title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 17 februarie 2011. # Marc Berel și alții împotriva împotriva Administration des douanes de Rouen și alții. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d’appel de Rouen - Franța. # Codul vamal comunitar - Articolele 213, 233 și 239 - Obligația de solidaritate între mai mulți debitori pentru aceeași datorie vamală - Remiterea taxelor la import - Stingerea datoriei vamale - Posibilitatea unui codebitor solidar de a invoca remiterea acordată unui alt codebitor - Absență. # Cauza C-78/10.

text:
      HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      17 februarie 2011(*)

      „Codul vamal comunitar – Articolele 213, 233 și 239 – Obligația de solidaritate între mai mulți debitori pentru aceeași datorie vamală – Remiterea taxelor la import – Stingerea datoriei vamale – Posibilitatea unui codebitor solidar de a invoca remiterea acordată unui alt codebitor − Absență”
      În cauza C‑78/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de cour d’appel
         de Rouen (Franța), prin decizia din 28 ianuarie 2010, primită de Curte la 10 februarie 2010, în procedura

      Marc Berel, în calitate de mandatar al societății Port Angot Développement,

      Emmanuel Hess, în calitate de administrator judiciar al societății Port Angot Développement,

      Rijn Schelde Mondia France SA,
      Receveur principal des douanes de Rouen Port,
      Administration des douanes – Havre port,
      Société Port Angot Développement, succesoare în drepturi a Manutention de Produits Chimiques et Miniers Maprochim SAS,

      Asia Pulp & Paper France EURL
      împotriva
      Administration des douanes de Rouen,
      Receveur principal des douanes du Havre,
      Administration des douanes du Havre,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, domnii K. Schiemann, L. Bay Larsen, doamnele C. Toader și A. Prechal
         (raportor), judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 noiembrie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul M. Berel, în calitate de mandatar al societății Port Angot Développement, de E. Taÿ Pamart, avocat;
      –        pentru Asia Pulp & Paper Franța EURL, de F. Citron și S. Le Roy, avocats;
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și B. Cabouat, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamna L. Bouyon și de domnul B.‑R. Killmann, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 16 decembrie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 213, 233 și 239 din Regulamentul (CEE)
         nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială,
         02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului
         din 19 decembrie 1996 (JO 1997, L 17, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 9, p. 250, denumit în continuare „Codul vamal”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Berel, în calitate de mandatar al societății Port Angot
         Développement, succesor în drepturi al Manutention de Produits Chimiques et Miniers Maprochim SAS (denumită în continuare
         „Maprochim”), Rijn Schelde Mondia France SA (denumită în continuare „Mondia France”) și Asia Pulp & Paper France EURL (denumită
         în continuare „Asia P & P”), pe de o parte, și administration des douanes de Rouen (administrația vamală din Rouen), receveur
         principal des douanes du Havre și administration des douanes du Havre (administrația vamală din Le Havre) (denumite în continuare
         „autoritățile vamale”), pe de altă parte, în legătură cu recuperarea unei datorii vamale a Maprochim, a Asia P & P, precum
         și a Mondia France, obligate în calitate de codebitori solidari, și în privința căreia această din urmă societate a beneficiat
         de o remitere parțială.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Articolul 4 din Codul vamal prevede:

      „În sensul prezentului cod, se aplică următoarele definiții:
      […]
      9.      «Datorie vamală» reprezintă obligația unei persoane de a achita valoarea drepturilor de import (datorie vamală la import)
         sau drepturile de export (datorie vamală la export) care se aplică anumitor mărfuri prin dispozițiile în vigoare ale Comunității.

      […]
      12.      «Debitor» reprezintă orice persoană obligată să achite o datorie vamală.
      […]”
      4        Articolul 5 din Codul vamal prevede:

      „(1)      […] orice persoană își poate desemna un reprezentant în relația sa cu autoritățile vamale, pentru a întocmi actele și a îndeplini
         formalitățile prevăzute în reglementările vamale.

      (2)      O astfel de reprezentare poate fi:
      –        directă, caz în care reprezentantul acționează în numele și pe seama unei alte persoane, sau
      –        indirectă, caz în care reprezentantul acționează în nume propriu, dar pe seama unei alte persoane.
      […]
      (4)      Reprezentantul trebuie să declare că acționează pe seama persoanei reprezentate, să specifice dacă reprezentarea este directă
         sau indirectă și să aibă putere de reprezentare.

      O persoană care nu declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane sau care declară că acționează în numele
         sau pe seama unei alte persoane fără a fi împuternicit să facă aceasta se consideră că acționează în nume propriu și pe seama
         sa.

      […]”
      5        Potrivit articolului 202 din Codul vamal:

      „(1)      O datorie vamală la import poate să ia naștere prin:
      (a)      introducerea ilegală pe teritoriul vamal al Comunității a mărfurilor supuse drepturilor de import sau
      […]
      În sensul prezentului articol, introducerea ilegală reprezintă orice introducere care încalcă dispozițiile articolelor 38-41
         și articolul 177 a doua liniuță.

      (2)      Datoria vamală se naște în momentul în care mărfurile sunt introduse ilegal.
      (3)      Debitorii vamali sunt:
      –        persoana care introduce ilegal astfel de mărfuri;
      –        orice persoană care a participat la introducerea ilegală a mărfurilor și care știa sau ar fi trebuit să știe în mod normal
         că o astfel de introducere este ilegală;

      –        orice persoană care a dobândit sau deținut mărfurile în cauză și care știa sau ar fi trebuit să știe, în mod normal, în momentul
         achiziționării sau primirii mărfurilor, că ele au fost introduse ilegal.”

      6        Articolul 203 din Codul vamal are următorul cuprins:

      „(1)      O datorie vamală la import ia naștere prin:
      –        sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse drepturilor de import.
      (2)      Datoria vamală ia naștere în momentul sustragerii mărfurilor de sub supravegherea vamală.
      (3)      Debitorii vamali sunt:
      –        persoana care a sustras mărfurile de sub supraveghere vamală;
      –        orice persoană care a participat la o astfel de acțiune și care știa sau ar fi trebuit să știe în mod normal că mărfurile
         au fost sustrase de sub supraveghere vamală;

      –        orice persoană care a dobândit sau deținut mărfurile în cauză și care știa sau ar fi trebuit să știe, în mod normal, în momentul
         cumpărării sau primirii mărfurilor, că ele au fost sustrase de sub supraveghere vamală și

      –        după caz, persoana care trebuie să execute obligațiile care rezultă din depozitarea temporară a mărfurilor sau din utilizarea
         regimului vamal sub care sunt plasate acele mărfuri.”

      7        Articolul 213 din Codul vamal prevede:

      „Atunci când mai multe persoane sunt obligate să plătească aceeași datorie, acestea sunt obligate să plătească în solidar
         acea datorie.”

      8        Articolul 233 din codul menționat prevede:

      „[…] o datorie vamală se stinge:
      (a)      prin plata valorii drepturilor;
      (b)      prin remiterea valorii drepturilor;
      […]”
      9        Articolul 236 din Codul vamal prevede:

      „(1)      Drepturile de import sau de export se rambursează în măsura în care se stabilește că, în momentul în care au fost plătite,
         valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar dispozițiilor
         articolului 220 alineatul (2).

      Se procedează la remiterea drepturilor de import sau export în măsura în care se stabilește că, la momentul când au fost înscrise
         în evidența contabilă, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă
         contrar articolului 220 alineatul (2).

      Nu se acordă rambursarea sau remiterea drepturilor dacă faptele care au dus la achitare sau la înscrierea în evidența contabilă
         a unei sume care nu era legal datorată sunt rezultatul unei acțiuni deliberate de către o persoană interesată.

      (2)      Drepturile de import sau export se rambursează sau se remit la depunerea unei cereri către biroul vamal în cauză într‑un termen
         de trei ani de la data la care valoarea acestor drepturi a fost comunicată debitorului.

      Acest termen se prorogă dacă persoana interesată face dovada că a fost împiedicată să depună cererea în termenul menționat
         datorită cazului fortuit sau forței majore.

      Autoritățile vamale procedează la rambursare sau remitere din oficiu atunci când constată în acest interval existența uneia
         sau alteia dintre situațiile descrise la alineatul (1) primul și al doilea paragraf.”

      10      Potrivit articolului 239 din același cod:

      „(1)      Drepturile de import sau export se pot rambursa sau remite în alte situații decât cele menționate la articolele 236, 237 și
         238:

      –        care urmează a fi stabilite în conformitate cu procedura comitetului;
      –        care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate. Situațiile
         în care se poate aplica această dispoziție și procedura de urmat în acest scop sunt definite în conformitate cu procedura
         comitetului. Rambursarea sau remiterea poate fi făcută în condiții speciale.

      (2)      Drepturile se rambursează sau se remit pe motivele menționate la alineatul (1) în urma depunerii unei cereri la biroul vamal
         corespunzător în termen de douăsprezece luni de la data la care valoarea drepturilor a fost comunicată debitorului.

      […]”
      11      Articolul 878 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții
         de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin
         Regulamentul (CE) nr. 1677/98 al Comisiei din 29 iulie 1998 (JO L 212, p. 18, Ediție specială, 02/vol. 11, p. 23, denumit
         în continuare „regulamentul de aplicare”), prevede:

      „Cererea de rambursare sau de remitere a drepturilor de import sau de export, denumită în continuare «cerere de rambursare
         sau de remitere», este făcută de către persoana care a achitat aceste drepturi sau este pasibilă de a le achita ori de către
         persoana sau persoanele care au preluat drepturile și obligațiile acesteia.

      Cererea de rambursare sau de remitere poate fi, de asemenea, făcută de reprezentantul persoanei sau al persoanelor menționate
         la primul paragraf.”

      12      Articolul 899 din regulamentul de aplicare prevede:

      „Fără a aduce atingere altor situații care trebuie analizate caz cu caz în conformitate cu procedura prevăzută la articolele
         905-909 și în cazul în care autoritatea vamală de decizie căreia i s‑a prezentat cererea de rambursare sau de remitere menționată
         în articolul 239 alineatul (2) din cod constată că:

      –        motivele invocate în sprijinul cererii corespund uneia dintre circumstanțele menționate la articolele 900-903 și că acestea
         nu implică nici dol, nici neglijență manifestă din partea persoanei interesate, aceasta acordă rambursarea sau remiterea drepturilor
         de import în cauză.

      «Persoana interesată» reprezintă persoana sau persoanele menționate la articolul 878 alineatul (1), sau reprezentanții lor,
         și orice persoană care a participat la îndeplinirea formalităților vamale referitoare la mărfurile respective sau a dat instrucțiunile
         necesare pentru îndeplinirea acestor formalități;

      –        motivele invocate în sprijinul cererii corespund uneia dintre circumstanțele menționate la articolul 904, nu acordă rambursarea
         sau remiterea sumei drepturilor de import în cauză.”

      13      Articolul 900 alineatul (1) litera (o) din regulamentul de aplicare prevede:

      „Se procedează la rambursarea sau remiterea drepturilor de import în cazul în care:
      […]
      (o)      datoria vamală a fost contractată altfel decât în baza articolului 201 din [Codul vamal] și persoana interesată poate să prezinte
         un certificat de origine […] sau orice alt document adecvat care atestă că, dacă mărfurile importate ar fi fost declarate
         în vederea punerii în liberă circulație, ar fi fost eligibile pentru un tratament comunitar sau un tratament tarifar preferențial,
         cu condiția să fi fost îndeplinite celelalte condiții menționate în articolul 890.”

       Dreptul național
      14      Articolul 1208 din Codul civil prevede:

      „Un codebitor solidar acționat în justiție de un creditor poate invoca toate excepțiile întemeiate pe natura obligației, toate
         excepțiile personale, precum și cele comune tuturor codebitorilor.

      El nu poate invoca excepțiile de natură pur personală pentru unii dintre ceilalți codebitori.”
      15      Potrivit articolului 1285 din Codul civil:

      „Remiterea sau renunțarea convențională în beneficiul unuia dintre codebitorii solidari îi liberează pe toți ceilalți, cu
         excepția cazului în care creditorul și‑a rezervat în mod expres drepturile împotriva acestora din urmă.

      În acest din urmă caz, acesta nu îi poate urmări pe ceilalți codebitori decât scăzând din creanță partea celui pentru care
         s‑a făcut remiterea.”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      16      Mondia France este o societate specializată în importul și exportul de produse forestiere, în special de hârtie și de celuloză,
         precum și în stocarea și distribuirea acestor mărfuri. În acest scop, Mondia France este titulara unei autorizații de exploatare
         a unor antrepozite și a unor zone de depozitare temporară în Rouen și în Le Havre.

      17      Asia P & P, care este un client al Mondia France, a încredințat acesteia din urmă operațiunile legate de transportul, de stocarea
         și de vămuirea mărfurilor pe care le comercializează în Uniunea Europeană, în special hârtie de origine indoneziană.

      18      Mondia France a însărcinat Maprochim, agent vamal, să efectueze, în numele său, operațiunile de vămuire a mărfurilor amintite.

      19      În cursul lunii aprilie a anului 2000, autoritățile vamale au efectuat o anchetă privind operațiunile de import al acestor
         mărfuri, realizate în 1998 și în 1999, atât în Le Havre, cât și în Rouen.

      20      Cu ocazia acestei anchete, s‑a constatat că o parte din mărfurile depozitate în antrepozitele Mondia France fusese livrată
         societății Asia P & P fără ca formalitățile de vămuire să fi fost îndeplinite. Pentru aceste mărfuri, autoritățile respective
         au considerat că fuseseră încălcate dispozițiile vamale prin importul nedeclarat.

      21      Pentru o altă parte din mărfuri s‑a stabilit că fuseseră livrate fără ca formalitățile de vămuire să fi fost efectuate, acestea
         fiind îndeplinite numai ulterior datei la care aceste mărfuri au părăsit antrepozitul agreat de Mondia France. Pentru aceste
         mărfuri, autoritățile vamale au reținut încălcarea de sustragere de mărfuri de sub control vamal.

      22      Autoritățile vamale au notificat apoi societăților Mondia France, Asia P & P și Maprochim încălcările pe care le constataseră
         și au solicitat taxele corespunzătoare livrărilor acestor mărfuri, constând în taxe vamale și alte taxe. Ulterior, acestea
         au emis înștiințări de plată împotriva acestor trei societăți, în special pentru plata taxelor vamale.

      23      După ce contestațiile lor împotriva înștiințărilor menționate au fost respinse de autoritățile vamale, cele trei societăți
         în cauză au introdus acțiuni împotriva autorităților vamale la tribunal d’instance du Havre (Tribunalul de Primă Instanță
         din Le Havre) și la tribunal d’instance de Rouen (Tribunalul de Primă Instanță din Rouen), solicitând anularea atât a înștiințărilor
         de plată care le vizau, cât și a deciziilor prin care au fost respinse aceste contestații. Tribunal d’instance du Havre a
         trimis spre soluționare acțiunile cu care a fost sesizat la tribunal d’instance de Rouen, ca urmare a conexității acțiunilor
         în cauză.

      24      La 31 octombrie 2000, Mondia France a depus, în plus, la direction générale des douanes (Direcția Generală a Vămilor) o cerere
         de remitere a taxelor, în temeiul articolului 239 din Codul vamal și al articolului 900 alineatul (1) litera (o) din regulamentul
         de aplicare, invocând absența înșelăciunii sau a neglijenței evidente și solicitând beneficiul, a posteriori, al tratamentului tarifar preferențial aplicabil hârtiei de origine indoneziană.

      25      Într‑o primă etapă, această cerere a fost respinsă, direction générale des douanes obținând în prealabil avizul Comisiei Comunităților
         Europene care a considerat, într‑o scrisoare din 7 octombrie 2004, că trebuia să fie avută în vedere existența unei neglijențe
         evidente din partea Mondia France. O acțiune împotriva acestei scrisori a fost respinsă ca vădit inadmisibilă prin Ordonanța
         Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 25 ianuarie 2007, Rijn Schelde Mondia France/Comisia (T‑55/05).

      26      Între timp, având în vedere noi elemente aduse la cunoștința lor, autoritățile vamale au acordat societății Mondia France,
         într‑o a doua etapă, prin scrisorile din 6 februarie și din 3 martie 2006, o remitere parțială a taxelor.

      27      Prin hotărârea din 11 aprilie 2008, tribunal d’instance de Rouen, luând act de această remitere, a respins cererile introduse
         de Mondia France, Asia P & P și Maprochim privind anularea înștiințărilor de plată a taxelor care le vizau pe acestea.

      28      În ceea ce privește remiterea taxelor solicitată de Asia P & P și de Maprochim, instanța menționată a considerat că rezultă
         din articolul 1208 din Codul civil că, întrucât fiecare codebitor solidar trebuie să fie considerat drept reprezentantul necesar
         al codebitorilor săi, ceea ce se hotărăște în privința unuia dintre ei este opozabil și celorlalți, chiar dacă aceștia din
         urmă nu au fost parte în proces.

      29      Instanța a concluzionat că Mondia France, prin introducerea unei cereri de remitere a taxelor, trebuia să fie considerată
         că a acționat nu numai pe seama sa, ci și în calitate de reprezentant al codebitorului solidar, și anume, Asia P & P.

      30      Prin urmare, tribunal d’instance de Rouen a redus cuantumul datoriei vamale a Asia P & P în limita remiterii parțiale a taxelor
         acordate societății Mondia France, astfel încât cuantumul acestei datorii să fie același ca și cel datorat de această din
         urmă societate. Astfel, cuantumul datoriei Asia P & P, care era de 980 058,65 euro, a fost redus la 224 390,73 euro.

      31      În ceea ce privește societatea Maprochim, tribunal d’instance de Rouen a considerat că această societate avea o datorie vamală
         de 49 284 de euro în temeiul articolului 203 alineatul (3) din Codul vamal, pentru că participase la sustragerea mărfurilor
         de sub supraveghere vamală știind sau trebuind să știe în mod normal că era vorba despre o asemenea sustragere.

      32      Această instanță a hotărât în plus că Maprochim nu putea pretinde o remitere a taxelor în temeiul articolului 236 din codul
         menționat, întrucât această dispoziție nu se aplică atunci când este vorba despre o datorie vamală care nu este născută din
         punerea în liberă circulație a mărfurilor, ci din sustragerea acestora de sub supraveghere vamală.

      33      Mondia France, Asia P & P și Maprochim, precum și autoritățile vamale au formulat apel împotriva acestei hotărâri la cour
         d’appel de Rouen (Curtea de Apel din Rouen).

      34      Instanța de trimitere consideră, mai întâi, că, din moment ce înștiințările de plată notificate societății Asia P & P erau
         conforme, această societate nu mai putea să formuleze o cerere de remitere a datoriei în fața acestei instanțe, întrucât termenul
         de 12 luni prevăzut la articolul 239 alineatul (2) din Codul vamal expirase.

      35      Apoi, instanța de trimitere a respins argumentul Asia P & P potrivit căruia această societate trebuia să beneficieze de remiterea
         acordată Mondia France, întrucât aceasta dispunea de un mandat general de reprezentare și ar fi prezentat, așadar, cererea
         de remitere și pe seama Asia P & P. În această privință, instanța menționată a hotărât, în privința condițiilor prevăzute
         la articolul 5 alineatul (4) din Codul vamal, că acestea sunt de aplicabilitate generală și că niciuna dintre ele nu era îndeplinită
         în speță.

      36      În sfârșit, tot în privința Asia P & P, instanța de trimitere a considerat de asemenea că decizia de remitere a taxelor acordată
         Mondia France constituia o excepție personală a acesteia din urmă, în sensul articolului 1208 din Codul civil, pe care Asia
         P & P nu putea să o invoce ca atare, după cum nu putea să opună această excepție, cu excepția cazului în care aceasta ar fi
         comună tuturor celorlalți codebitori solidari.

      37      Această instanță se întreabă totuși dacă articolele 213, 233 și 239 din Codul vamal se opun aplicării principiului reprezentării
         reciproce a codebitorilor solidari care rezultă, în anumite condiții, din articolul 1200 și următoarele din Codul civil, permițând
         astfel societății Asia P & P, care mandatase societatea Mondia France pentru a efectua operațiunile de vămuire, să beneficieze
         de remiterea acordată acestei din urmă societăți în temeiul articolului 239 din codul menționat și al articolului 900 alineatul
         (1) litera (o) din regulamentul de aplicare.

      38      Instanța își pune aceeași întrebare în ceea ce privește societatea Port Angot Développement, care este succesoare în drepturi
         a Maprochim și care face obiectul unei proceduri de lichidare judiciară, întrucât această societate a solicitat, în fața instanței
         de trimitere, să beneficieze de remiterea acordată societății Mondia France al cărei beneficiu a fost extins la Asia P & P
         de tribunal d’instance de Rouen în temeiul aceluiași principiu al reprezentării reciproce a codebitorilor solidari.

      39      În aceste condiții, cour d’appel de Rouen a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „Articolele 213, 233 și 239 din Codul vamal […] se opun posibilității ca un codebitor solidar al unei datorii vamale care
         nu a beneficiat de o decizie de remitere a respectivei datorii să opună autorității administrative cu atribuții de recuperare
         a creanțelor decizia de remitere întemeiată pe articolul 239 [din acest cod] pe care aceasta din urmă a notificat‑o unui alt
         codebitor solidar pentru a fi scutit de plata datoriei vamale?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      40      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 213, 233
         și 239 din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că se opun aplicării, în contextul unei obligații de solidaritate în
         privința unei datorii vamale în sensul articolului 213 menționat anterior, precum cea în cauză în acțiunea principală, a unui
         principiu de drept național din care rezultă că remiterea parțială a taxelor acordată în temeiul articolului 239 menționat
         anterior unuia dintre codebitori poate fi invocată de toți ceilalți codebitori, astfel încât stingerea datoriei prevăzută
         la articolul 233 primul paragraf litera (b) din același cod să vizeze datoria ca atare și să scutească, așadar, ansamblul
         codebitorilor solidari de plata acesteia în limitele cuantumului pentru care a fost acordată remiterea.

      41      În această privință, trebuie observat că, spre deosebire de articolul 3 al doilea paragraf și de articolul 4 alineatul (1)
         al doilea paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 1031/88 al Consiliului din 18 aprilie 1988 de stabilire a debitorilor pentru
         o datorie vamală (JO L 102, p. 5), care impun, în caz de pluralitate de debitori pentru aceeași datorie vamală, o răspundere
         „în solidar, potrivit dispozițiilor în vigoare în statele membre”, articolul 213 din Codul vamal, care a înlocuit dispozițiile
         menționate, nu mai face nicio trimitere la dreptul național.

      42      Articolul 213 menționat anterior se limitează să afirme principiul solidarității în caz de pluralitate de debitori pentru
         aceeași datorie vamală. Astfel, acest articol nu prevede nicio normă mai precisă privind punerea în aplicare a acestui principiu
         al solidarității, în special în ceea ce privește eventualul impact al unei remiteri acordate unuia dintre codebitori în privința
         obligațiilor altui codebitor.

      43      În plus, o astfel de normă nu este prevăzută în mod expres nici în alte dispoziții ale Codului vamal, nici în regulamentul
         de aplicare.

      44      Astfel, deși articolul 233 primul paragraf litera (b) din Codul vamal prevede stingerea datoriei vamale în cazul remiterii
         valorii taxelor, această dispoziție nu precizează dacă, în cazul unei pluralități de debitori, această stingere privește numai
         solicitantul remiterii sau acoperă în mod necesar și pe ceilalți codebitori ai datoriei.

      45      Cu toate acestea, o interpretare a acestei dispoziții care limitează stingerea datoriei vamale la autorul cererii de remitere
         pare justificată având în vedere un ansamblu de elemente concordante.

      46      În primul rând, remiterea taxelor, întrucât constituie, potrivit articolului 233 primul paragraf litera (b) din Codul vamal,
         o cauză de stingere a datoriei vamale, trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte. Astfel, acest articol răspunde
         necesității de a proteja resursele proprii ale Uniunii (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 29 aprilie 2010,
         Dansk Transport og Logistik, C‑230/08, Rep., p. I‑3799, punctul 51 și jurisprudența citată).

      47      În al doilea rând, rezultă de asemenea din jurisprudența Curții că statele membre păstrează posibilitatea de a adopta măsuri
         de natură să contribuie în mod eficace la punerea în aplicare a obiectivelor reglementării vamale, în particular cel de a
         asigura recuperarea efectivă a datoriei vamale, și pot astfel, cu respectarea acestor obiective și potrivit principiului proporționalității,
         să stabilească, dacă este cazul, norme care să precizeze condițiile de aplicare a dispozițiilor prevăzute de această reglementare
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 septembrie 2004, Spedition Ulustrans, C‑414/02, Rec., p. I‑8633, punctul 38 și
         jurisprudența citată).

      48      Trebuie adăugat că articolul 213 din Codul vamal vizează tocmai atingerea acestui obiectiv al recuperării efective a datoriei
         vamale și, prin urmare, al garantării protecției resurselor proprii ale Uniunii. Astfel, mecanismul de solidaritate constituie
         un instrument juridic suplimentar pus la dispoziția autorităților naționale pentru a întări eficacitatea acțiunii lor în materie
         de recuperare a datoriei vamale.

      49      Or, aplicarea, în cadrul unei obligații de solidaritate în privința unei datorii vamale în sensul articolului 213 din Codul
         vamal, a unui principiu de drept național, precum cel al reprezentării reciproce a codebitorilor solidari menționat de instanța
         de trimitere, din care ar rezulta că remiterea taxelor acordată în temeiul articolului 239 din acest cod unuia dintre codebitori
         poate fi invocată de toți ceilalți codebitori pentru a se opune plății datoriei, astfel încât stingerea acesteia, cum este
         prevăzută aceasta la articolul 233 primul paragraf litera (b) din același cod, ar privi în mod necesar datoria în totalitatea
         sa, nu ar contribui la punerea în aplicare a obiectivului menționat, care are o importanță esențială în cadrul reglementării
         vamale.

      50      În al treilea rând, nu rezultă nici că aplicarea acestui principiu al dreptului național și consecințele radicale pe care
         le‑ar produce pentru datoria vamală sunt justificate în raport cu caracteristicile unei decizii de remitere a taxelor întemeiate
         pe articolul 239 din Codul vamal, precum cea în cauză în acțiunea principală.

      51      În speță, obligația de solidaritate a celor trei societăți codebitoare în privința datoriei vamale nu rezultă din același
         fapt generator. Astfel, unele dintre acestea sunt obligate la plata acestei datorii în calitate de autoare ale actului care
         a dat naștere datoriei vamale, în speță fie introducerea ilegală a unei mărfi pe teritoriul vamal al Uniunii în sensul articolului
         202 din Codul vamal, fie sustragerea unei mărfi de sub supraveghere vamală în sensul articolului 203 din același cod. Obligația
         de solidaritate în sarcina celorlalte societăți provine fie din participarea lor la o asemenea introducere sau sustragere,
         fie din faptul că acestea au cumpărat sau au deținut marfa amintită.

      52      Într‑o asemenea situație, examinarea lipsei înșelăciunii și a neglijenței evidente din partea persoanei interesate, care constituie
         o condiție căreia articolul 239 din Codul vamal îi subordonează acordarea unei remiteri a taxelor la import, trebuie să fie
         efectuată având în vedere circumstanțele specifice pertinente în raport cu faptul generator al datoriei vamale în sarcina
         fiecărui codebitor, precum și experiența profesională și diligența proprie a acestuia în raport cu faptele care îi sunt imputate
         și care stau la baza obligației sale de solidaritate.

      53      Rezultă de asemenea că, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, concluziile care rezultă din examinarea situației
         proprii a unui codebitor nu pot, în principiu, să fie extinse la alți codebitori.

      54      Pe de altă parte, contrar celor susținute de Asia P & P, o asemenea extindere nu poate fi justificată în speță nici prin motivul
         că Mondia France, care este autoarea cererii de remitere a taxelor, ar fi formulat această cerere în calitate de mandatar,
         în domeniul vamal în general, al Asia P & P, un alt codebitor al datoriei vamale.

      55      Astfel, după cum a arătat instanța de trimitere, o asemenea reprezentare în materia remiterii taxelor este subordonată respectării
         condițiilor prevăzute la articolul 5 alineatul (4) din Codul vamal. În plus, este suficient să se constate că instanța de
         trimitere, singura competentă să aplice dreptul Uniunii faptelor din acțiunea principală, a hotărât că niciuna dintre condițiile
         menționate nu era îndeplinită în legătură cu cererea de remitere a taxelor, astfel cum a fost introdusă de Mondia France.

      56      În privința Maprochim, este clar că această societate, care a acționat ea însăși în calitate de reprezentant al societății
         Mondia France, în sensul articolului 5 din Codul vamal, în ceea ce privește îndeplinirea pe seama sa a formalităților legate
         de vămuirea mărfurilor, nu poate susține că a fost reprezentată de această din urmă societate atunci când aceasta a solicitat
         beneficiul remiterii taxelor.

      57      Maprochim nu poate invoca nici lipsa neglijenței evidente constatată în privința Mondia France, care este operatorul economic
         reprezentat de aceasta.

      58      În această privință, Curtea a precizat că operatorul care a recurs la un comisionar vamal, în cadrul unei reprezentări fie
         directe, fie indirecte, este, în orice caz, debitorul datoriei vamale față de autoritățile vamale și că nu se poate exonera
         de răspundere prin invocarea unor erori săvârșite de acest comisionar (a se vedea Hotărârea din 20 noiembrie 2008, Heuschen
         & Schrouff Oriëntal Foods Trading/Comisia, C‑38/07 P, Rep., p. I‑8599, punctul 52).

      59      În același mod, Curtea a hotărât că elementele legate de eventuala neglijență din partea unui comisionar vamal, inclusiv nivelul
         său de experiență profesională, trebuie să fie luate în considerare în scopul aprecierii neglijenței importatorului reprezentat,
         întrucât nu se poate admite ca operatorii, recurgând la serviciile unui comisionar vamal, să se poată sustrage de la o recuperare
         a posteriori a taxelor vamale invocând lipsa de experiență în materie vamală (a se vedea în acest sens Hotărârea Heuschen & Schrouff Oriëntal
         Foods Trading/Comisia, citată anterior, punctele 53 și 54).

      60      Cu toate acestea, de aici nu rezultă în niciun fel că, viceversa, un agent vamal ale cărui servicii sunt în mod normal solicitate
         datorită experienței sale profesionale în materie vamală ar trebui să poată beneficia de lipsa de experiență în acest domeniu
         a operatorului economic pe care îl reprezintă.

      61      Trebuie să se concluzioneze de aici că din mecanismul articolului 239 din Codul vamal rezultă că o decizie de remitere a taxelor
         întemeiată pe această dispoziție, precum cea în cauză în acțiunea principală, nu poate fi invocată decât în beneficiul autorului
         cererii de remitere.

      62      Această concluzie este de altfel susținută de principiul potrivit căruia rambursarea sau remiterea taxelor la import sau a
         taxelor la export, care nu poate fi acordată decât în anumite condiții și în cazuri special prevăzute, constituie o excepție
         de la regimul normal al importurilor și al exporturilor și, în consecință, dispozițiile care prevăd o astfel de rambursare
         sau o astfel de remitere sunt de strictă interpretare (a se vedea în special Hotărârea din 11 noiembrie 1999, Söhl & Söhlke,
         C‑48/98, Rec., p. I‑7877, punctul 52).

      63      În sfârșit, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, dacă principiul de drept național care prevede reprezentarea
         reciprocă a codebitorilor solidari ar putea fi aplicat, ar însemna că, în toate cazurile, datoria vamală nu ar mai putea fi
         recuperată, deși ar exista un risc ca, în ceea ce privește alți codebitori decât autorul cererii de remitere, aceștia să nu
         îndeplinească condiția privind absența înșelăciunii și a neglijenței evidente, ținând cont atât de circumstanțele specifice
         ale faptului generator al obligației lor de solidaritate în privința datoriei vamale, cât și de experiența profesională și
         de diligența proprie acestora.

      64      O asemenea consecință ar fi disproporționată și ar depăși, așadar, astfel cum s‑a amintit la punctul 47 din prezenta hotărâre,
         limitele marjei de apreciere de care dispun statele membre pentru a preciza condițiile de aplicare a dispozițiilor prevăzute
         de reglementarea vamală.

      65      Prin urmare, în situația unei obligații de solidaritate în privința unei datorii vamale precum cea în cauză în acțiunea principală,
         stingerea acestei datorii în cazul remiterii cuantumului taxelor vizate la articolul 233 primul paragraf litera (b) din Codul
         vamal nu privește decât autorul cererii de remitere a taxelor și nu acoperă și ceilalți codebitori ai datoriei.

      66      Având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolele 213,
         233 și 239 din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că se opun aplicării, în contextul unei obligații de solidaritate
         în privința unei datorii vamale în sensul articolului 213 menționat anterior, precum cea în cauză în acțiunea principală,
         a unui principiu de drept național din care rezultă că remiterea parțială a taxelor acordată în temeiul articolului 239 menționat
         anterior unuia dintre codebitori poate fi invocată de toți ceilalți codebitori, astfel încât stingerea datoriei prevăzută
         la articolul 233 primul paragraf litera (b) din același cod să vizeze datoria ca atare și să scutească, așadar, ansamblul
         codebitorilor solidari de plata acesteia în limitele cuantumului pentru care a fost acordată remiterea.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      67      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Articolele 213, 233 și 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului
            vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului
            din 19 decembrie 1996, trebuie interpretate în sensul că se opun aplicării, în contextul unei obligații de solidaritate în
            privința unei datorii vamale în sensul articolului 213, precum cea în cauză în acțiunea principală, a unui principiu de drept
            național din care rezultă că remiterea parțială a taxelor acordată în temeiul articolului 239 menționat anterior unuia dintre
            codebitori poate fi invocată de toți ceilalți codebitori, astfel încât stingerea datoriei prevăzută la articolul 233 primul
            paragraf litera (b) din același cod să vizeze datoria ca atare și să scutească, așadar, ansamblul codebitorilor solidari de
            plata acesteia în limitele cuantumului pentru care a fost acordată remiterea.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții din data de 28 februarie 1991. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor. # Cauza C-360/87.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 18 martie 2015.#Intermark Srl împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative RIENERGY Cola – Mărcile comunitare figurativă anterioară Coca-Cola și verbală anterioară COCA-COLA – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-384/13.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 27 septembrie 2012. # Producteurs de légumes de France împotriva Comisiei Europene. # Ajutoare de stat - Sectorul fructelor și legumelor - "Planuri de urgență" pentru sprijinirea pieței fructelor și legumelor în Franța - Decizie prin care ajutorul este declarat incompatibil cu piața comună - Încredere legitimă - Eroare materială la calcularea sumelor care trebuie recuperate. # Cauza T-328/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 27 septembrie 2012 – Producteurs de légumes de France/Comisia
      (Cauza T-328/09)
      „Ajutoare de stat – Sectorul fructelor și legumelor – «Planuri de urgență» pentru sprijinirea pieței fructelor și legumelor în Franța – Decizie prin care ajutorul este declarat incompatibil cu piața comună – Încredere legitimă – Eroare materială la calcularea sumelor care trebuie recuperate”
      1.                     Drept comunitar – Principii – Protecția încrederii legitime – Condiții (a se vedea punctele 18 și 19)
      2.                     Ajutoare acordate de state – Recuperarea unui ajutor ilegal – Ajutor acordat cu încălcarea normelor de procedură prevăzute
            la articolul 88 CE – Încredere legitimă eventuală a beneficiarilor – Protecție – Condiții și limite – Inacțiune a Comisiei –
            Lipsa încrederii legitime – Împrejurări excepționale – Lipsă (art. 87 CE și 88 CE) (a se vedea punctele 20-22 și 26-30)
      Obiectul

               Cerere de anulare a Deciziei C(2009) 203 final a Comisiei din 28 ianuarie 2009 privind „planurile de urgență” în sectorul
                  fructelor și legumelor pus în aplicare de Republica Franceză

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Producteurs de légumes de France la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 3 octombrie 1985. # Denkavit Futtermittel GmbH împotriva Land Nordrhein - Westfalen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesverwaltungsgericht - Germania. # Cauza 195/84.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 7 iulie 2005.#Ergül Dogan împotriva Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgerichtshof - Austria.#Libera circulație a lucrătorilor.#Cauza C-383/03.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 19 octombrie 2017.#Vereniging Hoekschewaards Landschap împotriva Staatssecretaris van Economische Zaken.#Cerere de decizie preliminară formulată de Raad van State.#Trimitere preliminară – Directiva 92/43/CEE – Conservarea habitatelor naturale, precum și a speciilor de faună și floră sălbatică – Decizia de punere în aplicare (UE) 2015/72 – Lista siturilor de importanță comunitară pentru regiunea biogeografică atlantică – Reducerea suprafeței unui sit – Eroare științifică – Validitate.#Cauza C-281/16.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      19 octombrie 2017 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară – Directiva 92/43/CEE – Conservarea habitatelor naturale, precum și a speciilor de faună și floră sălbatică – Decizia de punere în aplicare (UE) 2015/72 – Lista siturilor de importanță comunitară pentru regiunea biogeografică atlantică – Reducerea suprafeței unui sit – Eroare științifică – Validitate”
      În cauza C‑281/16,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Raad van State (Consiliul de Stat, Țările de Jos), prin decizia din 18 mai 2016, primită de Curte la 20 mai 2016, în procedura

         Vereniging Hoekschewaards Landschap

      împotriva:

         Staatssecretaris van Economische Zaken,

      CURTEA (Camera a patra)
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnii C. Vajda și E. Juhász, doamna K. Jürimäe și domnul C. Lycourgos (raportor), judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 mai 2017,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               –

               pentru Vereniging Hoekschewaards Landschap, de A. Jonkhoff și de W. Zwier, advocaten;

               –

               pentru guvernul neerlandez, de M.‑K. Bulterman, de B. Koopman și de C.‑S. Schillemans, în calitate de agenți;

               –

               pentru Comisia Europeană, de E. Manhaeve și de C. Hermes, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 iunie 2017,
      pronunță prezenta
      Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește validitatea Deciziei de punere în aplicare (UE) 2015/72 a Comisiei din 3 decembrie 2014 de adoptare a celei de a opta actualizări a listei siturilor de importanță comunitară pentru regiunea biogeografică atlantică (JO 2015, L 18, p. 385).

               2

               Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între Vereniging Hoekschewaards Landschap, pe de o parte, și Staatssecretaris van Economische Zaken (secretarul de stat pentru afaceri economice, Țările de Jos) (denumit în continuare „secretarul de stat”), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea unei decizii de reducere a suprafeței unei arii speciale de conservare (denumită în continuare „ASC”).

         Cadrul juridic
      Dreptul Uniunii
      Directiva 92/43/CEE

               3

               Articolul 1 din Directiva 92/43/CEE a Consiliului din 21 mai 1992 privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică (JO 1992, L 206, p. 7, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 109), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/105/CE a Consiliului din 20 noiembrie 2006 (JO 2006, L 363, p. 368, Ediție specială, 15/vol. 18, p. 147) (denumită în continuare „Directiva habitate”), are următorul cuprins:
               „În sensul prezentei directive:

                        (a)

                           conservare înseamnă o serie de măsuri necesare pentru a menține sau a readuce un habitat natural și populațiile de faună și floră sălbatică la un stadiu corespunzător, în conformitate cu definițiile de la litera (e) și (i);

                  […]

                        (e)

                           stadiul de conservare a unui habitat natural înseamnă efectul unui ansamblu de factori care influențează habitatul natural și speciile sale specifice, putând afecta aria de extindere naturală pe termen lung a habitatului, structura și funcțiile acestuia, precum și supraviețuirea pe termen lung a speciilor sale specifice pe teritoriul prevăzut la articolul 2.
                        Stadiul de conservare a unui habitat natural este considerat «corespunzător» dacă:

                                 –

                                 aria sa de extindere naturală și teritoriile care se încadrează în această arie sunt stabile sau în creștere;

                                 –

                                 structura și funcțiile sale specifice, necesare pentru menținerea sa pe termen lung, există și vor continua, probabil, să existe în viitorul apropiat și

                                 –

                                 stadiul de conservare a speciilor sale specifice este corespunzător, în conformitate cu definiția de la litera (i);

                  […]

                        (i)

                           stadiul de conservare a unei specii înseamnă efectul unui ansamblu de factori care influențează specia respectivă, putând afecta aria de extindere naturală pe termen lung a speciei și abundența populației acesteia pe teritoriul prevăzut la articolul 2.
                        Stadiul de conservare este considerat «corespunzător» dacă:

                                 –

                                 datele de dinamică a populației pentru specia respectivă indică faptul că specia se menține pe termen lung ca element viabil al habitatelor sale naturale;

                                 –

                                 aria de extindere naturală a speciei nu se reduce și nici nu amenință să se reducă în viitorul apropiat și

                                 –

                                 specia dispune și este foarte probabil că va continua să dispună de un habitat suficient de extins pentru a‑și menține populația pe termen lung;

                  […]

                        (k)

                           sit de importanță comunitară înseamnă un sit care, în cadrul regiunii sau regiunilor biogeografice cărora le aparține, contribuie în mod semnificativ la menținerea sau readucerea unui habitat din anexa I sau a unei specii din anexa II la un stadiu corespunzător de conservare și, în același timp, la coerența sistemului Natura 2000 menționat la articolul 3, precum și/sau la menținerea diversității biologice a regiunii sau regiunilor biogeografice respective.
                        […]

                        (l)

                        [ASC] înseamnă un sit de importanță comunitară desemnat de către un stat membru prin acte administrative sau clauze contractuale, în care se aplică măsurile de conservare necesare pentru menținerea sau readucerea la un stadiu corespunzător de conservare a habitatelor naturale și/sau a populațiilor din speciile pentru care a fost desemnat respectivul sit;
                        […]”

               4

               Articolul 2 din Directiva habitate prevede:
               „(1)   Obiectul prezentei directive este să contribuie la menținerea biodiversității prin conservarea habitatelor naturale și a speciilor de floră și faună sălbatică de pe teritoriul statelor membre în care se aplică [T]ratatul [FUE].
               (2)   În temeiul prezentei directive, se adoptă măsuri de menținere sau readucere la un stadiu corespunzător de conservare a habitatelor naturale și a speciilor de floră și faună sălbatică de importanță comunitară.
               (3)   Măsurile adoptate în temeiul prezentei directive trebuie să țină seama de condițiile economice, sociale și culturale, precum și de caracteristicile regionale și locale.”

               5

               Articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din această directivă prevede:
               „Se instituie o rețea ecologică europeană coerentă, care să reunească [ASC], cu denumirea de Natura 2000. Compusă din situri care adăpostesc tipurile de habitate naturale enumerate în anexa I și habitatele speciilor enumerate în anexa II, această rețea permite menținerea sau, după caz, readucerea la un stadiu corespunzător de conservare în aria lor de extindere naturală a tipurilor de habitate naturale și a habitatelor speciilor respective.”

               6

               Potrivit articolului 4 din directiva menționată:
               „(1)   Pe baza criteriilor stabilite în anexa III (Etapa 1) și a informațiilor științifice pertinente, fiecare stat membru propune o listă de situri de pe teritoriul său, indicând, pentru fiecare dintre ele, tipurile de habitate naturale din anexa I și speciile indigene din anexa II adăpostite de respectivul sit. […] După caz, statul membru propune adaptarea listei în funcție de rezultatele controlului prevăzut la articolul 11.
               […]
               (2)   Pe baza criteriilor stabilite în anexa III (Etapa 2) și, atât în cadrul fiecăreia dintre cele nouă regiuni biogeografice prevăzute la articolul 1 litera (c) punctul (iii), cât și al ansamblului teritoriului prevăzut la articolul 2 alineatul (1), Comisia stabilește, prin acord cu fiecare stat membru, un proiect de listă a siturilor de importanță comunitară, pornind de la listele întocmite de statele membre și punându‑le în evidență pe acelea care adăpostesc unul sau mai multe tipuri de habitate naturale prioritare sau specii prioritare.
               […]
               Comisia adoptă, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 21, lista siturilor selectate ca situri de importanță comunitară, cu evidențierea celor care adăpostesc unul sau mai multe tipuri de habitate naturale prioritare sau specii prioritare.
               […]
               (4)   După adoptarea unui sit de importanță comunitară în conformitate cu procedura prevăzută la alineatul (2), statul membru respectiv desemnează situl ca [ASC] cât mai curând posibil, în termen de maximum șase ani, stabilind prioritățile în funcție de importanța siturilor pentru menținerea sau readucerea la un stadiu corespunzător de conservare a unui habitat natural din anexa I sau a unei specii din anexa II ori pentru coerența sistemului Natura 2000 și în funcție de pericolele de degradare sau distrugere ce amenință respectivele situri.
               […]”

               7

               Articolul 9 din Directiva habitate are următorul cuprins:
               „Comisia reexaminează periodic, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 19, contribuția sistemului Natura 2000 la realizarea obiectivelor stabilite la articolele 2 și 3. În acest sens, o [ASC] poate fi declasată dacă acest lucru se justifică printr‑o evoluție naturală constatată în urma programului de control prevăzut la articolul 11.”

               8

               Articolul 11 din această directivă este redactat după cum urmează:
               „Statele membre pun în aplicare programe de control al stadiului de conservare a habitatelor naturale și a speciilor menționate la articolul 2, acordând o atenție deosebită tipurilor de habitate naturale prioritare și speciilor prioritare.”

               9

               Anexa III la directiva menționată stabilește criteriile de selecție a siturilor eligibile pentru identificare ca situri de importanță comunitară (denumite în continuare „SIC”) și pentru desemnare ca [ASC]. În ceea ce privește mai precis criteriile aferente etapei 1, aceasta constând în „[e]valuarea la nivel național a siturilor relativ importante pentru fiecare habitat natural din anexa I și fiecare specie din anexa II (inclusiv tipurile de habitate naturale prioritare și speciile prioritare)”, această anexă conține următorul pasaj:

                        „A.

                           Criterii de evaluare a siturilor pentru un anumit tip de habitat natural din anexa I

                                 (a)

                                 Gradul de reprezentativitate al sitului pentru respectivul habitat.

                                 (b)

                                 Raportul dintre suprafața sitului acoperită de tipul respectiv de habitat natural și suprafața totală de pe teritoriul național acoperită de respectivul habitat natural.

                                 (c)

                                 Gradul de conservare a structurii și funcțiilor tipului respectiv de habitat natural și posibilitățile de regenerare ale acestuia.

                                 (d)

                                 Evaluarea globală a importanței sitului pentru conservarea tipului de habitat natural respectiv.

                        B.

                           Criterii de evaluare a siturilor pentru o anumită specie din anexa II

                                 (a)

                                 Raportul dintre dimensiunea și densitatea populației din respectiva specie prezentă în sit și ale populației prezente pe teritoriul național.

                                 (b)

                                 Gradul de conservare a caracteristicilor habitatului relevante pentru specia respectivă și posibilitățile de regenerare.

                                 (c)

                                 Gradul de izolare a populației prezente în sit față de aria de extindere naturală a speciei.

                                 (d)

                                 Evaluarea globală a importanței sitului pentru conservarea speciei respective.”

         Deciziile adoptate de Comisie în aplicarea articolului 4 alineatul (2) al treilea paragraf din Directiva habitate

               10

               Prin Decizia 2004/813/CE din 7 decembrie 2004 de adoptare, în temeiul Directivei 92/43/CEE a Consiliului, a listei siturilor de importanță comunitară pentru regiunea biogeografică atlantică (JO 2004, L 387, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 13, p. 5), Comisia a selecționat, la propunerea Regatului Țărilor de Jos, situl Haringvliet (Țările de Jos) ca SIC, având codul NL 1000015, pentru o suprafață de 11108 hectare (ha).

               11

               Cele șapte actualizări succesive ale listei SIC pentru regiunea biogeografică atlantică au menținut situl Haringvliet pe această listă, pentru aceeași suprafață.

               12

               În schimb, prin Decizia de punere în aplicare 2015/72, care a efectuat a opta actualizare a listei respective, Comisia nu a reținut situl Haringvliet ca SIC decât pentru o suprafață de 10988 ha.

         Dreptul neerlandez

               13

               Articolul 10a alineatul 1 din Natuurbeschermingswet 1998 (Legea din 1998 privind protecția naturii) din 25 mai 1998 are următorul cuprins:
               „Ministrul nostru desemnează siturile în scopul punerii în aplicare a directivei [«habitate»].”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               14

               Din cererea de decizie preliminară reiese că Leenheerenpolder este un polder cu o suprafață de aproximativ 110 ha, care făcea parte din situl Haringvliet atunci când acesta din urmă a fost inclus, prin Decizia 2004/813, în lista SIC pentru regiunea biogeografică atlantică, datorită posibilităților de restabilire pe care acest polder le oferea pentru tipurile de habitate naturale și pentru speciile prezente în alte părți din SIC Haringvliet. Astfel, era prevăzut ca Leenheerenpolder, alcătuit la acel moment din terenuri agricole și care nu adăpostea niciunul dintre tipurile de habitate naturale și de specii protejate în alte părți din SIC, să fie supus unei acțiuni numite de „depolderizare”, constând în transformarea sa într‑o zonă naturală supusă acțiunii mareelor pentru a‑și dezvolta potențialul.

               15

               Printr‑o decizie din 4 iulie 2013, în temeiul articolului 10a din Legea din 1998 privind protecția naturii, Regatul Țărilor de Jos a desemnat situl Haringvliet ca ASC, excluzând însă Leenheerenpolder din această zonă. Printr‑o hotărâre din 1 octombrie 2014, Raad van State (Consiliul de Stat, Țările de Jos) a anulat această decizie, în măsura în care Leenheerenpolder nu făcea parte din această ASC. Instanța menționată a considerat astfel că, având în vedere că Leenheerenpolder era inclus în limitele SIC Haringvliet astfel cum au fost reținute de Comisie începând cu Decizia 2004/813, Regatul Țărilor de Jos avea obligația, în aplicarea articolului 4 alineatul (4) din Directiva habitate, să includă acest polder în ASC menționată.

               16

               În luna octombrie 2013, Regatul Țărilor de Jos a propus Comisiei să retragă Leenheerenpolder din SIC Haringvliet și, așadar, să reducă în mod corespunzător suprafața acestuia.

               17

               Prin scrisoarea din 10 septembrie 2014, Comisia a solicitat acestui stat membru explicații suplimentare cu privire la acest proiect de reducere a suprafeței SIC Haringvliet.

               18

               Prin scrisoarea din 30 septembrie 2014, secretarul de stat a arătat Comisiei că Leenheerenpolder nu cuprindea valori naturale și că proiectele inițiale prin care se urmărea reconversia acestui polder fuseseră abandonate pentru motivul că restabilirea zonelor umede Beningerwaard, Tiengemeten și ale polderelor de dimensiuni mai reduse din SIC Haringvliet era suficientă pentru atingerea obiectivelor de conservare a acestui SIC. Secretarul de stat a adăugat, în această scrisoare, că abandonarea proiectului de depolderizare era legată de motive politice, sociale și bugetare.

               19

               Prin scrisoarea din 24 octombrie 2014, serviciile Comisiei au răspuns că acceptau propunerea de modificare a sitului Haringvliet ținând seama, pe de o parte, de evaluarea favorabilă realizată de autorităților neerlandeze a potențialului de restabilire prezent în alte părți din acest sit și, pe de altă parte, de faptul că un anumit număr de măsuri de restabilire fusese deja pus în practică sau era prevăzut în alte locuri. În această scrisoare, Comisia a apreciat că propunerea inițială de a integra Leenheerenpolder în SIC Haringvliet constituia o „eroare științifică”.

               20

               Prin Decizia de punere în aplicare 2015/72, menținând situl Haringvliet pe lista SIC pentru regiunea biogeografică atlantică, Comisia a exclus Leenheerenpolder din acest sit.

               21

               Printr‑o decizie din 28 aprilie 2015, în temeiul articolului 10a alineatul 1 din Legea din 1998 privind protecția naturii și pentru a pune în executare Decizia de punere în aplicare 2015/72, secretarul de stat a desemnat SIC Haringvliet ca ASC, excluzând Leenheerenpolder din aceasta.

               22

               Întrucât aprecia că acest polder oferea un potențial unic de restabilire a unei naturi estuariene care lipsea, de altfel, în SIC Haringvliet, Vereniging Hoekschewaards Landschap a formulat o acțiune la Raad van State (Consiliul de Stat) împotriva deciziei din 28 aprilie 2015.

               23

               Raad van State (Consiliul de Stat) subliniază că secretarul de stat a arătat în fața sa că eroarea științifică consta în faptul că estimase în mod greșit, atunci când propusese înscrierea sitului Haringvliet în lista SIC, că Leenheerenpolder era nu doar adecvat, ci și necesar pentru atingerea obiectivelor de conservare a acestui sit. Această instanță ridică problema dacă, în astfel de împrejurări, în măsura în care cererea Regatului Țărilor de Jos este susținută de date suficiente, reducerea suprafeței sitului respectiv se putea justifica printr‑un asemenea motiv.

               24

               În aceste condiții, Raad van State (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Decizia de punere în aplicare [2015/72] este valabilă în condițiile în care aceasta include situl «Haringvliet» în această listă, fără a include însă și Leenheerenpolder?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               25

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă reducerea suprafeței sitului Haringvliet prin excluderea Leenheerenpolder, pentru motivul că includerea inițială a acestuia din urmă în situl respectiv era produsul unei erori științifice, este valabilă.

               26

               Cu titlu preliminar, trebuie subliniat că prezenta cauză nu intră în domeniul de aplicare al articolului 9 din Directiva habitate, potrivit căruia o ASC poate fi declasată „dacă acest lucru se justifică printr‑o evoluție naturală constatată în urma programului de control prevăzut la articolul 11”, întrucât o astfel de evoluție nu a fost invocată de Regatul Țărilor de Jos.

               27

               Astfel, în timp ce, prin Decizia 2004/813, Comisia, la propunerea Regatului Țărilor de Jos și în aplicarea criteriilor enumerate în anexa III la Directiva habitate, integrase Leenheerenpolder în SIC Haringvliet având în vedere potențialul acestuia pentru restabilirea tipurilor de habitate naturale și a speciilor prezente în acest SIC, această instituție a justificat retragerea, prin Decizia de punere în aplicare 2015/72, a polderului respectiv din SIC Haringvliet prin faptul că includerea inițială a acestuia în SIC menționat constituise o eroare științifică.

               28

               Pentru a răspunde la întrebarea preliminară adresată Curții, trebuie, așadar, să se examineze dacă Directiva habitate autorizează Comisia să reducă, la propunerea statului membru în cauză, suprafața unui SIC, în cazul în care înscrierea inițială a sitului în lista SIC a fost viciată de o eroare științifică și, eventual, dacă reducerea în discuție în litigiul principal a fost justificată în mod legal printr‑o astfel de eroare.

               29

               În această privință, trebuie arătat că Curtea a statuat, în ceea ce privește Directiva 79/409/CEE a Consiliului din 2 aprilie 1979 privind conservarea păsărilor sălbatice (JO 1979, L 103, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 77) că o eroare de transmitere către Comisie la desemnarea unei zone de protecție specială putea determina reducerea suprafeței unei astfel de zone cu titlu de rectificare a acestei erori (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 noiembrie 1999, Comisia/Franța, C‑96/98, EU:C:1999:580, punctul 55). În cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, Curtea a constatat că eroarea administrativă săvârșită, care avea ca obiect indicarea suprafeței, putea fi corectată efectuând adaptarea zonei de protecție în discuție.

               30

               În plus, în lipsa unor dispoziții speciale în Directiva habitate, trebuie să se considere că adaptarea listei SIC pe care statele membre o sugerează Comisiei în temeiul articolului 4 alineatul (1) din această directivă poate să cuprindă reducerea suprafeței unui sit, care trebuie efectuată urmând aceeași procedură precum înscrierea sitului în lista menționată (a se vedea prin analogie Hotărârea din 3 aprilie 2014, Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, punctul 26).

               31

               În această privință, trebuie arătat că, pentru a întocmi un proiect de listă a SIC de natură să determine constituirea unei rețele ecologice europene coerente de ASC, Comisia trebuie să dispună de un inventar exhaustiv al siturilor care prezintă la nivel național un interes ecologic pertinent având în vedere obiectivul de conservare a habitatelor naturale, precum și a faunei și a florei sălbatice urmărit de Directiva habitate (Hotărârea din 7 noiembrie 2000, First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, punctul 22).

               32

               Doar în acest fel se poate atinge obiectivul prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Directiva habitate, de menținere sau de readucere la un stadiu corespunzător de conservare a tipurilor de habitate naturale și a habitatelor speciilor respective în aria lor de extindere naturală, care poate fi situată de o parte și de alta a uneia sau a mai multe frontiere interne ale Uniunii Europene. Astfel, din articolul 1 literele (e) și (i) din această directivă coroborat cu articolul 2 alineatul (1) din directiva menționată reiese că stadiul corespunzător de conservare a unui habitat natural sau a unei specii trebuie să fie apreciat în raport cu ansamblul teritoriului european al statelor membre în care se aplică tratatul (Hotărârea din 7 noiembrie 2000, First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, punctul 23).

               33

               Or, potrivit formulării articolului 4 alineatul (1) din Directiva habitate, un sit este propus de statul membru în cauză pe baza criteriilor stabilite în anexa III la această directivă și a informațiilor științifice pertinente. Rezultă de aici, având în vedere jurisprudența citată la punctul 29 din prezenta hotărâre, că evidențierea, pe baza unor elemente de ordin științific, a existenței unei erori care a viciat aceste informații științifice pertinente este de natură să justifice, eventual, reducerea suprafeței unui SIC.

               34

               Această interpretare este confirmată de jurisprudența Curții potrivit căreia nu trebuie să se utilizeze zadarnic resurse pentru gestionarea unui sit care se dovedește inutil pentru conservarea habitatelor naturale și a speciilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 aprilie 2014, Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, punctul 28).

               35

               Cu toate acestea, deși este adevărat că statele membre dispun de o anumită marjă de apreciere atunci când propun, în aplicarea articolului 4 alineatul (1) din Directiva habitate, o listă cu situri care pot fi identificate drept SIC (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 aprilie 2014, Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, punctul 27), acestea nu dispun, în schimb, de aceeași marjă de apreciere în cazul în care sugerează Comisei să efectueze reducerea suprafeței unui SIC.

               36

               Astfel, după cum a subliniat avocatul general la punctul 28 din concluzii, dat fiind că înscrierea unui sit în listă dă naștere unei prezumții în temeiul căreia ansamblul sitului menționat prezintă o importanță pentru obiectivul de conservare a habitatelor naturale, precum și a faunei și a florei sălbatice, urmărit prin Directiva habitate, propunerea unui stat membru de a reduce suprafața unui sit de pe listă impune dovada faptului că ariile în cauză nu prezintă un interes substanțial pentru realizarea acestui obiectiv la nivel național. În plus, Comisia trebuie să accepte și să pună în aplicare propunerea doar dacă ajunge la concluzia că aceste arii nu sunt necesare nici din perspectiva Uniunii în ansamblul său.

               37

               În speță, din dosarul aflat la dispoziția Curții reiese că autoritățile neerlandeze nu au justificat cererea adresată Comisiei de a retrage Leenheerenpolder din SIC Haringvliet prin faptul că s‑ar fi săvârșit o eroare cu ocazia propunerii menționate la articolul 4 alineatul (1) primul paragraf din Directiva habitate în ceea ce privește valoarea ecologică a acestui polder și capacitatea sa de a contribui la realizarea obiectivelor acestei directive, astfel cum reies din articolele 2 și 3 din aceasta, ci prin faptul că în cursul anului 2011 a intervenit o decizie de reevaluare a politicii naționale privind natura. În special, aceste autorități nu au susținut niciun moment că potențialul polderului menționat în ceea ce privește restabilirea tipurilor de habitate naturale și a speciilor în discuție, prin intermediul transformării acestei zone agricole în zonă naturală supusă acțiunii mareelor, dispăruse. De altfel, într‑o scrisoare adresată Comisiei la 30 septembrie 2014, autoritățile menționate au arătat că proiectul care prevedea dezvoltarea unor valori naturale în acest polder fusese abandonat pentru motive politice, sociale și bugetare, ținând seama de faptul că evoluția care avusese deja loc parțial în alte părți ale sitului Haringvliet era suficientă pentru a atinge obiectivele acestui sit.

               38

               În această privință, guvernul neerlandez a confirmat, în ședință, că Regatul Țărilor de Jos nu invocase existența unei „erori științifice” atunci când a prezentat Comisiei propunerea sa de reducere a suprafeței SIC Haringvliet.

               39

               În plus, la rândul său, Comisia nu a furnizat Curții niciun element științific probant de natură să dovedească faptul că o astfel de eroare ar fi viciat această propunere inițială.

               40

               În consecință, Comisia nu putea în mod legal, cu ocazia celei de a opta actualizări a listei SIC pentru regiunea biogeografică atlantică prin Decizia de punere în aplicare 2015/72, să se bazeze pe existența unei erori științifice săvârșite inițial pentru înscrierea sitului Haringvliet în această listă fără a include Leenheerenpolder în acesta.

               41

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se constate că Decizia de punere în aplicare 2015/72 este nevalidă în măsura în care, prin această decizie, situl Haringvliet a fost înscris în lista SIC pentru regiunea biogeografică atlantică fără ca Leenheerenpolder să facă parte din acesta.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               42

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Decizia de punere în aplicare (UE) 2015/72 a Comisiei din 3 decembrie 2014 de adoptare a celei de a opta actualizări a listei siturilor de importanță comunitară pentru regiunea biogeografică atlantică este nevalidă în măsura în care, prin această decizie, situl Haringvliet (NL 1000015) a fost înscris în respectiva listă fără ca Leenheerenpolder să facă parte din acesta.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.


Hotărârea Curții din data de 27 octombrie 1993. # Proces penal împotriva Annick Taillandier, épouse Neny. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de police de Vichy - Franța. # Cauza C-92/91.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 21 aprilie 2005.#Pierre Housieaux împotriva Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'État - Belgia.#Directivă 90/313/CEE.#Cauza C-186/04.