Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 16 septembrie 1998. # Lars Bo Rasmussen împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Raport de evaluare. # Cauza T-193/96.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 5 decembrie 2013.#Nordecon AS și Ramboll Eesti AS împotriva Rahandusministeerium.#Cerere de decizie preliminară formulată de Riigikohus.#Achiziții publice – Procedură de negociere prin publicarea unui anunț de participare – Posibilitatea autorității contractante de a negocia cu privire la oferte neconforme cerințelor obligatorii ale specificațiilor tehnice stabilite în caietul de sarcini al contractului.#Cauza C-561/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      5 decembrie 2013 (
            *1
         )
      „Achiziții publice — Procedură de negociere prin publicarea unui anunț de participare — Posibilitatea autorității contractante de a negocia cu privire la oferte neconforme cerințelor obligatorii ale specificațiilor tehnice stabilite în caietul de sarcini al contractului”
      În cauza C‑561/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Riigikohus (Estonia), prin decizia din 23 noiembrie 2012, primită de Curte la 5 decembrie 2012, în procedura

         Nordecon AS,

         Ramboll Eesti AS

      împotriva

         Rahandusministeerium,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen (raportor), președinte de cameră, domnii M. Safjan și J. Malenovský, doamna A. Prechal și domnul S. Rodin, judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Nordecon AS, de A. Ots;

               —

               pentru guvernul eston, de M. Linntam și de N. Grünberg, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de T. Müller, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul spaniol, de A. Rubio González, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A. Tokár și de L. Naaber‑Kivisoo, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 30 alineatul (2) din Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Nordecon AS, succesoarea în drepturi a Nordecon Infra AS (denumită în continuare „Nordecon”) și Ramboll Eesti AS (denumită în continuare „Ramboll Eesti”), pe de o parte, și Rahandusministeerium (Ministerul de Finanțe), pe de altă parte, referitor la anularea unei proceduri de negociere de atribuire a unui contract de achiziții publice prin publicarea unui anunț de participare.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 1 alineatul (11) litera (d) din Directiva 2004/18 prevede:
               „«Proceduri negociate» înseamnă procedurile în cadrul cărora autoritățile contractante consultă furnizorii aleși de acestea și negociază condițiile contractuale cu unul sau mai mulți dintre ei.”

               4

               Articolul 2 din această directivă, intitulat „Principii de atribuire a contractelor”, prevede:
               „Autoritățile contractante tratează operatorii economici în mod egal și fără discriminare și acționează potrivit principiului transparenței.”

               5

               Articolul 23 din directiva menționată, intitulat „Specificații tehnice”, prevede la alineatele (1) și (2):
               „(1)   Specificațiile tehnice definite de anexa VI punctul 1 sunt menționate în documentele contractului, precum anunțurile de participare, caietul de sarcini sau documentele suplimentare. [...]
               (2)   Specificațiile tehnice trebuie să permită accesul egal al ofertanților și să nu aibă ca efect impunerea unor obstacole nejustificate în calea concurenței în ceea ce privește lansarea procedurilor de achiziții publice.”

               6

               Articolul 24 din aceeași directivă, intitulat „Variante”, prevede la alineatele (1)-(4):
               „(1)   În cazul în care criteriul de atribuire este cel al ofertei celei mai avantajoase din punct de vedere economic, autoritățile contractante pot autoriza ofertanții să prezinte variante.
               (2)   Autoritățile contractante precizează în anunțul de participare dacă autorizează sau nu variantele; variantele nu pot fi autorizate în lipsa acestei mențiuni.
               (3)   Autoritățile contractante care autorizează variantele menționează în caietul de sarcini cerințele minime pe care trebuie să le respecte acestea, precum și cerințele de prezentare.
               (4)   Autoritățile contractante iau în considerare numai variantele care îndeplinesc cerințele minime impuse.
               [...]”

               7

               Articolul 30 din Directiva 2004/18, intitulat „Cazuri care justifică recurgerea la procedura de negociere prin publicarea unui anunț de participare”, prevede la alineatele (1)-(3):
               „(1)   Autoritățile contractante pot atribui contracte de achiziții publice printr‑o procedură de negociere, după publicarea unui anunț de participare, în următoarele cazuri:

                        (a)

                        în cazul unor oferte neregulate sau în cazul depunerii unor oferte inacceptabile în temeiul dispozițiilor de drept intern compatibile cu articolele 4, 24, 25, 27 și articolele din capitolul VII, depuse ca răspuns la o procedură deschisă sau restrânsă sau la un dialog competitiv, în cazul în care condițiile inițiale ale contractului nu sunt modificate în mod substanțial.
                        [...]

                        (b)

                        în cazuri excepționale, în cazul în care este vorba de lucrări, de bunuri sau de servicii a căror natură sau ale căror riscuri nu permit stabilirea prealabilă și globală a prețurilor;

                        (c)

                        în domeniul serviciilor, în special în sensul categoriei 6 din anexa II A, și al prestațiilor intelectuale, precum proiectarea de lucrări, în măsura în care, datorită naturii serviciilor care urmează să fie prestate, specificațiile contractului nu pot fi stabilite suficient de exact pentru a permite atribuirea contractului prin selectarea ofertei celei mai avantajoase, conform normelor privind procedura deschisă sau procedura restrânsă;
                        [...]

                  (2)   În cazurile prevăzute la alineatul (1), autoritățile contractante negociază cu ofertanții ofertele depuse de aceștia, pentru a le adapta la cerințele exprimate în anunțul de participare, în caietul de sarcini și în eventualele documente suplimentare, și pentru a găsi oferta cea mai avantajoasă în conformitate cu articolul 53 alineatul (1).
               (3)   În cursul negocierilor, autoritățile contractante asigură egalitatea de tratament pentru toți ofertanții. În special, autoritățile contractante nu furnizează, în mod discriminatoriu, informații care pot avantaja anumiți ofertanți în raport cu ceilalți.”

         Dreptul eston

               8

               Articolul 27 alineatul 1 din Legea privind contractele de achiziții publice (riigihangete seadus, denumită în continuare „RHS”) prevede:
               „Prin procedură de negociere prin publicarea unui anunț de participare se înțelege o procedură de atribuire a unui contract de achiziții publice în cursul căreia orice persoană interesată poate depune o cerere de participare la procedură, iar autoritatea contractantă face o propunere de depunere de ofertă către cel puțin trei ofertanți, selecționați de aceasta potrivit unor criterii obiective și nediscriminatorii, și negociază cu aceștia ofertele pentru a le adapta la cerințele stabilite în caietul de sarcini și pentru a selecționa oferta câștigătoare.”

               9

               Articolul 31 alineatul 5 din RHS prevede:
               „În cazul în care autoritatea contractantă atribuie contractul ofertantului care a prezentat oferta cea mai avantajoasă din punct de vedere economic și în care anunțul de participare prevede posibilitatea ca, pe lângă soluțiile care corespund tuturor condițiilor precizate în anunțul de participare și în caietul de sarcini, să se prezinte și soluții alternative, aceasta indică, în caietul de sarcini, condiţiile privind soluțiile alternative și condițiile depunerii acestora.”

               10

               Articolul 52 alineatul 1 din RHS prevede:
               „Autoritatea contractantă evaluează soluțiile alternative atunci când atribuie contractul ofertantului care prezintă oferta cea mai avantajoasă din punct de vedere economic și dacă a autorizat, în anunțul de participare, prezentarea de soluții alternative.”

               11

               Articolul 67 alineatul 1 din RHS prevede:
               „Cu excepția cazului prevăzut la articolul 65 alineatul 4 din această lege, autoritatea contractantă deschide toate ofertele și negociază cu privire la ofertele depuse pentru a le adapta, dacă este necesar, la cerințele stabilite în anunțul de participare și în caietul de sarcini și pentru a selecționa oferta câștigătoare.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               12

               La 25 septembrie 2008, Maanteeamet (Autoritatea pentru drumuri) a inițiat o procedură de negociere prin publicarea unui anunț de participare, intitulat „Planificarea și construcția tronsonului rutier Aruvalla‑Kose de pe E263”.

               13

               Referitor la contractul în discuție în litigiul principal, la punctele 4.3.1 și 4.7.1 din anexa III la caietul de sarcini era prevăzut pentru acest tronson rutier, între kilometrul 26,6 și kilometrul 32, un separator median cu lățimea de 13,5 m, iar între kilometrul 32 și kilometrul 40, unul cu lățimea de 6 m.

               14

               La 20 ianuarie 2010, Maanteeamet a declarat că cele patru oferte depuse, și anume cele ale grupurilor Lemminkäinen și Merko, oferta comună a Ehitusfirma Rand ja Tuulberg AS, a Binders SIA și a Insenierbuve SIA, precum și cea a grupului Nordecon, alcătuit din Nordecon Infra AS și din Ramboll Eesti, erau admisibile în pofida faptului că oferta acestui din urmă grup prevedea un separator median cu lățimea de 6 m pe toată lungimea tronsonului rutier menționat.

               15

               În cursul negocierilor care au urmat depunerii acestor oferte, Maanteeamet a propus, prin scrisoarea din 26 aprilie 2010, celorlalți ofertanți în afară de grupul Nordecon să modifice lățimea separatorului median care figurează în ofertele lor inițiale și să o stabilească la 6 m de‑a lungul întregii lungimi a tronsonului rutier în cauză, astfel cum propusese grupul Nordecon. După negocieri cu toți acești ofertanți, ei au depus până la 27 mai 2010, termenul stabilit de autoritatea contractantă, ofertele în care au prevăzut un preț reajustat ca urmare a modificării solicitate.

               16

               Prin două decizii din 10 iulie 2010, Maanteeamet a declarat că toate ofertele erau admisibile și a selecționat drept câștigătoare oferta comună depusă de grupul Lemminkäinen, care era oferta cu cel mai mic preț.

               17

               Ca urmare a contestației formulate de Nordecon Infra AS, Comisia de soluționare a contestațiilor din cadrul Rahandusministeerium a anulat aceste două decizii apreciind că, în cazul unei proceduri de negociere prin publicarea unui anunț de participare, autoritatea contractantă nu poate negocia acele părți ale ofertei care îndeplinesc cerințele stabilite în mod clar și precis în documentele pe care se întemeiază contractul, precum cele referitoare la lățimea separatorului median. La 27 septembrie 2010, directorul general al Maanteeamet a respins oferta comună depusă de grupul Lemminkäinen și a reținut oferta grupului Nordecon, întrucât această ofertă propunea prețul cel mai mic, după cea a grupului Lemminkäinen.

               18

               În urma unei cereri de anulare formulată de grupul Merko, Rahandusministeerium a dispus, prin decizia din 26 octombrie 2010, anularea procedurii de atribuire a contractului în discuție în litigiul principal cu precădere pentru motivul că autoritatea contractantă a considerat în mod nelegal drept admisibilă oferta grupului Nordecon și a reținut‑o, fiind o ofertă care conținea o soluție alternativă care nu era permisă prin anunțul de participare, și că autoritatea contractantă nu putea negocia acele părți ale ofertei care corespondau cerințelor stabilite în mod clar și neechivoc în documentele pe care se întemeia contractul, precum cele referitoare la lățimea separatorului median al tronsonului în discuție.

               19

               Nordecon, care între timp a devenit succesoarea în drept a Nordecon Infra AS, și Ramboll Eesti AS au formulat o acțiune la Tallinna Halduskohus (Tribunalul Administrativ din Talin), care, prin hotărârea din 2 martie 2011, a respins această acțiune. Potrivit acestei instanțe, oferta reclamantelor din litigiul principal ar fi trebuit declarată inadmisibilă din moment ce anunțul de participare în discuție a stipulat, cu încălcarea articolului 31 alineatul 5 și a articolului 52 din RHS, luarea în considerare a prețului celui mai mic, iar nu posibilitatea de a depune soluții alternative și atribuirea contractului ofertantului care prezintă oferta cea mai avantajoasă din punct de vedere economic. De altfel, într‑o procedură de negociere prin publicarea unui anunț de participare se pot negocia doar aspecte care nu sunt definite la momentul depunerii ofertei sau care nu figurează în documentele contractului.

               20

               Împotriva hotărârii pronunțate în primă instanță, aceste două societăți au formulat apel la Tallinna Ringkonnakohus (Curtea de Apel din Talin). Prin hotărârea din 21 decembrie 2011, această din urmă instanță a confirmat hotărârea apelată.

               21

               În ceea ce privește punctul 8.1 din caietul de sarcini al contractului în discuție în litigiul principal, prin care Maanteeamet autorizase soluții alternative, cu excepția construcției părții carosabile a unei șosele principale (în special a rampelor de acces), Tallinna Ringkonnakohus a constatat că în anunțul de participare nu se prevăzuse nici posibilitatea de a depune soluții alternative, nici atribuirea contractului ofertantului care prezintă oferta cea mai avantajoasă din punct de vedere economic. Maanteeamet ar fi autorizat, așadar, cu încălcarea articolului 31 alineatul 5 și a articolului 52 alineatul 1 din RHS, prezentarea de soluții alternative. În consecință, oferta inițială depusă de reclamantele din litigiul principal ar fi trebuit respinsă.

               22

               Nordecon și Ramboll Eesti au declarat recurs la Riigikohus (Curtea Supremă), solicitând anularea hotărârii pronunțate de Tallinna Ringkonnakohus, adoptarea unei noi decizii și constatarea nelegalității deciziei adoptate de Rahandusministeerium la 26 octombrie 2010.

               23

               Potrivit instanței de trimitere, nu se contestă faptul că depunerea de soluții alternative nu era autorizată prin anunțul de participare și că aprecierea ofertelor nu se întemeia pe criteriul ofertei celei mai avantajoase din punct de vedere economic.

               24

               Deși admite că, în cadrul unei proceduri de negociere prin publicarea unui anunț de participare pot fi lăsate deschise negocierii, cel puțin în parte, chestiuni referitoare la condițiile aplicabile atribuirii contractului, fără să fie necesară recurgerea la soluții alternative, instanța de trimitere se întreabă dacă autoritatea contractantă poate de asemenea să recurgă la negocieri în cazul unor oferte neconforme cerințelor obligatorii stabilite în caietul de sarcini și dacă negocierile trebuie să aibă drept rezultat cel puțin ca oferta reținută să fie conformă acestor cerințe obligatorii.

               25

               În această privință, instanța arată că articolul 30 alineatul (2) din Directiva 2004/18 lasă deschisă problema dacă, în cursul unor astfel de negocieri, ofertele pot fi de asemenea adaptate cerințelor obligatorii ale specificațiilor tehnice. Dacă o astfel de adaptare este posibilă, instanța ridică problema dacă este de asemenea posibilă negocierea pe baza unor oferte care, în forma lor inițială, nu răspund pe deplin cerințelor obligatorii menționate. Potrivit instanței de trimitere, această directivă nu precizează clar nici dacă adaptarea care a urmat negocierii trebuie să aibă drept rezultat ca ofertele să fie pe deplin conforme specificațiilor tehnice și dacă, pentru atingerea acestei conformități, se pot de asemenea modifica specificațiile tehnice de către autoritatea contractantă.

               26

               În aceste condiții Riigikohus a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 30 alineatul (2) din Directiva [2004/18] trebuie interpretat în sensul că permite unei autorități contractante să negocieze cu ofertanții cu privire la ofertele care nu îndeplinesc cerințele obligatorii stabilite în specificațiile tehnice ale contractului?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la [prima întrebare], articolul 30 alineatul (2) din Directiva 2004/18 trebuie interpretat în sensul că permite unei autorități contractante să modifice în cursul negocierilor, după deschiderea ofertelor, cerințele obligatorii ale specificațiilor tehnice, cu condiția ca obiectul contractului să nu fie modificat și să se asigure egalitatea de tratament pentru toți ofertanții?

                        3)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la [a doua întrebare], articolul 30 alineatul (2) din Directiva 2004/18 trebuie interpretat în sensul că o reglementare în temeiul căreia posibilitatea de a modifica cerințele obligatorii ale specificațiilor tehnice în cursul negocierilor, după deschiderea ofertelor, este exclusă contravine dispoziției menționate?

                        4)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la [prima întrebare], articolul 30 alineatul (2) din Directiva 2004/18 trebuie interpretat în sensul că interzice unei autorități contractante să califice ulterior ca fiind cea mai avantajoasă o ofertă care, la finalul negocierilor, nu îndeplinește cerințele obligatorii stabilite în specificațiile tehnice?”

         Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară

               27

               Nordecon, deși nu invocă excepția de inadmisibilitate, contestă pertinența întrebărilor preliminare arătând că soluționarea litigiului principal nu depinde de eventualele răspunsuri la aceste întrebări. În special, ea susține că întrebarea principală adresată de Riigikohus, mai precis prima întrebare, de care se leagă toate celelalte întrebări, nu este pertinentă din moment ce negocierile nu au avut loc cu ofertanții care au prezentat oferte neconforme. Astfel, aceste întrebări s‑ar întemeia pe prezumții eronate.

               28

               În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei proceduri prevăzute la articolul 267 TFUE, Curtea nu este abilitată să se pronunțe decât cu privire la interpretarea sau la validitatea unui text al Uniunii pornind de la faptele care îi sunt indicate de instanța națională (a se vedea Hotărârea din 16 martie 1978, Oehlschläger, 104/77, Rec., p. 791, punctul 4, Hotărârea din 11 septembrie 2008, Eckelkamp și alții, C-11/07, Rep., p. I-6845, punctul 52, precum și Ordonanța din 8 noiembrie 2012, SKP, C‑433/11, punctul 24).

               29

               În cadrul acestei proceduri, întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, orice apreciere a situației de fapt din cauză este de competența instanței naționale. De asemenea, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, întrucât întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea în acest sens Hotărârea Eckelkamp și alții, citată anterior, punctul 27).

               30

               Refuzul de a se pronunța pe fond asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională este posibil numai atunci când este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (Hotărârea Eckelkamp și alții, citată anterior, punctul 28).

               31

               În speță, instanța de trimitere pleacă de la constatarea că autoritatea contractantă a negociat oferte neconforme cerințelor obligatorii din caietul de sarcini, fapt pe care Curtea nu îl poate repune în discuție. Pe de altă parte, niciuna dintre ipotezele amintite la punctul 30 din prezenta hotărâre și care face posibil refuzul de a se pronunța asupra unei întrebări preliminare nu este, în speță, dovedită.

               32

               În consecință, cererea de decizie preliminară trebuie considerată admisibilă.

         Cu privire la întrebările preliminare

               33

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 30 alineatul (2) din Directiva 2004/18 permite unei autorități contractante să negocieze cu ofertanții cu privire la oferte care nu îndeplinesc cerințele obligatorii stabilite în specificațiile tehnice ale contractului.

               34

               În această privință, trebuie amintit că articolul 30 alineatul (2) din Directiva 2004/18 permite autorităților contractante, în anumite cazuri, să negocieze cu ofertanții pentru a adapta ofertele depuse de aceștia la cerințele exprimate în anunțul de participare, în caietul de sarcini și în eventualele documente suplimentare și pentru a găsi oferta cea mai avantajoasă.

               35

               Potrivit articolului 2 din această directivă, autoritățile contractante tratează operatorii economici în mod egal și fără discriminare și acționează potrivit principiului transparenței.

               36

               Curtea a precizat că obligația de transparență are ca scop, în esență, să garanteze că este înlăturat riscul de favoritism și de arbitrar din partea autorității contractante (Hotărârea din 29 martie 2012, SAG ELV Slovensko și alții, C‑599/10, punctul 25).

               37

               Astfel, deși autoritatea contractantă dispune de o putere de negociere în cadrul unei proceduri de negociere, este întotdeauna obligată să vegheze la respectarea cerințelor contractului cărora le‑a atribuit caracter obligatoriu. Dacă situația ar fi fost diferită, principiul potrivit căruia autoritățile contractante acționează în mod transparent ar fi încălcat și scopul amintit la punctul anterior din prezenta hotărâre nu ar fi atins.

               38

               Pe de altă parte, acceptarea admisibilității unei oferte neconforme cu condiții obligatorii în vederea negocierii ar lipsi de orice utilitate stabilirea unor condiții obligatorii în cererea de ofertă și nu ar permite autorității contractante să negocieze cu ofertanții pe o bază comună acestora, constituită din condițiile menționate și, prin urmare, să îi trateze în mod egal.

               39

               Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 30 alineatul (2) din Directiva 2004/18 nu permite unei autorități contractante să negocieze cu ofertanții cu privire la oferte care nu îndeplinesc cerințele obligatorii stabilite în specificațiile tehnice ale contractului.

               40

               Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua, la a treia și la a patra întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               41

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolul 30 alineatul (2) din Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii nu permite unei autorități contractante să negocieze cu ofertanții cu privire la oferte care nu îndeplinesc cerințele obligatorii stabilite în specificațiile tehnice ale contractului.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: estona.


Hotărârea Curții din data de 21 februarie 1984. # Hasselblad (GB) Limited împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza 86/82.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 29 aprilie 2004. # Georgios Orfanopoulos și alții (C-482/01) și Raffaele Oliveri (C-493/01) împotriva Land Baden-Württemberg. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Stuttgart - Germania. # Libera circulație a persoanelor - Directivă 64/221/CEE. # Cauze conexate C-482/01 și C-493/01.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 20 ianuarie 2009. # Pioneer Hi-Bred International, Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale OPTIMUM - Motiv absolut de refuz - Lipsa caracterului distinctiv - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Obligație de motivare - Examinare din oficiu a faptelor - Articolul 73 și articolul 74 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94. # Cauza T-424/07.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 20 ianuarie 2009 — Pioneer Hi‑Bred International/OAPI (OPTIMUM)
      (Cauza T‑424/07)
      „Marcă comunitară — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale OPTIMUM — Motiv absolut de refuz — Lipsa caracterului distinctiv — Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 — Obligație de motivare — Examinare din oficiu a faptelor — Articolul 73 și articolul 74 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94”
      1.                     Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive absolute de refuz — Mărci lipsite de caracter distinctiv
            [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 23-26, 28 și 34)
      2.                     Marcă comunitară — Dispoziții de procedură — Examinare din oficiu a faptelor — Domeniu de aplicare (Regulamentul nr. 40/94
            al Consiliului, art. 74) (a se vedea punctele 42-49)
      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 11 septembrie 2007 (cauza R 288/2007‑2) privind o
                  cerere de înregistrare a semnului verbal OPTIMUM ca marcă comunitară

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Pioneer Hi‑Bred International, Inc.

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală OPTIMUM pentru produse din clasa 1 – cererea nr. 4893053

               Decizia examinatorului:

               Respinge înregistrarea

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Pioneer Hi‑Bred International, Inc. la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 10 mai 1978. # Société pour l'exportation des sucres SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 132/77.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 7 octombrie 2010. # Comisia Europeană împotriva Benjamin Gal-Or. # Clauza compromisorie - Contract de sprijin financiar încheiat în cadrul unui program de cercetare și dezvoltare tehnologică în domeniul energiei ne-nucleare - Nerespectarea contractului - Restituirea sumelor plătite în avans - Dobânzi de întârziere - Judecare în lipsă. # Cauza T-136/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 7 octombrie 2010 – Comisia/Gal‑Or
      (Cauza T‑136/09)
      „Clauză compromisorie – Contract de sprijin financiar încheiat în cadrul unui program specific de cercetare și dezvoltare tehnologică în domeniul
         energiei nenucleare – Nerespectarea contractului – Restituirea sumelor plătite în avans – Dobânzi de întârziere – Judecare în lipsă”

      1.                     Procedură – Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii – Competența instanței comunitare, definită în mod
            exclusiv de articolul 238 CE și de clauza compromisorie – Creanță a Comisiei care nu își are originea directă în raporturile
            contractuale, ci în executarea hotărârilor pronunțate de o instanță națională – Necompetența Tribunalului (art. 238 CE și
            art. 240 CE) (a se vedea punctele 32-35)
      2.                     Procedură – Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii – Contract de acordare a unui sprijin financiar comunitar
            pentru realizarea unui proiect în domeniul acțiunilor de cercetare, de dezvoltare tehnologică și de demonstrație – Nerespectarea
            obligațiilor care rezultă din contract – Dreptul Comisiei la restituirea avansului, majorat cu dobânzi de întârziere (art.
            238 CE; Decizia 94/806 a Consiliului) (a se vedea punctele 45, 46, 62, 63, 68 și 69)
      Obiectul

               Acțiune întemeiată pe o clauză compromisorie având ca obiect obligarea domnului Gal‑Or la restituirea sumei de 205 611 euro,
                  pe care Comisia i‑a achitat‑o în executarea contractului IN/0042/97, majorată cu dobânzi de întârziere, precum și la plata
                  de dobânzi de întârziere pentru suma de 9 231,25 euro, reprezentând cheltuielile efectuate în cadrul unei proceduri inițiate
                  de domnul Gal‑Or împotriva Comisiei în fața instanțelor olandeze

            Dispozitivul

                  1)

                  	Îl obligă pe domnul Benjamin Gal‑Or să plătească Comisiei Europene suma de 205 611 euro, datorată în principal, majorată cu
                     dobânzi cu rata de:

            –        2,75 % începând de la 2 martie 2003;
      –        2,50 % începând de la 7 martie 2003;
      –        2,00 % începând de la 6 iunie 2003;
      –        2,25 % începând de la 6 decembrie 2005;
      –        2,50 % începând de la 8 martie 2006;
      –        2,75 % începând de la 15 iunie 2006;
      –        3,00 % începând de la 9 august 2006;
      –        3,25 % începând de la 11 octombrie 2006;
      –        3,50 % începând de la 13 decembrie 2006;
      –        3,75 % începând de la 14 martie 2007;
      –        4,00 % începând de la 13 iunie 2007;
      –        4,25 % începând de la 9 iulie 2008;
      –        3,75 % începând de la 15 octombrie 2008;
      –        3,25 % începând de la 12 noiembrie 2008;
      –        2,50 % începând de la 10 decembrie 2008;
      –        2,00 % începând de la 21 ianuarie 2009;
      –        1,50 % începând de la 11 martie 2009;
      –        1,25 % începând de la 8 aprilie 2009;
      –        1,00 % începând de la 13 mai 2009.

                  2)

                  	Respinge celelalte capete de cerere.

                  3)

                  	Îl obligă pe domnul Gal‑Or la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 11 iulie 1990. # SA Sermes împotriva Directeur des services des douanes de Strasbourg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Colmar - Franța. # Politică comercială comună. # Cauza C-323/88.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de16 noiembrie 2010. # Gaetano Mantello. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberlandesgericht Stuttgart - Germania. # Trimitere preliminară - Cooperare judiciară în materie penală - Mandat european de arestare - Decizia-cadru 2002/584/JAI - Articolul 3 punctul 2 - Ne bis in idem - Noțiunea «aceleași fapte» - Posibilitatea autorității judiciare de executare de a refuza executarea unui mandat european de arestare - Hotărâre definitivă în statul membru emitent - Deținere de stupefiante - Trafic de stupefiante - Organizație criminală. # Cauza C-261/09.

text:
      Cauza C‑261/09
      Gaetano Mantello
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Oberlandesgericht Stuttgart)
      „Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie penală – Mandat european de arestare – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Articolul 3 punctul 2 – Ne bis in idem – Noțiunea «aceleași fapte» – Posibilitatea autorității judiciare de executare de a refuza executarea unui mandat european de arestare – Hotărâre definitivă în statul membru emitent – Deținere de stupefiante – Trafic de stupefiante – Organizație criminală”
      Sumarul hotărârii
      1.        Uniunea Europeană – Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Decizia‑cadru privind mandatul european de arestare
            și procedurile de predare între statele membre – Motive de neexecutare obligatorie a mandatului european de arestare
      (Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen, art. 54; Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, art. 3 punctul 2)
      2.        Uniunea Europeană – Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Decizia‑cadru privind mandatul european de arestare
            și procedurile de predare între statele membre – Motive de neexecutare obligatorie a mandatului european de arestare
      (Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, art. 3 punctul 2)
      1.        În scopul emiterii și al executării unui mandat european de arestare, noțiunea „aceleași fapte” care figurează la articolul
         3 punctul 2 din Decizia‑cadru 2002/584 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre
         constituie o noțiune autonomă de drept al Uniunii. De altfel, noțiunea „aceleași fapte” figurează și la articolul 54 din Convenția
         de punere în aplicare a Acordului Schengen și a fost, în acest context, interpretată în sensul că vizează numai identitatea
         actelor materiale și că înglobează un ansamblu de împrejurări concrete indisolubil legate între ele, independent de încadrarea
         juridică a acestor fapte sau de interesul juridic protejat. Având în vedere obiectivul comun al articolului 54 din convenția
         menționată și al articolului 3 punctul 2 din decizia‑cadru menționată, care urmăresc să se evite ca o persoană să fie din
         nou urmărită penal sau judecată pentru aceleași fapte, interpretarea acestei noțiuni oferită în contextul Convenției de punere
         în aplicare a Acordului Schengen este valabilă și în contextul Deciziei‑cadru 2002/584.

      (a se vedea punctele 39, 40 și 51 și dispozitivul)
      2.        În împrejurări în care, ca răspuns la o solicitare de informații în sensul articolului 15 alineatul (2) din Decizia‑cadru
         2002/584 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre, formulată de autoritatea judiciară
         de executare, autoritatea judiciară emitentă, în temeiul dreptului său național și cu respectarea cerințelor care decurg din
         noțiunea „aceleași fapte”, astfel cum este consacrată la articolul 3 punctul 2 din această decizie‑cadru, a constatat în mod
         expres că precedenta hotărâre pronunțată în ordinea sa juridică nu constituia o hotărâre definitivă cu privire la faptele
         vizate în mandatul său de arestare și, prin urmare, nu se opunea urmăririi vizate în mandatul de arestare menționat, autoritatea
         judiciară de executare nu are niciun motiv să aplice, în legătură cu o asemenea hotărâre, motivul de neexecutare obligatorie
         prevăzut la articolul 3 punctul 2 menționat.

      Astfel, o persoană căutată este considerată că a fost judecată definitiv pentru aceleași fapte în sensul articolului 3 punctul
         2 din Decizia‑cadru 2002/584 în cazul în care, în urma unei proceduri penale, acțiunea publică s‑a stins în mod definitiv
         sau în cazul în care autoritățile judiciare ale unui stat membru au adoptat o decizie prin care un inculpat este achitat definitiv
         pentru faptele imputate. Caracterul „definitiv” al unei hotărâri vizate la articolul 3 punctul 2 din decizia‑cadru depinde
         de dreptul statului membru în care a fost pronunțată această hotărâre. Astfel, o decizie care, potrivit dreptului statului
         membru care a inițiat urmărirea penală împotriva unei persoane, nu stinge definitiv acțiunea publică la nivel național pentru
         anumite fapte nu poate constitui, în principiu, un impediment procedural în calea începerii sau a continuării urmăririi penale,
         pentru aceleași fapte, împotriva acestei persoane în unul dintre statele membre ale Uniunii. Aceasta este situația în special
         atunci când autoritatea judiciară emitentă indică în mod expres că, în temeiul dreptului său național, inculpatul a făcut
         obiectul unei hotărâri definitive cu privire la fapte izolate de deținere ilegală de droguri, dar că urmărirea penală la care
         se referea mandatul de arestare se întemeiază pe fapte diferite, referitoare la infracțiunea de criminalitate organizată,
         precum și la alte infracțiuni de deținere ilegală de droguri în vederea revânzării, care nu făceau obiectul acestei hotărâri
         anterioare, și aceasta deși organele de anchetă dispuneau deja de anumite informații faptice privind aceste infracțiuni. Având
         în vedere că din răspunsul oferit de autoritatea judiciară emitentă rezultă că prima hotărâre pronunțată de o instanță națională
         nu poate fi considerată că a stins definitiv acțiunea publică la nivel național în ceea ce privește faptele menționate vizate
         în mandatul său de arestare, autoritatea judiciară de executare trebuie să acționeze în conformitate cu aprecierile efectuate
         de autoritatea judiciară emitentă în răspunsul său.

      (a se vedea punctele 45-47 și 49-51 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      16 noiembrie 2010(*)

      „Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie penală – Mandat european de arestare – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Articolul 3 punctul 2 – Ne bis in idem – Noțiunea «aceleași fapte» – Posibilitatea autorității judiciare de executare de a refuza executarea unui mandat european de arestare – Hotărâre definitivă în statul membru emitent – Deținere de stupefiante – Trafic de stupefiante – Organizație criminală”
      În cauza C‑261/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 35 UE de Oberlandesgericht
         Stuttgart (Germania), prin decizia din 29 iunie 2009, primită de Curte la 14 iulie 2009, în procedura referitoare la executarea
         unui mandat european de arestare emis împotriva lui

      Gaetano Mantello,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts și J.‑C. Bonichot, președinți
         de cameră, domnii M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, doamnele C. Toader (raportor)
         și M. Berger, judecători

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 6 iulie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul german, de doamna S. Unzeitig și de domnul J. Möller, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul elen, de doamna T. Papadopoulou și de domnul G. Karipsiadis, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul M. Muñoz Pérez, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul francez, de domnul G. de Bergues și de doamna B. Beaupère-Manokha, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de domnul P. Gentili, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna M. de Ree, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul suedez, de doamnele A. Falk și C. Meyer-Seitz, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul S. Hathaway, în calitate de agent, asistat de doamna S. Lee, barrister;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamna S. Grünheid și de domnul R. Troosters, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 7 septembrie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 punctul 2 din Decizia‑cadru 2002/584/JAI
         a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO L 190,
         p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3, denumită în continuare „decizia‑cadru”) și, în special, a principiului ne bis in idem.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul executării, în Germania, a unui mandat european de arestare referitor la urmărirea
         penală începută de autoritățile italiene împotriva domnului Mantello și a altor 76 de persoane bănuite de organizarea unui
         trafic de cocaină în regiunea Vittoria (Italia).

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Considerentele (1), (5), (8), (10) și (12) ale deciziei‑cadru au următorul cuprins:

      „(1)      În conformitate cu concluziile Consiliului European de la Tampere din 15 și 16 octombrie 1999, în special punctul (35), ar
         trebui să fie eliminată, între statele membre, procedura formală de extrădare pentru persoanele care încearcă să se sustragă
         justiției după ce au făcut obiectul unei condamnări definitive și să fie accelerate procedurile de extrădare privind persoanele
         bănuite că ar fi săvârșit o infracțiune.

      […]
      (5)      Obiectivul stabilit pentru Uniune, și anume, de a deveni un spațiu de libertate, securitate și justiție, duce la eliminarea
         extrădării între statele membre și la înlocuirea acesteia cu un sistem de predare între autoritățile judiciare. Pe de altă
         parte, introducerea unui nou sistem simplificat de predare a persoanelor condamnate sau bănuite, cu scopul executării sentințelor
         de condamnare sau a urmăririlor, în materie penală, permite eliminarea complexității și a riscurilor de întârziere inerente
         procedurilor actuale de extrădare. Relațiile de cooperare clasice care au dominat până în prezent între statele membre ar
         trebui să fie înlocuite cu un sistem de liberă circulație a deciziilor judiciare în materie penală, atât a celor anterioare
         sentinței de condamnare, cât și a celor definitive, într‑un spațiu de libertate, securitate și justiție.

      […]
      (8)      Deciziile privind executarea mandatului european de arestare trebuie să facă obiectul unor controale suficiente, ceea ce înseamnă
         că o autoritate judiciară din statul membru în care a fost arestată persoana căutată va trebui să ia decizia de predare a
         acesteia.

      […]
      (10)      Mecanismul mandatului european de arestare se bazează pe un grad ridicat de încredere între statele membre. Punerea în aplicare
         a acestuia nu poate fi suspendată decât în caz de încălcare gravă și persistentă de către unul din statele membre a principiilor
         enunțate la articolul 6 alineatul (1) din Tratatul privind Uniunea Europeană, constatată de Consiliu, în aplicarea articolului
         7 alineatul (1) din tratatul menționat anterior și cu consecințele prevăzute la alineatul (2) din același articol.

      […]
      (12)      Prezenta decizie‑cadru respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute în articolul 6 din Tratatul privind Uniunea
         Europeană și reflectate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene […], în special în capitolul VI. Nimic din prezenta
         decizie‑cadru nu poate fi interpretat ca o interdicție de a refuza predarea unei persoane împotriva căreia a fost emis un
         mandat european de arestare, atunci când există motive să se creadă, pe baza unor elemente obiective, că respectivul mandat
         de arestare a fost emis cu scopul de a urmări sau de a pedepsi o persoană pe motive de sex, rasă, religie, origine etnică,
         cetățenie, limbă, opinii politice sau orientare sexuală sau de a aduce atingere situației acestei persoane pentru oricare
         din aceste motive.

      […]”
      4        Articolul 1 din decizia‑cadru prevede:

      „(1)      Mandatul european de arestare este o decizie judiciară emisă de un stat membru în vederea arestării și a predării de către
         un alt stat membru a unei persoane căutate, pentru efectuarea urmăririi penale sau în scopul executării unei pedepse sau a
         unei măsuri de siguranță privative de libertate.

      (2)      Statele membre execută orice mandat european de arestare, pe baza principiului recunoașterii reciproce și în conformitate
         cu dispozițiile prezentei decizii‑cadru.

      (3)      Prezenta decizie‑cadru nu poate avea ca efect modificarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale și a principiilor
         juridice fundamentale, astfel cum sunt acestea consacrate de articolul 6 din Tratatul privind Uniunea Europeană.”

      5        Articolul 2 alineatele (1) și (2) are următorul cuprins:

      „(1)      Un mandat european de arestare poate fi emis pentru fapte pedepsite de legea statului membru emitent cu o pedeapsă sau o măsură
         de siguranță privative de libertate a căror durată maximă este de cel puțin douăsprezece luni sau, atunci când s‑a dispus
         o condamnare la o pedeapsă sau s‑a pronunțat o măsură de siguranță, pentru condamnări pronunțate cu o durată de cel puțin
         patru luni.

      (2)      Următoarele infracțiuni, în cazul în care sunt pedepsite în statul membru emitent cu o pedeapsă sau o măsură de siguranță
         privative de libertate a căror durată maximă este de cel puțin trei ani, astfel cum sunt definite acestea de dreptul statului
         membru emitent, duc la predarea pe baza unui mandat european de arestare, în condițiile prezentei decizii‑cadru și fără verificarea
         dublei incriminări a faptei:

      –        apartenența la o organizație criminală;
      […]
      –        traficul ilicit de stupefiante și substanțe psihotrope;
      […]”
      6        Potrivit articolului 3 din decizia‑cadru, intitulat „Motive de neexecutare obligatorie a mandatului european de arestare”:

      „Autoritatea judiciară a statului membru de executare (denumită în continuare «autoritate judiciară de executare») refuză
         executarea mandatului european de arestare în următoarele cazuri:

      […]
      2.      atunci când din informațiile aflate la dispoziția autorității judiciare de executare rezultă că persoana căutată a fost judecată
         definitiv într‑un stat membru pentru aceleași fapte, cu condiția ca, în caz de condamnare, sancțiunea să fi fost executată
         sau să fie în acel moment în curs de executare, sau să nu mai poată fi executată în conformitate cu dreptul statului membru
         de condamnare;

      […]”.
      7        Articolul 15 din decizia‑cadru, intitulat „Decizia de predare”, prevede:

      „(1)      Autoritatea judiciară de executare decide, în termenele și în condițiile stabilite în prezenta decizie‑cadru, predarea persoanei.
      (2)      În cazul în care autoritatea judiciară de executare consideră că informațiile comunicate de statul membru emitent sunt insuficiente
         pentru a‑i permite să decidă predarea, aceasta solicită furnizarea de urgență a unor informații suplimentare necesare, în
         special în legătură cu articolele 3-5 și 8, și poate stabili o dată limită pentru primirea acestora, ținând cont de necesitatea
         de a respecta termenele stabilite la articolul 17.

      (3)      Autoritatea judiciară emitentă poate, în orice moment, să transmită toate informațiile suplimentare utile autorității judiciare
         de executare.”

      8        Articolul 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea
         Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele
         comune (JO 2000, L 239, p. 19, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 183), semnată la Schengen (Luxemburg) la 19 iunie 1990 (denumită
         în continuare „CAAS”), prevede:

      „O persoană împotriva căreia a fost pronunțată o hotărâre definitivă într‑un proces pe teritoriul unei părți contractante
         nu poate face obiectul urmăririi penale de către o altă parte contractantă pentru aceleași fapte, cu condiția ca, în situația
         în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta să fi fost executată, să fie în curs de executare sau să nu mai poată fi executată
         conform legilor părții contractante care a pronunțat sentința.”

      9        Articolul 57 alineatele (1) și (2) din CAAS prevede:

      „(1)      Dacă o parte contractantă acuză o persoană de comiterea unei infracțiuni și autoritățile competente ale acestei părți contractante
         au motive să creadă că acuzația are legătură cu aceleași fapte pentru care s‑a pronunțat o hotărâre definitivă într‑un proces
         desfășurat pe teritoriul altei părți contractante, autoritățile respective, dacă consideră necesar, solicită informațiile
         necesare de la autoritățile competente ale părții contractante pe al cărei teritoriu s‑a pronunțat deja hotărârea definitivă.

      (2)      Informațiile solicitate vor fi furnizate cât mai curând posibil și sunt luate în considerare când se decide acțiunea de întreprins
         în cadrul procedurii în curs de desfășurare.”

      10      Din Informarea privind data intrării în vigoare a Tratatului de la Amsterdam, publicată în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene din 1 mai 1999 (JO L 114, p. 56), reiese că Republica Federală Germania a făcut o declarație în temeiul articolului 35 alineatul
         (2) UE, prin care aceasta acceptă competența Curții de a hotărî cu titlu preliminar în conformitate cu modalitățile prevăzute
         la articolul 35 alineatul (3) litera (b) UE.

       Sistemele de drept naționale
       Dreptul german
      11      Articolul 3 punctul 2 din decizia‑cadru a fost transpus în dreptul german prin articolul 83 punctul 1 din Legea privind asistența
         judiciară internațională în materie penală din 23 decembrie 1982 [Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen
         (IRG)], în versiunea rezultată din Legea privind mandatul european de arestare din 20 iulie 2006 [Europäischen Haftbefehlsgesetz,
         BGBI. 2006 I, p. 1721 (EuHbG)]. Acest articol, intitulat „Condiții suplimentare de admisibilitate”, prevede:

      „Extrădarea este exclusă atunci când:
      1.      Persoana urmărită a fost deja judecată definitiv într‑un alt stat membru pentru aceeași faptă care face obiectul cererii de
         extrădare, cu condiția ca, în caz de condamnare, sancțiunea să fi fost executată, să fie în curs de executare sau să nu mai
         poată fi executată în conformitate cu dreptul statului membru de condamnare […].

      […]”
       Dreptul italian
      12      Articolele 73 și 74 din Decretul nr. 309 din 9 octombrie 1990 al Președintelui Republicii privind textul consolidat al legilor
         în materia regimului aplicabil stupefiantelor și substanțelor psihotrope, a prevenirii și tratării toxicomaniei și a reinserției
         [...] (denumit în continuare DPR nr. 309/90) au următorul cuprins:

      „Articolul 73. Producția, traficul și deținerea ilicită de stupefiante sau de substanțe psihotrope
      1.      Cultivarea, producerea, fabricarea, extragerea, rafinarea, vânzarea, oferirea sau punerea în vânzare, cedarea, distribuirea,
         comercializarea, transportul, procurarea, trimiterea, transmiterea sau expedierea în tranzit sau livrarea, în orice scop,
         de stupefiante sau de substanțe psihotrope, fără autorizația prevăzută la articolul 17, se pedepsește cu închisoare de la
         6 la 20 de ani și cu amendă între 26 000 și 260 000 de euro […].

      […]
      6.      Pedeapsa se majorează dacă fapta este săvârșită de trei sau mai multe persoane, acționând împreună.
      Articolul 74. Asocierea în vederea traficului ilicit de stupefiante sau de substanțe psihotrope
      1.      Atunci când trei sau mai multe persoane se asociază în scopul săvârșirii mai multor infracțiuni prevăzute la articolul 73,
         fapta persoanei care promite, constituie, dirijează, organizează sau finanțează asocierea se pedepsește numai cu închisoare
         de cel puțin 20 de ani.

      2.      Fapta persoanei care participă la asociere se pedepsește cu închisoare de cel puțin 10 ani.
      3.      Pedeapsa se majorează dacă numărul asociaților este egal cu 10 […].
      […]”
      13      Potrivit articolului 649 din Codul de procedură penală italian, „inculpatul achitat sau condamnat printr‑o hotărâre sau o
         ordonanță penală devenită irevocabilă nu poate face obiectul unei noi proceduri penale pentru aceeași faptă, chiar dacă aceasta
         din urmă este considerată diferit din punctul de vedere al încadrării juridice, al gradului de gravitate sau al circumstanțelor”.

      14      Potrivit precizărilor guvernului italian, reiese totuși din jurisprudența Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație)
         că „excepția prevăzută la articolul 649 din Codul de procedură penală nu poate fi invocată atunci când fapta care a determinat
         pronunțarea unei hotărâri definitive vizează o ipoteză de concurs ideal de infracțiuni, din moment ce comportamentul care
         a făcut deja obiectul unei hotărâri definitive poate fi reîncadrat ca element de fapt și clasificat, potrivit unei aprecieri
         diferite, chiar alternative, într‑o categorie de incriminare mai largă”.

       Situația de fapt din acțiunea principală și întrebările preliminare
      15      La 7 noiembrie 2008, Tribunale di Catania (Italia) a emis un mandat european de arestare (denumit în continuare „mandatul
         de arestare”) împotriva domnului Mantello, pentru ca acesta să fie arestat și predat autorităților italiene în cadrul urmăririi
         penale începute împotriva sa. Acest mandat de arestare se întemeiază pe un mandat național de arestare emis de același tribunal
         la 5 septembrie 2008 împotriva domnului Mantello și a altor 76 de coacuzați.

      16      În susținerea mandatului de arestare, domnului Mantello i se impută două fapte.

      17      Pe de o parte, începând din luna ianuarie 2004 și până în luna noiembrie 2005, acesta ar fi participat, în cadrul unei organizații
         criminale care cuprindea cel puțin alte zece persoane, la un trafic de cocaină organizat la Vittoria, în alte orașe italiene,
         precum și în Germania. Domnul Mantello ar fi jucat nu numai rolul de transportator și de intermediar, ci s‑ar fi ocupat în
         egală măsură cu aprovizionarea și cu comercializarea de cocaină. Or, conform articolului 74 alineatele 1 și 3 din DPR nr. 309/90,
         aceste fapte se pedepsesc, în dreptul italian, cu închisoare de cel puțin 20 de ani.

      18      Pe de altă parte, în această perioadă și în aceleași locuri, singur sau în complicitate cu alte persoane, ar fi intrat ilegal
         în posesia unei cantități de cocaină, ar fi deținut‑o și ar fi direcționat‑o, ar fi vândut‑o sau chiar ar fi cedat‑o altor
         persoane. Pentru aceste fapte, o persoană riscă, potrivit dreptului italian, o pedeapsă cu închisoarea de la 8 la 20 de ani,
         această pedeapsă putând fi majorată.

      19      În această privință, împotriva domnului Mantello au fost reținute circumstanțe agravante, în măsura în care cocaina a fost
         dată, prin intermediul rețelei, unui minor.

      20      Potrivit precizărilor furnizate în mandatul național de arestare, diferite autorități au anchetat încă din luna ianuarie a
         anului 2004 traficul ilicit de cocaină organizat în regiunea Vittoria. Anchetele au constat în special în ascultări telefonice
         de mare amploare care au permis punerea în evidență a existenței unei rețele organizate, care cuprindea două grupări infracționale,
         ceea ce implica aplicabilitatea articolului 74 din DPR nr. 309/90. Pe de altă parte, cu ocazia interceptării convorbirilor
         telefonice ale domnului Mantello în perioada cuprinsă între 19 ianuarie și 13 septembrie 2005, participarea acestuia la rețeaua
         menționată a fost confirmată. În plus, domnul Mantello a fost filat de organe de anchetă în cursul anumitor deplasări ale
         sale, în special între Sicilia (Italia) și Milano (Italia) la 28 iulie, precum și la 12 august 2005 și între Sicilia, Esslingen
         (Germania) și Catania la 12 septembrie 2005.

      21      Cu ocazia acestei ultime deplasări, domnul Mantello a cumpărat 150 g de cocaină din Esslingen, iar la întoarcerea sa, în seara
         zilei de 13 septembrie 2005, a fost reținut, la coborârea din tren în gara din Catania, de poliția feroviară, care l‑a percheziționat
         și a descoperit că transporta două pachete care conțineau 9,5 g și, respectiv, 145,96 g de cocaină, corespunzătoare unei cantități
         de 599-719 doze individuale.

      22      Prin hotărârea din 30 noiembrie 2005, Tribunale di Catania l‑a condamnat pe domnul Mantello la pedeapsa cu închisoarea de
         3 ani, 6 luni și 20 de zile și la o amendă în cuantum de 13 000 de euro. În rechizitoriul întocmit, ministerul public a reținut
         că, la 13 septembrie 2005, domnul Mantello s‑a aflat ilegal în posesia a 155,46 g de cocaină, destinată revânzării. Tribunale
         di Catania a apreciat că se făcuse dovada realității acestor fapte. La cererea domnului Mantello, tribunalul menționat a judecat
         potrivit unei proceduri scurtate, ceea ce i‑a permis să obțină o reducere a pedepsei. Printr‑o hotărâre pronunțată la 18 aprilie
         2006, Corte d’appello di Catania (Curtea de Apel din Catania) a confirmat hotărârea acestui tribunal.

      23      În continuare, Tribunale di Catania a redus pedeapsa domnului Mantello, astfel încât acesta nu a executat efectiv decât 10
         luni și 20 de zile de detenție, iar amenda care îi fusese aplicată a fost redusă.

      24      Luând cunoștință, la 3 decembrie 2008, de mandatul de arestare prin intermediul Sistemului de Informații Schengen (SIS), Generalstaatsanwaltschaft
         Stuttgart (ministerul public din Stuttgart) a dispus arestarea, la 29 decembrie 2008, a domnului Mantello la domiciliul său
         și înfățișarea acestuia în fața Amtsgericht Stuttgart. Cu ocazia înfățișării, domnul Mantello s‑a opus predării sale autorității
         judiciare emitente și nu a renunțat să invoce principiul specialității. La cererea ministerului public menționat, Oberlandesgericht
         Stuttgart a invitat autoritățile italiene, la 22 ianuarie 2009, să verifice în ce măsură hotărârea pronunțată la 30 noiembrie
         2005 de Tribunale di Catania se opunea executării mandatului de arestare.

      25      Întrucât nu a primit nicio informație din partea acestor autorități, Oberlandesgericht Stuttgart a hotărât, la 20 martie 2009,
         să suspende executarea mandatului de arestare. Pe de altă parte, având în vedere atât dificultățile legate de situația de
         fapt, cât și pe cele juridice pe care le ridică acțiunea principală, această instanță a desemnat un avocat din oficiu pentru
         domnul Mantello.

      26      În continuare, ca răspuns la o solicitare de informații din partea autorității judiciare de executare, judecătorul de instrucție
         al Tribunale di Catania a explicat în cele din urmă, la 4 aprilie 2009, în calitatea sa de autoritate judiciară emitentă a
         mandatului de arestare, că hotărârea din 30 noiembrie 2005 nu se opunea urmăririi penale prevăzute în mandatul de arestare
         și că, prin urmare, nu era vorba despre un caz care intră sub incidența principiului ne bis in idem. În aceste condiții, ministerul public din Stuttgart a solicitat instanței de trimitere executarea mandatului de arestare.

      27      Totuși, Oberlandesgericht Stuttgart solicită să se stabilească dacă se poate opune executării mandatului de arestare emis
         pentru infracțiunile de crimă organizată, în măsura în care, în opinia sa, încă de la momentul anchetei care a condus la condamnarea
         domnului Mantello pentru deținere de cocaină în vederea revânzării, organele de anchetă italiene dispuneau de probe suficiente
         pentru a‑l pune sub acuzare și a începe urmărirea pentru capetele de acuzare prevăzute în mandatul de arestare, în special
         pentru trafic de droguri în grup organizat. Cu toate acestea, în interesul anchetei, pentru a putea anihila acest trafic și
         a aresta celelalte persoane implicate, organele de anchetă nu ar fi comunicat informațiile și probele care se aflau în posesia
         lor judecătorului de instrucție și nici nu ar fi solicitat la acea dată urmărirea penală pentru aceste fapte.

      28      Potrivit instanței de trimitere, în dreptul german, astfel cum a fost interpretat de Bundesgerichtshof, o infracțiune de asociere
         ar putea, în principiu, să mai fie urmărită a posteriori dacă, pe de o parte, actul de acuzare și ancheta judiciară anterioare nu au avut ca obiect decât acte izolate ale membrului
         unei asemenea asocieri și dacă, pe de altă parte, acuzatul nu a dobândit încrederea legitimă că procedura anterioară îngloba
         toate actele îndeplinite în cadrul asocierii. Totuși, instanța de trimitere nu pare să susțină pe deplin această poziție a
         Bundesgerichtshof. Astfel, această instanță sugerează adăugarea unei a treia condiții, și anume, aceea potrivit căreia, la
         momentul deciziei judiciare privind fapta izolată, organele de anchetă trebuiau să nu cunoască faptul că existau alte infracțiuni
         individuale și o infracțiune de asociere, ceea ce nu era exact cazul în care se aflau organele de anchetă italiene.

      29      De altfel, Oberlandesgericht Stuttgart arată că, pe de o parte, în acțiunea principală nu ar exista un element transnațional
         în măsura în care potențialul idem ar consta într‑o decizie judiciară care provine din chiar statul membru emitent, iar nu dintr‑un alt stat membru. Pe de altă
         parte, instanța menționată arată că noțiunea „aceleași fapte” nu a făcut încă obiectul unei decizii a Curții în contextul
         mandatului european de arestare. Or, această instanță se întreabă dacă jurisprudența dezvoltată în cadrul CAAS poate fi transpusă
         într‑o situație precum cea din acțiunea principală.

      30      În aceste condiții, Oberlandesgericht Stuttgart a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Noțiunea «aceleași fapte» prevăzută la articolul 3 punctul 2 din decizia‑cadru […] este definită în conformitate cu:
      a)      legislația statului membru emitent;
      b)      legislația statului membru de executare;
      c)      o interpretare autonomă, comunitară a conceptului «aceleași fapte»?
      2)      Un import neautorizat de stupefiante reprezintă «aceeași faptă», în sensul articolului 3 punctul 2 din decizia‑cadru, cu asocierea
         la un grup având ca scop traficul de stupefiante, în măsura în care, la momentul pronunțării unei condamnări pentru import
         ilicit de stupefiante, autoritățile însărcinate cu ancheta dețineau informații și probe care confirmau suspiciunea legată
         de participarea la o asociere [criminală], însă, în interesul anchetei, au renunțat să prezinte instanței aceste informații
         și probe și, prin urmare, să înceapă urmărirea penală în legătură cu aceste fapte?”

      31      La cererea instanței de trimitere, care a fost motivată prin preocuparea acestei instanțe de a nu prelungi procedura de predare
         solicitată de autoritățile italiene, camera desemnată a examinat necesitatea judecării prezentei cauze potrivit procedurii
         de urgență prevăzute la articolul 104b din Regulamentul de procedură al Curții. Prin Decizia din 20 iulie 2009, luată în temeiul
         alineatului (1) al patrulea paragraf al articolului menționat, camera desemnată a decis, după ascultarea avocatului general,
         să respingă această cerere.

       Cu privire la întrebările preliminare
      32      Prin intermediul întrebărilor adresate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în împrejurări
         precum cele din acțiunea principală, aceasta se poate opune executării mandatului de arestare în temeiul articolului 3 punctul
         2 din decizia‑cadru.

      33      Astfel, din prima întrebare adresată, prin intermediul căreia se urmărește să se stabilească dacă noțiunea „aceleași fapte”,
         care figurează la articolul 3 punctul 2 menționat, constituie o noțiune autonomă de drept al Uniunii, rezultă că, potrivit
         instanței de trimitere, dacă această noțiune ar trebui analizată numai în raport cu dreptul statului membru emitent sau cu
         cel al statului membru de executare, această instanță ar fi obligată să îl predea pe domnul Mantello. Aceasta ar fi situația
         în condițiile în care, pe de o parte, în dreptul german, astfel cum a fost interpretat de Bundesgerichtshof, o infracțiune
         de asociere ar putea, în principiu, să mai fie urmărită a posteriori dacă actul de acuzare și ancheta judiciară anterioare nu au avut ca obiect decât acte izolate ale membrului unei asemenea
         asocieri și dacă acuzatul nu a dobândit încrederea legitimă că procedura anterioară îngloba toate actele îndeplinite în cadrul
         asocierii. Pe de altă parte, ținând seama de jurisprudența Corte suprema di cassazione menționată la punctul 14 din prezenta
         hotărâre și de informațiile, cuprinse la punctul 26 din aceasta, care au fost prezentate instanței de trimitere la 4 aprilie
         2009 de judecătorul de instrucție al Tribunale di Catania, hotărârea din 30 noiembrie 2005 pronunțată de acest tribunal nu
         se opune, în dreptul italian, urmăririi penale pentru învinuiri precum cele cuprinse în mandatul de arestare.

      34      În schimb, dacă noțiunea „aceleași fapte”, care figurează la articolul 3 punctul 2 din decizia‑cadru, ar trebui considerată
         ca fiind o noțiune autonomă de drept al Uniunii, instanța de trimitere solicită, prin intermediul celei de a doua întrebări
         adresate, să se stabilească dacă, contrar dreptului german și celui italian, astfel cum au fost interpretate de instanțele
         supreme ale acestor state membre, această dispoziție a deciziei‑cadru ar impune, pentru a permite urmărirea penală a unei
         persoane pentru o învinuire mai largă decât cea care a făcut deja obiectul unei hotărâri definitive privind o faptă izolată,
         ca organele de anchetă să fi trebuit să nu cunoască, la momentul primei inculpări care a condus la această hotărâre definitivă,
         faptul că existau alte infracțiuni individuale și o infracțiune de asociere, ceea ce nu era exact cazul în care se aflau organele
         de anchetă italiene.

      35      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, astfel cum reiese din articolul 1 alineatele (1) și (2) din decizia‑cadru, precum
         și din considerentele (5) și (7) ale acesteia, decizia‑cadru are ca obiect înlocuirea sistemului multilateral de extrădare
         între statele membre cu un sistem de predare între autoritățile judiciare a persoanelor condamnate sau bănuite, în scopul
         executării sentințelor de condamnare sau a urmăririlor, acest din urmă sistem fiind bazat pe principiul recunoașterii reciproce
         (Hotărârea din 6 octombrie 2009, Wolzenburg, C‑123/08, Rep., p. I‑9621, punctul 56).

      36      Principiul recunoașterii reciproce, care stă la baza economiei deciziei‑cadru, presupune, în temeiul articolului 1 alineatul
         (2) din aceasta, ca statele membre să fie în principiu obligate să dea curs unui mandat european de arestare (Hotărârea din
         1 decembrie 2008, Leymann și Pustovarov, C‑388/08 PPU, Rep., p. I‑8983, punctul 51).

      37      Astfel, statele membre nu pot să refuze executarea unui astfel de mandat decât în cazurile de neexecutare obligatorie prevăzute
         la articolul 3 din decizia‑cadru, precum și în cazurile enumerate la articolul 4 din aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Leymann și Pustovarov, citată anterior, punctul 51).

      38      În această privință, noțiunea „aceleași fapte” care figurează la articolul 3 punctul 2 din decizia‑cadru nu poate fi lăsată
         la aprecierea autorităților judiciare ale fiecărui stat membru în funcție de dreptul național al acestora. Astfel, din cerința
         aplicării uniforme a dreptului Uniunii rezultă că, în măsura în care această dispoziție nu face trimitere la dreptul statelor
         membre în ceea ce privește această noțiune, aceasta din urmă trebuie să primească, în toată Uniunea, o interpretare autonomă
         și uniformă (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 17 iulie 2008, Kozłowski, C‑66/08, Rep., p. I‑6041, punctele 41 și 42).
         Aceasta constituie, așadar, o noțiune autonomă de drept al Uniunii care poate face, ca atare, obiectul unei cereri de pronunțare
         a unei hotărâri preliminare din partea oricărei instanțe sesizate cu un litigiu în această privință, în condițiile definite
         în titlul VII din Protocolul nr. 36 la Tratatul FUE privind dispozițiile tranzitorii.

      39      Trebuie să se arate că noțiunea „aceleași fapte” figurează și la articolul 54 din CAAS. În acest context, noțiunea menționată
         a fost interpretată în sensul că vizează numai identitatea actelor materiale și că înglobează un ansamblu de împrejurări concrete
         indisolubil legate între ele, independent de încadrarea juridică a acestor fapte sau de interesul juridic protejat (a se vedea
         Hotărârea din 9 martie 2006, Van Esbroeck, C‑436/04, Rec., p. I‑2333, punctele 27, 32 și 36, precum și Hotărârea din 28 septembrie
         2006, Van Straaten, C‑150/05, Rec., p. I‑9327, punctele 41, 47 și 48).

      40      Având în vedere obiectivul comun al articolului 54 din CAAS și al articolului 3 punctul 2 din decizia‑cadru, care urmăresc
         să se evite ca o persoană să fie din nou urmărită penal sau judecată pentru aceleași fapte, este necesar să se admită faptul
         că interpretarea acestei noțiuni oferită în contextul CAAS este valabilă și în contextul deciziei‑cadru.

      41      Atunci când autoritatea judiciară de executare ia cunoștință de existența într‑un stat membru a unei hotărâri definitive pentru
         „aceleași fapte” ca cele vizate de mandatul european de arestare cu care este sesizată, autoritatea menționată trebuie, conform
         articolului 3 punctul 2 din decizia‑cadru, să refuze executarea mandatului de arestare menționat, cu condiția ca, în caz de
         condamnare, sancțiunea să fi fost executată sau să fie în acel moment în curs de executare sau să nu mai poată fi executată
         în conformitate cu dreptul statului membru de condamnare.

      42      În cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, instanța de trimitere arată că, la prima vedere, ar înclina să considere
         că faptele pe care se întemeiază hotărârea definitivă din 30 noiembrie 2005, și anume, deținerea de către domnul Mantello
         a unei cantități de 155,46 g de cocaină la 13 septembrie 2005 la Vittoria, sunt, având în vedere noțiunea „aceleași fapte”,
         diferite de cele vizate de mandatul de arestare, și anume, pe de o parte, faptele, care au avut loc între luna ianuarie 2004
         și luna noiembrie 2005, referitoare la participarea domnului Mantello la organizația criminală în calitate de transportator,
         de intermediar și de persoană responsabilă cu aprovizionarea, precum și, pe de altă parte, cele referitoare la posesia ilegală
         de droguri în aceeași perioadă și în mai multe orașe italiene și germane.

      43      Prin urmare, este necesar să se considere că, în realitate, incertitudinile instanței de trimitere privesc mai degrabă noțiunea
         „judecată definitiv” decât noțiunea „aceleași fapte”. Astfel, această instanță se întreabă dacă, în măsura în care organele
         de anchetă italiene dispuneau, la momentul la care a fost pronunțată hotărârea din 30 noiembrie 2005, de elemente de probă
         cu privire la fapte, derulate într‑o perioadă cuprinsă între luna ianuarie 2004 și luna noiembrie 2005, care ar fi putut permite
         să se probeze infracțiunile de participare a domnului Mantello la organizația criminală, precum și de deținere ilegală de
         droguri, s‑ar putea considera că această hotărâre reprezintă nu numai o hotărâre definitivă de condamnare cu privire la faptele
         izolate din data de 13 septembrie 2005 pentru care s‑a reținut comiterea infracțiunii de posesie ilegală de droguri destinate
         revânzării, ci și o hotărâre care se opune unor urmăriri penale ulterioare pentru învinuiri precum cele cuprinse în mandatul
         de arestare.

      44      Cu alte cuvinte, această instanță se întreabă dacă împrejurarea că organele de anchetă dispuneau de elemente de probă referitoare
         la faptele care constituie infracțiunile vizate în mandatul de arestare, însă nu le‑au supus aprecierii Tribunale di Catania
         atunci când acesta s‑a pronunțat cu privire la faptele izolate din data de 13 septembrie 2005, ar permite să se considere
         că este vorba despre o decizie care poate fi asimilată unei hotărâri definitive pentru faptele expuse în mandatul de arestare.

      45      În această privință, este necesar să se constate că o persoană căutată este considerată că a fost judecată definitiv pentru
         aceleași fapte în sensul articolului 3 punctul 2 din decizia‑cadru în cazul în care, în urma unei proceduri penale, acțiunea
         publică s‑a stins în mod definitiv (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 11 februarie 2003, Gözütok și Brügge, C‑187/01
         și C‑385/01, Rec., p. I‑1345, punctul 30, precum și Hotărârea din 22 decembrie 2008, Turanský, C‑491/07, Rep., p. I‑11039,
         punctul 32) sau în cazul în care autoritățile judiciare ale unui stat membru au adoptat o decizie prin care un inculpat este
         achitat definitiv pentru faptele imputate (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Van Straaten, citată anterior, punctul 61,
         și Hotărârea Turanský, citată anterior, punctul 33).

      46      Caracterul „definitiv” al unei hotărâri vizate la articolul 3 punctul 2 din decizia‑cadru depinde de dreptul statului membru
         în care a fost pronunțată această hotărâre.

      47      Astfel, o decizie care, potrivit dreptului statului membru care a inițiat urmărirea penală împotriva unei persoane, nu stinge
         definitiv acțiunea publică la nivel național pentru anumite fapte nu poate constitui, în principiu, un impediment procedural
         în calea începerii sau a continuării urmăririi penale, pentru aceleași fapte, împotriva acestei persoane în unul dintre statele
         membre ale Uniunii (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Turanský, citată anterior, punctul 36).

      48      În această privință, asemenea cadrului de cooperare prevăzut la articolul 57 din CAAS, articolul 15 alineatul (2) din decizia‑cadru
         permite unei autorități judiciare de executare să solicite autorității judiciare a statului membru pe teritoriul căruia s‑a
         pronunțat o decizie informații juridice cu privire la natura exactă a acestei decizii pentru a stabili dacă aceasta are, în
         temeiul dreptului național al statului menționat, un astfel de caracter încât trebuie să se considere că a stins definitiv
         acțiunea publică la nivel național (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Turanský, citată anterior, punctul 37).

      49      Or, în acțiunea principală, instanța de trimitere a utilizat tocmai cadrul de cooperare prevăzut la articolul 15 alineatul
         (2) din decizia‑cadru. În răspunsul său, autoritatea judiciară emitentă i‑a indicat în mod expres că, în temeiul dreptului
         italian, inculpatul făcuse obiectul unei hotărâri definitive cu privire la fapte izolate de deținere ilegală de droguri, dar
         că urmărirea penală la care se referea mandatul de arestare se întemeia pe fapte diferite, referitoare la infracțiunea de
         criminalitate organizată, precum și la alte infracțiuni de deținere ilegală de droguri în vederea revânzării, care nu făceau
         obiectul hotărârii sale din 30 noiembrie 2005. Astfel, deși organele de anchetă dispuneau de anumite informații faptice privind
         aceste infracțiuni, din răspunsul oferit de autoritatea judiciară emitentă rezultă că prima hotărâre a Tribunale di Catania
         nu poate fi considerată că a stins definitiv acțiunea publică la nivel național în ceea ce privește faptele menționate vizate
         în mandatul său de arestare.

      50      În consecință, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, în care, ca răspuns la o solicitare de informații, în sensul
         articolului 15 alineatul (2) din decizia‑cadru, formulată de autoritatea judiciară de executare, autoritatea judiciară emitentă
         a constatat în mod expres, prezentând explicații în acest sens, că hotărârea sa precedentă nu se referea la faptele vizate
         în mandatul său de arestare și, prin urmare, nu se opunea urmăririi vizate în mandatul de arestare menționat, această autoritate
         judiciară de executare trebuia să acționeze în conformitate cu aprecierile efectuate de autoritatea judiciară emitentă în
         răspunsul său.

      51      Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă instanței de trimitere că, în scopul emiterii
         și al executării unui mandat european de arestare, noțiunea „aceleași fapte” care figurează la articolul 3 punctul 2 din decizia‑cadru
         constituie o noțiune autonomă de drept al Uniunii. În împrejurări precum cele din acțiunea principală, în care, ca răspuns
         la o solicitare de informații, în sensul articolului 15 alineatul (2) din această decizie‑cadru, formulată de autoritatea
         judiciară de executare, autoritatea judiciară emitentă, în temeiul dreptului său național și cu respectarea cerințelor care
         decurg din noțiunea „aceleași fapte”, astfel cum este consacrată la același articol 3 punctul 2 din decizia‑cadru, a constatat
         în mod expres că precedenta hotărâre pronunțată în ordinea sa juridică nu constituia o hotărâre definitivă cu privire la faptele
         vizate în mandatul său de arestare și, prin urmare, nu se opunea urmăririi vizate în mandatul de arestare menționat, autoritatea
         judiciară de executare nu are niciun motiv să aplice, în legătură cu o asemenea hotărâre, motivul de neexecutare obligatorie
         prevăzut la articolul 3 punctul 2 menționat.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      52      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      În scopul emiterii și al executării unui mandat european de arestare, noțiunea „aceleași fapte” care figurează la articolul
            3 punctul 2 din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile
            de predare între statele membre constituie o noțiune autonomă de drept al Uniunii.
      În împrejurări precum cele din acțiunea principală, în care, ca răspuns la o solicitare de informații, în sensul articolului
            15 alineatul (2) din această decizie‑cadru, formulată de autoritatea judiciară de executare, autoritatea judiciară emitentă,
            în temeiul dreptului său național și cu respectarea cerințelor care decurg din noțiunea „aceleași fapte”, astfel cum este
            consacrată la același articol 3 punctul 2, a constatat în mod expres că precedenta hotărâre pronunțată în ordinea sa juridică
            nu constituia o hotărâre definitivă cu privire la faptele vizate în mandatul său de arestare și, prin urmare, nu se opunea
            urmăririi vizate în mandatul de arestare menționat, autoritatea judiciară de executare nu are niciun motiv să aplice, în legătură
            cu o asemenea hotărâre, motivul de neexecutare obligatorie prevăzut la articolul 3 punctul 2 menționat.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.