title: Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 9 aprilie 2014. # Pico Food GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare MILANÓWEK CREAM FUDGE - Mărcile naționale figurative anterioare reprezentând o vacă, Original Sahne Muh-Muhs HANDGESCHNITTEN HANDGEWICKELT și SAHNE TOFFEE LUXURY CREAM FUDGE - Motiv relativ de refuz - Lipsa riscului de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și articolul 76 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-623/11.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)
      9 aprilie 2014 (
            *1
         )
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare MILANÓWEK CREAM FUDGE — Mărcile naționale figurative anterioare reprezentând o vacă, Original Sahne Muh‑Muhs HANDGESCHNITTEN HANDGEWICKELT și SAHNE TOFFEE LUXURY CREAM FUDGE — Motiv relativ de refuz — Lipsa riscului de confuzie — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și articolul 76 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      În cauza T‑623/11,

         Pico Food GmbH, cu sediul în Tamm (Germania), reprezentată de M. Douglas, avocat,
      reclamantă,
      împotriva

         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnii M. Vuijst și P. Geroulakos, în calitate de agenți,
      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă în fața Tribunalului, fiind

         Bogumił Sobieraj, cu domiciliul în Milanówek (Polonia), reprezentat de O. Bischof, avocat,
      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 8 septembrie 2011 (cauza R 553/2010-1), privind o procedură de opoziție între Pico Food GmbH et Bogumił Sobieraj,
      TRIBUNALUL (Camera a doua),
      compus din domnii N. J. Forwood, președinte, F. Dehousse (raportor) și J. Schwarcz, judecători,
      grefier: doamna J. Weychert, administrator,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 noiembrie 2011,
      având în vedere memoriul în răspuns depus de OAPI la grefa Tribunalului la 3 aprilie 2012,
      având în vedere memoriul în răspuns al intervenientului depus la grefa Tribunalului la 30 martie 2012,
      având în vedere memoriul în replică depus la grefa Tribunalului la 21 august 2012,
      în urma ședinței din 15 octombrie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 31 octombrie 2007, intervenientul, domnul Bogumił Sobieraj, acționând în numele Zakład Przemysłu Cukierniczego Milanówek, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1)].

               2

               Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul figurativ următor:

               3

               Produsele pentru care a fost solicitată înregistrarea aparțin clasei 30 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor, din 15 iunie 1957, cu revizuirile și cu modificările ulterioare, și corespund următoarei descrieri: „[f]ructe învelite și glazurate în ciocolată, stafide învelite în ciocolată, alune învelite și glazurate în ciocolată, arahide învelite și glazurate în ciocolată, jeleuri de fructe, bomboane, produse de patiserie și dulciuri, în special bomboane, caramele, praline, ciocolată, bomboane de ciocolată, dulciuri cu glazură de ciocolată, batoane de ciocolată, napolitane, produse de patiserie, produse de patiserie cu glazură de ciocolată”.

               4

               Cererea de înregistrare a mărcii comunitare a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare nr. 22/2008 din 2 iunie 2008.

               5

               La 2 septembrie 2008, reclamanta, Pico Food GmbH, a formulat opoziție împotriva înregistrării mărcii solicitate pentru produsele menționate la punctul 3 de mai sus în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 41 din Regulamentul nr. 207/2009).

               6

               Opoziția era întemeiată în special pe următoarele mărci figurative (denumite în continuare, împreună, „mărcile anterioare”:

                        —

                        marca figurativă, depusă la 14 aprilie și înregistrată la 30 mai 2005 sub numărul 30522224 (denumită în continuare „prima marcă anterioară”), reprezentată în continuare:

                        —

                        marca figurativă, depusă la 20 aprilie și înregistrată la 8 iunie 2005 sub numărul 30523439 (denumită în continuare „a doua marcă anterioară”), reprezentată în continuare:

                        —

                        marca figurativă, depusă la 10 ianuarie și înregistrată la 5 februarie 2007 sub numărul 30700574 (denumită în continuare „a treia marcă anterioară”), reprezentată în continuare:

               7

               Mărcile anterioare au fost înregistrate în special pentru produse aparținând clasei 30 și care corespund următoarei descrieri: „batoane de ciocolată, produse din ciocolată; dulciuri, bomboane, caramele, în special preparate cu lapte, cu smântână și/sau cu unt”. Reclamanta și‑a limitat opoziția la aceste produse.

               8

               Opoziția se era întemeiată de asemenea pe alte mărci anterioare, înregistrate în Germania, apropiate de a doua marcă anterioară, deși cuprindeau motive diferite sau elemente verbale suplimentare.

               9

               Motivul invocat în susținerea opoziției era cel prevăzut la articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009].

               10

               Prin decizia din 12 februarie 2010, divizia de opoziție a OAPI a respins opoziția formulată de reclamantă.

               11

               La 9 aprilie 2010, reclamanta a formulat o cale de atac la OAPI împotriva deciziei diviziei de anulare, în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009.

               12

               Prin Decizia din 8 septembrie 2011 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera a doua de recurs a OAPI a respins calea de atac. Aceasta a considerat, în esență, că diferențele dintre semnele în conflict erau suficiente pentru evitarea oricărui risc de confuzie în speță, în pofida identității produselor în cauză și a renumelui eventual al primei și al celei de a doua mărci anterioare. Această concluzie ar fi aplicabilă, a fortiori, celorlalte mărci invocate în susținerea opoziției, care ar fi și mai diferite de marca solicitată.

         Concluziile părților

               13

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei atacate;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               14

               OAPI și intervenientul solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

               15

               În susținerea acțiunii, reclamanta invocă două motive. Primul motiv se întemeiază pe încălcarea articolului 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009. Al doilea motiv se întemeiază pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.

         Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009

               16

               Reclamanta contestă afirmația camerei de recurs, care figurează la punctul 27 din decizia atacată, potrivit căreia consumatorii din Uniunea Europeană, „inclusiv din Germania”, sunt obișnuiți să întâlnească mai multe mărci „care conțin o vacă” și, prin urmare, vor acorda mai puțină atenție acestui element. Pentru a ajunge la această concluzie, camera de recurs s‑ar fi referit la circa 30 de mărci comunitare invocate de intervenient care conțineau reprezentarea unei vaci pentru produse din clasa 30. Potrivit reclamantei, elementele invocate de intervenient în cursul procedurii nu dovedesc că mărcile vizate în decizia atacată sunt utilizate pentru produsele în cauză pe teritoriul relevant, și anume Germania. Prezumția camerei de recurs ar fi, așadar, incorectă. În stadiul memoriului său în replică, reclamanta adaugă că argumentul camerei de recurs potrivit căruia produsele respective sunt preparate în special cu lapte este inexact și nu este susținut de niciun element de probă.

               17

               OAPI și intervenientul contestă argumentele reclamantei.

               18

               Potrivit articolului 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, în cadrul unei proceduri privind motivele relative de respingere a înregistrării, examinarea de către OAPI este limitată la motivele invocate și la cererile introduse de părți.

               19

               Astfel, camera de recurs, atunci când se pronunță asupra unei căi de atac îndreptate împotriva unei decizii care pune capăt unei proceduri de opoziție, poate să își întemeieze deciziile numai pe motivele relative de respingere a înregistrării care au fost invocate de respectiva parte, precum și pe faptele sau pe probele aferente acestora prezentate de părți [Hotărârea Tribunalului din 22 iunie 2004, Ruiz‑Picasso și alții/OAPI – DaimlerChrysler (PICARO), T-185/02, Rec., p. II-1739, punctul 28 și jurisprudența citată]. Aceasta nu exclude însă luarea în considerare, pe lângă faptele prezentate explicit de părți în cursul procedurii de opoziție, a faptelor notorii (Hotărârea PICARO, citată anterior, punctul 29) și nici examinarea unei probleme de drept, chiar dacă nu a fost invocată de părți, în cazul în care soluționarea acestei probleme este necesară pentru a asigura o aplicare corectă a reglementărilor relevante [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 1 februarie 2005, SPAG/OAPI – Dann și Backer (HOOLIGAN), T-57/03, Rec., p. II-287, punctele 21, 32 și 33].

               20

               În speță, după cum rezultă din dosar, intervenientul a prezentat în fața OAPI documente referitoare la mai mult de 30 de mărci înscrise în registrul mărcilor comunitare pentru produse din clasa 30 care cuprindeau reprezentarea unei vaci. Reclamanta însăși a arătat, în observațiile prezentate în fața OAPI, că intervenientul a susținut astfel că reprezentarea unei vaci are un caracter distinctiv scăzut. Prin urmare, nimic nu permite să se considere că, în speță, examinarea efectuată de camera de recurs în această privință s‑ar fi limitat la motivele invocate și la cererile introduse de părți.

               21

               Faptul că reclamanta nu împărtășește concluziile pe care camera de recurs le‑a dedus din examinarea elementelor de fapt invocate de intervenient este o problemă de fond care nu poate fi invocată în cadrul examinării unui motiv întemeiat pe o încălcare a articolului 76 din Regulamentul nr. 207/2009 [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 mai 2013, DHL International/OAPI – Service Point Solutions (SERVICEPOINT), T‑218/10, nepublicată în Repertoriu, punctul 66].

               22

               În plus, trebuie precizat că invocarea de către camera de recurs a mărcilor vizate la punctul 20 de mai sus se adaugă argumentului, dezvoltat la punctul 26 din decizia atacată, potrivit căruia reprezentarea unei vaci este aluzivă în raport cu produsele respective. Acest din urmă argument nu poate fi repus în discuție prin intermediul primului motiv invocat de reclamantă.

               23

               În privința constatării efectuate de camera de recurs, potrivit căreia produsele în cauză pot fi preparate cu lapte sau cu produse lactate, aceasta rezultă dintr‑o simplă examinare a produselor menționate, care fac parte din cererile introduse de părți și din elementele factuale aflate la dispoziția camerei de recurs. Prin urmare, fără a fi necesară pronunțarea asupra caracterului tardiv al argumentelor invocate de reclamantă în această privință, nu se poate reține nicio încălcare a articolului 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 în ceea ce privește constatarea menționată. După cum s‑a arătat anterior, faptul că reclamanta nu împărtășește concluziile pe care camera de recurs le‑a dedus din examinarea elementelor factuale ale speței este o problemă de fond care nu poate fi invocată în cadrul examinării unui motiv întemeiat pe o încălcare a articolului 76 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009.

               24

               Rezultă din cele de mai sus că primul motiv invocat de reclamantă trebuie respins.

         Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009

               25

               În primul rând, reclamanta susține că, în speță, camera de recurs a săvârșit o eroare atunci când a considerat că barele verticale din mărcile anterioare erau gri. Tribunalul ar fi recunoscut că, atunci când marca este înregistrată în alb și negru, ea acoperă toate combinațiile de culori care sunt cuprinse în reprezentarea grafică. Prin urmare, în speță, semnele în conflict s‑ar baza pe culori identice. Similitudinea vizuală a semnelor menționate ar fi, așadar, mai ridicată decât a constatat camera de recurs. În plus, elementele figurative ale semnelor în conflict reprezentând o vacă ar fi foarte similare. Camera de recurs ar fi acordat prea multă importanță elementelor verbale ale acestor semne. În al doilea rând, reclamanta subliniază că similitudinea vizuală are o importanță mai mare în speță, ținând seama de modul de comercializare a produselor respective, și că nivelul de atenție a publicului relevant este sub medie. În al treilea rând, camera de recurs nu ar fi ținut seama de elementele invocate de reclamantă care urmăreau să dovedească faptul că mărcile anterioare ar fi dobândit un caracter distinctiv prin utilizare. În al patrulea rând, camera de recurs nu ar fi ținut seama de o decizie a unei instanțe germane cu privire la aceleași semne precum cele în conflict în speță. În al cincilea rând, reclamanta contestă, în stadiul memoriului său în replică, concluzia camerei de recurs potrivit căreia reprezentarea unei vaci ar fi descriptivă în raport cu produsele vizate de mărcile anterioare și, în special, pentru „dulciuri, bomboane, caramele”.

               26

               OAPI și intervenientul contestă argumentele reclamantei.

               27

               Potrivit articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, la opoziția titularului unei mărci anterioare, se respinge înregistrarea mărcii solicitate atunci când, din cauza identității sau a asemănării sale cu o marcă anterioară și din cauza identității sau a asemănării produselor sau serviciilor pe care le desemnează cele două mărci, există un risc de confuzie în percepția publicului de pe teritoriul în care este protejată marca anterioară. Riscul de confuzie include riscul de asociere cu marca anterioară. Pe de altă parte, în temeiul articolului 8 alineatul (2) litera (a) punctul (ii) din Regulamentul nr. 207/2009, prin mărci anterioare trebuie să se înțeleagă mărcile înregistrate într‑un stat membru a căror dată de depunere este anterioară celei a cererii de înregistrare a mărcii comunitare.

               28

               Potrivit unei jurisprudențe constante, constituie un risc de confuzie riscul ca publicul să creadă că produsele sau serviciile în cauză provin de la aceeași întreprindere sau de la întreprinderi legate din punct de vedere economic. Potrivit aceleiași jurisprudențe, riscul de confuzie trebuie apreciat în mod global, în funcție de percepția pe care o are publicul relevant asupra semnelor și asupra produselor sau a serviciilor în cauză și ținând seama de toți factorii relevanți din cauză, în special de interdependența dintre similitudinea semnelor și cea a produselor sau a serviciilor desemnate [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Laboratorios RTB/OAPI ‐ Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Rec., p. II-2821, punctele 30-33 și jurisprudența citată]. Astfel, un grad scăzut de similitudine între produsele sau serviciile desemnate poate fi compensat printr‑un grad ridicat de similitudine între mărci și invers [Hotărârea Curții din 13 septembrie 2007, Il Ponte Finanziaria/OAPI, C-234/06 P, Rep., p. I-7333, punctul 48, și Hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 2002, Matratzen Concord/OAPI – Hukla Germany (MATRATZEN), T-6/01, Rec., p. II-4335, punctul 25].

               29

               Pe de altă parte, aprecierea globală a riscului de confuzie trebuie să se întemeieze, în ceea ce privește similitudinea vizuală, fonetică sau conceptuală dintre semnele în conflict, pe impresia de ansamblu produsă de acestea, ținând seama în special de elementele lor distinctive și dominante. Percepția asupra mărcilor pe care o are consumatorul mediu al produselor sau al serviciilor în cauză joacă un rol determinant în aprecierea globală a riscului menționat. În această privință, consumatorul mediu percepe o marcă în mod normal ca pe un tot și nu face o examinare a diferitor detalii ale acesteia [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 decembrie 2011, Aktieselskabet af 21. november 2001/OAPI – Parfums Givenchy (only givenchy), T‑586/10, nepublicată în Repertoriu, punctul 20 și jurisprudența citată].

               30

               În vederea aprecierii globale a riscului de confuzie, consumatorul mediu al produselor respective este prezumat a fi normal informat și suficient de atent și de avizat. Pe de altă parte, trebuie să se țină seama de faptul că numai rareori consumatorul mediu are posibilitatea să compare în mod direct diferitele mărci, trebuind să se bazeze pe imaginea imperfectă a acestora pe care a păstrat‑o în memorie. Trebuie ținut seama și de faptul că nivelul de atenție a consumatorului mediu poate varia în funcție de categoria de produse sau de servicii în cauză [Hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 2002, Oberhauser/OAPI – Petit Liberto (Fifties), T-104/01, Rec., p. II-4359, punctul 28, și Hotărârea din 30 iunie 2004, BMI Bertollo/OAPI – Diesel (DIESELIT), T-186/02, Rec., p. II-1887, punctul 38].

               31

               În plus, riscul de confuzie este cu atât mai ridicat cu cât caracterul distinctiv al mărcii anterioare se dovedește a fi important. Astfel, mărcile care au un caracter distinctiv ridicat, fie intrinsec, fie datorită faptului că sunt cunoscute pe piață, se bucură de o protecție mai extinsă decât cele al căror caracter distinctiv este mai redus. Caracterul distinctiv al mărcii anterioare și în special renumele acesteia trebuie luate în considerare, așadar, pentru a aprecia dacă există un risc de confuzie [a se vedea Hotărârea Curții din 17 aprilie 2008, Ferrero Deutschland/OAPI, C‑108/07 P, nepublicată în Repertoriu, punctele 32 și 33 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 28 octombrie 2010, Farmeco/OAPI – Allergan (BOTUMAX), T‑131/09, nepublicată în Repertoriu, punctul 67].

               32

               În lumina considerentelor de mai sus, este necesar să se examineze aprecierea riscului de confuzie între semnele în conflict efectuată de camera de recurs.

               33

               În speță, mărcile anterioare sunt mărci înregistrate în Germania. Prin urmare, astfel cum a constatat camera de recurs la punctul 14 din decizia atacată, fără ca acest lucru să fie contestat de reclamantă, teritoriul relevant este Germania.

               34

               Pe de altă parte, după cum a arătat camera de recurs la punctul 15 din decizia atacată, produsele în cauză sunt produse de consum curent. Prin urmare, publicul relevant este constituit din consumatorul mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat. În această privință, este necesar să se respingă argumentele reclamantei potrivit cărora gradul de atenție a publicului relevant ar fi cu mult sub medie. Reclamanta arată că mărcile anterioare ar fi utilizate pentru bomboane și că, în acest context, ar fi cumpărate de consumator sub impulsul de moment. Or, trebuie precizat că semnele în conflict vizează alte produse decât bomboanele. Așadar, observația reclamantei nu ar putea avea ca obiect ansamblul produselor vizate de semnele în conflict. În plus, chiar presupunând că, în anumite împrejurări, consumatorul cumpără bomboane sub impulsul de moment, niciun element nu permite să se considere că această situație se va regăsi în mod sistematic. În sfârșit, simplul fapt că publicul relevant ar cumpăra sub impulsul de moment nu înseamnă însă că gradul de atenție a publicului menționat ar fi redus în raport cu atenția unui consumator mediu.

               35

               În primul rând, în ceea ce privește similitudinea produselor în cauză, se impune constatarea că, după cum a arătat în mod întemeiat camera de recurs la punctul 17 din decizia atacată, fără a fi contrazisă de părți cu privire la acest aspect, produsele din clasa 30 vizate în cererea de înregistrare a mărcii sunt identice cu cele vizate de mărcile anterioare.

               36

               În al doilea rând, în ceea ce privește similitudinea semnelor în conflict, trebuie amintit că aprecierea similitudinii dintre două mărci nu se poate limita la luarea în considerare numai a unei componente a unei mărci complexe și la compararea acesteia cu o altă marcă. Dimpotrivă, comparația trebuie să se facă prin examinarea mărcilor în cauză, apreciată fiecare ca întreg, ceea ce nu exclude faptul că impresia de ansamblu produsă în memoria publicului relevant de o marcă complexă poate să fie dominată, în anumite împrejurări, de una sau de mai multe dintre componentele sale (a se vedea Hotărârea Curții din 12 iunie 2007, OAPI/Shaker, C-334/05 P, Rep., p. I-4529, punctul 41 și jurisprudența citată). Aprecierea similitudinii se va putea face exclusiv pe baza elementului dominant numai dacă toate celelalte componente ale mărcii sunt neglijabile (Hotărârea Curții OAPI/Shaker, citată anterior, punctul 42, și Hotărârea Curții din 20 septembrie 2007, Nestlé/OAPI, C‑193/06 P, nepublicată în Repertoriu, punctul 42). Această situație s‑ar putea regăsi în special atunci când această componentă poate domina prin ea însăși imaginea mărcii respective, pe care publicul relevant o păstrează în memorie, astfel încât toate celelalte componente ale mărcii sunt neglijabile în impresia de ansamblu produsă de aceasta (Hotărârea Nestlé/OAPI, citată anterior, punctul 43).

               37

               În primul rând, pe plan vizual, trebuie respinse argumentele reclamantei potrivit cărora înregistrarea unei mărci „în alb și negru” ar acoperi „toate combinațiile de culori care sunt cuprinse în reprezentarea grafică” și că, „[p]rin urmare, [reclamanta] poate solicita protecția oricărei combinații de benzi verticale compusă din benzi albe și din benzi colorate, indiferent dacă acestea sunt negre, portocalii sau galbene”. Reclamanta ajunge la concluzia că „mărcile [în cauză] trebuie să fie considerate ca acoperind aceleași culori”.

               38

               Astfel, nu a fost depus la dosar niciun element care ar permite să se considere că mărcile anterioare ar fi fost înregistrate cu desemnarea unei culori în special, ceea ce reclamanta a confirmat în ședință. În această privință, faptul că o marcă este înregistrată într‑o anumită culoare sau, dimpotrivă, nu desemnează nicio culoare în special nu poate fi considerat ca un element cu totul neglijabil în ochii consumatorilor [a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 18 iulie 2013, Specsavers International Healthcare și alții, C‑252/12, punctul 37; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 17 ianuarie 2012, Hell Energy Magyarország/OAPI – Hansa Mineralbrunnen (HELL), T‑522/10, nepublicată în Repertoriu, punctele 49 și 50, și Hotărârea Tribunalului din 24 ianuarie 2012, El Corte Inglés/OAPI – Ruan (B), T‑593/10, nepublicată în Repertoriu, punctul 29]. Trebuie amintit de asemenea că comparația trebuie să se efectueze între semne astfel cum au fost înregistrate sau astfel cum figurează în cererea de înregistrare [Hotărârea Tribunalului din 8 decembrie 2005, Castellblanch/OAPI – Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH), T-29/04, Rec., p. II-5309, punctul 57].

               39

               În ceea ce privește Hotărârea Tribunalului din 18 iunie 2009, LIBRO/OAPI – Causley (LiBRO) (T‑418/07, nepublicată în Repertoriu), menționată de reclamantă în memoriul în replică, în care se arată că, „în măsura în care o marcă anterioară nu desemnează nicio culoare în special, protecția sa se extinde și la combinații de culori” (punctul 65), aceasta poate fi interpretată în sensul că, atunci când o marcă comunitară nu este înregistrată pentru o culoare în special, titularul mărcii poate să o utilizeze într‑o culoare sau într‑o asociație de culori și poate să obțină, eventual, protecție conform textelor relevante aplicabile, în special în cazul în care această culoare sau această asociație de culori a devenit, în percepția unei părți importante a publicului, asociată cu această marcă anterioară prin utilizarea de către titularul său (a se vedea în acest sens Hotărârea Specsavers International Healthcare și alții, punctul 38 de mai sus, punctul 41). Aceasta nu poate însemna însă, contrar celor susținute de reclamantă în concluziile sale, că înregistrarea unei mărci care nu desemnează nicio culoare în special ar acoperi „toate combinațiile de culori care sunt cuprinse în reprezentarea grafică”.

               40

               Prin urmare, camera de recurs nu a săvârșit o eroare atunci când a constatat, în speță, că o diferență între marca solicitată și prima și a doua marcă anterioară consta în faptul că marca solicitată era constituită, în parte, dintr‑un fond galben cu benzi verticale albe. În plus, benzile care figurează în prima și în a doua marcă anterioară sunt dispuse vertical, dar și, pentru una dintre ele, orizontal, după cum a precizat în mod corect camera de recurs. A treia marcă anterioară prezintă totodată, în această privință, și unele diferențe importante față de marca solicitată, întrucât cuprinde numai patru benzi verticale, două benzi fiind plasate de fiecare parte a elementului figurativ al semnului în cauză.

               41

               În plus, trebuie precizat că semnele în conflict se deosebesc totodată din punct de vedere vizual prin faptul că marca solicitată conține două cadre, dintre care unul conține reprezentarea figurativă a unei vaci, iar celălalt conține elementele verbale „zpc ® milanówek”. În ceea ce privește cadrul care conține reprezentarea figurativă a unei vaci, acesta se deosebește, prin forma sa, de cadrele utilizate în mărcile anterioare. El este însoțit totodată de patru ornamente, după cum a constatat în mod corect camera de recurs. În ceea ce privește cadrul care conține elementele verbale „zpc ® milanówek”, el se suprapune celui care conține reprezentarea figurativă a unei vaci. Ca urmare a acestui fapt, percepția vizuală a cadrului care conține elementele verbale „zpc ® milanówek” este mai accentuată.

               42

               Pe de altă parte, semnele în conflict se deosebesc prin faptul că marca solicitată cuprinde elementele verbale „milanówek”, „zpc ® milanówek” și „cream fudge”, care nu se regăsesc în mărcile anterioare, cu excepția expresiei „cream fudge” în ceea ce privește a treia marcă anterioară. Trebuie amintit, în această privință, că, atunci când o marcă este compusă din elemente verbale și figurative, cele dintâi sunt, în principiu, mai distinctive decât celelalte, întrucât consumatorul mediu se va referi mai ușor la produsul în cauză citându‑i denumirea decât descriind elementul figurativ al mărcii [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 2 februarie 2011, Oyster Cosmetics/OAPI – Kadabell (Oyster cosmetics), T‑437/09, nepublicată în Repertoriu, punctul 36 și jurisprudența citată]. În ceea ce privește expresia „cream fudge”, care se regăsește de asemenea în a treia marcă anterioară, trebuie precizat că această din urmă marcă prezintă, pe de altă parte, în raport du marca solicitată, mari diferențe pe plan vizual, după cum s‑a arătat la punctul 40 de mai sus. Aceasta mai conține, în plus, și alte elemente verbale care nu se regăsesc în marca solicitată, și anume expresia „sahne toffee” și termenul „luxury”.

               43

               În sfârșit, este cu siguranță exact faptul că semnele în conflict prezintă o anumită similitudine vizuală ca urmare a prezenței comune a unui element figurativ reprezentând o vacă. În această privință, trebuie constatat, asemenea camerei de recurs, că reprezentarea unei vaci în semnele în conflict prezintă ușoare diferențe, chiar dacă, după cum subliniază reclamanta, în esență, în concluziile sale, și fără a fi necesară pronunțarea asupra admisibilității elementelor factuale pe care le‑a invocat în această privință, ușoarele diferențe dintre elementele figurative în cauză nu sunt de natură să modifice faptul că consumatorul va păstra în memorie imaginea unei vaci [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 18 mai 2011, Glenton España/OAPI – Polo/Lauren (POLO SANTA MARIA), T‑376/09, nepublicată în Repertoriu, punctul 33].

               44

               Cu toate acestea, după cum a arătat în mod corect camera de recurs la punctul 26 din decizia atacată, reprezentarea unei vaci prezintă, în speță, un caracter aluziv în ceea ce privește produsele în cauză. Acest element are, în speță, un caracter distinctiv scăzut. Reclamanta contestă, în stadiul memoriului său în replică, concluzia camerei de recurs în această privință, în special în legătură cu „dulciuri[le], bomboane[le], caramele[le]” vizate de mărcile anterioare. Fără a fi necesară pronunțarea asupra tardivității argumentului invocat de reclamantă, trebuie constatat că acesta este nefondat. În ceea ce privește produsele vizate în cererea de înregistrare a mărcii, reclamanta nu a invocat niciun argument specific care să permită repunerea în discuție a concluziei camerei de recurs. În ceea ce privește produsele vizate de mărcile anterioare, care fac mai precis obiectul argumentelor reclamantei, pe lângă faptul că batoanele de ciocolată și produsele din ciocolată pot fi preparate cu lapte sau cu produse lactate, descrierea produselor vizate de mărcile menționate cuprinde, în ceea ce privește în special dulciurile, bomboanele și caramelele evidențiate de reclamantă în concluziile sale, mențiunea următoare: „în special preparate cu lapte, cu smântână și/sau cu unt”. Rezultă că, spre deosebire de ceea ce susține reclamanta, în esență, în concluziile sale, dulciurile, bomboanele și caramelele vizate de mărcile anterioare pot fi preparate cu lapte sau cu produse lactate. Această apreciere este de altfel confirmată de o declarație sub jurământ furnizată în anexa la cererea introductivă, în care se precizează că respectivele caramele produse de reclamantă conțin smântână, unt și lapte. Așadar, camera de recurs nu a săvârșit o eroare în această privință. Ținând seama de această concluzie, nu mai este necesar să se stabilească dacă, în speță, camera de recurs a săvârșit o eroare atunci când a considerat, pe baza elementelor invocate de intervenient în fața OAPI, că consumatorii din Uniune, inclusiv cei din Germania, ar fi obișnuiți să întâlnească mărci care conțin reprezentarea unei vaci pentru produse din clasa 30. Astfel, presupunând că, în această privință, camera de recurs ar fi săvârșit o eroare, acest lucru nu ar afecta concluzia potrivit căreia reprezentarea unei vaci prezintă, în speță, un caracter aluziv în raport cu produsele respective.

               45

               Invocarea, de către reclamantă, a unei decizii a diviziei de opoziție a OAPI referitoare la alt semn care cuprinde reprezentarea unei vaci nu poate repune în cauză concluzia camerei de recurs în speță. Astfel și fără a fi necesară pronunțarea asupra argumentelor OAPI în sensul de a se declara inadmisibil acest argument, trebuie amintit că deciziile pe care camerele de recurs sunt învestite să le adopte în temeiul Regulamentului nr. 207/2009 privind înregistrarea unui semn ca marcă comunitară fac parte din exercitarea unei competențe acordate, iar nu a unei puteri discreționare. Prin urmare, legalitatea deciziilor camerelor de recurs trebuie evaluată numai pe baza acestui regulament, astfel cum este acesta interpretat de instanța comunitară, iar nu pe baza practicii decizionale anterioare acestora [Hotărârea Curții din 26 aprilie 2007, Alcon/OAPI, C-412/05 P, Rep., p. I-3569, punctul 65, și Hotărârea Tribunalului din 2 mai 2012, Universal Display/OAPI (UniversalPHOLED), T‑435/11, nepublicată în Repertoriu, punctul 37]. Pe de altă parte, presupunând că, prin argumentele sale, reclamanta invocă, de fapt, o încălcare a principiilor egalității de tratament sau bunei administrări, trebuie amintit că respectarea acestor principii trebuie conciliată cu respectarea principiului legalității (Hotărârea Curții din 10 martie 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/OAPI, C-51/10 P, Rep., p. I-1541, punctul 75). În rest, pentru motive de securitate juridică și de bună administrare, examinarea oricărei cereri de înregistrare trebuie să fie strictă și completă și să aibă loc în fiecare caz concret (Hotărârea Agencja Wydawnicza Technopol/OAPI, citată anterior, punctul 77). În speță, trebuie precizat că reprezentarea grafică a vacii în precedentul invocat de reclamantă era net diferită de cea din speță. În plus, particularitățile legate de reprezentarea grafică a acestei vaci au determinat divizia de opoziție să conchidă că acel element figurativ prezenta, în acel caz, un caracter distinctiv incontestabil. Or, în speță, este suficient să se constate că elementele figurative reprezentând o vacă nu conțin nicio particularitate care să le poată conferi un caracter distinctiv incontestabil sau de natură să atenueze faptul că aceste elemente prezintă un caracter aluziv în privința produselor respective.

               46

               Ținând seama de toate aceste elemente, camera de recurs nu a săvârșit o eroare atunci când a considerat, în esență, că, chiar dacă semnele în conflict aveau în comun o anumită similitudine ținând seama în special de prezența unui element figurativ reprezentând o vacă, semnele menționate cuprindeau pe plan vizual diferențe importante.

               47

               În al doilea rând, pe plan fonetic, camera de recurs a arătat în mod corect că marca solicitată nu are niciun element verbal în comun cu prima și cu a doua marcă anterioară. Cu privire la a treia marcă anterioară, camera de recurs a arătat în mod corect că are în comun cu marca solicitată doar expresia „cream fudge”, dar că se deosebește întrucât conține alte elemente verbale necuprinse în marca solicitată, și anume expresia „sahne toffee” și termenul „luxury”. De asemenea, marca solicitată conține elemente verbale care nu se regăsesc în a treia marcă anterioară, respectiv „milanówek” și „zpc ® milanówek”. Reclamanta nu contestă constatările camerei de recurs în această privință. Cu toate acestea, reclamanta susține că, având în vedere că prima marcă anterioară nu cuprinde niciun element verbal, orice comparație pe plan fonetic ar fi imposibilă. Or, este suficient să se constate că există pe plan fonetic o diferență care rezultă, cel puțin, din faptul că marca respectivă, care face obiectul cererii de înregistrare, poate fi exprimată oral prin enunțarea elementelor sale verbale. În plus, presupunând că nu este posibilă o comparație pe plan fonetic, acest lucru nu ar permite să se conchidă că cele două mărci în cauză prezintă similitudini în această privință.

               48

               În al treilea rând, pe plan conceptual, camera de recurs, după ce a amintit că semnele în conflict au în comun un element figurativ reprezentând o vacă, a arătat în mod corect că marca solicitată conține, în plus, elementul verbal „milanówek”, reprodus de două ori, dintre care o dată vizibil în mod clar. După cum a arătat camera de recurs, acest element este numele unui oraș din Polonia. Prin urmare, publicul relevant fie va cunoaște numele acestui oraș, fie va considera că este vorba despre un termen inventat. În aceste condiții, nimic nu permite să se considere că respectiva cameră de recurs ar fi săvârșit o eroare atunci când a reținut că similitudinile dintre semnele în conflict nu sunt suficiente pentru a se conchide în sensul unei similitudini conceptuale. Reclamanta nu contestă concluzia camerei de recurs în această privință. Cu toate acestea, reclamanta susține, în stadiul memoriului său în replică, faptul că, având în vedere că prima marcă anterioară nu cuprinde niciun element verbal, orice comparație pe plan conceptual ar fi imposibilă. Or, fără a fi necesară pronunțarea asupra caracterului tardiv al argumentului invocat de reclamantă în această privință, acesta este vădit nefondat, din moment ce o marcă figurativă poate avea o semnificație conceptuală pentru publicul relevant, chiar dacă nu cuprinde niciun element verbal.

               49

               În al treilea rând, în ceea ce privește riscul de confuzie, trebuie precizat, mai întâi că, spre deosebire de ceea ce susține, în esență, OAPI în concluziile sale, camera de recurs nu a considerat că semnele în conflict erau în ansamblu diferite, din moment ce a procedat, la punctele 35-37 din decizia atacată, la aprecierea riscului de confuzie.

               50

               Apoi, trebuie amintit că, după cum tocmai s‑a stabilit, semnele în conflict cuprind diferențe importante. În această privință, chiar presupunând, după cum susține reclamanta, că similitudinea vizuală are o mai mare importanță în speță, ținând seama de modul de comercializare a produselor respective, acest lucru nu are niciun efect asupra împrejurării, evidențiate anterior, că semnele în conflict prezintă diferențe importante pe plan vizual.

               51

               Prin urmare, chiar presupunând că, după cum susține reclamanta, mărcile anterioare beneficiază de un caracter distinctiv mai ridicat prin utilizarea pe teritoriul relevant, camera de recurs nu a săvârșit o eroare atunci când a considerat, în speță, că nu exista un risc de confuzie pentru publicul relevant, și aceasta în pofida identității produselor în cauză. Trebuie precizat că, spre deosebire de ceea ce susține reclamanta în concluziile sale, camera de recurs a ținut seama de faptul că mărcile anterioare puteau, eventual, să fi dobândit un caracter distinctiv mai ridicat prin utilizarea pe teritoriul relevant. Camera de recurs a considerat însă, în mod corect după cum tocmai s‑a conchis, că această împrejurare eventuală nu ar permite să se conchidă în sensul unui risc de confuzie în speță. În această privință, trebuie precizat că, spre deosebire de ceea ce pare să sugereze reclamanta în concluziile sale, există o diferență între faptul de a considera, în cadrul comparării semnelor, că unul dintre elementele constitutive ale unei mărci complexe dispune de un caracter distinctiv scăzut și faptul de a considera, în cadrul aprecierii globale a riscului de confuzie, că o marcă anterioară ar beneficia sau nu ar beneficia de un caracter distinctiv mai ridicat prin utilizare.

               52

               În sfârșit, camera de recurs nu a săvârșit o eroare atunci când a considerat că nu există, cu atât mai mult, un risc de confuzie cu celelalte mărci naționale anterioare invocate în susținerea opoziției, având în vedere că acestea se deosebesc și mai mult de marca solicitată.

               53

               Celelalte argumente invocate de reclamantă nu pot repune în discuție această concluzie.

               54

               În special, în ceea ce privește faptul că o instanță regională germană ar fi pronunțat o decizie având ca obiect aceleași semne în conflict, iar camera de recurs nu ar fi ținut seama de acest lucru, este suficient să se amintească împrejurarea că regimul comunitar al mărcilor este autonom și că, prin urmare, OAPI nu este ținut de înregistrările naționale [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 iunie 2004, Norma Lebensmittelfilialbetrieb/OAPI (Mehr für Ihr Geld), T-281/02, Rec., p. II-1915, punctul 35, și Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, DeTeMedien/OAPI (suchen.de), T‑117/06, nepublicată în Repertoriu, punctul 45 și jurisprudența citată]. De altfel, reclamanta însăși a arătat în expunerea de motive în fața camerei de recurs că OAPI nu era ținut de decizia în cauză. Reclamanta s‑a limitat să arate că această decizie constituie o indicație în sensul existenței unui risc de confuzie în speță. În plus, rezultă din ansamblul deciziei atacate că respectiva cameră și‑a însușit analiza diviziei de opoziție. Or, divizia de opoziție constatase deja că OAPI nu era ținut de decizia în cauză, invocând tocmai Hotărârea Mehr für Ihr Geld, citată anterior. Ținând seama de toate aceste elemente, nu se poate reproșa camerei de recurs că nu a menționat expres decizia în cauză în decizia atacată.

               55

               Având în vedere toate aceste elemente, al doilea motiv invocat de reclamantă trebuie respins și, prin urmare, trebuie respinsă acțiunea în totalitate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               56

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.

               57

               Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor OAPI și ale intervenientului.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a doua)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Obligă Pico Food GmbH la plata cheltuielilor de judecată.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 aprilie 2014.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 12 septembrie 2007. # Philippe Combescot împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari - Respingerea candidaturii - Acțiune în anulare - Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-250/04.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)
      12 septembrie 2007
      Cauza T‑250/04
      Philippe Combescot
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Funcționari – Ocuparea unui post de șef de delegație în Columbia – Respingerea candidaturii – Acțiune în anulare – Lipsa interesului de a exercita acțiunea – Acțiune în despăgubire”
      Obiectul: Acțiune având ca obiect, pe de o parte, recunoașterea nelegalității deciziei prin care reclamantul a fost exclus din concursul
         pentru atribuirea postului de șef al delegației din Columbia, anularea procedurii respectivului concurs și anularea deciziei
         de atribuire a postului vizat și, pe de altă parte, plata unei indemnizații pentru repararea prejudiciilor pe care reclamantul
         pretinde că le‑a suferit

      Decizia: Comisia este obligată la plata către reclamant, domnul Philippe Combescot, a sumei de 3 000 de euro cu titlu de daune interese.
         Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor. Comisia suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, jumătate din
         cheltuielile de judecată efectuate de reclamant. Reclamantul suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Procedură – Reprezentarea părților
      2.      Funcționari – Acțiune – Interesul de a exercita acțiunea
      (Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
      3.      Funcționari – Acțiune – Cerere de despăgubiri legată de o acțiune în anulare
      (Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
      4.      Funcționari – Post vacant – Ocupare prin concurs intern
      5.      Funcționari – Post vacant – Examinare comparativă a meritelor candidaților
      [Statutul funcționarilor, art. 29 alin. (1)]
      6.      Funcționari – Răspundere extracontractuală a instituțiilor – Condiții
      1.      Normele procedurale aplicabile în fața Tribunalului nu se opun ca una dintre părți să dețină un mandat unic care să acopere
         mai multe cauze în fața acestuia în care intenționează să participe și, prin urmare, ca un unic mandat să fie depus de reprezentantul
         respectiv în contextul mai multor acțiuni.

      (a se vedea punctul 19)
      2.      Pentru ca un funcționar pensionar să poată formula o acțiune în anularea unei decizii a autorității împuternicite să facă
         numiri trebuie ca acesta să păstreze un interes personal pentru anularea deciziei atacate.

      Nu aceasta este situația atunci când acțiunea urmărește anularea unei decizii prin care este exclus dintr‑un concurs pentru
         atribuirea unui post pe care nu îl mai poate pretinde din cauză că a fost pensionat și i s‑a admis să beneficieze de o pensie
         de invaliditate permanentă și totală după depunerea acțiunii.

      Cu toate acestea, persoana interesată păstrează un interes să solicite pronunțarea unei hotărâri cu privire la legalitatea
         deciziei de excludere în cadrul unei cereri prin care urmărește repararea prejudiciului profesional, fizic și moral pe care
         apreciază că l‑a suferit din cauza comportamentului instituției vizate.

      (a se vedea punctele 28, 29 și 33)
      Trimitere la: Tribunal 13 decembrie 1990, Moritz/Comisia, T‑20/89, Rec., p. II‑769, punctul 18; Tribunal 15 februarie 1995,
         Moat/Comisia, T‑112/94, RecFP, p. I‑A‑37 și II‑135, punctul 26; Tribunal 29 mai 1997, Contargyris/Consiliul, T‑6/96, RecFP,
         p. I‑A‑119 și II‑357, punctul 32

      3.      Norma jurisprudențială potrivit căreia inadmisibilitatea unei cereri de anulare o determină pe cea a cererii de despăgubiri,
         strâns legată de cererea de anulare, are ca obiect în mod expres evitarea situației în care un funcționar care nu a atacat
         în timp util o decizie care îl lezează a autorității împuternicite să facă numiri ocolește această decădere formulând o acțiune
         în răspundere întemeiată pe pretinsa nelegalitate a acestei decizii.

      Prin urmare, această normă nu este aplicabilă în cazul unui funcționar care a atacat în termen cu o acțiune în anulare o decizie
         de excludere dintr‑un concurs intern atunci când numai după depunerea acțiunii cererea de anulare a devenit inadmisibilă dintr‑un
         motiv independent de voința reclamantului, mai exact pensionarea sa. Astfel, declararea admisibilității cererii de despăgubiri
         nu are consecința de a permite reclamantului să ocolească o decădere determinată de faptul că nu ar fi solicitat în termen
         anularea actului despre care susține că este nelegal.

      (a se vedea punctele 38-40)
      Trimitere la: Curte 15 decembrie 1966, Schreckenberg/Comisia, 59/65, Rec., p. 785, 797; Curte 12 decembrie 1967, Collignon/Comisia,
         4/67, Rec., p. 469, 480; Curte 22 octombrie 1975, Meyer‑Burckhardt/Comisia, 9/75, Rec., p. 1171, punctul 11; Curte 7 octombrie
         1987, Schina/Comisia, 401/85, Rec., p. 3911, punctele 10 și 13; Curte 14 februarie 1989, Bossi/Comisia, 346/87, Rec., p. 303,
         punctele 31 și 34; Tribunal 6 aprilie 2006, Camós Grau/Comisia, T‑309/03, Rec., p. II‑1173, punctul 76

      4.      Comunicări adresate personalului care nu constituie directive interne pe care o instituție este obligată să le respecte, ci
         numai documente pregătitoare, consultative sau orientative, lipsite de valoare obligatorie, nu pot fi invocate de instituție
         pentru a justifica aplicarea în privința unui funcționar a unei cerințe care este menționată în acestea pentru a participa
         la un concurs intern.

      Din această cauză, este nelegală o decizie prin care un funcționar este exclus dintr‑un concurs intern pentru atribuirea unui
         post de conducere intermediar, care se întemeiază pe nerespectarea unei cerințe cuprinse într‑un document intern pregătitor,
         dar care nu este prevăzută în cadrul de reglementare aplicabil sau în anunțul pentru ocuparea unui post vacant.

      (a se vedea punctele 59, 64 și 66)
      5.      Autorității împuternicite să facă numiri îi revine sarcina să aprecieze dacă un candidat îndeplinește condițiile impuse în
         anunțul pentru ocuparea unui post vacant și această apreciere nu poate fi pusă în discuție decât în cazul unei erori vădite.
         Atunci când un anunț pentru ocuparea unui post vacant impune candidaților o experiență profesională suplimentară în domenii
         aflate în legătură cu postul care trebuie ocupat, autorității împuternicite să facă numiri îi revine sarcina să aprecieze
         dacă experiența suplimentară este adecvată postului în cauză.

      (a se vedea punctul 71)
      Trimitere la: Curte 4 iulie 1989, Kerzmann/Curtea de Conturi, 198/87, Rec., p. 2083
      6.      Angajarea răspunderii extracontractuale a Comunității presupune, pe lângă nelegalitatea comportamentului reproșat instituțiilor,
         existența unui prejudiciu real suferit de reclamant, precum și a unei legături de cauzalitate între comportament și prejudiciul
         invocat.

      Pentru a admite o astfel de legătură trebuie, în principiu, să se facă dovada unei relații directe și sigure de la cauză la
         efect între comportamentul culpabil al instituției comunitare vizate și prejudiciul invocat.

      În contextul special al unui concurs, gradul de certitudine al legăturii de cauzalitate este atins atunci când comportamentul
         culpabil al instituției comunitare a lipsit cu certitudine o persoană nu neapărat de atribuirea postului în cauză, la care
         persoana interesată nu va putea niciodată să facă dovada că a avut dreptul, ci de o șansă serioasă de a fi numit, având drept
         consecință pentru persoana interesată un prejudiciu material constând într‑o pierdere la nivelul veniturilor. Atunci când
         se dovedește extrem de probabil, în împrejurările din speță, că respectarea legalității ar fi condus instituția comunitară
         vizată la atribuirea postului în favoarea persoanei interesate, incertitudinea teoretică rămasă cu privire la finalul pe care
         l‑ar fi putut avea o procedură desfășurată legal nu poate împiedica repararea prejudiciului material real suferit de acesta
         din cauză că a fost eliminat din concursul pentru postul pe care ar fi avut toate șansele să îl primească.

      (a se vedea punctele 92, 95 și 96)
      Trimitere la: Tribunal 9 februarie 1994, Latham/Comisia, T‑82/91, RecFP, p. I‑A‑15 și II‑61, punctul 72; Tribunal 24 aprilie
         2001, Pierard/Comisia, T‑172/00, RecFP, p. I‑A‑91 și II‑429, punctul 34; Tribunal 5 octombrie 2004, Sanders și alții/Comisia,
         T‑45/01, Rec., p. II‑3315, punctele 149 și 150; Tribunal 5 octombrie 2004, Eagle și alții/Comisia, T‑144/02, Rec., p. II‑3381,
         punctele 148 și 149; Tribunal 9 noiembrie 2004, Montalto/Consiliul, T‑116/03, RecFP, p. I‑A‑339 și II‑1541, punctul 125


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 11 octombrie 2007.#Republica Elenă împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Recurs - FEOGA - Cheltuieli excluse de la finanțare pentru neconformitate cu regulile comunitare.#Cauza C-332/06 P.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 11 octombrie 2007 – Republica Elenă/Comisia Comunităților Europene
      (Cauza C‑332/06 P)
      „Recurs – FEOGA – Cheltuieli excluse de la finanțare pentru neconformitate cu regulile comunitare”
      1.                     Agricultură – FEOGA – Închiderea conturilor [Regulamentul nr. 729/70 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul
            nr. 1287/95, art. 5 alin. (2) lit. (c) al cincilea paragraf, și Regulamentul nr. 1258/1999 al Consiliului, art. 7 alin. (4)
            lit. (a); Regulamentul nr. 1663/95 al Comisiei, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2245/1999, art. 8 alin. (1)
            primul paragraf] (a se vedea punctele 46-48 și 52)
      2.                     Recurs – Motive – Control efectuat de Curte cu privire la calificarea juridică a faptelor – Admisibilitate (art. 225 CE) (a
            se vedea punctul 59)
      Obiectul

               Recurs formulat împotriva hotărârii Tribunalului de Primă Instanță (Camera a doua) din 20 iunie 2006, Grecia/Comisia (T‑251/04),
                  prin care Tribunalul a respins o acțiune în anularea Deciziei 2004/457/CE a Comisiei din 29 aprilie 2004 privind excluderea
                  de la finanțarea comunitară a anumitor cheltuieli efectuate de statele membre în cadrului Fondului european de orientare și
                  de garantare agricolă (FEOGA), Secțiunea garantare [notificată cu nr. C(2004)1706] (JO L 156, p. 48)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge recursul.

                  2)

                  	Obligă Republica Elenă la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 21 iunie 2007. # Stichting ROM-projecten împotriva Staatssecretaris van Economische Zaken. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Țările de Jos. # Fonduri structurale - Restituirea unui ajutor comunitar în caz de nereguli - Lipsa publicării și a comunicării condițiilor de acordare a ajutorului - Necunoașterea beneficiarului - Bună credință - Securitate juridică - Efectivitate - Articolul 10 CE. # Cauza C-158/06.

text:
      Cauza C‑158/06
      Stichting ROM‑projecten
      împotriva
      Staatssecretaris van Economische Zaken
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Fonduri structurale — Restituirea unui ajutor comunitar în caz de nereguli — Lipsa publicării și a comunicării condițiilor de acordare a ajutorului — Necunoașterea beneficiarului — Bună‑credință — Securitate juridică — Efectivitate — Articolul 10 CE”
      Sumarul hotărârii
      1.        Coeziune economică și socială — Intervenții structurale — Finanțare comunitară — Sprijin financiar plătit necuvenit ca urmare
            a unei neglijențe a autorităților naționale
      (art. 10 CE)
      2.        Coeziune economică și socială — Intervenții structurale — Finanțare comunitară — Sprijin financiar plătit necuvenit
      1.        Principiul securității juridice impune ca o reglementare comunitară să permită celor interesați să cunoască cu exactitate
         întinderea obligațiilor care le sunt impuse. Într‑adevăr, justițiabilii trebuie să aibă posibilitatea să își cunoască în mod
         neechivoc drepturile și obligațiile și să procedeze în consecință. Acest imperativ al securității juridice se impune cu o
         rigoare deosebită în cazul în care o reglementare poate avea implicații financiare.

      În acest context, atunci când condițiile de acordare a unui sprijin financiar oferit de Comunitate unui stat membru sunt enunțate
         în decizia de acordare, dar nu au fost nici publicate, nici comunicate de acest stat membru beneficiarului final al sprijinului,
         dreptul comunitar nu se opune aplicării principiului securității juridice în sensul împiedicării restituirii de către acest
         beneficiar a sumelor plătite necuvenit, cu condiția să fie constatată buna‑credință a beneficiarului menționat. Într‑un astfel
         de caz, interesul Comunității referitor la recuperarea acestor sume trebuie luat totuși în considerare. Astfel, atunci când
         nerestituirea sprijinului de către beneficiar este cauzată de o neglijență a autorităților naționale, statul membru respectiv
         poate să răspundă financiar pentru sumele nerecuperate, astfel cum rezultă din principiul cooperării prevăzut la articolul
         10 CE, pentru ca dreptul Comunității de a obține restituirea sprijinului să fie efectiv.

      (a se vedea punctele 25, 26 și 32-34 și dispozitivul)
      2.        Atunci când condițiile de acordare a unui sprijin financiar oferit de Comunitate unui stat membru sunt enunțate în decizia
         de acordare, dar nu au fost nici publicate, nici comunicate de acest stat membru beneficiarului final al sprijinului, dreptul
         comunitar nu se opune aplicării principiului securității juridice în sensul împiedicării restituirii de către acest beneficiar
         a sumelor plătite necuvenit, cu condiția să fie constatată buna‑credință a beneficiarului menționat. Într‑un astfel de caz,
         statul membru respectiv poate să răspundă financiar pentru sumele nerecuperate pentru ca dreptul Comunității de a obține restituirea
         sprijinului să fie efectiv.

      (a se vedea punctul 34 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      21 iunie 2007(*)

      „Fonduri structurale – Restituirea unui ajutor comunitar în caz de nereguli – Lipsa publicării și a comunicării condițiilor de acordare a ajutorului – Necunoașterea beneficiarului – Bună‑credință – Securitate juridică – Efectivitate – Articolul 10 CE”
      În cauza C‑158/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de College van
         Beroep voor het bedrijfsleven (Țările de Jos), prin decizia din 16 martie 2006, primită de Curte la 23 martie 2006, în procedura

      Stichting ROM‑projecten
      împotriva
      Staatssecretaris van Economische Zaken,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul R. Schintgen, președintele Camerei a cincea, îndeplinind funcția de președinte al Camerei întâi, domnii
         A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič (raportor) și E. Levits, judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 1 februarie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Stichting ROM‑projecten, de J. Roeleveld, advocaat;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna C. ten Dam, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii L. Flynn și A. Weimar, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 29 martie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 6 din Decizia C(95) 1753 a Comisiei din
         16 octombrie 1995 privind acordarea unui sprijin din Fondul european de dezvoltare regională (FEDER) și din Fondul social
         european (FSE) pentru un program operațional în cadrul inițiativei comunitare IMM în beneficiul zonelor eligibile în cadrul
         obiectivelor 1 și 2 în Țările de Jos (denumită în continuare „decizia de acordare”) și a articolului 249 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între fundația de drept olandez Stichting ROM‑projecten (denumită în
         continuare „ROM‑projecten”), pe de o parte, și Staatssecretaris van Economische Zaken (secretarul de stat pentru afaceri economice,
         denumit în continuare „secretarul de stat”), pe de altă parte, cu privire la anularea și cererea de restituire a unui sprijin
         financiar acordat în cadrul inițiativei comunitare în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii.

       Cadrul juridic
      3        La 1 iulie 1994, Comisia Comunităților Europene a publicat Comunicarea către statele membre privind stabilirea orientărilor
         pentru programele operaționale sau subvențiile globale pe care statele membre sunt invitate să le propună în cadrul unei inițiative
         comunitare privind adaptarea întreprinderilor mici și mijlocii la piața comună (JO C 180, p. 10).

      4        Decizia de acordare prevede:

      „Articolul 1
      Se aprobă programul operațional IMM Țările de Jos, stabilit pentru perioada 30 noiembrie 1994-31 decembrie 1999 și descris
         în anexe, ce cuprinde un ansamblu coerent de măsuri multianuale în cadrul inițiativei comunitare IMM, în beneficiul zonelor
         eligibile în cadrul obiectivelor 1 și 2 în Țările de Jos.

      […]
      Articolul 6
      Sprijinul comunitar privește cheltuielile legate de operațiunile acoperite de acest program care fac obiectul unor prevederi
         legale obligatorii în statul membru vizat și pentru care mijloacele financiare necesare sunt special alocate cel mai târziu
         la 31 decembrie 1999. Data limită pentru înscrierea în evidența contabilă a cheltuielilor pentru aceste acțiuni este stabilită
         pentru 31 decembrie 2001.

      […]
      Articolul 9
      Prezenta decizie se adresează Regatului Țărilor de Jos.” [traducere neoficială]
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      5        Prin scrisoarea din 31 august 1999, ROM‑projecten a solicitat secretarului de stat acordarea unei subvenții în cadrul programului
         operațional IMM Țările de Jos, pe baza proiectului „Kenniskaart Medische Technologie en Life Sciences” (Carta cunoștințelor
         din domeniul tehnologiei medicale și al științelor asupra vieții).

      6        Prin Decizia din 29 decembrie 1999, secretarul de stat a acordat ROM‑projecten o subvenție în cadrul programului amintit,
         plafonată la 200 000 NLG. S‑a prevăzut, printre alte condiții, că respectivul proiect trebuia să fie realizat până la 31 decembrie
         2000 și că nu erau eligibile cheltuielile efectuate înainte de 1 ianuarie 2000 și după 31 decembrie 2000.

      7        La cererea ROM‑projecten, secretarul de stat a plătit acesteia, atât în 2000, cât și în 2001, un avans de 80 000 NLG.

      8        Prin Decizia din 11 iulie 2002, secretarul de stat a adus la cunoștința ROM‑projecten că nu respectase condiția impusă la
         articolul 6 din decizia de acordare, conform căreia angajamentele trebuiau luate de beneficiarul subvenției cel mai târziu
         la 31 decembrie 1999 (denumită în continuare „condiția privind termenul”). Secretarul de stat a adresat Comisiei întrebarea
         dacă subvenția trebuia, în consecință, redusă la zero, iar serviciile acesteia au răspuns în mod informal în sens negativ.
         Așteptând o confirmare formală a poziției Comisiei, secretarul de stat a stabilit subvenția, sub rezervă, la 69 788 NLG. Acesta
         a invitat în același timp ROM‑projecten să restituie suma de 90 212 NLG.

      9        Prin Decizia din 27 februarie 2003, secretarul de stat a stabilit la zero subvenția și a invitat de asemenea ROM‑projecten
         să restituie suma de 69 788 NLG, pe motiv că s‑a considerat de către Comisie că angajamentele trebuiau luate de beneficiarul
         subvenției cel mai târziu la 31 decembrie 1999.

      10      Prin Decizia din 26 mai 2003, secretarul de stat a respins plângerea introdusă împotriva Deciziilor din 11 iulie 2002 și din
         27 februarie 2003.

      11      Prin Hotărârea din 23 ianuarie 2004, Rechtbank te Roermond a anulat Decizia din 26 mai 2003. Acesta a dispus ca secretarul
         de stat să adopte o nouă decizie cu privire la plângerea cu care fusese sesizat.

      12      Prin Decizia din 16 august 2004, secretarul de stat a stabilit cuantumul subvenției la zero și a impus restituirea sumei de
         72 604,84 euro, pe motiv că ROM‑projecten nu respectase condiția privind termenul.

      13      Sesizat cu acțiunea introdusă de ROM‑projecten împotriva acestei decizii, College van Beroep voor het bedrijfsleven se întreabă
         dacă secretarul de stat putea să opună ROM‑projecten faptul că aceasta din urmă nu satisfăcuse această condiție. În această
         privință, această instanță precizează că, în dreptul olandez, o astfel de condiție nu poate fi opusă beneficiarului unei subvenții
         decât dacă a fost informat înainte despre aceasta. Această regulă decurge atât din principiul securității juridice, cât și
         din legislația olandeză. Or, în speță, condiția menționată nu figurează nici în Decizia din 29 decembrie 1999 luată de secretarul
         de stat, nici în condițiile anexate la decizie. Condiția nu apare nici în formularul de solicitare a subvenției, nici în nota
         de informare care îl însoțește.

      14      Instanța de trimitere a dedus din aceasta că, numai din punctul de vedere al dreptului olandez, condiția privind termenul
         nu poate fi opusă ROM‑projecten. Aceasta se întreabă totuși dacă această condiție poate fi opusă ROM‑projecten în temeiul
         dreptului comunitar.

      15      Acestea sunt împrejurările în care College van Beroep voor het bedrijfsleven a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze
         Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 6 din decizia [de acordare] constituie o dispoziție necondiționată și suficient de precisă pentru a fi direct aplicabilă
         în ordinea juridică națională?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
      Articolul 249 CE trebuie interpretat în sensul că articolul 6 din decizia citată anterior a impus în mod direct justițiabilului
         având calitatea de beneficiar final să adopte dispoziții juridice obligatorii și să aloce în mod special mijloacele financiare
         necesare cel mai târziu la 31 decembrie 1999?

      3)      În cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare:
      Apreciat[ă] în lumina principiilor dreptului comunitar, [obligația statelor membre de a lua măsurile necesare pentru a recupera
         fondurile pierdute ca urmare a unor nereguli] lasă statelor membre o marjă de apreciere care să le permită să renunțe la recuperare
         în caz de încălcare a unei dispoziții, atunci când beneficiarul subvenției nu a avut cunoștință de această dispoziție, iar
         această necunoaștere nu îi poate fi imputată?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Considerații introductive
      16      În cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 234 CE, este de competența
         acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată.
         Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate (hotărârea din
         23 martie 2006, FCE Bank, C‑210/04, Rec., p. I‑2803, punctul 21 și jurisprudența citată).

      17      În speță, instanța de trimitere a adresat a treia întrebare în subsidiar, și anume în ipoteza în care prima sau a doua întrebare
         ar fi analizate în prealabil și s‑ar da un răspuns afirmativ.

      18      Trebuie să se constate că a treia întrebare poate fi de asemenea analizată în mod autonom, iar un răspuns afirmativ ar face
         ca celelalte două întrebări să rămână fără obiect. Într‑adevăr, presupunând că aceste condiții de acordare a sprijinului,
         inclusiv condiția privind termenul, trebuie considerate în orice caz ca fiind inopozabile beneficiarului final deoarece nu
         i‑au fost comunicate, nu ar mai fi necesar să se analizeze dacă respectiva condiție privind termenul este necondiționată,
         suficient de precisă și susceptibilă să impună în mod direct obligații beneficiarului menționat.

      19      Prin urmare, este oportun să se analizeze în primul rând cea de a treia întrebare și să fie reformulată astfel:

      „Atunci când condițiile de acordare a unui sprijin financiar oferit de Comunitate unui stat membru sunt enunțate în decizia
         de acordare, dar nu au fost nici publicate, nici comunicate de către acest stat membru beneficiarului final al sprijinului,
         dreptul comunitar se opune aplicării principiului securității juridice în sensul împiedicării restituirii de către beneficiarul
         respectiv a sumelor care i‑au fost plătite în mod nejustificat?”

       Cu privire la cea de a treia întrebare
       Observațiile adresate Curții
      20      ROM‑projecten susține că nu a avut cunoștință de articolul 6 din decizia de acordare și că nu ar putea să i se impute această
         necunoaștere. În consecință, principiile protecției încrederii legitime și securității juridice ar constitui un obstacol în
         calea restituirii sprijinului financiar de care a beneficiat. Într‑adevăr, dreptul comunitar nu se opune aplicării principiilor
         amintite în sensul împiedicării unei astfel de restituiri, cu condiția să se ia în considerare interesul Comunității și să
         fie constatată buna‑credință a beneficiarului.

      21      Guvernul olandez subliniază că justițiabilii trebuie să cunoască dreptul comunitar, iar aplicarea sa trebuie să fie previzibilă
         pentru aceștia. Acesta deduce că nu se poate opune ROM‑projecten condiția privind termenul, întrucât nu a fost informat cu
         privire la aceasta.

      22      Comisia apreciază de asemenea că nu s‑ar putea opune ROM‑projecten condiția privind termenul. Întrucât instanța de trimitere
         a constatat că această condiție nu a fost adusă la cunoștința ROM‑projecten și că necunoașterea ei nu îi poate fi reproșată,
         principiul securității juridice s‑ar opune invocării respectivei condiții împotriva ROM‑projecten.

       Răspunsul Curții
      23      Din jurisprudența Curții rezultă că litigiile privind recuperarea sumelor plătite în mod necuvenit în temeiul dreptului comunitar
         trebuie, în lipsa prevederilor comunitare, să fie soluționate de instanțele naționale prin aplicarea dreptului intern, sub
         rezerva limitelor impuse de dreptul comunitar, în sensul că modalitățile procedurale prevăzute de dreptul intern nu pot avea
         ca efect să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă recuperarea ajutoarelor necuvenite și că legislația națională
         trebuie aplicată în mod nediscriminatoriu în raport cu procedurile aplicabile pentru soluționarea cauzelor de drept intern
         de același fel (hotărârea din 21 septembrie 1983, Deutsche Milchkontor și alții, 205/82-215/82, Rec., p. 2633, punctul 19,
         hotărârea din 12 mai 1998, Steff‑Houlberg Export și alții, C‑366/95, Rec., p. I‑2661, punctul 15, și hotărârea din 19 septembrie
         2002, Huber, C‑336/00, Rec., p. I‑7699, punctul 55).

      24      Astfel, nu poate fi considerat contrar dreptului comunitar faptul că în dreptul intern, în materie de revocare a actelor administrative
         și de recuperare a prestațiilor financiare plătite necuvenit de către administrația publică, se ia în considerare, pe lângă
         principiul legalității, și principiul securității juridice, dat fiind că acesta din urmă face parte din ordinea juridică comunitară
         (hotărârea Deutsche Milchkontor și alții, citată anterior, punctul 30, hotărârea din 9 octombrie 2001, Flemmer și alții, C‑80/99-C‑82/99,
         Rec., p. I‑7211, punctul 60, și hotărârea Huber, citată anterior, punctul 56).

      25      În special, acest principiu al securității juridice impune ca o reglementare comunitară să permită celor interesați să cunoască
         cu exactitate întinderea obligațiilor care le sunt impuse (hotărârea din 1 octombrie 1998, Regatul Unit/Comisia, C‑209/96,
         Rec., p. I‑5655, punctul 35, hotărârea din 20 mai 2003, Consorzio del Prosciutto di Parma și Salumificio S. Rita, C‑108/01,
         Rec., p. I‑5121, punctul 89, și hotărârea din 21 februarie 2006, Halifax și alții, C‑255/02, Rec., p. I‑1609, punctul 72).
         Într‑adevăr, justițiabilii trebuie să aibă posibilitatea să își cunoască în mod neechivoc drepturile și obligațiile și să
         procedeze în consecință (hotărârea din 13 februarie 1996, Van Es Douane Agenten, C‑143/93, Rec., p. I‑431, punctul 27, și
         hotărârea din 26 octombrie 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04, Rec., p. I‑10211, punctul 79).

      26      Acest imperativ al securității juridice se impune cu o rigoare deosebită în cazul în care o reglementare poate avea implicații
         financiare (hotărârea din 16 martie 2006, Emsland‑Stärke, C‑94/05, Rec., p. I‑2619, punctul 43, și hotărârea Koninklijke Coöperatie
         Cosun, citată anterior, punctul 79).

      27      Mai întâi, în speță, astfel cum rezultă de la articolul 9 din decizia de acordare, Regatul Țărilor de Jos este singurul destinatar
         al acestei decizii. Or, în ciuda faptului că decizia menționată nu a fost publicată și nu era, prin urmare, cunoscută decât
         de ele, autoritățile olandeze nu au comunicat către ROM‑projecten condițiile de acordare enunțate în decizia de acordare.

      28      În plus, acordând o subvenție către ROM‑projecten în cadrul deciziei de acordare la 29 decembrie 1999, respectiv cu doar două
         zile înainte de expirarea termenului stabilit la articolul 6 din această decizie, fără ca ROM‑projecten să fi fost informată
         cu privire la acest termen, secretarul de stat a creat o situație de natură a determina aproape în mod necesar nerespectarea
         condițiilor de acordare.

      29      Trebuie să se constate că, în astfel de împrejurări, beneficiarul final al unui sprijin financiar comunitar nu este în măsură
         să cunoască în mod neechivoc drepturile și obligațiile sale și să procedeze în consecință.

      30      Astfel cum au susținut ROM‑projecten, guvernul olandez și Comisia, într‑o astfel de situație, caracterizată de necunoașterea
         de către beneficiarul final a condițiilor enunțate în decizia de acordare, principiul securității juridice se opune invocării
         acestor condiții împotriva sa.

      31      Acest beneficiar este în măsură să conteste anularea și restituirea doar cu condiția să fi fost de bună‑credință în ceea ce
         privește corectitudinea folosirii sprijinului financiar. Instanța națională este competentă să analizeze dacă această condiție
         este îndeplinită (a se vedea în acest sens hotărârea din 16 iulie 1998, Oelmühle și Schmidt Söhne, C‑298/96, Rec., p. I‑4767,
         punctul 29, și hotărârea Huber, citată anterior, punctul 58).

      32      În sfârșit, trebuie amintit că interesul Comunității referitor la recuperarea acestui sprijin trebuie luat totuși în considerare
         atunci când principiul securității juridice se opune ca beneficiarul unui sprijin financiar comunitar să fie obligat să îl
         restituie (hotărârea Huber, citată anterior, punctul 57).

      33      Într‑o situație precum cea descrisă în acțiunea principală, în care nerestituirea sprijinului de către beneficiar este cauzată
         de o neglijență a autorităților naționale, statul membru respectiv poate să răspundă financiar pentru sumele nerecuperate,
         astfel cum rezultă din principiul cooperării prevăzut la articolul 10 CE, pentru ca dreptul Comunității de a obține restituirea
         sprijinului să fie efectiv.

      34      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că, atunci când condițiile de acordare a unui
         sprijin financiar oferit de Comunitate unui stat membru sunt enunțate în decizia de acordare, dar nu au fost nici publicate,
         nici comunicate de acest stat membru beneficiarului final al sprijinului, dreptul comunitar nu se opune aplicării principiului
         securității juridice în sensul împiedicării restituirii de către acest beneficiar a sumelor plătite necuvenit, cu condiția
         să fie constatată buna‑credință a beneficiarului menționat. Într‑un astfel de caz, statul membru respectiv poate să răspundă
         financiar pentru sumele nerecuperate pentru ca dreptul Comunității de a obține restituirea sprijinului să fie efectiv.

       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      35      Ținând seama de răspunsul dat la a treia întrebare, nu mai este necesar să se răspundă la întrebarea dacă condiția privind
         termenul este necondiționată și suficient de precisă pentru a putea fi direct aplicabilă în cadrul ordinii juridice naționale
         și nici la întrebarea dacă respectiva condiție poate impune direct obligații beneficiarului final al sprijinului financiar.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      36      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Atunci când condițiile de acordare a unui sprijin financiar oferit de Comunitate unui stat membru sunt enunțate în decizia
            de acordare, dar nu au fost nici publicate, nici comunicate de acest stat membru beneficiarului final al sprijinului, dreptul
            comunitar nu se opune aplicării principiului securității juridice în sensul împiedicării restituirii de către acest beneficiar
            a sumelor plătite necuvenit, cu condiția să fie constatată buna‑credință a beneficiarului menționat. Într‑un astfel de caz,
            statul membru respectiv poate să răspundă financiar pentru sumele nerecuperate pentru ca dreptul Comunității de a obține restituirea
            sprijinului să fie efectiv.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (judecător unic) din data de 8 decembrie 2005. # Georgios Rounis împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Raport de evaluare - Acțiune în anulare - Lipsa necesității de a se pronunța - Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-274/04.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 28 septembrie 2006.#Jean Leon Van Straaten împotriva Staat der Nederlanden și Republiek Italië.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Rechtbank 's-Hertogenbosch - Țările de Jos.#Cauza C-150/05.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 6 iunie 2006. # Marie-Claude Girardot împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică. # Cauza T-10/02.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din data de 13 decembrie 2007. # Paulo Sequeira Wandschneider împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari - Acțiune în anulare - Motivare. # Cauza F-28/06.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera a doua)
      13 decembrie 2007
      Cauza F‑28/06
      Paulo Sequeira Wandschneider
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei – Exercițiul de evaluare 2004 – Acțiune în anulare – Motivare – Eroare vădită de apreciere”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Sequeira Wandschneider solicită anularea raportului
         asupra evoluției carierei întocmit în privința sa pentru perioada 1 ianuarie-31 decembrie 2004 și obligarea Comisiei să îi
         plătească suma de 5 000 de euro pentru repararea prejudiciului material și moral pe care l‑ar fi suferit din cauza raportului
         asupra evoluției carierei pentru anul 2004

      Decizia: Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei – Intervenția validatorului în procedura de evaluare
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      2.      Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei – Întocmire –Evaluatori diferiți în cursul aceleași perioade de
            evaluare
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      3.      Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei – Componența comisiei paritare de evaluare
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      4.      Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei – Rolul evaluatorului de apel
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      5.      Funcționari – Evaluare – Respectarea dreptului la apărare
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      6.      Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei – Coerența necesară între comentariile cu caracter descriptiv și
            aprecierea în cifre
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      7.      Funcționari – Drepturi și obligații – Libertatea de exprimare – Exercitare – Limite
      (Statutul funcționarilor, art. 12 și 21)
      1.      Din articolul 2 alineatul (3) din Dispozițiile generale de aplicare a articolului 43 din statut adoptate de Comisie, potrivit
         căruia validatorul contrasemnează raportul asupra evoluției carierei întocmit inițial de către evaluator, și din articolul
         8 alineatul (8) primul paragraf din dispozițiile generale de aplicare menționate, potrivit căruia evaluatorul și validatorul
         finalizează acest raport, rezultă că validatorul trebuie privit ca un evaluator în deplinul înțeles al cuvântului. În consecință,
         împrejurarea că sistemul informatic menționează că validatorul a terminat evaluarea nu poate fi utilizată pentru a concluziona
         că evaluatorul și‑a abandonat atribuțiile în favoarea validatorului.

      (a se vedea punctul 43)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 25 octombrie 2005, Fardoom și Reinard/Comisia, T‑43/04, RecFP, p. I‑A‑329 și II‑1465, punctul
         64

      2.      Din dispozițiile articolului 1 alineatele (1) și (2) coroborate cu cele ale articolului 4 alineatele (1) și (2) din Dispozițiile
         generale de aplicare a articolului 43 din statut adoptate de Comisie rezultă că raportul asupra evoluției carierei are ca
         obiect evaluarea randamentului, a competențelor și a conduitei în serviciu de care a dat dovadă titularul postului în decursul
         întregii perioade de evaluare. Evaluatorul este obligat, așadar, să procedeze la evaluarea, în lumina obiectivelor stabilite
         anterior, a prestațiilor efectuate de către acest titular în decursul întregii perioade de evaluare, chiar dacă nu a fost
         superiorul său ierarhic în decursul unei fracțiuni determinate din perioada amintită. Finalitatea raportului simplificat este,
         așadar, de a furniza evaluatorului informațiile necesare pentru aprecierea funcțiilor pe care persoana evaluată le‑a exercitat
         în decursul acestei fracțiuni determinate din perioada de evaluare. Prin urmare, împrejurarea că al doilea evaluator a preluat
         aprecierile primului evaluator, pentru perioada de evaluare menționată, nu este de natură să dovedească că nu ar fi efectuat
         evaluarea funcționarului respectiv.

      (a se vedea punctul 49)
      3.      Prezența, în timpul reuniunii comisiei paritare de evaluare, în cursul căreia a fost examinat apelul unui funcționar împotriva
         raportului asupra evoluției carierei întocmit în privința sa, a unui membru cu care funcționarul respectiv a avut anterior
         relații conflictuale nu viciază procedura desfășurată în fața acestui organ, din moment ce acest membru, care nu era decât
         membru supleant al comisiei respective, nu a participat la vot și niciun element nu indică faptul că, prin simpla sa prezență,
         ar fi putut influența votul.

      (a se vedea punctele 59-61)
      4.      Din articolul 9 alineatul (7) al doilea paragraf din Dispozițiile generale de aplicare a articolului 43 din statut adoptate
         de Comisie rezultă că rolul evaluatorului de apel nu se confundă cu cel al evaluatorului sau al validatorului și că evaluatorul
         de apel poate astfel, în cazul în care comisia paritară de evaluare nu i‑a adresat recomandări, să se limiteze la a adopta
         în mod definitiv raportul asupra evoluției carierei fără a‑și justifica decizia printr‑o motivare detaliată.

      (a se vedea punctul 78)
      5.      Respectarea dreptului la apărare în orice procedură inițiată împotriva unei persoane și care poate conduce la un act care
         o lezează constituie un principiu fundamental al dreptului comunitar. Acest principiu impune ca persoanei vizate să i se ofere
         posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere asupra elementelor care ar putea fi reținute în sarcina sa în actul
         care urmează a fi adoptat. Acest obiectiv este atins, în special, prin intermediul Dispozițiilor generale de aplicare a articolului
         43 din statut adoptate de Comisie care au ca obiect să asigure respectarea contradictorialității pe parcursul întregii proceduri
         de evaluare a funcționarilor. Un reclamant care a putut invoca criticile sale în fiecare stadiu al acestei proceduri nu poate
         pretinde că i‑ar fi fost încălcat dreptul la apărare.

      (a se vedea punctele 87-90)
      Trimitere la:
      Curte: 10 iulie 1986, Belgia/Comisia, 234/84, Rec., p. 2263, punctul 27; 5 octombrie 2000, Germania/Comisia, C‑288/96, Rec.,
         p. I‑8237, punctul 99

      Tribunalul de Primă Instanță: 8 martie 2005, Vlachaki/Comisia, T‑277/03, RecFP, p. I‑A‑57 și II‑243, punctul 64
      6.      În cadrul întocmirii rapoartelor asupra evoluției carierei, comentariile cu caracter descriptiv care figurează într‑un astfel
         de raport au ca obiect să justifice aprecierile exprimate în puncte. Aceste comentarii cu caracter descriptiv servesc drept
         bază pentru elaborarea evaluării, care constituie transcrierea exprimată în cifre a acestora, și permit funcționarului să
         înțeleagă nota obținută. Prin urmare, în cadrul unui astfel de raport, comentariile cu caracter descriptiv trebuie să fie
         coerente în raport cu aprecierile exprimate în puncte. Ținând seama de puterea de apreciere foarte extinsă care le este acordată
         evaluatorilor în ceea ce privește judecarea muncii persoanelor pe care trebuie să le evalueze, o eventuală incoerență în cadrul
         unui raport asupra evoluției carierei nu poate justifica totuși anularea acestuia decât în cazul în care incoerența este vădită.

      (a se vedea punctul 109)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 25 octombrie 2006, Carius/Comisia, T‑173/04, RecFP, p. I-A-2-243 şi II‑A‑2‑1269, punctul 106
      7.      Deși libertatea de exprimare este un drept fundamental de care beneficiază funcționarii comunitari, o astfel de libertate
         nu poate justifica posibilitatea unui funcționar de a lansa la adresa superiorilor săi ierarhici susțineri nefondate care
         pot să le discrediteze onorabilitatea acestora.

      (a se vedea punctul 143)
      Trimitere la:
      Curte: 13 decembrie 1989, Oyowe și Traore/Comisia, C‑100/88, Rec., p. 4285, punctul 16
      Tribunalul de Primă Instanță: 26 noiembrie 1991, Williams/Curtea de Conturi, T‑146/89, Rec., p. II‑1293, punctele 72 și 76


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 13 iulie 1972. # Alo Heinemann împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 79-71.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 24 septembrie 1996. # Ricardo Marx Esser și Casto Del Amo Martinez împotriva Parlamentului European. # Funcționari - Comitet pentru personal. # Cauza T-182/94.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 21 ianuarie 1999. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 76/464/CEE - Netranspunere. # Cauza C-207/97.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 9 decembrie 2004.#The Queen, la cererea formulată de Approved Prescription Services Ltd împotriva Licensing Authority.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Regatul Unit.#Cauza C-36/03.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 11 august 1995. # Comisia Comunităților Europene împotriva Muireann Noonan. # Recurs - Funcționar. # Cauza C-448/93 P.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 29 iunie 1989. # Industrie- en Handelsonderneming Vreugdenhil BV și Gijs van der Kolk - Douane Expediteur BV împotriva Minister van Landbouw en Visserij. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Țările de Jos. # Agricultură. # Cauza 22/88.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 27 aprilie 2016.#ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias împotriva Comisiei Europene.#Clauză compromisorie – Acorduri de grant încheiate în cadrul celui de Al șaptelea program‑cadru pentru activități de cercetare, de dezvoltare tehnologică și demonstrative (2007-2013) – Proiectele Perform și Oasis – Costuri eligibile – Rambursarea sumelor plătite – Cerere reconvențională – Dobânzi moratorii.#Cauza T-154/14.