title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din data de 8 noiembrie 2007. # Marta Andreasen împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari - Motivare. # Cauza F-40/05.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera a doua)
      8 noiembrie 2007
      Cauza F‑40/05
      Marta Andreasen
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Funcționari – Regim disciplinar – Procedură disciplinară – Sancțiunea eliberării din funcție – Comisie de disciplină – Componență – Aplicarea dispozițiilor noi în timp – Articolul 6 din Convenția europeană a drepturilor omului – Respectarea termenelor din procedura disciplinară – Non bis in idem – Proporționalitate – Motivare”
      Obiectul: Acțiune introdusă în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care doamna Andreasen solicită, în special, anularea deciziei
         Comisiei din 13 octombrie 2004 prin care se dispunea eliberarea sa din funcție fără reducerea drepturilor sale de pensie

      Decizia:         Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Regim disciplinar – Procedură disciplinară – Legalitate – Control jurisdicțional – Limite
      (Statutul funcționarilor, anexa IX)
      2.      Drept comunitar – Principii – Dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă
      (Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47)
      3.      Funcționari – Regim disciplinar – Procedură disciplinară – Caracterul inoperant al unui motiv întemeiat pe articolul 6 din
            Convenția europeană a drepturilor omului
      (Statutul funcționarilor, anexa IX)
      4.      Funcționari – Regim disciplinar – Procedură disciplinară – Intrarea în vigoare a noilor norme aplicabile comisiei de disciplină
      [Statutul funcționarilor, anexa IX art. 5 alin. (1) și alin. (4) și art. 6 alin. (5)]
      5.      Funcționari – Regim disciplinar – Principiul „ne bis in idem” – Suspendare
      [Statutul funcționarilor, anexa IX art. 9 alin. (3), art. 23 alin. (1) și art. 24 alin. (2)]
      6.      Funcționari – Regim disciplinar – Procedură disciplinară – Termen stabilit pentru adoptarea unei decizii privind situația
            unui funcționar suspendat
      [Statutul funcționarilor, anexa IX art. 24 alin. (2)]
      7.      Funcționari – Regim disciplinar – Procedură disciplinară – Termene
      [Statutul funcționarilor, anexa IX art. 18 și art. 22 alin. (1)]
      8.      Funcționari – Regim disciplinar – Sancțiune – Eliberare din funcție
      9.      Funcționari – Drepturi și obligații – Libertatea de exprimare – Exercitare – Limită – Demnitatea funcțiilor – Obligația de
            loialitate
      (Statutul funcționarilor, art. 11, art. 12 primul paragraf și art. 21)
      10.    Funcționari – Drepturi și obligații – Participare oficială la manifestări științifice
      11.    Drept comunitar – Principii – Drepturi fundamentale – Libertatea de exprimare – Restricții justificate de interesul general
      (Statutul funcționarilor, art. 17 al doilea paragraf)
      12.    Funcționari – Decizie care lezează – Sancțiune disciplinară – Obligația de motivare – Întindere
      (Statutul funcționarilor, art. 25 al doilea paragraf)
      1.      Statutul funcționarilor încredințează autorității împuternicite să facă numiri și comisiei de disciplină răspunderea exclusivă
         a desfășurării procedurilor disciplinare. Nicio dispoziție a regimului disciplinar stabilit prin Statutul funcționarilor nu
         permite ca o astfel de procedură să se desfășoare din nou în fața Tribunalului din propria inițiativă a acestuia, indiferent
         de motivele invocate în mod valabil de reclamant. Chiar și în materie disciplinară, controlul de legalitate exercitat de către
         instanța comunitară în cadrul acțiunilor în anulare se limitează, așadar, la verificarea, numai în raport cu motivele formulate,
         a legalității desfășurării procedurii disciplinare, precum și a caracterului real, a întinderii și a gravității faptelor reținute
         de către autoritatea împuternicită să facă numiri în vederea aplicării sancțiunii disciplinare atacate.

      (a se vedea punctul 111)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 4 mai 1999, Z/Parlamentul European, T‑242/97, RecFP, p. I‑A‑77 și II‑401, punctul 19
      2.      Drepturile fundamentale fac parte integrantă din principiile generale de drept a căror respectare este asigurată de instanța
         comunitară. În acest scop, aceasta din urmă se inspiră din tradițiile constituționale comune statelor membre, precum și din
         indicațiile oferite de instrumentele internaționale privind protecția drepturilor omului la care statele membre au cooperat
         sau au aderat. În acest context, Convenția europeană a drepturilor omului are o semnificație specială.

      Dreptul de acces la o instanță independentă și imparțială constituie un astfel de drept fundamental. Într‑adevăr, persoanele
         particulare trebuie să poată beneficia de o protecție jurisdicțională efectivă a drepturilor conferite de ordinea juridică
         comunitară. Acest drept a fost consacrat și la articolele 6 și 13 din Convenția europeană a drepturilor omului și a fost reafirmat
         la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

      (a se vedea punctele 122 și 124)
      Trimitere la:
      Curte: 15 mai 1986, Johnston, 222/84, Rec., p. 1651, punctul 18; 25 iulie 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Consiliul,
         C‑50/00 P, Rec., p. I‑6677, punctul 39; 12 iunie 2003, Schmidberger, C‑112/00, Rec., p. 5659, punctul 71; 1 aprilie 2004,
         Comisia/Jégo Quéré, C‑263/02 P, Rec., p. I‑3425, punctul 29; 27 iunie 2006, Parlamentul European/Consiliul, C‑540/03, Rec.,
         p. I‑5769, punctul 35; 18 ianuarie 2007, PKK și KNK/Consiliul, C‑229/05 P, Rep., p. I‑439, punctul 76; 13 mai 2007, Unibet,
         C‑432/05, Rep., p. I‑2271, punctul 37

      3.      Potrivit articolului 6 alineatul (1) din Convenția europeană a drepturilor omului, orice persoană are dreptul la judecarea
         în mod echitabil, în mod public și într‑un termen rezonabil a cauzei sale, de către o instanță independentă și imparțială,
         instituită de lege, care va hotărî fie asupra încălcării drepturilor și obligațiilor sale cu caracter civil, fie asupra temeiniciei
         oricărei acuzații în materie penală îndreptate împotriva sa.

      Un motiv întemeiat pe articolul 6 alineatul (1) din Convenția europeană a drepturilor omului și formulat împotriva unei sancțiuni
         adoptate, în temeiul statutului, în urma unei proceduri disciplinare îndreptate împotriva unui funcționar nu poate decât să
         fie înlăturat.

      Pe de o parte, într‑adevăr, o astfel de sancțiune nu prezintă, în mod evident, caracteristicile unei decizii referitoare la
         o acuzație în materie penală, în sensul articolului 6 alineatul (1) din Convenția europeană a drepturilor omului.

      Pe de altă parte, rezultă din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului că decizia disciplinară adoptată de o autoritate
         administrativă nu este în mod obligatoriu supusă cerințelor prevăzute de dispoziția menționată, care nu impune decât posibilitatea
         de a supune o astfel de decizie controlului unei instanțe care îndeplinește condițiile stabilite prin aceasta.

      (a se vedea punctele 125-127)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 17 octombrie 1991, De Compte/Parlamentul European, T‑26/89, Rec., p. II‑781, punctul 94
      4.      Articolele 5-8 din anexa IX la Statutul funcționarilor intrat în vigoare la 1 mai 2004 au adus anumite modificări în ceea
         ce privește constituirea și componența comisiei de disciplină. Aplicarea acestor articole în cazul unei comisii de disciplină
         constituite anterior acestei date pentru a se pronunța cu privire la cazul unui funcționar care a făcut obiectul unor proceduri
         disciplinare nu ar privi numai efectele viitoare ale unei situații născute sub imperiul legii anterioare, ci ar presupune
         în mod necesar atribuirea unui efect retroactiv acestor articole.

      Ținând seama de principiile care, potrivit unei jurisprudențe constante, reglementează efectele în timp ale dispozițiilor
         de drept comunitar și în lipsa oricărei indicații, chiar implicită, în dispozițiile noi care să permită să se considere că
         acestea se pot aplica retroactiv, trebuie să se considere că acestea nu obligă nicidecum la actualizarea constituirii și componenței
         unei comisii de disciplină constituite anterior intrării în vigoare a acestora.

      (a se vedea punctele 159 și 171)
      5.      Prin natura sa, măsura suspendării aplicabilă funcționarului care face obiectul unei proceduri disciplinare are caracter provizoriu
         și, în sine, nu este o măsură disciplinară, astfel încât nu intră în calcul pentru aplicarea principiului ne bis in idem, consacrat expres prin dispozițiile Statutului funcționarilor privind regimul disciplinar al funcționarilor.

      (a se vedea punctele 181-183)
      Trimitere la:
      Curte: 29 iunie 2006, SGL Carbon/Comisia, C‑308/04 P, Rec., p. I‑5977, punctul 26
      Tribunalul de Primă Instanță: 18 octombrie 2001, X/BCE, T‑333/99, Rec., p. II‑3021, punctele 149 și 151
      6.      Prin dispozițiile conform cărora situația funcționarului suspendat trebuie soluționată definitiv în termen de șase luni de
         la data intrării în vigoare a deciziei de suspendare și, dacă nu se adoptă nicio decizie în acest termen, funcționarul în
         cauză percepe din nou remunerația integrală, alineatul (2) al articolului 24 din anexa IX la Statutul funcționarilor, intrat
         în vigoare la 1 mai 2004, urmărește să împiedice posibilitatea ca un funcționar care face obiectul unei proceduri disciplinare
         să fie lipsit de remunerația sa timp de peste șase luni fără să existe o decizie cu privire la cazul său. Prin urmare, termenul
         astfel prevăzut este peremptoriu numai în sensul că, ulterior expirării acestuia, funcționarul beneficiază din nou de remunerația
         sa integrală. În schimb, simplul fapt că autoritatea împuternicită să facă numiri nu s‑a pronunțat definitiv, în termenul
         menționat, cu privire la cazul funcționarului vizat nu poate conduce la concluzia nelegalității deciziei prin care s‑a încheiat
         procedura disciplinară îndreptată împotriva acestuia.

      (a se vedea punctele 189 și 190)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 26 ianuarie 1995, D/Comisia, T‑549/93, RecFP, p. I‑A‑13 și II‑43, punctele 32 și 33; 16 mai
         2000, Irving/Comisia, T‑121/99, RecFP, p. I‑A‑85 și II‑357, punctul 49

      7.      Termenele stabilite pentru desfășurarea procedurii disciplinare, deși nu sunt peremptorii, stabilesc totuși o regulă de bună
         administrare ce are drept scop evitarea unei întârzieri nejustificate în adoptarea deciziei pronunțate la finalul acesteia,
         atât în interesul administrației, cât și în cel al funcționarilor. Prin urmare, autoritățile disciplinare au obligația de
         a asigura în mod diligent desfășurarea procedurii disciplinare și de a acționa astfel încât fiecare act de urmărire să se
         efectueze într‑un termen rezonabil în raport cu actul precedent. Nerespectarea acestui termen, care nu poate fi apreciată
         decât în funcție de împrejurările particulare ale speței, poate conduce la anularea actului adoptat în afara termenului, atât
         conform versiunii anterioare a Statutului funcționarilor, cât și conform versiunii în vigoare de la 1 mai 2004.

      (a se vedea punctele 194 și 195)
      Trimitere la:
      Curte: 4 februarie 1970, Van Eick/Comisia, 13/69, Rec., p. 3, punctul 4; 29 ianuarie 1985, F./Comisia, 228/83, Rec., p. 275,
         punctul 30; 19 aprilie 1988, M./Consiliul, 175/86 și 209/86, Rec., p. 1891, punctul 16

      Tribunalul de Primă Instanță: De Compte/Parlamentul European, citată anterior, punctul 88; D/Comisia, citată anterior, punctul
         25; 30 mai 2002, Onidi/Comisia, T‑197/00, RecFP, p. I‑A‑69 și II‑325, punctul 91; 10 iunie 2004, François/Comisia, T‑307/01,
         Rec., p. II‑1669, punctul 47

      8.      O decizie care prin care se aplică sancțiunea eliberării din funcție implică în mod necesar o serie de considerații delicate
         din partea instituției, ținând seama de consecințele grave și irevocabile pe care le produce. În această privință, instituția
         dispune de o largă putere de apreciere, iar controlul jurisdicțional se limitează la verificarea acurateței situației de fapt
         reținute și a absenței unei erori vădite în aprecierea faptelor.

      (a se vedea punctul 220)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 28 septembrie 1999, Yasse/BEI, T‑141/97, RecFP, p. I‑A‑177 și II‑929, punctul 63
      9.      Articolul 12 primul paragraf din Statutul funcționarilor (în versiunea în vigoare până la 30 aprilie 2004) urmărește să garanteze
         că, prin comportamentul lor, funcționarii comunitari transmit o imagine demnă, conformă conduitei deosebit de corecte și de
         respectabile care este așteptată, pe bună dreptate, de la funcționarii publici internaționali. Din cele de mai sus reiese
         în special că injuriile exprimate public de către un funcționar și care aduc atingere onoarei persoanelor la care se referă
         constituie, în sine, o atingere adusă demnității funcției în sensul acestei dispoziții. Articolul 12 primul paragraf din Statutul
         funcționarilor constituie, la fel ca articolele 11 și 21, una dintre expresiile specifice ale obligației de loialitate, care
         îi impune funcționarului nu numai să se abțină de la conduitele ce pot aduce atingere demnității funcției și respectului datorat
         instituției și autorităților acesteia, ci și să dovedească, cu atât mai mult cu cât deține un grad mai înalt, un comportament
         mai presus de orice bănuială, astfel încât legăturile de încredere existente între instituție și acesta să fie în permanență
         protejate. Respectivul articol 12 nu constituie un obstacol în calea libertății de exprimare, care este un drept fundamental
         de care beneficiază funcționarii comunitari, ci impune limite rezonabile ale exercitării acestui drept în interesul serviciului.

      În aplicarea articolului 12 primul paragraf din Statutul funcționarilor menționat, au fost considerate drept injurii grave
         care aduc atingere onoarei persoanelor vizate nu numai imputările care pot prin ele însele să producă prejudicii demnității
         acestor persoane, ci și susținerile de natură a discredita onoarea profesională a acestora. Forma susținerilor menționate
         nu este relevantă: se au în vedere atât atacurile directe, cât și susținerile formulate dubitativ, indirect, deghizat, prin
         insinuare sau vizând o persoană nemenționată expres, dar a cărei identificare este posibilă.

      Din această perspectivă, trimiterea de către un funcționar a unor note care, prin natura lor, aduc atingere demnității funcției
         sale constituie, prin ea însăși, o încălcare a obligației enunțate la articolul 12 primul paragraf din Statutul funcționarilor,
         indiferent de măsura în care notele menționate au fost făcute publice.

      (a se vedea punctele 233-235)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 26 noiembrie 1991, Williams/Curtea de Conturi, T‑146/89, Rec., p. II‑1293, punctul 76; 15 mai
         1997, N/Comisia, T‑273/94, RecFP, p. I‑A‑97 și II-289, punctele 126-129; 17 februarie 1998, E/CES, T‑183/96, RecFP, p. I‑A‑67
         și II‑159, punctele 38, 39 și 41; 19 mai 1999, Connolly/Comisia, T‑34/96 și T‑163/96, RecFP, p. I‑A‑87 și II‑463, punctele
         123, 124 și 129; 12 septembrie 2000, Teixeira Neves/Curtea de Justiție, T‑259/97, RecFP, p. I‑A‑169 și II‑773, punctele 29,
         30 și 47

      10.    Numai autoritatea ierarhică are posibilitatea să decidă, în mod liber, în legătură cu oportunitatea de a permite participarea
         funcționarilor săi, în calitate oficială, la manifestări științifice.

      (a se vedea punctul 250)
      Trimitere la:
      Curte: 17 mai 1984, Albertini și Montagnani/Comisia, 338/82, Rec., p. 2123, punctul 32
      11.    Dreptul la libertatea de exprimare, consacrat prin articolul 10 din Convenția europeană a drepturilor omului, constituie un
         drept fundamental, a cărui respectare este asigurată de instanța comunitară și, în particular, reprezintă un drept de care
         se bucură funcționarii comunitari. Cu toate acestea, dreptul la libertatea de exprimare nu este o prerogativă absolută, ci
         poate fi supus unor restricții, cu condiția ca acestea să răspundă efectiv unor obiective de interes general urmărite de Comunitate
         și să nu constituie, din perspectiva scopului urmărit, o intervenție disproporționată și intolerabilă care ar aduce atingere
         însuși conținutului dreptului astfel garantat. În lumina acestor principii, nu se poate considera că articolul 17 al doilea
         paragraf din Statutul funcționarilor (în versiunea sa în vigoare până la 30 aprilie 2004) privind publicarea de către funcționari
         a unor texte legate de activitatea Comunităților ar impune o restricție nejustificată libertății de exprimare a funcționarilor.

      În primul rând, necesitatea unei autorizații prealabile de publicare, prevăzută prin acest articol, urmărește obiectivul legitim
         ca un text care are legătură cu activitatea Comunităților să nu poată aduce atingere intereselor acestora și, în special,
         reputației și imaginii uneia dintre instituții. În al doilea rând, respectivul articol 17 al doilea paragraf nu constituie
         o măsură disproporționată în raport cu obiectivul de interes general a cărui realizare o urmărește. Pe de o parte, autorizarea
         prealabilă de publicare nu este necesară decât atunci când textul pe care funcționarul interesat urmărește să îl publice are
         legătură cu activitatea Comunităților. Pe de altă parte, nu s‑a instituit nicio interdicție absolută de publicare. Dimpotrivă,
         articolul 17 al doilea paragraf ultima teză din Statutul funcționarilor menționat prevede clar principiul acordării autorizării
         de publicare, această autorizare neputând fi refuzată decât dacă publicarea respectivă este de natură a da naștere unor riscuri
         pentru interesele Comunităților.

      (a se vedea punctele 251 și 252)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: Connolly/Comisia, citată anterior, punctele 148 și 149-152
      12.    Motivarea unei decizii care lezează are drept scop, pe de o parte, să furnizeze persoanei interesate indicațiile necesare
         pentru a ști dacă decizia este sau nu este întemeiată și, pe de altă parte, să facă posibil controlul jurisdicțional privitor
         la aceasta.

      Problema dacă motivarea deciziei autorității împuternicite să facă numiri prin care se aplică o sancțiune unui funcționar
         respectă aceste condiții trebuie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum
         și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă. În această privință, deși autoritatea împuternicită
         să facă numiri trebuie să precizeze faptele reținute în sarcina funcționarului, precum și considerațiile care au condus‑o
         la aplicarea sancțiunii alese, nu este totuși necesar ca aceasta să analizeze toate argumentele de fapt și de drept care au
         fost formulate de persoana interesată în cursul procedurii. Dacă autoritatea împuternicită să facă numiri alege aceeași sancțiune
         ca cea propusă de comisia de disciplină, nu este necesară o motivare suplimentară cu privire la caracterul adecvat al sancțiunii.

      (a se vedea punctele 259 și 260)
      Trimitere la:
      Curte: 20 noiembrie 1997, Comisia/V, C‑188/96 P, Rec., p. I‑6561, punctele 26-29
      Tribunalul de Primă Instanță: 28 martie 1995, Daffix/Comisia, T‑12/94, RecFP, p. I‑A‑71 și II‑233, punctul 33; 16 iulie 1998,
         Y/Parlamentul European, T‑144/96, RecFP, p. I‑A‑405 și II‑1153, punctul 27; Connolly/Comisia, citată anterior, punctul 93;
         Onidi/Comisia, citată anterior, punctul 156; 5 decembrie 2002, Stevens/Comisia, T‑277/01, RecFP, p. I‑A‑253 și II‑1273, punctele
         70 și 71


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 11 decembrie 2008.#Danfoss A/S şi AstraZeneca A/S împotriva Skatteministeriet.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Vestre Landsret - Danemarca.#A șasea directivă TVA - Articolul 6 alineatul (2) - Prestări de servicii cu titlu gratuit efectuate de persoana impozabilă în alte scopuri decât cele de activitate - Drept de deducere a TVA-ului - Articolul 17 alineatul (6) al doilea paragraf - Posibilitatea statelor membre de a menține cazurile de nedeductibilitate prevăzute de legislația lor națională la intrarea în vigoare a Celei de a șasea directive.#Cauza C-371/07.

text:
      Cauza C‑371/07
      Danfoss A/S și AstraZeneca A/S
      împotriva
      Skatteministeriet
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Vestre Landsret)
      „A șasea directivă TVA – Articolul 6 alineatul (2) – Prestări de servicii cu titlu gratuit efectuate de persoana impozabilă în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității
         economice – Drept de deducere a TVA‑ului – Articolul 17 alineatul (6) al doilea paragraf – Posibilitatea statelor membre de a menține cazurile de nedeductibilitate prevăzute de legislația lor națională la intrarea
         în vigoare a Celei de a șasea directive”

      Sumarul hotărârii
      1.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            – Deducerea taxei achitate în amonte
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 17 alin. (6) al doilea paragraf]
      2.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            – Operațiuni impozabile
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 6 alin. (2)]
      1.        Articolul 17 alineatul (6) al doilea paragraf din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre
         referitoare la impozitele pe cifra de afaceri trebuie interpretat în sensul că se opune aplicării de către un stat membru,
         ulterior intrării în vigoare a acestei directive, a unei nedeductibilități a taxei pe valoarea adăugată aferente intrărilor
         asupra cheltuielilor privind mesele oferite cu titlu gratuit de cantinele întreprinderilor partenerilor de afaceri și personalului
         cu ocazia unor reuniuni de lucru, deși, la momentul acestei intrări în vigoare, nedeductibilitatea menționată nu era efectiv
         aplicabilă cheltuielilor menționate, ca urmare a unei practici administrative potrivit căreia prestațiile furnizate de aceste
         cantine se impozitau la valoarea prețului lor de cost, calculat pe baza costurilor de producție, și anume a prețului materiilor
         prime, precum și a costurilor salariale aferente pregătirii și vânzării acestor alimente și băuturi, precum și administrării
         cantinelor, în schimbul dreptului de deducere integrală a TVA‑ului achitat anterior.

      (a se vedea punctul 44 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 6 alineatul (2) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele
         pe cifra de afaceri, care, în vederea aplicării taxei pe valoarea adăugată, consideră anumite operațiuni pentru care persoana
         impozabilă nu obține nicio contraprestație reală, prestări de servicii efectuate cu titlu oneros, trebuie interpretat în sensul
         că această dispoziție, pe de o parte, nu vizează oferirea de mese cu titlu gratuit în cantinele întreprinderilor partenerilor
         de afaceri cu ocazia unor reuniuni care se desfășoară la sediile acestor întreprinderi, din moment ce rezultă din informații
         obiective – aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere – că aceste mese sunt oferite în scopuri strict profesionale.
         Pe de altă parte, dispoziția menționată se referă în principiu la oferirea de mese cu titlu gratuit de o întreprindere personalului
         acesteia la sediile sale, cu excepția cazului – aspect care trebuie de asemenea stabilit de instanța de trimitere – în care
         nevoile întreprinderii, precum aceea de a garanta continuitatea și buna desfășurare a reuniunilor de lucru, necesită ca oferirea
         de mese să fie asigurată de angajator. În această privință, deși oferirea de mese angajaților are drept scop, în principiu,
         să răspundă unui interes propriu și este la alegerea personală a acestora din urmă în privința căruia angajatorul nu intervine,
         în schimb, în anumite împrejurări speciale, oferirea de mese angajaților nu are ca scop să răspundă unui interes propriu al
         acestora din urmă și nu este efectuată în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității economice. Avantajul personal
         pe care angajații îl au din aceasta nu apare ca fiind în acest caz decât accesoriu în raport cu interesul întreprinderii.

      (a se vedea punctele 57, 62 și 65 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      11 decembrie 2008(*)

      „A șasea directivă TVA – Articolul 6 alineatul (2) – Prestări de servicii cu titlu gratuit efectuate de persoana impozabilă în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității
         economice – Drept de deducere a TVA‑ului – Articolul 17 alineatul (6) al doilea paragraf – Posibilitatea statelor membre de a menține cazurile de nedeductibilitate prevăzute de legislația lor națională la intrarea
         în vigoare a Celei de a șasea directive”

      În cauza C‑371/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Vestre Landsret
         (Danemarca), prin decizia din 1 august 2007, primită de Curte la 3 august 2007, în procedura

      Danfoss A/S,
      AstraZeneca A/S
      împotriva
      Skatteministeriet,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul K. Lenaerts (raportor), președinte de cameră, domnul T. von Danwitz, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii
         G. Arestis și J. Malenovský, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 iunie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Danfoss A/S, de H. Hansen și de T. Kristjánsson, advokater;
      –        pentru AstraZeneca A/S, de M. Vesthardt și de M. Bruus, advokater;
      –        pentru guvernul danez, de doamna B. Weis Fogh, în calitate de agent, asistată de K. Lundgaard Hansen, advokat;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii D. Triantafyllou și S. Schønberg precum și de doamna S. Maaløe, în calitate
         de agenți,

      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 23 octombrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 6 alineatul (2) și a articolului 17 alineatul
         (6) al doilea paragraf din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor
         membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare
         (JO L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între societățile Danfoss A/S (denumită în continuare „Danfoss”) și
         AstraZeneca A/S (denumită în continuare „AstraZeneca”), pe de o parte, și Skatteministeriet (Ministerul Impozitelor și Accizelor
         danez), pe de altă parte, având ca obiect tratamentul din punctul de vedere al taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare
         „TVA”) al oferirii de mese cu titlu gratuit de către cantinele întreprinderilor partenerilor de afaceri și personalului cu
         ocazia desfășurării de reuniuni.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 6 alineatul (2) primul paragraf din A șasea directivă prevede:

      „Se consideră prestări de servicii cu titlu oneros următoarele:
      (a)      utilizarea în folosul propriu a bunurilor care constituie o parte din activele folosite în cadrul unei activități economice
         de către persoanele impozabile sau de către personalul acestora sau, mai general, utilizarea acestora în alte scopuri decât
         pentru desfășurarea activității sale, atunci când taxa pe valoarea adăugată aferentă bunurilor respective a fost dedusă total
         sau parțial;

      (b)      prestarea gratuită de servicii de către persoanele impozabile în folosul propriu sau al personalului acestora, sau, mai general,
         în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității economice.” [traducere neoficială]

      4        Articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă prevede:

      „În termen de cel mult patru ani de la data intrării în vigoare a prezentei directive, Consiliul, hotărând în unanimitate
         la propunerea Comisiei, stabilește cheltuielile care nu dau drept de deducere a taxei pe valoarea adăugată. În niciun caz,
         nu se acordă dreptul de deducere a taxei pentru cheltuielile care nu sunt legate strict de activitatea economică desfășurată,
         precum cheltuielile de lux, divertisment sau spectacole.

      Până la intrarea în vigoare a normelor menționate anterior, statele membre pot continua să aplice toate excluderile prevăzute
         de legislațiile lor naționale la intrarea în vigoare a prezentei directive.” [traducere neoficială]

      5        Până în prezent, normele comunitare prevăzute la articolul 17 alineatul (6) primul paragraf din A șasea directivă nu au fost
         încă adoptate ca urmare a lipsei unui acord în cadrul Consiliului privind cheltuielile pentru care se poate preconiza nedeductibilitatea
         taxei pe valoarea adăugată.

      6        În temeiul articolului 1 din A noua Directivă 78/583/CEE a Consiliului din 26 iunie 1978 privind armonizarea legislațiilor
         statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri (JO L 194, p. 16), anumite state membre, între care figurează
         și Regatul Danemarcei, au fost autorizate să pună în aplicare A șasea directivă până la 1 ianuarie 1979 cel târziu.

       Reglementarea națională
      7        În temeiul primei Legi daneze nr. 102 din 31 martie 1967 privind TVA‑ul (denumită în continuare „Legea privind TVA‑ul”), prestările
         de servicii nu erau, în principiu, supuse TVA‑ului, cu excepția unei prevederi exprese a legii. Prestările de servicii furnizate
         în cadrul exploatării de cantine în întreprinderi nu erau supuse taxei menționate în temeiul acestei legi, și, în consecință,
         acestea din urmă nu beneficiau de un drept de deducere a TVA‑ului care se aplică achizițiilor aferente cantinelor.

      8        Articolul 16 alineatul 3 din Legea privind TVA‑ul prevedea:

      „Taxa aferentă intrărilor nu poate cuprinde taxa aplicată achizițiilor și a operațiunilor asimilate care se referă la:
      a)      mâncarea proprietarului și a personalului întreprinderii
      […]
      e)      protocol și cadouri.”
      9        Legea nr. 204 din 10 mai 1978, care a intrat în vigoare la 1 octombrie 1978, a modificat Legea privind TVA‑ul în vederea transpunerii
         Celei de a șasea directive. Astfel, conform acestei din urmă legi, prestările de servicii au fost, în principiu, supuse plății
         TVA‑ului. Din acest motiv, vânzarea de alimente și de băuturi de către cantinele exploatate de întreprinderi a devenit impozabilă.
         Cu toate acestea, nu au fost modificate dispozițiile anterioare privind nedeductibilitatea în privința cheltuielilor pentru
         mâncare și de protocol prevăzute la articolul 16 alineatul 3 din Legea privind TVA‑ul.

      10      În cursul lunii noiembrie a anului 1978, Momsnævn (Comisia administrativă de apel competentă în materie de TVA) a emis o decizie
         conform căreia baza de stabilire a TVA‑ului aplicat furnizării de alimente și de băuturi în cantinele întreprinderilor trebuia
         să fie în orice caz cel puțin egală cu prețul de cost calculat pe baza costurilor de producție, și anume a prețului materiilor
         prime, precum și a costurilor salariale aferente pregătirii și vânzării acestor alimente și băuturi precum și administrării
         cantinelor (denumit în continuare „prețul de cost”). Această practică administrativă autoriza deducerea integrală a TVA‑ului
         achitat anterior aplicat oferirii de mese. Decizia Momsnævn a fost cuprinsă într-o Circulară a administrației din 31 octombrie
         1983 privind în mod special cantinele (circulara numită „TVA-cantine”).

      11      Legea nr. 375 din 18 mai 1994 a efectuat o modificare a Legii privind TVA‑ul. Nedeductibilitatea, prevăzută la articolul 16
         alineatul 3 din această din urmă lege, a fost menținută fără modificare substanțială la articolul 42 alineatul 1 punctele
         1 și 5 din aceeași lege.

      12      Legea nr.°375 menționată a introdus în Legea privind TVA‑ul și dispoziții referitoare la impozitarea prelevărilor, care vizează
         ca utilizarea de servicii în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității economice să fie considerată operațiune efectuată
         cu titlu oneros. Aceste dispoziții, prevăzute la articolul 5 alineatele 2 și 3 din Legea privind TVA‑ul, au următorul cuprins:

      „(2)      Utilizarea de bunuri sau de servicii în scopurile menționate la articolul 42 alineatele 1 și 2 este considerată livrare efectuată
         cu titlu oneros, în măsura în care există dreptul la deducerea completă sau parțială a TVA‑ului la momentul achiziționării
         sau al producerii bunurilor și a serviciilor în discuție.

      (3)      Utilizarea de servicii în interesul propriu al proprietarului întreprinderii sau al personalului acesteia sau în general în
         alte scopuri decât pentru desfășurarea activității economice este considerată livrare efectuată cu titlu oneros.”

      13      Cu toate acestea, ca urmare a practicii administrative menționate la punctul 10 din prezenta hotărâre, nu trebuiau aplicate
         normele în materie de prelevări în privința oferirii de mese cu titlu gratuit de către cantinele întreprinderilor partenerilor
         de afaceri sau personalului cu ocazia reuniunilor de lucru. Întrucât o astfel de furnizare era considerată ca fiind efectuată
         în schimbul unei contraprestații (fictive) corespunzătoare prețului de cost, bunurile sau prestările de servicii nu puteau
         fi considerate ca fiind „prelevate”, întrucât nu există prelevare decât în lipsa unei contraprestații pentru bunurile sau
         pentru prestările de servicii.

      14      Prin trei ordonanțe adoptate în cursul anului 1999, Landsskatteret (Tribunalul fiscal) a considerat nevalidă practica administrativă.
         Acesta s‑a pronunțat în sensul că normele generale ale Legii privind TVA‑ul în materia calculării taxei aferente vânzărilor
         trebuiau, sub sancțiunea încălcării Celei de a șasea directive, să se aplice și cantinelor exploatate de întreprinderi, astfel
         încât TVA‑ul aferent vânzărilor trebuia stabilit pe baza contraprestației dobândite efectiv, iar nu pe baza prețului de cost.

       Acțiunile principale și întrebările preliminare
      15      Danfoss este o societate anonimă de drept danez al cărei sediu este situat în Danemarca și care are sedii în mai multe state.
         Această societate produce și comercializează mecanisme automate industriale utilizate pentru controlul termic și frigorific.
         În cantinele sale se vând mâncare și băuturi, iar aceste cantine sunt utilizate și pentru a oferi mese cu titlu gratuit, pe
         de o parte, partenerilor de afaceri cu ocazia unor reuniuni care se desfășoară la sediile întreprinderii și, pe de altă parte,
         personalului cu ocazia unor reuniuni de lucru desfășurate în cadrul acestei societăți.

      16      AstraZeneca este o întreprindere farmaceutică care, în cadrul activităților sale de vânzare și de comercializare, invită la
         reuniuni medici și alți profesioniști în domeniul sănătății, pentru a‑i informa cu privire la patologii, precum și cu privire
         la desfacerea și la utilizarea medicamentelor sale. În funcție de ora începerii reuniunii și a duratei acesteia, care poate
         fi cuprinsă între câteva ore și câteva zile întregi, participanților li se oferă mese cu titlu gratuit în cantina întreprinderii,
         care este, pe de altă parte, utilizată pentru vânzarea de mâncare și de băuturi personalului.

      17      Acțiunile principale își au originea în acțiunile intentate la Vestre Landsret de aceste două societăți împotriva Skatteministeriet,
         având ca obiect tratamentul din punctul de vedere al TVA‑ului al oferirii de mese cu titlu gratuit de cantinele acestor societăți
         partenerilor de afaceri și personalului cu ocazia desfășurării de reuniuni de lucru. În privința AstraZeneca, acțiunile se
         referă la perioada 1 octombrie 1994-31 decembrie 1999 și, în privința Danfoss, la perioada 1 octombrie 1996-30 septembrie
         2001.

      18      Cu privire la aceste societăți, practica administrativă aplicabilă începând din 1978 a avut drept consecință că TVA‑ul era
         stabilit pe baza prețului de cost al oferirii meselor respective. Totalitatea achizițiilor destinate cantinelor erau considerate
         ca fiind utilizate în scopul operațiunilor impozabile, astfel încât TVA‑ul aferent acestor achiziții era integral deductibil
         din TVA‑ul datorat de cantine.

      19      Întrucât în 1999 această practică administrativă a fost considerată nevalidă de către Landsskatteret, iar întrucât acesta
         a apreciat, astfel cum s‑a menționat la punctul 14 din prezenta hotărâre, că TVA‑ul trebuia stabilit pe baza contraprestației
         efectiv obținute, iar nu pe baza prețului de cost, societățile au introdus o cerere de rambursare a TVA‑ului care fusese stabilit
         pe baza prețului de cost al meselor oferite cu titlu gratuit partenerilor de afaceri și personalului cu ocazia unor reuniuni
         de lucru, în cuantum de 5 920 848,19 DKK în cazul Danfoss și de 825 275 DKK în cazul AstraZeneca.

      20      Skatteministeriet a respins aceste cereri de rambursare, considerând oferirea de mese partenerilor de afaceri drept „protocol”
         pentru care nu se aplică dreptul de deducere conform articolului 42 alineatul 1 punctul 5 din Legea privind TVA‑ul, iar oferirea
         de mese personalului cu ocazia unor reuniuni de lucru drept activitate care intră în domeniul de aplicare al noțiunii „mâncare”
         pentru care nu se aplică dreptul de deducere conform articolului 42 alineatul 1 punctul 1 din legea menționată.

      21      Cu toate acestea, având în vedere că, în conformitate cu practica administrativă menționată mai sus, Danfoss și AstraZeneca
         deduseseră integral TVA‑ul aferent achizițiilor efectuate de cantinele acestora, Skatteministeriet a considerat că TVA‑ul
         trebuia aplicat meselor respective, în calitate de prelevări, conform articolului 5 alineatul 2 din Legea privind TVA‑ul.
         Întrucât, în opinia ministerului menționat, această taxă aplicată prelevărilor trebuia calculată pe baza prețului de cost,
         precum TVA‑ul în cadrul practicii administrative considerate nevalide, Skatteministeriet a considerat că sumele reprezentând
         TVA‑ul în discuție nu trebuiau să fie rambursate.

      22      Societățile respective au contestat existența unui temei juridic pentru aplicarea TVA‑ului așa‑numitelor prelevări, precum
         și legalitatea limitării dreptului de deducere prevăzută de Legea privind TVA‑ul.

      23      În aceste condiții, Vestre Landsret a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 17 alineatul (6) al doilea paragraf din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că dreptul unui stat membru
         de a refuza dreptul de deducere a [TVA‑ului] aferent achizițiilor care sunt utilizate pentru a oferi mese la cantina unei
         societăți partenerilor de afaceri și personalului cu ocazia unor reuniuni, este subordonat condiției ca, anterior intrării
         în vigoare a directivei, să fi existat în legislația națională un temei juridic care să permită refuzul deducerii în cauză
         și că acest temei juridic să fi fost aplicat în practică de autoritățile fiscale pentru a refuza deducerea [TVA‑ului] aferent
         acestor achiziții?

      2)      Formularea răspunsului la prima întrebare poate fi afectată de faptul că: a) anterior punerii în aplicare a Celei de a șasea
         directive în 1978 cantinele exploatate de întreprinderi nu erau plătitoare de [TVA] în temeiul legislației naționale privind
         [TVA‑ul], în vigoare în statul membru în cauză; b) normele naționale referitoare la nedeductibilitate nu au fost modificate
         la momentul punerii în aplicare a Celei de a șasea directive; și că c) normele privind nedeductibilitatea au putut deveni
         relevante pentru acest tip de întreprinderi numai ca urmare a împrejurării că la momentul punerii în aplicare a Celei de a
         șasea directive cantinele exploatate de întreprinderi au devenit plătitoare de [TVA]?

      3)      Se «menține» nedeductibilitatea în sensul articolului 17 alineatul (6) al doilea paragraf din A șasea directivă dacă, de la
         momentul punerii în aplicare a Celei de a șasea directive în 1978 și până în 1999, dreptul de deducere pentru cheltuielile
         respective exista ca urmare a unei practici administrative precum cea în discuție în acțiunea principală?

      4)      Articolul 6 alineatul (2) literele (a) și (b) din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că această dispoziție este
         aplicabilă în cazul meselor oferite cu titlu gratuit de întreprinderi partenerilor de afaceri la cantina întreprinderii cu
         ocazia unor reuniuni desfășurate în cadrul întreprinderii?

      5)      Articolul 6 alineatul (2) literele (a) și (b) din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că această dispoziție este
         aplicabilă în cazul meselor oferite cu titlu gratuit de către întreprinderi personalului acestora la cantina întreprinderii
         cu ocazia unor reuniuni desfășurate în cadrul întreprinderii?”

       Cu privire la primele trei întrebări
      24      Prin intermediul primelor trei întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se
         stabilească dacă respectiva clauză „standstill” prevăzută la articolul 17 alineatul (6) al doilea paragraf din A șasea directivă
         permite unei administrații fiscale să invoce împotriva unei persoane impozabile nedeductibilitatea TVA‑ului achitat anterior,
         în speță, o interdicție de a deduce taxa aferentă intrărilor aplicată cheltuielilor pentru hrana personalului întreprinderii
         și cheltuielilor de protocol, cu toate că această nedeductibilitate, deși era prevăzută în dreptul național anterior intrării
         în vigoare a directivei menționate, nu era, în principiu, aplicabilă prestațiilor furnizate de cantine, ca urmare a lipsei
         aplicării TVA‑ului în privința prestațiilor menționate până la 1 octombrie 1978, iar ulterior, începând din luna noiembrie
         a aceluiași an, ca urmare a unei practici administrative potrivit căreia aceste prestații erau impozitate la valoarea prețului
         lor de cost în schimbul dreptului de deducere integrală a TVA‑ului achitat anterior.

      25      Trebuie amintit de la început că A șasea directivă a intrat în vigoare în Danemarca la 1 ianuarie 1979 [a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 19 septembrie 2000, Ampafrance și Sanofi, C‑177/99 și C‑181/99, Rec., p. I‑7013, punctele 5 și 9, precum
         și Hotărârea din 14 iunie 2001, Comisia/Franța, C‑40/00, Rec., p. I‑4539, punctele 5 și 9; a se vedea și articolul 1 din Directiva
         78/583 și, în ultimul rând, articolul 176 al doilea paragraf din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006
         privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7)].

      26      Trebuie amintit de asemenea că, potrivit principiului fundamental inerent sistemului de TVA și care rezultă în special de
         la articolul 2 din A șasea directivă, TVA‑ul se aplică fiecărei operațiuni de producție sau de distribuție, cu deducerea TVA‑ului
         care s‑a aplicat direct operațiunilor efectuate anterior. Conform unei jurisprudențe constante, dreptul de deducere prevăzut
         la articolul 17 și următoarele din A șasea directivă face parte integrantă din mecanismul TVA‑ului și, în principiu, nu poate
         fi limitat. Acest drept se exercită imediat pentru totalitatea taxelor aplicate operațiunilor efectuate anterior. Orice limitare
         a dreptului de deducere a TVA‑ului are incidență asupra nivelului sarcinii fiscale și trebuie să se aplice în mod similar
         în toate statele membre. În consecință, nu sunt permise derogări decât în cazurile expres prevăzute de A șasea directivă (a
         se vedea în acest sens Hotărârea din 8 ianuarie 2002, Metropol și Stadler, C‑409/99, Rec., p. I‑81, punctul 42 și jurisprudența
         citată). În plus, dispozițiile care prevăd derogări de la principiul dreptului de deducere a TVA‑ului, ce garantează neutralitatea
         acestei taxe, sunt de strictă interpretare (Hotărârea Metropol și Stadler, citată anterior, punctul 59).

      27      Articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă prevede în termeni expliciți și preciși principiul deducerii de către persoana
         impozabilă a sumelor care îi sunt facturate cu titlu de TVA pentru bunurile care îi sunt livrate sau pentru serviciile care
         îi sunt prestate, în măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor sale taxabile (Hotărârea
         Metropol și Stadler, citată anterior, punctul 43).

      28      Cu toate acestea, principiul menționat face obiectul dispoziției derogatorii prevăzute la articolul 17 alineatul (6) din A
         șasea directivă și în special la al doilea paragraf al alineatului (6). Într‑adevăr, statele membre sunt autorizate să mențină
         la data intrării în vigoare a Celei de a șasea directive legislația lor existentă în materie de nedeductibilitate, până la
         momentul adoptării de către Consiliu a dispozițiilor prevăzute la acest articol (a se vedea Hotărârea din 14 iunie 2001, Comisia/Franța,
         C‑345/99, Rec., p. I‑4493, punctul 19, precum și Hotărârea Metropol și Stadler, citată anterior, punctul 44).

      29      Cu toate acestea, astfel cum s-a indicat la punctul 5 din prezenta hotărâre, întrucât niciuna dintre propunerile prezentate
         de Comisie Consiliului în temeiul articolului 17 alineatul (6) primul paragraf din A șasea directivă nu a fost adoptată de
         acesta din urmă, statele membre pot menține legislația lor existentă în materie de nedeductibilitate a TVA‑ului până la momentul
         la care legiuitorul comunitar stabilește un regim comunitar al cazurilor de nedeductibilitate și realizează astfel armonizarea
         progresivă a legislațiilor naționale în materie de TVA. În consecință, în prezent, dreptul comunitar nu cuprinde nicio dispoziție
         care enumeră cheltuielile pentru care nu se acordă dreptul de deducere TVA‑ului (Hotărârea din 8 decembrie 2005, Jyske Finans,
         C‑280/04, Rec., p. I‑10683, punctul 23 și jurisprudența citată).

      30      Astfel cum a amintit Curtea la punctul 48 din Hotărârea Metropol și Stadler, citată anterior, articolul 17 alineatul (6) al
         doilea paragraf din A șasea directivă cuprinde o clauză „standstill” care prevede menținerea unor cazuri de nedeductibilitate
         a TVA‑ului, aplicabile anterior intrării în vigoare a Celei de a șasea directive.

      31      Curtea a precizat în această privință că obiectivul acestei dispoziții este să permită statelor membre, în așteptarea stabilirii
         de către Consiliu a regimului comunitar al cazurilor de nedeductibilitate a TVA‑ului, să mențină orice normă de drept național
         care prevede nedeductibilitatea, aplicată efectiv de autoritățile lor publice la intrarea în vigoare a Celei de a șasea directive
         (Hotărârea Metropol și Stadler, citată anterior, punctul 48).

      32      În acest context, atunci când, ulterior intrării în vigoare a Celei de a șasea directive, reglementarea unui stat membru modifică
         domeniul cazurilor de nedeductibilitate existente, prin reducerea acestuia, și se apropie prin aceasta chiar de obiectivul
         Celei de a șasea directive, trebuie să se considere că această reglementare este acoperită de derogarea prevăzută la articolul
         17 alineatul (6) al doilea paragraf din A șasea directivă și nu încalcă articolul 17 alineatul (2) din această directivă (Hotărârile
         din 14 iunie 2001, citate anterior, Comisia/Franța, C‑345/99, punctul 22, precum și Metropol și Stadler, punctul 45).

      33      În schimb, o reglementare națională nu constituie o derogare permisă prin articolul 17 alineatul (6) al doilea paragraf din
         A șasea directivă și încalcă articolul 17 alineatul (2) din această din urmă directivă dacă are drept efect să extindă, ulterior
         intrării în vigoare a Celei de a șasea directive, domeniul cazurilor de nedeductibilitate existente, îndepărtându‑se astfel
         de obiectivul directivei menționate (Hotărârile din 14 iunie 2001, citate anterior, Comisia/Franța, C‑40/00, punctul 17, precum
         și Metropol și Stadler, punctul 46).

      34      Situația este aceeași pentru orice modificare ulterioară intrării în vigoare a Celei de a șasea directive care extinde domeniul
         cazurilor de nedeductibilitate aplicabile imediat înaintea modificării menționate (Hotărârea din 14 iunie 2001, Comisia/Franța,
         C‑40/00, citată anterior, punctul 18).

      35      În lumina acestor considerații trebuie să se răspundă la primele trei întrebări adresate de instanța de trimitere.

      36      Pe de o parte, trebuie constatat că până la 1 octombrie 1978, data intrării în vigoare a Legii privind TVA‑ul, prestările
         de servicii ale cantinelor nu erau supuse la plata TVA‑ului în Danemarca. Ca urmare a neimpozitării prestărilor menționate,
         nu trebuiau aplicate normele naționale privind nedeductibilitatea TVA‑ului achitat anterior.

      37      Atunci când în urma modificării legii respective prestările de servicii au fost supuse la plata TVA‑ului, nedeductibilitatea
         prevăzută de Legea privind TVA‑ul nu a mai fost aplicată prestărilor de servicii furnizate de cantinele întreprinderilor.

      38      Într‑adevăr, tocmai după această modificare legislativă, în luna noiembrie 1978 Momsnævn a adoptat decizia conform căreia,
         pe de o parte, baza de stabilire a TVA‑ului aplicat vânzării de alimente și de băuturi în cantinele întreprinderilor trebuia
         să fie cel puțin egală cu prețul de cost al prestațiilor furnizate și, pe de altă parte, TVA‑ul achitat anterior era deductibil
         integral.

      39      Astfel cum rezultă din cele de mai sus, la momentul intrării în vigoare a Celei de a șasea directive în Danemarca, normele
         naționale privind nedeductibilitatea TVA‑ului achitat anterior, prevăzute la articolul 16 alineatul 3 din Legea privind TVA‑ul,
         nu erau aplicabile în practică prestațiilor furnizate de cantinele întreprinderilor.

      40      În consecință, trebuie constatat că, la momentul intrării în vigoare a Celei de a șasea directive în Danemarca, nedeductibilitatea
         în discuție nu era efectiv aplicabilă în privința cheltuielilor aferente meselor oferite cu titlu gratuit de cantinele întreprinderilor
         personalului și partenerilor de afaceri, în sensul jurisprudenței Curții.

      41      Pe de altă parte, astfel cum s‑a amintit la punctul 33 din prezenta hotărâre, nu este admisă o reglementare națională care
         are drept efect extinderea, ulterior intrării în vigoare a Celei de a șasea directive, a domeniului cazurilor de nedeductibilitate
         existente, îndepărtându‑se astfel de obiectivul acesteia.

      42      În speță, trebuie constatat că instituind, prin intermediul unei practici administrative care a rămas în vigoare din luna
         noiembrie a anului 1978 până în anul 1999, un drept de deducere integrală a TVA‑ului achitat anterior aplicat furnizării de
         alimente și de băuturi de cantinele întreprinderilor, administrația daneză s‑a împiedicat să introducă ulterior o limitare
         a dreptului de deducere a acestei taxe. În această privință, trebuie subliniat că, în contextul articolului 17 alineatul (6)
         al doilea paragraf din A șasea directivă, trebuie luate în considerare nu doar actele legislative propriu‑zise, ci și actele
         administrative și practicile administrative ale autorităților publice din statul membru vizat (Hotărârea Metropol și Stadler,
         citată anterior, punctul 49).

      43      În consecință, prin neacordarea, în temeiul articolului 42 alineatul 1 punctele 1 și 5 din Legea privind TVA‑ul, a dreptului
         de deducere a TVA‑ului aferent intrărilor legat de furnizarea de alimente și de băuturi de cantinele întreprinderilor, Skatteministeriet
         urmărește să extindă domeniul acestei nedeductibilități aplicabile la intrarea în vigoare a Celei de a șasea directive la
         cheltuielile privind mesele în discuție și introduce o modificare care îndepărtează legislația daneză de obiectivul Celei
         de a șasea directive, aspect care nu poate fi admis în temeiul derogării prevăzute la articolul 17 alineatul (6) al doilea
         paragraf din această directivă.

      44      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la primele trei întrebări că articolul 17 alineatul (6)
         al doilea paragraf din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că se opune aplicării de către un stat membru, ulterior
         intrării în vigoare a acestei directive, a unei nedeductibilități a TVA‑ului aferent intrărilor aplicat cheltuielilor privind
         mesele oferite cu titlu gratuit de cantinele întreprinderilor partenerilor de afaceri și personalului cu ocazia unor reuniuni
         de lucru, deși, la momentul acestei intrări în vigoare, această nedeductibilitate nu era efectiv aplicabilă cheltuielilor
         menționate, ca urmare a unei practici administrative potrivit căreia prestațiile furnizate de cantine se impozitau la valoarea
         prețului lor de cost în schimbul dreptului de deducere integrală a TVA‑ului achitat anterior.

       Cu privire la a patra și la a cincea întrebare
      45      Prin intermediul celei de a patra și al celei de a cincea întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere
         solicită, în esență, să se stabilească dacă o societate plătitoare de TVA, a cărei cantină oferă mese cu titlu gratuit partenerilor
         de afaceri sau membrilor personalului în cadrul unor reuniuni de lucru care se desfășoară în cadrul întreprinderii, efectuează
         prestații gratuite în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității economice care pot fi considerate prestări de servicii
         cu titlu oneros impozabile în sensul articolului 6 alineatul (2) din A șasea directivă.

      46      Trebuie amintit de la început că această dispoziție consideră anumite operațiuni pentru care persoana impozabilă nu obține
         nicio contraprestație reală, livrări de bunuri și prestări de servicii efectuate cu titlu oneros. Obiectivul dispoziției menționate
         este să asigure o egalitate de tratament între persoana impozabilă care utilizează un bun sau care furnizează servicii în
         interes propriu sau al personalului său, pe de o parte, și consumatorul final care își procură un bun sau un serviciu de același
         tip, pe de altă parte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 septembrie 1996, Enkler, C‑230/94, Rec., p. I‑4517, punctul
         35, Hotărârea din 16 octombrie 1997, Fillibeck, C‑258/95, Rec., p. I‑5577, punctul 25, Hotărârea din 17 mai 2001, Fischer
         și Brandenstein, C‑322/99 și C‑323/99, Rec., p. I‑4049, punctul 56, precum și Hotărârea din 20 ianuarie 2005, Hotel Scandic
         Gåsabäck, C‑412/03, Rec., p. I‑743, punctul 23).

      47      Astfel cum susține guvernul danez în observațiile sale scrise în fața Curții, în ipoteza în care o persoană impozabilă care
         a putut deduce TVA‑ul aplicat achiziției unui bun afectat întreprinderii sale, utilizează acest bun din patrimoniul întreprinderii
         în interes propriu sau al personalului său, acesta devine consumator final al unui bun și trebuie considerat în această calitate.
         În această perspectivă, articolul 6 alineatul (2) litera (a) din A șasea directivă împiedică această persoană impozabilă să
         nu plătească TVA‑ul la momentul unei astfel de utilizări și, în consecință, să profite de avantaje necuvenite față de consumatorul
         final care cumpără bunul achitând TVA‑ul (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 mai 1992, De Jong, C‑20/91, Rec., p. I‑2847,
         punctul 15, Hotărârea Enkler, citată anterior, punctul 33, Hotărârea din 8 martie 2001, Bakcsi, C‑415/98, Rec., p. I‑1831,
         punctul 42, Hotărârea Fischer și Brandenstein, citată anterior, punctul 56, precum și Hotărârea Hotel Scandic Gåsabäck, citată
         anterior, punctul 23).

      48      De asemenea, articolul 6 alineatul (2) litera (b) din A șasea directivă împiedică o persoană impozabilă sau membri ai personalului
         acestuia să obțină prestări de servicii din partea persoanei impozabile, cu scutire de taxă, pentru care o persoană privată
         ar fi trebuit să achite TVA‑ul (Hotărârea Hotel Scandic Gåsabäck, citată anterior, punctul 23)

      49      Rezultă din decizia de trimitere că, în temeiul practicii administrative în vigoare din luna noiembrie a anului 1978 până
         în anul 1999, oferirea cu titlu gratuit de mese la cantină partenerilor de afaceri și personalului cu ocazia unor reuniuni
         de lucru a fost considerată ca fiind efectuată în schimbul unei contraprestații corespunzătoare prețului de cost al prestărilor
         de servicii furnizate. În consecință, acestea nu puteau fi considerate ca fiind „prelevate”, întrucât nu există prelevare
         decât în lipsa unei contraprestații pentru bunurile sau pentru prestările de servicii (a se vedea Hotărârea Hotel Scandic
         Gåsabäck, citată anterior, punctele 22-24).

      50      Întrucât în 1999 această practică a fost considerată nevalidă de Landsskatteret, oferirea de mese cu titlu gratuit într‑o
         cantină a unei întreprinderi poate, în mod contrar afirmațiilor Danfoss, să fie considerată o operațiune pentru care nu se
         obține nicio contraprestație reală și, în consecință, să fie calificată drept prelevare. Totuși, această furnizare nu poate
         fi supusă la plata TVA‑ului în temeiul articolului 6 alineatul (2) din A șasea directivă decât cu condiția să fie efectuată
         „în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității economice”.

      51      În consecință, în primul rând trebuie analizat dacă oferirea de mese cu titlu gratuit de cantinele întreprinderilor partenerilor
         de afaceri cu ocazia unor reuniuni de lucru constituie o prestare de servicii efectuată de o persoană impozabilă în alte scopuri
         decât pentru desfășurarea activității economice.

      52      În această privință, trebuie amintit că Danfoss este o societate care produce și comercializează pe plan internațional mecanisme
         automate industriale utilizate în special pentru controlul termic și frigorific. La rândul său, AstraZeneca este o societate
         farmaceutică al cărui obiect principal de activitate constă în distribuirea produselor sale farmaceutice pe piața daneză.

      53      Atât din decizia de trimitere, cât și din observațiile prezentate Curții de părțile din acțiunea principală rezultă că oferirea
         de mese cu titlu gratuit de către Danfoss și AstraZeneca partenerilor lor de afaceri are loc doar cu ocazia unor reuniuni
         care se desfășoară la sediile întreprinderii. Într‑adevăr, AstraZeneca invită medici și alți profesioniști în domeniul sănătății
         pentru a‑i informa, în acest cadru, cu privire la patologii, precum și la desfacerea și la utilizarea medicamentelor sale.
         În plus, mesele în discuție sunt oferite participanților în cantină, atunci când aceasta se impune prin ora la care se desfășoară
         reuniunea și prin durata acesteia, care poate ajunge până la câteva zile întregi.

      54      Astfel de împrejurări constituie un indice potrivit căruia oferirea meselor în discuție nu este efectuată în alte scopuri
         decât pentru desfășurarea activității economice.

      55      Cu toate acestea, este adevărat că poate fi dificil să se controleze în mod eficient natura profesională sau neprofesională
         a oferirii de mese de cantinele întreprinderilor, inclusiv atunci când aceasta are loc în cadrul funcționării normale a cantinelor.
         În consecință, dacă rezultă din informații obiective – aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere – că oferirea
         acestor mese a fost efectuată în scopuri strict profesionale, prestațiile respective ies din domeniul de aplicare al articolului
         6 alineatul (2) din A șasea directivă.

      56      În al doilea rând, trebuie analizat dacă oferirea de mese cu titlu gratuit de cantinele întreprinderilor personalului acestora
         din urmă cu ocazia unor reuniuni de lucru trebuie să fie calificată drept prestare de servicii efectuată de persoana impozabilă
         în interesul propriu al personalului său ori, în general, în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității economice.

      57      Este cert că angajatului îi revine alegerea naturii, a orei exacte sau a locului unde servește masa. Angajatorul nu intervine
         în aceste alegeri, angajatul având doar obligația să revină la locul său de muncă la orele convenite și să efectueze în acest
         loc munca sa obișnuită. În consecință, astfel cum a susținut Comisia în cursul ședinței, oferirea de mese angajaților are
         drept scop, în principiu, să răspundă unui interes propriu și este la alegerea personală a acestora din urmă în privința căruia
         angajatorul nu intervine. Din aceasta rezultă că, în împrejurări normale, prestările de servicii care constau în oferirea
         de mese cu titlu gratuit angajaților răspund unui interes propriu al acestora din urmă în sensul articolului 6 alineatul (2)
         din A șasea directivă.

      58      În schimb, în împrejurări speciale, interesul întreprinderii poate impune ca angajatorul însuși să asigure oferirea de mese
         (a se vedea, prin analogie cu transportul salariaților la locul de muncă asigurat de angajator, Hotărârea Fillibeck, citată
         anterior, punctele 29 și 30).

      59      Pe de o parte, Danfoss a precizat, fără a fi contrazisă de guvernul danez, că mesele în discuție, care reprezintă mai puțin
         de 1 % din mesele servite personalului, restul fiind furnizat cu titlu oneros, sunt exclusiv oferite în cadrul unor reuniuni
         ale angajaților veniți din mai multe state atunci când se deplasează la sediul întreprinderii. Astfel cum a susținut această
         societate în cursul ședinței, interesul întreprinderii de a procura mese și băuturi angajaților săi în contextul specific
         al unor reuniuni în cadrul întreprinderii constă în capacitatea de a organiza aceste mese în mod rațional și eficace, controlând
         cu cine, când și unde au loc aceste mese de prânz de lucru.

      60      Trebuie recunoscut că, pentru angajator, faptul de a asigura oferirea de mese angajaților săi permite, în special, să limiteze
         cauzele de întrerupere a reuniunilor. Astfel, faptul că doar angajatorul poate garanta continuitatea și buna derulare a reuniunilor
         poate să îl oblige să asigure oferirea de mese angajaților care participă la aceste reuniuni.

      61      Pe de altă parte, astfel cum a precizat Danfoss în cursul ședinței, mesele în discuție constau din sandviciuri și din mâncare
         rece, servite în sala de reuniune în cazul unor împrejurări speciale. Din aceste precizări rezultă că angajații nu pot alege
         nici locul, nici ora, nici natura meselor, angajatorul însuși fiind responsabil pentru această alegere.

      62      În astfel de împrejurări speciale, oferirea de mese angajaților de către angajator nu are ca scop să răspundă unui interes
         propriu al acestora din urmă și nu este efectuată în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității economice. Avantajul
         personal pe care angajații îl au din aceasta nu apare ca fiind decât accesoriu în raport cu interesul întreprinderii.

      63      În consecință, specificitățile proprii organizării întreprinderii constituie un indice conform căruia prestațiile care constau
         în mese oferite cu titlu gratuit angajaților nu sunt efectuate în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității economice.

      64      Cu toate acestea, revine instanței de trimitere să stabilească, în lumina elementelor de interpretare oferite de Curte, dacă
         specificitățile acțiunii principale cu care aceasta este sesizată impun, având în vedere nevoile societăților în discuție,
         ca angajatorul să asigure furnizarea de mese cu titlu gratuit partenerilor de afaceri și personalului cu ocazia desfășurării
         de reuniuni de lucru în cadrul acestor societăți.

      65      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a patra și la a cincea întrebare că articolul 6 alineatul
         (2) din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că această dispoziție, pe de o parte, nu vizează oferirea de mese
         cu titlu gratuit în cantinele întreprinderilor partenerilor de afaceri cu ocazia unor reuniuni care se desfășoară la sediile
         acestor întreprinderi, din moment ce rezultă din informații obiective – aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere
         ‑ că aceste mese sunt oferite în scopuri strict profesionale. Pe de altă parte, dispoziția menționată se referă în principiu
         la oferirea de mese cu titlu gratuit de o întreprindere personalului acesteia la sediile sale, cu excepția cazului – aspect
         care trebuie de asemenea stabilit de instanța de trimitere ‑ în care nevoile întreprinderii, precum aceea de a garanta continuitatea
         și buna desfășurare a reuniunilor de lucru, necesită ca oferirea de mese să fie asigurată de angajator.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      66      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      1)      Articolul 17 alineatul (6) al doilea paragraf din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea
            legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată:
            baza unitară de evaluare, trebuie interpretat în sensul că se opune aplicării de către un stat membru, ulterior intrării în
            vigoare a acestei directive, a unei nedeductibilități a taxei pe valoarea adăugată aferente intrărilor asupra cheltuielilor
            privind mesele oferite cu titlu gratuit de cantinele întreprinderilor partenerilor de afaceri și personalului cu ocazia unor
            reuniuni de lucru, deși, la momentul acestei intrări în vigoare, nedeductibilitatea menționată nu era efectiv aplicabilă cheltuielilor
            menționate, ca urmare a unei practici administrative potrivit căreia prestațiile furnizate de aceste cantine se impozitau
            la valoarea prețului lor de cost, calculat pe baza costurilor de producție, și anume a prețului materiilor prime, precum și
            a costurilor salariale aferente pregătirii și vânzării acestor alimente și băuturi, precum și administrării cantinelor, în
            schimbul dreptului de deducere integrală a TVA‑ului achitat anterior.
      2)      Articolul 6 alineatul (2) din A șasea directivă 77/388 trebuie interpretat în sensul că această dispoziție, pe de o parte,
            nu vizează oferirea de mese cu titlu gratuit în cantinele întreprinderilor partenerilor de afaceri cu ocazia unor reuniuni
            care se desfășoară la sediile acestor întreprinderi, din moment ce rezultă din informații obiective – aspect care trebuie
            verificat de instanța de trimitere ‑ că aceste mese sunt oferite în scopuri strict profesionale. Pe de altă parte, dispoziția
            menționată se referă în principiu la oferirea de mese cu titlu gratuit de o întreprindere personalului acesteia la sediile
            sale, cu excepția cazului – aspect care trebuie de asemenea stabilit de instanța de trimitere ‑ în care nevoile întreprinderii,
            precum aceea de a garanta continuitatea și buna desfășurare a reuniunilor de lucru, necesită ca oferirea de mese să fie asigurată
            de angajator.
      Semnături
      * Limba de procedură: daneza.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 3 iulie 1991. # AKZO Chemie BV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Articol 86. # Cauza C-62/86.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 25 mai 2004. # Distilleria F. Palma SpA, în lichidare, împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Regulamentul (CEE) nr. 822/87 - Regulamentul (CEE) nr. 1780/89 - Regulamentul (CEE) nr. 2710/93 - Regulamentul (CE) nr. 416/96 - Regulamentul (CEE) nr. 3390/90 - Forță majoră - Admisibilitate. # Cauza T-154/01.


Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 28 iunie 2005. # Dansk Rørindustri A/S (C-189/02 P), Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH și alții (C-202/02 P), KE KELIT Kunststoffwerk GmbH (C-205/02 P), LR af 1998 A/S (C-206/02 P), Brugg Rohrsysteme GmbH (C-207/02 P), LR af 1998 (Deutschland) GmbH (C-208/02 P) și ABB Asea Brown Boveri Ltd (C-213/02 P) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Concurență - Amenzi. # Cauze conexate C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P până la C-208/02 P și C-213/02 P.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 5 decembrie 2002. # Sykes Enterprises, Incorp. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-130/01.


Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 15 iulie 2014. # Grzegorz Łaszkiewicz împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-576/12.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 15 ianuarie 1997. # Syndicat français de l'express international, DHL international, Service CRIE și May Courier împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Acțiune în anulare. # Cauza T-77/95.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 9 noiembrie 2004. # Eva Vega Rodríguez împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Control jurisdicțional - Limite. # Cauze conexate T-285/02 și T-395/02.


Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 5 octombrie 2017.#Sirine Bent Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Ali împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive adoptate împotriva anumitor persoane și entități având în vedere situația din Tunisia – Înghețarea fondurilor – Acțiune în anulare – Admisibilitate – Temei juridic – Reincluderea numelui reclamantului întemeiată pe o nouă motivare – Obligația de motivare – Temei factual – Dreptul de proprietate – Proporționalitate.#Cauza T-149/15.