title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 15 octombrie 2015.#György Balázs împotriva Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága.#Cerere de decizie preliminară formulată de Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Trimitere preliminară – Apropierea legislațiilor – Calitatea motorinei – Specificație tehnică națională care impune cerințe de calitate suplimentare în raport cu dreptul Uniunii.#Cauza C-251/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      15 octombrie 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Apropierea legislațiilor — Calitatea motorinei — Specificație tehnică națională care impune cerințe de calitate suplimentare în raport cu dreptul Uniunii”
      În cauza C‑251/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Tribunalul administrativ și pentru litigii de muncă din Kecskemét, Ungaria), prin decizia din 23 aprilie 2014, primită de Curte la 26 mai 2014, în procedura

         György Balázs

      împotriva

         Nemzeti Adó és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, vicepreședintele Curții, îndeplinind funcția de președinte al Camerei întâi, domnii F. Biltgen și E. Levits, doamna M. Berger și domnul S. Rodin (raportor), judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna L. Carrasco Marco, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 23 aprilie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Balázs, de M. Miszkuly, ügyvéd;

               —

               pentru Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága, de B. Gyenge, jogtanácsos;

               —

               pentru guvernul maghiar, de M. Fehér și de G. Koós, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elen, de I. Bakopoulos și de V. Stroumpouli, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A. Tokár și de K. Mifsud‑Bonnici, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 mai 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 alineatul (1) și a articolului 5 din Directiva 98/70/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 1998 privind calitatea benzinei și a motorinei și de modificare a Directivei 93/12/CEE a Consiliului (JO L 350, p. 58, Ediție specială, 13/vol. 26, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (CE) nr. 1882/2003 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 septembrie 2003 (JO L 284, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 4, p. 213, denumită în continuare „Directiva 98/70”), precum și a articolului 1 punctele 6 și 11 din Directiva 98/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 referitoare la procedura de furnizare de informații în domeniul standardelor, reglementărilor tehnice și al normelor privind serviciile societății informaționale (JO L 204, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 207), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/96/CE a Consiliului din 20 noiembrie 2006 (JO L 363, p. 81, Ediție specială, 13/vol. 57, p. 176, denumită în continuare „Directiva 98/34”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Balász, pe de o parte, și Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága (Direcția generală fiscală a regiunii Del‑alföld din cadrul Administrației Naționale Fiscale, denumită în continuare „Direcția regională fiscală”) în legătură cu legalitatea unei decizii administrative prin care aplică acestuia, printre altele, o amendă fiscală pentru neachitarea accizelor pe stocurile sale de motorină.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Directiva 98/70

               3

               Articolul 1 din Directiva 98/70, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede următoarele:
               „Prezenta directivă stabilește specificații tehnice având în vedere considerente de sănătate și de mediu pentru combustibilii care vor fi folosiți pentru vehicule echipate cu motor cu aprindere prin scânteie și motor cu combustie prin compresie.”

               4

               Articolul 4 din această directivă, intitulat „Motorina”, prevede la alineatul (1) litera (e):
               „Cel târziu la 1 ianuarie 2009, statele membre iau măsuri pentru ca […] motorina să poată fi comercializată pe teritoriul lor numai dacă respectă specificația de protecție a mediului prezentată în anexa IV, cu excepția conținutului de sulf, care trebuie să fie de maximum 10 mg/kg.”

               5

               Articolul 5 din directiva menționată, intitulat „Libera circulație”, prevede:
               „Niciun stat membru nu poate interzice, limita sau împiedica introducerea pe piață a combustibililor care îndeplinesc cerințele prezentei directive.”

               6

               Articolul 6 din aceeași directivă, intitulat „Comercializarea combustibililor care prezintă specificații de mediu mai stricte”, prevede:
               „(1)   Prin derogare de la articolele 3, 4 și 5 și în conformitate cu articolul 95 alineatul (10) din tratat, un stat membru poate lua măsuri pentru a cere ca, în regiuni specifice de pe teritoriul său, carburanții să poată fi comercializați numai dacă respectă specificații de protecție a mediului mai stricte decât cele stabilite prin prezenta directivă, pentru întregul parc auto sau pentru o parte a acestuia, în vederea protecției sănătății populației într‑o anumită aglomerare sau a protecției mediului într‑o anumită zonă sensibilă din punct de vedere ecologic sau al protecției mediului din acel stat membru, dacă poluarea atmosferică sau a apei freatice constituie sau este de așteptat în mod rezonabil să constituie o problemă serioasă și recurentă pentru sănătatea oamenilor sau pentru mediu.
               (2)   Un stat membru care dorește să facă uz de derogarea prevăzută la alineatul (1) înaintează în avans Comisiei o cerere motivată în acest sens. Motivarea cuprinde dovezile că derogarea respectă principiul proporționalității și că nu va constitui un obstacol pentru libera circulație a persoanelor și a mărfurilor.
               […]”

               7

               În anexa IV la Directiva 98/70 sunt stabilite specificațiile de mediu aplicabile carburanților de pe piață destinați vehiculelor echipate cu motor cu aprindere prin compresie. În această anexă sunt stabilite limite valorice pentru următorii parametri: cifra cetanică, densitatea la 15° C, distilarea, hidrocarburile aromatice policiclice și conținutul de sulf.

         Directiva 2009/30/CE

               8

               Considerentul (31) al Directivei 2009/30/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009, de modificare a Directivei 98/70 în ceea ce privește specificațiile pentru benzine și motorine, de introducere a unui mecanism de monitorizare și reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră și de modificare a Directivei 1999/32/CE a Consiliului în ceea ce privește specificațiile pentru carburanții folosiți de navele de navigație interioară și de abrogare a Directivei 93/12/CEE (JO L 140, p. 88) prevede:
               „Este necesară adaptarea anexei IV la Directiva 98/70/CE pentru a permite introducerea pe piață a motorinelor diesel cu un conținut mai ridicat de biocarburant [(«B7»)] decât cel prevăzut în standardul EN 590:2004 («B5»). Acest standard ar trebui actualizat în mod corespunzător și ar trebui, de asemenea, stabilite limite pentru parametrii tehnici care nu sunt incluși în respectiva anexă, cum ar fi stabilitatea la oxidare, punctul de aprindere, reziduurile de carbon, conținutul de cenușă, conținutul de apă, impuritățile totale, coroziunea benzii de cupru, onctuozitatea, vâscozitatea cinematică, punctul de turbiditate, punctul de colmatare a filtrului la rece, conținutul de fosfor, indicele de aciditate, peroxizii, variația indicelui de aciditate, îmbâcsirea injectorului și adăugarea de aditivi pentru stabilitate.”

         Directiva 98/34

               9

               Articolul 1 din Directiva 98/34 prevede:
               „În sensul prezentei directive, termenii utilizați au următoarele înțelesuri:
               […]

                        (3)

                        «specificație tehnică», o specificație inclusă într‑un document care stabilește caracteristicile unui produs, cum ar fi nivelurile de calitate, performanță, securitate sau dimensiunile, inclusiv cerințele care se aplică produsului cu privire la numele sub care acesta este comercializat, terminologia, simbolurile, încercările și metodele de încercare, ambalarea, marcarea sau etichetarea și procedurile pentru evaluarea conformității.

                  […]

                        (6)

                        «standard», o specificație tehnică aprobată de un organism de standardizare recunoscut, având o aplicare repetată sau continuă, a cărei respectare nu este obligatorie și care poate fi:

                                 —

                                 […]

                                 —

                                 standard european: un standard adoptat de către un organism european de standardizare și pus la dispoziția publicului;

                                 —

                                 standard național: un standard adoptat de către un organism național de standardizare și pus la dispoziția publicului;

                           […]

                        (11)

                        «reglementare tehnică», specificațiile tehnice sau alte cerințe sau norme cu privire la servicii, inclusiv dispozițiile administrative relevante, a căror respectare este obligatorie, de iure sau de facto, în cazul comercializării, prestării unui serviciu, stabilirii unui prestator de servicii sau utilizării într‑un stat membru sau într‑o parte semnificativă a acestuia, precum și actele cu putere de lege sau actele administrative ale statelor membre, […] care interzic fabricarea, importul, comercializarea sau utilizarea unui produs sau care interzic prestarea sau utilizarea unui serviciu sau stabilirea în calitate de prestator de servicii.

                           De facto, reglementările tehnice includ:

                                 —

                                 actele cu putere de lege sau actele administrative ale unui stat membru care fac referire fie la specificații tehnice […] a căror respectare conferă prezumția de conformitate cu obligațiile impuse de actele cu putere de lege sau actele administrative menționate anterior;

                  […]”

               10

               Articolul 8 alineatul (1) primul paragraf din această directivă prevede:
               „În conformitate cu articolul 10, Comisiei îi este comunicat, de îndată, de către statele membre, orice proiect de reglementare tehnică, cu excepția situației în care acesta transpune integral textul unui standard internațional sau european, caz în care este suficientă informația referitoare la standardul în cauză; de asemenea, acestea înaintează Comisiei o expunere a motivelor care fac necesară elaborarea unei astfel de reglementări, în cazul în care acest lucru nu a fost clarificat suficient în proiectul de reglementare tehnică.”

         Standardele europene

               11

               Astfel cum reiese din anexa I la Regulamentul (UE) nr. 1025/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 privind standardizarea europeană, de modificare a Directivelor 89/686/CEE și 93/15/CEE ale Consiliului și a Directivelor 94/9/CE, 94/25/CE, 95/16/CE, 97/23/CE, 98/34/CE, 2004/22/CE, 2007/23/CE, 2009/23/CE și 2009/105/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Deciziei 87/95/CEE a Consiliului și a Deciziei nr. 1673/2006/CE a Parlamentului European și a Consiliului (JO L 316, p. 12), Comitetul European de Standardizare este recunoscut de Uniunea Europeană ca fiind organismul european de standardizare.

               12

               Comitetul European de Standardizare a adoptat, pentru prima dată în anul 1993, un standard pentru combustibilii diesel europeni, și anume standardul EN 590:1993, care prevedea, printre altele, un punct de aprindere sau punct de pornire, desemnând temperatura cea mai scăzută la care un combustibil emite suficienți vapori pentru a forma, cu aerul ambiant, un amestec gazos care se aprinde la contactul cu o sursă de căldură externă, temperatura respectivă fiind de cel puțin 55° C pentru acești combustibili. Valoarea menționată a fost preluată în mod identic în standardele ulterioare EN 590:1999, EN 590:2009 și EN 590:2013.

         Dreptul maghiar

      Decretul ministerial 20/2008 și standardul maghiar MSZ EN 590:2009

               13

               La data faptelor din litigiul principal, condițiile de calitate referitoare la combustibilul diesel erau stabilite prin Decretul ministerial 20/2008 al Ministrului Transporturilor, Comunicațiilor și Energiei din 22 august 2008 privind condițiile de calitate a combustibililor. Acest decret, prin care se urmărea transpunerea, printre altele, a Directivei 98/70, nu cuprindea nicio cerință cu privire la punctul de aprindere a motorinei.

               14

               În schimb, standardul maghiar MSZ EN 590:2009, care urmărea să transpună standardul european EN 590:2009, cuprindea o astfel de cerință privind punctul de aprindere a motorinei.

         Legea XXVIII din 1995 privind standardizarea națională

               15

               Articolul 3 literele c) și h) din Legea XXVIII din 1995 privind standardizarea națională prevede:
               „Următoarele principii fundamentale sunt aplicabile în standardizarea națională:
               […]

                        c)

                        caracterul voluntar al participării în procesul de standardizare națională, pe de o parte, și al aplicării standardelor naționale, pe de altă parte,

                  […]

                        h)

                        adaptarea la standardizarea internațională și europeană.”

               16

               Articolul 6 alineatul 1 din legea menționată prevede:
               „Aplicarea standardului național este voluntară.”

               17

               Articolul 8 alineatul 1 litera b) din aceeași lege prevede:
               „Misiunile Oficiului maghiar de standardizare cuprind:
               […]

                        b)

                        publicarea standardelor europene ca standarde naționale, în conformitate cu misiunile de armonizare aferente acestora, precum și cu termenele impuse organismelor membre ale organizațiilor europene de standardizare.”

         Legea privind accizele

               18

               Articolul 110 alineatul (13) din Legea CXXVII din 2003 privind reglementarea specifică a accizelor și a introducerii pe piață a unor produse supuse accizelor (denumită în continuare „Legea privind accizele”) prevede:
               „[…] Din rezervoarele de stocare ale [altor stații de distribuție a carburanților decât cele care efectuează aprovizionarea aeronavelor] se pot vinde, exclusiv prin intermediul benzinăriilor, numai […] motorina prevăzută la poziția tarifară 2710 19 41 și combustibilul pentru încălzire prevăzut la pozițiile tarifare 2710 19 41 și 2710 19 45 care respectă standardul maghiar în vigoare […], precum și combustibilul biodiesel și etanolul E85 care respectă standardele maghiare în vigoare. […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               19

               La 5 octombrie 2009, stocurile de motorină ale domnului Balasz au fost supuse unui control fiscal în temeiul legislației privind accizele.

               20

               În urma analizei unei mostre prelevate cu această ocazie, s‑a constatat că punctul de aprindere a motorinei nu respecta dispozițiile standardului maghiar MSZ EN 590:2009. Astfel, valoarea măsurată era de 44° C în loc de valoarea de peste 55° C, admisă în temeiul standardului menționat.

               21

               La Kiskőrös (Ungaria), agenția locală a Direcției regionale financiare a Bács‑Kiskun din cadrul Administrației Naționale Fiscale a constatat, prin decizia din 21 martie 2013, că domnul Balázs a încălcat Legea privind accizele și a stabilit în sarcina acestuia obligația de plată a unei amenzi fiscale în cuantum de 4418080 de forinți maghiari (HUF) (aproximativ 14138 de euro), a unor accize în cuantum de 883616 HUF (aproximativ 2828 de euro) și a unor onorarii de expertiză în cuantum de 58900 HUF (aproximativ 189 de euro). La 13 iunie 2013, Direcția regională fiscală a confirmat această decizie.

               22

               Domnul Balasz contestă decizia menționată în fața Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Tribunalul administrativ și pentru litigii de muncă din Kecskemét) invocând, printre altele, Directiva 98/34, precum și Legea XXVIII din 1995 privind standardizarea națională, potrivit cărora aplicarea unui standard național precum standardul maghiar MSZ EN 590:2009 ar fi voluntară.

               23

               Instanța de trimitere arată, în plus, că, la data efectuării controlului fiscal în discuție în litigiul principal, respectivul standard nu era disponibil în limba maghiară.

               24

               În aceste condiții, Kecskeméti Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Tribunalul administrativ și pentru litigii de muncă din Kecskemét) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 4 alineatul (1) și articolul 5 din Directiva 98/70 trebuie interpretate în sensul că, în afara cerințelor de calitate stabilite în legislația națională adoptată în temeiul directivei în cauză, nu pot fi impuse distribuitorilor de combustibil cerințe de calitate prevăzute de standardul național, suplimentare în raport cu dispozițiile directivei menționate?

                        2)

                        Articolul 1 punctele 6 și 11 din Directiva 98/34 trebuie interpretat în sensul că, dacă este în vigoare o reglementare tehnică (în prezenta cauză, un decret ministerial adoptat în temeiul unei abilitări legislative), aplicarea unui standard național adoptat în același domeniu poate fi doar voluntară, cu alte cuvinte legea nu poate stabili aplicarea obligatorie a acestuia?

                        3)

                        Îndeplinește criteriul de punere la dispoziția publicului a standardului național, în sensul [articolului 1] punctul 6 din Directiva 98/34, un standard care, la data la care ar fi trebuit aplicat, potrivit autorităților, nu era disponibil în limba națională?”

         Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară

               25

               Direcția regională fiscală a contestat, în cadrul ședinței, admisibilitatea cererii de decizie preliminară pentru motivul că întrebările preliminare nu au legătură cu faptele din litigiul principal. În opinia sa, decizia contestată în fața instanței de trimitere se referă numai la accizele care nu au fost achitate și nu sancționează în mod specific încălcarea cerințelor de calitate referitoare la motorină.

               26

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri formulate de o instanță națională nu poate interveni decât atunci când este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea în special Hotărârea Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, punctul 63, Hotărârea Zanotti, C‑56/09, EU:C:2010:288, punctul 15, precum și Hotărârea Melki și Abdeli, C‑188/10 și C‑189/10, EU:C:2010:363, punctul 27).

               27

               Or, în speță, presupunând chiar că decizia contestată în fața instanței de trimitere nu are în mod direct ca obiect să sancționeze încălcarea cerințelor de calitate referitoare la motorină, nu este mai puțin adevărat că, astfel cum a afirmat direcția regională fiscală, rezultatele examinării referitoare la punctul de aprindere au permis, în orice caz, să se constate că domnul Balász vânduse un combustibil care este supus unui impozit mai ridicat decât cel aplicabil motorinei.

               28

               În aceste împrejurări, nu se poate susține că interpretarea dreptului Uniunii solicitată de instanța de trimitere nu are nicio legătură cu obiectul litigiului principal.

               29

               Cererea de decizie preliminară este, prin urmare, admisibilă.

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               30

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 4 alineatul (1) și articolul 5 din Directiva 98/70 trebuie interpretate în sensul că se opun ca un stat membru să prevadă, în dreptul său național, cerințe de calitate suplimentare în raport cu cele conținute în această directivă pentru comercializarea de motorină precum cea referitoare la punctul de aprindere, în discuție în litigiul principal.

               31

               Pentru a răspunde la această întrebare trebuie, în primul rând, să se arate, pe de o parte, că, potrivit articolului 5 din Directiva 98/70, niciun stat membru nu poate interzice, limita sau împiedica introducerea pe piață de combustibili care îndeplinesc cerințele acestei directive.

               32

               Pe de altă parte, din temeiul juridic care a stat la baza Directivei 98/70 și a modificărilor sale ulterioare, și anume articolul 100 A din Tratatul CE și, respectiv, articolul 95 CE (devenit articolul 114 TFUE), privind armonizarea legislațiilor statelor membre pentru instituirea și funcționarea pieței interne, precum și din considerentul (1) al acestei directive rezultă că aceasta are drept obiectiv apropierea dispozițiilor statelor membre în vederea eliminării eventualelor disparități în materie de specificații aplicabile combustibililor.

               33

               Astfel, rezultă atât din modul de redactare a articolului 5 din Directiva 98/70, cât și din obiectivul acesteia că directiva menționată urmărește, în ceea ce privește, printre altele, specificațiile stabilite la articolul 4 alineatul (1) din directiva menționată coroborat cu anexele II și IV la aceasta să impună cerințe cu caracter exhaustiv de la care statele membre nu pot deroga decât în condițiile stricte prevăzute la articolul 6 din aceeași directivă.

               34

               Cu toate acestea, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 39-47 din concluzii, constatarea de la punctul precedent este valabilă numai în limita domeniului de aplicare ratione materiae al Directivei 98/70, și anume în măsura în care este vorba despre specificații tehnice referitoare la combustibilii pe care această directivă urmărește să îi armonizeze.

               35

               Astfel, rezultă din modul de redactare a articolului 1 din directiva menționată, care definește domeniul său de aplicare, că această directivă se referă la specificațiile tehnice aplicabile combustibililor în cauză având în vedere considerente de sănătate și de mediu.

               36

               Conform acestui obiectiv al Directivei 98/70, specificațiile prevăzute în anexele I-IV la directiva menționată sunt denumite „specificații de mediu”.

               37

               În plus, regimul derogatoriu prevăzut la articolul 6 din respectiva directivă privește doar adoptarea unor specificații de mediu mai stricte decât cele prevăzute de aceasta, și anume, astfel cum reiese din alineatul (1) al articolului menționat, cele care protejează „sănăt[atea] populației într‑o anumită aglomerare sau […] mediu[l] într‑o anumită zonă sensibilă din punct de vedere ecologic sau al protecției mediului”.

               38

               Rezultă că Directiva 98/70 nu are ca obiectiv să armonizeze toate cerințele de calitate sau specificațiile tehnice care s‑ar putea aplica combustibililor în cauză și, în consecință, să interzică statelor membre să prevadă restricții sau derogări în această privință, ci se referă numai la specificațiile tehnice privind combustibilii cu impact asupra mediului, în sensul directivei menționate, și anume cele bazate pe considerente de sănătate și de mediu.

               39

               Or, în ceea ce privește specificația punctului de aprindere a motorinei, în discuție în litigiul principal, trebuie să se constate că reiese atât din definiția tehnică a acestui parametru, astfel cum este reprodusă la punctul 12 din prezenta hotărâre, cât și din afirmațiile părților din litigiul principal în ședință că această specificație servește în principal pentru a garanta siguranța motorinei ca produs și prezintă deopotrivă importanță pentru funcționarea și pentru protecția motoarelor autovehiculelor. Astfel, stabilirea punctului de aprindere are ca scop, în plus, protecția consumatorilor împotriva daunelor care pot fi cauzate vehiculelor lor.

               40

               În consecință, Directiva 98/70, în special articolul 5 din aceasta, nu se aplică unei specificații precum cea privind punctul de aprindere în discuție în litigiul principal și, astfel, nu se poate opune ca statele membre să supună introducerea pe piață a motorinei unei asemenea cerințe, în măsura în care aceasta nu constituie o specificație tehnică pentru sănătate și mediu, în sensul directivei menționate.

               41

               În plus, trebuie remarcat că, în considerentul (31) al Directivei 2009/30, se adresează în mod expres invitația de a adapta standardul EN 590:2004 și de a „stabili limite pentru parametrii tehnici care nu sunt incluși în [anexa IV la Directiva 98/70]”, printre care se numără punctul de aprindere, fapt care confirmă că această directivă nu exclude din principiu acest tip de parametri suplimentari.

               42

               În măsura în care specificația în discuție în litigiul principal nu se încadrează, prin urmare, în domeniul armonizat prin Directiva 98/70, trebuie amintit, în primul rând, că reiese din jurisprudența Curții că introducerea pe piață a unui produs care nu este acoperit de specificații tehnice armonizate sau recunoscute la nivelul Uniunii poate fi supusă de un stat membru, pe teritoriul său, numai unor cerințe care respectă obligațiile rezultate din Tratatul TFUE, în special, în speță, principiul liberei circulații a mărfurilor prevăzut la articolele 34 TFUE și 36 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Portugalia, C‑432/03, EU:C:2005:669, punctul 35, și Hotărârea Lidl Magyarország, C‑132/08, EU:C:2009:281, punctul 45).

               43

               În al doilea rând, trebuie să se constate că, în conformitate cu articolul 8 din Directiva 98/34, revine statelor membre, în scopul de a permite un control preventiv din perspectiva dispozițiilor referitoare la libera circulație a mărfurilor și în special în ceea ce privește justificarea obstacolelor care ar putea fi create în această privință, sarcina să comunice Comisiei, înainte de intrarea în vigoare, proiectele de reglementare prin care se stabilește obligativitatea unor specificații tehnice (a se vedea în acest sens Hotărârea Sandström, C‑433/05, EU:C:2010:184, punctul 42, precum și Hotărârea Belgische Petroleum Unie și alții, C‑26/11, EU:C:2013:44, punctele 49 și 50).

               44

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 4 alineatul (1) și articolul 5 din Directiva 98/70 trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru să prevadă, în dreptul național, cerințe de calitate suplimentare în raport cu cele cuprinse în această directivă pentru comercializarea de motorină precum cea referitoare la punctul de aprindere în discuție în litigiul principal, atât timp cât nu este vorba despre o specificație tehnică a motorinei care privește protecția sănătății și a mediului în sensul directivei menționate.

         Cu privire la a doua întrebare

               45

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că din decizia de trimitere reiese că standardul maghiar MSZ EN 590:2009, care prevede specificația referitoare la punctul de aprindere a motorinei în discuție în litigiul principal și care urmărește să transpună standardul european EN 590:2009, a devenit obligatoriu în dreptul maghiar în temeiul articolului 110 alineatul (13) din Legea privind accizele.

               46

               În acest context, prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 punctele 6 și 11 din Directiva 98/34 trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru să stabilească obligativitatea unui standard național precum standardul maghiar MSZ EN 590:2009 în discuție în litigiul principal.

               47

               În această privință, este necesar să se observe, în primul rând, că nu există niciun element care indică faptul că ar rezulta din articolul 1 punctul 6 din Directiva 98/34, care cuprinde doar o definiție a ceea ce constituie, printre altele, un standard european sau național în sensul acestei directive, și din punctul 11 al articolului menționat, care definește noțiunea „reglementare tehnică”, că legiuitorul unui stat membru nu poate stabili obligativitatea totală sau parțială a unui astfel de standard.

               48

               În al doilea rând, trebuie să se constate că din modul de redactare a articolului 8 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/34 reiese că un stat membru poate stabili obligativitatea unui standard european sau internațional prin transpunerea acestuia într‑o reglementare tehnică având, prin definiție, forță obligatorie. Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 65 din concluzii, nu există niciun motiv să se presupună că situația ar fi diferită în ceea ce privește un standard național, în special în ipoteza în care acesta corespunde, precum în cauza principală, unui standard european.

               49

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 1 punctele 6 și 11 din Directiva 98/34 trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca un stat membru să stabilească obligativitatea unui standard național precum standardul maghiar MSZ EN 590:2009, în discuție în litigiul principal.

         Cu privire la a treia întrebare

               50

               Cu titlu preliminar, trebuie să se constate că reiese din informațiile furnizate de instanța de trimitere că, la data faptelor din litigiul principal, standardul național MSZ EN 590:2009 nu era disponibil în limba maghiară, ci doar în limba engleză.

               51

               În acest context și având în vedere criteriul punerii la dispoziția publicului a standardelor, prevăzut la articolul 1 punctul 6 din Directiva 98/34, instanța de trimitere solicită, prin intermediul celei de a treia întrebări, să se stabilească, în esență, dacă această dispoziție trebuie interpretată în sensul că impune ca un standard național, în sensul dispoziției menționate, să fie disponibil în limba oficială a statului membru în cauză.

               52

               În această privință, după cum s‑a arătat deja la punctul 47 din prezenta hotărâre, articolul 1 punctul 6 din Directiva 98/34 nu cuprinde decât o definiție a ceea ce constituie un standard în sensul directivei menționate, această dispoziție vizând, în plus, nu să prevadă, ca atare, cerințe privind standardele, ci să stabilească o procedură de informare în domeniul standardelor și al reglementărilor tehnice și, prin urmare, un control preventiv pentru protejarea liberei circulații a mărfurilor (a se vedea în acest sens Hotărârea Belgische Petroleum Unie și alții, C‑26/11, EU:C:2013:44, punctul 49).

               53

               Astfel, în lipsa oricărei indicații în acest sens în directiva menționată, nu se poate deduce din articolul 1 punctul 6 din aceeași directivă o cerință potrivit căreia un standard în sensul acestei dispoziții, disponibil în limba engleză, trebuie să fie disponibil în limba statului membru în cauză.

               54

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 1 punctul 6 din Directiva 98/34 trebuie interpretat în sensul că nu impune ca un standard în sensul acestei dispoziții să fie disponibil în limba oficială a statului membru în cauză.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               55

               Întrucât, în privința părților din acțiunile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                           1)

                           Articolul 4 alineatul (1) și articolul 5 din Directiva 98/70/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 1998 privind calitatea benzinei și a motorinei și de modificare a Directivei 93/12/CEE a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (CE) nr. 1882/2003 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 septembrie 2003, trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru să prevadă, în dreptul național, cerințe de calitate suplimentare în raport cu cele cuprinse în această directivă pentru comercializarea de motorină precum cea referitoare la punctul de aprindere în discuție în litigiul principal, atât timp cât nu este vorba despre o specificație tehnică a motorinei care privește protecția sănătății și a mediului în sensul directivei menționate.

                           2)

                           Articolul 1 punctele 6 și 11 din Directiva 98/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 referitoare la procedura de furnizare de informații în domeniul standardelor, reglementărilor tehnice și al normelor privind serviciile societății informaționale, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/96/CE a Consiliului din 20 noiembrie 2006, trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca un stat membru să stabilească obligativitatea unui standard național precum standardul maghiar MSZ EN 590:2009, în discuție în litigiul principal.

                           3)

                           Articolul 1 punctul 6 din Directiva 98/34, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/96, trebuie interpretat în sensul că nu impune ca un standard în sensul acestei dispoziții să fie disponibil în limba oficială a statului membru în cauză.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: maghiara.


title: Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 26 februarie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2005/51/CE - Contracte de achiziții publice - Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții. # Cauza C-273/07.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 26 februarie 2008 — Comisia/Luxemburg
      (Cauza C‑273/07)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2005/51/CE – Contracte de achiziții publice – Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții”
      1.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Examinarea de către Curte a temeiniciei — Situație care trebuie luată
            în considerare — Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 9)
      2.                     State membre — Obligații — Executarea directivelor — Neîndeplinirea obligațiilor — Justificare întemeiată pe ordinea juridică
            internă — Inadmisibilitate (art. 226 CE) (a se vedea punctul 10)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor necesare pentru a se conforma
                  Directivei 2005/51/CE a Comisiei din 7 septembrie 2005 de modificare a anexei XX la Directiva 2004/17/CE și a anexei VIII
                  la Directiva 2004/18/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului privind contractele de achiziții publice (JO L 257,
                  p. 127, Ediție specială, 06/vol. 7, p. 220)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea actelor cu putere de lege și a actele administrative necesare pentru a se conforma Directivei 2005/51/CE
                     a Comisiei din 7 septembrie 2005 de modificare a anexei XX la Directiva 2004/17/CE și a anexei VIII la Directiva 2004/18/CE
                     ale Parlamentului European și ale Consiliului privind contractele de achiziții publice, Marele Ducat al Luxemburgului nu și‑a
                     îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.

                  2)

                  	Obligă Marele Ducat al Luxemburgului la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 26 aprilie 1988. # Hauptzollamt Hamburg-Jonas împotriva Firma P. Krücken. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Stabilire în avans. # Cauza 316/86.


Hotărârea Curții din data de 4 octombrie 1979. # P. Dumortier frères SA și alții împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Cauze conexate 64 și 113/76, 167 și 239/78, 27, 28 și 45/79.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din data de 11 septembrie 2008. # Juana Maria Coto Moreno împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari - Concurs general. # Cauza F-127/07.

text:
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCŢIEI PUBLICE (Camera a treia)
      11 septembrie 2008
      Cauza F‑127/07
      Juana Maria Coto Moreno
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Funcționari – Concurs general – Neînscriere pe lista de rezervă – Evaluarea probei scrise și a celei orale”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care doamna Coto Moreno solicită în esență anularea deciziei
         comisiei de evaluare a concursului EPSO/AD/28/05 din 12 februarie 2007 prin care se refuză înscrierea numelui său pe lista
         de rezervă, declararea faptului că autoritățile competente trebuie să înscrie numele său pe lista de rezervă și obligarea
         Comisiei la plata de daune interese pentru repararea prejudiciului profesional, financiar și moral pe care reclamanta susține
         că l‑a suferit

      Decizia: Respinge cererea reclamantei. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Concurs – Evaluarea aptitudinilor candidaților
      (Statutul funcționarilor, anexa III, art. 5)
      2.      Funcționari – Concurs – Comisie de evaluare – Respectarea secretului lucrărilor
      (Statutul funcționarilor, anexa III, art. 6)
      1.      Aprecierile făcute de comisia de evaluare a unui concurs în cadrul evaluării cunoștințelor și a aptitudinilor candidaților
         nu fac obiectul controlului instanței comunitare. Situația este diferită în ceea ce privește concordanța dintre nota exprimată
         printr‑un număr de puncte și aprecierile exprimate în cuvinte ale comisiei de evaluare. Astfel, această concordanță, care
         asigură egalitatea de tratament între candidați, reprezintă una dintre regulile care guvernează lucrările comisiei de evaluare,
         fiind de competența instanței să verifice respectarea sa. În plus, concordanța dintre nota exprimată printr‑un număr de puncte
         și aprecierea exprimată în cuvinte poate face obiectul unui control al instanței comunitare distinct de controlul privind
         modul în care au fost apreciate prestațiile candidaților de către comisia de evaluare, această din urmă apreciere nefiind
         controlată de instanța comunitară, cu condiția ca acest control al concordanței să se limiteze la a verifica dacă a existat
         o incoerență vădită. Acesta este motivul pentru care revine instanței comunitare sarcina de a examina dacă, ținând seama de
         aprecierea exprimată în cuvinte conținută în formularul de evaluare a unei lucrări, comisia de evaluare nu a săvârșit o eroare
         vădită de apreciere atunci când a hotărât ce notă trebuie acordată respectivei lucrări.

      Faptul că un candidat a obținut nota minimă care îi permitea să se prezinte la proba orală, deși răspunsurile sale la proba
         scrisă fuseseră considerate în ansamblu mai mult decât suficiente, nu indică o discordanță vădită între notă și aprecierea
         exprimată în cuvinte. Prin urmare, nu se poate deduce în speță existența unei erori vădite de apreciere din compararea notei
         acordate lucrării persoanei în cauză cu aprecierile exprimate în cuvinte care au fost efectuate de comisia de evaluare cu
         privire la această lucrare.

      (a se vedea punctele 33, 34 și 38)
      2.      Obligația de motivare a unei decizii adoptate de o comisie de evaluare trebuie, pe de o parte, conciliată cu necesitatea păstrării
         secretului referitor la lucrările acesteia. Păstrarea acestui secret împiedică atât divulgarea pozițiilor adoptate de fiecare
         dintre membrii comisiilor de evaluare, cât și dezvăluirea oricărui element legat de aprecieri cu caracter personal sau comparativ
         făcute în ceea ce îi privește pe candidați. Pe de altă parte, este important ca obligația de motivare să nu îngreuneze în
         mod intolerabil funcționarea comisiei de evaluare și lucrările administrației, care are atribuții referitoare la personal.
         Acesta este motivul pentru care, în cadrul unui concurs la care participă numeroși candidați, comunicarea notelor obținute
         la diferitele probe reprezintă o motivare suficientă a deciziilor adoptate de comisia de evaluare în privința fiecărui candidat.

      (a se vedea punctele 55-57)
      Trimitere la:
      Curte: 28 februarie 1980, Bonu/Consiliul, 89/79, Rec., p. 553, punctul 6; 4 iulie 1996, Parlamentul European/Innamorati, C‑254/95 P,
         Rec., p. I‑3423, punctele 24 și 31; 28 februarie 2008, Neirinck/Comisia, C‑17/07 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctul
         58

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE (Camera a treia)
      11 septembrie 2008(*)

      „Funcție publică – Funcționari – Concurs general – Neînscriere pe lista de rezervă – Evaluarea probei scrise și a celei orale”
      În cauza F‑127/07,
      având ca obiect o acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA,
      Juana Maria Coto Moreno, funcționar în cadrul Comisiei Comunităților Europene, cu domiciliul în Gaborone (Botswana), reprezentată de K. Lemmens și
         C. Doutrelepont, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de doamnele B. Eggers și M. Velardo, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      TRIBUNALUL (Camera a treia),
      compus din domnii P. Mahoney, președinte, H. Kanninen și S. Gervasoni (raportor), judecători,
      grefier: domnul R. Schiano, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 iunie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă primită prin fax de grefa Tribunalului la 30 octombrie 2007 (primirea originalului având loc la
         6 noiembrie 2007), doamna Coto Moreno solicită Tribunalului, în esență, anularea Deciziei din 12 februarie 2007 prin care
         comisia de evaluare a concursului EPSO/AD/28/05 a refuzat înscrierea numelui său pe lista de rezervă, declararea faptului
         că autoritățile competente trebuie să înscrie numele său pe lista de rezervă și obligarea Comisiei Comunităților Europene
         la plata de daune interese pentru repararea prejudiciului profesional, financiar și moral pe care reclamanta susține că l‑a
         suferit.

       Situația de fapt
      2        La 16 septembrie 2004, reclamanta a fost numită funcționar cu gradul B*3 și a fost repartizată în cadrul Delegației Comisiei
         din Botswana.

      3        Ulterior, reclamanta a candidat pentru concursul EPSO/AD/28/05 având ca obiect constituirea unei liste de rezervă de 100 de
         persoane pentru recrutarea de administratori cu gradul AD 5 în domeniul „Gestionarea resurselor financiare”.

      4        Astfel cum reiese din anunțul de concurs EPSO/AD/28/05 publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 20 iulie 2005 (JO C 178 A, p. 3, denumit în continuare „anunțul de concurs”), acest concurs era constituit din trei etape.

      5        În primul rând, concursul începea cu trei teste de preselecție, susținute în cea de a doua limbă aleasă de candidat, care
         constau în întrebări cu mai multe variante de răspuns. Candidații care obțineau punctajul minim necesar la fiecare dintre
         aceste teste și care se clasau printre primii 300 de candidați erau admiși pentru a susține proba scrisă.

      6        În al doilea rând, proba scrisă, susținută în limba principală a candidatului, consta dintr‑un subiect la alegerea acestuia
         legat de domeniul concursului și urmărea să evalueze cunoștințele candidatului, capacitatea sa de înțelegere, de analiză și
         de sinteză, precum și capacitatea sa de redactare. Proba era notată de la 0 la 50 de puncte, iar punctajul minim necesar era
         de 25 de puncte. Candidații care obțineau punctajul minim necesar cerut pentru proba scrisă și care se clasau printre primii
         150 de candidați erau invitați să se prezinte la examenul oral.

      7        În al treilea rând, proba orală, susținută de asemenea în limba principală a candidatului, trebuia să permită comisiei de
         evaluare să aprecieze aptitudinea acestuia din urmă de a exercita funcțiile corespunzătoare postului care trebuia ocupat în
         urma concursului. Această probă privea cunoștințele specifice legate de domeniul concursului și cunoștințele referitoare la
         Uniunea Europeană, la instituțiile și la politicile sale. Era de asemenea examinată cunoașterea celei de a doua limbi, precum
         și capacitatea de adaptare la lucrul, în calitate de funcționar public european, într‑un mediu multicultural. Proba era notată
         de la 0 la 50 de puncte, minimul necesar fiind de 25 de puncte.

      8        Testele de preselecție și proba scrisă au avut loc la 31 martie 2006. Reclamanta le‑a promovat cu succes și a fost invitată
         la proba orală, care s‑a desfășurat la 10 ianuarie 2007 la Bruxelles.

      9        Prin scrisoarea din 12 februarie 2007 (denumită în continuare „decizia în litigiu”), Oficiul Comunităților Europene pentru
         Selecția Personalului (EPSO) a informat reclamanta că numele său nu fusese înscris de comisia de evaluare pe lista de rezervă,
         întrucât rezultatul obținut nu figura printre primele 100 de rezultate. Astfel, în timp ce ultimul candidat admis obținuse
         56,1 puncte, reclamanta nu totalizase decât 54 de puncte, adică 25 din 50 la proba scrisă și 29 din 50 la proba orală.

      10      Prin mesajul electronic adresat EPSO la 22 februarie 2007, reclamanta și‑a exprimat nedumerirea cu privire la nota obținută
         la proba orală, a formulat observații referitoare la această probă și, în sfârșit, a solicitat o reexaminare de către comisia
         de evaluare a probelor sale scrisă și orală.

      11      Prin scrisoarea din 22 martie 2007, președintele comisiei de evaluare i‑a răspuns reclamantei că, după ce a procedat la reexaminarea
         probelor scrisă și orală, comisia de evaluare a confirmat rezultatul reclamantei și i‑a trimis lucrarea sa la proba scrisă,
         precum și formularul de evaluare a acestei lucrări de către comisia de evaluare.

      12      Din formularul de evaluare a lucrării reclamantei de către comisia de evaluare reiese că aceasta din urmă a considerat că
         răspunsul reclamantei la prima întrebare era „satisfăcător, însă lipsit de detalii” din punctul de vedere al cunoștințelor
         și „bun” din punctul de vedere al capacității de analiză, de sinteză și de redactare. În ceea ce privește răspunsul la întrebarea
         numărul 3, aleasă ca subiect de examen de reclamantă dintre întrebările cu numerele 2, 3 și 4, comisia de evaluare a constatat
         că acesteia îi „lipseau anumite concepte”, calificând însă răspunsul drept „satisfăcător” din punctul de vedere al cunoștințelor
         și drept „bun” din punctul de vedere al capacității de analiză, de sinteză și de redactare.

      13      La 29 martie 2007, reclamanta a trimis EPSO o nouă scrisoare, în care susținea că nu a obținut un răspuns satisfăcător la
         remarcile sale privind proba orală și considera comentariile comisiei de evaluare deosebit de succinte. Aceasta întreba de
         asemenea care este echivalentul în puncte al comentariilor „satisfăcător” și „bun”. În sfârșit, reclamanta contesta aprecierea
         referitoare la răspunsul său la întrebarea numărul 3 de la proba scrisă.

      14      Prin scrisoarea din 2 mai 2007, președintele comisiei de evaluare i‑a răspuns din nou reclamantei. În special, acesta a justificat
         modul în care comisia de evaluare apreciase lucrarea reclamantei. Acesta a arătat că cele patru criterii de apreciere a acestei
         probe nu aveau aceeași valoare, cunoștințele din domeniul probei fiind considerate mai importante decât capacitatea de înțelegere,
         de analiză și de exprimare. Președintele comisiei de evaluare a indicat că, în ceea ce privește prima întrebare, lacunele
         din conținutul eseului fuseseră compensate de calitatea analizei, a sintezei și a redactării, ceea ce îi permisese reclamantei
         să obțină nota 25 din 50.

      15      În ceea ce privește aprecierea răspunsului la întrebarea numărul 3, președintele comisiei de evaluare a prezentat, în scrisoarea
         din 2 mai 2007, următoarele explicații:

      „Întrucât ați solicitat mai multe detalii privind, în special, răspunsul dumneavoastră la întrebarea numărul 3, opinia comisiei
         de evaluare este că răspunsul dumneavoastră conținea numeroase puncte slabe. În primul rând, criteriile de selecție nu erau
         nici explicate, nici justificate. Care erau obiectivele plafoanelor propuse? De ce cifra de afaceri trebuia să fie de zece
         ori valoarea pieței? De ce 50 % din cifra de afaceri trebuia să fie realizată în domeniul contractului de achiziții? De ce
         50 % din personal trebuia să se consacre domeniului contractului de achiziții? etc.

      Referitor la criteriile de atribuire, performanța și calitatea echipamentului nu au fost citate. Nu erau menționate criterii
         precum, de exemplu, rata de amortizare și raportul dintre costul de cumpărare și costul de întreținere. Criteriile privind
         experiența personalului și cea a societății sunt în mod clar criterii de selecție, și nu criterii de atribuire; nu era menționată
         nici simpla, însă esențiala, dată a livrării.

      În plus, clauzele contractuale citate nu erau întotdeauna pertinente (de exemplu, garanția de prefinanțare) pentru o astfel
         de piață, iar alte clauze posibile, mai importante, lipseau, cum ar fi o clauză referitoare la sancțiunile aplicabile în caz
         de întârziere sau de nefuncționare, la răspunderea contractuală pentru prejudiciile cauzate prin acte culpabile sau la obligația
         de a încheia o asigurare profesională. Nu erau menționate nici clauze privind anularea contractului în caz de culpă profesională.”
         [traducere liberă]

      (‘As you specifically requested more detail as regards your answer to question 3, the opinion of the Board is that your answer
         contained many weaknesses. First, the selection criteria were not explained or justified. What were the purposes of the proposed
         ceilings? Why would the turnover have to be 10 times the value of the market? Why did 50 % of the turnover have to come from
         the tender domain? Why would 50 % of the personnel have to be dedicated to the tender domain? etc.

      As regards the award criteria there was no mention of performance and quality of the equipment. Criteria such as the rate
         of becoming obsolete and the purchase cost versus maintenance, for example, were not mentioned. The criteria on the experience
         of the personnel and the company are clearly selection criteria and not award criteria; the simple but crucial date of delivery
         was also not mentioned.

      Further the contractual clauses given were not always pertinent (e.g. Pre‑financing guarantee) for such a market, but other
         more important possible clauses were missing such as a clause for the sanctions in case of delay or non‑function, the contractual
         responsibility for damages resulting from faults, the obligation to subscribe a professional insurance. Clauses for cancelling
         the contract in case of professional misconduct were also not mentioned.’)

      16      La 3 mai 2007, reclamanta a formulat o reclamație împotriva deciziei în litigiu. Prin decizia din 31 iulie 2007, autoritatea
         împuternicită să facă numiri (denumită în continuare „AIPN”) a respins această reclamație.

       Concluziile părților
      17      Reclamanta solicită Tribunalului:

      –        anularea deciziei în litigiu;
      –        obligarea Comisiei la plata către reclamantă a unei despăgubiri de 25 000 de euro pentru repararea prejudiciului moral pe
         care pretinde că l‑a suferit;

      –        obligarea Comisiei la plata către reclamantă a unei despăgubiri în valoare de 8 000 de euro reprezentând onorariile plătite
         avocaților săi;

      –        declararea, în principal, a faptului că autoritățile competente trebuie să înscrie numele său pe lista de rezervă sau, în
         subsidiar, în lipsa unei asemenea înscrieri, să îi plătească o despăgubire în valoare de 384 000 de euro pentru repararea
         prejudiciului material pe care pretinde că l‑a suferit;

      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      18      Comisia solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       Cu privire la concluziile în anulare
      19      În susținerea concluziilor sale în anulare, reclamanta invocă patru motive:

      –        primul motiv este întemeiat pe eroarea vădită de apreciere pe care ar fi săvârșit‑o comisia de evaluare în ceea ce privește
         aprecierea răspunsurilor sale la probele scrisă și orală;

      –        al doilea motiv este întemeiat pe nerespectarea anunțului de concurs, a principiului egalității și a „principiului echilibrului
         juridic”;

      –        al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea obligației de motivare;
      –        al patrulea motiv este întemeiat pe o eroare vădită de apreciere legată de lipsa unei concordanțe între nota exprimată printr‑un
         număr de puncte obținute la proba scrisă și aprecierile exprimate în cuvinte ale comisiei de evaluare.

       Cu privire la primul și la al patrulea motiv, întemeiate pe erorile manifeste de apreciere săvârșite de comisia de evaluare

       Argumentele părților
      –       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe eroarea manifestă de apreciere pe care ar fi săvârșit‑o comisia de evaluare în ceea
         ce privește aprecierea răspunsurilor reclamantei la probele scrisă și orală

      20      Reclamanta susține, în primul rând, că ar fi fost comisă o eroare vădită de apreciere de către comisia de evaluare atunci
         când aceasta a menționat „numeroasele puncte slabe” ale răspunsului său la întrebarea numărul 3 din cadrul probei scrise.
         Pe de o parte, nu i se poate imputa reclamantei că nu a explicat și nu a justificat criteriile de selecție referitoare la
         capacitatea economică și tehnică a întreprinderilor ofertante, în condițiile în care li se cerea candidaților să definească
         criteriile de selecție, iar nu să își justifice alegerea. De altfel, criteriile de selecție propuse de reclamantă ar fi evidente,
         astfel încât motivarea sau justificarea alegerii lor ar fi fost redundante. Pe de altă parte, criteriile de selecție propuse
         de reclamantă ar fi pertinente și folosite în mod obișnuit în practică, întrucât figurau în „Ghidul practic referitor la procedurile
         de atribuire a contractelor pentru acțiunile externe” al Comisiei. În condițiile în care reclamanta menționase criteriile
         cuprinse în acest ghid al Comisiei, comisia de evaluare nu ar fi putut să considere că răspunsul său conținea „numeroase puncte
         slabe”.

      21      În al doilea rând, comisia de evaluare ar fi săvârșit de asemenea o eroare vădită de apreciere atunci când a considerat că
         experiența personalului și cea a întreprinderii fuseseră citate în mod greșit de reclamantă drept criterii de atribuire a
         contractului de achiziții publice, deși ar fi vorba despre criterii de selecție. Într‑adevăr, „Ghidul practic referitor la
         procedurile de atribuire a contractelor pentru acțiunile externe” al Comisiei ar menționa CV‑ul experților propuși printre
         criteriile de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii. Astfel, comisia de evaluare ar fi încălcat normele
         pe care Comisia și le‑a impus sie însăși și, prin urmare, ar fi încălcat principiul patere legem quam ipse fecisti.

      22      În al treilea rând, comisia de evaluare ar fi susținut în mod greșit că nu erau întotdeauna pertinente clauzele contractuale
         propuse de reclamantă pentru a garanta calitatea produselor și a serviciilor și pentru a limita riscurile financiare. Dimpotrivă,
         garanția de prefinanțare, citată cu titlu de exemplu de comisia de evaluare în scrisoarea acesteia din 2 mai 2007, nu numai
         că ar fi pertinentă, ci ar fi chiar obligatorie în contractele Fondului european de dezvoltare (FED).

      23      În sfârșit, reclamanta ar fi dat un răspuns conform cu practica FED la întrebarea, adresată în cadrul probei orale, referitoare
         la modul în care putea fi redus riscul de pierderi financiare ca urmare a unor fluctuații ale cursului de schimb în cadrul
         unui contract încheiat între părți din două țări având monede diferite; răspunsul său consta în plata prețului utilizând cele
         două monede și prevederea unor clauze contractuale care să permită o revizuire a prețurilor. Prin urmare, comisia de evaluare
         ar fi considerat în mod greșit că acest răspuns nu era satisfăcător.

      24      Comisia amintește caracterul limitat al controlului exercitat de Tribunal asupra aprecierilor comisiei de evaluare.

      25      În ceea ce privește proba scrisă, Comisia consideră că referirile făcute de reclamantă în cererea sa la „Ghidul Oficiului
         de Cooperare EuropAid” pentru a demonstra corectitudinea răspunsurilor sale dovedesc o greșeală de perspectivă. Acest ghid
         s‑ar referi la contractele de achiziții publice de servicii încheiate de FED, în timp ce textul întrebărilor probei scrise
         nu menționa FED și se referea la contractele de furnizare de bunuri.

      –       Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe lipsa vădită de concordanță între nota exprimată printr‑un număr de puncte obținute
         la proba scrisă și aprecierile exprimate în cuvinte ale comisiei de evaluare

      26      Potrivit reclamantei, comisia de evaluare ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere atunci când a transformat într‑o notă
         exprimată printr‑un număr de puncte aprecierea probei scrise a acesteia. În condițiile în care a considerat că răspunsurile
         sale erau „satisfăcătoare” în ceea ce privește cunoștințele și „bune” în ceea ce privește capacitatea de înțelegere, de analiză,
         de sinteză și de redactare pe care le dovedea, comisia de evaluare a greșit în mod evident atunci când i‑a acordat nota 25
         din 50, adică nota minimă necesară pentru admiterea la proba orală.

      27      În plus, acordând reclamantei nota 25 din 50, comisia de evaluare ar fi încălcat principiul egalității. Astfel, comisia de
         evaluare ar fi tratat reclamanta la fel ca pe oricare alt candidat care a obținut de două ori aprecierea „satisfăcător” în
         ceea ce privește cunoștințele și de două ori aprecierea „satisfăcător” în ceea ce privește capacitatea de analiză, de sinteză,
         de înțelegere și de redactare. Reclamanta consideră că nota sa ar fi trebuit să reflecte faptul că obținuse mențiunea „bun”
         în ceea ce privește toate criteriile care nu erau legate de cunoștințe.

      28      În orice caz, nota obținută la proba scrisă nu ar fi proporțională cu aprecierea care figura în formularul de evaluare.

      29      Comisia susține, în replică, inexistența vreunei incoerențe între nota obținută, de 25 de puncte din 50, și comentariile făcute.
         Astfel, după cum ar fi explicat președintele comisiei de evaluare în scrisoarea sa din 2 mai 2007, cunoștințele referitoare
         la domeniul concursului ar fi avut o importanță preponderentă în cadrul evaluării candidaților. Chiar și presupunând că ar
         fi existat o incoerență între nota exprimată printr‑un număr de puncte și comentariile făcute, aceasta ar fi neglijabilă și
         nu ar fi în niciun caz vădită.

       Aprecierea Tribunalului
      30      Reclamanta invocă săvârșirea a două erori evidente de apreciere, prima dintre acestea afectând aprecierea candidaților efectuată
         de comisia de evaluare, iar a doua afectând concordanța dintre nota exprimată printr‑un număr de puncte obținute la proba
         scrisă și aprecierile exprimate în cuvinte ale comisiei de evaluare.

      31      Cu titlu introductiv, trebuie amintit care este întinderea controlului exercitat de Tribunal asupra unei decizii prin care
         o comisie de evaluare a unui concurs refuză să înscrie un candidat pe lista persoanelor declarate admise.

      32      Atunci când este sesizat cu privire la legalitatea unei astfel de decizii, Tribunalul verifică respectarea normelor de drept
         aplicabile, adică a normelor definite de statut, în special a celor de procedură, a celor definite de anunțul de concurs și
         a celor care guvernează lucrările comisiei de evaluare, având în vedere în special obligația de imparțialitate a comisiei
         de evaluare și asigurarea de aceasta din urmă a egalității de tratament între candidați (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
         din 5 martie 2003, Staelen/Parlamentul European, T‑24/01, RecFP, p. I‑A‑79 și II‑423, punctele 47-52, Hotărârea Tribunalului
         de Primă Instanță din 25 iunie 2003, Pyres/Comisia, T‑72/01, RecFP, p. I‑A‑169 și II‑861, punctele 32-42, și Hotărârea Tribunalului
         de Primă Instanță din 10 noiembrie 2004, Vonier/Comisia, T‑165/03, RecFP, p. I‑A‑343 și II‑1575, punctul 39), precum și lipsa
         vreunui abuz de putere (Hotărârea Curții din 9 octombrie 1974, Campogrande și alții/Comisia, 112/73, 144/73 și 145/73, Rec.,
         p. 957, punctele 34-53, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 11 februarie 1999, Jiménez/OAPI, T‑200/97, RecFP, p. I‑A‑19
         și II‑73, punctele 43-57). În anumite situații, în care comisia de evaluare nu dispune de o marjă de apreciere, acest control
         poate avea ca obiect corectitudinea faptelor pe care s‑a bazat comisia de evaluare pentru a adopta decizia (Hotărârea Tribunalului
         de Primă Instanță din 12 martie 2008, Giannini/Comisia, T‑100/04, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 277 și 278).

      33      În schimb, aprecierile făcute de comisia de evaluare a unui concurs în cadrul evaluării cunoștințelor și a aptitudinilor candidaților
         nu fac obiectul controlului Tribunalului (Hotărârea Campogrande și alții/Comisia, citată anterior, punctul 53, Hotărârea Tribunalului
         de Primă Instanță din 26 ianuarie 2005, Roccato/Comisia, T‑267/03, RecFP, p. I‑A‑1 și II‑1, punctul 42).

      34      Situația este diferită în ceea ce privește concordanța dintre nota exprimată printr‑un număr de puncte și aprecierile exprimate
         în cuvinte ale comisiei de evaluare. Astfel, această concordanță, care asigură egalitatea de tratament între candidați, reprezintă
         una dintre regulile care guvernează lucrările comisiei de evaluare, fiind de competența instanței, în temeiul jurisprudenței
         menționate anterior, să verifice respectarea sa. În plus, concordanța dintre nota exprimată printr‑un număr de puncte și aprecierea
         exprimată în cuvinte poate face obiectul unui control al Tribunalului distinct de controlul privind modul în care au fost
         apreciate prestațiile candidaților de către comisia de evaluare, această din urmă apreciere nefiind controlată de Tribunal,
         cu condiția ca acest control al concordanței să se limiteze la a verifica dacă a existat o incoerență vădită. Acesta este
         motivul pentru care, în Hotărârea din 13 decembrie 2007, Van Neyghem/Comisia (F‑73/06, nepublicată încă în Repertoriul FP,
         punctul 87), Tribunalul a examinat dacă, ținând seama de aprecierea exprimată în cuvinte conținută în formularul de evaluare
         a unei lucrări, comisia de evaluare nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere atunci când a hotărât ce notă trebuie acordată
         respectivei lucrări.

      35      Rezultă, în primul rând, din jurisprudența amintită la punctul 33 din prezenta hotărâre că reclamanta nu poate invoca în mod
         util în fața Tribunalului eroarea vădită de apreciere care ar afecta, în opinia sa, aprecierea comisiei de evaluare cu privire
         la prestațiile candidaților și că primul motiv invocat trebuie, așadar, respins.

      36      Rezultă, în al doilea rând, de la punctul 34 din prezenta hotărâre că Tribunalul este în schimb competent să verifice dacă
         reclamantei nu i‑a fost acordată de comisia de evaluare o notă vădit incoerentă cu aprecierile exprimate în cuvinte cuprinse
         în formularul de evaluare a lucrării sale.

      37      Reclamanta susține, în esență, că ar fi fost săvârșită o eroare vădită de apreciere de comisia de evaluare prin acordarea
         notei de 25 din 50 la proba scrisă, ceea ce reprezintă nota cea mai scăzută care permitea admiterea la proba orală, în condițiile
         în care comisia de evaluare considerase că răspunsurile sale la cele două întrebări ale probei scrise erau „satisfăcătoare”
         în ceea ce privește cunoștințele și „bune” din punctul de vedere al capacității de analiză, de sinteză și de redactare.

      38      Trebuie amintit că, în cadrul unui concurs, calitatea prestațiilor candidaților este apreciată în mod relativ și că nimic
         nu împiedică, în special, ca numai candidații considerați a avea un nivel bun să fie admiși la proba orală. Astfel, reclamanta
         nu are niciun temei pentru a deduce din nota obținută la proba scrisă (25 din 50), care este nota minimă pe care trebuia să
         o obțină pentru a fi admisă la proba orală, că lucrarea sa nu ar fi fost considerată satisfăcătoare de comisia de evaluare.
         În aceste condiții, faptul că reclamanta a obținut nota minimă care îi permitea să se prezinte la proba orală, deși răspunsurile
         sale la proba scrisă fuseseră considerate în ansamblu mai mult decât suficiente, nu indică o discordanță vădită între notă
         și aprecierea exprimată în cuvinte. Prin urmare, nu se poate deduce în speță existența unei erori vădite de apreciere din
         compararea notei acordate lucrării persoanei în cauză cu aprecierile exprimate în cuvinte care au fost efectuate de comisia
         de evaluare cu privire la această lucrare.

      39      Prin urmare, al patrulea motiv invocat în cerere trebuie respins.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe nerespectarea anunțului de concurs, a principiului egalității și a principiului
            „echilibrului juridic”
       Argumentele părților
      40      Potrivit reclamantei, deși anunțul de concurs prevedea că proba scrisă urmărea să examineze „cunoștințele candidatului, capacitatea
         sa de înțelegere, de analiză și de sinteză, precum și aptitudinile sale de redactare”, comisia de evaluare nu ar fi apreciat
         decât cunoștințele reclamantei. În orice caz, criteriul privind cunoștințele ar fi avut un rol predominant în raport cu celelalte
         criterii.

      41      Întrucât anunțul de concurs urmărește să asigure tratamentul egal între candidați, egalitatea de tratament nu ar mai fi fost
         asigurată în condițiile în care anunțul de concurs nu a fost respectat.

      42      Nota obținută de reclamantă la proba scrisă, care reprezenta nota minimă necesară pentru ca aceasta să se poată prezenta la
         proba orală, ar reflecta numai aprecierea considerată „satisfăcătoare” a comisiei de evaluare cu privire la cunoștințele reclamantei,
         iar nu aprecierea favorabilă de care s‑a bucurat lucrarea sa din punctul de vedere al capacității de analiză, de sinteză și
         de redactare. Discordanța dintre notă și aprecierile exprimate în cuvinte ar scoate astfel în evidență faptul că criteriul
         privind cunoștințele a fost valorizat în mod excesiv, dacă nu a fost chiar luat în considerare în mod exclusiv. Comisia de
         evaluare nu ar fi respectat astfel „principiul echilibrului juridic”.

      43      Comisia susține că proba scrisă a fost evaluată având în vedere toate criteriile prevăzute și consideră că, fiind vorba despre
         un concurs organizat pentru recrutarea unor funcționari cu o competență specifică în domeniul gestionării resurselor financiare,
         era rezonabil să se acorde o importanță mai mare cunoștințelor candidaților referitoare la acest domeniu.

       Aprecierea Tribunalului
      44      Reclamanta prezintă două argumente în susținerea motivului întemeiat pe nerespectarea anunțului de concurs, a principiului
         egalității și a „principiului echilibrului juridic”.

      45      În primul rând, potrivit reclamantei, comisia de evaluare ar fi luat în considerare numai cunoștințele candidaților privind
         domeniul concursului, și anume gestionarea resurselor financiare, iar nu și celelalte criterii de evaluare a probei scrise
         menționate în anunțul de concurs. Această afirmație este în mod clar contrazisă de aprecierile exprimate în cuvinte ale comisiei
         de evaluare cuprinse în formularul de evaluare a lucrării reclamantei. Astfel, aceste aprecieri se referă atât la cunoștințele
         reclamantei, considerate „satisfăcătoare”, cât și la capacitatea acesteia de analiză, de sinteză și de redactare, considerată
         „bună”.

      46      Reclamanta consideră, în al doilea rând, nu fără a contrazice argumentul precedent, că, dintre criteriile de selecție menționate
         în anunțul de concurs, comisia de evaluare a acordat, în mod nelegal, preponderent importanță criteriului cunoștințelor privind
         domeniul concursului. Nu este contestat faptul că acest criteriu a fost într‑adevăr considerat de comisia de evaluare ca fiind
         cel mai important.

      47      Cu toate acestea, ierarhizarea criteriilor efectuată de comisia de evaluare nu este contrară anunțului de concurs, întrucât
         acesta din urmă nu indica faptul că criteriile enumerate ar avea aceeași importanță în ceea ce privește evaluarea candidaților.

      48      În plus, ierarhizarea criteriilor nu este, în sine, contrară principiului egalității de tratament între candidați. De altfel,
         reclamanta nu a susținut că, în cazul altor candidați, comisia de evaluare ar fi aplicat în mod diferit aceste criterii.

      49      În sfârșit, reclamanta se bazează exclusiv pe discordanța, vădită, în opinia sa, între nota pe care a obținut‑o la proba scrisă
         și aprecierile exprimate în cuvinte ale comisiei de evaluare referitoare la lucrarea sa pentru a susține că criteriului privind
         cunoștințele i‑ar fi fost acordată de comisia de evaluare o importanță în mod vădit disproporționată. Or, astfel cum s‑a arătat
         la punctul 38 din prezenta hotărâre, contrar celor susținute de reclamantă, nu poate fi remarcată nicio discordanță vădită
         între nota obținută de reclamantă la proba scrisă și aprecierile exprimate în cuvinte ale comisiei de evaluare.

      50      Din cele menționate anterior rezultă că al doilea motiv invocat de reclamantă trebuie respins.

       Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare
       Argumentele părților
      51      Potrivit reclamantei, președintele comisiei de evaluare ar fi afirmat, în scrisoarea sa din 2 mai 2007, că răspunsul dat la
         întrebarea numărul 3 de la proba scrisă conținea „numeroase puncte slabe”, deși, în formularul de evaluare, comisia de evaluare
         ar fi indicat că răspunsul menționat omitea anumite concepte, însă era satisfăcător. Ținând seama de aceste contradicții,
         nu s‑ar putea considera că aprecierea comisiei de evaluare a fost motivată.

      52      În niciunul dintre răspunsurile sale la scrisorile trimise de reclamantă, comisia de evaluare nu ar fi justificat de ce nu
         era satisfăcător răspunsul oral al reclamantei la întrebarea privind riscurile financiare determinate de fluctuațiile cursului
         de schimb. Comisia de evaluare și‑ar fi încălcat astfel obligația de motivare.

      53      Comisia susține că, astfel cum a fost stabilit de Curte în Hotărârea din 4 iulie 1996, Parlamentul European/Innamorati (C‑254/95 P,
         Rec., p. I‑3423, punctul 31), comunicarea notelor obținute la diferitele probe reprezintă o motivare suficientă a deciziilor
         comisiei de evaluare. Instituția deduce din aceasta că lipsa motivării nu se poate întemeia pe o pretinsă incoerență între
         două documente create ulterior acordării notei. În plus, reclamanta ar fi obținut toate explicațiile necesare în etapa procedurii
         de reexaminare și în cea a procedurii precontencioase. Comisia menționează că reclamanta a obținut nu numai comunicarea lucrării
         sale, ci și a formularului de evaluare a acesteia.

      54      În ceea ce privește întrebarea adresată reclamantei în cursul probei orale cu privire la modul de a preveni riscul financiar
         legat de fluctuația cursurilor de schimb, comisia de evaluare i‑ar fi explicat deja reclamantei că răspunsul său nu era total
         greșit, însă existau răspunsuri mai adecvate și mai bine argumentate decât cel oferit de aceasta.

       Aprecierea Tribunalului
      55      Obligația de motivare a unei decizii adoptate de o comisie de evaluare trebuie, pe de o parte, conciliată cu necesitatea păstrării
         secretului referitor la lucrările acesteia. Păstrarea acestui secret împiedică atât divulgarea pozițiilor adoptate de fiecare
         dintre membrii comisiilor de evaluare, cât și dezvăluirea oricărui element legat de aprecieri cu caracter personal sau comparativ
         făcute în ceea ce îi privește pe candidați (Hotărârea Parlamentul European/Innamorati, citată anterior, punctul 24).

      56      Pe de altă parte, este important ca obligația de motivare să nu îngreuneze în mod intolerabil funcționarea comisiei de evaluare
         și lucrările administrației, care are atribuții referitoare la personal (Hotărârea Curții din 28 februarie 1980, Bonu/Consiliul,
         89/79, Rec., p. 553, punctul 6, și, a contrario, Hotărârea Curții din 28 februarie 2008, Neirinck/Comisia, C‑17/07 P, punctul 58). Acesta este motivul pentru care, în cadrul
         unui concurs la care participă numeroși candidați, comunicarea notelor obținute la diferitele probe reprezintă o motivare
         suficientă a deciziilor comisiei de evaluare (Hotărârea Parlamentul European/Innamorati, citată anterior, punctul 31).

      57      În speță, în urma probelor de preselecție, 300 de candidați au fost admiși la proba scrisă a concursului, în final fiind constituită
         o listă de rezervă de 100 de candidați. Concursul la care a participat reclamanta era, așadar, un concurs la care au participat
         numeroși candidați. În aceste condiții, astfel cum a fost amintit la punctul precedent, comunicarea notelor obținute la diferitele
         probe reprezenta o motivare suficientă a deciziilor adoptate de comisia de evaluare cu privire la fiecare candidat. Or, este
         cert că reclamantei i‑au fost comunicate notele sale. În plus, în orice caz, reclamanta a primit alte elemente care îi permiteau
         să stabilească și mai precis motivele eșecului său la concurs, precum lucrarea sa la proba scrisă, formularul de evaluare
         a acestei lucrări și o scrisoare conținând explicații, din 2 mai 2007, pe care i‑a adresat‑o președintele comisiei de evaluare.
         Rezultă din toate acestea că cel de al treilea motiv invocat, întemeiat pe lipsa motivării deciziei în litigiu, nu poate fi
         admis.

      58      În consecință, concluziile prin care se solicită anularea deciziei menționate trebuie respinse.

       Cu privire la concluziile referitoare la despăgubiri
      59      Reclamanta solicită să fie despăgubită pentru prejudiciul material și moral pe care i le‑ar fi produs decizia în litigiu.
         Prin urmare, respingerea concluziilor prin care se contestă această decizie implică și respingerea concluziilor referitoare
         la despăgubiri formulate în speță.

      60      Din toate cele de mai sus rezultă că cererea trebuie respinsă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      61      În temeiul articolului 122 din Regulamentul de procedură, prevederile capitolului VIII al titlului II din regulamentul menționat,
         referitoare la cheltuieli, nu se aplică decât cererilor înregistrate pe rolul Tribunalului începând cu intrarea în vigoare
         a acestui regulament de procedură, care a avut loc la 1 noiembrie 2007. Prevederile pertinente în materie din Regulamentul
         de Procedură al Tribunalului de Primă Instanță continuă să se aplice mutatis mutandis cauzelor în curs de judecare înregistrate pe rolul Tribunalului înaintea acestei date.

      62      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, partea care cade în
         pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Cu toate acestea, în temeiul articolului 88 din acest
         regulament, în litigiile dintre Comunități și agenții acestora, cheltuielile efectuate de instituții rămân în sarcina acestora.
         Întrucât reclamanta a căzut în pretenții cu privire la acțiunea formulată, se impune să se decidă ca fiecare parte să suporte
         propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a treia)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge cererea formulată de doamna Coto Moreno.
      2)      Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

               Mahoney

                Kanninen

                Gervasoni

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 11 septembrie 2008.

               Grefier

                      Președinte

               W. Hakenberg

                      P. Mahoney

         Textul prezentei decizii, precum și cel al deciziilor instanțelor comunitare citate în cuprinsul acesteia și nepublicate încă
            în Repertoriu sunt disponibile pe pagina de internet a Curții de Justiție: www.curia.europa.eu

      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 20 iunie 1985. # Eleni Spachis împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 138/84.


Hotărârea Curții din data de 24 martie 1987. # Norah McDermott și Ann Cotter împotriva Minister for Social Welfare și Attorney-General. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court - Irlanda. # Cauza 286/85.


Hotărârea Curții din data de 4 aprilie 1968. # Firma August Stier împotriva Hauptzollamt Hamburg-Ericus. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania. # Cauza 31-67.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 8 iulie 2004. # MFE Marienfelde GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-334/01.


Hotărârea Curții din data de 10 iunie 1975. # Hauptzollamt Hamburg-Ericus împotriva Hamburger Import-Kompanie. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Cauza 91-74.