title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 26 iunie 2008. # SIC - Sociedade Independente de Comunicação, SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutoare de stat - Măsuri luate de Republica Portugheză în favoarea radiodifuziunii publice RTP pentru finanțarea misiunii acesteia de serviciu public - Decizie prin care se declară că anumite măsuri nu reprezintă ajutoare de stat și că celelalte măsuri sunt compatibile cu piața comună - Calificare drept ajutor de stat - Compatibilitate cu piața comună - Obligația de examinare cu diligență și cu imparțialitate. # Cauza T-442/03.

text:
      Cauza T‑442/03
      SIC – Sociedade Independente de Comunicação, SA
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Ajutoare de stat – Măsuri luate de Republica Portugheză în favoarea organismului public de radiodifuziune RTP pentru finanțarea misiunii acestuia
         de serviciu public – Decizie prin care se declară că anumite măsuri nu reprezintă ajutoare de stat și că celelalte măsuri sunt compatibile cu
         piața comună – Calificare drept ajutor de stat – Compatibilitate cu piața comună – Obligația de examinare cu diligență și cu imparțialitate”

      Sumarul hotărârii
      1.      Ajutoare acordate de state – Noțiune – Caracterul selectiv al măsurii
      [art. 87 alin.(1) CE]
      2.      Ajutoare acordate de state – Noțiune – Ajutoare acordate de o întreprindere publică
      [art. 87 alin.(1) CE]
      3.      Concurență – Întreprinderi care au sarcina de a gestiona servicii de interes economic general – Recurgere la o cerere de ofertă
            care nu este necesară pentru a încredința unei întreprinderi o asemenea misiune
      [art. 86 alin. (2) CE; Protocolul de la Amsterdam]
      4.      Concurență – Întreprinderi care au sarcina de a gestiona servicii de interes economic general – Definiția serviciilor de interes
            economic general – Putere de apreciere a statelor membre
      [art. 86 alin. (2) CE]
      5.      Concurență – Întreprinderi care au sarcina de a gestiona servicii de interes economic general – Respectarea de către furnizorul
            serviciului public de radiodifuziune a standardelor de calitate ale mandatului de serviciu public – Competență exclusivă a
            statului membru
      [art. 86 alin. (2) CE]
      6.      Ajutoare acordate de state – Procedură administrativă – Obligațiile Comisiei – Examinare cu diligență și cu imparțialitate
      [art. 88 alin. (2) CE]
      1.      Nu îndeplinește condiția selectivității o măsură de stat care, deși conferă un avantaj unei categorii specifice de agenți
         economici, nu derogă de la aplicarea normală a unui sistem, ci, dimpotrivă, se înscrie în cadrul acestuia și reprezintă astfel
         o măsură inerentă acestui sistem, precum și atunci când diferențele de tratament generate de această măsură se pot justifica
         prin natura ori prin structura sistemului.

      Cu privire la o lege națională care exonerează întreprinderile publice, în cazul transformării acestora în societăți pe acțiuni,
         de întocmirea unui act notarial care este obligatorie în condiții normale, Comisia are obligația să examineze dacă, în pofida
         specificității acesteia, scutirea de cheltuielile notariale ce rezultă din această exonerare nu este calificată drept ajutor
         de stat pentru motivul că recurgerea la lege, care determină această exonerare, nu a fost aleasă în vederea exceptării întreprinderilor
         publice de la cheltuieli, ci doar se înscrie în logica sistemului juridic național.

      (a se vedea punctele 64-67)
      2.      Pentru ca avantajele să poată fi calificate drept ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, acestea trebuie,
         pe de o parte, să fie acordate direct sau indirect prin resurse de stat și, pe de altă parte, să fie imputabile statului.
         Imputabilitatea unei măsuri față de stat nu poate fi dedusă numai din împrejurarea că măsura în cauză a fost luată de o întreprindere
         publică. Astfel, deși statul este în măsură să controleze o întreprindere publică și să exercite o influență dominantă asupra
         operațiunilor acesteia, exercitarea efectivă a acestui control într‑un caz concret nu poate fi prezumată în mod automat. Astfel,
         este necesar să se analizeze dacă trebuie considerat că autoritățile publice ar fi fost implicate, într‑un mod sau în altul,
         în adoptarea măsurii.

      În această privință, imputabilitatea față de stat a unei măsuri de ajutor luate de o întreprindere publică poate fi dedusă
         dintr‑un ansamblu de indicii, precum în special integrarea acesteia în structurile administrației publice, natura activităților
         sale și exercitarea acestora pe piață în condiții normale de concurență cu operatorii privați, statutul juridic al întreprinderii,
         dacă aceasta este reglementată de dreptul public sau de dreptul comun al societăților, intensitatea tutelei exercitate de
         autoritățile publice asupra administrării întreprinderii și orice alt indiciu care să evidențieze, în cazul concret, o implicare
         a autorităților publice sau improbabilitatea neimplicării în adoptarea unei măsuri, având în vedere și amploarea acesteia,
         conținutul acesteia sau condițiile pe care le presupune.

      (a se vedea punctele 93-95, 98 și 99)
      3.      Nici din modul de redactare a articolului 86 alineatul (2) CE, nici din jurisprudența referitoare la această dispoziție nu
         rezultă că un serviciu de interes economic general poate fi încredințat unui operator numai după finalizarea unei proceduri
         de cerere de ofertă.

      Deși este adevărat că serviciul public de radiodifuziune este considerat un serviciu de interes economic general, iar nu un
         serviciu de interes general fără caracter economic, trebuie totuși arătat că această calificare se explică mai mult prin impactul
         pe care radiodifuziunea ca serviciu public îl produce, de facto, asupra sectorului, de altfel concurențial și cu caracter comercial, al radiodifuziunii, decât printr‑o pretinsă dimensiune
         comercială a radiodifuziunii ca serviciu public. După cum reiese cu claritate din Protocolul de la Amsterdam privind sistemul
         de radiodifuziune publică în statele membre, serviciul public de radiodifuziune este „direct legat de nevoile democratice,
         sociale și culturale ale fiecărei societăți”.

      De altfel, această specificitate a radiodifuziunii ca serviciu public constituie fundamentul libertății recunoscute statelor
         membre prin Protocolul de la Amsterdam în încredințarea serviciului de interes economic general de radiodifuziune. Aceasta
         explică și justifică faptul că nu se poate impune unui stat membru să organizeze o procedură concurențială de ofertare în
         vederea încredințării unui asemenea serviciu, cel puțin atunci când decide să asigure el însuși acest serviciu public prin
         intermediul unei societăți publice.

      (a se vedea punctele 145, 153 și 154)
      4.      Statele membre au o largă putere de apreciere cu privire la definirea a ceea ce acestea consideră ca fiind servicii de interes
         economic general. Prin urmare, definirea acestor servicii de către un stat membru nu poate fi contestată de către Comisie
         decât în cazul unei erori vădite.

      Pe de altă parte, dreptul comunitar nu interzice în niciun mod ca un stat membru să definească serviciul de interes economic
         general de radiodifuziune în termeni largi, care să includă difuzarea unui program generalist. Această posibilitate nu ar
         putea fi contestată prin împrejurarea că furnizorul serviciului public de radiodifuziune desfășoară, pe de altă parte, activități
         cu caracter comercial, în special vânzarea de spații publicitare. Astfel, o asemenea contestare ar însemna ca definiția însăși
         a serviciului de interes economic general de radiodifuziune să depindă de modul de finanțare a acestuia. Or, prin ipoteză,
         un serviciu de interes economic general se definește în funcție de interesul general pe care urmărește să îl îndeplinească,
         iar nu în funcție de mijloacele care îi vor asigura prestarea.

      (a se vedea punctele 195 și 201-203)
      5.      Numai statul membru poate aprecia respectarea de către furnizorul serviciului public de radiodifuziune a standardelor de calitate
         definite în mandatul de serviciu public. Comisia trebuie, în principiu, să se limiteze la constatarea existenței unui mecanism
         de control din partea unui organ independent al respectării mandatului de către acest organism de radiodifuziune. Numai în
         măsura în care informațiile transmise Comisiei pe parcursul investigației conțin indicii serioase că mecanismul de control,
         deși existent, nu a fost pus în aplicare, Comisia poate ajunge să examineze caracterul real al acestei aplicări, urmărind
         totuși să nu depășească această examinare și în special să nu se substituie statului membru în aprecierea concretă a respectării
         criteriilor calitative.

      (a se vedea punctele 212-214)
      6.      În cadrul procedurii de control al ajutorului de stat, părțile interesate, altele decât statul membru în cauză, dispun numai
         de dreptul de a fi asociate procedurii administrative într‑o măsură adecvată care ține cont de circumstanțele cauzei. În acest
         context, o parte interesată care sesizează Comisia cu o cerere prin care solicită ca această instituție să își exercite prerogativele
         pentru a obține de la statul membru anumite informații nu dispune de niciun drept în sensul de a se da curs cererii acesteia
         de către Comisie. Comisia are obligația, dacă este cazul, să aprecieze utilitatea acestei cereri pentru necesitățile controlului
         său asupra măsurilor în cauză. În cadrul acestei aprecieri, Comisia poate ține seama de informațiile de care dispune deja.
         Totuși, caracterul restrâns al dreptului de participare și de informare al părților interesate, altele decât statul membru,
         nu se află nicidecum în contradicție cu obligația Comisiei de examinare cu diligență și cu imparțialitate în domeniul ajutoarelor
         de stat. Astfel, deși beneficiază de o marjă de apreciere, Comisia nu poate totuși, ținând seama de obligația de examinare
         cu diligență și cu imparțialitate, să nu solicite să îi fie comunicate informațiile care rezultă a fi de natură să confirme
         sau să infirme alte informații pertinente pentru examinarea măsurii în cauză, însă a căror fiabilitate nu poate fi considerată
         ca fiind suficient de dovedită.

      (a se vedea punctele 222-225)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)
      26 iunie 2008(*)

      „Ajutoare de stat – Măsuri luate de Republica Portugheză în favoarea organismului public de radiodifuziune RTP pentru finanțarea misiunii acesteia
         de serviciu public – Decizie prin care se declară că anumite măsuri nu reprezintă ajutoare de stat și că celelalte măsuri sunt compatibile cu
         piața comună – Calificare drept ajutor de stat – Compatibilitate cu piața comună – Obligația de examinare cu diligență și cu imparțialitate”

      În cauza T‑442/03,
      SIC – Sociedade Independente de Comunicação, SA, cu sediul în Carnaxide (Portugalia), reprezentată de C. Botelho Moniz, E. Maia Cadete și M. Rosado da Fonseca, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată inițial de doamna M. Balta și de domnul F. Florindo Gijón, ulterior de domnii Niejahr, J. Buendía Sierra și
         G. Braga da Cruz, iar în cele din urmă de domnii B. Martenczuk și G. Braga da Cruz, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei 2005/406/CE a Comisiei din 15 octombrie 2003 privind măsurile ad‑hoc puse în
         aplicare de Portugalia în favoarea RTP (JO 2005, L 142, p. 1), întrucât această decizie declară că anumite măsuri nu reprezintă
         ajutoare de stat și că celelalte măsuri sunt compatibile cu piața comună,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a cincea),
      compus din domnul M. Vilaras (raportor), președinte, doamnele M. E. Martins Ribeiro și K. Jürimäe, judecători,
      grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 22 noiembrie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Cadrul juridic
      1        Articolul 16 CE prevede:

      „Fără a aduce atingere articolelor 73 [CE], 86 [CE] și 87 [CE] și având în vedere locul ocupat de serviciile de interes economic
         general în cadrul valorilor comune ale Uniunii, precum și rolul pe care îl au acestea în promovarea coeziunii sociale și teritoriale
         a Uniunii, Comunitatea și statele membre, fiecare în limita competențelor care le revin și în limita domeniului de aplicare
         al prezentului tratat, asigură funcționarea serviciilor respective pe baza principiilor și în condiții care să le permită
         îndeplinirea misiunilor lor.”

      2        Articolul 86 alineatul (2) CE prevede:

      „Întreprinderile care au sarcina de a gestiona serviciile de interes economic general sau care prezintă caracter de monopol
         fiscal se supun normelor prezentului tratat și, în special, regulilor de concurență, în măsura în care aplicarea acestor norme
         nu împiedică, în drept sau în fapt, îndeplinirea misiunii speciale care le‑a fost încredințată. Dezvoltarea schimburilor comerciale
         nu trebuie să fie afectată într‑o măsură care contravine intereselor Comunității.”

      3        Articolul 87 alineatul (1) CE prevede:

      „(1) Cu excepția derogărilor prevăzute de prezentul tratat, sunt incompatibile cu piața comună ajutoarele acordate de state
         sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea
         anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre
         statele membre.”

      4        Protocolul privind sistemul de radiodifuziune publică în statele membre (JO 1997, C 340, p. 109, denumit în continuare „Protocolul
         de la Amsterdam”), introdus prin Tratatul de la Amsterdam în anexa la Tratatul CE, prevede:

      „[Statele membre], considerând că radiodifuziunea ca serviciu public în statele membre este direct legată de nevoile democratice,
         sociale și culturale ale fiecărei societăți, precum și de necesitatea de a păstra pluralismul în mass‑media, au convenit asupra
         dispozițiilor interpretative următoare, anexate la Tratatul [CE]:

      Dispozițiile Tratatului [CE] nu aduc atingere competenței statelor membre de a participa la finanțarea serviciului public
         de radiodifuziune în măsura în care finanțarea se acordă organismelor de radiodifuziune cu scopul ca acestea să-și îndeplinească
         misiunea de serviciu public așa cum a fost ea conferită, definită și organizată de fiecare stat membru și în măsura în care
         finanțarea respectivă nu aduce atingere condițiilor schimburilor și concurenței în Comunitate într‑o măsură care ar fi contrară
         interesului comun, fiind de la sine înțeles că realizarea mandatului acestui serviciu public trebuie să fie luată în considerare.”

      5        La 15 noiembrie 2001, Comisia a publicat Comunicarea privind aplicarea normelor privind ajutoarele de stat serviciilor publice
         de radiodifuziune (JO C 320, p. 5, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 19, denumită în continuare „Comunicarea privind radiodifuziunea”,
         în care a stabilit principiile pe care le va urma în aplicarea articolului 87 CE și a articolului 86 alineatul (2) CE în ceea
         ce privește finanțarea organismelor publice de radiodifuziune de către stat (punctul 4 din comunicare).

       Situația de fapt
      6        RTP – Radiotelevisão Portuguesa, SA, este o societate pe acțiuni cu capital public care are sarcina de a gestiona serviciul
         public portughez de televiziune, în temeiul contractelor denumite „contracte de concesiune a serviciului public de televiziune”
         încheiate în mod succesiv la 17 martie 1993 și la 31 decembrie 1996 (ambele denumite în continuare „contractele de serviciu
         public”).

      7        Reclamanta, SIC – Sociedade Independente de Comunicação, SA, este o societate de televiziune cu caracter comercial care exploatează
         unul dintre principalele canale private portugheze de televiziune.

      8        Comisia a fost sesizată cu trei plângeri ale reclamantei la 30 iulie 1993 și la 12 februarie 1994 (NN 133/B/01), la 16 octombrie
         1996 (NN 85/B/2001) și la 18 iunie 1997 (NN 94/B/99), prin care a fost informată că Republica Portugheză pusese în aplicare
         un anumit număr de măsuri ad‑hoc și de plăți compensatorii anuale în favoarea RTP, care ar constitui ajutoare de stat incompatibile
         cu piața comună.

      9        La 3 martie 1997, reclamanta a introdus la Tribunal o acțiune, înregistrată sub numărul T‑46/97, având ca obiect anularea
         Deciziei Comisiei din 7 noiembrie 1996 adoptată fără inițierea prealabilă a procedurii oficiale de investigare prevăzută la
         articolul 93 alineatul (2) din Tratatul CE [devenit articolul 88 alineatul (2) CE] privind o procedură de aplicare a articolului
         88 CE în materia finanțării canalelor publice de televiziune, precum și anularea unei decizii pretins conținute într‑o scrisoare
         a Comisiei din 20 decembrie 1996. Prin această decizie și prin această scrisoare, cu privire la anumite măsuri criticate în
         cuprinsul plângerilor, Comisia a considerat că acestea nu reprezentau ajutoare de stat, iar cu privire la alte măsuri a solicitat
         informații autorităților portugheze.

      10      În Hotărârea din 10 mai 2000, SIC/Comisia (T‑46/97, Rec., p. II‑2125), Tribunalul a anulat decizia din 7 noiembrie 1996 după
         ce a constatat că persistența dificultăților serioase la finalul unei investigații prealabile a Comisiei cu o durată care
         a depășit‑o în mod considerabil pe cea necesară în mod normal ar fi justificat inițierea procedurii oficiale de investigare
         de către această instituție (punctele 105‑109 din hotărâre). În schimb, Tribunalul a respins ca inadmisibilă acțiunea formulată
         împotriva scrisorii din 20 decembrie 1996, întrucât această scrisoare nu conținea o decizie (punctul 49 din hotărâre).

      11      În urma acestei hotărâri, prin trei scrisori din 26 iulie 2001, reclamanta a adresat Comisiei trei solicitări de a acționa
         cu privire la cele trei plângeri și prin care a solicitat inițierea procedurii oficiale de investigare împotriva măsurilor
         criticate în aceste plângeri.

      12      Aceste solicitări de a acționa au fost urmate de două acțiuni în constatarea abținerii de a acționa, introduse de reclamantă
         la Tribunal la 6 decembrie 2001 și înregistrate sub numerele T‑297/01 și T‑298/01. Ca urmare a unei inițiative a Comisiei
         din 7 noiembrie 2001 și a luărilor de poziție ale acestei instituții din 13 noiembrie 2001 și din 30 septembrie 2003 (punctele
         13 și 14 de mai jos), aceste acțiuni au făcut obiectul unei hotărâri prin care s‑a constatat lipsa necesității de a se pronunța
         asupra fondului cauzei (Hotărârea Tribunalului din 19 februarie 2004, SIC/Comisia, T‑297/01 și T‑298/01, Rec., p. II‑743).

      13      Cu privire la plățile compensatorii anuale menționate la punctul 8 de mai sus, prin scrisoarea din 7 noiembrie 2001, Comisia
         a solicitat Republicii Portugheze, în aplicarea articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului
         din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 88 CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41),
         să îi furnizeze informații spre a‑i permite să determine natura de ajutoare noi sau de ajutoare existente a acestor plăți.
         Ulterior, prin scrisoarea din 30 septembrie 2003, Comisia a notificat Republicii Portugheze o cerere de observații în aplicarea
         articolului 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 659/1999 și, procedând astfel, a inițiat prima etapă a investigării acestor
         măsuri în calitate de ajutoare existente. Aceste plăți compensatorii anuale și procedura inițiată în privința acestora prin
         decizia din 30 septembrie 2003 nu fac obiectul prezentei acțiuni.

      14      Prin scrisoarea din 13 noiembrie 2001, Comisia a informat Republica Portugheză asupra deciziei sale de a iniția procedura
         oficială de investigare prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE cu privire la un anumit număr de măsuri ad‑hoc luate de
         Republica Portugheză în favoarea RTP în perioada 1992‑1998. Aceste măsuri sunt următoarele:

      –        scutirea de la plata taxelor și a cheltuielilor aferente înregistrării actului de constituire a RTP, în valoare de 33 de milioane
         de escudos portughezi (PTE) (denumită în continuare „scutiri fiscale”);

      –        facilitățile de plată acordate de societatea Portugal Telecom în favoarea RTP, a redevențelor de utilizare a rețelei de servicii
         de difuzare în direct (denumite în continuare „facilități de plată a redevenței”);

      –        acordul amiabil încheiat între organismul competent în materia securității sociale și RTP privind eșalonarea unei datorii
         a RTP către acest organism și renunțarea, din partea acestui organism, la recuperarea dobânzilor de întârziere;

      –        majorarea capitalului RTP, cu 5,4 miliarde PTE în 1993, în schimbul vânzării de către RTP a rețelei de servicii de difuzare
         în direct;

      –        emisiunea de obligațiuni din 1994, în cuantum de 5 miliarde PTE, care ar fi fost garantată de Republica Portugheză (denumită
         în continuare „emisiunea de obligațiuni din 1994”);

      –        protocolul dintre RTP și ministerul portughez al culturii, încheiat în 1996, privind finanțarea promovării cinematografice
         de către RTP;

      –        planul de restructurare aferent perioadei 1996‑2000;
      –        majorările de capital ale RTP efectuate de către Republica Portugheză în perioada 1994‑1997, în cuantum de 52,2 miliarde PTE;
      –        împrumuturi acordate RTP de către Republica Portugheză, în 1997 și în 1998, în cuantum total de 20 de miliarde PTE.
      15      Decizia de inițiere a procedurii oficiale de investigare a fost publicată în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene (JO 2002, C 85, p. 9), fiind comunicată reclamantei prin scrisoarea din 8 ianuarie 2002. În această decizie, Comisia a solicitat
         părților interesate să își prezinte observațiile.

      16      Prin scrisoarea din 8 februarie 2002, înregistrată sub referința 1543.003.CA.001, și prin scrisoarea din 9 mai 2002, înregistrată
         sub referința 1543.003.OB.001, reclamanta a transmis Comisiei observațiile sale.

      17      În aceste observații, reclamanta a cerut Comisiei să solicite autorităților portugheze comunicarea rapoartelor de audit extern
         ale RTP prevăzute la articolul 19 din contractul de serviciu public din 1993 și la articolul 25 din contractul de serviciu
         public din 1996 (denumite în continuare „rapoartele contractuale de audit extern”). Reclamanta a solicitat să i se dea posibilitatea
         de a se pronunța cu privire la conținutul acestor rapoarte.

      18      Comisia nu a dat un răspuns reclamantei cu privire la aceste cereri.

      19      Începând cu luna martie 2003 și în scopul obținerii comunicării rapoartelor contractuale de audit extern sau a unei atestări
         referitoare la inexistența acestora, reclamanta a inițiat la nivel național mai multe proceduri succesive, mai întâi la ministrul
         de stat și al finanțelor, având care deține funcția de președinte, și la președintele Consiliului de administrație al RTP,
         ulterior la Comisia portugheză de acces la documentele administrative, în sfârșit la Tribunal Administrativo de Círculo de
         Lisboa (Tribunalul administrativ de arondisment din Lisabona, Portugalia).

      20      Prin scrisoarea din 16 mai 2003, reclamanta și‑a reiterat cererea adresată Comisiei de a solicita autorităților portugheze
         prezentarea rapoartelor contractuale de audit extern.

      21      Prin scrisoarea din 19 iunie 2003, Comisia a respins această cerere.

      22      Prin scrisoarea din 4 august 2003, adresată Comisiei, reclamanta a criticat poziția acesteia.

      23      Prin Decizia 2005/406/CE din 15 octombrie 2003 privind măsurile ad‑hoc puse în aplicare de Portugalia în favoarea RTP (JO
         2005, L 142, p. 1, denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia a stabilit că anumite măsuri ad‑hoc reprezentau ajutoare
         de stat compatibile cu piața comună (articolul 1 din decizia atacată), în timp ce celelalte măsuri ad‑hoc nu reprezentau ajutoare
         de stat (articolul 2 din decizia atacată).

      24      Prin scrisoarea din 4 decembrie 2003 și ca urmare a unei hotărâri pronunțate de Tribunal Administrativo de Círculo de Lisboa
         la 16 octombrie 2003, autoritățile portugheze au comunicat reclamantei unul dintre rapoartele contractuale de audit extern
         întocmit în 2001 de o societate de audit aferent exercițiului financiar 1998 (denumit în continuare „raportul contractual
         de audit extern aferent anului 1998”). Reclamanta a fost informată de către autoritățile portugheze că, în privința rapoartelor
         contractuale de audit extern aferente anilor 1993‑1997, „întrucât acestea nu se găsesc în posesia ministrul[ui] care deține
         funcția de președinte, [era] imposibilă eliberarea unei atestări, deoarece existența sau inexistența acestor rapoarte nu poate
         fi dovedită cu certitudine”.

      25      Prin scrisoarea din 11 decembrie 2003, Comisia a comunicat reclamantei decizia atacată.

       Procedura și concluziile părților
      26      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 31 decembrie 2003, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

      27      Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată cu începere din 13 septembrie 2004, judecătorul raportor a fost
         repartizat, în calitate de președinte, la Camera a cincea la care a fost atribuită, în consecință, prezenta cauză.

      28      În anexa la replică, reclamanta a prezentat un raport de audit de gestiune al RTP, nr. 08/2002 din 6 iunie 2002, întocmit
         de Tribunal de Contas (Curtea de Conturi, Portugalia) (denumit în continuare „raportul întocmit de Tribunal de Contas”). Pe
         de altă parte, în temeiul articolului 65 litera (b) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, reclamanta a cerut Tribunalului
         să solicite Comisiei prezentarea informațiilor detaliate pe care, potrivit memoriului în apărare, autoritățile portugheze
         le transmiseseră acestei instituții.

      29      Reclamanta solicită Tribunalului:

      –        anularea articolului 1 din decizia atacată, întrucât nu sunt reunite elementele necesare pentru aplicarea articolului 86 alineatul
         (2) CE;

      –        anularea articolului 2 din decizia atacată, întrucât stabilește că scutirile fiscale, facilitățile de plată a redevenței și
         emisiunea de obligațiuni din 1994 nu reprezintă ajutoare de stat;

      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      30      Comisia solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
      31      În afara unei prezentări structurate în patru motive întemeiate, în primul rând, pe încălcarea obligațiilor de diligență și
         de imparțialitate, în al doilea rând, pe erori de fapt și pe o încălcare a obligației de motivare, în al treilea rând, pe
         o eroare de drept rezultată din lipsa calificării anumitor măsuri drept ajutoare de stat și, în al patrulea rând, pe erori
         de drept privind condițiile de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE, prezenta acțiune conține, în esență, două contestații
         principale care corespund celor două articole din partea dispozitivă a deciziei atacate și celui de al treilea și celui de
         al patrulea motiv de anulare.

      32      Prima contestație principală, care corespunde celui de al treilea motiv de anulare, privește concluzia Comisiei cuprinsă în
         articolul 2 din decizia atacată, potrivit căreia unele dintre măsurile adoptate de Republica Portugheză nu reprezintă ajutoare
         de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.

      33      A doua contestație principală, care corespunde celui de al patrulea motiv de anulare, privește concluzia Comisiei potrivit
         căreia alte măsuri, care reprezintă cu certitudine ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, puteau beneficia
         de derogarea prevăzută la articolul 86 alineatul (2) CE (articolul 1 din decizia atacată).

      34      În special, în legătură cu a doua contestație, reclamanta invocă, în primul motiv, precum și în anumite elemente ale celui
         de al doilea motiv o încălcare, din partea Comisiei, a obligației acesteia de examinare cu diligență și cu imparțialitate.

      35      Mai întâi, trebuie examinată prima contestație principală și, prin urmare, al treilea motiv de anulare.

       Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o eroare de drept care rezultă din lipsa calificării anumitor măsuri drept ajutoare
            de stat
       Cu privire la primul aspect, întemeiat pe lipsa calificării scutirilor fiscale drept ajutoare de stat
      –       Argumentele părților
      36      În opinia reclamantei, măsura prevăzută la articolul 11 alineatul 1 din Legea portugheză nr. 21/92 din 14 august 1992 de transformare
         a Radiotelevisão Portuguesa, E.P. în societate pe acțiuni (Lei nº 21/92, transforma a Radiotelevisão Portuguesa, E.P., em
         sociedade anónima) (Diário da República I, seria I‑A, nr. 187 din 14 august 1992, denumită în continuare „Legea nr. 21/92”) și care autorizează înregistrarea oficială,
         fără act notarial, a transformării RTP în societate pe acțiuni ar fi acordat RTP un avantaj de care nu ar fi beneficiat ceilalți
         agenți economici prezenți pe piață. Astfel, măsura ar fi constat în scutirea RTP de la plata taxelor de înregistrare și a
         onorariilor aferente acestei transformări. Această scutire s‑ar fi ridicat la 33 de milioane PTE.

      37      În plus, articolul 11 alineatul 2 din Legea nr. 21/92 ar prevedea, de asemenea fără nicio limitare, că RTP beneficiază, pentru
         orice act de înscriere, de înregistrare sau de completare la toate serviciile de înregistrare, autoritățile administrative
         și organele publice, de o scutire de la plată pentru toate taxele și onorariile.

      38      Aceste dispoziții statale, care conferă avantaje întreprinderii beneficiare și care au caracter selectiv, ar reprezenta ajutoare
         de stat, în mod contrar concluziei Comisiei din decizia atacată, întrucât s‑ar aplica numai operatorului public [considerentul
         (125) și următoarele din decizia atacată].

      39      Nu se înțelege modul în care principiile generale și structura de ansamblu a regimului juridic aplicabil în Portugalia ar
         putea justifica, după cum ar reieși din susținerile Comisiei, acordarea unor asemenea privilegii în favoarea RTP.

      40      Comisia răspunde amintind raționamentul acesteia cuprins în considerentul (125) și în următoarele ale deciziei atacate.

      41      Comisia observă că transformarea RTP în societate pe acțiuni nu reprezenta o operațiune necesară, și nici nu putea să fie
         considerată un avantaj. Această măsură ar fi urmărit numai apropierea funcționării operatorului public de cea a operatorilor
         privați.

      42      Comisia adaugă că, deși poziția reclamantei ar fi valabilă și în cazul în care RTP ar trebui să suporte toate cheltuielile
         notariale și cheltuielile de înregistrare aferente modificării statutului acesteia, costurile care ar rezulta ar fi suportate
         de însăși Republica Portugheză, fără ca aceste „ajutoare” să poată fi considerate ilegale, întrucât acestea ar fi direct legate
         de îndeplinirea misiunii de serviciu public a RTP, deoarece ar fi indispensabile constituirii întreprinderii.

      –       Aprecierea Tribunalului
      43      Potrivit unei jurisprudențe constante, calificarea unei măsuri drept ajutor de stat impune îndeplinirea tuturor condițiilor
         menționate la articolul 87 alineatul (1) CE (Hotărârea Curții din 21 martie 1990, Belgia/Comisia, C‑142/87, Rec., p. I‑959,
         punctul 25, Hotărârea Curții din 14 septembrie 1994, Spania/Comisia, C‑278/92-C‑280/92, Rec., p. I‑4103, punctul 20, și Hotărârea
         Curții din 16 mai 2002, Franța/Comisia, C‑482/99, Rec., p. I‑4397, punctul 68).

      44      Principiul interzicerii ajutoarelor de stat prevăzut la articolul 87 alineatul (1) CE conține următoarele condiții. În primul
         rând, trebuie să fie vorba de o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat. În al doilea rând, intervenția
         trebuie să acorde beneficiarului acesteia un avantaj. În al treilea rând, aceasta trebuie să fie susceptibilă să afecteze
         schimburile comerciale dintre statele membre. În al patrulea rând, aceasta trebuie să denatureze sau să amenințe a denatura
         concurența.

      45      Prima dintre aceste condiții referitoare la implicarea resurselor de stat nu este analizată în speță. Aceasta este îndeplinită
         cu certitudine.

      46      Argumentele reclamantei se concentrează pe a doua dintre aceste condiții. Scutirile fiscale ar fi conferit și ar continua
         să confere RTP, în mod selectiv, un avantaj economic de care ceilalți agenți economici ar fi privați.

      47      Tribunalul constată că reclamanta face distincția, în esență, între două avantaje.

      48      În primul rând, RTP ar fi beneficiat de un avantaj punctual, constând în scutirea de la plată a taxelor de înregistrare și
         a onorariilor aferente transformării acesteia în societate pe acțiuni.

      49      În al doilea rând, RTP ar fi beneficiat de un avantaj permanent, constând în scutirea de toate taxele și onorariile, în mod
         nelimitat, aferente oricărui act de înscriere, de înregistrare sau de completare la toate autoritățile administrative.

      50      Mai întâi, trebuie examinat avantajul punctual de care a beneficiat RTP în opinia reclamantei.

      51      Acest avantaj prezintă, în realitate, două părți: pe de o parte, RTP ar fi fost scutită de întocmirea actului notarial solicitat
         în mod normal și, în consecință, de onorariile notariale (desemnate și sub denumirea „cheltuieli notariale”) aferente. Pe
         de altă parte, RTP ar fi fost scutită de cheltuielile de înregistrare și de cheltuielile de publicare aferente, formalitățile
         de înregistrare privind transformarea RTP în societate pe acțiuni fiind efectuate din oficiu, iar cheltuielile de publicare
         fiind, în opinia Comisiei, inutile datorită publicării Legii nr. 21/92 în Diário da República (punctul 36 de mai sus).

      52      În decizia atacată, în legătură cu cele două părți ale avantajului punctual, Comisia susține că articolul 11 alineatul 1 din
         Legea nr. 21/92, în temeiul căruia RTP a fost scutită de la plata cheltuielilor notariale și de înregistrare, nu conferă RTP
         un avantaj specific. Acest text ar reafirma numai aplicabilitatea Legii nr. 84/88 din 20 iulie 1988 privind transformarea
         întreprinderilor publice în societăți pe acțiuni (Lei nº 84/88 transformação das empresas públicas em sociedades anónimas)
         (Diário da República I, seria I, nr. 166, denumită în continuare „Legea nr. 84/88”) situației specifice a RTP, lege care ar prevedea că întreprinderile
         publice pot fi transformate în societăți pe acțiuni printr‑un decret‑lege care reprezintă actul de aprobare a statutului societății
         pe acțiuni și care este considerat un document suficient pentru îndeplinirea tuturor obligațiilor în materia înregistrării
         [considerentul (127) al deciziei atacate]. Tratamentul diferit la care sunt supuse întreprinderile publice al căror statut
         juridic este modificat pentru a le transforma în societăți pe acțiuni ar fi consecința logicii interne a sistemului și nu
         ar conferi acestor întreprinderi un avantaj specific, în măsura în care nu ar exista factorii generatori ai cheltuielilor
         [considerentul (128) al deciziei atacate].

      53      Înainte de a examina această motivare a Comisiei, trebuie citate fragmentele relevante din legislația portugheză:

      54      Articolul 1 din Legea nr. 84/88 prevede:

      „Prin decret‑lege, întreprinderile publice […] pot fi transformate în societăți pe acțiuni cu capital public sau cu capital
         majoritar public, în conformitate cu prevederile Constituției și ale prezentei legi.”

      55      Articolul 3 alineatul 3 din Legea nr. 84/88 prevede că „[decretul‑lege prin care se efectuează această transformare] constituie
         temei suficient pentru toate actele de înregistrare necesare”.

      56      Articolul 11 alineatele 1 și 2 din Legea nr. 21/92 prevede:

      „1. Se aprobă statutul RTP, SA, în anexă la prezenta lege, nefiind necesar să facă obiectul unui act notarial, înregistrările
         aferente acestuia urmând să fie efectuate din oficiu, fără taxe și onorarii, pe baza Diário da República în care sunt publicate.

      2. Toate actele de înscriere, de înregistrare, de consemnare pe marginea actului la toate serviciile de înregistrare, autoritățile
         administrative sau organismele publice, în special Registrul Național al Persoanelor Juridice, serviciile de înscriere a ipotecilor
         și cele privind proprietatea automobilelor, vor fi efectuate pe baza unei simple cereri semnate de doi membri ai consiliului
         de administrație al societății și cu scutirea de toate taxele și onorariile.”

      57      Mai întâi, atât din titlul Legii nr. 84/88 (a se vedea punctul 52 de mai sus), cât și din articolul 1 din această lege (a
         se vedea punctul 54 de mai sus) reiese că aceasta nu instituie o măsură generală, aplicabilă tuturor agenților economici.
         Această lege se aplică numai operațiunilor de transformare a întreprinderilor publice în societăți pe acțiuni. Întreprinderile
         private sunt, așadar, excluse de la beneficiul acesteia.

      58      De altfel, reclamanta susține în mod special în cererea introductivă că o întreprindere privată, supusă regulilor pieței,
         nu beneficiază, atunci când își modifică forma juridică, de scutirile fiscale de care a beneficiat RTP.

      59      În privința Comisiei, deși aceasta recunoaște, în considerentul (125) al deciziei atacate, că are obligația „să aprecieze
         dacă măsura […] a fost aplicată exclusiv RTP (sau și dacă a fost aplicată numai întreprinderilor publice), însă nu întreprinderilor
         private”, în continuarea deciziei atacate Comisia nu furnizează niciun răspuns față de această preocupare, cel puțin cu privire
         la avantajul punctual.

      60      Astfel, considerentele (126)‑(129) ale deciziei atacate nu pun nicidecum în discuție constatarea efectuată la punctul 57 de
         mai sus, potrivit căreia dispozițiile Legii nr. 84/88 se aplică în mod special întreprinderilor publice.

      61      Desigur, considerentul (126) al deciziei atacate prevede că RTP nu beneficiază de o scutire generală de cheltuielile de înregistrare.
         Totuși, această împrejurare nu pune în discuție faptul că această scutire, deși nu este generală, este acordată prin Legea
         nr. 84/88 numai întreprinderilor publice, iar nu tuturor agenților economici.

      62      În ceea ce privește considerentul (127) al deciziei atacate, deși acesta prevede că articolul 11 din Legea nr. 21/92 nu face
         decât să afirme aplicabilitatea Legii nr. 84/88 în privința RTP și, prin urmare, că Legea nr. 21/92 nu conferă un avantaj
         specific RTP, ci doar îi aplică regimul general al Legii nr. 84/88, totuși nu este mai puțin adevărat că acest regim este
         „general” numai în privința întreprinderilor publice. Acesta nu se aplică celorlalți agenți economici. Există, așadar, un
         avantaj acordat în mod specific anumitor întreprinderi în sensul normelor aplicabile în materia ajutoarelor de stat.

      63      Cu toate acestea, în considerentul (128) al deciziei atacate, Comisia susține că „[t]ratamentul diferit la care sunt supuse
         întreprinderile publice al căror statut juridic este modificat în vederea transformării acestora în societăți pe acțiuni este
         consecința logicii interne a sistemului și nu conferă acestor întreprinderi un avantaj specific, în măsura în care nu există
         factorii generatori ai cheltuielilor”.

      64      Este adevărat că nu îndeplinește condiția selectivității o măsură de stat care, deși conferă un avantaj unei categorii specifice
         de agenți economici, nu derogă de la aplicarea normală a sistemului, ci, dimpotrivă, se înscrie în cadrul acestuia și reprezintă
         astfel o măsură inerentă acestui sistem, precum și atunci când diferențele de tratament generate de această măsură se pot
         justifica prin natura ori prin structura sistemului (a se vedea Concluziile avocatului general Tizzano prezentate în cauza
         în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 3 martie 2005, Heiser, C‑172/03, Rec., p. I‑1627, I‑1631, punctul 47, Concluziile
         avocatului general Jacobs prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 13 martie 2001, PreussenElektra,
         C‑379/98, Rec., p. I‑2099, I‑2103, punctul 130, și Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza în care s‑a pronunțat
         Hotărârea Curții din 29 aprilie 2004, Țările de Jos/Comisia, C‑159/01, Rec., p. I‑4461, I‑4463, punctele 36 și 37, Hotărârea
         Tribunalului din 29 septembrie 2000, CETM/Comisia, T‑55/99, Rec., p. II‑3207, punctul 52 și jurisprudența citată, și Hotărârea
         Tribunalului din 1 iulie 2004, Salzgitter/Comisia, T‑308/00, Rec., p. II‑1933, punctul 42 și jurisprudența citată).

      65      Totuși, pentru a fi în măsură să concluzioneze, dacă este cazul, că scutirea de cheltuielile notariale, respectiv prima parte
         a avantajului punctual, nu reprezenta un ajutor de stat, ci se justifica prin natura și prin structura generală a sistemului
         în care se încadra, nu era suficient să se constate, după cum a procedat Comisia, că faptul generator al cheltuielilor notariale
         nu exista, întrucât s‑a recurs la lege pentru transformarea întreprinderilor publice în societăți pe acțiuni. Astfel, o asemenea
         constatare era evidentă.

      66      Problema care trebuia examinată de către Comisie era dacă transformarea întreprinderilor publice în societăți pe acțiuni efectuată
         în temeiul legii se înscria în logica sistemului juridic portughez ori dacă recurgerea la lege pentru asemenea operațiuni
         constituia o derogare care viza, în realitate, ca urmare a consecințelor care rezultau din aceasta (lipsa necesității actului
         notarial și, prin urmare, lipsa cheltuielilor aferente) să confere întreprinderilor publice un avantaj față de celelalte întreprinderi.

      67      Tribunalul consideră, așadar, că, din moment ce nu a examinat problema dacă, în pofida specificității acesteia, scutirea de
         cheltuielile notariale nu reprezenta un ajutor de stat pentru motivul că recurgerea la instrumentul legislativ, care determina
         această scutire, nu fusese aleasă în vederea exceptării întreprinderilor publice de la cheltuieli, ci doar se înscria în logica
         sistemului juridic portughez, Comisia nu și‑a motivat concluzia potrivit căreia scutirea de cheltuielile notariale nu reprezenta
         un ajutor de stat.

      68      În ceea ce privește a doua parte a avantajului punctual, și anume scutirea de cheltuielile de înregistrare și de costurile
         de publicare aferente transformării RTP în societate pe acțiuni, Tribunalul arată că, în considerentul (129) al deciziei atacate,
         Comisia susține că trebuie aplicat același raționament precum cel invocat în considerentul (128) al acestei decizii. Comisia
         adaugă, în esență, că, prin publicarea Legii nr. 21/92 (care conține în anexă statutul RTP) în Diário da República, ar fi inutil să se impună RTP obligațiile de publicare de drept comun. Publicarea în Diário da República ar produce același efect ca și o înregistrare.

      69      Chiar presupunând că aceste afirmații referitoare la efectele unei publicări în Diário da República ar fi exacte – ceea ce este de altfel îndoielnic, întrucât textul legii portugheze (citată la punctul 55 de mai sus) sugerează,
         dimpotrivă, că formalitățile de înregistrare sunt necesare, deși transformarea RTP în societate pe acțiuni s‑a realizat printr‑un
         act legislativ – nu este mai puțin adevărat și că problema ar fi dacă, potrivit logicii sistemului juridic portughez, transformarea
         RTP în societate pe acțiuni urma să aibă loc nu printr‑o modalitate prevăzută în mod normal pentru societățile private, și
         anume printr‑un act notarial (cu toate consecințele de drept comun care rezultă din acesta referitoare la formalitățile de
         înregistrare și de publicitate), ci printr‑o lege.

      70      Întrucât, în decizia atacată, Comisia nu a soluționat această problemă, trebuie concluzionat că, în mod similar scutirii de
         cheltuielile notariale, în ceea ce privește scutirea de cheltuielile de înregistrare și de publicitate aferente transformării
         RTP în societate pe acțiuni, această instituție nu a dovedit corespunzător cerințelor legale că această scutire nu conferea
         RTP un avantaj specific și că, prin urmare, nu reprezenta un ajutor de stat.

      71      În continuare, în ceea ce privește avantajul permanent care ar fi fost acordat RTP, reclamanta susține că RTP ar beneficia
         în mod nelimitat de o scutire de toate taxele și onorariile pentru orice act de înscriere, de înregistrare sau de completare
         la toate autoritățile administrative.

      72      În memoriul în apărare, Comisia răspunde că articolul 11 alineatul 2 din Legea nr. 21/92 (a se vedea punctul 56 de mai sus)
         doar ar confirma aplicabilitatea față de RTP a unei dispoziții de aplicare generală, și anume articolul 1 din Decretul‑lege
         portughez nr. 404/90 din 21 decembrie 1990 (Decreto‑Lei nº 404/90) (Diário da República I, seria I, nr. 293 din 21 decembrie 1990, denumit în continuare „Decretul‑Lege nr. 404/90”) de aprobare a regimului de scutire
         de taxele de transfer („regime de isenção de sisa”) al întreprinderilor care încheie acte de cooperare sau de concentrare
         economică [a se vedea de asemenea considerentul (130) al deciziei atacate].

      73      În plus, Comisia contestă că scutirea acordată prin articolul 11 alineatul 2 din Legea nr. 21/92 este „generală”, în sensul
         că este permanentă în timp. Acesta susține că, în mai multe cazuri, RTP a achitat cheltuielile notariale și de înregistrare
         aferente modificărilor intervenite după transformarea sa în societate pe acțiuni [a se vedea de asemenea considerentul (126)
         al deciziei atacate].

      74      Tribunalul arată că argumentul Comisiei constă, în esență, în a susține că articolul 11 alineatul 2 din Legea nr. 21/92 nu
         este decât aplicarea unei norme generale la un caz particular și că, prin urmare, cerința specificității prevăzută la articolul
         87 alineatul (1) CE pentru calificarea drept ajutor de stat nu este îndeplinită în speță.

      75      Acest argument al Comisiei nu este convingător, în măsura în care se face trimitere la modul de redactare a Decretului‑Lege
         nr. 404/90, ale cărui articole 1 și 2 prevăd:

      „Articolul 1
      Pentru întreprinderile care, până la 31 decembrie 1993, încheie acte de cooperare sau de concentrare economică, este posibilă
         aprobarea unei scutiri privind taxele de transfer referitoare la transmiterea imobilelor necesare acestei concentrări economice
         sau acestei cooperări, precum și onorariile și celelalte taxe legale datorate în cadrul încheierii acestor acte.

      Articolul 2
      1. În sensul prezentului decret‑lege, prin act de concentrare economică se înțelege:
      a)      Fuziunea între două sau mai multe întreprinderi individuale și/sau societăți într‑o nouă societate pe acțiuni sau pe părți
         sociale [SA sau SRL], care include întregul patrimoniu al întreprinderilor sau al societăților menționate.

      b)      Încorporarea de către o întreprindere, prin transmiterea în favoarea acesteia, a întregului patrimoniu al unei întreprinderi
         sau a unei părți din aceasta, chiar dacă această din urmă întreprindere nu este dizolvată.

      2. În sensul prezentului decret‑lege, prin act de cooperare se înțelege:
      a)      Constituirea unor grupuri complementare de întreprinderi, conform legislației în vigoare, care au ca obiect prestarea de servicii
         comune, cumpărarea sau vânzarea în comun sau în cooperare, specializarea sau raționalizarea producției, prospectarea piețelor,
         promovarea vânzărilor, dobândirea sau transmiterea cunoștințelor tehnice sau de organizare aplicate, dezvoltarea de noi tehnici
         și de noi produse, formarea și perfecționarea personalului, executarea de lucrări sau de servicii specifice și a tuturor celorlalte
         obiective comune având natură relevantă.

      b)      Constituirea de persoane juridice de drept privat fără scop lucrativ, prin intermediul asocierii întreprinderilor publice,
         a societăților cu capital public sau cu capital majoritar public, a societăților și a altor persoane de drept privat, având
         ca finalitate, în sectorul respectiv, menținerea unui serviciu de asistență tehnică, organizarea unui sistem de informare,
         promovarea standardizării, a calității produselor și a tehnologiei adecvate privind procedeele de fabricație, precum și, în
         mod general, studierea perspectivelor de evoluție a sectorului.”

      76      Astfel, acest decret‑lege care reprezintă în mod efectiv, după o primă analiză, o normă de aplicare generală nu pare nicidecum
         să fie aplicabil în prezenta cauză, și anume transformarea unei societăți de drept public în societate pe acțiuni. Acest decret‑lege
         privește cazurile de concentrare economică sau de cooperare dintre două sau mai multe întreprinderi. De altfel, în cadrul
         ședinței, ca răspuns la o întrebare a Tribunalului, reclamanta a explicat, fără a fi contrazisă în mod serios de către Comisie,
         că acest decret‑lege nu avea în niciun fel vocația de a se aplica în speță.

      77      Prin urmare, nu reiese că o întreprindere privată care s‑ar limita să își modifice forma socială în societate pe acțiuni ar
         putea să invoce acest text legal pentru a obține scutirea de taxe și de obligații legale aferente acestei transformări. Rezultă
         că decizia atacată, în considerentul (130), nu stabilește corespunzător cerințelor legale că scutirea instituită prin articolul
         11 alineatul (2) din Legea nr. 21/92 reprezintă numai aplicarea specială în privința RTP a unei norme generale.

      78      De asemenea, în mod similar cazului avantajului punctual, Tribunalul constată că nu s‑a stabilit corespunzător cerințelor
         legale de către Comisie că măsura în cauză nu conferea RTP un avantaj specific și că, prin urmare, aceasta nu reprezenta ajutor
         de stat.

      79      În ceea ce privește argumentul Comisiei referitor la caracterul nepermanent al scutirii (a se vedea punctul 73 de mai sus),
         acesta este probabil întemeiat, însă nu schimbă cu nimic constatarea potrivit căreia caracterul general al acestei scutiri
         nu a fost dovedit corespunzător cerințelor legale și că nu era, prin urmare, posibil, în această situație, să se concluzioneze
         că această scutire nu reprezenta un ajutor de stat.

      80      În cadrul memoriului în apărare, Comisia invocă un argument potrivit căruia, deși Tribunalul ar considera că RTP ar trebui
         să suporte cheltuielile notariale, de înregistrare și de publicitate aplicate în cazul întreprinderilor private, costurile
         care ar rezulta ar fi suportate de însuși statul, fără ca aceste „ajutoare” să poată fi considerate ilegale, întrucât ar fi
         indispensabile constituirii întreprinderii, deoarece acestea ar fi direct legate de îndeplinirea misiunii de serviciu public.

      81      Dacă este adevărată afirmația Comisiei, potrivit căreia transformarea RTP în societate pe acțiuni a avut loc întrucât guvernul
         portughez a considerat‑o necesară pentru îndeplinirea adecvată de către RTP a misiunii sale de serviciu public, atunci este
         normal ca aceste costuri aferente să fie integral asumate de către stat, în măsura în care, în vederea acestei transformări,
         sunt necesare un act notarial și formalități clasice, iar această transformare nu reprezintă, în sine, un avantaj pentru RTP.

      82      Totuși, această afirmație a Comisiei, care nu este cuprinsă în decizia atacată, nu este însoțită de nicio dovadă. Or, nu este
         exclus ca guvernul portughez să fi transformat RTP în societate pe acțiuni pentru alte motive decât cele privind buna executare
         a misiunii de serviciu public. Însăși Comisia consideră, în memoriul în apărare, că această transformare nu era necesară.

      83      În aceste condiții, acest ultim argument al Comisiei trebuie respins.

      84      Având în vedere toate considerațiile de mai sus, Tribunalul consideră că primul aspect al acestui motiv, referitor la scutirile
         fiscale, este întemeiat în drept și, prin urmare, trebuie admis.

       Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe lipsa calificării facilităților de plată a redevenței drept ajutoare de stat
      –       Argumentele părților
      85      Reclamanta susține că, potrivit articolului 13 alineatul 1 litera f) din Legea portugheză nr. 58/90 din 7 septembrie 1990
         privind regimul activității de televiziune (Lei nº 58/90 regime da actividade de televisão) (Diário da República seria I, nr. 207 din 7 septembrie 1990, denumită în continuare „Legea nr. 58/90”), întârzierea la plată a redevenței de către
         un operator privat către Portugal Telecom reprezintă un motiv de reziliere a licenței. Gravitatea sancțiunii practicate s‑ar
         opune clemenței cu care RTP ar fi fost tratată. Aceasta ar contrazice argumentul Comisiei potrivit căruia nu a existat nicio
         diferență între redevențele impuse RTP și operatorilor privați de Portugal Telecom, în măsura în care elementul decisiv ar
         fi reprezentat de limita termenului rezonabil pentru solicitarea plății. Acceptarea de către Portugal Telecom, în cadrul căreia
         Republica Portugheză ar fi fost acționar majoritar în perioada 1991‑1997, a întârzierilor de plată a redevenței de către RTP
         ar reprezenta, așadar, ajutor de stat. Susținerea potrivit căreia Portugal Telecom nu a renunțat să își recupereze creanțele
         și să solicite dobânzi de întârziere nu ar fi suficientă pentru contestarea acestei aprecieri.

      86      În replică, reclamanta arată că Republica Portugheză a deținut controlul asupra Portugal Telecom cel puțin până în 1997 și
         că acordurile încheiate între Portugal Telecom și RTP se referă la lunile martie 1996 și decembrie 1997. RTP s‑ar fi aflat
         în situația de faliment tehnic.

      87      Comisia ar afirma că a examinat acest aspect, însă reclamanta constată că decizia atacată nu soluționează problemele pe care
         le‑a invocat în cadrul procedurii administrative privind data lichidării eventuale a datoriei către Portugal Telecom, cuantumurile
         dobânzilor moratorii plătite efectiv și cuantumul datoriei RTP către Portugal Telecom la data cererii.

      88      Împrejurarea că Autoridade Nacional de Comunicações (Autoritatea națională portugheză de comunicații, denumită în continuare
         „Anacom”), responsabilă cu supravegherea aplicării regulilor tarifare pentru rețeaua de radiodifuziune, a decis, în 2003,
         să reducă cuantumul redevenței plătite de operatorii de televiziune către Portugal Telecom în 2002, nu ar prezenta niciun
         interes pentru examinarea perioadei 1992‑1998.

      89      Comisia contestă susținerea reclamantei potrivit căreia Republica Portugheză ar avea legătură cu acceptarea de către Portugal
         Telecom a întârzierilor de plată și, prin urmare, cu pretinsa acordare a unor condiții de plată inaccesibile concurenților
         RTP.

      90      Comisia nu ar fi exclus a priori implicarea unor resurse publice. Cu toate acestea, întrucât a constatat lipsa de indicii ale unei participări efective a
         autorităților portugheze la adoptarea acordurilor referitoare la acceptarea amânărilor de plată, Comisia nu ar fi putut concluziona
         cu privire la implicarea unor asemenea resurse în sensul articolului 87 CE.

      91      În plus, comportamentul Portugal Telecom nu s‑ar fi modificat nici înainte, nici după privatizarea acesteia din 1997. Ulterior
         privatizării, Portugal Telecom ar fi continuat să încheie acorduri cu RTP, acceptând întârzieri de plată a redevenței de către
         RTP. Principalul motiv al acestor acorduri ar consta într‑un litigiu privind cuantumul redevenței anuale, la care se adaugă
         interdependența celor două întreprinderi. De altfel, această împrejurare ar fi subliniată printr‑o decizie a Anacom adoptată
         în 2003, potrivit căreia Portugal Telecom trebuia să își reducă tarifele în mod substanțial. Aceasta ar demonstra că atitudinea
         Portugal Telecom față de RTP a fost aceea a unui creditor privat.

      92      În duplică, Comisia arată că trimiterea efectuată la decizia Anacom adoptată în 2003 este motivată numai de împrejurarea că
         această decizie sublinia că principalul motiv al acordurilor dintre RTP și Portugal Telecom părea să fi fost determinat de
         un litigiu privind cuantumul redevenței anuale și că acesta constituia un indiciu suplimentar în sensul că atitudinea Portugal
         Telecom fusese cea pe care ar fi adoptat‑o un creditor privat într‑o situație similară.

      –       Aprecierea Tribunalului
      93      Pentru ca avantajele să poată fi calificate drept ajutoare în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, acestea trebuie, pe
         de o parte, să fie acordate direct sau indirect prin resurse de stat și, pe de altă parte, să fie imputabile statului (Hotărârea
         Curții Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 24 și jurisprudența citată, Hotărârea Curții din 22 mai 2003, Freskot,
         C‑355/00, Rec., p. I‑5263, punctul 8,1 și Hotărârea Curții din 15 iulie 2004, Pearle și alții, C‑345/02, Rec., p. I‑7139,
         punctul 35, Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 3 iulie 2003,
         Belgia/Comisia, C‑457/00, Rec., p. I‑6931, p. I‑6934, punctele 67 și 69, Hotărârea Tribunalului din 6 martie 2003, Westdeutsche
         Landesbank Girozentrale și Land Nordrhein‑Westfalen/Comisia, T‑228/99 și T‑233/99, Rec., p. II‑435, punctul 179, și Hotărârea
         Tribunalului din 5 aprilie 2006, Deutsche Bahn/Comisia, T‑351/02, Rec., p. II‑1047, punctul 101).

      94      Potrivit jurisprudenței, imputabilitatea unei măsuri față de stat nu poate fi dedusă numai din împrejurarea că măsura în cauză
         a fost luată de o întreprindere publică (Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctele 51 și 57).

      95      Astfel, deși statul este în măsură să controleze o întreprindere publică și să exercite o influență dominantă asupra operațiunilor
         acesteia, exercitarea efectivă a acestui control într‑un caz concret nu poate fi prezumată în mod automat. O întreprindere
         publică poate acționa cu mai multă sau mai puțină independență, în funcție de gradul de autonomie acordat de către stat. În
         consecință, simpla împrejurare că o întreprindere publică se află sub controlul statului nu este suficientă pentru a imputa
         statului măsurile adoptate de aceasta. Este de asemenea necesar să se analizeze dacă trebuie considerat că autoritățile publice
         ar fi fost implicate, într‑un mod sau în altul, în adoptarea acestor măsuri (Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus,
         punctul 52).

      96      În această privință, nu se poate pretinde să se demonstreze, pe baza unor instrucțiuni precise, că autoritățile publice au
         incitat în mod concret întreprinderea publică să ia măsurile de ajutor în cauză. Astfel, pe de o parte, având în vedere faptul
         că relațiile dintre stat și întreprinderile publice sunt strânse, există un risc real ca ajutoarele de stat să fie acordate
         prin intermediul acestora, într‑un mod mai puțin transparent și cu nerespectarea regimului ajutoarelor de stat prevăzut în
         tratat (Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 53).

      97      Pe de altă parte, ca regulă generală, unui terț îi va fi foarte dificil, în special din cauza relațiilor privilegiate existente
         între stat și o întreprindere publică, să demonstreze într‑un caz concret că măsurile de ajutor luate de o asemenea întreprindere
         au fost efectiv adoptate în urma instrucțiunilor autorităților publice (Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul
         54).

      98      Pentru aceste motive, la punctul 55 din Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, Curtea consideră că trebuie admis
         că imputabilitatea față de stat a unei măsuri de ajutor luate de o întreprindere publică poate fi dedusă dintr‑un ansamblu
         de indicii care rezultă din împrejurările cauzei și din contextul în care a intervenit această măsură. În această privință,
         Curtea amintește că a luat deja în considerare că organismul în discuție nu putea lua decizia contestată fără a ține seama
         de cerințele autorităților publice (a se vedea în special Hotărârea Curții din 2 februarie 1988, Van der Kooy și alții/Comisia,
         67/85, 68/85 și 70/85, Rec., p. 219, punctul 37) sau că, în plus față de elementele de natură organică ce legau întreprinderile
         publice de stat, acestea, prin intermediul cărora ajutoarele fuseseră acordate, trebuiau să țină seama de directivele emise
         de un comitet interministerial (Hotărârile Curții din 21 martie 1991, Italia/Comisia, C‑303/88, Rec., p. I‑1433, punctele
         11 și 12, și C‑305/89, Rec., p. I‑1603, punctele 13 și 14).

      99      În plus, alte indicii ar putea eventual să fie pertinente pentru a se concluziona cu privire la imputabilitatea față de stat
         a unei măsuri de ajutor luate de o întreprindere publică, precum în special integrarea acesteia în structurile administrației
         publice, natura activităților sale și exercitarea acestora pe piață în condiții normale de concurență cu operatorii privați,
         statutul juridic al întreprinderii, dacă aceasta este reglementată de dreptul public sau de dreptul comun al societăților,
         intensitatea tutelei exercitate de autoritățile publice asupra administrării întreprinderii și orice alt indiciu care să evidențieze,
         în cazul concret, o implicare a autorităților publice sau improbabilitatea neimplicării în adoptarea unei măsuri, având în
         vedere și amploarea acesteia, conținutul acesteia sau condițiile pe care le presupune (Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43
         de mai sus, punctul 56).

      100    Cu toate acestea, simpla împrejurare că o întreprindere publică a fost constituită sub forma unei societăți de capitaluri
         de drept comun, având în vedere autonomia pe care această formă juridică este susceptibilă să i‑o confere, nu poate fi considerată
         suficientă pentru a exclude ipoteza ca o măsură de ajutor luată de o asemenea societate să fie imputabilă statului. Într‑adevăr,
         existența unei situații de control și posibilitățile reale de exercitare a unei influențe dominante pe care aceasta le presupune
         în practică se opun excluderii de la bun început a oricărei imputabilități față de stat a unei măsuri luate de o asemenea
         societate și, pe cale de consecință, a riscului încălcării normelor tratatului referitoare la ajutoarele de stat, în pofida
         pertinenței ca atare a formei juridice a întreprinderii publice drept indiciu, printre altele, care permite stabilirea într‑un
         caz concret a implicării sau nu a statului (Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 57 și jurisprudența citată).

      101    În speță, după ce a arătat că, cel puțin înainte de mijlocul anului 1997, Republica Portugheză era în măsură să dețină controlul
         asupra Portugal Telecom [considerentul (109) al deciziei atacate], Comisia a considerat totuși că nimic nu indica faptul că
         autoritățile publice portugheze fuseseră implicate în adoptarea facilităților de plată a redevenței [considerentul (116) al
         deciziei atacate].

      102    În acest context, Comisia a arătat că reglementarea tarifelor și a serviciilor propuse de Portugal Telecom nu făcea distincție
         între operatorii privați și radiodifuzorul public și că, în cadrul unei obligații de serviciu universal, Portugal Telecom
         nu avea obligația să furnizeze un serviciu de rețea către RTP [considerentul (111) al deciziei atacate].

      103    Comisia a arătat că Portugal Telecom, societate pe acțiuni de drept privat, nu era integrată în cadrul serviciilor administrative
         [considerentul (113) al deciziei atacate].

      104    Comisia a constatat că, în răspunsul la o întrebare adresată de aceasta, autoritățile portugheze au declarat în mod explicit
         că nu au intervenit direct sau indirect în acordarea facilităților de plată a redevenței. În plus, niciun terț nu ar fi furnizat
         Comisiei informații privind o asemenea intervenție [considerentul (114) al deciziei atacate].

      105    În sfârșit, Comisia, pe de o parte, a susținut că atitudinea Portugal Telecom nu se modificase în a doua parte a anului 1997,
         întrucât continuase să încheie acorduri privind facilități de plată cu RTP și, pe de altă parte, a precizat că motivul principal
         al acestor acorduri ar consta într‑un conflict privind cuantumul redevenței menționate. Această situație ar fi confirmată
         prin decizia Anacom, adoptată în 2003 [considerentul (115) al deciziei atacate].

      106    Tribunalul constată că criticile formulate de reclamantă cu privire la raționamentul și la elementele invocate de către Comisie
         în decizia atacată sunt limitate.

      107    În privința argumentului reclamantei potrivit căruia Republica Portugheză deținea controlul asupra Portugal Telecom în calitate
         de acționar majoritar, acesta constituie, desigur, un fapt cert al litigiului, însă, având în vedere jurisprudența amintită
         mai sus, nu este suficient pentru constatarea imputabilității față de stat a măsurii în litigiu.

      108    Reclamanta susține că legea ar fi conținut o încălcare a principiului egalității între operatorii privați și operatorul public
         în privința sancțiunii aplicate în caz de întârziere de plată a redevenței. Numai operatorii privați ar fi fost amenințați
         cu rezilierea licenței acestora în caz de întârziere de plată.

      109    Tribunalul constată că, deși operatorii privați ar fi, după cum susține reclamanta, singurii vizați de articolul 13 alineatul
         1 litera f) din Legea nr. 58/90, acest fapt nu ar fi de natură să constituie un indiciu că Republica Portugheză s‑ar implica
         în acordarea de facilități de plată a redevenței în favoarea RTP. În această privință, Comisia susține, fără a fi contestată
         de reclamantă, că, în orice caz, Portugal Telecom nu era nicidecum obligată să furnizeze un serviciu de radiodifuziune față
         de RTP în cadrul unei obligații de serviciu universal. Cu alte cuvinte, deși legea ar fi prevăzut în mod formal rezilierea
         licenței în caz de întârziere de plată numai în privința operatorilor privați, nimic nu interzicea Portugal Telecom să întrerupă
         sau să suspende furnizarea serviciilor proprii către RTP în aceeași ipoteză.

      110    În sfârșit, Tribunalul constată că reclamanta nu contestă aprecierea Comisiei potrivit căreia facilitățile de plată ar fi
         fost cauzate în principal de un litigiu între RTP și Portugal Telecom privind cuantumul redevenței. În plus, reclamanta susține
         că decizia luată de Anacom în 2003 ar fi lipsită de relevanță în speță. Însă, această obiecție, care nu contestă de altfel
         aprecierea Comisiei, nu este relevantă. Într‑adevăr, nimic nu interzice Comisiei să invoce această decizie din 2003 în calitate
         de element, desigur îndepărtat, însă, cu toate acestea, relevant, care să susțină aprecierea potrivit căreia la originea facilităților
         de plată a redevenței se afla un litigiu tarifar între RTP și Portugal Telecom.

      111    În ceea ce privește argumentul reclamantei, potrivit căruia, pentru a nu califica măsurile drept ajutoare de stat, nu ar fi
         suficientă numai susținerea că Portugal Telecom nu a renunțat la plata datoriei și a dobânzilor de întârziere, trebuie constatat
         că aceasta nu privește problema imputabilității măsurii în litigiu față de stat, ci, în plus, problema dacă au fost implicate
         resurse de stat. Or, această problemă nu este supusă dezbaterii, în măsura în care, în considerentul (107) al deciziei atacate,
         Comisia a hotărât, în esență, să considere că era posibilă implicarea unor resurse de stat.

      112    În sfârșit, în ceea ce privește referirea reclamantei la împrejurarea că RTP se afla în situație de faliment tehnic, referire
         care poate fi interpretată în sensul că sugerează că Portugal Telecom a consimțit facilitățile de plată a redevenței față
         de RTP numai în urma unei intervenții a Republicii Portugheze, totuși aceasta nu reprezintă prin ea însăși o respingere concretă
         a tezei Comisiei potrivit căreia existența unui litigiu tarifar între RTP și Portugal Telecom ar explica facilitățile de plată
         a redevenței.

      113    În aceste condiții, Tribunalul consideră că reclamanta nu reușește să conteste aprecierea Comisiei conținută în decizia atacată,
         potrivit căreia niciun indiciu nu îi permitea să concluzioneze că facilitățile de plată a redevenței erau imputabile Republicii
         Portugheze.

      114    Este necesar, așadar, ca acest aspect al motivului să fie respins.

       Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe lipsa calificării emisiunii de obligațiuni din 1994 drept ajutor de stat
      –       Argumentele părților
      115    Reclamanta contestă că constatarea Comisiei, potrivit căreia anunțul de informare privind emisiunea de obligațiuni din 1994
         ar fi evidențiat că RTP garanta rambursarea împrumutului cu încasările sale, a determinat această instituție să concluzioneze
         că nu era vorba despre un ajutor de stat.

      116    Din decizia atacată ar reieși că, în 1994, situația financiară a RTP era foarte degradată. Întrucât numai statul deținea integral
         capitalul social – și întrucât se credea că statul nu ar permite ca întreprinderea să intre în stare faliment – emisiunea
         de obligațiuni din 1994 ar fi fost acceptată de piață. Această situație ar fi trebuit luată în considerare în mod corect în
         cadrul aprecierii măsurii în cauză.

      117    În replică, reclamanta citează raportul întocmit de Tribunal de Contas din care ar rezulta că nivelul de îndatorare bancară
         a RTP s‑ar explica prin faptul că RTP este o întreprindere publică, care are sarcina de a gestiona serviciul public de televiziune
         și care beneficiază de sprijinul financiar regulat al statului, ceea ce ar constitui o garanție suficientă pentru diverși
         creditori ai RTP.

      118    Comisia consideră că poziția reclamantei este eronată. Comisia ar fi explicat în decizia atacată [considerentul (121)] motivul
         pentru care considera că emisiunea de obligațiuni din 1994 nu reprezenta un ajutor de stat. Nu ar fi fost acordată în mod
         formal nicio garanție de stat, aspect admis de reclamantă. Însăși RTP ar fi garantat rambursarea datoriei. RTP ar fi fost
         la acel moment o societate pe acțiuni și nu ar fi deținut un statut din care ar fi rezultat o garanție implicită a statului.

      119    În consecință, Comisia consideră că emisiunea de obligațiuni din 1994 a fost efectuată în condițiile pieței și că statul nu
         a renunțat să obțină venituri. În sfârșit, împrejurarea că RTP este deținută de stat nu ar modifica această concluzie, ținând
         seama de neutralitatea tratatului în privința proprietății publice sau private a întreprinderii în cauză.

      120    Comisia susține că raportul întocmit de Tribunal de Contas este inadmisibil, întrucât nu a fost prezentat în cererea introductivă
         și observă că însăși citarea acestui raport invocat de reclamantă arată că Republica Portugheză nu a furnizat nici cea mai
         mică garanție.

      –       Aprecierea Tribunalului
      121    În considerentul (121) al deciziei atacate, Comisia a arătat că nu a primit nicio informație care să dovedească faptul că
         emisiunea de obligațiuni din 1994 era însoțită de o garanție de stat. Potrivit prospectului acestei emisiuni de obligațiuni,
         însăși RTP garanta rambursarea acestei datorii. RTP nu ar fi avut un statut legal care să determine o garanție implicită a
         statului.

      122    Este cert că, în perioada emisiunii de obligațiuni din 1994, RTP era societate pe acțiuni. Datorită acestei forme sociale,
         proprietarul RTP, Republica Portugheză, nu era supus obligației de rambursare nelimitată a datoriilor acestei societăți.

      123    Este de asemenea cert că prospectul emisiunii de obligațiuni din 1994 nu prevedea nicio garanție din partea statului.

      124    Reclamanta susține totuși că împrejurarea potrivit căreia statul era acționar unic al RTP presupune existența unei garanții
         implicite care, singură, ar explica faptul că această societate a reușit, în pofida unei situații financiare degradate, să
         introducă pe piață emisiunea de obligațiuni din 1994.

      125    Cu toate acestea, nu trebuie confundată problema dacă statul a aprobat, explicit sau implicit, o garanție, singura problemă
         pertinentă în speță cu aceea de a se stabili cum a reacționat piața la faptul că emitentul obligațiunilor nu era un operator
         privat oarecare, ci RTP.

      126    Împrejurarea că piața a acceptat să subscrie la emisiunea de obligațiuni din 1994 întrucât, în opinia reclamantei, ar fi considerat
         că statul garanta de facto rambursarea nu permite să se concluzioneze în sensul existenței unui ajutor de stat, din moment ce este cert că statul nu
         a acordat o garanție, indiferent dacă aceasta era explicită sau implicită. Numai constatările obiective care conduc la concluzia
         ca statul ar fi obligat din punct de vedere juridic să ramburseze această emisiune în caz de încetare de plăți a RTP ar permite
         să se rețină existența unei garanții de stat.

      127    Or, nici din dosar, nici din înscrisurile reclamantei nu reiese că Republica Portugheză avea o asemenea obligație.

      128    În privința raportului întocmit de Tribunal de Contas, prezentat în replică, acest raport, după cum s‑a constatat la punctele
         186‑193 de mai jos, este lipsit de pertinență pentru aprecierea legalității deciziei atacate.

      129    Prin urmare, întrucât reclamanta nu a furnizat prin înscrisurile sale niciun element de natură să conteste aprecierile Comisiei
         exprimate în considerentul (121) al deciziei atacate, critica reclamantei privind emisiunea de obligațiuni din 1994 trebuie
         respinsă.

       Concluzie cu privire la al treilea motiv
      130    Ținând seama de toate considerațiile de mai sus, prezentul motiv trebuie admis parțial, iar articolul 2 din decizia atacată
         trebuie anulat, în măsura în care concluzionează că scutirea de cheltuielile notariale și de înregistrare nu reprezintă ajutor
         de stat.

      131    În schimb, se resping celelalte aspecte conținute în cadrul acestui motiv, și anume cele care privesc facilitățile de plată
         a redevenței și emisiunea de obligațiuni din 1994.

      132    Trebuie examinată apoi a doua contestație principală menționată la punctul 33 de mai sus și, prin urmare, al patrulea motiv
         de anulare.

       Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe erori de drept privind condițiile de aplicare a articolului 86 alineatul (2)
            CE
      133    Acest motiv cuprinde două aspecte. În primul aspect, reclamanta consideră că încredințarea serviciului public de televiziune
         de către Republica Portugheză către RTP, în lipsa unei proceduri concurențiale de ofertare, interzicea acordarea unei derogări
         în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE. În al doilea aspect, reclamanta invocă încălcarea articolului 86 alineatul (2)
         CE care rezultă din încălcarea de către Comisie, în decizia atacată, a criteriilor de aplicare a acestei dispoziții, astfel
         cum sunt definite în Comunicarea privind radiodifuziunea.

       Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încredințarea serviciului public de televiziune către RTP în lipsa unei proceduri
         concurențiale de ofertare

      –       Argumentele părților
      134    După ce a susținut că serviciul public de televiziune nu a fost încredințat RTP pe baza unei proceduri concurențiale de ofertare,
         reclamanta critică Comisia pentru faptul de a nu fi ridicat problema referitoare la legalitatea acestei încredințări. Reclamanta
         consideră că, în cazul în care Comisia ar fi efectuat această examinare, ar fi trebuit să concluzioneze că această încredințare
         nu respecta cerințele dreptului comunitar și, prin urmare, că finanțările acordate RTP nu puteau beneficia de nicio exceptare
         în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE. Reclamanta invocă Comunicarea interpretativă a Comisiei privind concesiunile în
         dreptul comunitar (JO 2000, C 121, p. 2, denumită în continuare „Comunicarea privind concesiunile”) și interpretarea pe care
         Comisia ar fi dat‑o, în Al XXXI‑learaport privind politica în domeniul concurenței [SEC (2002) 462 final], Hotărârii Curții din 7 decembrie 2000, Teleaustria și Telefonadress (C‑324/98, Rec., p. I‑10745).
         Reclamanta invocă și Hotărârea Curții din 18 noiembrie 1999, Teckal (C‑107/98, Rec., p. I‑8121).

      135    În replică, reclamanta susține, în esență, că a patra condiție dintre cele prevăzute la punctele 88‑93 din Hotărârea Curții
         din 24 iulie 2003, Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, Rec., p. I‑7747, denumită în continuare „a patra
         condiție Altmark”), impunea, ținându‑se seama de lipsa procedurii concurențiale de ofertare, verificarea de către Comisie
         a faptului că nivelul compensației acordate RTP fusese stabilit pe baza criteriului unei întreprinderi obișnuite, bine organizate
         și echipate corespunzător. Or, în mod vădit, nu aceasta a fost situația.

      136    Comisia susține că încredințarea misiunii de serviciu public de televiziune către RTP este o problemă diferită – care nu a
         fost invocată pe parcursul procedurii oficiale – de problema compatibilității compensațiilor acordate acestei întreprinderi,
         în lumina normelor referitoare la ajutoarele de stat.

      137    Indiferent de situație, nici din dispozițiile articolului 86 alineatul (2) CE, nici din jurisprudență nu ar rezulta că statele
         membre sunt obligate să urmeze proceduri specifice pentru a alege întreprinderile cărora le‑au fost încredințate servicii
         de interes economic general (denumite în continuare „SIEG”).

      138    În orice ipoteză, în cazul SIEG de radiodifuziune, dreptul comunitar nu ar impune licitațiile deschise și procedurile concurențiale
         solicitate în mod normal, în general, în contractele de concesiune a serviciului public.

      139    Trimiterile efectuate de reclamantă la regimul aplicabil concesiunilor și la jurisprudența Curții nu ar fi pertinente.

      140    În ceea ce privește a patra condiție Altmark, reclamanta ar face confuzii cu privire la funcția acesteia. Această condiție
         ar privi problema dacă măsura reprezintă ajutor de stat, iar nu aceea dacă această măsură poate beneficia de derogarea prevăzută
         la articolul 86 alineatul (2) CE.

      –       Aprecierea Tribunalului
      141    Mai întâi, în privința observației introductive a Comisiei potrivit căreia problema condițiilor de încredințare a SIEG de
         televiziune către RTP este invocată pentru prima dată la instanța comunitară, trebuie amintit că, dacă părții interesate în
         cadrul unei proceduri în materia ajutoarelor de stat nu i se admite să se prevaleze în fața instanței comunitare de argumente
         de fapt necunoscute de către Comisie și care nu i‑au fost semnalate în cursul procedurii de investigare, în schimb, nimic
         nu împiedică această parte, precum în speță, să invoce împotriva deciziei finale un motiv juridic neinvocat în etapa procedurii
         administrative (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 6 octombrie 1999, Kneissl Dachstein/Comisia, T‑110/97,
         Rec., p. II‑2881, punctul 102 și jurisprudența citată, Hotărârea Tribunalului din 16 septembrie 2004, Valmont/Comisia, T‑274/01,
         Rec., p. II‑3145, punctul 102, și Hotărârea Tribunalului din 11 mai 2005, Saxonia Edelmetalle și ZEMAG/Comisia, T‑111/01 și
         T‑133/01, Rec., p. II‑1579, punctul 68).

      142    Poziția Comisiei întemeiată pe noutatea argumentului reclamantei nu este, așadar, de natură să permită respingerea acestuia.

      143    Cu toate acestea, Tribunalul consideră, similar Comisiei, că acest argument nu este în măsură să conteste legalitatea deciziei
         atacate.

      144    După cum s‑a amintit deja la punctul 29 din Comunicarea privind radiodifuziunea, pentru acordarea derogării prevăzute la articolul
         86 alineatul (2) CE de la interzicerea ajutoarelor de stat este necesară, conform jurisprudenței (a se vedea în acest sens
         Hotărârea Curții din 10 decembrie 1991, Merci Convenzionali Porto di Genova, C‑179/90, Rec., p. I‑5889, punctul 26, Hotărârea
         Tribunalului din 27 februarie 1997, FFSA și alții/Comisia, T‑106/95, Rec., p. II‑229, punctele 173 și 178, și Hotărârea Tribunalului
         din 13 iunie 2000, EPAC/Comisia, T‑204/97 și T‑270/97, Rec., p. II‑2267, punctele 125 și 126), îndeplinirea a trei condiții:
         în primul rând, serviciul în discuție trebuie să fie SIEG și trebuie să fie definit în mod clar ca atare de către statul membru,
         în al doilea rând, întreprinderii în cauză să i se fi încredințat în mod expres prestarea SIEG respectiv de către statul membru,
         în al treilea rând, aplicarea normelor de concurență din tratat – în acest caz, interdicția acordării ajutoarelor de stat
         – trebuie să împiedice realizarea sarcinilor specifice încredințate întreprinderii, iar derogarea de la respectivele norme
         nu trebuie să afecteze dezvoltarea comerțului într‑o măsură care să contravină intereselor comunitare.

      145    Articolul 86 alineatul (2) CE nu conține, printre condițiile sale de aplicare, o cerință conform căreia statul membru trebuie
         să fi urmat o procedură concurențială de ofertare în vederea încredințării SIEG. De altfel, în Hotărârea din 15 iunie 2005,
         Olsen/Comisia (T‑17/02, Rec., p. II‑2031, punctul 239), Tribunalul a arătat în mod expres că nici din modul de redactare a
         articolului 86 alineatul (2) CE, nici din jurisprudența referitoare la această dispoziție nu rezulta că un SIEG poate fi încredințat
         unui operator numai după finalizarea unei proceduri de cerere de ofertă.

      146    Ținând seama de considerațiile de mai sus, trebuie respinsă critica reclamantei întemeiată pe împrejurarea că, în cadrul examinării
         efectuate în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE, Comisia ar fi trebuit să verifice dacă SIEG de televiziune fusese încredințată
         RTP în urma unei proceduri concurențiale de ofertare.

      147    Din această concluzie, potrivit căreia, în cadrul examinării efectuate în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE, Comisia
         nu trebuia să analizeze dacă încredințarea către RTP a SIEG de televiziune avusese loc în cadrul unei proceduri concurențiale
         de ofertare, rezultă și că lipsa în cauza de față a unei asemenea proceduri concurențiale, presupunând chiar că SIEG de televiziune
         ar fi trebuit, pentru alte motive decât cele invocate de reclamantă și amintite în cele două ultime teze ale punctului 134
         de mai sus, să facă obiectul unei asemenea proceduri concurențiale de ofertare, lipsa unei asemenea proceduri concurențiale
         de ofertare în prezenta cauză ar fi putut cel mult să justifice inițierea de către Comisie a unei proceduri de constatare
         a neîndeplinirii obligațiilor împotriva Republicii Portugheze în temeiul articolului 226 CE, procedură care ar fi putut eventual
         să determine acest stat membru să înceteze această procedură de încredințare și să organizeze o procedură de cerere de ofertă.
         Totuși, această lipsă a procedurii concurențiale poate, în schimb, să aibă drept efect numai faptul că finanțarea de către
         stat a obligațiilor de serviciu public ale titularului SIEG ar trebui, deși condițiile privind definirea SIEG, mandatul și
         proporționalitatea ar fi respectate, să fie considerată drept ajutor incompatibil cu piața comună.

      148    În orice situație, Tribunalul consideră că, în mod contrar susținerilor reclamantei, pentru motivele amintite în cele două
         ultime teze ale punctului 134 de mai sus, Republica Portugheză nu era nicidecum obligată să organizeze o procedură concurențială
         de ofertare prealabilă încredințării SIEG de televiziune către RTP.

      149    În această privință, reclamanta se referă, mai întâi, la Comunicarea privind concesiunile (punctul 134 de mai sus). Or, deși
         contractele de serviciu public încheiate între Republica Portugheză și RTP conțin, desigur, denumirea „concesiune”, nu reiese,
         iar reclamanta nu invocă de altfel niciun element în acest sens, că RTP ar avea calitatea de concesionar în sensul acestei
         comunicări (a se vedea în special punctul 2.2 al șaselea paragraf și punctul 2.4 al treilea paragraf din Comunicarea privind
         concesiunile), cu alte cuvinte că RTP era plătită în schimbul serviciilor prestate (precum o televiziune care emite către
         abonați) și că ar suporta, așadar, riscul de exploatare.

      150    Dimpotrivă, reiese că RTP este un operator public de televiziune care difuzează un program în beneficiul și având ca destinatar
         întreaga populație, costurile prestării serviciului public fiind suportate de către stat.

      151    În plus, chiar dacă RTP ar fi fost concesionar în sensul Comunicării privind concesiunile, trebuie arătat că această comunicare,
         deși evidențiază că „relațiile dintre autorități[le] publice și întreprinderi[le] publice care au sarcina îndeplinirii misiunilor
         de interes economic general sunt în principiu avute în vedere de [aceasta]” [traducere neoficială] (punctul 2.4 al optulea
         paragraf din Comunicarea privind concesiunile), precizează totuși în mod expres că „în sectorul audiovizualului trebuie să
         se țină seama de [Protocolul de la Amsterdam]” [traducere neoficială] (nota 29 punctul 2.4 al optulea paragraf din Comunicarea
         privind concesiunile). Astfel, Comunicarea privind concesiunile recunoaște specificitatea radiodifuziunii ca serviciu public
         și îl exceptează de la norma generală.

      152    În sfârșit, trebuie reținut că, potrivit Comunicării privind concesiunile, acestea „sunt supuse normelor și principiilor tratatului,
         în măsura în care […] au ca obiect prestarea de activități economice” [traducere neoficială] (punctul 2.4 primul paragraf).
         În continuare, Comunicarea privind concesiunile arată că „nu vizează actele […] care privesc activitățile cu caracter neeconomic,
         precum școlarizarea obligatorie sau securitatea socială” [traducere neoficială] (punctul 2.4 al cincilea paragraf a doua liniuță).

      153    Or, deși este adevărat că serviciul public de radiodifuziune este considerat un SIEG, iar nu un serviciu de interes general
         fără caracter economic, trebuie totuși arătat că această calificare drept SIEG se explică mai mult prin impactul pe care radiodifuziunea
         ca serviciu public îl produce, de facto, asupra sectorului, de altfel concurențial și cu caracter comercial, al radiodifuziunii, decât printr‑o pretinsă dimensiune
         comercială a radiodifuziunii ca serviciu public. După cum reiese cu claritate din Protocolul de la Amsterdam, serviciul public
         de radiodifuziune este „direct legat de nevoile democratice, sociale și culturale ale fiecărei societăți”. În același sens,
         Rezoluția Consiliului și a statelor membre din 25 ianuarie 1999 privind serviciul public de radiodifuziune (JO C 30, p. 1)
         arată că acest serviciu public „având în vedere funcțiile culturale, sociale și democratice pe care și le asumă pentru binele
         comun, are o importanță vitală pentru asigurarea democrației, a pluralismului, a coeziunii sociale și a diversității culturale
         și lingvistice [și] trebuie să fie în măsură să continue furnizarea unei game largi de programe […] societății în ansamblul
         său” [traducere neoficială] (considerentul B și punctul 7 din rezoluție).

      154    De altfel, această specificitate a radiodifuziunii ca serviciu public reprezintă fundamentul libertății recunoscute statelor
         membre prin Protocolul de la Amsterdam în încredințarea SIEG de radiodifuziune. Aceasta explică și justifică faptul că nu
         se poate impune unui stat membru să organizeze o procedură concurențială de ofertare în vederea încredințării acestui SIEG,
         cel puțin atunci când decide să asigure el însuși acest serviciu public prin intermediul unei societăți publice, precum în
         cazul de față.

      155    În continuare, din aceleași motive, și trimiterile efectuate de reclamantă la Al XXXI‑learaport privind politica în domeniul concurenței și la interpretarea pe care Comisia ar fi dat‑o în acest raport Hotărârii Teleaustria și Telefonadress, punctul 134 de mai
         sus, precum și Hotărârii Teckal, punctul 134 de mai sus sunt la fel de lipsite de pertinență. Astfel, prin aceste trimiteri,
         care au în vedere activități total diferite de radiodifuziunea ca serviciu public, reclamanta face abstracție de particularitățile
         proprii acestui din urmă sector și obiectivelor specifice urmărite de statele membre atunci când definesc și organizează serviciul
         public de radiodifuziune.

      156    Din toate considerațiile de mai sus rezultă că, în vederea acordării derogării prevăzute la articolul 86 alineatul (2) CE,
         nu numai că nu exista obligația în sarcina Comisiei să examineze dacă SIEG de televiziune fusese încredințat în urma unei
         proceduri concurențiale de ofertare (punctul 146 de mai sus), ci și că, indiferent de situație, Republica Portugheză nu avea
         obligația să recurgă la o procedură concurențială de ofertare.

      157    În privința criticii reclamantei întemeiate pe a patra condiție Altmark (punctul 135 de mai sus), trebuie arătat că, în temeiul
         articolului 113 din Regulamentul de procedură, Tribunalul poate invoca din oficiu orice cauză de inadmisibilitate de ordine
         publică. În acest temei, potrivit articolului 48 alineatul (2) din regulamentul menționat, trebuie declarate inadmisibile
         motivele invocate pentru prima dată în replică și care nu sunt întemeiate pe elemente de drept sau de fapt apărute în cursul
         procedurii (Hotărârea Tribunalului din 28 noiembrie 2002, Scan Office Design/Comisia, T‑40/01, Rec., p. II‑5043, punctul 96,
         și Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2005, Common Market Fertilizers/Comisia, T‑134/03 și T‑135/03, Rec., p. II‑3923,
         punctul 51). Cu toate acestea, un motiv sau un argument care constituie dezvoltarea unui motiv invocat anterior în cererea
         introductivă trebuie considerat admisibil (Hotărârea Curții din 26 aprilie 2007, Alcon/OAPI, C‑412/05 P, Rep., p. I‑3569,
         punctele 38‑40, Hotărârea Tribunalului din 14 martie 2007, Aluminium Silicon Mill Products/Consiliul, T‑107/04, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctul 60 și jurisprudența citată).

      158    Tribunalul constată că această critică a fost invocată numai în stadiul replicii (punctele 14‑22), fără a fi întemeiată pe
         elemente de drept sau de fapt apărute în cursul procedurii la Tribunal. În această privință, împrejurarea că, în apărare,
         Comisia a amintit din proprie inițiativă a patra condiție Altmark (în mod special la punctul 37), în scopul combaterii argumentului
         cuprins în cererea introductivă întemeiat pe faptul că se impunea organizarea unei proceduri concurențiale de ofertare în
         vederea încredințării SIEG în cauză, nu reprezintă nicidecum apariția în cursul procedurii a unui element de fapt sau de drept,
         în sensul jurisprudenței amintite la punctul precedent, care ar permite reclamantei să invoce prezenta critică în mod util
         în stadiul replicii.

      159    În plus, Tribunalul evidențiază că această critică, prin faptul că amintește obligația Comisiei de a verifica dacă nivelul
         compensației necesare a fost determinat pe baza unei analize a costurilor pe care o întreprindere obișnuită, bine organizată
         și echipată corespunzător le‑ar fi avut pentru a‑și executa obligațiile de serviciu public, nu constituie dezvoltarea niciunui
         motiv invocat în cererea introductivă. Astfel, prin cererea introductivă, reclamanta s‑a limitat să critice, fără a face de
         altfel trimitere la a patra condiție Altmark, lipsa procedurii concurențiale în cadrul atribuirii SIEG de televiziune către
         RTP (a se vedea punctele 175‑183 din cererea introductivă) și nu a invocat nicidecum critica în discuție în prezent – și absolut
         diferită – potrivit căreia, în lipsa unei proceduri concurențiale de ofertare, Comisia ar fi trebuit, înainte de a acorda
         o derogare în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE, să verifice în conformitate – potrivit reclamantei – cu a patra condiție
         Altmark dacă nivelul compensațiilor acordate RTP corespundea nevoilor unei întreprinderi obișnuite, bine organizate și echipate
         corespunzător.

      160    Rezultă că această critică a reclamantei întemeiată pe a patra condiție Altmark este inadmisibilă.

      161    Din toate considerațiile de mai sus rezultă că primul aspect al prezentului motiv trebuie respins.

       Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea criteriilor de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE
      –       Argumentele părților
      162    Reclamanta susține că nu au fost respectate de către Comisie criteriile de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE, astfel
         cum sunt menționate în Comunicarea privind radiodifuziunea și potrivit cărora, în primul rând, statul trebuie să definească
         misiunile de serviciu public încredințate întreprinderii în cauză, în al doilea rând, serviciul trebuie să fie prestat în
         mod efectiv, în al treilea rând, prestarea în mod efectiv a serviciului care face obiectul contractului trebuie supusă unui
         control independent și, în al patrulea rând, compensațiile financiare acordate de către stat trebuie să respecte principiile
         transparenței și proporționalității.

      163    În privința primului dintre aceste criterii, statul nu ar avea posibilitatea să opteze pentru o definiție „largă” a serviciului
         public atunci când alege, precum în speță, să atribuie serviciul public unei întreprinderi care desfășoară simultan activități
         comerciale aflate în concurență cu alți operatori. Astfel, o asemenea definiție nu ar permite diferențierea clară între activitatea
         concurențială și activitatea de serviciu public și ar face imposibile atât controlul prestării în mod efectiv a serviciului
         public, cât și imputarea costurilor angajate de întreprindere între activitățile sale comerciale și activitățile sale de serviciu
         public. Statul portughez nu ar fi definit cu claritate, în mod transparent și susceptibil de a face obiectul unui control,
         misiunea de serviciu public încredințată RTP și mijloacele afectate finanțării acesteia.

      164    Aceste critici nu ar fi abstracte. Acestea s‑ar întemeia în mod concret pe ineficacitatea mecanismelor de control. Printre
         mecanismele de control enumerate în considerentele (56)‑(59) ale deciziei atacate, singurele puse în aplicare de organismele
         independente ale Republicii Portugheze și ale RTP ar fi cele efectuate de consiliul consultativ, compus din reprezentanții
         opiniei publice și din auditori externi.

      165    Or, nu numai că, în decizia atacată, Comisia nu s‑ar fi referit în niciun mod la efectuarea unor controale independente, însă
         nici nu ar fi încercat să verifice dacă, în practică, avuseseră loc asemenea controale. Totuși, Comisia nu ar avea numai obligația
         să ia cunoștință de mecanismele prevăzute în mod teoretic, ci și să verifice aplicarea lor reală.

      166    Deși ar fi dispus de toate competențele de investigare în acest scop, Comisia nu ar fi luat nicio inițiativă și nu ar fi dat
         curs cererilor repetate ale reclamantei pentru care urmărea obținerea de la autoritățile portugheze a rapoartelor contractuale
         de audit extern sau precizarea că aceste rapoarte nu existau. Pe de o parte, informațiile obținute de reclamantă prin propriile
         mijloace ar arăta, pe de o parte, că, în perioada 1992‑1997, RTP nu a făcut obiectul unui audit independent. Pe de altă parte,
         elementele disponibile cu privire la auditul extern contractual efectuat în 1998 ar evidenția deficiențe grave.

      167    În plus, în privința criteriului întemeiat pe cerința prestării în mod efectiv a serviciului public, nici acesta nu ar fi
         fost respectat de către Comisie. Astfel, decizia atacată nu s‑ar întemeia pe nicio dovadă cu înscrisuri a respectării în mod
         efectiv de către RTP a misiunilor de serviciu public care îi fuseseră încredințate. În plus, niciun audit independent nu ar
         fi fost efectuat în perioada 1992‑1997, iar raportul contractual de audit extern aferent anului 1998 evidenția numeroase deficiențe
         privind prestarea serviciului public de către RTP.

      168    Prin urmare, întrucât criteriile de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE, astfel cum sunt definite de însăși Comisia,
         nu au fost respectate, ar trebui ca decizia atacată să fie anulată.

      169    Reclamanta adaugă că, prin Comunicarea privind radiodifuziunea, s‑ar interzice constatarea, atunci când mecanismele de control
         al îndeplinirii obligațiilor de serviciu public nu funcționează, că serviciul public este prestat în mod efectiv. În plus,
         atunci când controlul funcționează, iar autoritățile competente consideră că serviciul public nu a fost prestat sau că anumite
         costuri nu se încadrează în acest serviciu, Comisia nu ar putea să respingă acest control și să considere, după cum a procedat
         în decizia atacată și în memoriul în apărare, că, în definitiv, ansamblul se încadra în serviciul public, iar costurile angajate
         de întreprindere rezultau în totalitate din îndeplinirea misiunii de serviciu public.

      170    Ar trebui să se revină asupra raportului întocmit de Tribunal de Contas, adoptat cu mai mult de un an înainte de decizia atacată,
         de care Republica Portugheză și RTP ar fi avut în mod evident cunoștință și care ar fi trebuit să fi fost adus și la cunoștința
         Comisiei. Astfel, ținând seama atât de vechimea investigării RTP, cât și de obligația de cooperare loială a statelor membre
         cu instituțiile comunitare, Comisia nu ar fi putut ignora că Tribunal de Contas desfășura o investigație aprofundată și nu
         ar fi putut ignora existența acestui raport.

      171    Acest raport ar confirma raportul contractual de audit extern pentru anul 1998, precum și termenii cererii introductive în
         ceea ce privește erorile Comisiei în cadrul analizei costurilor angajate de RTP pentru prestarea serviciului public. Acesta
         ar confirma și susținerile reclamantei referitoare la eroarea de drept a Comisiei în ceea ce privește aprecierea condițiilor
         de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE, în special în legătură cu ineficacitatea mecanismelor de control. În sfârșit,
         acest raport ar confirma că RTP nu a prestat serviciul așteptat. Așadar, ținând seama de criteriile Comunicării privind radiodifuziunea,
         „Comisia nu ar [fi putut] să își îndeplinească sarcinile care îi revin în temeiul articolului 86 alineatul (2) [CE] și, prin
         urmare, nu ar [fi putut] acorda o derogare în temeiul acestei prevederi” (punctul 43 din Comunicare).

      172    În opinia reclamantei, Comisia nu putea să nu aibă cunoștință de raportul întocmit de Tribunal de Contas, din care reieșea
         cu claritate că nu erau îndeplinite condițiile de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE. Comisia nu poate controla modul
         în care RTP asigură serviciul public pe baza rapoartelor anuale întocmite de un auditor al întreprinderii sau pe baza contabilității
         întreprinderii. De altfel, rolul auditorului nu ar fi acela de a verifica dacă o anumită întreprindere asigură sau nu prestațiile
         de serviciu public și, cu atât mai puțin, care sume corespund sau nu corespund acestor prestații. Prin urmare, decizia atacată
         ar fi vădit nelegală și ar trebui anulată.

      173    Comisia răspunde că, în mod contrar afirmațiilor reclamantei, Comunicarea privind radiodifuziunea nu impune o obligație de
         control independent în ceea ce privește prestarea efectivă a serviciului public de radiodifuziune. La punctul 29, această
         comunicare ar stabili trei criterii pentru ca o măsură să poată beneficia de derogarea prevăzută la articolul 86 alineatul
         (2) CE. Aceste criterii, referitoare la definiția SIEG, la mandatul de serviciu public și la proporționalitate, ar fi criteriile
         care ar fi fost aplicate în decizia atacată.

      174    Ar fi inexact că o definiție „largă” a serviciului public nu permite să se facă diferența între activitatea cu care se află
         în concurență și activitatea de serviciu public, nici să facă imposibil controlul prestării efective a serviciului public
         și imputarea costurilor asupra activităților concurențiale, pe de o parte, și asupra activităților de serviciu public, pe
         de altă parte.

      175    Rolul Comisiei în acest sector al radiodifuziunii s‑ar limita la verificarea eventualelor erori vădite în definirea serviciului
         public, care ar trebui să fie conformă cu obiectivul de a răspunde nevoilor democratice, sociale și culturale ale unei societăți
         determinate. Comisia nu ar fi constatat asemenea erori.

      176    În aceste condiții, s‑ar afla în discuție problema dacă finanțarea misiunii de serviciu public era sau nu era proporțională
         cu costul net al serviciului public. Or, concluzia Comisiei ar fi aceea că finanțarea totală obținută de RTP în perioada examinată
         nu a depășit costurile nete aferente serviciului public.

      177    Ar fi reieșit că RTP aplica o contabilitate separată între activitățile de serviciu public și activitățile comerciale, acestea
         din urmă fiind exercitate de întreprinderi distincte din punct de vedere juridic. Contabilitatea RTP ar fi arătat, așadar,
         care erau costurile și încasările obținute din îndeplinirea misiunii de serviciu public, precum și participațiile RTP în întreprinderi
         comerciale, înscrise în contabilitate drept investiții financiare. Situațiile financiare ale RTP ar fi făcut întotdeauna obiectul
         unui audit anual de către un auditor. În plus, în cadrul sistemului intern de finanțare portughez, RTP ar fi obținut numai
         rambursarea parțială a costurilor sale aferente serviciului public. În acest cadru, RTP ar fi aplicat un al doilea nivel de
         contabilitate analitică în interiorul activităților de serviciu public propriu‑zise – ceea ce s‑ar fi reflectat întotdeauna
         în rapoartele privind serviciul public – care ar fi demonstrat în mod transparent ce categorii de costuri erau rambursabile
         pentru fiecare activitate de serviciu public.

      178    Ar fi adevărat că, într‑o primă etapă, autoritățile portugheze ar fi optat să pună în aplicare, prin contractul de serviciu
         public, un mecanism de compensare care nu acoperea totalitatea costurilor aferente serviciului public. Nu ar fi mai puțin
         adevărat că dreptul comunitar ar permite compensarea totală a costurilor menționate. Prin urmare, reclamanta nu se poate opune
         altor măsuri luate ulterior de autoritățile portugheze pentru a acoperi acea parte a costurilor care nu a făcut încă obiectul
         unei compensări.

      179    În plus, concepția potrivit căreia acceptarea unei definiții „largi” a misiunii de serviciu public în cazul RTP era legitimă,
         întrucât se dovedise că finanțarea acestei misiuni fusese proporțională cu costurile nete ale acesteia, ar fi de asemenea
         confirmată de faptul că nu ar fi existat nicio denaturare pe piață în ceea ce privește activitățile comerciale care rezultă
         din activitățile de serviciu public.

      180    În privința argumentului întemeiat pe pretinsa ineficacitate a mecanismelor de control, acesta nu ar fi întemeiat. Astfel,
         rolul Comisiei nu ar consta în a aprecia dacă RTP sau Republica Portugheză au aplicat în mod corect toate normele interne
         portugheze, ci doar în a verifica dacă finanțarea primită de RTP din partea statului era compatibilă cu tratatul. În acest
         scop, Comisia ar fi fost obligată să analizeze și să evalueze date obiective și credibile referitoare la costul activităților
         de serviciu public și la activitățile comerciale ale RTP.

      181    Ceea ce ar trebui subliniat este că, după cum s‑a detaliat în considerentul (177) și următoarele ale deciziei atacate, toate
         aceste date analizate și confirmate de către Comisie ar fi făcut obiectul unor mecanisme de control adecvate în Portugalia.

      182    Chiar dacă se constata ulterior că întreg sistemul de control descris nu a funcționat cum trebuia sau că datele furnizate
         Comisiei nu erau exacte, această împrejurare nu ar avea semnificația că decizia atacată ar conține un anumit viciu. Astfel,
         Comisia ar fi adoptat această decizie în funcție de elementele de care dispunea la data adoptării acesteia și față de care
         nu a avut motive de îndoială.

      183    În sfârșit, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia decizia atacată nu s‑ar întemeia pe niciun element de probă în
         sensul că misiunea de serviciu public a RTP a fost prestată în mod efectiv, acesta ar fi eronat. De fapt, Comisia nu ar avea
         obligația să analizeze în concret nici dacă aceste contracte de serviciu public au fost executate în detaliu, nici dacă standardele
         de calitate definite în acestea au fost respectate. Rolul acesteia s‑ar limita la a verifica dacă activitățile desfășurate
         de RTP în calitate de serviciu public pot fi considerate sau nu SIEG în sensul tratatului.

      184    Or, toate activitățile desfășurate de RTP în calitate de SIEG ar fi legitime și nu ar fi afectate de nicio eroare vădită.
         În plus, investigația ar fi permis să se concluzioneze că finanțarea acordată RTP ar fi fost afectată efectiv îndeplinirii
         misiunii de serviciu public.

      185    Comisia arată că prezentarea, în replică, a raportului întocmit de Tribunal de Contas a avut loc tardiv și fără o justificare
         convingătoare a acestei tardivități. În opinia sa, Comisia contestă în mod formal că ar fi avut cunoștință de existența acestui
         raport înaintea deciziei atacate. În orice caz, acest raport nu ar contesta aprecierea cuprinsă în decizia atacată.

      –       Aprecierea Tribunalului
      186    Cu titlu introductiv, este necesar să se soluționeze problema dacă raportul întocmit de Tribunal de Contas, depus în anexa
         la replică, este admisibil și pertinent în prezenta acțiune pentru aprecierea legalității deciziei atacate.

      187    Este necesară abordarea directă a problemei privind pertinența acestui raport.

      188    Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei acțiuni în anulare introduse în temeiul articolului 230 CE, legalitatea
         unui act comunitar trebuie apreciată în funcție de informațiile care existau la data adoptării actului. În special, aprecierile
         complexe făcute de Comisie trebuie examinate numai în funcție de acele elemente de care aceasta dispunea la momentul la care
         au fost efectuate (Hotărârea Curții din 7 februarie 1979, Franța/Comisia, 15/76 și 16/76, Rec., p. 321, punctul 7, și Hotărârea
         Curții din 11 septembrie 2003, Belgia/Comisia, C‑197/99 P, Rec., p. I‑8461, punctul 86, Hotărârea Tribunalului din 25 iunie
         1998, British Airways și alții/Comisia, T‑371/94 și T‑394/94, Rec., p. II‑2405, punctul 81, și Hotărârea Tribunalului din
         15 septembrie 1998, BFM și EFIM/Comisia, T‑126/96 și T‑127/96, Rec., p. II‑3437, punctul 88).

      189    Reclamanta consideră că, ținând seama atât de vechimea investigării RTP de către Comisie, cât și de obligația de cooperare
         loială a statelor membre cu instituțiile comunitare, această instituție nu putea ignora că Tribunal de Contas desfășura o
         investigare aprofundată a RTP și nu putea ignora existența acestui raport.

      190    Cu toate acestea, trebuie constatat că reclamanta, căreia îi revine sarcina probei, nu aduce, în afară de afirmațiile generale
         sus‑menționate, nicio dovadă concretă potrivit căreia Comisia ar fi avut cunoștință în mod efectiv fie și numai de existența
         acestui raport în momentul adoptării deciziei atacate. De altfel, reclamanta susține că, la momentul adoptării acestei decizii,
         nu avea cunoștință de existența acestui raport.

      191    În privința Comisiei, aceasta susține în mod formal că nu avea cunoștință de existența acestui raport la momentul deciziei
         atacate și că, prin urmare, se afla în imposibilitatea de a cere cel puțin să îi fie comunicat.

      192    În această privință, Tribunalul consideră că nu s‑a dovedit că, la momentul deciziei atacate, Comisia avea cunoștință de existența
         raportului întocmit de Tribunal de Contas.

      193    Rezultă că, în mod independent de problema dacă acest raport, deși prezentat numai în stadiul replicii, trebuie să fie considerat
         admisibil în temeiul articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, acesta trebuie declarat lipsit de orice pertinență
         și nu poate fi luat în considerare pentru aprecierea legalității deciziei atacate.

      194    Întrucât această chestiune prealabilă a fost soluționată, trebuie analizată critica reclamantei întemeiată pe faptul că un
         stat membru nu ar putea, atunci când decide, precum în speță, să încredințeze SIEG de radiodifuziune unui operator care desfășoară
         simultan activități comerciale, să opteze pentru o definire „largă” a serviciului public.

      195    Mai întâi, trebuie amintit că, după cum se exprimă jurisprudența (a se vedea în acest sens Hotărârea FFSA și alții/Comisia,
         punctul 144 de mai sus, punctul 99) și astfel cum a arătat Comisia la punctul 22 din Comunicarea COM (2000) 580 final din
         20 septembrie 2000 privind serviciile de interes general în Europa, statele membre au o largă putere de apreciere cu privire
         la definirea a ceea ce acestea consideră ca fiind SIEG. Prin urmare, definirea acestor servicii de către un stat membru nu
         poate fi contestată de către Comisie decât în cazul unei erori vădite (Concluziile avocatului general Léger prezentate în
         cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 19 februarie 2002, Wouters și alții, C‑309/99, Rec., p. I‑1577, I‑1583, punctul
         162, Hotărârea Olsen/Comisia, punctul 145 de mai sus, punctul 216).

      196    Importanța SIEG pentru Uniunea Europeană și necesitatea garantării bunei funcționări a acestor servicii au fost de altfel
         subliniate prin introducerea în Tratatul CE, prin intermediul Tratatului de la Amsterdam, a articolului 16 CE (a se vedea
         în acest sens Concluziile avocatului general Alber prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 17 mai 2001,
         TNT Traco, C‑340/99, Rec., p. I‑4109, I‑4112, punctul 94, Concluziile prezentate de avocatul general Jacobs în cauza în care
         s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 25 octombrie 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Rec., p. I‑8089, I‑8094, punctul 175, și
         în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 20 noiembrie 2003, GEMO, C‑126/01, Rec., p. I‑13769, I‑13772, punctul
         124, și Concluziile avocatului general Poiares Maduro în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 11 iulie 2006, FENIN/Comisia,
         C‑205/03 P, Rec., p. I‑6295, I‑6297, nota de subsol 35, punctul 36; a se vedea de asemenea Ordonanța președintelui Tribunalului
         din 28 mai 2001, Poste Italiane/Comisia, T‑53/01 R, Rec., p. II‑1479, punctul 132).

      197    În mod special, în privința SIEG de radiodifuziune, în Hotărârea din 30 aprilie 1974, Sacchi (155/73, Rec., p. 409), referitoare,
         printre altele, la problema dacă dreptul exclusiv acordat de un stat membru unei întreprinderi de a efectua toate categoriile
         de emisiuni televizate, chiar dacă în scopuri publicitare, constituia o încălcare a normelor de concurență, Curtea a recunoscut,
         în esență, că statele membre puteau să definească în mod legitim un SIEG de radiodifuziune care să acopere difuzarea unui
         program generalist. Într‑adevăr, în această hotărâre, Curtea s‑a pronunțat în sensul că „nicio dispoziție din tratat nu interzice
         ca statele membre, pentru motive de interes public care nu au natură economică, să excludă emisiunile de radioteleviziune
         […] de la concurență, conferind dreptul exclusiv de a emite uneia sau mai multor entități” (Hotărârea Sacchi, citată anterior,
         punctul 14; a se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Reischl prezentate în cauza în care s‑a pronunțat această
         hotărâre, Rec., p. 433, p. 455, al doilea-al cincilea paragraf, și Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza
         în care s‑a pronunțat Hotărârea Wouters și alții, punctul 195 de mai sus, punctul 163).

      198    Pe de altă parte, atunci când, în Protocolul de la Amsterdam, statele membre au prevăzut că „radiodifuziunea de serviciu public
         în statele membre este direct legată de nevoile democratice, sociale și culturale ale fiecărei societăți, precum și de necesitatea
         de a păstra pluralismul în mijloacele media”, statele membre au făcut trimitere în mod direct la sistemele de radiodifuziune
         ca serviciu public instituite de acestea și care au sarcina de a difuza, în beneficiul întregii populații a acestor state,
         programe generaliste de televiziune.

      199    În sfârșit, trebuie amintiți termenii în care Consiliul și statele membre, în Rezoluția din 25 ianuarie 1999 privind serviciul
         public de radiodifuziune (punctul 153 de mai sus), au reafirmat importanța SIEG de radiodifuziune.

      200    În această rezoluție, statele membre, „considerând că serviciul public de radiodifuziune, având în vedere funcțiile culturale,
         sociale și democratice pe care le asumă pentru binele comun, are o importanță vitală pentru asigurarea democrației, pluralismului,
         coeziunii sociale și diversității culturale și lingvistice, […] subliniind că diversificarea crescută a programelor propusă
         în noul mediu media întărește importanța misiunii globale a organismelor publice de radiodifuziune [și] amintind afirmarea
         competenței statelor membre cu privire la mandatul și la finanțarea serviciului cuprinsă în [Protocolul de la Amsterdam]”
         [traducere neoficială] au reținut și au reafirmat că acest protocol confirmă „voința [acestora] […] de a sublinia rolul serviciului
         public de radiodifuziune”, că „serviciul public de radiodifuziune trebuie să fie în măsură să continue furnizarea unei game
         largi de programe, în conformitate cu misiunea sa, astfel cum a fost definită de către statele membre, pentru a se adresa
         societății în ansamblul său” și că, „în acest context, eforturile serviciului public de radiodifuziune de atragere a unui
         public cât mai larg sunt legitime”. [traducere neoficială]

      201    Din considerațiile de mai sus rezultă că dreptul comunitar nu interzice în niciun mod ca un stat membru să definească SIEG
         de radiodifuziune în termeni largi, care să includă difuzarea unui program generalist.

      202    Această posibilitate nu ar putea fi contestată prin împrejurarea că radiodifuzorul serviciului public desfășoară, pe de altă
         parte, activități cu caracter comercial, în special vânzarea de spații publicitare.

      203    Într‑adevăr, o asemenea contestare ar însemna ca definiţia însăși a SIEG de radiodifuziune să depindă de modul de finanțare
         a acestuia. Or, prin ipoteză, SIEG se definește în funcție de interesul general pe care urmărește să îl îndeplinească, iar
         nu în funcție de mijloacele care îi vor asigura prestarea. După cum a evidențiat Comisia la punctul 36 din Comunicarea privind
         radiodifuziunea, „problema definirii misiunii de serviciu public nu trebuie confundată cu problema mecanismului de finanțare
         ales pentru furnizarea respectivelor servicii”.

      204    Din toate considerațiile de mai sus rezultă că nu se poate contesta această competență a statelor membre de a defini SIEG
         de radiodifuziune într‑o modalitate care să cuprindă difuzarea unei game largi de programe, autorizând operatorul care are
         sarcina de a îndeplini acest SIEG să desfășoare activități comerciale, precum vânzarea de spații publicitare.

      205    În sfârșit, Tribunalul arată că, în afara criticii exprimate de reclamantă împotriva definirii largi a serviciului public
         în cazul unui radiodifuzor care exercită și activități comerciale, criticile reclamantei privesc mai ales îndeplinirea acestei
         misiuni de către RTP și controlul Comisiei în această privință.

      206    În opinia reclamantei, într‑adevăr, Comisia nu a încercat să verifice dacă executarea misiunii sale de către RTP făcuse obiectul
         unor controale independente. Comisia nu ar fi numai obligată să ia în considerare mecanismele de control prevăzute în mod
         teoretic. Aceasta ar trebui, în plus, să verifice aplicarea lor efectivă. Comisia este criticată de reclamantă pentru faptul
         de a nu fi dat curs cererilor sale privind comunicarea de către autoritățile portugheze a rapoartelor contractuale de audit
         extern sau informarea de către aceste autorități că aceste rapoarte nu existau. În plus, Comisia este criticată de reclamantă
         pentru absența, în decizia atacată, a dovezilor privind respectarea efectivă de către RTP a misiunilor de serviciu public
         care îi erau încredințate.

      207    Considerentele relevante ale deciziei atacate sunt considerentele (56)‑(59) și (177)‑(181).

      208    Înainte de a se pronunța asupra temeiniciei acestor critici ale reclamantei, trebuie examinată problema controlului respectării
         de către radiodifuzorul serviciului public a mandatului său de serviciu public.

      209    Această examinare implică o analiză compusă din două părți. În prima parte, trebuie examinată problema controlului respectării
         de către RTP a criteriilor calitative – sau chiar a standardelor de calitate – aplicabile în mod general oricărei activități
         de radiodifuziune ca serviciu public. În a doua parte, trebuie examinată problema controlului caracterului real al furnizării
         de către RTP a prestațiilor concrete de serviciu public așteptate de la aceasta și a controlului corespondenței dintre aceste
         prestații și costurile anunțate aferente acestora.

      210    În timp ce prima parte a analizei privește aprecierea, impregnată de subiectivitate, a nivelului calitativ al televiziunii
         ca serviciu public, a doua parte privește problema obiectivă a realității administrative și contabile a situațiilor financiare
         ale RTP în ceea ce privește costurile angajate și costurile pe care le evidențiază. Într‑adevăr, Comisia are posibilitatea
         să verifice în mod util proporționalitatea finanțării de către stat față de costurile serviciului public numai dacă este convinsă
         în mod rezonabil de fiabilitatea datelor financiare și contabile care îi sunt transmise în legătură cu operatorul de serviciu
         public și cu activitatea acestuia.

      211    În primul rând, în ceea ce privește problema controlului respectării de către RTP a criteriilor calitative, trebuie să se
         considere că, ținând seama de impactul său economic, finanțarea de către stat acordată radiodifuziunii ca serviciu public
         definită în mod larg poate fi declarată conformă cu dispozițiile tratatului numai dacă sunt respectate cerințele calitative
         exprimate în mandatul de serviciu public. Într‑adevăr, aceste cerințe calitative reprezintă rațiunea de a fi a SIEG de radiodifuziune
         în peisajul audiovizual național și nu există, așadar, motiv ca un SIEG de radiodifuziune definit în termeni largi, însă care
         ar sacrifica respectarea acestor cerințe în beneficiul unui comportament de operator comercial constând în difuzarea unui
         program special definit pentru a genera audiențe optime din punctul de vedere al persoanelor care fac publicitatea, să continue
         să fie finanțat de către stat în aceleași condiții ca și cum aceste condiții calitative ar fi respectate.

      212    Cu toate acestea, numai statul membru poate aprecia respectarea de către furnizorul serviciului public de radiodifuziune a
         standardelor de calitate definite în mandatul de serviciu public. După cum arată Comisia în Comunicarea COM (1999) 657 final
         către Consiliu, către Parlamentul European, către Comitetul Economic și Social și către Comitetul Regiunilor din 14 decembrie
         1999 privind principiile și orientările politicii comunitare în domeniul audiovizualului în era digitală, „problemele referitoare
         la conținut sunt, prin natură, esențial naționale, deoarece sunt direct și strâns legate de nevoile culturale, sociale și
         democratice ale fiecărei societăți” și, „în conformitate cu principiul subsidiarității, reglementarea conținutului este, așadar,
         în esență de competența statelor membre”. [traducere neoficială] Prin urmare, nu Comisia trebuie să aprecieze respectarea
         standardelor de calitate, ci aceasta trebuie să se poată baza pe un control adecvat efectuat de către statele membre [considerentul
         (41) al Comunicării privind radiodifuziunea].

      213    Întrucât Comisia nu este, așadar, competentă să verifice în concret respectarea standardelor de calitate, aceasta poate și
         trebuie, în principiu, să se limiteze la constatarea existenței unui mecanism de control din partea unui organ independent
         al respectării mandatului de către un furnizor al serviciului public de radiodifuziune.

      214    Numai în măsura în care informațiile transmise Comisiei pe parcursul investigației conțin indicii serioase că mecanismul de
         control, deși existent, nu a fost pus în aplicare, Comisia poate ajunge să examineze caracterul real al acestei aplicări,
         urmărind totuși să nu depășească această examinare și în special să nu se substituie statului membru în aprecierea concretă
         a respectării criteriilor calitative.

      215    În speță, este cert că existența unui mecanism de control privind îndeplinirea de către RTP a obligațiilor sale de serviciu
         public a fost evidențiată de către Comisie. Astfel, în decizia atacată, se menționează că „contractele de serviciu public
         prevăd un consiliu consultativ compus din reprezentanții diferitelor sectoare ale opiniei publice care pot interveni pentru
         a aprecia dacă obligațiile generale și cele specifice impuse radiodifuziunii ca serviciu public sunt respectate” [considerentul
         (56)], că RTP trebuie să prezinte „un raport privind respectarea obligațiilor de serviciu public în cursul exercițiului precedent”
         (denumit în continuare „raportul privind serviciul public”) [considerentul (57) a doua teză al deciziei atacate] și că „ministrul
         de finanțe și membrul guvernului responsabil în domeniul mass‑media trebuie să verifice respectarea contractelor de serviciu
         public” [considerentul (58) prima teză].

      216    Aceste constatări efectuate în decizia atacată caracterizează în mod suficient existența unui mecanism independent de control
         privind respectarea de către RTP a cerințelor calitative ale misiunii sale de serviciu public.

      217    În plus, Tribunalul evidențiază, cu titlu suplimentar, că nu s‑a contestat, după cum se arată în decizia atacată [considerentele
         (178) și (179)], că raportul privind serviciul public a fost întocmit în mod efectiv în fiecare an de către RTP și că ministrul
         finanțelor și membrul guvernului responsabil în domeniul mass‑media au dispus un audit privind executarea contractelor de
         serviciu public.

      218    Ținând seama de cele de mai sus, nu se poate contesta legalitatea deciziei atacate pentru motive privind verificarea de către
         Comisie a existenței mecanismelor de control al normelor de calitate.

      219    În al doilea rând, trebuie examinată problema controlului caracterului real al furnizării de către RTP a prestațiilor concrete
         de serviciu public așteptate de la aceasta și al caracterului real al costurilor pretins angajate ca urmare a acestei furnizări.

      220    Teza reclamantei constă în lipsa verificării din partea Comisiei, cu diligența necesară, a caracterului real și a fiabilității
         informațiilor care i‑au fost comunicate în legătură cu prestațiile de serviciu public furnizate și cu costurile aferente.
         Comisia nu ar fi ridicat problema, cu un grad minim de neutralitate și de imparțialitate, a caracterului credibil al cifrelor
         prezentate de RTP drept costuri aferente serviciului public. În special, Comisia este criticată de reclamantă pentru că nu
         a dat curs cererilor sale privind solicitarea prezentării de către Republica Portugheză a rapoartelor contractuale de audit
         extern, totuși prevăzute în contractele de serviciu public și care urmăreau să analizeze și să controleze legătura dintre
         misiunile de serviciu public și plata costurilor efective aferente.

      221    Răspunsul Comisiei este că, ținând seama de mecanismele contabile și de controalele puse în aplicare și efectuate, avea dreptul
         să considere că informațiile transmise erau fiabile. Prin urmare, Comisia nu poate fi criticată pentru că nu a considerat
         util sau necesar să admită cererea reclamantei privind prezentarea de către Republica Portugheză a rapoartelor contractuale
         de audit extern. Respectarea tuturor procedurilor de control prevăzute la nivel național ar fi avut o importanță redusă, din
         moment ce era suficient de verificată fiabilitatea obiectivă a informațiilor furnizate de către stat în legătură cu prestațiile
         de serviciu public furnizate și cu costurile aferente.

      222    Trebuie amintit că, privită prin prisma structurii sale generale, procedura de control al ajutorului de stat reprezintă o
         procedură inițiată împotriva statului membru responsabil de acordarea ajutorului, față de obligațiile sale comunitare. În
         această procedură, persoanele interesate, altele decât statul membru în cauză, au în esență numai rolul de surse de informație
         pentru Comisie și, în această privință, nu pot ele însele pretinde o dezbatere contradictorie cu Comisia, precum cea inițiată
         în beneficiul acestui stat membru (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 10 aprilie 2003, Scott/Comisia, T‑366/00, Rec., p. II‑1763,
         punctele 52 și 53, Hotărârea Tribunalului din 14 ianuarie 2004, Fleuren Compost/Comisia, T‑109/01, Rec., p. II‑127, punctele
         42 și 43 și jurisprudența citată, și Hotărârea Saxonia Edelmetalle și ZEMAG/Comisia, punctul 141 de mai sus, punctul 48).
         Părțile interesate, altele decât statul membru în cauză, dispun numai de dreptul de a fi asociate procedurii administrative
         într‑o măsură adecvată care ține cont de circumstanțele cauzei (Hotărârea British Airways și alții/Comisia, punctul 188 de
         mai sus, punctul 60, și Hotărârea Westdeutsche Landesbank Girozentrale și Land Nordrhein‑Westfalen/Comisia, punctul 93 de
         mai sus, punctul 125).

      223    În acest context, o parte interesată care sesizează Comisia cu o cerere prin care solicită ca această instituție să își exercite
         prerogativele pentru a obține de la statul membru anumite informații nu dispune de niciun drept în sensul să se dea curs cererii
         acesteia de către Comisie. Comisia are obligația, dacă este cazul, să aprecieze utilitatea acestei cereri pentru necesitățile
         controlului său asupra măsurilor în cauză. În cadrul acestei aprecieri, Comisia poate ține seama de informațiile de care dispune
         deja.

      224    Totuși, caracterul restrâns al dreptului de participare și de informare al părților interesate, altele decât statul membru,
         nu se află nicidecum în contradicție cu obligația Comisiei de examinare cu diligență și cu imparțialitate în domeniul ajutoarelor
         de stat (a se vedea, prin analogie, pentru același raționament aplicat obligației de motivare, Hotărârea British Airways și
         alții/Comisia, punctul 188 de mai sus, punctul 64; a se vedea, pentru afirmarea obligației de investigare diligentă și imparțială,
         Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctele 60‑62, Hotărârea
         Westdeutsche Landesbank Girozentrale și Land Nordrhein‑Westfalen/Comisia, punctul 93 de mai sus, punctul 167).

      225    Astfel, deși beneficiază de o marjă de apreciere, Comisia nu poate totuși, ținând seama de obligația de examinare cu diligență
         și cu imparțialitate, să nu solicite să îi fie comunicate informațiile care rezultă a fi de natură să confirme sau să infirme
         alte informații pertinente pentru examinarea măsurii în cauză, însă a căror fiabilitate nu poate fi considerată ca fiind suficient
         de dovedită.

      226    În speță, mai întâi, reiese cu certitudine că situațiile financiare anuale ale RTP se aflau la dispoziția Comisiei [considerentul
         (67) și considerentul (180) a doua teză ale deciziei atacate]. De asemenea, este cert că, în perioada 1992‑1998, aceste situații
         financiare anuale au făcut în fiecare an obiectul unui audit efectuat de un auditor agreat [considerentul (180) a treia teză
         al deciziei atacate], și anume de un organ extern față de întreprindere și independent.

      227    Reclamanta nu contestă în niciun fel exercitarea acestui control, nici nu susține că ar fi evidențiat erori în situațiile
         financiare anuale ale RTP. Reclamanta își limitează susținerea în sensul în care Comisia „nu poate controla modul în care
         RTP asigură serviciul public de televiziune pe baza rapoartelor anuale întocmite de un auditor al întreprinderii sau pe baza
         contabilității întreprinderii” și observă, în această privință, că, potrivit statutului juridic al auditorilor [Decretul‑Lege
         portughez nr. 487/99 din 16 noiembrie 1999 (Decreto‑Lei nº 487/99) (Diário da República I, seria I‑A, nr. 267 din 16 noiembrie 1999)], auditorul nu trebuie să verifice dacă o anumită întreprindere furnizează sau
         nu furnizează prestații de serviciu public și, cu atât mai puțin, să determine care sunt sumele corespunzătoare sau nu acestei
         prestații de serviciu public.

      228    În această privință, este adevărat că funcția legală a auditorului nu constă, în principiu, în a verifica dacă o întreprindere
         furnizează sau nu furnizează prestații de serviciu public, nici în a face o apreciere asupra calificării drept prestații „de
         serviciu public” a prestațiilor care fac obiectul înregistrării contabile, și nici în a evalua care sunt costurile care pot
         fi atribuite acestor prestații. În principiu, funcția legală a auditorului constă în certificarea situațiilor financiare,
         așadar, în a exprima o apreciere externă și independentă asupra regularității și a sincerității situațiilor financiare și
         asupra problemei dacă acestea dau o imagine fidelă a situației în care se află societatea.

      229    În măsura în care și din moment ce această certificare a situațiilor financiare anuale de către auditorul societății permite
         în mod întemeiat Comisiei să le considere fiabile, nimic nu interzice – în schimb – ca această instituție să utilizeze situațiile
         financiare astfel certificate atunci când conțin informații pertinente pentru analiza costurilor aferente serviciului public
         în scopul aprecierii acesteia privind proporționalitatea ajutorului în cadrul articolului 86 alineatul (2) CE.

      230    În plus și în măsura în care un auditor poate fi însărcinat, suplimentar față de funcția sa de certificare legală a situațiilor
         financiare, să exprime opinii punctuale cu privire la alte probleme referitoare, de exemplu, la îndeplinirea unei misiuni
         de serviciu public, nimic nu interzice Comisiei să țină seama, dacă este cazul, de aceste opinii.

      231    Din considerațiile de mai sus rezultă că nimic nu permite să se considere că, în cadrul aprecierii sale, Comisia nu avea posibilitatea
         legală de a se întemeia pe situațiile financiare anuale certificate ale RTP, și nici pe opiniile auditorilor RTP.

      232    În continuare, în ceea ce privește rapoartele privind serviciul public menționate în considerentul (57) a doua teză și în
         considerentul 178 ale deciziei atacate și care „descri[u] modul în care fiecare obligație de serviciu public a fost îndeplinită,
         identificând costurile pe baza unui sistem de contabilitate analitică” [traducere neoficială] [considerentul (178)], nu s‑a
         contestat că aceste costuri se aflau la dispoziția Comisiei în privința tuturor anilor cuprinși în perioada de investigație.

      233    Cu toate acestea, informațiile cuprinse în aceste rapoarte erau afectate de o deficiență obiectivă de care Comisia avea cunoștință.
         Această deficiență consta în faptul că aceste rapoarte privind serviciul public nu era însoțite sistematic de o „declarație
         a unui auditor” („relatório de auditoria”) [considerentul (180) ultima teză al deciziei atacate].

      234    Cu alte cuvinte, nu reieșea cu certitudine că aceste rapoarte privind serviciul public, care furnizau detaliul analitic al
         costurilor angajate pentru fiecare prestație de serviciu public furnizată, făcuseră obiectul unui control extern independent
         din partea auditorilor RTP.

      235    Trebuie observat în acest stadiu că respectivul control extern independent efectuat de auditori asupra rapoartelor privind
         serviciul public, menționat în considerentul (180) ultima teză al deciziei atacate, este desemnat, în alte locuri în decizia
         atacată, atât în versiunea sa portugheză autentică, cât și în alte versiuni lingvistice, în special în versiunea franceză,
         potrivit unei terminologii variabile și lipsite de coerență: „Paracer do Gabinete de Auditoria” și „avis du conseil des commissaires
         aux comptes” („opinia consiliului auditorilor”) [considerentul (57) a doua teză], „Paracer do Gabinete de Auditoria” și „avis
         du conseil interne des commissaires aux comptes” („opinia consiliului intern al auditorilor”) [considerentul (178) prima teză],
         „controlo [...] pelo Gabinete de Auditoria a nível interno” și „contrôle [...] par le comité d’audit en interne” („controlul
         […] efectuat de comitetul de audit intern”) [considerentul (181) prima teză] sau chiar „auditoria externa sistemática” și
         „audit externe systématique” („audit extern sistematic”) [considerentul (181) a doua teză].

      236    Indiferent de aceste imprecizii terminologice, Tribunalul arată că s‑a considerat de către Comisie că deficiența constatată
         la punctele 233 și 234 de mai sus era compensată de capacitatea normelor de contabilitate analitică aplicate pentru a identifica,
         în mod clar și susceptibil de a fi supuse controlului, prestațiile de serviciu public și costurile aferente [considerentul
         (180) ultima teză al deciziei atacate].

      237    În continuare, Comisia a adăugat că, „deși nu reiese că a existat un audit extern sistematic asupra rapoartelor privind serviciul
         public, sistemul descris garanta că serviciul public era furnizat astfel cum se prevăzuse” [considerentul (181) a doua teză
         al deciziei atacate].

      238    Cu toate acestea, niciuna dintre aceste două constatări nu poate fi admisă.

      239    În ceea ce privește prima constatare (punctul 236 de mai sus), este suficient să se observe că lipsa controlului extern din
         partea auditorilor nu poate, în mod logic, să fie acoperită de afirmația potrivit căreia „normele stricte de contabilitate
         analitică garantau că aceste costuri ale fiecărei obligații de serviciu public […] puteau fi identificate și controlate în
         conformitate cu normele” [considerentul (180) ultima teză al deciziei atacate].

      240    Într‑adevăr, această afirmație face trimitere, în definitiv, la propoziția următoare, contradictorie în termeni, potrivit
         căreia inexistența controlului nu producea efecte asupra fiabilității informațiilor, din moment ce acest control era posibil.
         Într‑adevăr, o întreprindere poate dispune de norme de contabilitate analitică precise și clare, care să permită o identificare
         și un control eficace și, în același timp, să înscrie în contabilitate, indiferent dacă din eroare sau cu intenție, cifre
         sau poziții care nu corespund realității faptelor. În lipsa acestui control, este evident că aceste diferențe față de realitate
         pur și simplu nu vor fi constatate.

      241    Rezultă că, în lipsa unui control extern sistematic asupra rapoartelor privind serviciul public din partea auditorilor RTP
         și în mod contrar celor susținute de către Comisie în considerentul (180) ultima teză al deciziei atacate, exista sau trebuia
         să existe în mod necesar o îndoială din partea acestei instituții cu privire la fiabilitatea informațiilor cuprinse în aceste
         rapoarte, îndoială pe care simpla afirmare a calității normelor de contabilitate analitică nu putea să o înlăture.

      242    În ceea ce privește a doua constatare a Comisiei, cuprinsă în considerentul (181) al deciziei atacate și menționată la punctul
         237 de mai sus, potrivit căreia, în plus chiar față de prima constatare dedusă din calitatea normelor contabile, „sistemul”
         („sistema”) în ansamblu ar fi determinat această instituție să concluzioneze în sensul că dispunea de informații fiabile,
         Tribunalul constată că nici aceasta nu poate fi acceptată, întrucât și aceasta conține o contradicție în propriii termeni.

      243    Într‑adevăr, această constatare, interpretată în lumina clarificărilor privind terminologia din decizia atacată, menționate
         la punctul 235 de mai sus, conține următorul raționament.

      244    Mai întâi, în considerentul (181) prima teză al deciziei atacate, Comisia evidențiază în esență, că, din considerentele precedente
         ale acestei decizii, reiese că există un sistem de control la trei niveluri diferite.

      245    Primul element al acestui sistem identificat de către Comisie constă în „controlul […] efectuat de către comitetul de audit
         intern”. Este vorba de controlul efectuat de către auditori asupra rapoartelor privind serviciul public, menționat în considerentul
         (178) al deciziei atacate și amintit din nou în considerentul (180) al deciziei atacate la începutul ultimei teze.

      246    Al doilea element al acestui sistem identificat de către Comisie constă în „controlul […] efectuat de către organismele publice
         responsabile”. Este vorba de controlul menționat în considerentul (179) al deciziei atacate.

      247    Al treilea element al acestui sistem desemnat de către Comisie constă în „controlul […] extern efectuat de o societate de
         audit”. Este vorba de controlul menționat în considerentul (180) prima teză al deciziei atacate.

      248    Comisia continuă, în considerentul (181) a doua teză al deciziei atacate, exprimându‑se în esență în sensul că, deși nu reiese
         că a existat un audit extern sistematic asupra rapoartelor privind serviciul public, așadar, deși nu reiese că primul element
         al sistemului a funcționat corect, acest sistem garanta că serviciul public fusese furnizat după cum se prevăzuse.

      249    Din această descriere a raționamentului Comisiei reiese că această instituție își întemeiază, așadar, argumentul existenței
         și al punerii în aplicare a unui sistem de control constituit din trei elemente, pentru a deduce că serviciul public fusese
         furnizat după cum era prevăzut, deși constată disfuncții ale acestui sistem și, mai exact, în unul dintre cele trei elemente
         constitutive ale acestuia. Procedând astfel, raționamentul exprimat în decizia atacată conține o contradicție cu propriii
         termeni.

      250    În aceste împrejurări, Tribunalul constată că, în ciuda celor două constatări sus‑menționate invocate de către Comisie, această
         instituție nu putea, în lipsa dovezii controlului extern sistematic efectuat de către un auditor asupra rapoartelor privind
         serviciul public, să considere ca fiind fiabile informațiile conținute în acele rapoarte care nu erau însoțite de o declarație
         a unui auditor.

      251    În plus, este cert că, în mai multe rânduri, reclamanta atrăsese atenția Comisiei cu privire la alte rapoarte, și anume rapoartele
         contractuale de audit extern, și a cerut acestei instituții să solicite să fie comunicate de către Republica Portugheză. În
         observațiile sale din 8 februarie 2002, reclamanta arătase că, după informațiile sale, raportul contractual de audit extern
         aferent anului 1998 era foarte critic în privința îndeplinirii de către RTP a obligațiilor care rezultau din contractul de
         serviciu public din 1996.

      252    Deși aceste observații ale reclamantei nu sunt, în sine, concludente, ținând seama de rolul limitat atribuit părților interesate
         în cadrul procedurii de investigare a ajutoarelor de stat, nu este mai puțin adevărat că, în contextul unei incertitudini
         în care Comisia se afla în mod necesar, aceste observații erau clar de natură să confirme necesitatea ca această instituție
         să solicite Republicii Portugheze să comunice rapoartele contractuale de audit extern.

      253    Această necesitate era cu atât mai mare cu cât Comisia avea cunoștință că obiectul rapoartelor contractuale de audit extern
         consta, potrivit înșiși termenilor contractului de serviciu public, în verificarea corespondenței dintre prestațiile de serviciu
         public furnizate și costurile suportate. Prin urmare, Comisia nu putea ignora că aceste rapoarte contractuale de audit extern
         erau susceptibile, în orice caz pentru anii în care nu exista un control extern asupra rapoartelor privind serviciul public,
         de a‑i furniza informații pertinente de natură să confirme sau să infirme datele aflate deja la dispoziția sa.

      254    Ținând seama de considerațiile de mai sus, Tribunalul consideră că, întrucât nu a solicitat Republicii Portugheze comunicarea
         rapoartelor contractuale de audit extern, Comisia nu și‑a îndeplinit obligația de examinare cu diligență și cu imparțialitate.

      255    Procedând astfel, Comisia nu s‑a aflat în situația de a dispune de informații suficient de fiabile privind determinarea prestațiilor
         de serviciu public furnizate în mod efectiv și a costurilor suportate în mod efectiv prin furnizarea acestor prestații. În
         lipsa deținerii unor asemenea informații, Comisia nu putea efectua în continuare o verificare utilă a proporționalității finanțărilor
         față de costurile serviciului public și nu putea, așadar, să concluzioneze în mod întemeiat cu privire la lipsa unei supracompensări
         a costurilor serviciului public.

      256    Rezultă că, fără a fi necesar să se dispună măsura de cercetare judecătorească menționată la punctul 28 de mai sus și nici
         să se examineze celelalte critici și motive ale reclamantei care, întrucât denunță o încălcare de către Comisie a obligației
         acesteia de examinare, își găsesc în cele din urmă răspunsul mai sus, trebuie anulat articolul 1 din decizia atacată prin
         care Comisia a considerat că ajutoarele de stat acordate RTP, menționate în acest articol, nu determinaseră nicio compensare
         excesivă a costurilor nete aferente misiunii de serviciu public încredințate acestui operator.

       Concluzie
      257    Din toate considerațiile de mai sus rezultă că trebuie anulate, pe de o parte, articolul 1 din decizia atacată și, pe de altă
         parte, articolul 2 din această decizie în măsura în care prevede că „scutirea de cheltuielile notariale și de înregistrare”
         nu reprezintă ajutor de stat.

      258    Trebuie respinse celelalte capete de cerere ale acțiunii, și anume cele prin care se solicită anularea articolului 2 din decizia
         atacată cu privire la facilitățile de plată a redevenței și la emisiunea de obligațiuni din 1994.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      259    Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 87 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, în cazul în care
         părțile cad în pretenții cu privire la unul sau la mai multe capete de cerere, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile
         de judecată sau poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli. În împrejurările cauzei, trebuie să se decidă
         că Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată și patru cincimi din cheltuielile de judecată ale reclamantei și că reclamanta
         suportă o cincime din propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a cincea)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează articolul 1 din Decizia 2005/406/CE a Comisiei din 15 octombrie 2003 privind măsurile ad‑hoc puse în aplicare de
            Portugalia în favoarea RTP.
      2)      Anulează articolul 2 din Decizia 2005/406 în măsura în care concluzionează că scutirea de cheltuielile notariale și de înregistrare
            nu reprezintă ajutor de stat.
      3)      Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.
      4)      Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată și patru cincimi din cheltuielile de judecată ale SIC – Sociedade Independente
            de Comunicação, SA.
      5)      SIC suportă o cincime din propriile cheltuieli de judecată.

               Vilaras

               Martins Ribeiro

               Jürimäe

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 26 iunie 2008.

               Grefier

                      Președinte

               E. Coulon

                     M. Vilaras

         Cuprins
      Cadrul juridic
      Situația de fapt
      Procedura și concluziile părților
      În drept
      Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o eroare de drept care rezultă din lipsa calificării anumitor măsuri drept ajutoare
         de stat

      Cu privire la primul aspect, întemeiat pe lipsa calificării scutirilor fiscale drept ajutoare de stat
      – Argumentele părților
      – Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe lipsa calificării facilităților de plată a redevenței drept ajutoare de stat
      – Argumentele părților
      – Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe lipsa calificării emisiunii de obligațiuni din 1994 drept ajutor de stat
      – Argumentele părților
      – Aprecierea Tribunalului
      Concluzie cu privire la al treilea motiv
      Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe erori de drept privind condițiile de aplicare a articolului 86 alineatul (2)
         CE

      Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încredințarea serviciului public de televiziune către RTP în lipsa unei proceduri
         concurențiale de ofertare

      – Argumentele părților
      – Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea criteriilor de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE
      – Argumentele părților
      – Aprecierea Tribunalului
      Concluzie
      Cu privire la cheltuielile de judecată
      * Limba de procedură: portugheza.