title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 16 iulie 2009. # The Queen, la cererea formulată de Mark Horvath împotriva Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Regatul Unit. # Politica agricolă comună - Scheme de sprijin direct - Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 - Articolul 5 și anexa IV - Cerințe minime pentru bunele condiții agricole și de mediu - Întreținerea drumurilor grevate de servituți de trecere - Punere în aplicare de către un stat membru - Transfer de competențe către autoritățile regionale ale unui stat membru - Discriminare contrară dreptului comunitar. # Cauza C-428/07.

text:
      Cauza C‑428/07
      The Queen, la cererea:
      Mark Horvath
      împotriva
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division
         (Administrative Court)]

      „Politica agricolă comună – Scheme de sprijin direct – Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 – Articolul 5 și anexa IV – Cerințe minime pentru bunele condiții agricole și de mediu – Întreținerea drumurilor grevate de servituți de trecere – Punere în aplicare de către un stat membru – Transfer de competențe către autoritățile regionale ale unui stat membru – Discriminare contrară dreptului comunitar”
      Sumarul hotărârii
      1.        Agricultură – Politica agricolă comună – Scheme de sprijin direct – Norme comune
      (Regulamentul nr. 1782/2003 al Consiliului, art. 5 și anexa IV)
      2.        Agricultură – Politica agricolă comună – Scheme de sprijin direct – Norme comune
      (Regulamentul nr. 1782/2003 al Consiliului, art. 5 și anexa IV)
      1.        Un stat membru poate include printre normele privind bunele condiții agricole și de mediu prevăzute la articolul 5 și în anexa
         IV la Regulamentul nr. 1782/2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole
         comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori cerințe privind întreținerea drumurilor vizibile grevate
         de servituți de trecere publică, cu condiția ca cerințele menționate să contribuie la menținerea acestor drumuri în calitate
         de particularități topografice sau, dacă este cazul, în scopul de a evita deteriorarea habitatelor.

      Astfel, o obligație de a întreține drumuri vizibile grevate de servituți de trecere publică poate, chiar dacă nu urmărește
         niciun obiectiv agricol, dar are un caracter de mediu, să constituie o cerință minimă în raport cu bunele condiții agricole
         și de mediu în măsura în care se înscrie în cadrul normelor care figurează în anexa IV la Regulamentul nr. 1782/2003 și care
         privesc menținerea particularităților topografice.

      (a se vedea punctele 32 și 46)
      2.        Atunci când sistemul constituțional al unui stat membru prevede că autorități regionale dispun de o competență legislativă,
         simpla adoptare de către autoritățile menționate a unor norme diferite în materie de bune condiții agricole și de mediu în
         sensul articolului 5 și al anexei IV la Regulamentul nr. 1782/2003 nu constituie o discriminare contrară dreptului comunitar.

      Astfel, fiecare stat membru este liber să repartizeze competențele pe plan intern și să pună în aplicare actele de drept comunitar
         care nu sunt direct aplicabile prin intermediul unor măsuri adoptate de autoritățile regionale sau locale, cu condiția ca
         această repartizare a competențelor să permită punerea în aplicare corectă a actelor de drept comunitar în cauză.

      (a se vedea punctele 50 și 58)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      16 iulie 2009(*)

      „Politica agricolă comună – Scheme de sprijin direct – Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 – Articolul 5 și anexa IV – Cerințe minime pentru bunele condiții agricole și de mediu – Întreținerea drumurilor grevate de servituți de trecere – Punere în aplicare de către un stat membru – Transfer de competențe către autoritățile regionale ale unui stat membru – Discriminare contrară dreptului comunitar”
      În cauza C‑428/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de High Court of
         Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Regatul Unit), prin decizia din 21 iulie 2006, primită
         de Curte la 14 septembrie 2007, în procedura

      The Queen, la cererea:

      Mark Horvath
      împotriva
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts și T. von Danwitz, președinți
         de cameră, domnul J. N. Cunha Rodrigues, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii K. Schiemann, J. Makarczyk, U. Lõhmus (raportor),
         A. Arabadjiev și doamna C. Toader, judecători

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 noiembrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Mark Horvath, de domnii M. Sheridan, barrister, și R. Barker, solicitor, precum și de doamna A. Stanič, solicitor advocate;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamnele C. Gibbs și I. Rao, în calitate de agenți, asistate de Lord Davidson of Glen Clova,
         QC, precum și de domnul D. Wyatt, QC;

      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma, în calitate de agent;
      –        pentru Irlanda, de domnul N. Travers, BL;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna K. Banks și de domnul F. Erlbacher, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 februarie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 5 și a anexei IV la Regulamentul (CE)
         nr. 1782/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul
         politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori și de modificare a Regulamentelor
         (CEE) nr. 2019/93, (CE) nr. 1452/2001, (CE) nr. 1453/2001, (CE) nr. 1454/2001, (CE) nr. 1868/94, (CE) nr. 1251/1999, (CE)
         nr. 1254/1999, (CE) nr. 1673/2000, (CEE) nr. 2358/71 și (CE) nr. 2529/2001 (JO L 270, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 49, p. 177).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Horvath, pe de o parte, și Secretary of State for Environment,
         Food and Rural Affairs (ministrul mediului, alimentației și al afacerilor rurale din Regatul Unit, denumit în continuare „Secretary
         of State”), pe de altă parte, în legătură cu reglementarea, adoptată cu privire la teritoriul Angliei, care definește cerințe
         minime pentru bunele condiții agricole și de mediu (denumite în continuare „BCAM”), astfel cum sunt prevăzute la articolul
         5 și în anexa IV la Regulamentul nr. 1782/2003.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Regulamentul nr. 1782/2003 a fost adoptat în temeiul articolelor 36 CE, 37 CE și al articolului 299 alineatul (2) CE.

      4        Potrivit considerentului (1) al acestui regulament, trebuie definite condițiile comune pentru plățile directe aferente diferitelor
         scheme de sprijin din cadrul politicii agricole comune.

      5        Potrivit articolului 1 din acesta, Regulamentul nr. 1782/2003 stabilește, printre altele, normele comune care reglementează
         plățile directe aferente schemelor de sprijin pentru venit din cadrul politicii agricole comune, finanțate de Fondul european
         de orientare și garantare agricolă (FEOGA), secțiunea Garantare, precum și un ajutor pentru venit acordat agricultorilor,
         și anume regimul de plată unică (denumit în continuare „RPU”).

      6        Articolul 2 litera (d) din Regulamentul nr. 1782/2003 definește o plată directă drept o plată acordată direct agricultorilor
         în cadrul uneia dintre schemele de sprijin pentru venit enumerate în anexa I la regulamentul menționat. RPU figurează în anexa
         respectivă.

      7        Titlul II din Regulamentul nr. 1782/2003 cuprinde un capitol 1 intitulat „Condiționare”, compus din articolele 3-9. Articolul
         3 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede că „[o]rice agricultor care primește plăți directe trebuie să respecte
         cerințele de reglementare în materie de gestionare, prevăzute în anexa III, conform calendarului stabilit în aceeași anexă,
         precum și [BCAM] stabilite în conformitate cu articolul 5”.

      8        Potrivit articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003, cerințele de reglementare în materie de gestionare prevăzute
         în anexa III la regulamentul menționat sunt stabilite de legislația comunitară în diferite domenii, printre altele în domeniul
         mediului.

      9        Articolul 5 din Regulamentul nr. 1782/2003, intitulat „Bune condiții agricole și de mediu”, prevede la alineatul (1):

      „Statele membre se asigură că toate terenurile agricole, în special cele care nu mai sunt exploatate pentru producție, sunt
         menținute în bune condiții agricole și de mediu. Statele membre definesc, la nivel național sau regional, cerințele minime
         pentru bunele condiții agricole și de mediu, pe baza cadrului stabilit în anexa IV, care țin seama de caracteristicile zonelor
         în cauză, în special de condițiile pedologice și climaterice, de modul de exploatare aplicat, de utilizarea terenurilor în
         cauză, de rotația culturilor, de practicile agricole și de structura exploatației, fără să aducă atingere normelor care reglementează
         bunele practici agricole aplicate în cadrul Regulamentul (CE) nr. 1257/1999 și măsurilor agroecologice a căror aplicare depășește
         nivelul de referință al bunelor practici agricole.”

      10      În temeiul articolului 6 din Regulamentul nr. 1782/2003, dacă BCAM sau celelalte cerințe prevăzute la articolul 3 alineatul
         (1) din regulamentul menționat nu sunt respectate din cauza unei acțiuni sau a unei omisiuni direct imputabile agricultorului
         în cauză, valoarea totală a plăților directe care trebuie acordate în anul calendaristic în cursul căruia s‑a constatat nerespectarea
         este redusă sau eliminată.

      11      Anexa IV la Regulamentul nr. 1782/2003, intitulată „Bunele condiții agricole și de mediu prevăzute în articolul 5”, are următorul
         cuprins:

               Obiectul

               Standarde

               Eroziunea solului:
               Protejarea solului prin măsuri adecvate

               – Acoperirea minimă a solului
               – Gestionarea minimă a terenului care să reflecte condițiile locale specifice
               – Terasele de reținere

               Materiile organice din sol:
               Menținerea nivelului de materii organice din sol prin metode corespunzătoare

               – Standardele în materie de rotație a culturilor, dacă este cazul
               – Gestionarea miriștilor

               Structura solurilor:
               Menținerea structurii solurilor prin măsuri corespunzătoare

               – Utilizarea unor utilaje corespunzătoare

               Nivel minim de întreținere:
               Asigurarea unui nivel minim de întreținere și evitarea deteriorării habitatelor

               – Densitatea minimă a vitelor și/sau regimuri corespunzătoare
               – Protejarea pășunilor permanente
               – Menținerea particularităților topografice
               – Evitarea apariției vegetației nedorite pe terenurile agricole

       Reglementarea națională
      12      În cursul anului 1998, Parlamentul Regatului Unit a adoptat o reglementare care prevedea un transfer („devolution”) de competențe
         în anumite domenii către Scoția, Țara Galilor și Irlanda de Nord. În domeniile respective, guvernul Regatului Unit nu rămâne,
         în principiu, competent decât în ceea ce privește Anglia. Potrivit atât textului acestei reglementări, cât și celui al unui
         Devolution Memorandum of Understanding care, sub forma unei declarații politice de intenții, o completează pe aceasta din
         urmă, autoritățile regionale sunt cele care pun în aplicare, în sferele lor de competență corespunzătoare, obligațiile care
         decurg din dreptul comunitar, aceste autorități neputând să acționeze sau să legifereze într‑un mod incompatibil cu acesta.
         Reglementarea privind transferul de competențe menționat conferă miniștrilor Regatului Unit o competență reziduală de intervenție
         în cazul în care acest lucru se dovedește necesar pentru asigurarea respectării acestor obligații.

      13      Politica agricolă comună în general și punerea în aplicare a Regulamentului nr. 1782/2003 în special fac parte din domeniile
         vizate de transferul menționat și sunt în sarcina fiecăreia dintre autoritățile regionale.

      14      În scopul de a îndeplini cerințele prevăzute la articolul 5 din Regulamentul nr. 1782/2003, Secretary of State, numai pentru
         Anglia, și fiecare dintre autoritățile regionale au adoptat norme distincte de definire, pentru BCAM, a cerințelor minime
         care sunt parțial diferite.

      15      În Anglia, normele relevante sunt dispozițiile administrative din 2004 privind schemele de plată unică și de sprijin în cadrul
         politicii agricole comune (condiționare) [The Common Agricultural Policy Single Payment and Support Schemes (Cross Compliance)
         (England) Regulations 2004 (SI 2004/3196, denumite în continuare „normele engleze”)]. Normele privind BCAM sunt definite în
         anexa („Schedule”) la normele engleze, ale cărei alineate 26-29, intitulate „Servituți de trecere publică” (denumite în continuare
         „dispozițiile în discuție în acțiunea principală”), prevăd:

      „26.      Agricultorul nu trebuie:
      a)      să degradeze, fără autorizație sau justificare legală, suprafața unei cărări vizibile, a unei piste de călărie vizibile sau
         a oricărui alt drum public vizibil care constă în sau care cuprinde o șosea diferită de o șosea amenajată, într‑un mod care
         împiedică exercitarea dreptului de trecere publică; și nici

      b)      să împiedice cu bună știință, fără autorizație sau justificare legală, libera circulație pe un drum public vizibil.
      27.      Agricultorul trebuie să mențină orice gard, poartă sau dispozitiv asemănător nemenționat la articolul 146 alineatul 5 din
         Legea din 1980 privind drumurile publice [Highways Act 1980], situat pe o cărare sau pe o pistă de călărie vizibilă, într‑o
         stare care să asigure siguranța instalației și să permită evitarea oricărei dificultăți exagerate în exercitarea drepturilor
         persoanelor care folosesc această cărare sau această pistă.

      28.      (1) Atunci când agricultorul a degradat suprafețele unei cărări vizibile sau ale unei piste de călărie vizibile (cu excepția
         cărărilor din marginea câmpului) în cazurile autorizate de articolul 134 din Legea din 1980 privind drumurile publice, acesta
         este obligat, în termenul prevăzut la articolul 134 alineatul 7 din aceeași lege, eventual prelungit în temeiul articolului
         134 alineatul 8,

      a)      să refacă suprafețele cărării vizibile sau ale pistei de călărie vizibile pe o lățime cel puțin egală cu lățimea sa minimă,
         astfel încât să permită exercitarea dreptului de trecere în condiții rezonabile și

      b)      să delimiteze cărarea sau pista la sol pe o lățime cel puțin egală cu lățimea sa minimă, astfel încât persoanele care doresc
         să le folosească să poată să le recunoască.

      (2)      Termenii «lățime minimă» în materie de drumuri publice au același sens cu cei din anexa 12A la Legea din 1980 privind drumurile
         publice.

      29.      Potrivit alineatelor 26, 27 și 28 ale prezentei anexe, termenii:
      «pistă de călărie», «șosea», «cărare la marginea câmpului», «cărare» și «șosea amenajată» au sensul indicat la articolul 329
         alineatul 1 din Legea din 1980 privind drumurile publice; termenii «drum public» au sensul indicat la articolul 328 din Legea
         din 1980 privind drumurile publice și termenul «vizibil» înseamnă identificabil ca trecere pentru o persoană dotată cu o vedere
         normală care îl folosește pe jos sau călare.”

      16      În ceea ce privește regulile de definire a normelor BCAM adoptate de autoritățile regionale din Scoția, din Țara Galilor și
         din Irlanda de Nord, acestea nu conțin cerințe echivalente celor enunțate în dispozițiile în discuție în acțiunea principală.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      17      Din decizia de trimitere reiese că domnul Horvath, agricultor în Anglia, dispune de drepturi de plată în temeiul RPU. Terenurile
         sale sunt grevate de servituți de trecere publică precum cele menționate în dispozițiile în discuție în acțiunea principală.

      18      Acest agricultor a formulat în fața instanței de trimitere o acțiune având ca obiect controlul legalității („judicial review”)
         a dispozițiilor menționate. Domnul Horvath arată, pe de o parte, că Secretary of State nu avea dreptul să includă dispoziții
         privind servituțile de trecere publică printre cerințele minime pentru BCAM a căror încălcare poate, în temeiul articolului
         6 din Regulamentul nr. 1782/2003, să determine o reducere a plăților efectuate cu titlu de RPU. Pe de altă parte, reclamantul
         din acțiunea principală consideră că includerea unor astfel de dispoziții în normele engleze, în condițiile în care normele
         edictate pentru Scoția, Țara Galilor și Irlanda de Nord nu cuprind cerințe similare, constituie o discriminare având ca efect
         invalidarea dispozițiilor în discuție în acțiunea principală.

      19      High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) a hotărât să suspende judecarea cauzei
         și să adreseze Curții două întrebări referitoare la fiecare dintre cele două aspecte ale litigiului pendinte în fața sa. În
         ceea ce privește a doua întrebare, Secretary of State a declarat apel împotriva acestei hotărâri în fața Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division), care l‑a respins. Ulterior, High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative
         Court), a transmis Curții următoarele întrebări preliminare:

      „În cazul în care un stat membru a instituit un sistem de transfer de competențe către autorități regionale, în temeiul căruia
         autoritățile centrale ale statului păstrează competența de a acționa pe întregul teritoriu al statului membru pentru a asigura
         respectarea obligațiilor impuse acestuia prin dreptul comunitar, în contextul [Regulamentului nr. 1782/2003]:

      1)      un stat membru poate include cerințe referitoare la întreținerea servituților de trecere publică vizibile printre [normele]
         privind [BCAM] definite la articolul 5 și în anexa IV la [Regulamentul nr. 1782/2003]?

      2)      în cazul în care sistemul constituțional intern al unui stat membru prevede că autoritățile regionale au o competență legislativă
         pentru diferitele părți constitutive ale acestui stat membru, faptul că aceste părți constitutive au norme diferite în ceea
         ce privește [BCAM] în sensul articolului 5 și al anexei IV la [Regulamentul nr. 1782/2003] este susceptibil să reprezinte
         o discriminare inadmisibilă?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      20      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă un stat membru poate
         include, printre normele privind BCAM prevăzute la articolul 5 și în anexa IV la Regulamentul nr. 1782/2003, cerințe privind
         întreținerea drumurilor vizibile grevate de servituți de trecere publică.

       Observațiile prezentate Curții
      21      Reclamantul din acțiunea principală propune să se răspundă în sens negativ la această întrebare. Acesta consideră că referirea,
         cuprinsă în considerentul (1) al Regulamentului nr. 1782/2003, la condițiile comune pentru plățile directe aferente diferitelor
         scheme de sprijin din cadrul politicii agricole comune înseamnă că în acest domeniu trebuie să existe un ansamblu de reguli
         de bază având ca obiect integrarea normelor de bază în materie, în special, de BCAM, care trebuie să fie, în principiu, aceleași
         pentru toți agricultorii pe întreg teritoriul Comunității Europene. Cerințele minime în materie de BCAM pentru a primi plăți
         directe anuale, cerințe prevăzute la articolul 5 din același regulament, ar fi limitate la ceea ce este strict necesar, iar
         statele membre nu ar putea în mod legitim să impună condiții suplimentare pentru una sau pentru mai multe părți din teritoriul
         lor. Or, dispozițiile în discuție în acțiunea principală nu pot fi considerate drept cerințe minime întrucât acestea ar implica
         sarcini suplimentare importante pentru agricultori.

      22      În opinia domnului Horvath, chiar presupunând că dispozițiile în discuție în acțiunea principală ar putea fi considerate ca
         enunțând condiții de mediu, acestea nu ar constitui cerințe în materie de BCAM. Întrucât Regulamentul nr. 1782/2003 are ca
         temei juridic articole din Tratatul CE consacrate agriculturii, componenta de mediu a BCAM nu ar trebui înțeleasă ca o dispoziție
         autonomă care prevede strict norme de mediu, ci, dimpotrivă, ca o dispoziție care nu prevede decât norme pertinente în domeniul
         agricol. În temeiul articolului 4 alineatul (1) din acest regulament, numai instituțiile comunitare ar avea competența să
         stabilească normele privind cerințele de mediu legate de drepturi la RPU, cerințe care figurează în anexa III la regulamentul
         menționat. Reclamantul din acțiunea principală arată în plus că dispozițiile în discuție în acțiunea principală constituie
         măsuri agroecologice a căror aplicare depășește nivelul de referință al bunelor practici agricole și care sunt astfel excluse
         din BCAM, conform ultimei părți a tezei a doua a articolului 5 alineatul (1) din același regulament.

      23      În sfârșit, acesta consideră că drumurile grevate de servituți de trecere, precum cele avute în vedere de dispozițiile în
         discuție în acțiunea principală, nu pot fi calificate drept particularități topografice în sensul anexei IV la Regulamentul
         nr. 1782/2003, din moment ce le lipsește caracterul substanțial și permanent, dat fiind că, deși trebuie în mod necesar restabilite,
         acestea pot fi totuși desființate în mod legal de agricultori în fiecare ciclu de cultură. În plus, faptul de a greva aceste
         drumuri de astfel de servituți nu ar contribui la evitarea deteriorării habitatelor în sensul anexei respective.

      24      Guvernul Regatului Unit și Comisia Comunităților Europene susțin că drumurile menționate pot constitui particularități topografice
         și că întreținerea lor poate, prin urmare, să constituie una dintre cerințele minime pentru BCAM prevăzute la articolul 5
         din Regulamentul nr. 1782/2003.

       Răspunsul Curții
      25      În prealabil, trebuie subliniat că rezultă chiar din textul articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003 că
         sarcina de a asigura menținerea terenurilor agricole cu respectarea bunelor condiții agricole și de mediu revine statelor
         membre. Acestea definesc, în acest scop, la nivel național sau regional, cerințe minime „pe baza cadrului stabilit în anexa
         IV” la regulamentul menționat care țin seama de caracteristicile zonelor în cauză.

      26      Deși statele membre au, așadar, obligația, cu ocazia definirii acestor cerințe, de a respecta anexa menționată, aceasta le
         lasă totuși, prin utilizarea unor noțiuni și a unor termeni generali, o anumită marjă de apreciere cu privire la stabilirea
         concretă a cerințelor respective.

      27      În plus, din chiar termenii expresiei „bune condiții agricole și de mediu” reiese că statele membre pot adopta BCAM în scopuri
         de mediu.

      28      Această constatare nu poate fi infirmată de împrejurarea că Regulamentul nr. 1782/2003 are ca temei juridic, printre altele,
         articolele 36 CE și 37 CE, care sunt cuprinse în titlul II, intitulat „Agricultura”, din a treia parte a tratatului, și nu
         articolele care figurează în titlul XIX, intitulat „Mediu”, din aceeași parte a tratatului.

      29      Astfel, în măsura în care cerințele de protecție a mediului, care constituie unul dintre obiectivele esențiale ale Comunității,
         trebuie, în temeiul articolului 6 CE, „integrate în definirea și punerea în aplicare a politicilor și acțiunilor Comunității”,
         o astfel de protecție trebuie considerată ca fiind un obiectiv care face parte și din politica comună în domeniul agriculturii.
         Legiuitorul comunitar poate astfel, în temeiul articolelor 36 CE și 37 CE, să hotărască să promoveze protecția mediului (a
         se vedea, prin analogie, Hotărârea din 23 octombrie 2007, Comisia/Consiliul, C‑440/05, Rep., p. I‑9097, punctul 60). Măsurile
         care urmăresc o astfel de protecție, adoptate în cadrul unui act comunitar care are ca temei juridic articolele 36 CE și 37
         CE menționate, nu sunt, așadar, limitate la cele care urmăresc considerații agricole.

      30      Pe de altă parte, faptul că, potrivit articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003, cerințele de reglementare
         în materie de gestionare sunt stabilite de legislația comunitară în domeniul mediului nu implică nicidecum că cerințele minime
         pentru BCAM, astfel cum sunt definite de statele membre în temeiul articolului 5 alineatul (1) din acest regulament, nu ar
         putea ține, la rândul lor, de domeniul mediului.

      31      În plus, din articolul 5 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul nr. 1782/2003 reiese că definirea de către statele membre
         a cerințelor minime pentru BCAM nu are niciun efect asupra calificării acestor măsuri drept măsuri agroecologice.

      32      Din cele ce precedă rezultă că o obligație de a întreține drumuri vizibile grevate de servituți de trecere publică, precum
         cea care figurează în dispozițiile în discuție în acțiunea principală, poate, chiar dacă nu urmărește niciun obiectiv agricol,
         dar are un caracter de mediu, să constituie o cerință minimă în raport cu BCAM în măsura în care se înscrie în cadrul stabilit
         în anexa IV la Regulamentul nr. 1782/2003.

      33      Prin urmare, trebuie să se examineze dacă astfel de drumuri pot constitui, astfel cum consideră guvernul Regatului Unit și
         Comisia, particularități topografice, a căror menținere figurează printre normele prevăzute la anexa IV la Regulamentul nr. 1782/2003.

      34      Întrucât noțiunea „particularități topografice” nu este definită de Regulamentul nr. 1782/2003, aceasta trebuie interpretată,
         astfel cum a procedat avocatul general la punctul 62 din concluzii, ținând seama de sensul său obișnuit, precum și de contextul
         în care este folosită în general.

      35      În plus, dintr‑o jurisprudență constantă reiese că necesitatea interpretării uniforme a dispozițiilor dreptului comunitar
         exclude posibilitatea ca, în caz de îndoială, textul unei dispoziții să fie privit în mod izolat din perspectiva uneia dintre
         versiuni, impunând, dimpotrivă, ca acesta să fie interpretat și aplicat în lumina versiunilor existente în celelalte limbi
         oficiale (Hotărârea din 17 iunie 1998, Mecklenburg, C‑321/96, Rec., p. I‑3809, punctul 29, și Hotărârea din 29 ianuarie 2009,
         Consiglio Nazionale degli Ingegneri, C‑311/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 53). Expresia „particularités topographiques”,
         care figurează în versiunea franceză a Regulamentului nr. 1782/2003, trebuie astfel apropiată, cu titlu de exemplu, de termenii
         „landscape features” (caracteristici ale peisajului) utilizați în versiunea engleză a regulamentului menționat.

      36      În aceste condiții, nimic nu se opune ca drumuri grevate de servituți de trecere publică, precum cele care figurează în dispozițiile
         în discuție în acțiunea principală, să fie desemnate drept particularități topografice, din moment ce numai drumurile vizibile
         sunt avute în vedere de dispozițiile menționate.

      37      Acest lucru este cu atât mai mult valabil, cu cât o interpretare restrictivă a noțiunii de particularități topografice, care
         ar exclude elementele care rezultă în urma intervențiilor umane, ar fi contrară marjei de apreciere de care beneficiază statele
         membre în definirea cerințelor minime referitoare la BCAM.

      38      Distrugerea temporară a unor particularități topografice, astfel cum pare să fie posibil, în anumite condiții, în cazul drumurilor
         despre care este vorba în acțiunea principală, nu poate în sine să aducă atingere caracterului durabil al acestora. Astfel,
         elementele naturale, precum vegetația sau întinderile de apă, pot suferi – în ceea ce le privește – efecte sezoniere, fără
         însă a înceta să fie considerate ca făcând parte dintr‑un peisaj. Această constatare se aplică cu atât mai mult drumurilor
         menționate, cu cât reiese din cuprinsul alineatului 28 punctul 1 din anexa la normele engleze că un agricultor care a degradat,
         în mod autorizat, suprafețele cărării vizibile sau ale pistei de călărie vizibile este obligat să le restabilească în termenele
         prevăzute de reglementarea națională relevantă.

      39      Prin urmare, trebuie să se examineze în ce măsură o obligație de întreținere a unor astfel de drumuri poate constitui o măsură
         de aplicare a normei care figurează în anexa IV la Regulamentul nr. 1782/2003 constând în menținerea particularităților topografice.

      40      În această privință, trebuie observat că norma menționată poate prezenta un dublu aspect legat de mediu.

      41      În primul rând, particularitățile topografice constituie componente fizice ale mediului. În ceea ce privește acest aspect,
         cerințele referitoare la menținerea acestor particularități trebuie să contribuie la conservarea acestora în calitate de componente
         fizice.

      42      Obligațiile de întreținere pot contribui la menținerea unor astfel de drumuri în calitate de componente fizice ale mediului.

      43      În al doilea rând, normele referitoare la menținerea particularităților topografice care figurează în anexa IV la Regulamentul
         nr. 1782/2003 sunt asociate, în anexa menționată, temei privind „Nivelul minim de întreținere: Asigurarea unui nivel minim
         de întreținere și evitarea deteriorării habitatelor”. Rezultă că o obligație care decurge din aceste norme poate avea un obiectiv
         de mediu constând în evitarea deteriorării habitatelor, fără a fi necesar, astfel cum subliniază guvernul Regatului Unit în
         observațiile prezentate, ca măsurile naționale prin care se urmărește menținerea particularităților topografice și un nivel
         minim de întreținere să aibă de asemenea un astfel de obiectiv.

      44      Or, astfel cum a arătat instanța de trimitere, precum și avocatul general la punctul 80 din concluzii, drumurile precum cele
         avute în vedere în dispozițiile în discuție în acțiunea principală pot contribui la conservarea habitatelor.

      45      În acest caz, cerințele referitoare la menținerea drumurilor menționate trebuie să contribuie la evitarea deteriorării habitatelor.
         Se constată că obligații care decurg din obiectivul enunțat în dispozițiile în discuție în acțiunea principală, constând în
         garantarea exercitării dreptului de trecere publică, sunt apte să contribuie la aceasta.

      46      Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că un stat membru poate include
         printre normele privind BCAM prevăzute la articolul 5 și în anexa IV la Regulamentul nr. 1782/2003 cerințe privind întreținerea
         drumurilor vizibile grevate de servituți de trecere publică, cu condiția ca cerințele menționate să contribuie la menținerea
         acestor drumuri în calitate de particularități topografice sau, dacă este cazul, în scopul de a evita deteriorarea habitatelor.

       Cu privire la a doua întrebare
      47      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, atunci când
         sistemul constituțional al unui stat membru prevede că autoritățile regionale dispun de o competență legislativă, simpla adoptare
         de către autoritățile menționate a unor norme diferite în materie de BCAM în sensul articolului 5 și al anexei IV la Regulamentul
         nr. 1782/2003 constituie o discriminare contrară dreptului comunitar.

      48      În prealabil, trebuie arătat că, încredințând statelor membre sarcina de a defini cerințele minime pentru BCAM, legiuitorul
         comunitar le‑a dat acestora posibilitatea de a ține seama de diferențele regionale existente pe teritoriul lor.

      49      Trebuie amintit că, atunci când dispozițiile tratatului sau ale regulamentelor recunosc competențe statelor membre sau le
         impun obligații în scopul aplicării dreptului comunitar, problema modului în care exercitarea acestor competențe și executarea
         acestor obligații pot fi conferite de către state unor organe interne determinate ține exclusiv de sistemul constituțional
         al fiecărui stat (Hotărârea din 15 decembrie 1971, International Fruit Company și alții, 51/71-54/71, Rec., p. 1107, punctul
         4).

      50      Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, fiecare stat membru este liber să repartizeze competențele pe plan intern și
         să pună în aplicare actele de drept comunitar care nu sunt direct aplicabile prin intermediul unor măsuri adoptate de autoritățile
         regionale sau locale, cu condiția ca această repartizare a competențelor să permită punerea în aplicare corectă a actelor
         de drept comunitar în cauză (a se vedea Hotărârea din 10 noiembrie 1992, Hansa Fleisch Ernst Mundt, C‑156/91, Rec., p. I‑5567,
         punctul 23).

      51      În plus, Curtea a avut ocazia să statueze că, atunci când textul unui regulament abilitează un stat membru să adopte măsuri
         de aplicare, modalitățile de exercitare a acestei competențe sunt reglementate de dreptul public al statului membru în cauză
         (a se vedea Hotărârea din 27 septembrie 1979, Eridania‑Zuccherifici nazionali și Società italiana per l’industria degli zuccheri,
         230/78, Rec., p. 2749, punctul 34, precum și Hotărârea din 20 iunie 2002, Mulligan și alții, C‑313/99, Rec., p. I‑5719, punctul
         48).

      52      Pe de altă parte, posibilitatea statelor membre, în măsura în care sistemul lor constituțional sau dreptul lor public le autorizează
         în acest sens, de a permite autorităților regionale sau locale să pună în aplicare acte de drept comunitar este recunoscută
         în mod expres la articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003. În dispoziția menționată se prevede astfel că „[s]tatele
         membre definesc, la nivel național sau regional, cerințele minime pentru [BCAM] pe baza cadrului stabilit în anexa IV”.

      53      Având în vedere posibilitatea de care beneficiază astfel un stat membru de a transfera competențele sale autorităților regionale
         în scopul definirii cerințelor minime referitoare la BCAM în sensul articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003,
         normele adoptate de aceste autorități pot să difere între regiunile respective, în special dat fiind că, astfel cum s‑a observat
         la punctul 26 din prezenta hotărâre, statele membre dispun de o marjă de apreciere în ceea ce privește definirea acestor cerințe.

      54      Trebuie însă să se examineze dacă, în aceste condiții, simpla diferență existentă între normele de stabilire a BCAM edictate
         de autoritățile regionale ale aceluiași stat membru constituie o discriminare contrară dreptului comunitar.

      55      În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, interdicția discriminării nu are în vedere eventualele diferențe
         de tratament care pot rezulta, de la un stat membru la altul, din divergențele existente între reglementările diferitelor
         state membre din moment ce aceste reglementări afectează în același mod toate persoanele care se încadrează în domeniul de
         aplicare al acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 iulie 1979, van Dam și alții, 185/78-204/78, Rec., p. 2345,
         punctul 10, Hotărârea din 1 februarie 1996, Perfili, C‑177/94, Rec., p. I‑161, punctul 17, precum și Hotărârea din 12 iulie
         2005, Schempp, C‑403/03, Rec., p. I‑6421, punctul 34).

      56      În ceea ce privește ultima condiție enunțată la punctul precedent, trebuie arătat că, în cauzele conexate în care s‑a pronunțat
         Hotărârea din 25 noiembrie 1986, Klensch și alții (201/85 și 202/85, Rec., p. 3477), invocată de reclamantul din acțiunea
         principală, era tocmai vorba despre o inegalitate de tratament între producătorii unui stat membru ca urmare a unei măsuri,
         adoptată de acest stat membru, de punere în aplicare a unei obligații comunitare care îi afecta. În acest context a apreciat
         Curtea, la punctul 11 din hotărârea menționată, că, atunci când există o alegere între mai multe modalități de aplicare a
         reglementării comunitare în cauză, statele membre nu pot reține o opțiune a cărei aplicare pe teritoriul lor ar fi de natură
         să creeze, direct sau indirect, o discriminare în sensul articolului 40 alineatul (3) din Tratatul CEE [devenit articolul
         34 alineatul (2) CE] între producătorii respectivi.

      57      Atunci când, precum în acțiunea principală, autoritățile regionale ale unui stat membru sunt competente să definească cerințele
         minime referitoare la BCAM în sensul articolului 5 și al anexei IV la Regulamentul nr. 1782/2003, eventuale divergențe între
         măsurile prevăzute de aceste diferite autorități nu pot constitui, numai pe acest temei, o discriminare. Aceste măsuri trebuie,
         astfel cum reiese din cuprinsul punctului 50 din prezenta hotărâre, să fie compatibile cu obligațiile rezultate din regulamentul
         menționat care revin statului membru în cauză.

      58      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că, atunci când sistemul constituțional al unui
         stat membru prevede că autorități regionale dispun de o competență legislativă, simpla adoptare de către autoritățile menționate
         a unor norme diferite în materie de BCAM în sensul articolului 5 și al anexei IV la Regulamentul nr. 1782/2003 nu constituie
         o discriminare contrară dreptului comunitar.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      59      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      1)      Un stat membru poate include printre normele privind bunele condiții agricole și de mediu prevăzute la articolul 5 și în anexa
            IV la Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele
            de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori și de
            modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 2019/93, (CE) nr. 1452/2001, (CE) nr. 1453/2001, (CE) nr. 1454/2001, (CE) nr. 1868/94,
            (CE) nr. 1251/1999, (CE) nr. 1254/1999, (CE) nr. 1673/2000, (CEE) nr. 2358/71 și (CE) nr. 2529/2001 cerințe privind întreținerea
            drumurilor vizibile grevate de servituți de trecere publică, cu condiția ca cerințele menționate să contribuie la menținerea
            acestor drumuri în calitate de particularități topografice sau, dacă este cazul, în scopul de a evita deteriorarea habitatelor.
      2)      Atunci când sistemul constituțional al unui stat membru prevede că autorități regionale dispun de o competență legislativă,
            simpla adoptare de către autoritățile menționate a unor norme diferite în materie de bune condiții agricole și de mediu în
            sensul articolului 5 și al anexei IV la Regulamentul nr. 1782/2003 nu constituie o discriminare contrară dreptului comunitar.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții din data de 13 mai 1971. # NV International Fruit Company și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauze conexate 41 până la 44-70.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 24 noiembrie 1993. # Etablissements Armand Mondiet SA împotriva Armement Islais SARL. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de commerce de La Roche-sur-Yon - Franța. # Pescuit. # Cauza C-405/92.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 13 martie 2003. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 98/81/CE. # Cauza C-333/01.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din 14 noiembrie 2012. # Vincent Bouillez împotriva Consiliul Uniunii Europene. # Funcție publică - Funcționari - Promovare. # Cauza F-75/11.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 9 iulie 2003. # Archer Daniels Midland Company și Archer Daniels Midland Ingredients Ltd împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza T-224/00.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 27 octombrie 2005. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-525/03.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 18 iunie 2015.#Martin Meat kft împotriva Géza Simonfay și Ulrich Salburg.#Cerere de decizie preliminară formulată de Pesti központi kerületi bíróság.#Trimitere preliminară – Libera prestare a serviciilor – Directiva 96/71/CE – Articolul 1 alineatul (3) literele (a) și (c) – Detașare a unor lucrători – Punere la dispoziție a forței de muncă – Actul de aderare din 2003 – Capitolul 1 alineatele (2) și (13) din anexa X – Măsuri tranzitorii – Accesul resortisanților maghiari pe piața forței de muncă din statele care erau deja membre ale Uniunii Europene la data aderării Republicii Ungare – Cerința deținerii unui permis de muncă pentru punerea la dispoziție a forței de muncă – Sectoare nesensibile.#Cauza C-586/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      18 iunie 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Libera prestare a serviciilor — Directiva 96/71/CE — Articolul 1 alineatul (3) literele (a) și (c) — Detașare a unor lucrători — Punere la dispoziție a forței de muncă — Actul de aderare din 2003 — Capitolul 1 alineatele (2) și (13) din anexa X — Măsuri tranzitorii — Accesul resortisanților maghiari pe piața forței de muncă din statele care erau deja membre ale Uniunii Europene la data aderării Republicii Ungare — Cerința deținerii unui permis de muncă pentru punerea la dispoziție a forței de muncă — Sectoare nesensibile”
      În cauza C‑586/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Pesti központi kerületi bírόság (Ungaria), prin decizia din 22 octombrie 2013, primită de Curte la 20 noiembrie 2013, în procedura

         Martin Meat kft

      împotriva

         Géza Simonfay,

         Ulrich Salburg,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, doamna K. Jürimäe (raportor), domnii J. Malenovský și M. Safjan și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul I. Illessy, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 9 octombrie 2014,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Martin Meat kft, de R. Zuberecz, ügyvéd;

               —

               pentru Géza Simonfay și Ulrich Salburg, de V. Nagy, ügyvéd;

               —

               pentru guvernul maghiar, de M. Z. Fehér și de A. M. Pálfy, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul austriac, de G. Hesse, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna și de D. Lutostańska, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de J. Enegren și de A. Sipos, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 ianuarie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea capitolului 1 alineatele (2) și (13) din anexa X la Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (JO 2003, L 236, p. 33, denumit în continuare „Actul de aderare din 2003”), precum și a articolului 1 alineatul (3) litera (c) din Directiva 96/71/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii (JO 1997, L 18, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 29), interpretate în lumina Hotărârii Vicoplus și alții (C‑307/09-C‑309/09, EU:C:2011:64).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Martin Meat kft (denumită în continuare „Martin Meat”), pe de o parte, și domnii Simonfay și Salburg, consilieri juridici, pe de altă parte, cu privire la plata de despăgubiri către Martin Meat pentru amenda pe care aceasta trebuie să o plătească pentru detașarea unor lucrători maghiari în Austria fără să fi obținut un permis de muncă pentru aceștia din urmă.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Actul de aderare din 2003

               3

               Articolul 24 din Actul de aderare din 2003 prevede:
               „Măsurile enumerate în anexele V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII și XIV la prezentul act se aplică noilor state membre în condițiile prevăzute în anexele menționate.”

               4

               Anexa X la Actul de aderare din 2003 este intitulată „Lista menționată în articolul 24 din Actul de aderare: Ungaria”. Capitolul 1 din această anexă, intitulat „Libera circulație a persoanelor”, prevede la alineatele (1), (2), (5) și (13):
               „(1)   [Articolul 45 TFUE și articolul 56 primul paragraf TFUE] se aplică pe deplin numai sub rezerva dispozițiilor tranzitorii stabilite la alineatele 2-14 în legătură cu libera circulație a lucrătorilor și libera prestare a serviciilor care implică circulația temporară a lucrătorilor conform articolului 1 din [Directiva 96/71], între Ungaria, pe de o parte, și Belgia, Republica Cehă, Danemarca, Germania, Estonia, Grecia, Spania, Franța, Irlanda, Italia, Letonia, Lituania, Luxemburg, Țările de Jos, Austria, Polonia, Portugalia, Slovenia, Slovacia, Finlanda, Suedia și Regatul Unit, pe de altă parte.
               (2)   Prin derogare de la articolele 1-6 din Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 [al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității (JO L 257, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 11)] și până la sfârșitul perioadei de doi ani care urmează datei aderării, statele membre actuale vor aplica măsuri naționale sau măsuri care decurg din acordurile bilaterale, reglementând accesul resortisanților maghiari pe piața forței de muncă a acestor state. Statele membre actuale pot continua să aplice aceste măsuri până la sfârșitul perioadei de cinci ani care urmează datei aderării.
               […]
               (5)   Statul membru care menține măsuri naționale sau măsuri care decurg din acordurile bilaterale la sfârșitul perioadei de cinci ani menționată în alineatul 2 poate continua să aplice aceste măsuri, notificând în prealabil Comisia, până la sfârșitul perioadei de șapte ani după data aderării, în cazul în care piața forței de muncă din statul respectiv este supusă sau riscă să fie supusă unor perturbări grave. În lipsa acestei notificări, se aplică articolele 1-6 din Regulamentul [nr. 1612/68].”
               […]
               (13)   Pentru a face față unor perturbări grave sau amenințărilor în acest sens în anumite sectoare sensibile ale serviciilor pe piața forței de muncă, susceptibile să apară în anumite regiuni în urma prestării transnaționale de servicii, conform articolului 1 din Directiva [96/71], și în măsura în care aplică liberei circulații a lucrătorilor maghiari, în temeiul dispozițiilor transnaționale susmenționate, măsuri naționale sau măsuri care decurg din acorduri bilaterale, Germania și Austria pot deroga, notificând în prealabil Comisia, de la primul paragraf al articolului [56 primul paragraf TFUE] pentru a limita, în contextul prestării de servicii de către companii stabilite în Ungaria, circulația temporară a lucrătorilor al căror drept de a lucra în Germania și Austria este supus măsurilor naționale.
               Lista sectoarelor de servicii care pot fi vizate de această derogare este după cum urmează:
               […]

                        —

                        în Austria:

                  [Servicii horticole, lucrări de tăiere, fasonare și finisare a pietrei, confecționarea de construcții metalice și componente ale acestora, construcții, inclusiv domenii conexe, activități în domeniul securității, curățenie pentru imobile, îngrijire la domiciliu, activități de asistență socială fără cazare]
               […]”

               5

               Anexa XII la Actul de aderare din 2003 este intitulată „Lista menționată în articolul 24 din Actul de aderare: Polonia”. Aceasta cuprinde, în ceea ce privește Republica Polonă, dispoziții care sunt în esență identice cu dispozițiile privind Republica Ungară.

         Directiva 96/71

               6

               Articolul 1 din Directiva 96/71 are următorul cuprins:
               „(1)   Prezenta directivă se aplică întreprinderilor înființate într‑un stat membru care, în cadrul prestării de servicii transnaționale, detașează lucrători, conform alineatului (3), pe teritoriul unui stat membru.
               […]
               (3)   Prezenta directivă se aplică în măsura în care întreprinderile menționate la alineatul (1) iau una dintre următoarele măsuri cu caracter transnațional:

                        (a)

                        detașarea unui lucrător, în numele întreprinderii sau sub coordonarea acesteia, pe teritoriul unui stat membru, în cadrul unui contract încheiat între întreprinderea care face detașările și destinatarul prestării de servicii care își desfășoară activitatea în statul membru respectiv, dacă există un raport de muncă între întreprinderea care face detașarea și lucrător pe perioada detașării
                        […]
                        sau

                        (c)

                        detașarea, în calitate de întreprindere cu încadrare în muncă temporară sau întreprindere care a pus la dispoziție un lucrător, a unui lucrător la o întreprindere utilizatoare înființată sau care își desfășoară activitatea pe teritoriul unui stat membru, dacă există un raport de muncă între întreprinderea cu încadrare în muncă temporară sau întreprinderea care a pus la dispoziție lucrătorul și lucrător pe perioada detașării.
                        […]”

         Dreptul austriac

               7

               Potrivit articolului 3 alineatul (1) din Legea privind punerea la dispoziție a lucrătorilor (Arbeitskräfteüberlassungsgesetz, BGBl. 196/1988, denumită în continuare „AÜG”), punerea la dispoziție a forței de muncă constă în punerea la dispoziția unui terț a unor lucrători în vederea efectuării unei prestații de muncă.

               8

               Articolul 4 din AÜG are următorul cuprins:
               „(1)   Pentru a stabili existența punerii la dispoziție a unor lucrători, o anumită situație trebuie apreciată prin luarea în considerare a naturii economice veritabile a acesteia, iar nu a naturii sale aparente.
               (2)   Există de asemenea punere la dispoziție a unor lucrători în special atunci când lucrătorii respectivi își efectuează prestația de muncă în cadrul întreprinderii comitente în executarea unor contracte de antrepriză, însă:

                        1.

                        nu produc sau nu contribuie la producția unei lucrări sau a unui serviciu atribuibil antreprenorului care să fie diferită și să se poată diferenția de produsele, de serviciile și de produsele intermediare ale comitentului
                        sau

                        2.

                        nu își execută munca, în esență, utilizând materialul și instrumentele antreprenorului
                        sau

                        3.

                        sunt, pe plan logistic, integrați în întreprinderea comitentului și sunt supuși controlului ierarhic și tehnic exercitat de acesta
                        sau

                        4.

                        antreprenorul nu este responsabil de rezultatul lucrării sau al prestării de servicii.”

               9

               Articolul 18 alineatele (1)-(11) din Legea privind angajarea cetățenilor străini (Ausländerbeschäftigungsgesetz, BGBl. 218/1975), în versiunea aplicabilă la data faptelor din cauza principală (denumită în continuare „AuslBG”), prevede cazurile în care un străin trebuie să obțină un permis de muncă sau de detașare.

               10

               Articolul 18 alineatul (12) din AuslBG prevede:
               „Cetățenii străini care sunt detașați în Austria de către o întreprindere care își are sediul principal de desfășurare a activității într‑un alt stat membru al Spațiului Economic European în scopul prestării unei munci cu caracter temporar nu necesită permis de muncă sau de detașare dacă:

                        1.

                        sunt autorizați în mod corespunzător, pentru o perioadă care depășește durata detașării în Austria, să exercite o activitate în statul în care se află sediul principal de desfășurare a activității și dacă sunt angajați în mod legal în cadrul întreprinderii care îi detașează, precum și atunci când

                        2.

                        sunt respectate condițiile de salarizare și de muncă prevăzute de dreptul austriac, în sensul articolului 7b alineatul (1) punctele 1-3 și alineatul (2) din Legea de modificare a legislației privind contractele de muncă (Arbeitsvertragsrechts Anpassungsgesetz, BGBl. 459/1993), precum și dispozițiile aplicabile în materia securității sociale.”

               11

               Articolul 32a alineatul (6) din AuslBG este o dispoziție tranzitorie care privește statele membre care au aderat la Uniunea Europeană la 1 mai 2004. Acesta prevede următoarele:
               „Articolul 18 alineatele (1)-(11) este aplicabil în ceea ce privește încadrarea în muncă a cetățenilor [Uniunii] în sensul alineatului (1) sau a resortisanților țărilor terțe, detașați în Austria de către un angajator care are sediul principal de desfășurare a activității în Republica Cehă, în Republica Estonia, în Republica Letonia, în Republica Lituania, în Republica Ungară, în Republica Polonă, în Republica Slovenia sau în Republica Slovacă, în scopul prestării unor servicii cu caracter temporar și care intră sub incidența unui sector de servicii în care se pot institui restricții privind libera prestare a serviciilor prevăzută la articolul [56 TFUE] în aplicarea alineatului (13) din capitolul consacrat liberei circulații a persoanelor din Tratatul de aderare (listă care figurează în anexele V, VI, VIII-X, precum și XII-XIV, menționată la articolul 24 din Actul de aderare [din 2003]).”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               12

               În cursul anului 2007, Alpenrind GmbH (denumită în continuare „Alpenrind”), societate de drept austriac specializată în tranșarea cărnii și în comercializarea cărnii prelucrate, a încheiat un contract cu Martin Meat, societate stabilită în Ungaria. În temeiul acestui contract, Martin Meat trebuia să prelucreze 25 de jumătăți de carcase de bovine pe săptămână și să condiționeze această carne în vederea comercializării sale.

               13

               Operațiunile de prelucrare și de condiționare se desfășurau în localurile abatorului din Alpenrind, situate în Salzburg (Austria). Aceste localuri și mașinile utilizate în scopul respectivelor operațiuni erau închiriate de Martin Meat, care plătea o chirie forfetară societății Alpenrind. Aceasta din urmă plătea cheltuielile de funcționare aferente localurilor. Materialul utilizat în cadrul operațiunilor menționate, precum cuțitele, fierăstraiele și îmbrăcămintea de protecție, aparținea Martin Meat.

               14

               Aceste operațiuni erau realizate de angajații maghiari ai Martin Meat. Șeful de echipă al Alpenrind transmitea șefului de echipă al Martin Meat instrucțiuni referitoare la carcasele care trebuiau prelucrate și la modul de prelucrare a acestora. Apoi, șeful de echipă al Martin Meat organiza munca acestor angajați, cărora le dădea instrucțiuni. Alpenrind controla calitatea muncii efectuate.

               15

               Remunerația pentru serviciile furnizate de Martin Meat era stabilită în funcție de cantitatea de carne prelucrată. Remunerația respectivă era redusă în cazul în care această carne era de o calitate insuficientă.

               16

               În urma cererilor de confirmare a detașării depuse de Martin Meat la autoritățile austriece, acestea din urmă au înștiințat‑o că, în opinia lor, raportul contractual cu Alpenrind nu consta într‑o detașare a forței de muncă accesorie unei prestări de servicii, care nu necesită decât o confirmare de detașare în temeiul articolului 18 alineatul (12) din AuslBG, ci într‑o punere la dispoziție a forței de muncă în sensul articolului 4 din AÜG, pentru care era necesară obținerea unui permis de muncă, în conformitate cu dispozițiile tranzitorii ale Actului de aderare din 2003 în materia accesului la piața forței de muncă, astfel cum sunt transpuse la articolul 32a alineatul (6) din AuslBG.

               17

               Prin urmare, societății Alpenrind i‑a fost impusă o amendă într‑un cuantum de peste 700000 de euro. În temeiul contractului încheiat între Alpenrind și Martin Meat, obligația de plată a amenzii respective îi revenea acesteia din urmă.

               18

               Martin Meat a decis să inițieze o acțiune în răspundere împotriva consilierilor săi juridici, domnii Simonfay și Salburg, în fața instanței de trimitere. Aceștia din urmă i‑au făcut cunoscut Martin Meat, înainte de încheierea contractului respectiv, că executarea sa, care prevedea angajarea de lucrători maghiari în abatorul austriac, nu impunea obținerea unor permise de muncă. Ei au considerat astfel că activitatea în discuție în litigiul principal nu intra sub incidența sectoarelor de servicii calificate drept sensibile prin Actul de aderare din 2003 și că raportul contractual avut în vedere nu implica punerea la dispoziție a forței de muncă.

               19

               În aceste condiții, Pesti központi kerületi bírόság (Tribunalul Central Districtual din Pesta) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Se poate vorbi despre «punere la dispoziție a forței de muncă» în sensul dreptului Uniunii, în special în raport cu definiția consacrată în Hotărârea [Vicoplus și alții (C‑307/09-C‑309/09, EU:C:2011:64)], atunci când prestatorul se angajează să prelucreze, prin intermediul propriilor lucrători, carcase de bovine în abatorul comitentului, când prelucrează jumătățile de carcase de bovine în localurile închiriate de la acesta și le condiționează în ambalaje pregătite pentru comercializare și când este remunerat în funcție de kilogramele de carne prelucrată, precizându‑se că trebuie să suporte o diminuare a prețului stipulat pentru prelucrarea cărnii în cazul în care calitatea acesteia este insuficientă, luând în considerare de asemenea faptul că, în statul membru gazdă, prestatorul efectuează respectiva prestare de servicii exclusiv în beneficiul comitentului menționat și că acesta din urmă efectuează controlul de calitate al operațiunilor de prelucrare a cărnii?

                        2)

                        Principiul fundamental enunțat în Hotărârea [Vicoplus și alții (C‑307/09-C‑309/09, EU:C:2011:64)], potrivit căruia punerea la dispoziție a forței de muncă poate fi limitată pe durata aplicării dispozițiilor tranzitorii referitoare la libera circulație a lucrătorilor prevăzute de Actul de aderare din 2003, este aplicabil și în cazul detașării unor lucrători în Austria, în cadrul punerii la dispoziție a forței de muncă de către o întreprindere cu sediul într‑un stat membru care a aderat la Uniunea Europeană la 1 mai 2004, atunci când detașarea menționată intervine într‑un sector care nu este protejat în sensul [Actului de aderare din 2003]?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la a doua întrebare

               20

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie examinată în primul rând, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă capitolul 1 alineatele (2) și (13) din anexa X la Actul de aderare din 2003 trebuie interpretat în sensul că Republica Austria are dreptul să restricționeze punerea la dispoziție a forței de muncă pe teritoriul său, în conformitate cu capitolul 1 alineatul (2) din această anexă, chiar dacă această punere la dispoziție nu ar privi un sector sensibil, în sensul capitolului 1 alineatul (13) din anexa menționată.

               21

               În această privință, trebuie amintit că capitolul 1 alineatul (2) din anexa X la Actul de aderare din 2003 derogă de la libera circulație a lucrătorilor înlăturând, cu titlu tranzitoriu, aplicarea articolelor 1-6 din Regulamentul nr. 1612/68 în privința resortisanților maghiari. Această dispoziție prevede că, pentru o perioadă de doi ani începând de la 1 mai 2004, statele membre pot aplica măsuri naționale sau măsuri care decurg din acordurile bilaterale, reglementând accesul resortisanților maghiari pe piața forței de muncă a acestor state. Dispoziția menționată prevede de asemenea că statele membre pot continua să aplice aceste măsuri până la sfârșitul perioadei de cinci ani care urmează datei aderării la Uniune a Republicii Ungare.

               22

               Capitolul 1 alineatul (13) din anexa X la actul menționat derogă, la rândul său, de la libera prestare a serviciilor atunci când aceasta implică o circulație temporară a unor lucrători. El nu este aplicabil decât Republicii Federale Germania și Republicii Austria și este rezultatul unor negocieri inițiate de aceste state membre în scopul de a se prevedea un regim tranzitoriu pentru toate prestările de servicii vizate la articolul 1 alineatul (3) din Directiva 96/71 (a se vedea prin analogie Hotărârea Vicoplus și alții, C‑307/09-C‑309/09, EU:C:2011:64, punctul 40). Acest capitol enumeră sectoarele sensibile în care cele două state membre au dreptul să restricționeze libera prestare a serviciilor care implică o circulație temporară a unor lucrători. Punerea la dispoziție a forței de muncă, în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (c) din Directiva 96/71, constituie o asemenea prestare de servicii.

               23

               În Hotărârea Vicoplus și alții (C‑307/09-C‑309/09, EU:C:2011:64, punctul 32), Curtea a statuat, în ceea ce privește o serie de măsuri pe care Regatul Țărilor de Jos le‑a adoptat în privința lucrătorilor polonezi, că o reglementare a unui stat membru care condiționează punerea la dispoziție a forței de muncă străine de eliberarea unor permise de muncă trebuie considerată ca fiind o măsură care reglementează accesul resortisanților polonezi pe piața forței de muncă din același stat membru în sensul capitolului 2 alineatul (2) din anexa XII la Actul de aderare din 2003, care este, în ceea ce privește Republica Polonă, o dispoziție identică, în esență, cu capitolul 1 alineatul (2) din anexa X la acest act, aplicabil în prezenta cauză.

               24

               Din această constatare rezulta că dreptul de a restricționa punerea la dispoziție a unor lucrători, în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (c) din Directiva 96/71, nu era rezervat Republicii Federale Germania și Republicii Austria, care au negociat o derogare specifică în această privință, ci se extindea și la toate celelalte state care erau deja membre ale Uniunii la data aderării Republicii Polone (a se vedea în acest sens Hotărârea Vicoplus și alții, C‑307/09-C‑309/09, EU:C:2011:64, punctul 40).

               25

               Întrucât capitolul 2 alineatele (2) și (13) din anexa XII la Actul de aderare din 2003 este identic, în esență, cu capitolul 1 alineatele (2) și (13) din anexa X la acest act, raționamentele referitoare la Republica Polonă care figurează în Hotărârea Vicoplus și alții (C‑307/09-C‑309/09, EU:C:2011:64) sunt aplicabile prin analogie Republicii Ungare.

               26

               Rezultă că statele care erau deja membre ale Uniunii la data aderării Republicii Ungare au dreptul să restricționeze punerea la dispoziție a forței de muncă, în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (c) din Directiva 96/71, în temeiul capitolului 1 alineatul (2) din anexa X la Actul de aderare din 2003.

               27

               Împrejurarea că Republica Federală Germania și Republica Austria au negociat o derogare specifică, preluată în capitolul 1 alineatul (13) din anexa X la acest act, referitoare la anumite sectoare sensibile în care aceste două state membre au dreptul să restricționeze libera prestare a serviciilor care implică circulația lucrătorilor, nu poate totuși să le priveze de dreptul de a restricționa punerea la dispoziție a forței de muncă în conformitate cu capitolul 1 alineatul (2) din anexa X la actul menționat care, contrar capitolului 1 alineatul (13) din anexa X la același act, nu este limitat la anumite sectoare sensibile.

               28

               O asemenea concluzie este conformă cu finalitatea capitolului 1 alineatul (2) din anexa X, care vizează evitarea producerii de perturbări pe piața forței de muncă a vechilor state membre, ca urmare a aderării la Uniune a unor noi state membre, din cauza sosirii imediate a unui număr ridicat de lucrători resortisanți ai acestor noi state (a se vedea prin analogie Hotărârea Vicoplus și alții, C‑307/09-C‑309/09, EU:C:2011:64, punctul 34).

               29

               În plus, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 34 din concluzii, nu se poate considera că derogarea negociată de Republica Federală Germania și de Republica Austria, care au fost printre primele state membre ce au prevăzut măsuri tranzitorii în scopul protejării piețelor forței de muncă de afluxul preconizat de lucrători proveniți din noile state membre după aderarea acestora din urmă la Uniune, le conferă o marjă mai mică de acțiune decât cea de care dispun statele membre care nu au negociat o asemenea derogare pentru a reglementa afluxul de lucrători maghiari pe teritoriul lor.

               30

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că capitolul 1 alineatele (2) și (13) din anexa X la Actul de aderare din 2003 trebuie interpretat în sensul că Republica Austria are dreptul de a restricționa punerea la dispoziție a forței de muncă pe teritoriul său, în conformitate cu capitolul 1 alineatul (2) din această anexă, chiar dacă această punere la dispoziție nu ar privi un sector sensibil, în sensul capitolului 1 alineatul (13) din anexa menționată.

         Cu privire la prima întrebare

               31

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, atunci când Curtea este sesizată cu o trimitere preliminară, funcția sa constă în lămurirea instanței naționale cu privire la sensul reglementărilor de dreptul Uniunii pentru a‑i permite acesteia să aplice corect aceste reglementări faptelor cu privire la care este sesizată această instanță, iar nu să le aplice Curtea însăși, cu atât mai mult cu cât nu dispune în mod necesar de toate elementele indispensabile în această privință (Hotărârea Omni Metal Service, C‑259/05, EU:C:2007:363, punctul 15).

               32

               În aceste condiții, prima întrebare trebuie înțeleasă în sensul că, prin intermediul ei, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească care sunt, în cazul existenței unui raport contractual precum cel în discuție în litigiul principal, elementele relevante care trebuie luate în considerare pentru a stabili dacă acest raport contractual trebuie calificat ca fiind o punere la dispoziție a forței de muncă, în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (c) din Directiva 96/71.

               33

               În această privință, din cuprinsul Hotărârii Vicoplus și alții (C‑307/09-C‑309/09, EU:C:2011:64, punctul 51) reiese că există o punere la dispoziție a forței de muncă, în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (c) din Directiva 96/71, atunci când sunt îndeplinite trei condiții. În primul rând, punerea la dispoziție a forței de muncă este o prestare de servicii furnizată în schimbul unei remunerații pentru care lucrătorul rămâne în serviciul întreprinderii prestatoare, fără ca vreun contract de muncă să fi fost încheiat cu întreprinderea utilizatoare. În al doilea rând, această punere la dispoziție se caracterizează prin împrejurarea că deplasarea lucrătorului în statul membru gazdă constituie obiectul însuși al prestării de servicii efectuate de întreprinderea prestatoare. În al treilea rând, în cadrul unei asemenea puneri la dispoziție, lucrătorul își îndeplinește sarcinile sub supravegherea și sub conducerea întreprinderii utilizatoare.

               34

               În primul rând, în ceea ce privește cea de a doua condiție, care implică o analiză a obiectului însuși al prestării de servicii efectuate de întreprinderea prestatoare, trebuie să se țină seama de orice element care indică faptul că deplasarea lucrătorului în statul membru gazdă constituie sau nu constituie obiectul prestării de servicii respective.

               35

               În această privință, trebuie amintit că un prestator de servicii trebuie, în principiu, să furnizeze o prestare de servicii conformă cu ceea ce s‑a prevăzut în contract, astfel încât consecințele furnizării unei prestări de servicii neconforme acestui contract trebuie să fie suportate de respectivul prestator. Rezultă că, pentru a stabili dacă obiectul însuși al prestării de servicii este detașarea lucrătorului în statul membru gazdă, trebuie să se țină seama în special de orice element de natură să indice că prestatorul de servicii nu suportă consecințele executării neconforme a prestației stipulate în contract.

               36

               Astfel, în cazul în care din obligațiile prevăzute de acest contract rezultă că prestatorul de servicii este obligat să execute în mod corespunzător prestația stipulată în contractul menționat, este, în principiu, mai puțin probabil să fie vorba despre o punere la dispoziție a forței de muncă decât în cazul în care prestatorul nu este obligat să suporte consecințele executării neconforme a prestației respective.

               37

               În speță, revine instanței naționale sarcina să verifice întinderea obligațiilor respective ale părților la contract pentru a identifica partea care trebuie să suporte consecințele executării neconforme a acestei prestații, fiind de la sine înțeles că împrejurarea că remunerația prestatorului de servicii variază nu numai în funcție de cantitatea de carne prelucrată, ci și de calitatea acesteia tinde să indice că acest prestator este obligat să execute în mod corespunzător prestația respectivă.

               38

               În plus, împrejurarea că prestatorul de servicii este liber să stabilească numărul de lucrători pe care consideră util să îi trimită în statul membru gazdă, situație care pare să se regăsească în cauza principală, astfel cum au menționat în ședință pârâții din litigiul principal, este de natură să indice că obiectul prestării avute în vedere nu este deplasarea unor lucrători în statul membru gazdă, ci că această deplasare este accesorie realizării prestației stipulate în contractul în cauză și că este vorba, așadar, despre o detașare a unor lucrători, în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (a) din Directiva 96/71.

               39

               În schimb, în cauza principală, nici împrejurarea că prestatorul de servicii nu are decât un singur client în statul membru gazdă, nici faptul că acest prestator închiriază localurile în care se efectuează prestarea de servicii, precum și mașinile nu furnizează nicio indicație utilă pentru a răspunde la întrebarea dacă obiectul real al prestării de servicii avute în vedere este deplasarea unor lucrători în acest stat membru.

               40

               În al doilea rând, în ceea ce privește cea de a treia condiție stabilită de Curte în Hotărârea Vicoplus și alții (C‑307/09-C‑309/09, EU:C:2011:64, punctul 51), trebuie precizat, așa cum a arătat avocatul general la punctul 55 din concluzii, că trebuie să se facă distincție între supravegherea și conducerea exercitate asupra lucrătorilor înșiși și verificarea de către un client a executării adecvate a unui contract de prestări servicii. Astfel, este normal, în cadrul unei prestări de servicii, ca un client să verifice dacă prestarea de servicii furnizată este conformă cu contractul. În plus, în cadrul unei prestări de servicii, un client poate da lucrătorilor angajați de prestatorul de servicii anumite instrucțiuni generale, fără ca acest lucru să implice exercitarea unei atribuții de conducere și de supraveghere asupra acestor lucrători, în sensul celei de a treia condiții enunțate în Hotărârea Vicoplus și alții (C‑307/09-C‑309/09, EU:C:2011:64, punctul 51), cu condiția ca prestatorul de servicii să le dea instrucțiuni precise și individuale pe care le consideră necesare în scopul executării serviciilor în discuție.

               41

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că, în cazul existenței unui raport contractual precum cel în discuție în litigiul principal, pentru a stabili dacă acest raport contractual trebuie calificat ca fiind o punere la dispoziție a forței de muncă, în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (c) din Directiva 96/71, trebuie să se țină seama de orice element care indică faptul că deplasarea lucrătorului în statul membru gazdă este sau nu este obiectul însuși al prestării de servicii la care se referă raportul contractual menționat. Constituie, în principiu, indicii privind aspectul că o asemenea deplasare nu este obiectul însuși al prestării de servicii în cauză, printre altele, faptul că prestatorul de servicii suportă consecințele executării neconforme a prestației stipulate în contract, precum și împrejurarea că acest prestator este liber să stabilească numărul de lucrători pe care consideră util să îi trimită în statul membru gazdă. În schimb, împrejurarea că întreprinderea beneficiară a acestei prestări supraveghează conformitatea cu contractul menționat a prestării respective sau că poate să dea instrucțiuni generale lucrătorilor angajați de prestatorul în cauză nu permite, ca atare, să se concluzioneze în sensul existenței unei puneri la dispoziție a forței de muncă.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               42

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                           1)

                           Capitolul 1 alineatele (2) și (13) din anexa X la Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană trebuie interpretat în sensul că Republica Austria are dreptul de a restricționa punerea la dispoziție a forței de muncă pe teritoriul său, în conformitate cu capitolul 1 alineatul (2) din această anexă, chiar dacă această punere la dispoziție nu ar privi un sector sensibil, în sensul capitolului 1 alineatul (13) din anexa menționată.

                           2)

                           În cazul existenței unui raport contractual precum cel în discuție în litigiul principal, pentru a stabili dacă acest raport contractual trebuie calificat ca fiind o punere la dispoziție a forței de muncă, în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (c) din Directiva 96/71/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii, trebuie să se țină seama de orice element care indică faptul că deplasarea lucrătorului în statul membru gazdă este sau nu este obiectul însuși al prestării de servicii la care se referă raportul contractual menționat. Constituie, în principiu, indicii privind aspectul că o asemenea deplasare nu este obiectul însuși al prestării de servicii în cauză, printre altele, faptul că prestatorul de servicii suportă consecințele executării neconforme a prestației stipulate în contract, precum și împrejurarea că acest prestator este liber să stabilească numărul de lucrători pe care consideră util să îi trimită în statul membru gazdă. În schimb, împrejurarea că întreprinderea beneficiară a acestei prestări supraveghează conformitatea cu contractul menționat a prestării respective sau că poate să dea instrucțiuni generale lucrătorilor angajați de prestatorul în cauză nu permite, ca atare, să se concluzioneze în sensul existenței unei puneri la dispoziție a forței de muncă.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: maghiara.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 20 aprilie 1988. # Proces penal împotriva Guy Bekaert. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Rennes - Franța. # Libertate de stabilire. # Cauza 204/87.


Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 16 octombrie 2013. # Republica Italiană împotriva Comisiei Europene. # Cauza T-248/10.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 9 septembrie 2011. # Republica Elenă împotriva Comisiei Europene. # FEOGA - Secțiunea "Garantare" - Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară - Carne de vită și mânzat - Plată de extensificare - Culturi arabile - Fructe și legume - Ajutor pentru prelucrarea anumitor citrice - Condiții pentru aplicarea unei corecții financiare forfetare de 100 % - Proporționalitate. # Cauza T-344/05.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 9 septembrie 2011 – Grecia/Comisia
      (Cauza T‑344/05)
      „FEOGA – Secțiunea «Garantare» – Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară – Carne de vită și mânzat – Plată de extensificare – Culturi arabile – Fructe și legume – Ajutor pentru prelucrarea anumitor citrice – Condiții pentru aplicarea unei corecții financiare forfetare de 100 % – Proporționalitate”
      1.                     Agricultură – FEOGA – Acordare de ajutoare și de prime – Obligația statelor membre de a organiza un sistem eficient de controale
            administrative și de controale la fața locului – Întindere – Controale nefiabile – Refuz de a se acoperi cheltuielile din
            fond [Regulamentul nr. 1258/1999 al Consiliului, art. 8 alin. (1)] (a se vedea punctele 74, 75, 269 și 270)
      2.                     Agricultură – FEOGA – Închiderea conturilor – Refuzul de a acoperi cheltuielile care rezultă din neregularitățile de aplicare
            a reglementării comunitare – Contestarea de către statul membru vizat – Sarcina probei – Repartizare între Comisie și statul
            membru (Regulamentul nr. 1258/1999 al Consiliului) (a se vedea punctele 76, 77 și 313)
      3.                     Acte ale instituțiilor – Norme de conduită administrativă cu aplicabilitate generală – Act prin care se urmărește producerea
            de efecte externe – Domeniu de aplicare (a se vedea punctul 192)
      4.                     Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut – Decizie referitoare la închiderea conturilor în privința cheltuielilor
            finanțate de FEOGA (art. 296 TFUE) (a se vedea punctele 251 și 252)
      5.                     Dreptul Uniunii – Principii – Proporționalitate – Domeniu de aplicare – Competență discreționară a legiuitorului Uniunii în
            materie de politică agricolă comună – Control jurisdicțional – Limite [art. 40 TFUE și 43 TFUE; Regulamentul nr. 1169/97 al
            Comisiei, art. 20 alin. (5) primul paragraf] (a se vedea punctele 289-295)
      Obiectul

               Cerere de anulare în parte a Deciziei 2005/555/CE a Comisiei din 15 iulie 2005 de excludere de la finanțarea comunitară a
                  anumitor cheltuieli efectuate de statele membre din Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), secțiunea
                  „Garantare” (JO L 188, p. 36), în măsura în care prin aceasta se exclud anumite cheltuieli efectuate de Republica Elenă în
                  sectoarele cărnii de vită și de mânzat, al culturilor arabile și al fructelor și legumelor

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează Decizia 2005/555/CE a Comisiei din 15 iulie 2005 de excludere de la finanțarea comunitară a anumitor cheltuieli efectuate
                     de statele membre din Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), secțiunea „Garantare”, în măsura în care
                     prin aceasta se exclud de la finanțarea comunitară cheltuielile efectuate de Republica Elenă cu titlu de plată de extensificare
                     pentru anii 2000 și 2001.

                  2)

                  	Respinge în rest acțiunea.

                  3)

                  	Republica Elenă suportă două treimi din propriile cheltuieli de judecată și două treimi din cheltuielile de judecată efectuate
                     de Comisia Europeană.

                  4)

                  	Comisia Europeană suportă o treime din propriile cheltuieli de judecată și o treime din cheltuielile de judecată efectuate
                     de Republica Elenă.