]
(19)      Unele acte juridice existente ale Uniunii cuprind deja dispoziții privind [soluționarea alternativă a litigiilor (SAL)]. Pentru a se asigura securitatea juridică, ar trebui să se prevadă că, în caz de conflict, prevalează prezenta directivă, cu excepția cazurilor în care aceasta cuprinde dispoziții contrare explicite. În special, prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere Directivei [2008/52], care stabilește deja un cadru pentru sistemele de mediere la nivelul Uniunii, pentru litigiile transfrontaliere, fără a împiedica aplicarea directivei respective în cazul sistemelor interne de mediere. Prezenta directivă este menită să se aplice în mod orizontal tuturor tipurilor de proceduri SAL, inclusiv procedurilor SAL reglementate de Directiva [2008/52].
[…]
(45)      Dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil sunt drepturi fundamentale prevăzute la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Prin urmare, procedurile SAL nu ar trebui să fie concepute astfel încât să înlocuiască procedurile judiciare și nu ar trebui să îi priveze pe consumatori sau pe comercianți de dreptul lor de a solicita despăgubiri în fața instanțelor judecătorești. Prezenta directivă nu ar trebui să împiedice părțile să își exercite dreptul de acces la sistemul judiciar. În cazurile în care un litigiu nu a putut fi soluționat printr‑o anumită procedură SAL al cărei rezultat nu este obligatoriu, părțile nu ar trebui să fie împiedicate ulterior să inițieze proceduri judiciare în legătură cu litigiul respectiv. Statele membre ar trebui să fie libere să aleagă mijloacele adecvate de realizare a acestui obiectiv. Acestea ar trebui să aibă posibilitatea de a prevedea, printre altele, că termenele de decădere sau de prescripție nu expiră în cursul unei proceduri SAL.”

9        Articolul 1 din această directivă are următorul cuprins:
„Prezenta directivă urmărește, prin atingerea unui nivel înalt de protecție a consumatorilor, să contribuie la buna funcționare a pieței interne prin garantarea faptului că reclamațiile împotriva comercianților pot fi prezentate de către consumatori, în mod voluntar, unor entități care aplică proceduri [SAL] independente, imparțiale, transparente, eficace, rapide și echitabile. Prezenta directivă nu aduce atingere legislației naționale care prevede obligativitatea participării la astfel de proceduri, cu condiția ca legislația respectivă să nu împiedice părțile să își exercite dreptul de acces la sistemul judiciar.”

10      Articolul 3 din directiva menționată prevede:
„(1)      În absența unor dispoziții contrare în prezenta directivă, în cazul în care o dispoziție a prezentei directive se află în contradicție cu o dispoziție prevăzută într‑un alt act juridic al Uniunii și privește proceduri referitoare la căile de atac extrajudiciare inițiate de un consumator împotriva unui comerciant, dispoziția din prezenta directivă prevalează.
(2)      Prezenta directivă nu aduce atingere Directivei [2008/52].
[…]”

11      Articolul 4 din aceeași directivă are următorul cuprins:
„(1)      În sensul prezentei directive:
(a)      «consumator» înseamnă orice persoană fizică care acționează în scopuri care nu sunt legate de activitatea sa comercială, de afaceri, meșteșugărească sau profesională;
(b)      «comerciant» înseamnă orice persoană fizică sau juridică, indiferent dacă este publică sau privată, care acționează, inclusiv prin intermediul unei alte persoane care acționează în numele sau în contul ei, în scopuri ce țin de activitatea sa comercială, de afaceri, meșteșugărească sau profesională;
(c)      «contract de vânzare» înseamnă orice contract în temeiul căruia comerciantul transferă sau se angajează să transfere proprietatea asupra unor bunuri către consumator, iar consumatorul plătește sau se angajează să plătească prețul acestora, inclusiv orice contract care are drept obiect atât bunuri, cât și servicii;
(d)      «contract de prestări de servicii» înseamnă orice contract, altul decât un contract de vânzare, în temeiul căruia comerciantul furnizează sau se angajează să furnizeze un serviciu consumatorului, iar acesta plătește sau se angajează să plătească prețul acestuia;
(e)      «litigiu intern» înseamnă un litigiu contractual care rezultă dintr‑un contract de vânzare sau de prestare de servicii, în cazul în care consumatorul, în momentul în care comandă astfel de bunuri sau servicii, își are reședința în același stat membru în care este stabilit comerciantul;
(f)      «litigiu transfrontalier» înseamnă un litigiu contractual care rezultă dintr‑un contract de vânzare sau de prestare de servicii, în cazul în care consumatorul, în momentul în care comandă astfel de bunuri sau servicii, își are reședința într‑un alt stat membru decât cel în care este stabilit comerciantul;
(g)      «procedură SAL» înseamnă o procedură astfel cum este menționată la articolul 2, care îndeplinește cerințele prezentei directive și este aplicată de o entitate SAL;
(h)      «entitate SAL» înseamnă orice entitate, indiferent cum este numită sau menționată, care este stabilită pe o bază durabilă și oferă soluționarea unui litigiu printr‑o procedură SAL și care este înscrisă pe listă în conformitate cu articolul 20 alineatul (2);
(i)      «autoritate competentă» înseamnă orice autoritate desemnată de un stat membru în sensul prezentei directive și stabilită la nivel național, regional sau local.
(2)      Un comerciant este «stabilit»:
–        în locul în care își desfășoară activitatea profesională, dacă este vorba despre o persoană fizică;
–        în locul în care își are sediul statutar, administrația centrală sau în care își desfășoară în principal activitatea, inclusiv o sucursală, agenție sau o altă unitate, dacă este vorba despre o societate sau o altă persoană juridică ori despre o asociație de persoane fizice sau juridice.
(3)      O entitate SAL este «stabilită»:
–        în locul în care aceasta își desfășoară activitățile SAL, dacă funcționarea sa este asigurată de o persoană fizică;
–        în locul în care respectiva persoană juridică sau asociație de persoane fizice sau juridice își desfășoară activitățile SAL, dacă funcționarea sa este asigurată de o persoană juridică sau de o asociație de persoane fizice sau juridice;
–        în locul în care respectiva autoritate sau un alt organism public își are sediul, dacă funcționarea sa este asigurată de o autoritate sau de un alt organism public.”

12      Articolul 8 din Directiva 2013/11 este formulat în termenii următori:
„Statele membre se asigură că procedurile SAL sunt eficace și îndeplinesc următoarele cerințe:
(a)      procedura SAL este disponibilă și ușor accesibilă online și offline pentru ambele părți, indiferent de locul în care acestea se găsesc;
(b)      părțile au acces la procedură fără obligația de a recurge la un avocat sau la un consilier juridic, însă procedura nu privează părțile de dreptul acestora la consiliere independentă sau de a fi reprezentate sau asistate de o terță parte în orice etapă a procedurii;
(c)      procedura SAL este gratuită sau disponibilă la un tarif simbolic pentru consumatori;
[…]”

13      În conformitate cu articolul 9 din această directivă:
„(1)      Statele membre se asigură că, în cursul procedurilor SAL:
[…]
(b)      părțile sunt informate că nu sunt obligate să folosească un avocat sau un consilier juridic, dar pot apela la consultanță independentă sau pot fi reprezentate sau asistate de o parte terță în orice fază a procedurii;
[…]
(2)      În cazul procedurilor SAL care vizează soluționarea litigiului prin propunerea unei soluții, statele membre se asigură că:
(a)      părțile au posibilitatea de a se retrage din procedură în orice moment dacă nu sunt satisfăcute de funcționarea sau de modul de desfășurare a procedurii. Acestea sunt informate despre acest drept înaintea începerii procedurii. Dacă normele naționale prevăd participarea obligatorie a comercianților la procedurile SAL, această literă se aplică numai consumatorilor;
[…]
(3)      În cazul în care, în conformitate cu legislația națională, procedurile SAL prevăd că rezultatul acestora devine obligatoriu pentru comerciant de îndată ce consumatorul a acceptat soluția propusă, se consideră că articolul 9 alineatul (2) este aplicabil numai consumatorului.”

14      Articolul 12 din directiva menționată prevede:
„(1)      Statele membre se asigură că părțile care, în vederea soluționării unui litigiu, au recurs la proceduri SAL al căror rezultat nu este obligatoriu nu vor fi ulterior împiedicate să inițieze o procedură judiciară privind respectivul litigiu ca urmare a împlinirii unor termene de decădere sau de prescripție pe durata procedurii SAL.
(2)      Alineatul (1) nu aduce atingere dispozițiilor privind decăderea și prescripția din acordurile internaționale la care statele membre sunt părți.”
 Dreptul italian

15      Articolul 4 alineatul 3 din decreto legislativo n. 28 Attuazione dellʼarticolo 60 della legge 18 giugno 2009, n. 69, in materia di mediazione finalizzata alla conciliazione delle controversie civili e commerciali (Decretul legislativ nr. 28 de punere în aplicare a articolului 60 din Legea nr. 69 din 18 iunie 2009 privind medierea în vederea concilierii în litigiile civile și comerciale) din 4 martie 2010 (GURI nr. 53 din 5 martie 2010, p. 1, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 28/2010”), care asigură transpunerea Directivei 2008/52 în dreptul italian, în versiunea sa aplicabilă ratione temporis, prevede:
„În momentul acordării împuternicirii, avocatul este obligat să informeze persoana asistată cu privire la posibilitatea de a recurge la procedura de mediere reglementată de prezentul decret și la înlesnirile fiscale prevăzute la articolele 17 și 20. Avocatul informează de asemenea persoana asistată cu privire la cazurile în care desfășurarea procedurii de mediere este o condiție de admisibilitate a actului de sesizare a instanței. Informațiile trebuie să fie clare și să fie furnizate în scris. În caz de încălcare a obligațiilor de informare, contractul dintre avocat și persoana asistată poate fi anulat. […]”

16      Articolul 5 din Decretul legislativ nr. 28/2010 prevede:
„[…]
1‑bis.      Oricine intenționează să introducă o acțiune în justiție având ca obiect un litigiu în materie de […] contracte de asigurare, contracte bancare și financiare trebuie să recurgă în prealabil, cu asistența unui avocat, la procedura de mediere prevăzută de prezentul decret sau la procedura de conciliere prevăzută de Decretul legislativ nr. 179 din 8 octombrie 2007 sau la procedura instituită în temeiul articolului 128‑bis din textul unic al legilor în materie bancară și de credit prevăzut de Decretul legislativ nr. 385 din 1 septembrie 1993, cu modificările ulterioare, pentru domeniile reglementate de acesta. Desfășurarea procedurii de mediere este o condiție de admisibilitate a actului de sesizare a instanței. […]
[…]
2‑bis.      Atunci când desfășurarea procedurii de mediere constituie o condiție de admisibilitate a actului de sesizare a instanței, condiția este considerată îndeplinită dacă prima întâlnire în fața mediatorului se încheie fără a se ajunge la un acord.
[…]
4.      Alineatele 1‑bis și 2 nu se aplică:
a)      în procedurile de somație, inclusiv de opoziție, până la pronunțarea unei hotărâri cu privire la cererile de acordare și de suspendare a executării cu titlu provizoriu;
[…]”

17      Articolul 8 din acest decret legislativ are următorul cuprins:
„1.      În momentul prezentării cererii de mediere, responsabilul entității desemnează un mediator și fixează prima întâlnire a părților într‑un termen care nu poate depăși 30 de zile de la data depunerii cererii. Cererea și data primei întâlniri se comunică de asemenea de către reclamantă celeilalte părți prin orice mijloc apt să asigure confirmarea de primire. La prima întâlnire și la întâlnirile următoare, până la finalizarea procedurii, părțile trebuie să participe cu asistența avocatului. […]
[…]
4‑bis.      Din neparticiparea, fără motiv justificat, la procedura de mediere, instanța poate deduce prezumții simple în cadrul procedurii de judecată ulterioare, în temeiul articolului 116 alineatul 2 din Codul de procedură civilă. Instanța obligă partea care, în cazurile prevăzute la articolul 5, nu a participat la procedură fără motiv justificat la plata către bugetul de stat a unei sume într‑un cuantum corespunzător taxei judiciare datorate pentru judecată.
[…]”

18      Decreto legislativo n. 130 Attuazione della direttiva 2013/11/UE sulla risoluzione alternativa delle controversie dei consumatori, che modifica il regolamento (CE) n. 2006/2004 e la direttiva 2009/22/CE [Decretul legislativ nr. 130 de transpunere a Directivei 2013/11/UE privind soluționarea alternativă a litigiilor în materie de consum și de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 și a Directivei 2009/22/CE] din 6 august 2015 (GURI nr. 191 din 19 august 2015, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 130/2015) a introdus în decreto legislativo n. 206, recante Codice del consumo (Decretul legislativ nr. 206 privind Codul consumului) din 6 septembrie 2005 (GURI nr. 235 din 8 octombrie 2005, denumit în continuare „Codul consumului”) titlul II‑bis, denumit „Soluționarea extrajudiciară a litigiilor”. Articolul 141 din codul menționat, astfel cum a fost modificat prin Decretul legislativ nr. 130/2015, care face parte din acest titlu nou, prevede:
„[…]
4.      Dispozițiile prezentului titlu se aplică procedurilor extrajudiciare voluntare de soluționare, inclusiv pe cale telematică, a litigiilor naționale și transfrontaliere dintre consumatorii și comercianții rezidenți și stabiliți în Uniunea Europeană, în cadrul cărora entitatea SAL propune o soluție sau reunește părțile în scopul de a facilita soluționarea pe cale amiabilă, și în special entităților de mediere pentru examinarea cauzelor în materie de consum, înscrise în secțiunea specială prevăzută la articolul 16 alineatele 2 și 4 din [Decretul legislativ nr. 28/2010], și celorlalte entități SAL instituite sau înscrise în listele ținute și supravegheate de autoritățile prevăzute la alineatul 1 litera i), după verificarea existenței condițiilor și a conformității organizării și procedurilor acestora cu dispozițiile prezentului titlu. […]
[…]
6.      Nu se aduce atingere următoarelor dispoziții care prevăd caracterul obligatoriu al procedurilor de soluționare extrajudiciară a litigiilor:
a)      articolul 5 alineatul 1‑bis din [Decretul legislativ nr. 28/2010], care reglementează cazurile în care medierea în vederea concilierii în litigiile civile și comerciale constituie o condiție de admisibilitate;
[…]”
 Litigiul principal și întrebările preliminare

19      Banco Popolare a încuviințat domnului Menini și doamnei Rampanelli deschiderea de linii de credit în cont curent, în temeiul a trei contracte succesive, în scopul de a le permite să achiziționeze acțiuni, printre care cele emise de Banco Popolare însăși sau de alte societăți deținute de aceasta.

20      La 15 iunie 2015, Banco Popolare a obținut o ordonanță de somație de plată împotriva domnului Menini și a doamnei Rampanelli, pentru suma de 991 848,21 euro, corespunzătoare soldului restant care, în opinia acesteia, continua să îi fie datorat în temeiul unui contract semnat la 16 iulie 2009 pentru deschiderea unui cont curent garantat cu o ipotecă. Domnul Menini și doamna Rampanelli au formulat opoziție împotriva acestei ordonanțe de somație de plată și au solicitat suspendarea măsurilor de executare cu titlu provizoriu în legătură cu aceasta.

21      Instanța de trimitere, Tribunale Ordinario di Verona (Tribunalul din Verona, Italia), arată că, potrivit dreptului național, o astfel de procedură de opoziție este admisibilă numai dacă părțile au inițiat în prealabil o procedură de mediere, în temeiul articolului 5 alineatele 1‑bis și 4 din Decretul legislativ nr. 28/2010. Ea constată de asemenea că litigiul cu care este sesizată intră în domeniul de aplicare al Codului consumului, astfel cum a fost modificat prin Decretul legislativ nr. 130/2015, care a transpus Directiva 2013/11 în dreptul italian. Astfel, domnul Menini și doamna Rampanelli ar trebui considerați „consumatori” în sensul articolului 4 litera (a) din directiva menționată, întrucât au încheiat contracte care pot fi calificate drept „contracte de prestări de servicii” în sensul articolului 4 litera (d) din aceeași directivă.

22      În opinia instanței de trimitere, nu rezultă cu claritate că faptul că Directiva 2013/11 citează în mod expres Directiva 2008/52 presupune că prima dintre aceste directive a înțeles să acorde statelor membre posibilitatea de a prevedea obligația de a recurge mai degrabă la o procedură de mediere decât la procedura SAL prevăzută de Directiva 2013/11 în materie de litigii în care sunt implicați consumatori. Astfel, articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2008/52, atunci când permite statelor membre să prevadă medierea ca o condiție de admisibilitate a acțiunilor în justiție, nu ar avea un caracter imperativ, lăsând această alegere la discreția statelor membre.

23      În aceste condiții, instanța de trimitere consideră că dispozițiile din dreptul italian în materie de mediere obligatorie sunt contrare Directivei 2013/11. Astfel, aceasta din urmă ar institui un sistem unic, exclusiv și armonizat pentru litigiile în care sunt implicați consumatorii, care obligă statele membre în ceea ce privește realizarea obiectivului urmărit de directiva menționată. Aceasta din urmă ar trebui, așadar, să se aplice și procedurilor prevăzute de Directiva 2008/52.

24      Instanța de trimitere subliniază de asemenea faptul că articolul 9 din Directiva 2013/11 lasă părților nu numai dreptul de a alege să participe sau să nu participe la procedura SAL, ci și de a se retrage din aceasta în orice moment, astfel încât obligația de a recurge la mediere prevăzută de dreptul național ar plasa consumatorul într‑o poziție mai dezavantajoasă în raport cu cea în care s‑ar afla dacă o astfel de procedură nu ar avea decât un caracter facultativ.

25      În sfârșit, în opinia instanței de trimitere, procedura de mediere obligatorie prevăzută de dreptul național nu este conformă cu articolul 9 alineatul (2) din Directiva 2013/11 din cauza faptului că, în procedura națională, părțile nu pot să se retragă din procedura de mediere în orice moment și necondiționat în cazul în care nu sunt satisfăcute de serviciile prestate sau de modul de funcționare a acestei proceduri. Ele nu ar putea să se retragă decât prin invocarea unui motiv justificat, în caz contrar expunându‑se unei sancțiuni pecuniare pe care instanța este obligată să o aplice chiar dacă partea care a renunțat astfel la procedura de mediere ar obține o soluție favorabilă la finalul procedurii judiciare.

26      În aceste condiții, Tribunale Ordinario di Verona (Tribunalul din Verona) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 3 alineatul (2) din Directiva [2013/11], în măsura în care prevede că această directivă «nu aduce atingere Directivei [2008/52]», trebuie interpretat în sensul că nu aduce atingere posibilității statelor membre de a prevedea medierea obligatorie numai pentru ipotezele care nu intră în domeniul de aplicare al Directivei [2013/11], și anume ipotezele prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din Directiva [2013/11], litigiile în materie contractuală care decurg din alte contracte decât cele de vânzare sau de prestări de servicii, precum și cele care nu privesc consumatorii?
2)      Articolul 1 din Directiva [2013/11], în măsura în care asigură consumatorilor posibilitatea de a prezenta o reclamație împotriva comercianților la entități de soluționare alternativă a litigiilor instituite în acest sens, trebuie interpretat în sensul că această normă se opune unei reglementări naționale care prevede recurgerea la mediere, într‑un litigiu dintre cele prevăzute la articolul 2 alineatul (1) din Directiva [2013/11], ca o condiție de admisibilitate a actului de sesizare a instanței introdus de partea care are calitatea de consumator și, în orice caz, unei reglementări naționale care prevede asistența obligatorie a unui avocat, cu costurile aferente pentru consumatorul care participă la medierea privind un litigiu dintre cele menționate mai sus, precum și posibilitatea de a nu participa la mediere decât dacă există un motiv justificat?”
 Cu privire la întrebările preliminare

 Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară

27      Guvernele italian și german contestă admisibilitatea cererii de decizie preliminară pentru motivul că Directiva 2013/11 nu este aplicabilă litigiului principal. Guvernul italian susține că acest litigiu este în continuarea unei proceduri de ordonanță de somație de plată inițiate de un comerciant împotriva unui consumator și este exclus, din acest motiv, din domeniul de aplicare al Directivei 2013/11. În ceea ce privește guvernul german, acesta consideră că instanța de trimitere nu precizează dacă procedura de mediere instituită de Decretul legislativ nr. 28/2010 constituie o „procedură SAL” în fața unei „entit[ăți] SAL”, astfel cum sunt definite de Directiva 2013/11, acesta fiind singurul caz în care directiva menționată ar fi aplicabilă.

28      Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, aceasta nu poate respinge o cerere formulată de o instanță națională decât dacă reiese în mod vădit că interpretarea dreptului Uniunii solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (Hotărârea din 14 martie 2013, Allianz Hungária Biztosító și alții, C‑32/11, EU:C:2013:160, punctul 26 și jurisprudența citată).

29      În speță, rezultă însă că aspectul dacă Directiva 2013/11 este aplicabilă litigiului principal este indisociabil legat de răspunsurile care trebuie date la prezenta cerere de decizie preliminară. În aceste condiții, Curtea este competentă să răspundă la această cerere (a se vedea prin analogie Hotărârea din 7 martie 2017, X și X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, punctul 37 și jurisprudența citată).
 Cu privire la prima întrebare

30      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2013/11, întrucât prevede că această directivă se aplică „[fără să aducă] atingere” Directivei 2008/52, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede o procedură de mediere obligatorie în litigiile menționate la articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2013/11.

31      Trebuie amintit că articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2008/52 prevede că obiectivul ei este de a facilita accesul la soluționarea alternativă a litigiilor și de a facilita soluționarea pe cale amiabilă a litigiilor prin încurajarea utilizării medierii. Alineatul (2) al articolului respectiv subliniază că această directivă se aplică litigiilor transfrontaliere în materie civilă și comercială, și anume, în conformitate cu articolul 2 din aceasta, oricărui litigiu în care cel puțin una dintre părți are domiciliul sau reședința obișnuită într‑un alt stat membru decât statul membru al oricărei alte părți.

32      Or, în speță este cert că litigiul principal nu este un asemenea litigiu transfrontalier.

33      Desigur, astfel cum enunță considerentul (8) al Directivei 2008/52, nimic nu împiedică statele membre să aplice această directivă procedurilor interne de mediere, opțiune care, astfel cum reiese din cererea de decizie preliminară, a fost aleasă de legiuitorul italian. În același sens, considerentul (19) al Directivei 2013/11 amintește că Directiva 2008/52 stabilește un cadru pentru sistemele de mediere la nivelul Uniunii pentru litigiile transfrontaliere, fără să împiedice aplicarea sa în cazul sistemelor interne de mediere.

34      Cu toate acestea, după cum a arătat avocatul general la punctul 60 din concluzii, alegerea legiuitorului italian de a extinde aplicarea Decretului legislativ nr. 28/2010 în cazul litigiilor naționale nu poate avea ca efect extinderea domeniului de aplicare al Directivei 2008/52, astfel cum este definit la articolul 1 alineatul (2) din aceasta.

35      Rezultă că, întrucât Directiva 2008/52 nu este aplicabilă într‑un litigiu precum cel în discuție în litigiul principal, nu este necesară în prezenta cauză pronunțarea cu privire la chestiunea relației dintre această directivă și Directiva 2013/11. În ceea ce privește aspectul dacă această din urmă directivă se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, acesta constituie chiar obiectul celei de a doua întrebări adresate de instanța de trimitere și, prin urmare, trebuie examinat în acest cadru.

36      Având în vedere considerațiile care precedă, nu este necesar să se răspundă la prima întrebare.
 Cu privire la a doua întrebare

37      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Directiva 2013/11 trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede, în primul rând, obligația de recurge la o procedură de mediere, în litigiile prevăzute la articolul 2 alineatul (1) din această directivă, ca o condiție de admisibilitate a acțiunii în justiție referitoare la aceleași litigii, în al doilea rând, că, în cadrul unei astfel de medieri, consumatorii trebuie să fie asistați de un avocat și, în al treilea rând, că nu este posibilă sustragerea consumatorilor de la parcurgerea în prealabil a medierii decât dacă dovedesc existența unui motiv justificat în susținerea acestei decizii.

38      Pentru a răspunde la întrebarea menționată, trebuie să se examineze cu titlu introductiv dacă Directiva 2013/11 poate fi aplicată în cazul unei reglementări precum cea în discuție în litigiul principal.

39      În această privință, trebuie arătat că, în conformitate cu articolul 1 din Directiva 2013/11, aceasta urmărește să le asigure consumatorilor posibilitatea de a introduce, în mod voluntar, reclamații împotriva comercianților prin intermediul procedurilor SAL.

40      Directiva 2013/11 nu se aplică tuturor litigiilor în care sunt implicați consumatori, ci doar procedurilor care îndeplinesc următoarele condiții cumulative, și anume, în primul rând, procedura trebuie să fi fost introdusă de un consumator împotriva unui comerciant în legătură cu obligațiile contractuale prevăzute în contractele de vânzări sau în contractele de prestări de servicii, în al doilea rând, în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2013/11, această procedură trebuie să îndeplinească cerințele prevăzute de directiva menționată și în special, sub acest aspect, să fie independentă, imparțială, transparentă, eficace, rapidă și echitabilă și, în al treilea rând, respectiva procedură trebuie să fie încredințată unei entități SAL, respectiv, în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) litera (h) din aceeași directivă, unei entități, indiferent cum este numită, care este stabilită pe o bază durabilă și oferă soluționarea unui litigiu printr‑o procedură SAL și care este înscrisă în lista întocmită în conformitate cu articolul 20 alineatul (2) din Directiva 2013/11, listă care este notificată Comisiei Europene.

41      Pentru a stabili dacă Directiva 2013/11 este aplicabilă unei proceduri SAL precum cea în discuție în litigiul principal, trebuie să se examineze dacă aceste condiții sunt îndeplinite.

42      Referitor la prima condiție, aspectul dacă o procedură SAL precum cea în discuție în litigiul principal trebuie considerată ca nefiind introdusă de un comerciant, ci de un consumator, ține de aprecierea instanței naționale și de aplicarea dreptului intern al fiecărui stat membru. În consecință, în ceea ce privește cauza principală, revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă opoziția la o ordonanță de somație de plată, precum și cererea de suspendare a executării cu titlu provizoriu în legătură cu această măsură constituie o reclamație introdusă de un consumator, având un caracter autonom în raport cu procedura ordonanței somației de plată inițiate de un comerciant din domeniul creditării precum cel în discuție în litigiul principal.

43      În ceea ce privește a doua și a treia condiție, cererea de decizie preliminară nu precizează dacă procedura de mediere prevăzută de legislația italiană se desfășoară în fața unei entități SAL, în conformitate cu Directiva 2013/11. De asemenea, revine instanței de trimitere sarcina să aprecieze dacă entitatea menționată la articolul 141 alineatul 4 din Codul consumului, astfel cum a fost modificat prin Decretul legislativ nr. 130/2015, este o entitate SAL care îndeplinește condițiile prevăzute de Directiva 2013/11, având în vedere că aceasta constituie o condiție de aplicare a directivei menționate.

44      Rezultă că Directiva 2013/11 poate fi aplicată unei reglementări precum cea în discuție în litigiul principal, cu condiția efectuării unor verificări de către instanța de trimitere.

45      Cu privire la cele trei elemente conținute în întrebarea adresată de instanța de trimitere și, în primul rând, în ceea ce privește cerința unei proceduri de mediere ca o condiție de admisibilitate a unei acțiuni în justiție în legătură cu litigiul ce face obiectul acestei proceduri, astfel cum este prevăzută la articolul 5 alineatul 1‑bis din Decretul legislativ nr. 28/2010, este adevărat că articolul 1 prima teză din Directiva 2013/11 prevede posibilitatea consumatorilor de a prezenta „în mod voluntar” reclamații împotriva comercianților în fața unor entități SAL.

46      În această privință, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, potrivit unei interpretări literale a respectivului articol 1 prima teză, statele membre ar fi autorizate să mențină o astfel de obligație de a recurge în prealabil la mediere numai pentru tipurile de litigii care nu intră în domeniul de aplicare al acestei directive.

47      Potrivit însă unei jurisprudențe constante a Curții, în ceea ce privește interpretarea dispozițiilor dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acestora, ci și de obiectivele urmărite de reglementarea din care fac parte și de contextul lor (Hotărârea din 15 octombrie 2014, Hoštická și alții, C‑561/13, EU:C:2014:2287, punctul 29).

48      În această privință, chiar dacă articolul 1 prima teză din Directiva 2013/11 utilizează expresia „în mod voluntar”, trebuie arătat că a doua teză a articolului menționat prevede în mod explicit posibilitatea statelor membre de a stabili obligativitatea participării la procedurile SAL, cu condiția ca o astfel de legislație să nu împiedice părțile să își exercite dreptul de acces la sistemul judiciar.

49      Această interpretare este confirmată de articolul 3 litera (a) din Directiva 2008/52, care definește medierea ca fiind un proces structurat, indiferent cum este denumit sau cum se face referire la acesta, în care două sau mai multe părți într‑un litigiu încearcă, din proprie inițiativă, să ajungă la un acord privind soluționarea litigiului dintre ele. Astfel, acest proces poate fi inițiat de către părți, recomandat sau impus de instanță sau prevăzut de dreptul unui stat membru. În plus, în conformitate cu articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2008/52, aceasta nu aduce atingere legislației naționale conform căreia recurgerea la mediere este obligatorie, cu condiția ca o astfel de legislație să nu împiedice părțile să își exercite dreptul de acces la sistemul judiciar.

50      După cum reiese din considerentul (13) al Directivei 2008/52, caracterul voluntar al medierii nu rezidă, prin urmare, în libertatea părților de a recurge sau de a nu recurge la această procedură, ci în faptul că „părțile sunt ele însele responsabile de procedură și o pot organiza după cum doresc și încheia în orice moment”.

51      În consecință, ceea ce contează nu este caracterul obligatoriu sau facultativ al sistemului medierii, ci să se asigure dreptul părților de acces la sistemul judiciar. În acest scop, după cum a arătat avocatul general la punctul 75 din concluzii, statele membre își păstrează pe deplin autonomia legislativă, cu condiția să fie respectat efectul util al Directivei 2013/11.

52      Prin urmare, faptul că o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal nu numai că a instituit o procedură de mediere extrajudiciară, ci, în plus, a făcut obligatorie recurgerea la aceasta anterior sesizării unui organ jurisdicțional nu este de natură să compromită realizarea obiectivului Directivei 2013/11 (a se vedea prin analogie Hotărârea din 18 martie 2010, Alassini și alții, C‑317/08-C‑320/08, EU:C:2010:146, punctul 45).

53      Nu se contestă, desigur, că, prin condiționarea admisibilității căilor de atac jurisdicționale introduse în materiile menționate la articolul 5 alineatul 1‑bis din Decretul legislativ nr. 28/2010 de punerea în aplicare a unei încercări obligatorii de mediere, reglementarea națională în discuție în litigiul principal introduce o etapă suplimentară care trebuie parcursă înainte de a putea avea acces la instanță. Această condiție ar putea să afecteze principiul protecției jurisdicționale efective (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 martie 2010, Alassini și alții, C‑317/08-C‑320/08, EU:C:2010:146, punctul 62).

54      Cu toate acestea, dintr‑o jurisprudență constantă a Curții reiese că drepturile fundamentale nu constituie prerogative absolute, ci pot să cuprindă restricții, cu condiția ca acestea să răspundă efectiv unor obiective de interes general urmărite de măsura în cauză și să nu implice, din perspectiva scopului urmărit, o intervenție disproporționată și intolerabilă care ar aduce atingere însuși conținutului drepturilor astfel garantate (Hotărârea din 18 martie 2010, Alassini și alții, C‑317/08-C‑320/08, EU:C:2010:146, punctul 63 și jurisprudența citată).

55      După cum a arătat avocatul general la punctul 81 din concluzii, deși Hotărârea din 18 martie 2010, Alassini și alții (C‑317/08-C‑320/08, EU:C:2010:146), se referă la o procedură de conciliere, raționamentul adoptat de Curte în cadrul acestei hotărâri poate fi transpus în cazul legislațiilor naționale care fac obligatorie recurgerea la alte proceduri extrajudiciare, precum procedura de mediere în discuție în litigiul principal.

56      În aceste condiții, astfel cum enunță în esență considerentul (45) al Directivei 2013/11, statele membre sunt libere să aleagă mijloacele pe care le consideră adecvate în vederea realizării obiectivului ca accesul la sistemului judiciar să nu fie îngrădit, înțelegându‑se că, pe de o parte, faptul că rezultatul procedurii SAL nu este obligatoriu pentru părți și, pe de altă parte, faptul că termenele de prescripție nu expiră în cursul unei astfel de proceduri constituie două mijloace care, printre altele, ar fi adecvate pentru atingerea acestui obiectiv.

57      În ceea ce privește caracterul obligatoriu al rezultatului procedurii SAL, articolul 9 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2013/11 impune ca statele membre să se asigure că, în cadrul acestei proceduri, părțile au posibilitatea de a se retrage din procedură în orice moment dacă nu sunt satisfăcute de funcționarea sau de modul de desfășurare a procedurii. În plus, în conformitate cu articolul 9 alineatul (2) litera (b) din directiva menționată, după încheierea procedurii SAL, soluția doar le este propusă părților, iar acestea sunt libere să o accepte, să o refuze sau să o urmeze.

58      Chiar dacă articolul 9 alineatul (3) din Directiva 2013/11 stabilește posibilitatea ca legislațiile naționale să prevadă că rezultatul procedurilor SAL este obligatoriu pentru comercianți, o astfel de posibilitate impune ca, în prealabil, consumatorul să fi acceptat soluția propusă.

59      În ceea ce privește termenele de prescripție, articolul 12 din Directiva 2013/11 prevede că statele membre se asigură că părțile care, în vederea soluționării unui litigiu, au recurs la o procedură SAL nu vor fi ulterior împiedicate să inițieze o procedură judiciară ca urmare a împlinirii termenului de prescripție pe durata respectivei proceduri.

60      Pe de altă parte, potrivit articolului 8 litera (a) din Directiva 2013/11, procedura SAL trebuie să fie accesibilă online și offline ambelor părți, indiferent de locul unde acestea se găsesc.

61      Prin urmare, cerința unei proceduri de mediere ca o condiție de admisibilitate a unei căi de atac jurisdicționale poate să se dovedească compatibilă cu principiul protecției jurisdicționale efective atunci când această procedură nu se finalizează cu o decizie obligatorie în privința părților, nu determină o întârziere substanțială pentru introducerea unei acțiuni în justiție, suspendă prescripția drepturilor în cauză și nu generează cheltuieli sau generează cheltuieli reduse pentru părți, în măsura în care totuși calea electronică nu constituie unicul mijloc de acces la respectiva procedură de conciliere și este posibilă dispunerea unor măsuri provizorii în cazurile excepționale în care urgența situației o impune (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 martie 2010, Alassini și alții, C‑317/08-C‑320/08, EU:C:2010:146, punctul 67).

62      Așadar, revine instanței de trimitere sarcina să verifice dacă legislația națională în discuție în litigiul principal, în special articolul 5 din Decretul legislativ nr. 28/2010, precum și articolul 141 din Codul consumului, astfel cum a fost modificat prin Decretul legislativ nr. 130/2015, nu împiedică părțile să își exercite dreptul de acces la sistemul jurisdicțional, în conformitate cu cerința de la articolul 1 din Directiva 2013/11, constând în aceea că ea răspunde cerințelor expuse în cuprinsul punctului anterior.

63      În acest sens, cerința unei proceduri de mediere ca o condiție de admisibilitate a unei căi de atac jurisdicționale ar fi astfel compatibilă cu articolul 1 din Directiva 2013/11.

64      În al doilea rând, în ceea ce privește obligația consumatorului de a fi asistat de un avocat pentru a iniția o procedură de mediere, răspunsul la această întrebare rezultă din modul de redactare a articolului 8 litera (b) din Directiva 2013/11. Astfel, acest articol, referitor la eficacitatea procedurii, prevede că statele membre se asigură că părțile au acces la procedura SAL fără obligația de a recurge la un avocat sau la un consilier juridic. În plus, articolul 9 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată prevede că fiecare parte trebuie să fie informată că nu este obligată să folosească un avocat sau un consilier juridic.

65      Prin urmare, o legislație națională nu poate impune consumatorului care participă la o procedură SAL să fie asistat în mod obligatoriu de un avocat.

66      În sfârșit, în al treilea rând, în ceea ce privește aspectul dacă Directiva 2013/11 trebuie interpretată în sensul că se opune unei dispoziții din dreptul național potrivit căreia consumatorii pot să se retragă dintr‑o procedură de mediere doar în ipoteza în care dovedesc existența unui motiv justificat în susținerea acestei decizii, în caz contrar riscând sancțiuni în cadrul procedurii judiciare ulterioare, este necesar să se considere că o astfel de limitare este de natură să restrângă dreptul părților de acces la sistemul judiciar, contrar obiectivului urmărit de Directiva 2013/11, amintit la articolul 1 din aceasta. Astfel, retragerea eventuală a consumatorului din procedura SAL nu trebuie să aibă consecințe defavorabile în privința sa în cadrul căii de atac jurisdicționale referitoare la litigiul care a făcut sau ar fi trebuit să facă obiectul procedurii respective.

67      Această din urmă considerație este confirmată de modul de redactare a articolului 9 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2013/11, care, în ceea ce privește procedurile SAL ce vizează soluționarea litigiului prin propunerea unei soluții, impune statelor membre să se asigure că părțile au posibilitatea de a se retrage din procedură în orice moment dacă nu sunt satisfăcute de funcționarea sau de modul de desfășurare a procedurii.

68      Aceeași dispoziție precizează totodată că, dacă normele naționale prevăd participarea obligatorie a comercianților la procedurile SAL, consumatorul, și doar acesta, trebuie să beneficieze întotdeauna de acest drept de retragere.

69      În consecință, Directiva 2013/11 trebuie interpretată în sensul că se opune unei legislații naționale care limitează dreptul consumatorilor de a se retrage din procedura de mediere doar la ipoteza în care dovedesc existența unui motiv justificat în susținerea acestei decizii.

70      Acestea fiind precizate, trebuie arătat că, în cadrul ședinței, guvernul italian a declarat că impunerea unei amenzi de către instanță într‑o procedură ulterioară nu este prevăzută decât în cazul neparticipării, fără un motiv justificat, la procedura de mediere, iar nu în cazul retragerii din procedură. Dacă aceasta este situația, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, Directiva 2013/11 nu se opune unei reglementări naționale care nu permite consumatorului să refuze să participe la o procedură prealabilă de mediere decât pentru un motiv justificat, în măsura în care el poate pune capăt acestei proceduri fără restricții, chiar imediat după prima întâlnire cu mediatorul.

71      Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la a doua întrebare după cum urmează:
–        Directiva 2013/11 trebuie interpretată în sensul că nu se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede recurgerea la o procedură de mediere, în litigiile prevăzute la articolul 2 alineatul (1) din această directivă, ca o condiție de admisibilitate a acțiunii în justiție referitoare la aceleași litigii, cu condiția ca o astfel de cerință să nu împiedice părțile să își exercite dreptul de acces la sistemul jurisdicțional.
–        În schimb, directiva menționată trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede că, în cadrul unei astfel de medieri, consumatorii trebuie să fie asistați de un avocat și că ei nu se pot retrage dintr‑o procedură de mediere decât dacă dovedesc existența unui motiv justificat în susținerea acestei decizii.
 Cu privire la cheltuielile de judecată

72      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

Directiva 2013/11/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2013 privind soluționarea alternativă a litigiilor în materie de consum și de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 și a Directivei 2009/22/CE (Directiva privind SAL în materie de consum) trebuie interpretată în sensul că nu se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede recurgerea la o procedură de mediere, în litigiile prevăzute la articolul 2 alineatul (1) din această directivă, ca o condiție de admisibilitate a acțiunii în justiție referitoare la aceleași litigii, cu condiția ca o astfel de cerință să nu împiedice părțile să își exercite dreptul de acces la sistemul jurisdicțional.

În schimb, directiva menționată trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede că, în cadrul unei astfel de medieri, consumatorii trebuie să fie asistați de un avocat și că ei nu se pot retrage dintr‑o procedură de mediere decât dacă dovedesc existența unui motiv justificat în susținerea acestei decizii.

Semnături

*      Limba de procedură: italiana.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 14 iulie 2011. # Dr. Robert Winzer Pharma GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale OFTAL CUSI - Marca comunitară verbală anterioară Ophtal - Motiv relativ de refuz - Lipsa riscului de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]. # Cauza T-160/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 14 iulie 2011 – Winzer Pharma/OAPI – Alcon (OFTAL CUSI)
      (Cauza T‑160/09)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale OFTAL CUSI – Marca comunitară verbală anterioară Ophtal – Motiv relativ de refuz – Lipsa riscului de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         (CE) nr. 207/2009]”

      1.                     Marcă comunitară – Dispoziții de procedură – Motivarea deciziilor – Articolul 73 prima teză din Regulamentul nr. 40/94 – Domeniu
            de aplicare identic cu cel al articolului 253 CE (art. 253 CE; Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 73 prima teză)
            (a se vedea punctul 34)
      2.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 96 și 98)
      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 4 februarie 2009 (cauza R 1471/2007‑1) privind o procedură
                  de opoziție între Dr. Robert Winzer Pharma GmbH și Alcon Inc.

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Dr. Robert Winzer Pharma GmbH la plata propriilor cheltuieli de judecată, precum și a cheltuielilor de judecată efectuate
                     de Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) și de Alcon Inc.


Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 22 octombrie 2015. # Hewlett Packard Development Company LP împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-563/14.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 25 octombrie 2005. # Michael Cwik împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-96/04.


Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 7 martie 2013. # FairWild Foundation împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Înregistrare internațională care desemnează Comunitatea Europeană - Marca verbală FAIRWILD - Marca comunitară verbală anterioară WILD - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr.º207/2009. # Cauza T-247/11.