title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 4 septembrie 2014.#Burgo Group SpA împotriva Illochroma SA și a lui Jérôme Theetten.#Cerere de decizie preliminară formulată de cour d’appel de Bruxelles.#Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Proceduri de insolvență – Noțiunea «sediu» – Grup de societăți – Sediu – Dreptul de a solicita deschiderea unei proceduri secundare de insolvență – Criterii – Persoană abilitată să solicite deschiderea unei proceduri secundare de insolvență.#Cauza C‑327/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑327/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de cour d’appel de Bruxelles (Belgia), prin decizia din 7 iunie 2013, primită de Curte la 17 iunie 2013, în procedura
            Burgo Group SpA
            împotriva
            Illochroma SA, în lichidare,
            Jérôme Theetten, în calitate de lichidator al Illochroma SA,
            CURTEA (Camera întâi),
            compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet, E. Levits, doamna M. Berger (raportor) și domnul S. Rodin, judecători,
            avocat general: domnul M. Szpunar,
            grefier: doamna L. Carrasco Marco, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 aprilie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Burgo Group SpA, de R. Huberty și de S. Voisin, avocats;
            – pentru Illochroma SA, în lichidare, și pentru domnul Theetten, în calitate de lichidator al Illochroma SA, de J. E. Kuntz, avocat;
            – pentru guvernul belgian, de M. Jacobs și de L. Van den Broeck, în calitate de agenți, asistate de F. Gosselin, avocat;
            – pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul elen, de M. Germani, în calitate de agent;
            – pentru guvernul spaniol, de M. J. García‑Valdecasas Dorrego, în calitate de agent;
            – pentru guvernul polonez, de B. Czech și de M. Arciszewski, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de M. Wilderspin, în calitate de agent,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta

            Motivele
            Hotărâre
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 3, 16 și 27-29 din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență (JO L 160, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143, denumit în continuare „regulamentul”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Burgo Group SpA (denumit în continuare „Burgo Group”), pe de o parte, și Illochroma SA (denumită în continuare „Illochroma”), în lichidare, și domnul Theetten, în calitate de lichidator al Illochroma, pe de altă parte, cu privire la deschiderea, în Belgia, a unei proceduri secundare de insolvență (denumită în continuare „procedura secundară”) privind bunurile aparținând Illochroma.
            Cadrul juridic
            3. Considerentele (11), (12) și (17)-(19) ale regulamentului prevăd:
            „(11)	Prezentul regulament ia în considerare faptul că, datorită diferențelor între sistemele de drept material naționale, nu este folosită în practică deschiderea unei proceduri de insolvență unice, cu aplicabilitate în întreaga Comunitate. Aplicarea fără excepție a legii statului de deschidere ar conduce, în acest context, în mod frecvent la dificultăți. […] Prezentul regulament ar trebui să țină seama de acest lucru […], trebuie să prevadă […] pe lângă procedura de insolvență principală [denumită în continuare «procedura principală»] cu întindere universală și proceduri interne care privesc numai bunurile situate în statul de deschidere.
            (12) […] Pentru a proteja interesele diferite, prezentul regulament permite deschiderea de proceduri secundare paralele cu procedura principală. Proceduri secundare pot fi deschise în statul membru în care debitorul are un sediu. […]
            […]
            (17) Înaintea deschiderii procedurii principale […], deschiderea unei proceduri de insolvență în statul membru în care debitorul are un sediu nu ar trebui să poată fi solicitată decât de creditorii locali și creditorii de la sediul local sau în cazurile în care dreptul statului membru în care debitorul are centrul intereselor sale principale nu permite deschiderea unei proceduri principale. Această limitare este justificată de faptul că se intenționează să se limiteze la minimul necesar cazurile în care proceduri teritoriale independente sunt solicitate înaintea procedurii principale […]. Dacă se deschide procedura principală […], procedurile teritoriale devin secundare.
            (18) După deschiderea procedurii principale […], prezentul regulament nu aduce atingere dreptului de a solicita deschiderea unei proceduri de insolvență într‑un stat membru în care debitorul are un sediu. Lichidatorul din cadrul procedurii principale sau orice altă persoană abilitată în acest scop conform legislației interne a statului membru respectiv poate solicita deschiderea de proceduri secundare […]
            (19) Procedurile secundare […] pot urmări scopuri diferite, în afară de protejarea intereselor locale. Se pot ivi cazuri în care patrimoniul debitorului este prea complex pentru a fi administrat în bloc sau diferențele dintre sistemele juridice respective sunt atât de mari încât pot apărea dificultăți ca urmare a extinderii efectelor derivând din legislația statului de deschidere la celelalte state în care se află bunurile. Din acest motiv, lichidatorul din cadrul procedurii principale poate solicita deschiderea de proceduri secundare pentru o administrare eficientă a patrimoniului.”
            4. Articolul 2 din regulament, intitulat „Definiții”, prevede:
            „În sensul prezentului regulament:
            […]
            (h) «sediu» înseamnă un loc de derulare de operațiuni unde debitorul exercită în mod netranzitoriu o activitate economică cu mijloace umane și cu bunuri.”
            5. Articolul 3 din regulament, intitulat „Competență internațională”, prevede:
            „(1) Competența de a deschide procedura de insolvență revine instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul intereselor principale ale unui debitor. În cazul unei societăți sau persoane juridice, centrul intereselor principale este prezumat a fi, până la proba contrarie, locul unde se află sediul social.
            (2) Atunci când centrul intereselor principale ale unui debitor este situat pe teritoriul unui stat membru, instanțele unui alt stat membru sunt competente să deschidă o procedură de insolvență împotriva acestui debitor numai dacă acesta are un sediu pe teritoriul acestui din urmă stat membru. Efectele acestei proceduri se limitează la bunurile debitorului situate pe teritoriul celui de‑al doilea stat membru.
            (3) Atunci când a fost deschisă o procedură de insolvență în temeiul alineatului (1), orice procedură de insolvență deschisă ulterior în temeiul alineatului (2) este o procedură secundară. Aceasta din urmă trebuie să fie o procedură de lichidare.
            (4) Procedura teritorială de insolvență menționată la alineatul (2) poate fi deschisă înaintea deschiderii procedurii principale […], în temeiul alineatului (1), numai dacă:
            […]
            (b) deschiderea procedurii teritoriale de insolvență este cerută de un creditor care își are domiciliul, reședința obișnuită sau sediul social în statul membru pe al cărui teritoriu se află sediul respectiv sau a cărui creanță a luat naștere din exploatarea acelui sediu.”
            6. Potrivit articolului 16 alineatul (1) din regulament, „[o]rice hotărâre de deschidere a unei proceduri de insolvență pronunțată de o instanță a unui stat membru competentă în temeiul articolului 3 este recunoscută în toate celelalte state membre de îndată ce își produce efectele în statul de deschidere”.
            7. Articolul 27 din regulament, intitulat „Deschiderea procedurii”, prevede:
            „Deschiderea procedurii menționate la articolul 3 alineatul (1) de către o instanță dintr‑un stat membru și care este recunoscută în alt stat membru (procedura principală) permite deschiderea în cel de‑al doilea stat, de către o instanță competentă în temeiul articolului 3 alineatul (2), a unei proceduri secundare […], fără ca insolvența debitorului să fie examinată în cel de‑al doilea stat. […] Efectele ei se limitează la bunurile debitorului situate pe teritoriul celui de‑al doilea stat membru.”
            8. Articolul 28 din regulament, intitulat „Lege aplicabilă”, prevede:
            „Cu excepția unei dispoziții contrare în prezentul regulament, legea aplicabilă procedurii secundare este cea a statului membru pe teritoriul căruia se deschide procedura secundară.”
            9. Articolul 29 din regulament, intitulat „Dreptul de a solicita deschiderea procedurii”, prevede:
            „Deschiderea unei proceduri secundare poate fi solicitată de:
            (a) lichidatorul desemnat în cadrul procedurii principale;
            (b) orice altă persoană sau autoritate abilitată să solicite deschiderea unei proceduri de insolvență în virtutea legii statului membru pe al cărui teritoriu este solicitată deschiderea procedurii secundare.”
            10. Articolul 40 alineatul (1) din regulament prevede:
            „De îndată ce s‑a deschis o procedură de insolvență într‑un stat membru, instanța competentă din acel stat sau lichidatorul desemnat de aceasta îi va informa imediat pe creditorii cunoscuți care au reședința obișnuită, domiciliul sau sediul social în celelalte state membre.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            11. La 21 aprilie 2008, tribunal de commerce de Roubaix‑Tourcoing (Tribunalul Comercial din Roubaix‑Tourcoing) (Franța) a dispus intrarea tuturor societăților din grupul Illochroma, incluzând Illochroma, cu sediul în Bruxelles (Belgia), în reorganizare judiciară și l‑a desemnat pe domnul Theetten în calitate de mandatar. La 25 noiembrie 2008, aceeași instanță a dispus intrarea Illochroma în lichidare judiciară și l‑a desemnat pe domnul Theetten în calitate de lichidator.
            12. Burgo Group, cu sediul în Altavilla‑Vicentina‑Vicenza (Italia), este creditor al Illochroma pentru mărfuri livrate și rămase neachitate. La 4 noiembrie 2008, Burgo Group i‑a adresat domnului Theetten o declarație de creanță pentru suma de 359 778,48 euro.
            13. Prin scrisoarea din 5 noiembrie 2008, domnul Theetten a informat Burgo Group că nu putea lua în considerare această declarație de creanță din cauza faptului că a fost tardiv formulată.
            14. La 15 ianuarie 2009, Burgo Group a solicitat deschiderea unei proceduri secundare împotriva Illochroma la tribunal de commerce de Bruxelles (Belgia). Întrucât această cerere a fost respinsă în primă instanță, Burgo Group a declarat apel la instanța de trimitere, reiterând cererea sa inițială.
            15. Instanța de trimitere subliniază în această privință că regulamentul definește „sediul” ca un loc de derulare de operațiuni unde debitorul exercită în mod netranzitoriu o activitate economică cu mijloace umane și bunuri, situație care se regăsește în speță. Astfel, Illochroma are două sedii pentru desfășurarea activității în Belgia, unde este proprietara unui imobil, cumpără și revinde mărfuri și angajează personal.
            16. În schimb, intimații din litigiul principal susțin că, din moment ce Illochroma are sediul social în Belgia, aceasta nu poate fi considerată un sediu în sensul regulamentului. Astfel, procedurile secundare ar fi rezervate sediilor care nu dispun de personalitate juridică.
            17. Potrivit instanței de trimitere, în temeiul legii belgiene aplicabile în speță, orice creditor, chiar stabilit în afara Belgiei, poate solicita citarea debitorului său în faliment în fața unei instanțe belgiene. Or, Illochroma susține că acest drept este rezervat creditorilor stabiliți în statul membru al instanței sesizate cu cererea de deschidere a procedurii secundare, întrucât această procedură are ca obiectiv doar protejarea intereselor locale.
            18. În sfârșit, instanța de trimitere arată că regulamentul nu precizează dacă posibilitatea oferită persoanelor prevăzute la articolul 29 din acesta de a solicita, în statul membru în care este situat sediul, deschiderea unei proceduri secundare este un drept care trebuie să fie recunoscut de instanța competentă să se pronunțe sau dacă aceasta din urmă dispune de o facultate de apreciere a oportunității de a admite această cerere, în special în vederea protejării intereselor locale.
            19. În aceste condiții, cour d’appel din Bruxelles a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „Regulamentul […], în special articolele 3, 16, 27[‑]29, trebuie interpretat în sensul că:
            1) «sediul» la care se referă articolul 3 alineatul (2) trebuie înțeles ca o sucursală a debitorului împotriva căruia a fost deschisă procedura principală și se opune ca, în cadrul intrării concomitente în procedura de lichidare a mai multor societăți care aparțin aceluiași grup, acestea să poată face obiectul unei proceduri secundare în statul membru în care acestea au sediul social, pentru motivul că au personalitate juridică;
            2) persoana sau autoritatea abilitată să solicite deschiderea unei proceduri secundare trebuie să aibă domiciliul sau sediul social pe teritoriul statului membru unde se solicită deschiderea acestei proceduri sau acest drept trebuie să fie rezervat tuturor resortisanților Uniunii, în măsura în care aceștia demonstrează existența unei legături de drept cu sediul în cauză, și
            3) întrucât procedura principală […] este o procedură de lichidare, deschiderea unei proceduri secundare […] împotriva unui sediu nu poate fi dispusă decât dacă aceasta îndeplinește criterii de oportunitate lăsate la aprecierea instanței din statul membru unde se solicită deschiderea procedurii secundare?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima întrebare
            20. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (2) din regulament trebuie interpretat în sensul că, în cadrul intrării în lichidare a unei societăți într‑un alt stat membru decât cel în care are sediul social, această societate poate face de asemenea obiectul unei proceduri secundare în celălalt stat membru în care aceasta are sediul social și dispune de personalitate juridică.
            21. Burgo Group, guvernele german, elen, spaniol și polonez, precum și Comisia Europeană susțin că dispozițiile regulamentului nu se opun, într‑un caz precum cel în discuție în litigiul principal, deschiderii unei proceduri secundare.
            22. În special, Burgo Group consideră că definiția noțiunii „sediu”, care figurează la articolul 2 litera (h) din regulament, este clară și nu ia în considerare nici noțiunea „sucursală”, nici noțiunea „personalitate juridică”. În plus, textul articolului 3 alineatul (2) din regulament nu se opune ca o procedură secundară să fie deschisă împotriva unei persoane juridice al cărei sediu social este situat pe același teritoriu ca și sediul care justifică competența instanței sesizate cu această procedură secundară în cazul în care s‑a stabilit că centrul intereselor principale ale acestei persoane juridice se află în alt stat membru.
            23. Intimații din litigiul principal susțin, în schimb, că Illochroma nu are un „sediu” în Belgia. Illochroma este o persoană juridică de drept belgian și, prin urmare, în Belgia ar fi fost posibilă numai deschiderea unei proceduri principale în privința sa, cu condiția ca o asemenea procedură să nu fi fost deja deschisă în Franța, unde s‑ar afla centrul intereselor principale ale acestei societăți.
            24. Guvernul belgian adaugă că procedura principală a fost deschisă în mod greșit în Franța, întrucât centrul intereselor principale ale Illochroma se afla în Belgia.
            25. Guvernul polonez a subliniat în ședință că, dacă articolul 3 alineatul (2) din regulament trebuie interpretat în sensul că permite deschiderea unei proceduri secundare în condiții precum cele în discuție în litigiul principal, trebuie să se garanteze că locul unde se află centrul intereselor principale ale unei societăți este determinat strict în funcție de criteriile stabilite de Curte în Hotărârea Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2006:281).
            26. În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 3 alineatul (1) din regulament, competența de a deschide procedura principală revine instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul intereselor principale ale unui debitor.
            27. În acest context, potrivit articolului 16 alineatul (1) din regulament, procedura principală deschisă într‑un stat membru este recunoscută în toate celelalte state membre de îndată ce își produce efectele în statul de deschidere. Aceasta înseamnă că instanțele celorlalte state membre recunosc hotărârea de deschidere a unei proceduri de insolvență fără a putea controla aprecierea efectuată de prima instanță cu privire la propria competență (Hotărârea Bank Handlowy și Adamiak, C‑116/11, EU:C:2012:739, punctul 41, precum și jurisprudența citată).
            28. Rezultă de aici că decizia luată de o instanță a unui stat membru de a deschide o procedură principală împotriva unei societăți debitoare, precum și constatarea, cel puțin implicită, a faptului că centrul intereselor principale ale acestei societăți se află în acest stat nu pot fi, în principiu, repuse în discuție de instanțele altor stat membre.
            29. În ceea ce privește acest centru al intereselor principale, articolul 3 alineatul (1) a doua teză din regulament prevede că, în cazul unei societăți sau persoane juridice, centrul intereselor principale este prezumat a fi, până la proba contrarie, locul unde se află sediul social. Astfel, rezultă din însuși textul acestei dispoziții că respectivul centru al intereselor principale al unei societăți poate să nu coincidă cu locul sediului social al acesteia în vederea aplicării regulamentului.
            30. În plus, trebuie amintit că, potrivit considerentului (18) al regulamentului, după deschiderea procedurii principale, regulamentul nu aduce atingere dreptului de a solicita deschiderea unei proceduri de insolvență în statul membru în care debitorul are un sediu. Astfel, articolul 3 alineatul (2) din regulament prevede că, într‑un astfel de caz, instanțele unui alt stat membru sunt competente să deschidă o procedură secundară numai dacă debitorul are un sediu pe teritoriul acestui din urmă stat membru.
            31. În acest context, noțiunea „sediu” este definită la articolul 2 litera (h) din regulament drept „un loc de derulare de operațiuni unde debitorul exercită în mod netranzitoriu o activitate economică cu mijloace umane și bunuri”. Or, astfel cum a statuat deja Curtea, faptul că această definiție leagă desfășurarea unei activități economice de existența unor resurse umane demonstrează că sunt necesare un minim de organizare și o anumită stabilitate și că rezultă că, a contrario , numai existența unor bunuri izolate sau a unor conturi bancare nu îndeplinește, în principiu, cerințele necesare în vederea calificării drept „sediu” (Hotărârea Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, punctul 62).
            32. În schimb, este cert că definiția de la articolul 2 litera (h) din regulament nu face nicio referire la locul sediului social al unei societăți debitoare sau la forma juridică a locului în cauză de derulare a operațiunilor. Aceasta nu exclude, așadar, având în vedere modul său de redactare, ca un sediu să poată avea, în scopul aplicării acestei dispoziții, personalitate juridică și să se afle în statul membru unde această societate are respectivul sediu, cu condiția să întrunească criteriile prevăzute de această dispoziție.
            33. O astfel de interpretare se coroborează cu obiectivele legate de posibilitatea, prevăzută în special la articolul 29 litera (b) din regulament, de a solicita deschiderea unei proceduri secundare.
            34. Astfel, considerentul (11) al regulamentului prevede că, „datorită diferențelor între sistemele de drept material naționale, nu este folosită în practică deschiderea unei proceduri de insolvență unice, cu aplicabilitate în întreaga Comunitate”, că „[a]plicarea fără excepție a legii statului de deschidere ar conduce, în acest context, în mod frecvent la dificultăți” și că, în sfârșit, regulamentul ar trebui să țină seama în special de acest lucru și „să prevadă […] și proceduri interne care privesc numai bunurile situate în statul de deschidere”. Prin urmare, considerentul (12) al regulamentului precizează că deschiderea unor proceduri secundare este permisă printre altele „[p]entru a proteja interesele diferite”, considerentul (19) al regulamentului adăugând că, în afară de protejarea intereselor locale, procedurile secundare pot urmări „scopuri diferite”.
            35. Din acest motiv, dacă noțiunea „sediu” ar trebui interpretată în sensul că nu poate include locul de derulare a operațiunilor al unei societăți debitoare, loc care întrunește criteriile expres prevăzute la articolul 2 litera (h) din regulament și se află pe teritoriul statului membru în care se află sediul social al acestei societăți, „interesele locale”, printre care se numără în special interesele creditorilor stabiliți în acest stat membru, nu ar beneficia de protecția prevăzută de regulament sub forma deschiderii unei proceduri secundare în respectivul stat membru.
            36. În această privință, este necesar să se precizeze că, pe de o parte, deși protecția creditorilor locali nu este, desigur, singurul obiectiv urmărit prin posibilitatea de a solicita deschiderea unei proceduri secundare, o interpretare precum cea evocată la punctul anterior ar fi totuși în mod clar contrară acestui obiectiv esențial al regulamentului, cu atât mai mult cu cât, în general, pare probabil ca interesele „locale” care merită protecția acordată prin dispozițiile regulamentului să se materializeze tocmai în statul membru în care se află sediul social al societății debitoare în cauză, chiar și în ipoteza în care centrul intereselor principale al acestei societăți se află în alt stat membru.
            37. Astfel, asemenea interese pot consta în special în încrederea legitimă a unui creditor că va putea solicita realizarea unui drept real asupra bunurilor debitorului care se regăsesc la sediul în cauză sau că va beneficia de aplicarea altor drepturi preferențiale potrivit normelor în vigoare în statul membru în care se află acest sediu, norme care sunt previzibile pentru creditor atunci când intră într‑o relație comercială cu debitorul.
            38. Pe de altă parte, o interpretare precum cea evocată la punctul 35 din prezenta hotărâre ar fi susceptibilă să dea naștere unui tratament discriminatoriu al creditorilor stabiliți în statul membru unde societatea debitoare are sediul social mai ales în raport cu creditorii stabiliți în alte state membre în care se află, eventual, alte sedii ale debitorului.
            39. În aceste condiții, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 3 alineatul (2) din regulamentul trebuie interpretat în sensul că, în cadrul intrării în lichidare a unei societăți într‑un alt stat membru decât cel în care are sediul social, această societate poate face de asemenea obiectul unei proceduri secundare în celălalt stat membru în care aceasta are sediul social și dispune de personalitate juridică.
            Cu privire la a doua întrebare
            40. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 29 litera (b) din regulament trebuie interpretat în sensul că persoana sau autoritatea abilitată să solicite deschiderea unei proceduri secundare trebuie să aibă domiciliul sau sediul social pe teritoriul statului membru unde se solicită deschiderea acestei proceduri sau dacă deschiderea unei asemenea proceduri poate fi solicitată de orice resortisant a cărui creanță a luat naștere din activitatea acestui sediu.
            41. Burgo Group și, în esență, guvernele belgian și elen, precum și Comisia susțin în această privință că nu este necesar ca un creditor care solicită deschiderea unei proceduri secundare să aibă domiciliul sau sediul social în statul membru unde se află sediul în discuție ori să justifice faptul că creanța sa a luat naștere din activitatea acestui sediu. Aceste condiții s‑ar aplica, potrivit articolului 3 alineatul (4) litera (b) din regulament, doar în ipoteza în care deschiderea unei proceduri teritoriale independente este solicitată înainte de deschiderea unei proceduri principale într‑un alt stat membru. În schimb, după deschiderea unei proceduri principale, condițiile pentru deschiderea unei proceduri secundare ar fi reglementate, în principiu, de dreptul național al statului membru unde se află sediul în cauză.
            42. În schimb, intimații din litigiul principal susțin că, potrivit dreptului belgian, o cerere de deschidere a unei proceduri secundare nu poate fi formulată în mod valabil decât de un creditor cu domiciliul sau sediul în Belgia, Curtea neavând competența de a interpreta dispozițiile dreptului belgian care sunt singurele relevante în cauza principală.
            43. Potrivit guvernului german, rezultă în special din obiectivele urmărite de regulament că, deși dreptul național este cel care prezintă relevanță în ceea ce privește problema stabilirii persoanei care este abilitată, pe lângă lichidatorul desemnat în procedura principală, să solicite deschiderea unei proceduri secundare, acest drept nu se poate întemeia pe existența în statul membru în cauză a sediului social sau a domiciliului creditorului sau al autorității care solicită această deschidere.
            44. Guvernul spaniol adaugă că, întrucât procedurile secundare nu au ca obiect doar protejarea intereselor locale, calitatea procesuală activă nu poate fi limitată la persoanele care au o legătură „locală”.
            45. În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 29 litera (b) din regulament, deschiderea unei proceduri secundare poate fi solicitată, pe lângă lichidatorul desemnat în cadrul procedurii principale, de „orice altă persoană sau autoritate abilitată să solicite deschiderea unei proceduri de insolvență în virtutea legii statului membru pe al cărui teritoriu este solicitată deschiderea procedurii secundare”. Rezultă, așadar, cu claritate din această dispoziție că dreptul de a solicita deschiderea unei proceduri secundare trebuie apreciat, în primul rând, în temeiul dreptului național în cauză.
            46. Cu toate acestea, atunci când adoptă dispozițiile naționale care stabilesc persoanele autorizate să solicite deschiderea unei proceduri secundare, statele membre sunt obligate, potrivit unei jurisprudențe constante, să se asigure că efectul util al regulamentului, ținând seama de obiectul său, este asigurat (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Endress, C‑209/12, EU:C:2013:864, punctul 23 și jurisprudența citată).
            47. Or, pe de o parte, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 34 din prezenta hotărâre, dispozițiile regulamentului referitoare la dreptul unui creditor de a solicita deschiderea unei proceduri secundare urmăresc mai ales să compenseze efectele aplicării universale a dreptului statului membru pe teritoriul căruia este deschisă procedura principală, permițând, în anumite condiții, deschiderea unor proceduri secundare în vederea protejării „intereselor diferite” care includ alte interese decât „interesele locale”.
            48. Pe de altă parte, din considerentele (17) și (18), precum și din articolul 3 alineatele (2) și (4) din regulament rezultă că acesta face o distincție netă între procedurile teritoriale deschise înainte de deschiderea unei proceduri principale și procedurile secundare. Or, numai în raport cu primele proceduri este conferit dreptul de a solicita deschiderea lor exclusiv creditorilor al căror domiciliu, reședință obișnuită sau sediu se află în statul membru pe teritoriul căruia se situează sediul în cauză sau a căror creanță a luat naștere din exploatarea acestui sediu (a se vedea în acest sens Hotărârea Zaza Retail, C‑112/10, EU:C:2011:743, punctul 30). Rezultă, a contrario , că aceste limitări nu sunt aplicabile procedurilor secundare.
            49. În sfârșit, în ceea ce privește mai exact o posibilă limitare doar la creditorii locali a dreptului de a solicita deschiderea unei proceduri secundare, este necesar să se constate că o astfel de limitare ar implica o distincție întemeiată pe criterii care riscă să acționeze în principal în detrimentul resortisanților altor state membre, întrucât nerezidenții sunt cel mai adesea străini. Or, o astfel de distincție ar constitui o discriminare indirectă pe motiv de cetățenie sau naționalitate care, potrivit unei jurisprudențe constante, este în principiu interzisă (a se vedea în special Hotărârea Comisia/Italia, C‑388/01, EU:C:2003:30, punctul 14 și jurisprudența citată).
            50. Or, dacă în considerentul (17) regulamentul evocă o justificare expresă pentru tratamentul preferențial prevăzut la articolul 3 alineatul (4) litera (b) pentru creditorii care au domiciliul sau sediul social în statul membru pe teritoriul căruia se află sediul în cauză și pentru creditorii a căror creanță a luat naștere din exploatarea acestui sediu, în ceea ce privește deschiderea unei proceduri teritoriale înainte de deschiderea unei proceduri principale, justificare ce urmărește să limiteze la minimum deschiderea unor proceduri teritoriale independente înainte de procedura principală, o asemenea justificare nu este menționată și nici nu poate fi reținută în temeiul dispozițiilor regulamentului în ceea ce privește procedurile secundare.
            51. Având în vedere cele ce precedă, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolul 29 litera (b) din regulament trebuie interpretat în sensul că problema stabilirii persoanei sau a autorității abilitate să solicite deschiderea unei proceduri secundare trebuie apreciată în temeiul dreptului național al statului membru pe teritoriul căruia se solicită deschiderea acestei proceduri. Dreptul de a solicita deschiderea unei proceduri secundare nu poate fi totuși limitat doar la creditorii care au domiciliul sau sediul social în statul membru pe teritoriul căruia se află sediul în discuție sau doar la creditorii a căror creanță a luat naștere din exploatarea acestui sediu.
            Cu privire la a treia întrebare
            52. Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă, întrucât procedura principală este o procedură de lichidare, deschiderea unei proceduri secundare împotriva unui sediu trebuie limitată prin criterii de oportunitate lăsate la aprecierea instanței din statul membru unde se solicită deschiderea procedurii secundare.
            53. Burgo Group arată că dreptul, iar nu simpla posibilitate, de a solicita deschiderea unei proceduri secundare este o manieră de corectare a principiului universalității falimentului consacrat de regulament, iar acesta nu prevede examinarea unor motive de oportunitate de către instanța sesizată cu o cerere având ca obiect deschiderea unei proceduri secundare.
            54. În schimb, intimații din litigiul principal susțin că deschiderea unei proceduri secundare este o simplă posibilitate a instanțelor, iar părțile care solicită declararea falimentului trebuie să justifice un interes pentru deschiderea acestei proceduri și să demonstreze că deschiderea respectivei proceduri le permite să invoce un rang superior sau un alt drept preferențial.
            55. Guvernul belgian amintește, în ceea ce privește deschiderea unei proceduri secundare, puterea largă de apreciere de care se bucură instanța sesizată cu cererea de deschidere în temeiul articolului 29 din regulament.
            56. Guvernele german și elen achiesează, în esență, la poziția adoptată de Burgo Group. Economia și obiectivele dispozițiilor regulamentului ar veni în susținerea unei interpretări potrivit căreia instanța în cauză nu poate examina chestiuni de oportunitate în acest context. În această privință, nu ar fi determinant aspectul dacă procedura principală deja deschisă este o procedură de lichidare sau de reorganizare.
            57. Guvernul spaniol subliniază că, spre deosebire de situația din cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Bank Handlowy și Adamiak (EU:C:2012:739, punctul 63), procedura principală în discuție în prezenta cauză este o procedură de lichidare. În plus, în respectiva hotărâre, Curtea nu ar fi făcut referire la posibilitatea de a deschide sau de a nu deschide procedura secundară, ci doar la rolul instanței odată ce s‑a deschis procedura secundară.
            58. Din Hotărârea Bank Handlowy și Adamiak (EU:C:2012:739) Comisia deduce că regulamentul nu impune deschiderea unei proceduri secundare, ci prevede doar posibilitatea de a o face. În ipoteza în care creditorul care solicită deschiderea procedurii secundare nu a respectat termenul de depunere a creanței sale în procedura principală, interesul său de a o depune în procedura secundară nu ar putea fi recunoscut decât atunci când nu a fost corect informat, în conformitate cu articolul 40 din regulament, cu privire la deschiderea procedurii principale.
            59. Pentru a răspunde la a treia întrebare, trebuie amintit cu titlu introductiv că, potrivit articolului 27 din regulament, deschiderea procedurii principale permite deschiderea în alt stat membru, de către o instanță competentă în temeiul articolului 3 alineatul (2) din regulament, a unei proceduri secundare. Astfel cum reiese din jurisprudența Curții, deschiderea une i astfel de proceduri este posibilă atât în cazul în care procedura principală ar urmări un scop de protecție, cât și, a fortiori , în cazul în care această din urmă procedură este o procedură de lichidare (a se vedea în acest sens Hotărârea Bank Handlowy și Adamiak, EU:C:2012:739, punctul 63).
            60. Pe de altă parte, trebuie amintit că, potrivit articolului 28 din regulament, cu excepția unei dispoziții contrare în cuprinsul prezentului regulament, legea aplicabilă procedurii secundare este cea a statului membru pe teritoriul căruia se deschide procedura secundară.
            61. În această privință, trebuie subliniat de asemenea că considerentul (12) și articolul 27 din regulament se limitează să permită deschiderea unei proceduri secundare la cererea persoanelor menționate la articolul 29 din regulament, fără însă a conferi în mod expres instanțelor competente, indiferent de dreptul național aplicabil, o putere de apreciere în ceea ce privește luarea în considerare a unor elemente de oportunitate în acest context.
            62. În plus, deși regulamentul cuprinde, desigur, în capitolul III, intitulat „Proceduri secundare de insolvență”, o serie de dispoziții vizând printre altele cooperarea dintre lichidatorii desemnați în procedura principală și, respectiv, în procedura sau în procedurile secundare pendinte, acesta nu conține nici cea mai mică indicație în legătură cu posibilele criterii de „oportunitate” de care ar trebui să țină cont instanța sesizată cu o cerere de deschidere a unei proceduri secundare.
            63. Rezultă de aici că, în principiu, în măsura în care regulamentul nu conține dispoziții care impun sau care interzic, în anumite condiții, instanței sesizate deschiderea unei proceduri secundare, problema dacă această instanță are o putere de apreciere în această privință, care să îi permită în special să țină cont de elemente de oportunitate, este o problemă de drept național al statului membru pe teritoriul căruia se solicită deschiderea acestei proceduri.
            64. Totuși, trebuie amintit în acest context, în primul rând, că statele membre, atunci când stabilesc condițiile pentru deschiderea unei proceduri secundare, trebuie să respecte dreptul Uniunii și în special principiile generale ale acestuia, precum și dispozițiile regulamentului (a se vedea în acest sens Hotărârea Deutsche Lufthansa, C‑109/09, EU:C:2011:129, punctul 37 și jurisprudența citată). Așadar, statele membre nu pot mai ales să prevadă condiții pentru deschiderea unei proceduri secundare care ar face distincție, cu încălcarea principiului nediscriminării, între creditorii care solicită deschiderea acestei proceduri în funcție de domiciliul sau de sediul lor social.
            65. În al doilea rând, instanța sesizată cu o cerere de deschidere a unei proceduri secundare trebuie să țină cont, la aplicarea dreptului național, de obiectivele urmărite prin posibilitatea de a deschide o astfel de procedură, astfel cum au fost reamintite la punctul 34 din prezenta hotărâre.
            66. În al treilea rând, trebuie subliniat că, după deschiderea unei proceduri secundare, instanța care a deschis această procedură trebuie să ia în considerare obiectivele procedurii principale și să țină cont de economia regulamentului, respectând principiul cooperării loiale (Hotărârea Bank Handlowy și Adamiak, EU:C:2012:739, punctul 63).
            67. Având în vedere considerațiile de mai sus, este necesar să se răspundă la a treia întrebare că regulamentul trebuie interpretat în sensul că, întrucât procedura principală este o procedură de lichidare, luarea în considerare a unor criterii de oportunitate de către instanța sesizată cu o cerere de deschidere a unei proceduri secundare este o problemă de drept național al statului membru pe teritoriul căruia se solicită deschiderea acestei proceduri. Statele membre, atunci când stabilesc condițiile pentru deschiderea unei astfel de proceduri, trebuie totuși să respecte dreptul Uniunii și în special principiile generale ale acestuia, precum și dispozițiile regulamentului.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            68. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
            1) Articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență trebuie interpretat în sensul că, în cadrul intrării în lichidare a unei societăți într‑un alt stat membru decât cel în care are sediul social, această societate poate face de asemenea obiectul unei proceduri secundare de insolvență în celălalt statul membru în care aceasta are sediul social și dispune de personalitate juridică.
            2) Articolul 29 litera (b) din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că problema stabilirii persoanei sau a autorității abilitate să solicite deschiderea unei proceduri secundare de insolvență trebuie apreciată în temeiul dreptului național al statului membru pe teritoriul căruia se solicită deschiderea acestei proceduri. Dreptul de a solicita deschiderea unei proceduri secundare de insolvență nu poate fi totuși limitat doar la creditorii care au domiciliul sau sediul social în statul membru pe teritoriul căruia se află sediul în discuție sau doar la creditorii a căror creanță a luat naștere din exploatarea acestui sediu.
            3) Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că, întrucât procedura principală de insolvență este o procedură de lichidare, luarea în considerare a unor criterii de oportunitate de către instanța sesizată cu o cerere de deschidere a unei proceduri secundare de insolvență este o problemă de drept național al statului membru pe teritoriul căruia se solicită deschiderea acestei proceduri. Statele membre, atunci când stabilesc condițiile pentru deschiderea unei astfel de proceduri, trebuie totuși să respecte dreptul Uniunii și în special principiile generale ale acestuia, precum și dispozițiile Regulamentului nr. 1346/2000.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 28 septembrie 2006.#Proces penal împotriva Giuseppe Francesco Gasparini și alții.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Audiencia Provincial de Málaga - Spania.#Cauza C-467/04.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 6 decembrie 1972. # X împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Cauza 18-70.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 15 iunie 2000. # Sophia Fantechi împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-51/99.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (Camera a treia) din 5 februarie 2016.#Adrian Barnett și Sven-Ole Mogensen împotriva Comisia Europeană.#Funcție publică – Funcționari pensionați – Pensii pentru limită de vârstă – Articolul 64 din statut – Coeficienți corectori – Actualizare anuală a coeficienților corectori – Articolul 65 alineatul (2) din statut – Actualizare intermediară – Articolele 3, 4 și 8 din anexa XI la statut – Prag de sensibilitate – Variația costului vieții – Articolul 64 alineatul (4) din statut – Lipsă a actualizării pentru anii 2013 și 2014 stabilită de legiuitor – Domeniu de aplicare – Regulamentul nr. 1416/2013 – Supraevaluarea coeficientului corector pentru Danemarca – Reducerea coeficientului corector prin mecanismul actualizării intermediare – Abuz de putere.#Cauza F-56/15.


Hotărârea Curții din data de 23 noiembrie 1988. # Naturally Yours Cosmetics Limited împotriva Commissioners of Customs and Excise. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Value Added Tax Tribunal, London - Regatul Unit. # Cauza 230/87.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 13 noiembrie 1984. # Van Gend & Loos NV și Expeditiebedrijf Wim Bosman BV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Remiterea drepturilor de import. # Cauze conexate 98/83 și 230/83.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (judecător unic) din data de 13 aprilie 2000. # Peter Reichert împotriva Parlamentului European. # Funcționari. # Cauza T-18/98.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 17 octombrie 2006. # André Bonnet împotriva Curții de Justiție a Comunităților Europene. # Funcționari - Recrutare - Act cauzator de prejudiciu. # Cauza T-406/04.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 25 octombrie 2007. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 91/271/CEE - Poluare și contaminare - Tratarea apelor urbane reziduale - Articolele 3 și 4. # Cauza C-440/06.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 25 octombrie 2007 – Comisia Comunităților Europene/Republica Elenă
      (Cauza C‑440/06)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 91/271/CEE – Poluare și contaminare – Tratarea apelor urbane reziduale – Articolele 3 și 4”
      1.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată
            în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 16)
      2.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Dovada neîndeplinirii obligațiilor – Sarcina probei ce revine Comisiei
            (art. 226 CE) (a se vedea punctele 27 și 28)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Încălcarea articolelor 3 și 4 din Directiva 91/271/CEE a Consiliului
                  din 21 mai 1991 privind tratarea apelor urbane reziduale (JO L 135, p. 40, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 43) – Neasigurarea
                  unei tratări corespunzătoare a apelor urbane reziduale provenind din 24 de aglomerări

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin faptul că nu a vegheat ca aglomerările Artemida, Chrysoupoli, Igoumenitsa, Heraklion (Creta), Katerini, Koropi, Lefkimmi,
                     Litochoro (Pieria), Malia, Markopoulo, Megara, Nea Kydonia (Creta), Naupacta, Nea Makri, Parikia (Paros), Poros-Galatas, Rafina,
                     Salonic (zona turistică), Tripoli, Zante, Alessandria (Emathia), Edessa și Kalymnos să fie echipate, după caz, cu sisteme
                     de colectare a apelor urbane reziduale care să respecte cerințele enunțate la articolul 3 din Directiva 91/271/CEE a Consiliului
                     din 21 mai 1991 privind tratarea apelor urbane reziduale și/sau cu sisteme de tratare a apelor urbane reziduale care să îndeplinească
                     cerințele enunțate la articolul 4 din directiva amintită, Republica Elenă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în
                     temeiul acestor articole

                  2)

                  	Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.

                  3)

                  	Obligă Republica Elenă la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 17 mai 2017.#Association française des entreprises privées (AFEP) și alții împotriva Ministre des Finances et des Comptes publics.#Cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d'État (Franța).#Trimitere preliminară – Regim fiscal comun aplicabil societăților‑mamă și filialelor din state membre diferite – Directiva 2011/96/UE – Prevenirea dublei impuneri – Contribuție suplimentară de 3 % la impozitul pe profit.#Cauza C-365/16.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
17 mai 2017 (*)
„Trimitere preliminară – Regim fiscal comun aplicabil societăților‑mamă și filialelor din state membre diferite – Directiva 2011/96/UE – Prevenirea dublei impuneri – Contribuție suplimentară de 3 % la impozitul pe profit”
În cauza C‑365/16,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Conseil d’État (Franța), prin decizia din 27 iunie 2016, primită de Curte la 4 iulie 2016, în procedura

Association française des entreprises privées (AFEP),

Axa SA,

Compagnie générale des établissements MichelinSCA,

Danone SA,

ENGIE SA, fostă GDF Suez,

Eutelsat Communications SA,

LVMH Moët Hennessy‑Louis Vuitton SE,

Orange SA,

Sanofi SA,

Suez Environnement Company SA,

Technip SA,

Total SA,

Vivendi SA,

Eurazeo SA,

Safran SA,

Scor SE,

Unibail‑Rodamco SE,

Zodiac Aerospace SA

împotriva

Ministre des Finances et des Comptes publics,

CURTEA (Camera întâi),
compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, președinte de cameră, și domnii E. Regan, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev și C. G. Fernlund (raportor), judecători,
avocat general: domnul E. Tanchev,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru Association française des entreprises privées (AFEP), Axa SA, Compagnie générale des établissements Michelin SCA, Danone SA, ENGIE SA, Eutelsat Communications SA, LVMH Moët Hennessy‑Louis Vuitton SE, Orange SA, Sanofi SA, Suez Environnement Company SA, Technip SA, Total SA, Vivendi SA, Eurazeo SA, Safran SA, Scor SE, Unibail‑Rodamco SE și Zodiac Aerospace SA, de G. Blanluet, de N. de Boynes și de S. Austry, avocats;
–        pentru guvernul francez, de D. Colas și de S. Ghiandoni, în calitate de agenți;
–        pentru guvernul belgian, de C. Pochet și de M. Jacobs, în calitate de agenți;
–        pentru Comisia Europeană, de N. Gossement și de W. Roels, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta

Hotărâre

1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 alineatul (1) litera (a) și a articolului 5 din Directiva 2011/96/UE a Consiliului din 30 noiembrie 2011 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților‑mamă și filialelor acestora din diferite state membre (JO 2011, L 345, p. 8), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2014/86/CE a Consiliului din 8 iulie 2014 (JO 2014, L 219, p. 40) (denumită în continuare „Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora”).

2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Association française des entreprises privées (AFEP) împreună cu 17 societăți (denumite în continuare „AFEP și alții”), pe de o parte, și ministre des Finances et des Comptes publics (ministrul finanțelor și conturilor publice, Franța), pe de altă parte, în legătură cu o acțiune având ca obiect anularea unei doctrine administrative referitoare la contribuția suplimentară la impozitul pe profit care trebuie plătit de o societate‑mamă rezidentă cu ocazia distribuirii profiturilor, inclusiv a celor încasate de la filialele sale nerezidente.
 Cadrul juridic

 Dreptul Uniunii

3        Potrivit considerentului (3) al Directivei privind societățile‑mamă și filialele acestora, obiectivul acestei directive este de a scuti de la reținerea la sursă dividendele și alte forme de repartizare a profitului achitate societăților‑mamă de către filiale și de a elimina dubla impozitare a acestor venituri la nivelul societății‑mamă.

4        Considerentele (7) și (9) ale acestei directive au următorul cuprins:
„(7)      Dacă o societate‑mamă primește, în calitate de asociat al societății‑filială, profituri distribuite, statul membru al societății‑mamă trebuie fie să nu impoziteze aceste profituri, fie să impoziteze aceste profituri și, în același timp, să autorizeze societatea‑mamă să deducă din valoarea impozitului datorat cota impozitului plătit de filială, aferentă acestor profituri.
[…]
(9)      Repartizarea profitului către un sediu permanent al societății‑mamă și încasarea lui de către aceasta ar trebui să determine aplicarea aceluiași tratament cu cel care se aplică între o filială și societatea‑mamă. Ar trebui incluse și cazurile în care societatea‑mamă și filiala se află în același stat membru, iar sediul permanent se află în alt stat membru. Pe de altă parte, situațiile în care sediul permanent și filiala se află în același stat membru pot fi rezolvate de către statul membru în cauză, fără a se aduce atingere aplicării principiilor din tratat, pe baza dispozițiilor de drept intern ale statului membru respectiv.”

5        Articolul 4 alineatele (1) și (3) din directiva menționată prevede:
„(1)      În cazul în care, în temeiul asocierii dintre societatea‑mamă și filială, o societate‑mamă sau sediul său permanent primește profituri repartizate, statul membru în care este situată societatea‑mamă și statul membru în care se află sediul său permanent trebuie, cu excepția cazurilor de lichidare a filialei:
(a)      să nu impoziteze profiturile respective în măsura în care aceste profituri nu sunt deductibile de filială și să impoziteze profiturile respective în măsura în care aceste profituri sunt deductibile de filială sau
(b)      să impoziteze profiturile respective, autorizând în același timp societatea‑mamă și sediul permanent să deducă din cuantumul impozitului datorat fracțiunea din impozit aferentă acelor profituri și plătită de filială și orice subfiliale, cu condiția ca, la fiecare nivel, societatea comercială și subfiliala să îndeplinească condițiile enunțate în definițiile prevăzute la articolul 2 și să respecte cerințele prevăzute la articolul 3, până la limita cuantumului reprezentând impozitul aferent datorat.
[…]
(3)      Fiecare stat membru își rezervă dreptul de a dispune ca orice impozite aferente participației și orice pierderi care rezultă din repartizarea profiturilor filialei să nu fie deductibile din profitul impozabil al societății‑mamă.
Dacă, în acest caz, cheltuielile de administrare aferente participației se stabilesc la o valoare forfetară, suma forfetară nu poate depăși 5 % din beneficiile repartizate de filială.”

6        Articolul 5 din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora prevede:
„Profiturile distribuite societății‑mamă de către filială sunt scutite de reținerea la sursă a impozitelor.”
 Dreptul francez

7        Reiese din dosarul înaintat Curții că, în ceea ce privește tratamentul fiscal al profiturilor care intră în domeniul de aplicare al Directivei privind societățile‑mamă și filialele acestora, Republica Franceză a optat pentru un sistem de scutire a acestora, sub rezerva impozitării unei cote‑părți din cheltuieli, stabilită în mod forfetar la 5 %, reprezentând cheltuielile suportate de societatea‑mamă, prin raportare la participarea sa în filiala care a distribuit aceste profituri. Astfel, profiturile respective sunt impozitate, în consecință, în proporție de 95 %.

8        Articolul 235 ter ZCA din code général des impôts (Codul general al impozitelor) (denumit în continuare „CGI”) prevede:
„I.      Societățile sau organismele franceze sau străine supuse impozitului pe profit în Franța, cu excluderea organismelor de plasament colectiv menționate la alineatul II al articolului L. 214-1 din code monétaire et financier (Codul monetar și financiar), precum și a celor care se încadrează în definiția microîntreprinderilor și a întreprinderilor mici și mijlocii prevăzută în anexa I la Regulamentul (UE) nr. 651/2014 al Comisiei din 17 iunie 2014 de declarare a anumitor categorii de ajutoare compatibile cu piața internă în aplicarea articolelor 107 și 108 din tratat, sunt supuse unei contribuții suplimentare la acest impozit pentru sumele pe care le distribuie în sensul articolelor 109-117 din prezentul cod.
Contribuția este egală cu 3 % din sumele distribuite […]
[…]”
 Litigiul principal și întrebările preliminare

9        AFEP și alții au formulat la Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța) o acțiune având ca obiect anularea doctrinei administrative, în special a paragrafului 70 din instrucțiunea BOI‑IS‑AUT‑30-20160302 (Bulletin officiel des finances publiques‑impôts, 2 martie 2016), referitoare la contribuția suplimentară la impozitul pe profit pentru sumele distribuite (denumită în continuare „contribuția suplimentară”) prevăzută la articolul 235 ter ZCA din CGI.

10      În susținerea acestei acțiuni, AFEP și alții au formulat o întrebare prioritară privind constituționalitatea în temeiul articolului 61-1 din Constituție. Acestea pretind de asemenea că contribuția suplimentară este contrară, cu titlu principal, articolului 4 alineatul (1) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora și, cu titlu subsidiar, articolului 5 din directiva menționată.

11      Ministre des Finances et des Comptes publics susține că motivele invocate de AFEP și alții nu sunt fondate.

12      Instanța de trimitere consideră că interpretarea dispozițiilor de drept al Uniunii în discuție determină decizia sa referitoare la trimiterea întrebării prioritare privind constituționalitatea la Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional, Franța). Pe de o parte, aceasta precizează că sunt supuse unei contribuții suplimentare la impozitul pe profit societățile sau organismele care au încasat venituri din participații de la filialele lor atunci când acestea efectuează redistribuirea acestor venituri. În plus, modalitățile de recuperare și de revendicare aplicabile acestei contribuții suplimentare și cele prevăzute pentru impozitul pe profit sunt identice.

13      În schimb, faptul generator al contribuției suplimentare menționate ar fi diferit de cel al impozitului pe profit, întrucât contribuția se aplică nu în momentul perceperii dividendelor, ci în momentul redistribuirii lor de către societatea care le‑a primit.

14      Instanța de trimitere arată de asemenea că baza de impozitare pentru aceeași contribuție suplimentară, care ia în considerare în special profiturile distribuite care provin din profituri repartizate în rezervă, este diferită de cea pentru impozitul pe profit. În aceste condiții, problema dacă contribuția suplimentară constituie o impozitare a profiturilor care contravine articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora prezintă, potrivit acestei instanțe, o dificultate serioasă.

15      Pe de altă parte, instanța menționată arată că, ținând seama de împrejurarea că faptul generator al acestei contribuții suplimentare este plata dividendelor, că baza sa de impozitare este constituită de valoarea dividendelor plătite, că persoana impozabilă este societatea care distribuie dividendele și că nu este prevăzut un credit fiscal în beneficiul acționarului, contribuția suplimentară menționată nu pare să prezinte, în lumina criteriilor stabilite de Curte în Hotărârea din 26 iunie 2008, Burda (C‑284/06, EU:C:2008:365), caracteristicile unei rețineri la sursă. Cu toate acestea, în lumina Hotărârii din 4 octombrie 2001, Athinaïki Zythopoiia (C‑294/99, EU:C:2001:505), instanța de trimitere ridică problema dacă, în ipoteza în care contribuția suplimentară nu ar constitui o impozitare interzisă de articolul 4 alineatul (1) litera (a) din această directivă, aceasta nu ar putea fi considerată drept o „reținere la sursă”, ale cărei profituri distribuite trebuie scutite în temeiul articolului 5 din directiva menționată.

16      În aceste condiții, Conseil d’État (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 4 din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora și în special alineatul (1) litera (a) se opun unui impozit precum cel prevăzut la articolul 235 ter ZCA din Codul fiscal general, care este perceput cu ocazia distribuirii profitului de către o societate supusă impozitului pe profit în Franța și a cărui bază de impozitare este reprezentată de veniturile distribuite?
2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, un impozit precum cel prevăzut la articolul 235ter ZCA din Codul fiscal general trebuie să fie considerat o «reținere la sursă», de la care sunt scutite profiturile distribuite de o filială în temeiul articolului 5 din directivă?”
 Cu privire la cererea de deschidere a procedurii orale

17      Prin scrisoarea din 31 martie 2017, guvernul francez a solicitat deschiderea procedurii orale pentru motivul întemeiat în esență pe inexistența unei dezbateri privind aplicarea în litigiul principal a soluțiilor propuse de avocatul general Kokott în Concluziile sale prezentate în cauza X (C‑68/15, EU:C:2016:886).

18      În această privință, articolul 83 din Regulamentul de procedură al Curții prevede că Curtea poate oricând să dispună, după ascultarea avocatului general, deschiderea sau redeschiderea fazei orale a procedurii, în special atunci când consideră că nu este suficient de lămurită sau atunci când o parte a invocat, după închiderea acestei faze, un fapt nou de natură să aibă o influență decisivă asupra deciziei Curții sau atunci când cauza trebuie soluționată pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților.

19      În speță, Curtea consideră, după ascultarea avocatului general, că dispune de toate elementele necesare pentru a se pronunța în prezenta cauză. Prin urmare, nu este necesar să se dispună redeschiderea fazei orale a procedurii.
 Cu privire la întrebările preliminare

 Cu privire la prima întrebare

20      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora trebuie interpretat în sensul că această dispoziție se opune unei măsuri fiscale prevăzute de statul membru în care este situată o societate‑mamă precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede perceperea unui impozit cu ocazia distribuirii de dividende de către societatea‑mamă și a cărui bază de impozitare este constituită din cuantumurile dividendelor distribuite, inclusiv cele care provin de la filialele nerezidente ale acestei societăți.

21      Reiese din considerentul (3) al Directivei privind societățile‑mamă și filialele acestora că directiva respectivă urmărește obiectivul de a elimina dubla impozitare la nivelul societății‑mamă a profiturilor distribuite acesteia din urmă de o filială.

22      În această privință, articolul 4 alineatul (1) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora permite statelor membre să aleagă între două sisteme, și anume sistemul de scutire și cel de impozitare. Astfel, în conformitate cu considerentele (7) și (9) ale directivei respective, această dispoziție prevede că, în cazul în care, în temeiul asocierii dintre societatea‑mamă și filială, o societate‑mamă sau sediul său permanent primește profituri repartizate, statul membru în care este situată societatea‑mamă și statul membru în care se află sediul său permanent trebuie, cu excepția cazurilor de lichidare a filialei, să nu impoziteze profiturile respective în măsura în care aceste profituri nu sunt deductibile de filială și să impoziteze profiturile respective în măsura în care aceste profituri sunt deductibile de filială sau să impoziteze profiturile respective, autorizând în același timp societatea‑mamă și sediul permanent să deducă din cuantumul impozitului datorat fracțiunea din impozit aferentă acelor profituri și plătită de filială și orice subfiliale (Hotărârea pronunțată astăzi, X, C‑68/15, punctul 71 și jurisprudența citată).

23      Cu toate acestea, alineatul (3) al articolului 4 menționat prevede că statele membre își rezervă dreptul de a dispune ca orice impozite aferente participației și orice pierderi care rezultă din repartizarea profiturilor filialei să nu fie deductibile din profitul impozabil al societății‑mamă. Din această dispoziție rezultă de asemenea că dacă, în acest caz, cheltuielile de administrare aferente participației se stabilesc la o valoare forfetară, o astfel de sumă nu poate depăși 5 % din beneficiile repartizate de filială.

24      Astfel, articolul 4 din această directivă urmărește să evite ca profiturile distribuite unei societăți‑mamă rezidente de către o filială nerezidentă să fie impozitate, într‑o primă etapă, în sarcina filialei în statul său de reședință și, într‑o a doua etapă, în sarcina societății‑mamă în statul de reședință al acesteia.

25      În speță, pe de o parte, este necesar să se precizeze că, astfel cum s‑a menționat la punctul 7 din prezenta hotărâre, Republica Franceză a optat pentru scutirea profiturilor provenite de la o filială nerezidentă a unei societăți‑mamă rezidente în proporție de 95 %.

26      Pe de altă parte, trebuie arătat că, în măsura în care baza de impozitare a contribuției suplimentare la impozitul pe profit este constituită din dividendele distribuite de o societate‑mamă, această bază de impozitare poate să cuprindă și profiturile provenite de la filialele acestei societăți‑mamă care au reședința în alte state membre, ceea ce are drept consecință supunerea acestor profituri unui impozit care depășește plafonul de 5 % prevăzut la articolul 4 alineatul (3) din Directiva privind societățile‑mamă.

27      Se ridică astfel problema dacă o asemenea dublă impozitare a profiturilor menționate este contrară Directivei privind societățile‑mamă și filialele acestora.

28      Potrivit guvernelor francez și belgian, profiturile redistribuite de o societate‑mamă acționarilor săi nu intră în domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora, întrucât dispoziția respectivă este aplicabilă numai în cazul în care o societate‑mamă primește profituri distribuite de filiala sa.

29      O asemenea interpretare nu poate fi reținută.

30      Astfel cum reiese din Hotărârea pronunțată astăzi, X (C‑68/15, punctul 78), trebuie să se constate că această interpretare nu rezultă nici din modul de redactare a dispoziției respective, nici din contextul sau din scopul acesteia.

31      Curtea a precizat, la punctele 79 și 80 din această Hotărâre X, pe de o parte, că, întrucât prevede că statul membru al societății‑mamă și statul membru al sediului permanent „nu impozitează profiturile respective”, dispoziția menționată interzice statelor membre să impoziteze societatea‑mamă sau sediul permanent al acesteia pentru profiturile distribuite societății‑mamă de către filială, fără a distinge dacă impozitarea societății‑mamă are ca fapt generator încasarea acestor profituri sau redistribuirea lor.

32      Pe de altă parte, întrucât Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora urmărește, în conformitate cu considerentul (3) al acesteia, obiectivul de a elimina dubla impozitare a profiturilor distribuite de o filială societății‑mamă la nivelul societății‑mamă, o impozitare a acestor profituri de către statul membru al societății‑mamă în sarcina societății respective cu ocazia redistribuirii profiturilor menționate, care ar avea ca efect supunerea acestora unei impozitări care depășește plafonul de 5 % prevăzut la articolul 4 alineatul (3) din această directivă, ar determina o dublă impozitare la nivelul societății respective, contrară directivei menționate.

33      Pe de altă parte, trebuie arătat, în acest context, că nu prezintă importanță dacă măsura fiscală națională este sau nu este calificată drept impozit pe profit. În această privință, este suficient să se constate că aplicarea articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora nu este condiționată de un anumit impozit. Astfel, dispoziția amintită prevede că statul‑membru în care este situată societatea‑mamă nu impozitează profiturile distribuite de filiala nerezidentă a acesteia. Dispoziția menționată urmărește astfel să evite adoptarea de către statele membre a unor măsuri fiscale care să conducă la o dublă impozitare a unor asemenea profituri în sarcina societăților‑mamă.

34      Această constatare nu este pusă în discuție de punctul 105 din Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774), având în vedere că, la punctul respectiv, Curtea s‑a exprimat numai cu privire la conformitatea cu Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora a unor modalități de calcul al cuantumului plății anticipate a impozitului pe profit, atunci când o societate‑mamă rezidentă redistribuie dividendele primite de la o filială nerezidentă, iar nu cu privire la conformitatea acestei directive cu prelevarea, într‑un astfel de caz, a acestui impozit.

35      Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora trebuie interpretat în sensul că se opune unei măsuri fiscale prevăzute de statul membru în care este situată o societate‑mamă precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede perceperea unui impozit cu ocazia distribuirii de dividende de către societatea‑mamă și a cărui bază de impozitare este constituită din cuantumurile dividendelor distribuite, inclusiv cele provenite de la filialele nerezidente ale acestei societăți.
 Cu privire la a doua întrebare

36      Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.
 Cu privire la cheltuielile de judecată

37      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

Articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2011/96/UE a Consiliului din 30 noiembrie 2011 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților‑mamă și filialelor acestora din diferite state membre, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2014/86/CE a Consiliului din 8 iulie 2014, trebuie interpretat în sensul că această dispoziție se opune unei măsuri fiscale prevăzute de statul membru în care este situată o societate‑mamă precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede perceperea unui impozit cu ocazia distribuirii de dividende de către societatea‑mamă și a cărui bază de impozitare este constituită din cuantumurile dividendelor distribuite, inclusiv cele provenite de la filialele nerezidente ale acestei societăți.

Semnături

* Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 22 iunie 1967. # Alfred Willame împotriva Comisiei CEEA. # Cauza 12-66.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 15 iulie 1994. # Martine Browet și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauze conexate T-576/93 până la T-582/93.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 25 octombrie 2005. # Carles Dedeu i Fontcuberta împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Remunerație. # Cauza T-299/02.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 21 noiembrie 2013.#Dixons Retail plc împotriva Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Cerere de decizie preliminară formulată de First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Directiva 2006/112/CE – Taxă pe valoarea adăugată – Livrare de bunuri – Noțiune – Utilizare frauduloasă a unui card bancar.#Cauza C-494/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      21 noiembrie 2013 (
            *1
         )
      „Directiva 2006/112/CE — Taxă pe valoarea adăugată — Livrare de bunuri — Noțiune — Utilizare frauduloasă a unui card bancar”
      În cauza C‑494/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Regatul Unit), prin decizia din 26 octombrie 2012, primită de Curte la 5 noiembrie 2012, în procedura

         Dixons Retail plc

      împotriva

         Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, și domnii J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot și A. Arabadjiev, judecători,
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Dixons Retail plc, de A. Brown, advocate;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de A. Robinson, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de R. Lyal, de A. Cordewener și de C. Soulay, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 14 alineatul (1) și a articolului 73 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Dixons Retail plc (denumită în continuare „Dixons”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs (denumiți în continuare „Commissioners”), cu privire la respingerea de către aceștia a cererii de rambursare formulate de Dixons având ca obiect taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) declarată și achitată de această societate pentru operațiuni efectuate între 13 noiembrie 2005 și 30 noiembrie 2008.

         Cadrul juridic

         Directiva 77/388/CEE

               3

               Articolul 2 punctul 1 din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”) prevede:
               „Sunt supuse [TVA‑ului]:

                        1.

                        livrările de bunuri și prestările de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul țării de către o persoană impozabilă care acționează ca atare.” [traducere neoficială]

               4

               Articolul 5 alineatul (1) din această directivă prevede:
               „«Livrare de bunuri» înseamnă transferul dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar.” [traducere neoficială]

               5

               Articolul 11 secțiunea A alineatul (1) din directiva menționată are următorul cuprins:
               „Pe teritoriul țării

               (1)   Baza de impozitare este constituită:

                        (a)

                        Pentru livrarea de bunuri sau prestarea de servicii, altele decât cele prevăzute la literele (b), (c) și (d), din toate elementele care reprezintă contrapartida obținută sau care urmează să fie obținută de către furnizor sau prestator, în schimbul livrării sau al prestării, de la client sau de la un terț, inclusiv din subvenții direct legate de prețul livrării sau al prestării;

                  [...]” [traducere neoficială]

         Directiva 2006/112

               6

               Articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/112 prevede că sunt supuse TVA‑ului livrările de bunuri efectuate cu titlu oneros pe teritoriul unui stat membru de către o persoană impozabilă care acționează ca atare.

               7

               Articolul 14 alineatul (1) din această directivă prevede:
               „«Livrare de bunuri» înseamnă transferul dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar.”

               8

               Potrivit articolului 73 din directiva menționată:
               „Pentru livrarea de bunuri sau prestarea de servicii, altele decât cele prevăzute la articolele 74-77, baza de impozitare include toate elementele care reprezintă contrapartida obținută sau care urmează să fie obținută de către furnizor sau prestator, în schimbul livrării sau al prestării, de la client sau de la un terț, inclusiv subvenții legate de prețul livrării sau al prestării.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               Dixons este membrul reprezentativ al unui grup plătitor de TVA care comercializează aparate electrice.

               10

               Dixons a încheiat o convenție cu American Express Europe Ltd (denumită în continuare „AmEx”), în temeiul căreia, în cazul utilizării de către unul dintre clienții săi, ca mijloc de plată, a unui card emis de AmEx, Dixons era obligată să accepte acest card, iar AmEx se obliga, sub rezerva respectării procedurilor prevăzute, să plătească Dixons prețul bunurilor achiziționate de acest client cu cardul menționat, după deducerea unui comision.

               11

               În ceea ce privește tranzacțiile achitate cu alte carduri decât cele emise de AmEx, Dixons a încheiat o convenție similară cu National Westminster Bank plc, care își desfășoară activitatea sub denumirea de Streamline (denumită în continuare „Streamline”).

               12

               După ce a declarat și a achitat TVA‑ul aferent operațiunilor efectuate între 13 noiembrie 2005 și 30 noiembrie 2008, Dixons a solicitat rambursarea acestei taxe de la Commissioners, care i‑au respins cererea.

               13

               Împotriva deciziei Commissioners, Dixons a introdus o acțiune la First‑tier Tribunal (Tax Chamber) pentru a obține rambursarea menționată.

               14

               Acțiunea introdusă la instanța de trimitere privește tranzacțiile plătite cu cardul pentru care, deși ulterior s‑a dovedit că aceste tranzacții fuseseră achitate cu carduri utilizate în mod fraudulos, Dixons, în conformitate cu procedurile prevăzute în convențiile încheiate cu AmEx și cu Streamline, a primit plata prețului din partea acestora din urmă.

               15

               În această privință, din decizia de trimitere reiese că, în pofida utilizării frauduloase a unor carduri, nici AmEx, nici Streamline nu au exercitat o acțiune compensatorie împotriva Dixons și nici, respectiv, nu au respins debitul, astfel cum le permiteau convențiile menționate în caz de nerespectare a procedurilor prevăzute în acestea. Prin urmare, Dixons a păstrat plățile efectuate de AmEx și de Streamline, care includeau o parte a TVA‑ului.

               16

               În aceste condiții, First‑tier Tribunal (Tax Chamber) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că se aplică atunci când remiterea bunurilor este obținută printr‑o fraudă săvârșită de beneficiar prin plata cu un card despre care știa că nu este autorizat să îl folosească?

                        2)

                        În cazul în care remiterea bunurilor este obținută prin utilizarea frauduloasă a unui card, există un «transfer [al] dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar» în sensul articolului 14 alineatul (1) [din Directiva 2006/112]?

                        3)

                        Articolul 73 [din Directiva 2006/112] trebuie interpretat în sensul că se aplică în cazul în care plata este obținută de furnizorul bunurilor în temeiul unui acord încheiat cu un terț prin care acesta din urmă este obligat să facă o astfel de plată pentru operațiunile efectuate cu cardul, deși beneficiarul bunurilor știa că nu este autorizat să utilizeze cardul respectiv?

                        4)

                        În cazul în care plata este efectuată de un terț în temeiul unei convenții încheiate cu furnizorul bunurilor, ca urmare a faptului că furnizorului i‑a fost prezentat un card pe care beneficiarul bunurilor nu era autorizat să îl utilizeze, plata obținută de la terț «în schimbul livrării sau al prestării» este o plată în sensul articolului 73 din Directiva 2006/112?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               17

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă remiterea unui bun către un cumpărător care utilizează fraudulos un card bancar ca mijloc de plată constituie o „livrare de bunuri” în sensul articolului 5 alineatul (1) din A șasea directivă și al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2006/112 și dacă, în cadrul unei astfel de remiteri, plata efectuată de un terț, în temeiul unei convenții încheiate între acesta din urmă și furnizorul bunului respectiv, prin care terțul s‑a obligat să plătească furnizorului bunurile vândute de acesta cumpărătorilor care utilizează un astfel de card ca mijloc de plată, constituie o „contrapartidă”, în sensul articolului 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă și al articolului 73 din Directiva 2006/112.

               18

               Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că, întrucât Directiva 2006/112 a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2007, dispozițiile acestei directive nu sunt aplicabile decât operațiunilor în discuție în litigiul principal efectuate ulterior acestei date. În ceea ce privește operațiunile efectuate anterior acestei date, trebuie aplicate dispozițiile celei de A șasea directive. Pentru a răspunde la întrebările menționate, nu se impune să se realizeze o distincție între dispozițiile rezultate din directivele respective, întrucât acestea trebuie considerate ca având domenii de aplicare în esență identice în vederea interpretării pe care Curtea o va da în cadrul prezentei cauze.

         Cu privire la existența unui
         „transfer
         ” în sensul articolului 5 alineatul (1) din A șasea directivă și al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2006/112

               19

               Trebuie amintit de la bun început că A șasea directivă și Directiva 2006/112 stabilesc un sistem comun al TVA‑ului, bazat în special pe o definiție uniformă a operațiunilor impozabile (a se vedea Hotărârea din 12 ianuarie 2006, Optigen și alții, C-354/03, C-355/03 și C-484/03, Rec., p. I-483, punctul 36, Hotărârea din 21 februarie 2006, Halifax și alții, C-255/02, Rec., p. I-1609, punctul 48, precum și Hotărârea din 20 iunie 2013, Newey, C‑653/11, punctul 39).

               20

               În această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că noțiunea „livrare de bunuri” vizată la articolul 5 alineatul (1) din A șasea directivă și la articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2006/112 nu se referă la transferul de proprietate în formele prevăzute de dreptul național aplicabil, ci include orice operațiune de transfer al unui bun corporal de către o parte care abilitează cealaltă parte să dispună de acesta în fapt ca și cum ar fi proprietarul acestui bun (a se vedea Hotărârea din 14 iulie 2005, British American Tobacco și Newman Shipping, C-435/03, Rec., p. I-7077, punctul 35, Hotărârea Optigen și alții, citată anterior, punctul 39, Hotărârea Halifax și alții, citată anterior, punctul 51, Hotărârea din 3 iunie 2010, De Fruytier, C-237/09, Rep., p. I-4985, punctul 24, și Hotărârea din 18 iulie 2013, Evita‑K, C‑78/12, punctul 33).

               21

               De asemenea, Curtea a statuat deja că noțiunea menționată are un caracter obiectiv și se aplică independent de scopurile și de rezultatele operațiunilor în cauză, fără ca administrația fiscală să fie obligată să efectueze anchete în vederea determinării intenției persoanei impozabile în cauză și nici să țină seama de intenția unui alt operator decât persoana impozabilă respectivă, care intervine în același lanț de livrări (a se vedea în acest sens Hotărârea Optigen și alții, citată anterior, punctele 44-46, 51 și 55, Hotărârea Halifax și alții, citată anterior, punctele 56 și 57, Hotărârea din 6 iulie 2006, Kittel și Recolta Recycling, C-439/04 și C-440/04, Rec., p. I-6161, punctele 41-44, precum și Hotărârea Newey, citată anterior, punctul 41).

               22

               Rezultă că operațiuni precum cele în discuție în litigiul principal constituie livrări de bunuri în sensul articolului 5 alineatul (1) din A șasea directivă și al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2006/112, din moment ce îndeplinesc criteriile obiective pe care se întemeiază această noțiune și nu sunt viciate de o fraudă privind TVA‑ul (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Optigen și alții, punctele 51 și 52, precum și Halifax și alții, punctele 58 și 59).

               23

               În speță, nu se contestă că Dixons era proprietara bunurilor livrate cu ocazia tranzacțiilor în discuție în litigiul principal și că, în consecință, această societate era în măsură să transfere dobânditorului bunurilor respective puterea de a dispune de acestea ca un proprietar.

               24

               De asemenea, niciun element din dosarul prezentat Curții nu permite să se pună la îndoială faptul că Dixons a remis de bunăvoie aceste bunuri dobânditorului menționat pentru a‑l abilita să dispună de ele în fapt ca și cum ar fi proprietarul lor.

               25

               Pe de altă parte, nu rezultă că s‑ar fi săvârșit o fraudă fiscală în cadrul operațiunilor în discuție în litigiul principal, întrucât, astfel cum reiese din decizia de trimitere, TVA‑ul aferent acestor operațiuni a fost în mod legal declarat și achitat de Dixons.

               26

               Utilizarea frauduloasă a unui card bancar ca mijloc de plată cu ocazia operațiunilor menționate nu are relevanță asupra faptului că acestea pot fi calificate drept livrări de bunuri în sensul celei de A șasea directive și al Directivei 2006/112. Astfel, o asemenea utilizare nu privește criteriile obiective pe care se întemeiază această noțiune, ci intenția persoanei care a participat în calitate de dobânditor la operațiunile în cauză, precum și procedeele puse în aplicare pentru concretizarea unei asemenea intenții.

               27

               În consecință, trebuie să se constate că există un „transfer”, în sensul articolului 5 alineatul (1) din A șasea directivă și al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2006/112, între Dixons și clienții săi chiar dacă aceștia, cu ocazia operațiunilor în discuție în litigiul principal, au utilizat fraudulos un card bancar ca mijloc de plată pentru a achita prețul bunurilor livrate de Dixons.

               28

               În această privință, este necesar să se adauge că, contrar celor susținute de Dixons, o situație precum cea în discuție în litigiul principal trebuie diferențiată de cea privind furtul de mărfuri, care nu se circumscrie noțiunii „livrare de bunuri” astfel cum rezultă aceasta din A șasea directivă și din Directiva 2006/112 (a se vedea Hotărârea British American Tobacco și Newman Shipping, citată anterior, punctul 33).

               29

               Astfel, furtul de mărfuri nu are ca efect să îl abiliteze pe autorul său să dispună de mărfuri în aceleași condiții ca proprietarul lor. Prin urmare, furtul nu poate fi considerat ca implicând un transfer între partea care este victima furtului și autorul infracțiunii, în sensul articolului 5 alineatul (1) din A șasea directivă și al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2006/112 (a se vedea Hotărârea British American Tobacco și Newman Shipping, citată anterior, punctul 36).

               30

               În plus, furtul de mărfuri nu presupune, prin definiție, nicio contrapartidă financiară în favoarea persoanei care este victima furtului. În consecință, acesta nu poate fi considerat ca atare drept o livrare de bunuri efectuată „cu titlu oneros” în sensul articolului 2 punctul 1 din A șasea directivă și al articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/112 (a se vedea Hotărârea British American Tobacco și Newman Shipping, citată anterior, punctul 32).

         Cu privire la existența unei
         „contrapartide
         ” în sensul articolului 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă și al articolului 73 din Directiva 2006/112

               31

               În ceea ce privește problema dacă, în cadrul operațiunilor în discuție în litigiul principal, plățile efectuate de AmEx și de Streamline în temeiul convențiilor încheiate între acestea și Dixons constituie o „contrapartidă”, în sensul articolului 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă și al articolului 73 din Directiva 2006/112, trebuie amintit că, în cadrul regimului de TVA, operațiunile impozabile presupun existența unei tranzacții între părți care cuprinde stipularea unui preț sau a unei contravalori. Astfel, atunci când activitatea unui furnizor constă în livrarea în exclusivitate a bunurilor fără o contrapartidă directă, nu există o bază de impozitare și, prin urmare, livrările de bunuri în cauză nu sunt supuse TVA‑ului (a se vedea printre altele, în materie de prestări de servicii, Hotărârea din 3 martie 1994, Tolsma, C-16/93, Rec., p. I-743, punctul 12, și Hotărârea din 27 octombrie 2011, GFKL Financial Services, C-93/10, Rep., p. I-10791, punctul 17).

               32

               În acest context, Curtea a statuat că o livrare de bunuri nu este efectuată „cu titlu oneros”, în sensul articolului 2 punctul 1 din A șasea directivă și al articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/112, și, prin urmare, nu este impozabilă decât în cazul în care între furnizor și beneficiar există un raport juridic în care au loc prestații reciproce, plata primită de furnizor constituind contravaloarea efectivă a bunului livrat beneficiarului (a se vedea printre altele, în materie de prestări de servicii, Hotărârile citate anterior Tolsma, punctul 14, și GFKL Financial Services, punctul 18).

               33

               Astfel, baza de impozitare pentru livrarea unui bun este constituită din tot ceea ce este primit în contrapartidă pentru bunul livrat (a se vedea printre altele, în materie de prestări de servicii, Hotărârea Tolsma, citată anterior, punctul 13, și Hotărârea din 29 iulie 2010, Astra Zeneca UK, C-40/09, Rep., p. I-7505, punctul 28), în așa fel încât o asemenea livrare este efectuată „cu titlu oneros”, în sensul articolului 2 punctul 1 din A șasea directivă și al articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/112, în cazul în care există o legătură directă între bunul livrat și contravaloarea primită (a se vedea Hotărârea din 7 octombrie 2010, Loyalty Management UK și Baxi Group, C-53/09 și C-55/09, Rep., p. I-9187, punctul 51, precum și Hotărârea din 8 noiembrie 2012, Profitube, C‑165/11, punctul 51).

               34

               În cazul în care un cumpărător plătește prețul unei mărfi cu un card de credit, ne aflăm direct în prezența a două tranzacții, și anume, pe de o parte, vânzarea acestei mărfi de către un furnizor care calculează în prețul global solicitat și TVA‑ul care va fi plătit de cumpărătorul menționat în calitate de consumator final și va fi percepută de acest furnizor în contul autorităților fiscale și, pe de altă parte, prestarea de servicii furnizorului respectiv de către emitentul cardului. Această din urmă prestare are ca obiect garantarea plății mărfii care a fost cumpărată cu cardul, promovarea afacerilor furnizorului prin posibilitatea de a dobândi o nouă clientelă, eventuala publicitate efectuată în favoarea furnizorului sau oricare alt obiect (a se vedea Hotărârea din 25 mai 1993, Bally, C-18/92, Rec., p. I-2871, punctul 9).

               35

               În această privință, faptul că cumpărătorul nu a plătit prețul convenit direct furnizorului, ci prin intermediul emitentului cardului, precum și modalitățile de plată utilizate în relațiile dintre cumpărător și furnizor nu pot modifica baza impozabilă. A șasea directivă și Directiva 2006/112 nu impun, pentru ca o livrare de bunuri sau o prestare de servicii să fi fost efectuată „cu titlu oneros”, ca respectiva contrapartidă a acestei livrări sau a acestei prestări să fie obținută direct din partea destinatarului ei. Astfel, potrivit articolului 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă și articolului 73 din Directiva 2006/112, plata contrapartidei pentru o livrare de bunuri poate fi efectuată nu doar de cumpărător, ci și de un terț, în speță emitentul cardului (a se vedea Hotărârile citate anterior Bally, punctele 16 și 17, precum și Loyalty Management UK și Baxi Group, punctul 56).

               36

               În consecință, împrejurarea că plata prețului bunurilor livrate de Dixons în cadrul operațiunilor în discuție în litigiul principal a fost efectuată de terți, în speță de AmEx și de Streamline, nu poate conduce la concluzia că această plată nu constituie contrapartida obținută de Dixons pentru livrarea bunurilor respective.

               37

               De asemenea, întrucât, astfel cum reiese din dosarul prezentat Curții, Dixons s‑a conformat procedurilor prevăzute de convențiile încheiate cu AmEx și cu Streamline și întrucât, pe de altă parte, vânzările în discuție în litigiul principal îndeplinesc criteriile obiective pe care se întemeiază noțiunea „livrare de bunuri” în sensul celei de A șasea directive și al Directivei 2006/112, împrejurarea că ulterior s‑a dovedit că aceste vânzări fuseseră achitate cu carduri utilizate în mod fraudulos nu poate avea drept consecință că plata prețului vânzărilor menționate nu constituie contrapartida obținută de Dixons pentru acestea.

               38

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 2 punctul 1, articolul 5 alineatul (1) și articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă, precum și articolul 2 alineatul (1) litera (a), articolul 14 alineatul (1) și articolul 73 din Directiva 2006/112 trebuie interpretate în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, remiterea unui bun către un cumpărător care utilizează fraudulos un card bancar ca mijloc de plată constituie o „livrare de bunuri” în sensul articolului 2 punctul 1, al articolului 5 alineatul (1), al articolului 2 alineatul (1) litera (a) și al articolului 14 alineatul (1) menționate și că, în cadrul unei astfel de remiteri, plata efectuată de un terț, în temeiul unei convenții încheiate între acesta din urmă și furnizorul bunului respectiv, prin care terțul s‑a obligat să plătească furnizorului bunurile vândute de acesta cumpărătorilor care utilizează un astfel de card ca mijloc de plată, constituie o „contrapartidă”, în sensul articolului 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) și al articolului 73 menționate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               39

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                     Articolul 2 punctul 1, articolul 5 alineatul (1) și articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare, precum și articolul 2 alineatul (1) litera (a), articolul 14 alineatul (1) și articolul 73 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretate în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, remiterea unui bun către un cumpărător care utilizează fraudulos un card bancar ca mijloc de plată constituie o „livrare de bunuri” în sensul articolului 2 punctul 1, al articolului 5 alineatul (1), al articolului 2 alineatul (1) litera (a) și al articolului 14 alineatul (1) menționate și că, în cadrul unei astfel de remiteri, plata efectuată de un terț, în temeiul unei convenții încheiate între acesta din urmă și furnizorul bunului respectiv, prin care terțul s‑a obligat să plătească furnizorului bunurile vândute de acesta cumpărătorilor care utilizează un astfel de card ca mijloc de plată, constituie o „contrapartidă”, în sensul articolului 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) și al articolului 73 menționate.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 17 februarie 1998. # Alberto Maccaferri împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-56/96.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 24 noiembrie 2004. # Henkel KGaA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-393/02.