title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 16 iulie 2009.#Jacques Damseaux împotriva Statului belgian.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de première instance de Liège - Belgia.#Libera circulație a capitalurilor - Impozitarea veniturilor din bunuri mobile - Convenție pentru evitarea dublei impuneri - Obligație a statelor membre în temeiul articolului 293 CE.#Cauza C-128/08.

text:
      Cauza C‑128/08
      Jacques Damseaux
      împotriva
      État belge
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de tribunal de première instance de Liège)
      „Libera circulație a capitalurilor – Impozitarea veniturilor din bunuri mobile – Convenție pentru evitarea dublei impuneri – Obligație a statelor membre în temeiul articolului 293 CE”
      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare – Competența Curții – Limite
      (art. 234 CE)
      2.        Libera circulație a capitalurilor – Restricții – Legislație fiscală – Impozitarea dividendelor
      (art. 56 CE)
      1.        Nu este de competența Curții, în temeiul articolului 234 CE, să se pronunțe asupra eventualei încălcări, de către un stat
         membru contractant, a dispozițiilor convențiilor bilaterale încheiate de statele membre care urmăresc să elimine sau să atenueze
         efectele negative care decurg din coexistența unor sisteme fiscale naționale. Curtea nu poate nici să examineze raportul dintre
         o măsură națională și dispozițiile unei convenții pentru evitarea dublei impuneri, acest aspect neintrând în domeniul interpretării
         dreptului comunitar.

      (a se vedea punctul 22)
      2.        În măsura în care dreptul comunitar, în stadiul său actual, nu impune criterii generale pentru repartizarea competențelor
         între statele membre în legătură cu eliminarea dublei impuneri în cadrul Comunității Europene, articolul 56 CE nu se opune
         unei convenții fiscale bilaterale în temeiul căreia dividendele distribuite de o societate stabilită într‑un stat membru unui
         acționar rezident în alt stat membru pot fi impozitate în cele două state membre și care nu prevede că statului membru în
         care este rezident acționarul îi revine o obligație necondiționată de evitare a dublei impuneri juridice care rezultă din
         aceasta.

      Astfel, dividendele distribuite de o societate stabilită într‑un stat membru unui acționar rezident în alt stat membru pot
         face obiectul unei duble impuneri juridice atunci când cele două state aleg să își exercite competența fiscală și să oblige
         acționarul la plata impozitului aferent dividendelor menționate. Dezavantajele care pot decurge din exercitarea în paralel
         a competențelor fiscale ale unor diferite state membre, în măsura în care această exercitare nu este discriminatorie, nu constituie
         restricții interzise de tratat.

      În această privință, într‑o situație în care atât statul membru al sursei dividendelor, cât și statul membru în care acționarul
         are reședința pot impozita dividendele menționate, a considera că este în mod necesar obligația statului membru de reședință
         de a evita dubla impunere menționată ar însemna ca statului membru al sursei să i se acorde o prioritate în impozitarea acestui
         tip de venituri. Deși o astfel de repartizare a competențelor ar fi conformă, printre altele, cu practica juridică internațională
         astfel cum aceasta se reflectă în modelul convenției fiscale privind venitul și averea elaborat de Organizația pentru Cooperare
         și Dezvoltare Economică (OCDE), este cert că dreptul comunitar, în stadiul său actual și într‑o astfel de situație, nu impune
         criterii generale pentru repartizarea competențelor între statele membre în legătură cu eliminarea dublei impuneri în cadrul
         Comunității. În consecință, deși un stat membru nu poate invoca o convenție bilaterală pentru a se sustrage de la obligațiile
         care îi incumbă în temeiul tratatului, împrejurarea că atât statul membru al sursei dividendelor, cât și statul membru în
         care acționarul are reședința pot impozita dividendele menționate nu presupune ca statul membru de reședință să fie obligat,
         în temeiul dreptului comunitar, să evite dezavantajele care ar putea decurge din exercitarea competenței astfel repartizate
         de cele două state membre.

      (a se vedea punctele 26, 27 și 32-35 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      16 iulie 2009(*)

      „Libera circulație a capitalurilor – Impozitarea veniturilor din bunuri mobile – Convenție pentru evitarea dublei impuneri – Obligație a statelor membre în temeiul articolului 293 CE”
      În cauza C‑128/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de tribunal de
         première instance de Liège (Belgia), prin decizia din 20 martie 2008, primitã de Curte la 28 martie 2008, în procedura

      Jacques Damseaux
      împotriva
      État belge,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits (raportor) și J.‑J. Kasel,
         judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna R. Șereș, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 5 februarie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Damseaux, de domnul E. Traversa, avocat;
      –        pentru guvernul belgian, de domnul J.‑C. Halleux, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și J.‑C. Gracia, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de doamna I. Bruni, în calitate de agent, asistată de P. Gentili, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele M. Noort și C. Wissels, precum și de domnul Y. de Vries, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul L. Seeboruth și de doamna S. Ford, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și J.‑P. Keppenne, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 56 CE și 293 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Damseaux, pe de o parte, și administrația fiscală belgiană,
         pe de altă parte, având ca obiect impozitarea, în Belgia, a dividendelor pe care acesta le‑a primit de la o societate stabilită
         în Franța și pentru care a plătit deja impozit în acest din urmă stat.

       Cadrul juridic
      3        Convenția din 10 martie 1964 încheiată între Belgia și Franța pentru evitarea dublei impuneri și stabilirea normelor de asistență
         administrativă și juridică reciprocă în materia impozitelor pe venit, astfel cum a fost modificată prin actul adițional semnat
         la Bruxelles la 8 februarie 1999 (denumită în continuare „Convenția franco‑belgiană”), prevede la articolul 15:

      „1.      Dividendele a căror sursă se află într‑un stat contractant și care sunt plătite unui rezident al celuilalt stat contractant
         sunt impozitate în acest din urmă stat.

      2.      Cu toate acestea, sub rezerva dispozițiilor alineatului 3, aceste dividende pot fi impozitate în statul contractant în care
         are sediul societatea care plătește dividendele și potrivit legislației acestui stat, cu condiția ca impozitul astfel stabilit
         să nu depășească:

      […]
      b)      15 % din cuantumul brut al dividendelor […].
      Acest alineat nu se aplică impozitului plătit de societate pentru profitul din care se plătesc dividendele.
      […]
      4.      Cu excepția cazului în care beneficiază de plata prevăzută la alineatul 3, un rezident belgian care primește dividende din
         partea unei societăți cu sediul în Franța poate solicita rambursarea impozitului anticipat aferent acestor dividende care
         a fost eventual plătit de societatea care distribuie. Franța poate preleva din cuantumul sumelor rambursate taxa reținută
         la sursă prevăzută la alineatul 2 din prezentul articol la cota aplicabilă dividendelor cărora le sunt aferente sumele rambursate.

      […]”
      4        Articolul 19 punctul A din Convenția franco‑belgiană prevede:

      „Dubla impunere este evitată după cum urmează:
      A. În ceea ce privește Belgia:
      1.      Veniturile și câștigurile de capitaluri mobiliare care intră sub incidența regimului prevăzut la articolul 15 alineatele 2-4,
         cărora li s‑a aplicat efectiv în Franța taxa reținută la sursă și care sunt primite de societăți rezidente în Belgia supuse
         la plata impozitului pe profit, sunt, prin perceperea impozitului pe bunuri mobile la cota normală asupra cuantumului impozitului
         lor francez, scutite de impozitul pe profit și de impozitul pe dividende în condițiile prevăzute de legislația internă belgiană.

      Pentru veniturile și câștigurile prevăzute la paragraful precedent, care sunt primite de alți rezidenți belgieni […], cărora
         li s‑a aplicat efectiv în Franța reținerea la sursă, impozitul datorat în Belgia pentru cuantumul lor din care s‑a scăzut
         taxa franceză reținută la sursă se va reduce, pe de o parte, cu impozitul pe bunuri mobile perceput la cota normală și, pe
         de altă parte, cu cotitatea forfetară a impozitului străin deductibil în condițiile stabilite de legislația belgiană, fără
         ca această cotitate să poată fi mai mică de 15 % din respectivul cuantum net.

      În ceea ce privește dividendele care intră sub incidența regimului definit la articolul 15 alineatele 2 și 3 și care sunt
         atribuite unei persoane fizice rezidente în Belgia, aceasta poate, în locul cotității forfetare a impozitului străin prevăzute
         mai sus, să obțină imputarea din aceste venituri a creditului fiscal la cota și în condițiile prevăzute în legislația belgiană
         în favoarea dividendelor distribuite de societăți rezidente în Belgia, cu condiția de a depune o cerere scrisă în acest sens
         cel mai târziu la expirarea termenului prevăzut pentru depunerea declarației sale anuale.

      […]”
      5        Codul privind impozitul pe venit din 1992 (code des impôts sur les revenus de 1992), coordonat prin Decretul regal din 10
         aprilie 1992 și confirmat prin Legea din 12 iunie 1992 (supliment la Moniteur belge din 30 iulie 1992, denumit în continuare „CIR 1992”), prevede, la articolul 171, următoarele:

      „Prin derogare de la articolele 130-168, se impozitează separat, cu excepția cazului în care impozitul astfel calculat, majorat
         cu impozitul aferent celorlalte venituri, este mai mare decât cel care ar rezulta din aplicarea articolelor menționate tuturor
         veniturilor impozabile:

      […]
      2° bis cu cota de 15 %:
      […]
      b)      dividendele prevăzute la articolul 269 paragraful 2 punctul 2°, paragraful 3 și paragraful 11.”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      6        Domnul Damseaux, rezident belgian, a primit, în anii 2005-2007, dividende de la societatea pe acțiuni Total al cărui sediu
         se află în Franța și la care acesta deținea 5 463 de acțiuni.

      7        Aceste dividende au fost mai întâi supuse, în Franța, unei taxe reținute la sursă de 25 %. În temeiul articolului 15 alineatul
         2 din Convenția franco‑belgiană, domnul Damseaux a avut dreptul să ceară rambursarea unei părți din această taxă reținută
         la sursă, astfel încât respectivele dividende să nu fie supuse în Franța decât unei rețineri de 15 %.

      8        Suma rămasă după impozitarea menționată a fost supusă în Belgia unui impozit pe bunuri mobile de 15 %.

      9        Apreciind că dividendele sale de origine franceză sunt impozitate mai aspru decât dividendele de origine belgiană și că, întrucât
         a acceptat ca Republica Franceză să perceapă o taxă reținută la sursă, Regatul Belgiei, în calitate de stat membru de reședință,
         ar trebui să permită imputarea impozitului francez din impozitul pe bunuri mobile belgian sau să renunțe la impozitul pe bunuri
         mobile pentru a elimina dubla impunere, domnul Damseaux a introdus contestații împotriva deciziei de impunere emise de administrația
         fiscală belgiană cu privire la dividendele primite.

      10      Întrucât administrația fiscală belgiană a respins contestațiile menționate pentru motivul că articolul 15 din Convenția franco‑belgiană
         prevede impozitarea dividendelor atât în Franța, cât și în Belgia, domnul Damseaux a sesizat tribunal de première instance
         de Liège (Tribunalul de Primă Instanțã din Liège).

      11      Instanța de trimitere apreciază că, deși se află în situații comparabile în mod obiectiv, rezidenții belgieni sunt supuși
         unor regimuri fiscale diferite după cum aceștia primesc dividende de la o societate stabilită în Belgia sau de la o societate
         stabilită într‑un alt stat membru. Astfel, dacă dividendele plătite de o societate străină unui rezident belgian suferă o
         dublă impunere juridică internațională, dividendele plătite de societățile belgiene unui rezident belgian sunt impozitate
         numai cu cota de 15 % în temeiul articolului 171 punctul 2° bis litera b) din CIR 1992 și nu sunt supuse unei duble impuneri.

      12      După ce subliniază că Convenția franco‑belgiană nu a făcut obiectul cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare în cauza
         în care s‑a pronunțat Hotărârea din 14 noiembrie 2006, Kerckhaert și Morres (C‑513/04, Rec., p. I‑10967), tribunal de première
         instance de Liège arată că respectiva convenție face parte din legislația fiscală belgiană și trebuie, prin urmare, să fie
         conformă cu dreptul comunitar. Instanța menționată subliniază de asemenea că Regatul Belgiei nu a luat nicio măsură pentru
         eliminarea dublei impuneri a dividendelor în cauză.

      13      În aceste condiții, tribunal de première instance de Liège a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 56 [CE] trebuie interpretat în sensul că interzice o restricție care decurge din [Convenția franco‑belgiană], care
         menține o dublă impunere parțială a dividendelor aferente acțiunilor societăților stabilite în Franța și care determină o
         impozitare a acestor dividende mai aspră decât impozitul unic pe bunuri mobile belgian aplicat dividendelor distribuite de
         o societate belgiană unui acționar rezident belgian?

      2)      Articolul 293 [CE] trebuie interpretat în sensul că inacțiunea [Regatului Belgiei], constând în faptul că nu a renegociat
         cu [Republica Franceză] un nou mod de eliminare a dublei impuneri a dividendelor aferente acțiunilor societăților stabilite
         în Franța, este nelegală?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      14      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 56 CE se opune unei convenții
         fiscale bilaterale în temeiul căreia dividendele distribuite de o societate stabilită într‑un stat membru unui acționar rezident
         în alt stat membru pot fi impozitate în cele două state membre, fără ca statul membru în care este rezident acționarul să
         prevină dubla impunere care rezultă din aceasta.

      15      În speță, potrivit articolului 15 din Convenția franco‑belgiană, dividendele a căror sursă se află într‑un stat contractant
         și care sunt plătite unui rezident al celuilalt stat contractant sunt impozitate în acest din urmă stat, însă pot fi supuse,
         în statul contractant în care este stabilită societatea care plătește dividendele, unui impozit care nu poate depăși 15 %
         din cuantumul brut al dividendelor.

      16      Deși dividendele distribuite de o societate stabilită în Franța unui acționar rezident în Belgia pot astfel să fie impozitate
         în cele două state membre, din Convenția franco‑belgiană rezultă, după cum de altfel arată instanța de trimitere, că aceasta
         cuprinde și dispoziții referitoare la evitarea unei duble impuneri.

      17      Astfel, conform articolului 19 punctul A alineatul 1 al doilea paragraf din Convenția franco‑belgiană, în ceea ce privește
         dividendele primite de acționari rezidenți în Belgia cărora li s‑a aplicat efectiv în Franța taxa reținută la sursă, impozitul
         datorat în Belgia pentru cuantumul lor din care s‑a scăzut taxa franceză reținută la sursă se va reduce, pe de o parte, cu
         impozitul pe bunuri mobile perceput la cota normală și, pe de altă parte, cu cotitatea forfetară a impozitului străin deductibil
         în condițiile stabilite de legislația belgiană, fără ca această cotitate să poată fi mai mică de 15 % din respectivul cuantum
         net. Conform celui de al treilea paragraf al articolului 19 punctul A alineatul 1 menționat, în ceea ce privește dividendele
         care intră sub incidența regimului definit la articolul 15 alineatele 2 și 3 din convenția menționată și care sunt atribuite
         unei persoane fizice rezidente în Belgia, aceasta poate, în locul cotității forfetare a impozitului străin prevăzute mai sus,
         să obțină imputarea din aceste venituri a creditului fiscal la cota și în condițiile prevăzute în legislația belgiană în favoarea
         dividendelor distribuite de societăți stabilite în Belgia, cu condiția de a depune o cerere scrisă în acest sens cel mai târziu
         la expirarea termenului prevăzut pentru depunerea declarației sale anuale.

      18      În această privință, guvernul francez a arătat că, în măsura în care Convenția franco‑belgiană are ca obiect și ca efect eliminarea
         dublei impuneri căreia îi sunt supuse dividendele plătite de o societate stabilită în Franța unui acționar rezident în Belgia,
         nu este necesar să se răspundă la prima întrebare.

      19      Reclamantul din acțiunea principală apreciază de asemenea că aplicarea corectă de către Regatul Belgiei a articolului 19 punctul
         A din Convenția franco‑belgiană ar avea ca efect evitarea dublei impuneri a dividendelor franceze primite de un acționar rezident
         în Belgia. Cu toate acestea, Regatul Belgiei nu ar aplica articolul 19 punctul A menționat în măsura în care legislația belgiană
         nu ar prevedea și modalitățile de imputare a cotității forfetare, ceea ce ar constitui nu numai o încălcare a Convenției franco‑belgiene,
         ci și o discriminare interzisă de articolul 56 CE.

      20      În cadrul procedurii declanșate în temeiul articolului 234 CE, nu este de competența Curții să interpreteze articolul 19 punctul
         A din Convenția franco‑belgiană și să determine obligațiile care decurg din aceasta, o astfel de interpretare fiind de competența
         instanțelor naționale.

      21      Dacă, în cadrul acestei interpretări, instanța națională menționată apreciază că articolul 19 punctul A din Convenția franco‑belgiană
         prevede obligația Regatului Belgiei de a evita dubla impunere prin intermediul cotității forfetare sau al unui credit fiscal,
         este de competența aceleiași instanțe să tragă, conform dreptului său național, consecințele care decurg din neaplicarea articolului
         19 punctul A menționat.

      22      Astfel cum rezultă din jurisprudență, nu este de competența Curții, în temeiul articolului 234 CE, să se pronunțe asupra eventualei
         încălcări, de către un stat membru contractant, a dispozițiilor convențiilor bilaterale încheiate de statele membre care urmăresc
         să elimine sau să atenueze efectele negative care decurg din coexistența unor sisteme fiscale naționale (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 6 decembrie 2007, Columbus Container Services, C‑298/05, Rep., p. I‑10451, punctul 46). Curtea nu poate
         nici să examineze raportul dintre o măsură națională și dispozițiile unei convenții pentru evitarea dublei impuneri, precum
         convenția fiscală bilaterală în cauză în acțiunea principală, acest aspect neintrând în domeniul interpretării dreptului comunitar
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2000, AMID, C‑141/99, Rec., p. I‑11619, punctul 18, precum și Hotărârea
         Columbus Container Services, citată anterior, punctul 47).

      23      Din cuprinsul primei întrebări rezultă totuși că instanța de trimitere se bazează pe prezumția potrivit căreia Convenția franco‑belgiană
         permite existența unei duble impuneri juridice a dividendelor distribuite de o societate stabilită în Franța unui acționar
         rezident în Belgia. Prin urmare, prima întrebare a instanței de trimitere trebuie interpretată în sensul că solicită să se
         stabilească dacă articolul 56 CE se opune unei convenții fiscale bilaterale, precum cea în cauză în acțiunea principală, în
         temeiul căreia dividendele distribuite de o societate stabilită într‑un stat membru unui acționar rezident în alt stat membru
         pot fi impozitate în cele două state membre, și care nu prevede că statului membru în care este rezident acționarul îi revine
         o obligație necondiționată de evitare a dublei impuneri ce rezultă din aceasta.

      24      În această privință, trebuie amintit că, deși fiscalitatea directă este de competența statelor membre, acestea din urmă trebuie
         totuși să exercite această competență cu respectarea dreptului comunitar (a se vedea în special Hotărârea din 13 decembrie
         2005, Marks & Spencer, C‑446/03, Rec., p. I‑10837, punctul 29, Hotărârea din 12 septembrie 2006, Cadbury Schweppes și Cadbury
         Schweppes Overseas, C‑196/04, Rec., p. I‑7995, punctul 40, Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in Class IV of
         the ACT Group Litigation, C‑374/04, Rec., p. I‑11673, punctul 36, și Hotărârea din 8 noiembrie 2007, Amurta, C‑379/05, Rep.,
         p. I‑9569, punctul 16).

      25      Este în special obligația fiecărui stat membru de a organiza, cu respectarea dreptului comunitar, propriul sistem de impozitare
         a beneficiilor distribuite și de a defini, în acest cadru, baza impozabilă, precum și cota de impozitare care se aplică acționarului
         beneficiar (a se vedea în special Hotărârea Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, citată anterior, punctul
         50, Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Rec., p. I‑11753, punctul 47, și
         Hotărârea din 20 mai 2008, Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, Rep., p. I‑3747, punctul 30).

      26      Rezultă, pe de o parte, că dividendele distribuite de o societate stabilită într‑un stat membru unui acționar rezident în
         alt stat membru pot face obiectul unei duble impuneri juridice atunci când cele două state aleg să își exercite competența
         fiscală și să oblige acționarul la plata impozitului aferent dividendelor menționate.

      27      Pe de altă parte, Curtea a statuat deja că dezavantajele care pot decurge din exercitarea în paralel a competențelor fiscale
         ale unor diferite state membre, în măsura în care această exercitare nu este discriminatorie, nu constituie restricții interzise
         de Tratatul CE (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Kerckhaert et Morres, punctele 19, 20 și 24, precum și
         Orange European Smallcap Fund, punctele 41, 42 și 47).

      28      Deși eliminarea dublei impuneri în cadrul Comunității Europene figurează printre obiectivele tratatului, trebuie totuși să
         se constate că, până în prezent, făcând abstracție de Convenția din 23 iulie 1990 privind eliminarea dublei impuneri cu privire
         la ajustarea profiturilor întreprinderilor asociate (JO L 225, p. 10), statele membre nu au încheiat, în temeiul articolului
         293 CE, nicio convenție multilaterală în acest scop (a se vedea Hotărârea din 12 mai 1998, Gilly, C‑336/96, Rec., p. I‑2793,
         punctul 23).

      29      Totodată, cu excepția Directivei 90/435/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților‑mamă
         și filialelor acestora din diferite state membre (JO L 225, p. 6, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 97) și a Directivei 2003/48/CE
         a Consiliului din 3 iunie 2003 privind impozitarea veniturilor din economii sub forma plăților de dobânzi (JO L 157, p. 38,
         Ediție specială, 09/vol. 2, p. 64), nu s‑a adoptat până în prezent, în cadrul dreptului comunitar, nicio măsură de unificare
         sau de armonizare care să urmărească eliminarea situațiilor de dublă impunere (a se vedea în special Hotărârea Orange European
         Smallcap Fund, citată anterior, punctul 32).

      30      În lipsa unor măsuri de unificare sau de armonizare comunitară, statele membre păstrează competența de a defini, pe cale convențională
         sau unilaterală, criteriile de repartizare a competențelor lor fiscale, în special în scopul de a elimina dubla impunere (Hotărârea
         Gilly, citată anterior, punctele 24 și 30, Hotărârea din 21 septembrie 1999, Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, Rec., p. I‑6161, punctul
         57, Hotărârea Amurta, citată anterior, punctul 17, precum și Hotărârea Orange European Smallcap Fund, citată anterior, punctul
         32). Acestora le revine obligația de a lua măsurile necesare pentru a preveni situațiile de dublă impunere, utilizând, printre
         altele, criteriile urmate în practica fiscală internațională (a se vedea Hotărârea Kerckhaert și Morres, citată anterior,
         punctul 23).

      31      Astfel cum s‑a arătat la punctul 15 din prezenta hotărâre, în speță, conform repartizării competențelor fiscale convenite
         de Republica Franceză și de Regatul Belgiei, dividendele distribuite de o societate stabilită în Franța unui rezident belgian
         pot să fie impozitate în cele două state membre.

      32      Într‑o situație în care atât statul membru al sursei dividendelor, cât și statul membru în care acționarul își are reședința
         pot impozita dividendele menționate, a considera că este în mod necesar obligația statului membru de reședință de a evita
         dubla impunere menționată ar însemna ca statului membru al sursei să i se acorde o prioritate în impozitarea acestui tip de
         venituri.

      33      Chiar dacă o astfel de repartizare a competențelor ar fi conformă, printre altele, cu practica juridică internațională astfel
         cum aceasta se reflectă în modelul convenției fiscale privind venitul și averea elaborat de Organizația pentru Cooperare și
         Dezvoltare Economică (OCDE), în special în articolul 23 B din aceasta, este cert că dreptul comunitar, în stadiul său actual
         și într‑o situație precum cea din acțiunea principală, nu impune criterii generale pentru repartizarea competențelor între
         statele membre în legătură cu eliminarea dublei impuneri în cadrul Comunității (a se vedea Hotărârile citate anterior Kerckhaert
         și Morres, punctul 22, precum și Columbus Container Services, punctul 45).

      34      În consecință, deși un stat membru nu poate invoca o convenție bilaterală pentru a se sustrage de la obligațiile care îi incumbă
         în temeiul tratatului (a se vedea Hotărârea din 14 decembrie 2006, Denkavit Internațional și Denkavit France, C‑170/05, Rec.,
         p. I‑11949, punctul 53, precum și Hotărârea Amurta, citată anterior, punctul 55), împrejurarea că atât statul membru al sursei
         dividendelor, cât și statul membru în care acționarul își are reședința pot impozita dividendele menționate nu presupune ca
         statul membru de reședință să fie obligat, în temeiul dreptului comunitar, să evite dezavantajele care ar putea decurge din
         exercitarea competenței astfel repartizate de cele două state membre.

      35      În aceste condiții și în măsura în care numai Convenția franco‑belgiană face obiectul primei întrebări a instanței de trimitere,
         trebuie să se răspundă la această întrebare că, în măsura în care dreptul comunitar, în stadiul său actual și într‑o situație
         precum cea din acțiunea principală, nu impune criterii generale pentru repartizarea competențelor între statele membre în
         legătură cu eliminarea dublei impuneri în cadrul Comunității, articolul 56 CE nu se opune unei convenții fiscale bilaterale,
         precum cea în cauză în acțiunea principală, în temeiul căreia dividendele distribuite de o societate stabilită într‑un stat
         membru unui acționar rezident în alt stat membru pot fi impozitate în cele două state membre și care nu prevede că statului
         membru în care este rezident acționarul îi revine o obligație necondiționată de evitare a dublei impuneri juridice care rezultă
         din aceasta.

       Cu privire la a doua întrebare
      36      Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      37      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      În măsura în care dreptul comunitar, în stadiul său actual și într‑o situație precum cea din acțiunea principală, nu impune
            criterii generale pentru repartizarea competențelor între statele membre în legătură cu eliminarea dublei impuneri în cadrul
            Comunității Europene, articolul 56 CE nu se opune unei convenții fiscale bilaterale, precum cea în cauză în acțiunea principală,
            în temeiul căreia dividendele distribuite de o societate stabilită într‑un stat membru unui acționar rezident în alt stat
            membru pot fi impozitate în cele două state membre și care nu prevede că statului membru în care este rezident acționarul
            îi revine o obligație necondiționată de evitare a dublei impuneri juridice care rezultă din aceasta.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 16 decembrie 2010. # José Manuel Baena Grupo, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Desen sau model comunitar - Procedură de declarare a nulității - Desen sau model comunitar înregistrat ce reprezintă un personaj așezat - Marcă comunitară figurativă anterioară - Motiv de nulitate - Caracter individual - Impresie globală diferită - Articolul 6 și articolul 25 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 6/2002. # Cauza T-513/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 16 decembrie 2010 – Baena Grupo/OAPI – Neuman și Galdeano del Sel (Personaj așezat)
      (Cauza T‑513/09)
      „Desen sau model industrial comunitar – Procedură de declarare a nulității – Desen sau model industrial comunitar înregistrat ce reprezintă un personaj așezat – Marcă comunitară figurativă anterioară – Motiv de nulitate – Caracter individual – Impresie globală diferită – Articolul 6 și articolul 25 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 6/2002”
      Desene sau modele industriale comunitare – Motive de nulitate – Lipsa caracterului individual – Comparație între impresia globală produsă de desenul sau modelul industrial contestat și cea produsă de desenul sau modelul
         industrial anterior [Regulamentul nr. 6/2002 al Consiliului, art. 6 alin. (1) și art. 25 alin (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         21-26)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a treia de recurs a OAPI din 14 octombrie 2009 (cauza R 1323/2008‑3) privind
                  o procedură de declarare a nulității între domnii Herbert Neuman și Andoni Galdeano del Sel, pe de o parte, și José Manuel
                  Baena Grupo, SA, pe de altă parte

            Date privind cauza

               Desenul sau modelul industrial comunitar înregistrat care a făcut obiectul unei cereri de declarare a nulității:

               Modelul industrial comunitar înregistrat nr. 000426895‑0002 pentru produsele următoare: „ornamentație pentru tricouri, ornamentație
                  pentru șepci, ornamentație pentru autocolanți, ornamentație pentru imprimeuri, inclusiv pentru materiale publicitare”

               Titularul desenului sau modelului industrial comunitar:

               José Manuel Baena Grupo, SA

               Părțile care solicită declararea nulității desenului sau modelului industrial comunitar:

               Herbert Neuman și Andoni Galdeano del Sel

               Marca sau desenul sau modelul industrial al părții care solicită declararea nulității:

               Marca comunitară figurativă nr. 1312651 pentru produse din clasele 25, 28 și 32 în sensul Aranjamentului de la Nisa

               Decizia diviziei de anulare din departamentul „Desene și Modele Industriale”:

               Admite cererea și declară nulitatea desenului sau modelului industrial

               Decizia camerei de recurs:

               Anulează decizia atacată și, în temeiul competenței conferite de articolul 60 alineatul (1) din Regulamentul nr. 6/2002 privind
                  desenele sau modelele industriale comunitare, soluționează cauza pe fond și declară nulitatea modelului industrial comunitar

      Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează Decizia Camerei a treia de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele
                     industriale) (OAPI) din 14 octombrie 2009 (cauza R 1323/2008‑3).

                  2)

                  	Obligă OAPI la suportarea propriilor cheltuieli de judecată, precum și la plata cheltuielilor de judecată efectuate de José
                     Manuel Baena Grupo, SA. Domnii Herbert Neuman și Andoni Galdeano del Sel suportă propriile cheltuieli de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 17 decembrie 2009.#Eva Martín Martín împotriva EDP Editores SL.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Audiencia Provincial de Salamanca - Spania.#Directiva 85/577/CEE - Articolul 4 - Protecția consumatorilor - Contracte negociate în afara spațiilor comerciale - Drept de reziliere - Obligația comerciantului de informare - Nulitatea contractului - Măsuri adecvate.#Cauza C-227/08.

text:
      Cauza C‑227/08
      Eva Martín Martín
      împotriva
      EDP Editores SL
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Audiencia Provincial de Salamanca)
      „Directiva 85/577/CEE – Articolul 4 – Protecția consumatorilor – Contracte negociate în afara spațiilor comerciale – Drept de reziliere – Obligația comerciantului de informare – Nulitatea contractului – Măsuri adecvate”
      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor – Protecția consumatorilor în cazul contractelor negociate în afara spațiilor comerciale – Directiva
            85/577 – Dreptul de renunțare al consumatorului
      [Directiva 85/577 a Consiliului, art. 4 și art. 5 alin. (1)]
      Articolul 4 din Directiva 85/577/CEE privind protecția consumatorilor în cazul contractelor negociate în afara spațiilor comerciale
         nu se opune ca o instanță națională să declare din oficiu nulitatea unui contract din domeniul de aplicare al acestei directive
         pentru motivul neinformării consumatorului despre dreptul său de reziliere, deși nulitatea nu a fost invocată în niciun moment
         de consumator în fața instanțelor naționale competente.

      Astfel, pe de o parte, dispoziția menționată se încadrează în domeniul interesului public, care poate să justifice o intervenție
         pozitivă a instanței naționale pentru a compensa dezechilibrul existent între consumator și comerciant în cadrul contractelor
         încheiate în afara spațiilor comerciale.

      Pe de altă parte, o măsură constând în declararea nulității contractului în litigiu poate fi calificată „adecvată”, în sensul
         articolului 4 al treilea paragraf din Directiva 85/577, prin faptul că sancționează neîndeplinirea unei obligații a cărei
         respectare este esențială în vederea formării voinței consumatorului și a realizării nivelului de protecție urmărit de legiuitorul
         comunitar.

      Totuși, această concluzie nu exclude posibilitatea ca alte măsuri să asigure deopotrivă acest nivel de protecție, precum,
         de exemplu, redeschiderea termenelor aplicabile în materia rezilierii contractului care să permită punerea consumatorului
         în măsură să exercite dreptul care îi este conferit de articolul 5 alineatul (1) din directivă. Pe de altă parte, ar fi posibil
         ca instanța națională sesizată să fie obligată de asemenea să țină seama, în anumite împrejurări, de voința consumatorului
         de a nu i se anula contractul în cauză.

      (a se vedea punctele 28 și 34-36 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      17 decembrie 2009(*)

      „Directiva 85/577/CEE – Articolul 4 – Protecția consumatorilor – Contracte negociate în afara spațiilor comerciale – Drept de reziliere – Obligația comerciantului de informare – Nulitatea contractului – Măsuri adecvate”
      În cauza C‑227/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Audiencia Provincial
         de Salamanca (Spania), prin decizia din 20 mai 2008, primită de Curte la 26 mai 2008, în procedura

      Eva Martín Martín
      împotriva
      EDP Editores SL,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano (raportor), președinte de cameră, îndeplinind funcția de președinte al Camerei întâi, domnii
         A. Borg Barthet și M. Ilešič, judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 martie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru EDP Editores SL, de J. M. Sanchez Garcia, abogado;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul spaniol, de doamna B. Plaza Cruz și de domnul J. López-Medel Bascones, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Vidal Puig și W. Wils, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 7 mai 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 4 din Directiva 85/577/CEE a Consiliului
         din 20 decembrie 1985 privind protecția consumatorilor în cazul contractelor negociate în afara spațiilor comerciale (JO L 372,
         p. 31, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 188, denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între EDP Editores SL (denumită în continuare „EDP”), pe de o parte,
         și doamna Martín Martín, pe de altă parte, ca urmare a refuzului acesteia din urmă de a respecta angajamentele asumate prin
         semnarea unui contract încheiat la domiciliul său cu un reprezentant al EDP.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Al patrulea-al șaselea considerent ale directivei prevăd:

      „[…] contractele încheiate în afara spațiilor comerciale ale comerciantului se caracterizează prin faptul că inițiativa negocierilor
         contractuale îi aparține, de obicei, comerciantului, iar consumatorul nu este pregătit pentru aceste negocieri sau nu se așteaptă
         la acestea; […] adeseori, consumatorul nu poate compara calitatea și prețul ofertei cu alte oferte; […

      […] trebuie să i se dea consumatorului dreptul de a rezilia contractul într‑un interval de cel puțin șapte zile, pentru a
         i se oferi posibilitatea de a evalua obligațiile care decurg din contract;

      […] trebuie luate măsuri corespunzătoare pentru a se asigura informarea consumatorului, în scris, cu privire la această perioadă
         de reflecție”.

      4        Articolul 1 alineatul (1) din directivă prevede:

      „Prezenta directivă se aplică tuturor contractelor în temeiul cărora un comerciant furnizează bunuri sau servicii unui consumator
         și care sunt încheiate:

      […]
      –      în timpul unei vizite a comerciantului:
      (i)               la domiciliul consumatorului sau la domiciliul altui consumator;
      […]
      în cazul în care vizita nu se efectuează la cererea expresă a consumatorului.”
      5        Potrivit articolului 4 din directivă:

      „În cazul tranzacțiilor menționate la articolul 1, comerciantul trebuie să informeze în scris consumatorul despre dreptul
         acestuia de a rezilia contractul în termenul stabilit la articolul 5, precum și numele și adresa persoanei față de care își
         poate exercita acest drept.

      Această notificare este datată și menționează informațiile care să permită identificarea contractului. Aceasta este furnizată
         consumatorului în cazurile:

      (a)      prevăzute la articolul 1 alineatul (1), în momentul încheierii contractului;
      […]
      Statele membre se asigură că legislația națională în domeniu prevede măsuri adecvate privind protecția consumatorului în cazurile
         în care nu este furnizată informația prevăzută de prezentul articol.”

      6        Potrivit articolului 5 din directivă:

      „(1)      Consumatorul are dreptul de a renunța la efectele angajamentului său prin expedierea unei notificări într‑un termen de cel
         puțin șapte zile de la data la care a primit informația menționată la articolul 4, în conformitate cu procedura prevăzută
         de legislația națională. […]

      (2)      Notificarea are ca efect eliberarea consumatorului de orice obligație care decurge din contractul reziliat.”
      7        Articolul 8 din această directivă prevede:

      „Prezenta directivă nu împiedică statele membre să adopte sau să mențină prevederi mai favorabile pentru protecția consumatorilor
         în domeniul pe care îl reglementează.”

       Reglementarea națională
      8        Legea 26/1991 din 21 noiembrie 1991 privind contractele încheiate în afara spațiilor comerciale (BOE nr. 283 din 26 noiembrie
         1991) transpune directiva în dreptul spaniol.

      9        Articolul 3 din această lege prevede:

      „1.      Contractul, respectiv oferta contractuală prevăzute la articolul 1 trebuie încheiate în scris, în dublu exemplar, însoțite
         de un document de revocare, și trebuie datate și să poarte semnătura olografă a consumatorului.

      2.      Documentul contractual trebuie să conțină, cu caractere vizibile situate imediat deasupra locului rezervat pentru semnătura
         consumatorului, o mențiune clară și exactă privind dreptul acestuia din urmă de revocare a consimțământului dat, precum și
         condițiile și consecințele exercitării acestui drept.

      3.      Documentul de revocare trebuie să cuprindă, în mod foarte vizibil, mențiunea «document de revocare» și să indice numele și
         adresa persoanei căreia trebuie să îi fie transmis, precum și elementele care să permită identificarea contractului și a contractanților.

      4.      După semnare, întreprinzătorul sau persoana care acționează pe seama sa îi remite consumatorului unul din exemplarele contractului,
         precum și documentul de revocare.

      5.      Întreprinzătorul are obligația să dovedească executarea obligațiilor la care face trimitere acest articol.”
      10      Articolul 4 din Legea 26/91 reglementează consecințele nerespectării condițiilor enumerate la articolul 3 din aceasta și prevede:

      „Contractul încheiat sau oferta prezentată cu încălcarea condițiilor stabilite la articolul precedent poate fi anulată la
         cererea consumatorului.

      Întreprinzătorul nu poate în niciun caz să invoce cauza de nulitate, cu excepția situației în care neîndeplinirea obligațiilor
         se datorează exclusiv consumatorului.”

      11      Potrivit articolului 9 din această lege:

      „Consumatorul nu poate renunța la drepturile conferite prin prezenta lege. Cu toate acestea, clauzele contractuale care sunt
         mai favorabile consumatorului sunt considerate valide.”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      12      Doamna Martín Martín a semnat la 20 mai 2003, la domiciliul său, un contract cu un reprezentant al EDP, având ca obiect cumpărarea
         a cincisprezece cărți, a cinci DVD‑uri și a unui cititor DVD. Aceste produse i‑au fost livrate la 2 iunie 2003.

      13      Întrucât nu a obținut plata mărfii, EDP a solicitat Juzgado de Primera Instancia n° 1 de Salamanca inițierea unei proceduri
         a somației de plată împotriva doamnei Martín Martín, pretinzând suma de 1 861,52 euro, majorată cu dobânzile legale și cu
         cheltuielile.

      14      Întrucât, prin decizia din 14 iunie 2007, a fost obligată să plătească suma pretinsă, pârâta a declarat apel la Audiencia
         Provincial de Salamanca.

      15      În decizia de trimitere, Audiencia Provincial de Salamanca consideră, mai întâi, că acest contract poate fi declarat nul în
         măsura în care pârâta nu a fost informată în mod corect despre dreptul său de revocare a consimțământului în termen de șapte
         zile de la data livrării mărfii, precum și asupra condițiilor și a consecințelor exercitării acestui drept. Totuși, această
         instanță arată că doamna Martín Martín nu a invocat niciun motiv de nulitate, nici în fața instanței de prim grad de jurisdicție,
         nici în cadrul apelului.

      16      Or, având în vedere că articolul 4 din Legea 26/91 prevede obligația consumatorului de a solicita anularea contractului încheiat
         cu încălcarea condițiilor stabilite la articolul 3 din această lege și că, în dreptul spaniol, procesele civile sunt în general
         supuse așa‑numitului principiu al „disponibilității” („de justicia rogada”), în temeiul căruia instanța nu poate aprecia din
         oficiu situația de fapt, dovezile și pretențiile care nu au fost invocate de părți, Audiencia Provincial de Salamanca solicită
         să se stabilească dacă, pentru a se pronunța asupra apelului declarat împotriva deciziei primei instanțe, trebuie să țină
         seama doar de motivele invocate în cadrul procedurii de opoziție și a procedurii de apel sau, dimpotrivă, dispozițiile directivei
         îi permit să se pronunțe din oficiu asupra unei eventuale nulități a contractului.

      17      În aceste condiții, Audiencia Provincial din Salamanca a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea
         întrebare preliminară:

      „Articolul 153 CE coroborat cu articolele 3 CE și 95 CE, cu articolul 38 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
         [proclamată la Nisa la 7 decembrie 2000 (JO C 364, p. 1)] și cu [directiva], în special cu articolul 4 din aceasta, trebuie
         să fie interpretat în sensul că permite instanței care judecă un apel formulat împotriva unei hotărâri pronunțate în primă
         instanță să declare din oficiu nulitatea unui contract care intră în domeniul de aplicare al directivei menționate anterior
         în cazul în care nulitatea respectivă nu a fost invocată în niciun moment în apărare de către consumatorul pârât în procedura
         somației de plată, nici în ședință, nici în apel?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      18      Prin intermediul întrebării formulate, Audiencia Provincial de Salamanca solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul
         4 din directivă trebuie interpretat în sensul că permite unei instanțe naționale să invoce din oficiu încălcarea acestei dispoziții
         și să declare nulitatea unui contract din domeniul de aplicare al acestei directive pentru motivul neinformării consumatorului
         despre dreptul său de reziliere, deși nulitatea nu a fost invocată în niciun moment de consumator în fața instanțelor naționale
         competente.

      19      Pentru a se răspunde la această întrebare, trebuie să se amintească de la bun început că dreptul comunitar nu impune, în principiu,
         instanțelor naționale să invoce din oficiu un motiv întemeiat pe încălcarea dispozițiilor comunitare atunci când examinarea
         acestui motiv le‑ar impune depășirea cadrului litigiului astfel cum acesta a fost delimitat de părți, întemeindu‑se pe alte
         fapte și circumstanțe decât cele pe care și‑a întemeiat cererea partea care are un interes în aplicarea dispozițiilor respective
         (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 14 decembrie 1995, van Schijndel și van Veen, C‑430/94, Rec., p. I‑4705,
         punctul 22, precum și Hotărârea din 7 iunie 2007, van der Weerd și alții, C‑222/05-C‑225/05, Rep., p. I‑4233, punctul 36).

      20      Această limitare a competenței instanței naționale este justificată de principiul conform căruia inițiativa unui proces aparține
         părților și, în consecință, instanța nu poate acționa din oficiu decât în cazuri excepționale, în care interesul public impune
         intervenția acesteia (a se vedea Hotărârile citate anterior van Schijndel și van Veen, punctul 21, și van der Weert și alții,
         punctul 35).

      21      Prin urmare, este necesar să se stabilească, în primul rând, dacă se poate considera că dispoziția comunitară în discuție
         în acțiunea principală, și anume articolul 4 din directivă, se întemeiază pe un asemenea interes public.

      22      În această privință, trebuie arătat că, astfel cum rezultă în special din al patrulea și din al cincilea considerent, directiva
         are ca obiectiv protecția consumatorului împotriva riscului rezultat din împrejurări specifice încheierii contractelor în
         afara spațiilor comerciale (Hotărârea din 10 aprilie 2008, Hamilton, C‑412/06, Rep., p. I‑2383, punctul 32), aceste contracte
         fiind caracterizate de faptul că inițiativa negocierilor contractuale îi aparține de obicei comerciantului, iar consumatorul
         nu este pregătit pentru o asemenea vânzare la domiciliu pentru a compara în special prețul și calitatea diferitelor oferte
         disponibile.

      23      Având în vedere acest dezechilibru, directiva asigură protecția consumatorului instituind, mai întâi, un drept de reziliere
         în beneficiul său. Astfel, un asemenea drept urmărește tocmai compensarea dezavantajului ce rezultă pentru consumator dintr‑o
         vânzare la domiciliu, în afara spațiilor comerciale, dându‑i posibilitatea, într‑un interval de cel puțin șapte zile, de a
         evalua obligațiile care decurg din contract (a se vedea în acest sens Hotărârea Hamilton, citată anterior, punctul 33).

      24      În vederea întăririi protecției consumatorului într‑o situație la care nu se așteaptă, directiva prevede în plus, la articolul
         4, obligația comerciantului de a informa în scris consumatorul despre dreptul acestuia de a rezilia contractul, precum și
         despre condițiile și modalitățile de exercitare la care este supus un asemenea drept.

      25      În sfârșit, din articolul 5 alineatul (1) din directivă rezultă că acest termen minimal de șapte zile trebuie calculat din
         momentul în care consumatorul a primit de la comerciant informația respectivă. Această prevedere se explică, după cum Curtea
         a avut ocazia să precizeze, prin faptul că, în cazul în care consumatorul nu are cunoștință despre existența unui drept de
         reziliere, acesta se găsește în imposibilitatea de a‑l exercita (Hotărârea din 13 decembrie 2001, Heininger, C‑481/99, Rec.,
         p. I‑9945, punctul 45).

      26      Cu alte cuvinte, regimul de protecție instituit de directivă presupune nu numai că, în calitate de parte defavorizată, consumatorul
         dispune de dreptul de a rezilia contractul, ci și că ia cunoștință de drepturile sale fiind în mod expres informat în scris
         despre acestea.

      27      Se impune, așadar, constatarea că obligația de informare prevăzută la articolul 4 din directivă ocupă un loc central în economia
         generală a acesteia, în calitate de garanție esențială, după cum a arătat avocatul general la punctele 55 și 56 din concluzii,
         a unei exercitări efective a dreptului de reziliere și, prin urmare, a efectului util al protecției consumatorilor urmărite
         de legiuitorul comunitar.

      28      În consecință, o asemenea dispoziție se încadrează în domeniul interesului public, care poate, în sensul jurisprudenței amintite
         la punctul 20 din prezenta hotărâre, să justifice o intervenție pozitivă a instanței naționale pentru a compensa dezechilibrul
         existent între consumator și comerciant în cadrul contractelor încheiate în afara spațiilor comerciale.

      29      În aceste condiții, trebuie să se considere că, în cazul în care consumatorul nu ar fi informat în mod corect despre dreptul
         acestuia de reziliere, instanța națională sesizată poate invoca din oficiu încălcarea prevederilor cuprinse în articolul 4
         din directivă.

      30      Acest aspect fiind stabilit, pentru a răspunde la întrebarea adresată de Audiencia Provincial de Salamanca, se impun, în al
         doilea rând, unele precizări cu privire la consecințele care pot fi deduse dintr‑o asemenea încălcare și, mai specific, cu
         privire la posibilitatea instanței naționale sesizate de a declara nul contractul încheiat cu nerespectarea obligației de
         informare în cauză.

      31      Cu privire la acest aspect, Curtea a avut ocazia să precizeze că, deși articolul 4 al treilea paragraf din directivă conferă
         statelor membre responsabilitatea de a reglementa efectele unei nerespectări a obligației de informare, instanțele naționale
         sesizate cu un litigiu între particulari trebuie, la rândul lor, să interpreteze toate normele de drept intern, în cea mai
         mare măsură posibilă, în lumina textului și a finalității directivei pentru a pronunța o soluție conformă obiectivului urmărit
         de aceasta (a se vedea în special în acest sens Hotărârea din 25 octombrie 2005, Schulte, C‑350/03, Rec., p. I‑9215, punctele
         69, 71 și 102).

      32      În acest cadru, trebuie arătat, pe de o parte, că noțiunea „măsuri adecvate privind protecția consumatorului” la care se referă
         articolul 4 al treilea paragraf din directivă recunoaște autorităților naționale o marjă de apreciere a stabilirii consecințelor
         care urmează a fi deduse dintr‑o lipsă de informare, în măsura în care aceasta este exercitată în conformitate cu obiectivul
         principal al directivei pentru a asigura protecția recunoscută consumatorilor în condiții adecvate în raport cu împrejurările
         specifice cauzei.

      33      Pe de altă parte, trebuie deopotrivă amintit că directiva recurge la o armonizare minimă în măsura în care, potrivit articolului
         8, aceasta nu împiedică statele membre să adopte sau să mențină prevederi mai favorabile pentru protecția consumatorilor în
         domeniul pe care îl reglementează (a se vedea în acest sens Hotărârea Hamilton, citată anterior, punctul 48).

      34      În aceste condiții, o măsură precum cea avută în vedere de instanța de trimitere, constând în declararea nulității contractului
         în litigiu, poate fi calificată „adecvată”, în sensul articolului 4 al treilea paragraf menționat anterior, prin faptul că
         sancționează neîndeplinirea unei obligații a cărei respectare, astfel cum s‑a arătat la punctele 26 și 27 din prezenta hotărâre,
         este esențială în vederea formării voinței consumatorului și a realizării nivelului de protecție urmărit de legiuitorul comunitar.

      35      În sfârșit, trebuie precizat că, pe de o parte, această concluzie nu exclude posibilitatea ca alte măsuri să asigure deopotrivă
         acest nivel de protecție, precum, de exemplu, redeschiderea termenelor aplicabile în materia rezilierii contractului care
         să permită punerea consumatorului în măsură să exercite dreptul care îi este conferit de articolul 5 alineatul (1) din directivă.
         Pe de altă parte, ar fi posibil ca instanța națională sesizată să fie obligată de asemenea să țină seama, în anumite împrejurări,
         de voința consumatorului de a nu i se anula contractul în cauză (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 4 iunie 2009, Pannon
         GSM, C‑243/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 33).

      36      Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 4 din directivă
         nu se opune ca o instanță națională să declare din oficiu nulitatea unui contract din domeniul de aplicare al acestei directive
         pentru motivul neinformării consumatorului despre dreptul său de reziliere, deși nulitatea nu a fost invocată în niciun moment
         de consumator în fața instanțelor naționale competente.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      37      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolul 4 din Directiva 85/577/CEE a Consiliului din 20 decembrie 1985 privind protecția consumatorilor în cazul contractelor
            negociate în afara spațiilor comerciale nu se opune ca o instanță națională să declare din oficiu nulitatea unui contract
            din domeniul de aplicare al acestei directive pentru motivul neinformării consumatorului despre dreptul său de reziliere,
            deși nulitatea nu a fost invocată în niciun moment de consumator în fața instanțelor naționale competente.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 7 noiembrie 2002. # Eila Päivikki Maaheimo. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tarkastuslautakunta - Finlanda. # Regulamentul (CEE) nr. 1408/71. # Cauza C-333/00.


Hotărârea Curții din data de 3 mai 1994. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Cauza C-47/93.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 21 noiembrie 1989. # Mathilde Becker și Josyane Starquit împotriva Parlamentului European. # Funcționari. # Cauze conexate C-41/88 și C-178/88.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 7 iunie 1984. # Siegfried Zelger împotriva Sebastiano Salinitri. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberlandesgericht München - Germania. # Convenția de la Bruxelles. # Cauza 129/83.


Hotărârea Curții din data de 31 martie 1998. # Republica Franceză și Société commerciale des potasses et de l'azote (SCPA) și Entreprise minière et chimique (EMC) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauze conexate C-68/94 și C-30/95.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 2 aprilie 2009.#Veli Elshani împotriva Hauptzollamt Linz.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz - Austria.#Codul vamal comunitar - Articolul 202 și articolul 233 primul paragraf litera (d) - Nașterea datoriei vamale - Introducere neregulată de mărfuri - Punere sub sechestru cu confiscare - Stingerea datoriei vamale - Momentul la care trebuie să intervină punerea sub sechestru.#Cauza C-459/07.

text:
      Cauza C‑459/07
      Veli Elshani
      împotriva
      Hauptzollamt Linz
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz)
      „Codul vamal comunitar – Articolul 202 și articolul 233 primul paragraf litera (d) – Nașterea datoriei vamale – Introducere neregulată de mărfuri – Punere sub sechestru cu confiscare – Stingerea datoriei vamale – Momentul la care trebuie să intervină punerea sub sechestru”
      Sumarul hotărârii
      1.        Uniune vamală – Nașterea unei datorii vamale ca urmare a introducerii neregulate de mărfuri – Noțiunea și momentul introducerii
            neregulate – Trecerea de primul birou vamal fără îndeplinirea formalităților vamale
      [Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 38 alin. (1), art. 40 și art. 202 alin.(1)]
      2.        Uniune vamală – Nașterea unei datorii vamale ca urmare a introducerii neregulate de mărfuri – Stingerea datoriei vamale –
            Momentul la care intervine punerea sub sechestru a mărfurilor neregulat introduse pe teritoriul vamal al Comunității
      [Regulamentul nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al Consiliului; Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 202
            și art. 233 primul paragraf lit. (d)]
      3.        Întrebări preliminare – Competența Curții – Limite – Întrebări lipsite în mod evident de pertinență și întrebări ipotetice
            adresate într‑un context care exclude un răspuns util – Întrebări fără legătură cu obiectul acțiunii principale
      (art. 234 CE)
      1.        Reprezintă o introducere ilegală pe teritoriul vamal comunitar importul de mărfuri care nu respectă etapele prevăzute de Regulamentul
         nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2700/2000. În primul
         rând, potrivit articolului 38 alineatul (1) din cod, mărfurile care sunt introduse pe teritoriul vamal al Comunității trebuie
         transportate fără întârziere fie la biroul vamal desemnat, fie într‑o zonă liberă. În al doilea rând, conform articolului
         40 din cod, atunci când mărfurile sosesc la biroul vamal, trebuie prezentate la acest birou vamal.

      Prin urmare, în sensul articolului 202 din Codul vamal, fac obiectul unei „introduceri ilegale” pe acest teritoriu mărfurile
         care, după trecerea frontierei terestre externe a Comunității, se găsesc pe acest teritoriu după trecerea de primul birou
         vamal situat în interiorul teritoriului vamal al Comunității, fără să fi fost transportate spre acel birou vamal și fără să
         fi fost prezentate în vamă, având drept rezultat faptul că autoritățile vamale nu au fost înștiințate de persoanele care își
         asumă răspunderea pentru executarea acestor obligații cu privire la introducerea mărfurilor respective. Pe de altă parte,
         o operațiune de import de mărfuri care se desfășoară în asemenea condiții determină nașterea unei datorii vamale îndeosebi
         în sarcina persoanei care a efectuat un asemenea import chiar în momentul introducerii ilegale, și anume momentul în care
         este evident că nu au fost îndeplinite formalitățile prevăzute îndeosebi la articolele 38-41 din acest cod. Astfel, introducerea
         ilegală și nașterea datoriei au loc simultan.

      (a se vedea punctele 21 și 26-28 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 202 și articolul 233 primul paragraf litera (d) din Regulamentul nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar,
         astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2700/2000, trebuie interpretate în sensul că, pentru a determina stingerea
         datoriei vamale, punerea sub sechestru a mărfurilor neregulat introduse pe teritoriul vamal al Comunității trebuie să intervină
         înainte ca aceste mărfuri să treacă de primul birou vamal situat în interiorul acestui teritoriu.

      Astfel, obiectivul stingerii datoriei vamale prevăzute la articolul 233 primul paragraf litera (d) din Codul vamal constă
         în evitarea aplicării unei taxe în cazul în care marfa, deși neregulat introdusă pe teritoriul comunitar, nu a putut fi comercializată
         și, prin urmare, nu a reprezentat o amenințare, în termeni de concurență, pentru mărfurile comunitare. În contextul acestui
         cod, punerea sub sechestru și confiscarea mărfurilor cu ocazia introducerii lor neregulate, prevăzută la articolul 233 primul
         paragraf litera (d) din cod, constituie o cauză de stingere a datoriei vamale care trebuie să facă obiectul unei stricte interpretări,
         ce corespunde necesității de a proteja resursele proprii ale Comunității. Aceasta din urmă constituie un obiectiv căruia nu
         i se poate aduce atingere prin instituirea unor noi cauze de stingere a datoriei vamale. Această necesitate se impune cu atât
         mai mult în ceea ce privește stabilirea momentului la care trebuie să aibă loc punerea sub sechestru a mărfurilor care poate
         determina stingerea datoriei vamale aferente acestora. Rezultă că punerea sub sechestru a mărfurilor introduse pe teritoriul
         vamal al Comunității cu încălcarea formalităților prevăzute la articolele 38-41 din Codul vamal care are loc după trecerea
         de primul birou vamal situat în interiorul acestui teritoriu și care intervine practic din întâmplare nu poate determina stingerea
         datoriei vamale în sensul articolului 233 primul paragraf litera (d) din Codul vamal.

      (a se vedea punctele 29-31 și 34 și dispozitiv 1)
      3.        Numai instanța națională sesizată cu acțiunea principală și care trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească
         ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei
         hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează
         Curții.

      Cu toate acestea, Curtea nu se poate pronunța asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională atunci când
         este evident că interpretarea sau aprecierea validității unei norme comunitare, solicitată de instanța națională, nu are nicio
         legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când
         Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate.
         Această situație se regăsește atunci când o întrebare preliminară urmărește să supună aprecierii Curții validitatea unei norme
         comunitare care nu face obiectul acțiunii principale și este evident că nu are legătură cu obiectul cauzei principale.

      (a se vedea punctele 40-45)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      2 aprilie 2009(*)

      „Codul vamal comunitar – Articolul 202 și articolul 233 primul paragraf litera (d) – Nașterea datoriei vamale – Introducere neregulată de mărfuri – Punere sub sechestru cu confiscare – Stingerea datoriei vamale – Momentul la care trebuie să intervină punerea sub sechestru”
      În cauza C‑459/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Unabhängiger
         Finanzsenat, Außenstelle Graz (Austria), prin decizia din 20 septembrie 2007, primită de Curte la 9 octombrie 2007, în procedura

      Veli Elshani
      împotriva
      Hauptzollamt Linz,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii J. Klučka, U. Lõhmus (raportor), doamna P. Lindh și domnul A. Arabadjiev,
         judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 septembrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul danez, de doamna B. Weis Fogh, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul finlandez, de domnul J. Heliskoski, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul S. Schønberg și de doamna M. Šimerdová, în calitate de agenți, asistați de
         M. Núñez‑Müller, Rechtsanwalt,

      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 4 noiembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 202 și a articolului 233 primul paragraf
         litera (d) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar
         (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului
         European și al Consiliului din 16 noiembrie 2000 (JO L 311, p. 17, Ediție specială, 02/vol. 13, p. 12, denumit în continuare
         „Codul vamal”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Elshani și Hauptzollamt Linz (biroul vamal principal din
         Linz, denumit în continuare „Haupzollamt”) cu privire la nașterea și stingerea unei datorii vamale.

       Cadrul juridic
      3        Articolul 4 din Codul vamal prevede:

      „În sensul prezentului cod, se aplică următoarele definiții:
      […]
      19.      «Prezentarea mărfurilor în vamă» reprezintă înștiințarea autorităților vamale, în maniera prevăzută, asupra sosirii mărfurilor
         la biroul vamal sau în orice alt loc desemnat sau aprobat de autoritățile vamale;

      […]”
      4        Potrivit articolului 38 din Codul vamal:

      „(1)      Mărfurile introduse pe teritoriul vamal al Comunității sunt transportate fără întârziere de persoana care le aduce în Comunitate,
         pe traseul specificat de autoritățile vamale și în conformitate cu instrucțiunile acestora, în cazul în care acestea există:

      (a)      spre biroul vamal desemnat de autoritățile vamale sau către orice alt loc desemnat sau aprobat de acele autorități sau
      […]
      (2)      Orice persoană care își asumă răspunderea pentru transportul mărfurilor după ce au fost introduse pe teritoriul vamal al Comunității,
         printre altele ca urmare a transbordării, devine răspunzătoare pentru respectarea obligației prevăzute la alineatul (1).

      […]”
      5        Articolul 40 din Codul vamal prevede:

      „Mărfurile care, în conformitate cu articolul 38 alineatul (1) litera (a), sosesc la biroul vamal sau în alt loc desemnat
         sau aprobat de autoritățile vamale sunt prezentate autorităților de persoana care a adus mărfurile pe teritoriul vamal al
         Comunității sau, după caz, de persoana care își asumă răspunderea pentru transportul mărfurilor ulterior acestei intrări.”

      6        Articolul 202 din Codul vamal are următorul cuprins:

      „(1)      O datorie vamală la import poate să ia naștere prin:
      (a)      introducerea ilegală pe teritoriul vamal al Comunității a mărfurilor supuse drepturilor de import sau
      […]
      În sensul prezentului articol, introducerea ilegală reprezintă orice introducere care încalcă dispozițiile articolelor 38-41
         și [ale] articol[ului] 177 a doua liniuță.

      (2)      Datoria vamală se naște în momentul în care mărfurile sunt introduse ilegal.
      (3)      Debitorii vamali sunt:
      –        persoana care introduce ilegal astfel de mărfuri;
      –        […]”
      7        Articolul 203 din Codul vamal prevede:

      (1)      O datorie vamală la import ia naștere prin:
      –        sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse drepturilor de import.
      (2)      Datoria vamală ia naștere în momentul sustragerii mărfurilor de sub supravegherea vamală.
      […]”
      8        Potrivit articolului 233 din Codul vamal:

      „Fără a aduce atingere dispozițiilor în vigoare cu privire la prescrierea unei datorii vamale și la imposibilitatea de a o
         recupera în cazul insolvabilității debitorului constatate pe cale judecătorească, o datorie vamală se stinge:

      (a)      prin plata valorii drepturilor;
      (b)      prin remiterea valorii drepturilor;
      (c)      în cazul în care, cu privire la mărfurile declarate pentru un regim vamal ce implică obligația de plată a drepturilor:
      –        declarația în vamă este invalidată;
      –        mărfurile, înainte de a primi liberul de vamă, sunt fie puse sub sechestru și simultan sau ulterior confiscate, fie distruse
         din dispoziția autorităților vamale, fie distruse sau abandonate în conformitate cu articolul 182, fie distruse sau iremediabil
         pierdute dintr‑un motiv care ține de natura lor sau de caz fortuit sau forță majoră;

      (d)      în cazul în care mărfurile pentru care a luat naștere o datorie vamală în conformitate cu articolul 202 sunt puse sub sechestru
         la introducerea lor neregulată și confiscate simultan sau ulterior.

      În caz de sechestru și confiscare, datoria vamală se consideră totuși, în scopul respectării legislației penale aplicabile
         infracțiunilor vamale, a nu fi fost stinsă dacă, în conformitate cu legislația penală a unui stat membru, drepturile vamale
         servesc ca bază pentru stabilirea sancțiunilor sau dacă existența unei datorii vamale determină începerea urmăririi penale.”

      9        În ceea ce privește introducerea mărfurilor în Comunitate, articolul 163 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din
         2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7,
         p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2787/2000 al Comisiei din 15 decembrie 2000 (JO L 330, p. 1,
         Ediție specială, 02/vol. 13, p. 17), prevede:

      „(1)      În sensul articolului 32 alineatul (1) litera (e) și al articolului 33 litera (a) din Cod[ul vamal], locul de introducere
         pe teritoriul vamal al Comunității reprezintă:

      […]
      (c)      pentru mărfurile transportate pe cale ferată, pe căi navigabile interioare sau pe căi rutiere, locul unde este situat primul
         birou vamal;

      […]”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      10      Din dosarul prezentat Curții reiese că jandarmeria landului Oberösterreich a recurs, în regiunea Eferding, la ascultări de
         telefoane în legătură cu un trafic de țigarete. Suspiciunile l‑au vizat pe domnul Elshani și pe fratele acestuia, suspectați
         pentru contrabandă cu țigarete din Kosovo către Austria la bordul a două autocare de turism.

      11      Datorită acestei ascultări a telefoanelor, domnul Elshani a fost interceptat în imediata apropiere a orașului Wels (Austria)
         la bordul unuia dintre aceste autocare, în care fuseseră ascunse 150 de cartușe de țigarete la nivelul culoarului central.
         Autocarul nu ajunsese încă la Eferding, locul de destinație. Țigaretele au fost puse sub sechestru de autoritățile vamale
         austriece, apoi confiscate și distruse sub control oficial.

      12      Reclamantul din acțiunea principală trebuie să răspundă pentru datoria vamală născută în perioada 19-21 mai 2001. Data exactă
         trebuie stabilită în funcție de momentul la care, de la un itinerar determinat care a vizat mai întâi distanța dintre Kosovo
         și Brindisi (Italia) via Albania, iar apoi în Austria, aceste cartușe au fost neregulat introduse pe teritoriul vamal al Comunității.

      13      Prin decizia din 13 noiembrie 2002, Hauptzollamt a solicitat reclamantului plata taxelor la import aplicabile cartușelor menționate,
         în cuantum de 961,46 euro.

      14      Împotriva acestei decizii, la 13 decembrie 2002, reclamantul a formulat opoziție. Prin decizia din 7 iulie 2003, Hauptzollamt
         a respins această opoziție ca neîntemeiată.

      15      Sesizat cu acțiunea formulată de domnul Elshani împotriva acestei din urmă decizii, Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle
         Graz (Camera Fiscală Independentă, biroul din Graz) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Împrejurarea stingerii datoriei vamale prevăzută la articolul 233 primul paragraf litera (d) din […] Codul vamal […] nu se
         referă numai la momentul nașterii datoriei vamale, ci și la perioada ulterioară nașterii datoriei vamale, întrucât se presupune
         că o datorie vamală este «născută» în conformitate cu articolul 202 din Codul vamal.

      În înțelesul articolului 233 primul paragraf litera (d) din Codul vamal, sintagma «la introducerea neregulată» trebuie interpretată
         în sensul că:

      –      introducerea pe teritoriul vamal al Comunității a unei mărfi, pentru care datoria vamală este născută în conformitate cu articolul
         202 din Codul vamal, se încheie odată cu sosirea acesteia la biroul vamal de frontieră sau în alt loc desemnat de autoritățile
         vamale, însă cel mai târziu odată cu părăsirea locului în care este situat biroul vamal de frontieră sau a locului desemnat
         într‑un alt mod, deoarece marfa a intrat în acest fel pe teritoriul vamal, astfel încât punerea sub sechestru și confiscarea
         mărfii după acest moment nu mai determină stingerea datoriei vamale,

               sau
      –      introducerea pe teritoriul vamal al Comunității a unei mărfi, pentru care datoria vamală este născută în conformitate cu articolul
         202 din Codul vamal, se află în curs, din punct de vedere economic, atât timp cât durează transportul acesteia, considerat
         un proces uniform în legătură cu introducerea mărfii pe teritoriul vamal, cât timp marfa nu a ajuns la locul de destinație
         și a rămas imobilizată în acel loc, astfel încât punerea sub sechestru sau confiscarea mărfii până la acest moment determină
         încă stingerea datoriei vamale?

      2)      În cazul unui comportament ilegal în înțelesul articolului 202 din Codul vamal, care este descoperit prin introducerea mărfii,
         datoria vamală se stinge în mod definitiv. În schimb, punerea imediată sub sechestru a mărfii în cazul sustragerii de sub
         supravegherea vamală, considerată un comportament ilegal în înțelesul articolului 203 din Codul vamal, nu mai determină stingerea
         imediată a datoriei vamale.

      Articolul 233 primul paragraf litera (d) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că această stingere a datoriei vamale,
         expres limitată la cazurile de naștere a datoriei vamale în conformitate cu articolul 202 din Codul vamal, este totuși conformă
         cerinței egalității de tratament în privința unui comportament ilegal?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      16      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 202 și articolul
         233 primul paragraf litera (d) din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că punerea sub sechestru a mărfurilor neregulat
         introduse pe teritoriul vamal al Comunității determină stingerea datoriei vamale numai dacă s‑a realizat înainte ca mărfurile
         să părăsească biroul vamal sau dacă determină stingerea datoriei vamale și atunci când punerea sub sechestru se realizează
         ulterior, în cursul transportului, însă înainte de a ajunge la primul loc de destinație.

      17      Guvernul austriac susține că sintagma „la introducerea neregulată” cuprinsă în articolul 233 primul paragraf litera (d) din
         Codul vamal reprezintă o noțiune autonomă care include o perioadă care nu se confundă cu momentul introducerii pe teritoriul
         vamal per se, care s‑ar finaliza prin însăși trecerea frontierei.

      18      În opinia guvernelor austriac și finlandez, introducerea unei mărfi pentru care se naște o datorie vamală în conformitate
         cu articolul 202 din codul menționat persistă din punct de vedere economic atât timp cât durează transportul acesteia, considerat
         un proces uniform, până în momentul când marfa ajunge la primul loc de destinație al acesteia, astfel încât punerea sub sechestru
         și confiscarea mărfii are de asemenea drept efect, până în acel moment, stingerea datoriei vamale. Această interpretare ar
         fi conformă funcției economice a taxelor vamale, precum și obiectivului acestora, care ar determina stingerea datoriei vamale
         atunci când mărfurile neregulat introduse au fost puse sub sechestru și confiscate înaintea intrării acestora în circuitul
         economic.

      19      În această privință, trebuie arătat că introducerea mărfurilor pe teritoriul vamal al Comunității, astfel cum este reglementată
         în special de articolele 37-57 din Codul vamal, dispoziții aplicabile mărfurilor introduse pe acest teritoriu până când au
         primit o destinație vamală, se realizează, în cazul introducerii pe cale terestră, prin simpla lor trecere a frontierei și
         că această noțiune nu coincide cu cea a unei „introduceri ilegale” în înțelesul articolului 202 din acest cod.

      20      Astfel, din articolul 202 alineatul (1) din Codul vamal reiese că, în sensul acestei dispoziții, „introducerea ilegală” reprezintă
         în special orice introducere care încalcă articolele 38-41 din acest cod.

      21      Curtea s‑a pronunțat în sensul că reprezintă o introducere ilegală importul de mărfuri care nu respectă următoarele etape
         prevăzute de Codul vamal. În primul rând, potrivit articolului 38 alineatul (1) din cod, mărfurile care sunt introduse pe
         teritoriul vamal al Comunității trebuie transportate fără întârziere fie la biroul vamal desemnat, fie într‑o zonă liberă.
         În al doilea rând, conform articolului 40 din cod, atunci când mărfurile sosesc la biroul vamal, trebuie prezentate la acest
         birou vamal. Prezentarea în vamă a mărfurilor este definită la articolul 4 punctul 19 din același cod drept înștiințarea autorităților
         vamale, în maniera prevăzută, asupra sosirii mărfurilor la acest birou sau în oricare alt loc desemnat sau aprobat (Hotărârea
         din 3 martie 2005, Papismedov și alții, C‑195/03, Rec., p. I‑1667, punctul 26).

      22      Din însuși cuprinsul articolelor 38-41 din Codul vamal rezultă că, pentru a se putea considera că o marfă a făcut obiectul
         unei introduceri legale pe teritoriul vamal al Comunității, încă de la sosire aceasta trebuie transportată spre biroul vamal
         sau în zona liberă și prezentată în vamă. Această din urmă obligație, care revine persoanei care o aduce sau persoanei care
         își asumă răspunderea pentru transport, are în vedere asigurarea faptului că autoritățile vamale au fost înștiințate nu numai
         cu privire la sosirea mărfurilor, ci și cu privire la toate datele pertinente referitoare la tipul de articol sau de produs
         despre care este vorba, precum și cu privire la cantitatea acestor mărfuri. Astfel, aceste informații sunt cele care vor permite
         identificarea corectă a mărfurilor în vederea clasificării tarifare și, dacă este cazul, în vederea calculării taxelor la
         import (Hotărârea Papismedov și alții, citată anterior, punctul 27).

      23      În această privință, Curtea a considerat că din cuprinsul și din economia articolului 4 punctul 19, a articolului 38 alineatul
         (1) și a articolului 40 din Codul vamal reiese cu claritate că toate mărfurile introduse pe teritoriul vamal al Comunității
         trebuie prezentate în vamă. Împrejurarea că anumite mărfuri sunt ascunse în boxele vehiculului în care sunt transportate nu
         are drept consecință sustragerea acestora de la această obligație (Hotărârea din 4 martie 2004, Viluckas și Jonusas, C‑238/02
         și C‑246/02, Rec., p. I‑2141, punctul 22).

      24      Trebuie adăugat că, după cum reiese din articolul 163 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a
         fost modificat prin Regulamentul nr. 2787/2000, în scopul stabilirii valorii în vamă a mărfurilor importate, în cazul mărfurilor
         transportate pe cale terestră, prin „locul de introducere pe teritoriul vamal al Comunității” se înțelege locul unde este
         situat primul birou vamal.

      25      După cum susține în mod întemeiat Comisia Comunităților Europene, rezultă că introducerea ilegală a mărfurilor se produce
         din momentul trecerii acestora de primul birou vamal situat în interiorul teritoriului vamal al Comunității fără ca acestea
         să fi fost prezentate la biroul vamal respectiv.

      26      Prin urmare, trebuie să se considere că, în sensul articolului 202 din Codul vamal, au făcut obiectul unei „introduceri ilegale”
         pe acest teritoriu mărfurile care, după trecerea frontierei terestre externe a Comunității, se găsesc pe acest teritoriu după
         trecerea de primul birou vamal, fără să fi fost transportate spre acel birou vamal și fără să fi fost prezentate în vamă,
         având drept rezultat faptul că autoritățile vamale nu au fost înștiințate de persoanele care își asumă răspunderea pentru
         executarea acestor obligații cu privire la introducerea mărfurilor respective.

      27      În plus, din modul de redactare a articolului 202 alineatele (2) și (3) din Codul vamal reiese că o operațiune de import de
         mărfuri pe teritoriul vamal al Comunității care se desfășoară în condițiile descrise la punctul precedent determină nașterea
         unei datorii vamale îndeosebi în sarcina persoanei care a efectuat un asemenea import chiar în momentul introducerii ilegale,
         și anume momentul în care este evident că nu au fost îndeplinite formalitățile prevăzute îndeosebi la articolele 38-41 din
         acest cod. Astfel, introducerea ilegală și nașterea datoriei au loc simultan.

      28      Or, din moment ce punerea sub sechestru a mărfurilor cu ocazia introducerii lor neregulate și confiscarea acestora, simultană
         sau ulterioară, determină stingerea datoriei vamale în temeiul articolului 233 primul paragraf litera (d), se ridică întrebarea
         care este momentul la care această punere sub sechestru trebuie să intervină pentru a avea efecte liberatorii pentru debitor.

      29      Trebuie constatat că obiectivul stingerii datoriei vamale prevăzute la articolul 233 primul paragraf litera (d) din Codul
         vamal constă în evitarea aplicării unei taxe în cazul în care marfa, deși neregulat introdusă pe teritoriul comunitar, nu
         a putut fi comercializată și, prin urmare, nu a reprezentat o amenințare, în termeni de concurență, pentru mărfurile comunitare.

      30      În contextul Codului vamal, punerea sub sechestru și confiscarea mărfurilor cu ocazia introducerii lor neregulate, prevăzută
         la articolul 233 primul paragraf litera (d) din cod, constituie, similar cazurilor prevăzute la literele (a)-(c) ale articolului
         233 primul paragraf, și anume plata valorii taxelor, remiterea valorii taxelor, declararea lipsei de validitate a declarației
         în vamă, precum și, înaintea primirii liberului de vamă, punerea sub sechestru și confiscarea, distrugerea, abandonarea sau
         pierderea iremediabilă a mărfurilor declarate, o cauză de stingere a datoriei vamale care trebuie să facă obiectul unei stricte
         interpretări.

      31      Această analiză este confirmată de jurisprudența Curții, care, în Hotărârea din 14 noiembrie 2002, SPKR (C‑112/01, Rec., p. I‑10665,
         punctul 31), s‑a pronunțat în sensul că articolul 233 din Codul vamal corespunde necesității de a proteja resursele proprii
         ale Comunității, obiectiv căruia nu i se poate aduce atingere prin instituirea unor noi cauze de stingere a datoriei vamale.
         Această necesitate se impune cu atât mai mult în ceea ce privește stabilirea momentului la care trebuie să aibă loc punerea
         sub sechestru a mărfurilor care poate determina stingerea datoriei vamale aferente acestora.

      32      În această privință, trebuie arătat că prezența pe teritoriul vamal al Comunității a mărfurilor neregulat introduse, luată
         în considerare în mod individual, presupune un risc foarte ridicat ca aceste mărfuri să fie în final integrate în circuitul
         economic al statelor membre și că, din moment ce mărfurile au trecut de zona în care se găsește primul birou vamal situat
         în interiorul acestui teritoriu, există mai puține șanse ca acestea să fie descoperite în mod fortuit de autoritățile vamale
         în cadrul controalelor inopinate.

      33      Astfel, birourile vamale, localizate strategic la punctele de intrare situate la frontierele externe, sunt cele la care autoritățile
         sunt cele mai bine plasate să exercite un control intensiv al mărfurilor care intră pe teritoriul vamal al Comunității în
         vederea evitării atât a concurenței neloiale față de producătorii comunitari, cât și a pierderii veniturilor fiscale determinate
         de importurile frauduloase.

      34      Rezultă că punerea sub sechestru a mărfurilor introduse pe teritoriul vamal al Comunității cu încălcarea formalităților prevăzute
         la articolele 38-41 din Codul vamal care are loc după trecerea de primul birou vamal situat în interiorul acestui teritoriu
         și care intervine practic din întâmplare nu poate determina stingerea datoriei vamale în sensul articolului 233 primul paragraf
         litera (d) din Codul vamal.

      35      Guvernul finlandez susține că această interpretare a articolului 233 primul paragraf litera (d) din Codul vamal nu respectă
         principiul egalității de tratament, în măsura în care persoanele care au introdus în mod ilegal mărfuri, în sensul articolului
         202 din Codul vamal, s‑ar găsi într‑o situație diferită după cum comportamentul acestora este descoperit la biroul vamal de
         la frontieră sau după trecerea de acesta.

      36      Potrivit unei jurisprudențe constante, o discriminare constă în aplicarea unor reguli diferite unor situații comparabile sau
         în aplicarea aceleiași reguli unor situații diferite (a se vedea Hotărârea din 22 decembrie 2008, Truck Center, C‑282/07,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 37 și jurisprudența citată).

      37      În această privință, se impune constatarea că diferența de tratament prevăzută la articolul 233 primul paragraf litera (d)
         din Codul vamal, în ceea ce privește stingerea datoriei vamale după cum mărfurile care fac obiectul unei introduceri neregulate
         sunt puse sub sechestru cu ocazia acesteia sau ulterior, privește două situații care, astfel cum rezultă de la punctele 32
         și 33 din prezenta hotărâre, nu sunt obiectiv comparabile în privința riscului pentru interesele Comunității determinat de
         prezența mărfurilor respective pe teritoriul vamal al acesteia.

      38      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că articolul 202 și articolul 233 primul
         paragraf litera (d) din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că, pentru a determina stingerea datoriei vamale, punerea
         sub sechestru a mărfurilor neregulat introduse pe teritoriul vamal al Comunității trebuie să intervină înainte ca aceste mărfuri
         să treacă de primul birou vamal situat în interiorul acestui teritoriu.

       Cu privire la a doua întrebare
      39      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, prin faptul
         că limitează stingerea datoriei vamale în ipoteza punerii sub sechestru a mărfurilor cu ocazia introducerii lor neregulate,
         cu excepția punerii sub sechestru efectuate în alte cazuri de comportament ilegal, precum sustragerea unei mărfi de sub supravegherea
         vamală, prevăzută la articolul 203 din Codul vamal, articolul 233 primul paragraf litera (d) din acest cod este contrar principiului
         egalității de tratament.

      40      Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, numai instanța națională sesizată cu acțiunea principală și care
         trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze,
         luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe
         propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (a se vedea Hotărârea din 15 iunie 2006, Acereda
         Herrera, C‑466/04, Rec, p. I‑5341, punctul 47 și jurisprudența citată).

      41      Cu toate acestea, Curtea a apreciat că nu se poate pronunța asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională
         atunci când este evident că interpretarea sau aprecierea validității unei norme comunitare, solicitată de instanța națională,
         nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau
         atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care
         i‑au fost adresate (a se vedea Hotărârea Acereda Herrera, citată anterior, punctul 48).

      42      Astfel, justificarea unei întrebări preliminare nu o constituie formularea de opinii consultative cu privire la întrebări
         generale sau ipotetice, ci necesitatea inerentă soluționării efective a unui litigiu (a se vedea Hotărârea din 12 martie 1998,
         Djabali, C‑314/96, Rec., p. I‑1149, punctul 19, și Hotărârea Acereda Herrera, citată anterior, punctul 49).

      43      În prezenta cauză, după cum reiese din însuși modul de redactare a celei de a doua întrebări preliminare și din motivele menționate
         în vederea susținerii acestei întrebări, instanța de trimitere urmărește să supună aprecierii Curții validitatea articolului
         233 primul paragraf litera (d) din Codul vamal, întrucât, prin faptul că nu prevede stingerea datoriei vamale și în ipoteza
         prevăzută la articolul 203 din Codul vamal, și anume cu ocazia sustragerii unei mărfi de sub supravegherea vamală, această
         dispoziție ar putea constitui o încălcare a principiului egalității de tratament.

      44      Or, din decizia de trimitere, precum și din observațiile prezentate Curții rezultă că sustragerea mărfurilor de sub supravegherea
         vamală, prevăzută la articolul 203 din Codul vamal, în calitate de fapt generator al datoriei vamale, nu face obiectul acțiunii
         principale.

      45      Așadar, după cum au susținut guvernul austriac și Comisia în observațiile prezentate, se impune constatarea că este evident
         că această întrebare nu are legătură cu obiectul cauzei principale, care privește o datorie vamală născută, în conformitate
         cu articolul 202 din Codul vamal, ca urmare a introducerii ilegale a mărfurilor pe teritoriul vamal al Comunității.

      46      Prin urmare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare adresată.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      47      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Articolul 202 și articolul 233 primul paragraf litera (d) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie
            1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului
            European și al Consiliului din 16 noiembrie 2000, trebuie interpretate în sensul că, pentru a determina stingerea datoriei
            vamale, punerea sub sechestru a mărfurilor neregulat introduse pe teritoriul vamal al Comunității trebuie să intervină înainte
            ca aceste mărfuri să treacă de primul birou vamal situat în interiorul acestui teritoriu.
      2)      Nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.