title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 29 noiembrie 2007.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania.#Regulamentul (CEE) nr. 2092/91 - Producție agricolă ecologică - Organisme de control private - Cerința unui sediu sau a unei infrastructuri permanente în statul membru în care sunt prestate serviciile - Justificări - Participarea la exercitarea autorității publice - Articolul 55 CE - Protecția consumatorilor.#Cauza C-404/05.

text:
      Cauza C‑404/05
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Federale Germania
      „Regulamentul (CEE) nr. 2092/91 — Producție agricolă ecologică — Organisme de control private — Cerința unui sediu sau a unei infrastructuri permanente în statul membru în care sunt prestate serviciile — Justificări — Participare la exercitarea autorității publice — Articolul 55 CE — Protecția consumatorilor”
      Sumarul hotărârii
      Libera prestare a serviciilor — Restricții
      (art. 45 CE, 49 CE și 55 CE; Regulamentul nr. 2092/91 al Consiliului)
      Nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 49 CE un stat membru care impune organismelor private
         de control al produselor obținute din agricultura ecologică autorizate într‑un alt stat membru să dispună de un sediu pe teritoriul
         național pentru a putea furniza prestații de control în acest stat.

      Într‑adevăr, pe de o parte, rolul auxiliar și pregătitor conferit organismelor private de Regulamentul nr. 2092/91 privind
         metoda de producție agricolă ecologică și indicarea acesteia pe produsele agricole și alimentare în raport cu autoritatea
         de supraveghere nu poate fi considerat o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice, în sensul articolului
         55 CE coroborat cu articolul 45 primul paragraf CE, care să justifice o excepție în temeiul acestor dispoziții, ci o activitate
         suplimentară separabilă de exercitarea unei astfel de autorități. Pe de altă parte, o astfel de cerință depășește ceea ce
         este necesar în mod obiectiv pentru atingerea obiectivului privind protecția consumatorilor care poate justifica obstacole
         în calea liberei prestări a serviciilor.

      (a se vedea punctele 37, 38, 44, 48 și 52 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      29 noiembrie 2007(*)

      „Regulamentul (CEE) nr. 2092/91 – Producție agricolă ecologică – Organisme de control private – Cerința unui sediu sau a unei infrastructuri permanente în statul membru în care sunt prestate serviciile – Justificări – Participare la exercitarea autorității publice – Articolul 55 CE – Protecția consumatorilor”
      În cauza C‑404/05,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         17 noiembrie 2005,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnii E. Traversa și G. Braun, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Federale Germania, reprezentată de domnul M. Lumma și de doamna C. Schulze‑Bahr, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič și E. Levits (raportor), judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 iulie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, impunând organismelor private de
         control al produselor obținute din agricultura ecologică (denumite în continuare „organismele private”) stabilite și autorizate
         într‑un alt stat membru să dispună de un sediu comercial sau de o altă infrastructură permanentă în Germania în vederea exercitării
         activității lor, Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 49 CE.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      2        Regulamentul (CEE) nr. 2092/91 al Consiliului din 24 iunie 1991 privind metoda de producție agricolă ecologică și indicarea
         acesteia pe produsele agricole și alimentare (JO L 198, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 56), astfel cum a fost modificat
         prin Regulamentul (CE) nr. 1804/1999 al Consiliului din 19 iulie 1999 (JO L 222, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 5, p. 146,
         denumit în continuare „Regulamentul nr. 2092/91”), prevede normele minime în materie de producție agricolă ecologică, procedurile
         de control al metodelor de producție respective și de certificare a produselor obținute din această producție. În conformitate
         cu acest regulament, produsele care îndeplinesc cerințele prevăzute de acesta pot fi desemnate prin intermediul indicației
         „Agricultură ecologică – Sistem de control CE”, în special prin aplicarea unei etichete.

      3        Articolele 1, 2 și 4 din Regulamentul nr. 2092/91 enumeră produsele respective și indicațiile care fac trimitere la metoda
         de producție ecologică și definesc diferite noțiuni. Articolul 3 din acest regulament prevede că acesta se aplică fără a aduce
         atingere celorlalte dispoziții comunitare sau de drept intern, în conformitate cu legislația comunitară. Articolul 5 din respectivul
         regulament stabilește condițiile în care etichetarea sau promovarea unui produs pot face referire la metoda de producție ecologică,
         iar articolul 6 din același regulament prezintă regulile de producție pe care le presupune noțiunea de metodă de producție
         ecologică.

      4        Articolul 8 din Regulamentul nr. 2092/91 are următorul cuprins:

      „(1)      Orice operator care produce, prepară sau importă dintr‑o țară terță produsele prevăzute la articolul 1 în vederea comercializării:
      (a)      notifică această activitate autorității competente a statului membru în care se desfășoară activitatea; această notificare
         cuprinde informațiile prevăzute în anexa IV;

      (b)      își supune exploatația sistemului de control prevăzut la articolul 9.
      (2)      Statele membre numesc o autoritate sau un organism pentru recepția notificărilor.
      Statele membre pot prevedea comunicarea oricăror informații suplimentare pe care le consideră necesare pentru supravegherea
         eficace a operatorilor respectivi.

      (3)      Autoritatea competentă se asigură că o listă actualizată ce conține numele și adresele operatorilor care fac obiectul sistemului
         de control este disponibilă pentru părțile interesate.”

      5        Potrivit articolului 9 din Regulamentul nr. 2092/91:

      „(1)      Statele membre instituie un sistem de control exercitat de una sau mai multe autorități de control și/sau de organisme private
         autorizate cărora li se supun operatorii care produc, prepară sau importă din țări terțe produse menționate la articolul 1.

      (2)      Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a se asigura că operatorii care respectă dispozițiile prezentului regulament
         și plătesc contribuția pentru cheltuielile de control au acces la sistemul de control.

      (3)      Sistemul de control cuprinde cel puțin aplicarea măsurilor preventive și de control prevăzute în anexa III.
      (4)      Pentru aplicarea sistemului de control realizat de organismele private, statele membre desemnează o autoritate responsabilă
         pentru autorizarea și supravegherea acestor organisme.

      (5)      Pentru autorizarea organismului de control privat, se iau în considerare următoarele:
      (a)      procedura de control standard care conține o descriere detaliată a măsurilor de control și de precauție pe care organismul
         se angajează să le impună operatorilor ce fac obiectul controlului;

      (b)      sancțiunile pe care organismul intenționează să le aplice atunci când sunt identificate neregularități și/sau încălcări;
      (c)      resursele adecvate sub formă de personal calificat și facilități administrative și tehnice, precum experiența în domeniul
         controlului și fiabilitatea;

      (d)      obiectivitatea organismului de control față de operatorii care fac obiectul controlului său.
      (6)      După ce un organism de control a fost autorizat, autoritatea competentă:
      (a)      se asigură că controalele efectuate de organismul de control sunt obiective;
      (b)      verifică eficacitatea controalelor sale;
      (c)      ia cunoștință de neregularitățile și/sau încălcările descoperite și de sancțiunile aplicate;
      (d)      retrage autorizația organismului de control atunci când acesta nu satisface cerințele prevăzute la literele (a) și (b) sau
         nu mai îndeplinește criteriile indicate la alineatul (5) sau nu satisface cerințele stabilite la alineatele (7), (8), (9)
         și (11).

      (6a)      Înainte de 1 ianuarie 1996, statele membre atribuie un număr de cod pentru fiecare organism sau autoritate de control desemnate
         sau autorizate în conformitate cu dispozițiile prezentului articol. Ele informează în legătură cu aceasta celelalte state
         membre și Comisia, care va publica aceste numere de cod în lista menționată la ultimul paragraf al articolului 15.

      (7)      Autoritatea și organismele de control autorizate prevăzute la alineatul (1):
      (a)      se asigură că cel puțin măsurile de control și de precauție prevăzute în anexa III sunt aplicate exploatațiilor supuse controlului;
      (b)      nu divulgă informațiile și datele pe care le obțin în activitatea lor de control altor persoane decât responsabilului exploatației
         respective și autorităților publice competente.

      (8)      Organismele de control autorizate:
      (a)      acordă autorității competente, în scopul controlului, acces la birourile și facilitățile lor și la orice informații și asistență
         considerate necesare de către autoritatea competentă pentru îndeplinirea obligațiilor sale în temeiul prezentului regulament;

      (b)      înaintează autorității competente a statului membru, până la 31 ianuarie a fiecărui an, o listă a operatorilor care au făcut
         obiectul controlului la 31 decembrie a anului precedent și prezintă autorității menționate un raport anual concis.

      (9)      Autoritatea și organismele de control prevăzute la alineatul (1):
      (a)      se asigură că, atunci când se identifică o neregulă privind aplicarea articolelor 5, 6 și 7 sau a măsurilor prevăzute în anexa
         III, indicațiile prevăzute la articolul 2 privind metoda de producție ecologică sunt eliminate de pe întregul lot sau seria
         de producție care au fost afectate de neregula în cauză.

      (b)      la constatarea unei încălcări a dispozițiilor în mod manifest sau într‑un mod care provoacă efecte îndelungate, interzic operatorului
         respectiv comercializarea produselor cu indicații privind metoda de producție ecologică, pentru o perioadă ce urmează să fie
         stabilită împreună cu autoritatea competentă a statului membru.

      [...]
      (11)      De la 1 ianuarie 1998 și fără a aduce atingere alineatelor (5) și (6), organismele de control desemnate trebuie să îndeplinească
         cerințele stabilite în conformitate cu condițiile normei EN 45011.

      […]”
      6        Articolul 10 din Regulamentul nr. 2092/91 prevede aplicarea unei indicații și/sau a unei embleme conforme anexei V la acest
         regulament pe eticheta produselor supuse sistemului de control prevăzut la articolul 9 din regulamentul respectiv. În această
         privință, alineatul (3) al respectivului articol 10 impune organismelor de control obligații de executare echivalente celor
         stabilite la articolul 9 alineatul (9) din același regulament.

      7        Potrivit articolului 10a din Regulamentul nr. 2092/91, privind măsurile generale de aplicare:

      „(1)      Atunci când un stat membru constată, la un produs care provine dintr‑un alt stat membru și care poartă indicațiile menționate
         la articolul 2 și/sau în anexa V, neregularități sau încălcări referitoare la aplicarea prezentului regulament, el informează
         statul membru care a desemnat autoritatea de control sau care a autorizat organismul de control și Comisia cu privire la aceasta.

      (2)      Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a evita utilizarea frauduloasă a indicațiilor menționate la articolul 2 și/sau
         în anexa V.”

      8        Anexa III la Regulamentul nr. 2092/91 precizează cerințele minime de control și măsurile preventive prevăzute în cadrul sistemului
         de control menționat la articolele 8 și 9 din acest regulament.

      9        În special, dispozițiile generale din această anexă prevăd la punctul 9 al doilea paragraf și la punctul 10 că organismele
         private sunt abilitate să ceară ca un operator controlat să nu poată, temporar, comercializa un produs cu indicații referitoare
         la metoda de producție ecologică dacă acest produs este suspectat că nu răspunde standardelor enunțate de regulamentul respectiv
         și că aceste organisme dispun de un drept de acces la localurile, precum și la documentele contabile ale operatorului respectiv.

       Reglementarea națională
      10      Legea privind transpunerea actelor comunitare din domeniul agriculturii ecologice (Gesetz zur Durchführung der Rechtsakte
         der Europäischen Gemeinschaft auf dem Gebiet des ökologischen Landbau), în forma acesteia din 10 iulie 2002 (BGBl. 2002 I,
         p. 2558, denumită în continuare „ÖLG”), pune în aplicare dispozițiile Regulamentului nr. 2092/91.

      11      Articolul 3 alineatul 1 din ÖLG precizează că sistemul de control prevăzut de articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2092/91
         coroborat cu articolul 9 alineatul (3) și cu anexa III la acest regulament poate fi pus în aplicare de organisme private,
         în măsura în care asumarea acestei sarcini nu presupune declanșarea unei proceduri administrative.

      12      În conformitate cu articolul 4 alineatul 1 punctul 4 din ÖLG, exercitarea unei activități de control de către organisme private
         pe teritoriul german necesită obținerea unei autorizații, condiționată, la rândul său, de existența unui sediu în Germania.
         ÖLG nu prevede nicio procedură în vederea recunoașterii autorizațiilor eliberate unor organisme private în celelalte state
         membre.

       Procedura precontencioasă
      13      După ce a adresat autorităților Republicii Federale Germania, la 8 noiembrie 2000, o scrisoare de punere în întârziere, atrăgându‑le
         atenția asupra faptului că cerința impusă organismelor private autorizate într‑un alt stat membru de a dispune de un sediu
         comercial sau de o infrastructură permanentă în Germania ar fi incompatibilă cu articolul 49 CE, Comisia, considerând că răspunsul
         dat de acest stat membru la 19 februarie 2001 nu era satisfăcător, a emis un aviz motivat la 23 octombrie 2002, prin care
         invita statul membru respectiv să se conformeze obligațiilor sale într‑un termen de două luni de la transmiterea acestui aviz.

      14      În răspunsul din 13 februarie 2003, Republica Federală Germania a transmis Comisiei textul ÖLG și și‑a menținut poziția potrivit
         căreia, pentru a servi în mod eficient interesele consumatorilor și ale concurenței, este absolut indispensabil ca un organism
         privat să dispună de un sediu pe teritoriul statului membru în care acest organism dorește să își exercite activitatea de
         control.

      15      Comisia a considerat că Republica Federală Germania nu se conformase respectivului aviz motivat și, prin urmare, a introdus
         prezenta acțiune.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      16      Potrivit Comisiei, articolul 4 alineatul 1 punctul 4 din ÖLG reprezintă, pentru un organism privat autorizat într‑un alt stat
         membru, dar care nu dispune de un sediu pe teritoriul german, un obstacol în calea libertății de a‑și exercita activitatea
         de control în Germania.

      17      Într‑adevăr, sistemul de autorizare și de supraveghere a organismelor private instituit de Regulamentul nr. 2092/91 nu ar
         presupune stabilirea acestor organisme decât pe teritoriul statului membru care eliberează autorizația, și nu pe teritoriul
         fiecărui stat membru în care organismele respective doresc să exercite o activitate de control.

      18      În această privință, Comisia precizează că, în măsura în care Regulamentul nr. 2092/91 nu efectuează o armonizare completă
         a domeniului în cauză, trebuie luată în considerare libertatea de a presta servicii consacrată de articolul 49 CE pentru a
         aprecia dacă reglementarea germană contestată reprezintă un obstacol în calea acestei libertăți.

      19      De altfel, Comisia subliniază, pe de o parte, că, la momentul adoptării Regulamentului nr. 2092/91, Consiliul Uniunii Europene
         nu a făcut referire la articolul 66 din Tratatul CEE (devenit articolul 66 din Tratatul CE, devenit la rândul său articolul
         55 CE) coroborat cu articolul 55 din Tratatul CEE (devenit articolul 55 din Tratatul CE, devenit la rândul său articolul 45
         CE), astfel încât controlul și etichetarea produselor obținute din agricultura ecologică nu ar reprezenta o activitate exclusă
         din domeniul de aplicare al articolului 49 CE.

      20      Pe de altă parte, articolul 45 primul paragraf CE nu ar privi decât activitățile care reprezintă în sine o participare directă
         și specifică la exercitarea autorității publice. Prin urmare, chiar presupunând că activitatea de control al produselor obținute
         din agricultura ecologică s‑ar încadra în ultimă instanță în sfera autorității publice, organismele private nu ar participa
         în mod direct și specific la exercitarea acestei autorități.

      21      Într‑adevăr, articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2092/91 ar demonstra prin el însuși că activitatea de control
         în cauză nu se încadrează în sfera misiunilor legate de exercitarea autorității publice, în măsura în care acesta permite
         statelor membre să instituie un sistem de control realizat de organisme private. Prin urmare, nu ar fi nicidecum vorba despre
         o misiune centrală a statului care necesită o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice.

      22      În această privință, împrejurarea că organismele private germane care execută operațiunile de control prevăzute de Regulamentul
         nr. 2092/91 exercită de asemenea și alte activități care pot intra în sfera autorității publice ar fi lipsită de relevanță
         din punctul de vedere al dreptului comunitar.

      23      În final, Comisia consideră că obiectivul protecției consumatorilor nu poate justifica cerința impusă organismelor private
         autorizate într‑un alt stat membru de a avea un sediu în Germania. Într‑adevăr, o astfel de cerință nu ar fi indispensabilă
         pentru verificarea obiectivității controalelor și asigurarea protecției respective. Autoritatea competentă a statului membru
         de autorizare ar dispune, potrivit Regulamentului nr. 2092/91, de competențele care îi permit să efectueze verificările necesare
         în această privință și să adopte sancțiunile care se impun în cazul nerespectării criteriilor de control. O procedură simplificată
         de autorizare, care să țină seama de verificările efectuate de autoritatea competentă a statului membru de autorizare, ar
         permite autorităților germane să se asigure că organismele private care doresc să efectueze controale pe teritoriul german
         îndeplinesc efectiv condițiile privind resursele de personal și de echipamente administrative impuse de regulamentul respectiv.
         În plus, sistemul de comunicare între administrațiile statelor membre le‑ar permite acestora să adopte măsurile care se impun
         în caz de constatare a unor nereguli în ceea ce privește controalele efectuate într‑un alt stat membru.

      24      Republica Federală Germania susține în principal că Regulamentul nr. 2092/91 efectuează o armonizare exhaustivă a domeniului
         în cauză. Prin urmare, din jurisprudența Curții ar reieși că nu ar mai fi, așadar, posibil să se invoce libertățile fundamentale
         garantate de Tratatul CE în acest domeniu. Acest stat membru se referă, în această privință, la Hotărârea din 13 decembrie
         1983, Apple and Pear Development Council (222/82, Rec., p. 4083), la Hotărârea din 20 septembrie 1988, Moormann (190/87, Rec.,
         p. 4689, punctul 10), la Hotărârea din 12 octombrie 1993, Vanacker și Lesage (C‑37/92, Rec., p. I‑4947, punctul 9), precum
         și la Hotărârea din 13 decembrie 2001, DaimlerChrysler (C‑324/99, Rec., p. I‑9897, punctul 43).

      25      Aspectul recunoașterii autorizațiilor obținute într‑un alt stat membru nefiind însă reglementat de dispozițiile Regulamentului
         nr. 2092/91, fiecare stat membru ar fi îndreptățit să ceară oricărui organism privat care dorește să își ofere serviciile
         pe teritoriul său să respecte condițiile de autorizare impuse de regulamentul respectiv. În plus, a impune unui stat membru
         să permită organismelor private autorizate într‑un alt stat membru, fără vreo altă condiție, să își exercite activitatea pe
         teritoriul său ar însemna să fie limitată libertatea conferită fiecărui stat membru în privința conceperii sistemului său
         de control.

      26      În plus, Republica Federală Germania subliniază, în primul rând, că activitatea organismelor private se încadrează în sfera
         exercitării autorității publice în sensul articolului 55 CE coroborat cu articolul 45 primul paragraf CE și, în al doilea
         rând, că articolul 4 alineatul 1 punctul 4 din ÖLG este justificat de un obiectiv privind protecția consumatorilor.

      27      Pe de o parte, în ceea ce privește derogarea prevăzută de articolul 55 CE coroborat cu articolul 45 primul paragraf CE, rolul
         primordial pe care l‑ar avea organismele private în sistemul de control al produselor obținute din agricultura ecologică ar
         rezulta în primul rând din faptul că, în conformitate cu articolul 9 din Regulamentul nr. 2092/91, statele membre pot încredința
         misiunea de control unei autorități publice și, în al doilea rând, din competențele specifice pe care le implică exercitarea
         acestei activități, susceptibilă să afecteze drepturile operatorilor controlați. Împrejurarea că aceste organisme nu ar putea
         executa ele însele deciziile pe care le adoptă nu ar fi hotărâtoare. În schimb, caracterul obligatoriu al deciziilor acestora,
         care nu ar putea fi contestate decât pe cale judiciară, ar reprezenta un argument în favoarea ideii participării lor directe
         și specifice la exercitarea autorității publice, astfel cum ar rezulta din jurisprudența Curții, în special din Hotărârea
         din 21 iunie 1974, Reyners (2/74, Rec., p. 631, punctul 43), și din Hotărârea din 13 iulie 1993, Thijssen (C‑42/92, Rec.,
         p. I‑4047, punctul 8).

      28      Pe de altă parte, în ceea ce privește justificarea articolului 4 alineatul 1 punctul 4 din ÖLG, Republica Federală Germania
         consideră că obligația de a dispune de un sediu în Germania este impusă din motive imperative de interes general, mai exact
         pentru a se asigura protecția consumatorilor. Totodată, obligația respectivă ar fi proporțională cu acest obiectiv.

      29      Astfel, obligația respectivă ar fi indispensabilă pentru a permite supravegherea adecvată a activității organismelor private
         de către autoritățile publice competente. Într‑adevăr, ar fi necesar ca această supraveghere să fie efectuată de către autoritățile
         competente ale statului membru în care aceste organisme sunt active și, în acest scop, acestea din urmă trebuie să dispună
         în statul respectiv de un sediu sau de o infrastructură permanentă.

       Aprecierea Curții
      30      Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, în ipoteza în care statele membre au optat pentru un sistem în care controlul produselor
         obținute din agricultura ecologică este efectuat de organisme private autorizate, Regulamentul nr. 2092/91 stabilește procedura
         și condițiile de autorizare a acestor organisme, modalitățile de control pe care acestea din urmă trebuie să le aplice, precum
         și procedura de supraveghere căreia îi sunt ele însele supuse în statul lor membru de autorizare. Acest regulament nu conține
         însă nicio dispoziție privind furnizarea de prestații de control de către organismele private într‑un alt stat membru decât
         acela de autorizare.

      31      Chiar dacă este adevărat că, într‑un sector care nu a făcut obiectul unei armonizări complete la nivel comunitar, statele
         membre rămân, în principiu, competente în ceea ce privește definirea condițiilor de exercitare a activităților în acest sector,
         nu este mai puțin adevărat că acestea trebuie să își exercite competențele cu respectarea libertăților fundamentale garantate
         de tratat (a se vedea Hotărârea din 26 ianuarie 2006, Comisia/Spania, C‑514/03, Rec., p. I‑963, punctul 23, și Hotărârea din
         14 decembrie 2006, Comisia/Austria, C‑257/05, nepublicată în Recueil, Rec., p. I‑134*, punctul 18).

      32      În speță, se pune problema conformității cu articolul 49 CE a condiției de a avea un sediu pe teritoriul german, impusă de
         articolul 4 alineatul 1 punctul 4 din ÖLG organismelor private care dispun deja de o autorizație și, așadar, de un sediu într‑un
         alt stat membru.

      33      Într‑adevăr, jurisprudența este constantă în sensul că trebuie considerate restricții privind libertatea de a presta servicii
         toate măsurile care interzic, îngreunează sau fac mai puțin atractivă exercitarea acestei libertăți (a se vedea Hotărârea
         din 3 octombrie 2006, Fidium Finanz, C‑452/04, Rec., p. I‑9521, punctul 46 și jurisprudența citată).

      34      Prin urmare, cerința sediului prevăzută de dispoziția în litigiu este contrară libertății de a presta servicii, în măsura
         în care face imposibilă prestarea, în Germania, a serviciilor în cauză de către organisme private stabilite numai în alte
         state membre (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 9 martie 2000, Comisia/Belgia, C‑355/98, Rec., p. I‑1221, punctul 27
         și jurisprudența citată).

      35      Prin urmare, trebuie să se verifice dacă dispoziția în litigiu poate fi justificată de derogările prevăzute de tratat sau
         de motive imperative de interes general.

      36      Republica Federală Germania subliniază în principal că activitatea organismelor private reprezintă o participare directă și
         specifică la exercitarea autorității publice în sensul articolului 55 CE coroborat cu articolul 45 primul paragraf CE și,
         în subsidiar, că dispoziția în litigiu este justificată de un obiectiv privind protecția consumatorilor.

      37      În ceea ce privește prima serie de argumente, trebuie amintit că articolul 55 CE coroborat cu articolul 45 primul paragraf
         CE, ca derogare de la regula fundamentală a libertății de a presta servicii, trebuie să primească o interpretare care limitează
         sfera acestuia la ceea ce este strict necesar pentru ocrotirea intereselor pe care statele membre le pot proteja în temeiul
         său (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 martie 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Rec., p. I‑2941,
         punctul 45 și jurisprudența citată).

      38      Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, derogarea prevăzută de aceste articole trebuie restrânsă la activitățile care
         reprezintă în sine o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice (a se vedea Hotărârea Servizi Ausiliari
         Dottori Commercialisti, citată anterior, punctul 46 și jurisprudența citată), ceea ce exclude ca simplele funcții auxiliare
         și pregătitoare în raport cu o entitate care exercită efectiv autoritatea publică prin adoptarea deciziei finale să fie considerate
         o participare la exercitarea autorității publice în sensul respectivei derogări (Hotărârea Thijssen, citată anterior, punctul
         22).

      39      Din Regulamentul nr. 2092/91 rezultă că activitatea organismelor private și modurile sale de exercitare pot fi descrise după
         cum urmează.

      40      În primul rând, organismele private aplică, în conformitate cu articolul 9 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2092/91, măsurile
         preventive și de control menționate în anexa III la acest regulament.

      41      În al doilea rând, în temeiul articolului 9 alineatul (9) literele (a) și (b) din respectivul regulament, aceste organisme
         adoptă măsurile ce se impun în urma controalelor pe care le efectuează, permițând sau nepermițând utilizarea indicațiilor
         privind metoda de producție ecologică pentru produsele comercializate de operatorii pe care îi controlează și, în cazul unei
         încălcări vădite sau al unei încălcări care provoacă efecte îndelungate, interzicând comercializarea produselor operatorului
         în cauză dacă acesta utilizează indicații care se referă la metoda de producție ecologică, pe o perioadă definită în prealabil
         împreună cu autoritatea publică competentă.

      42      În al treilea rând, în temeiul articolului 9 alineatul (6) litera (c) și al articolului 9 alineatul (8) literele (a) și (b)
         din Regulamentul nr. 2092/91, respectivele organisme trebuie să răspundă de activitatea lor în fața autorității însărcinate
         cu autorizarea și cu supravegherea acestora, informând‑o cu privire la neregulile și la încălcările constatate, precum și
         cu privire la sancțiunile aplicate, oferindu‑i toate informațiile solicitate și transmițându‑i în fiecare an o listă a operatorilor
         care au făcut obiectul controlului, precum și un raport de activitate. Pe de altă parte, respectivul articol 9 alineatul (8)
         litera (a) prevede că organismele private acordă acces autorității competente de care depind la birourile și la instalațiile
         lor în vederea efectuării controlului și oferă orice informație și orice asistență considerate necesare de către autoritatea
         respectivă pentru îndeplinirea obligațiilor sale.

      43      Chiar dacă din aceste elemente reiese că activitatea organismelor private nu se limitează la organizarea unor simple controale
         de conformitate a produselor obținute din agricultura ecologică, ci presupune de asemenea exercitarea unor prerogative cu
         privire la măsurile ce se impun în urma acestor controale, trebuie totuși subliniat că Regulamentul nr. 2092/91 prevede controlul
         acestor organisme de către autoritatea publică competentă. Astfel, articolul 9 alineatul (4) din acest regulament supune organismele
         respective supravegherii acestei autorități. Între alte dispoziții, alineatul (6) al aceluiași articol precizează modalitățile
         de exercitare a acestei supravegheri, prevăzând în special că autoritatea respectivă, în afară de competența sa în ceea ce
         privește eliberarea și retragerea autorizației, asigură obiectivitatea și verifică eficacitatea controalelor efectuate de
         organismele private. În plus, articolul 9 alineatul (8) litera (a) din respectivul regulament impune acestor organisme să
         permită accesul autorității competente la birourile și la instalațiile lor în vederea efectuării controlului.

      44      Rezultă, așadar, că organismele private își exercită activitatea sub supravegherea activă a autorității publice competente
         care, în ultimă instanță, este responsabilă de controalele și de deciziile respectivelor organisme, astfel cum o demonstrează
         obligațiile care revin autorității respective amintite la punctul precedent din prezenta hotărâre. Această concluzie este,
         de altfel, susținută de articolul 3 alineatul 1 din ÖLG, în măsura în care această dispoziție indică faptul că asumarea de
         către organismele private a sarcinilor de control prevăzute de Regulamentul nr. 2092/91 nu presupune declanșarea unei proceduri
         administrative. Rezultă că rolul auxiliar și pregătitor conferit organismelor private de acest regulament în raport cu autoritatea
         de supraveghere nu poate fi considerat o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice, în sensul articolului
         55 CE coroborat cu articolul 45 primul paragraf CE.

      45      Republica Federală Germania subliniază totuși că organismele private sunt învestite, în Germania, cu prerogative exorbitante
         în raport cu respectivul regulament. Astfel, acestea ar fi competente să adopte acte administrative al căror caracter obligatoriu
         ar fi echivalent cu cel al deciziilor adoptate de o autoritate publică.

      46      În această privință, trebuie subliniat, pe de o parte, că, astfel cum s‑a amintit la punctul 37 din prezenta hotărâre, derogarea
         prevăzută la articolul 55 CE coroborat cu articolul 45 primul paragraf CE trebuie să primească o interpretare care limitează
         sfera acestuia la ceea ce este strict necesar pentru ocrotirea intereselor pe care statele membre le pot proteja în temeiul
         său.

      47      Pe de altă parte, chiar dacă Regulamentul nr. 2092/91 nu se opune ca statele membre să acorde organismelor private prerogative
         de autoritate publică pentru a‑și îndeplini activitatea de control sau chiar să le confere alte activități care reprezintă
         în sine o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice, reiese totuși din jurisprudența Curții că nu
         poate fi admisă o extindere a excepției permise de articolele 45 CE și 55 CE la o întreagă profesie în cazul în care activitățile
         care sunt, eventual, asociate exercitării autorității publice constituie un element separabil de ansamblul activității profesionale
         în cauză (a se vedea, în ceea ce privește articolul 45 CE, Hotărârea Reyners, citată anterior, punctul 47).

      48      Or, trebuie amintit că, după cum s‑a constatat la punctul 44 din prezenta hotărâre, activitatea organismelor private, astfel
         cum este aceasta definită de Regulamentul nr. 2092/91, nu reprezintă în sine o participare directă și specifică la exercitarea
         autorității publice, astfel încât orice altă activitate suplimentară care reprezintă o astfel de participare este în mod necesar
         separabilă de aceasta.

      49      În ceea ce privește a doua serie de argumente invocate în subsidiar de Republica Federală Germania privind justificarea articolului
         4 alineatul 1 punctul 4 din ÖLG din motive de protecție a consumatorilor, acest stat membru susține în special că cerința
         existenței unui sediu sau a unei infrastructuri permanente pe teritoriul german este indispensabilă pentru ca autoritățile
         germane competente, pe de o parte, să se asigure că organismele care furnizează prestații de control dispun efectiv de infrastructurile
         și de personalul necesar și, pe de altă parte, să poată efectua controalele la fața locului prevăzute de Regulamentul nr. 2092/91.

      50      În această privință, trebuie arătat că, potrivit unei jurisprudențe constante, protecția consumatorilor poate justifica obstacole
         în calea liberei prestări a serviciilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iulie 1997, De Agostini și TV Shop, C‑34/95-C‑36/95,
         Rec., p. I‑3843, punctul 53, Hotărârea din 6 noiembrie 2003, Gambelli și alții, C‑243/01, Rec., p. I‑13031, punctul 67, precum
         și Hotărârea din 6 martie 2007, Placanica și alții, C‑338/04, C‑359/04 și C‑360/04, Rep., p. I‑1891, punctul 46).

      51      Totuși, este important să se asigure că măsurile luate în acest scop nu depășesc ceea ce este necesar în mod obiectiv (a se
         vedea în acest sens Hotărârea din 11 martie 2004, Comisia/Franța, C‑496/01, Rec., p. I‑2351, punctul 68).

      52      Or, condiția impusă organismelor private autorizate într‑un alt stat membru de a dispune de un sediu pe teritoriul german
         pentru a‑și putea exercita activitatea în acest stat depășește ceea ce este necesar în mod obiectiv pentru atingerea obiectivului
         privind protecția consumatorilor.

      53      Într‑adevăr, trebuie amintit că Regulamentul nr. 2092/91 prevede criterii minime în materie de supraveghere a respectivelor
         organisme. Aceste criterii sunt aplicabile în toate statele membre, astfel încât se garantează că un astfel de organism autorizat
         într‑un stat membru, care furnizează prestații de control în Germania, îndeplinește, printre altele, diferitele criterii prevăzute
         de regulamentul menționat și, prin urmare, că se asigură protecția consumatorilor.

      54      Așadar, impunând organismelor private autorizate într‑un alt stat membru să dispună de un sediu în Germania pentru ca autoritățile
         germane să poată supraveghea activitatea acestora, articolul 4 alineatul 1 punctul 4 din ÖLG exclude luarea în considerare
         a obligațiilor și a măsurilor de supraveghere cărora le sunt deja supuse aceste organisme în statul lor membru de autorizare.

      55      Or, ar fi posibil ca autoritățile germane să obțină garanțiile necesare în temeiul Regulamentului nr. 2092/91 și al protecției
         consumatorilor prin măsuri mai puțin restrictive.

      56      Astfel, pe de o parte, autoritățile respective ar putea, înaintea oricărei prestări, să solicite unui organism privat autorizat
         într‑un alt stat membru dovada că dispune efectiv, în statul său membru de stabilire, de o autorizație, precum și de infrastructura
         și de personalul necesare pentru executarea prestațiilor pe care dorește să le furnizeze pe teritoriul german. Aceste elemente
         ar putea fi coroborate de către autoritățile competente ale statului membru de stabilire însărcinate cu supravegherea activității
         organismului respectiv.

      57      Pe de altă parte, în cazul constatării unei nereguli în ceea ce privește controalele efectuate în Germania de către acest
         organism, Regulamentul nr. 2092/91 prevede la articolul 10a un sistem de schimb de informații între statele membre care ar
         permite autorităților germane să semnaleze această neregulă autorităților de supraveghere a organismului respectiv pentru
         ca acestea să adopte măsurile ce se impun, și anume, de exemplu, inspectarea sediului organismului respectiv și, dacă este
         necesar, să îi retragă acestuia autorizația.

      58      Prin urmare, trebuie constatat că articolul 4 alineatul 1 punctul 4 din ÖLG nu este proporțional cu obiectivul privind protecția
         consumatorilor invocat de Republica Federală Germania.

      59      Prin urmare, din cele ce precedă rezultă că, impunând organismelor private autorizate într‑un alt stat membru să dispună de
         un sediu pe teritoriul german pentru a putea furniza prestații de control în acest stat, Republica Federală Germania nu și‑a
         îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 49 CE.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      60      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Federale Germania la plata cheltuielilor
         de judecată, iar aceasta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Impunând organismelor private de control al produselor obținute din agricultura ecologică autorizate într‑un alt stat membru
            să dispună de un sediu pe teritoriul german pentru a putea furniza prestații de control în acest stat, Republica Federală
            Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 49 CE.
      2)      Obligă Republica Federală Germania la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 4 iunie 2009.#T-Mobile Netherlands BV, KPN Mobile NV, Orange Nederland NV şi Vodafone Libertel NV împotriva Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Țările de Jos.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare - Articolul 81 alineatul (1) CE - Noțiunea «practică concertată» - Legătură de cauzalitate între concertare și comportamentul întreprinderilor pe piață - Apreciere potrivit normelor de drept național - Caracter suficient al unei unice reuniuni sau necesitatea unei concertări durabile și regulate.#Cauza C-8/08.

text:
      Cauza C‑8/08
      T‑Mobile Netherlands BV și alții
      împotriva
      Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare – Articolul 81 alineatul (1) CE – Noțiunea «practică concertată» – Legătură de cauzalitate între concertare și comportamentul întreprinderilor pe piață – Apreciere potrivit normelor de drept național – Caracter suficient al unei unice reuniuni sau necesitatea unei concertări durabile și regulate”
      Sumarul hotărârii
      1.        Concurență – Înțelegeri – Practică concertată – Noțiune – Obiect sau efect anticoncurențial – Criterii de apreciere – Aplicarea
            acelorași criterii în cazul unui acord, al unei decizii sau al unei practici concertate
      [art. 81 alin. (1) CE]
      2.        Concurență – Înțelegeri – Practică concertată – Atingere adusă concurenței – Criterii de apreciere – Obiect anticoncurențial
            – Constatare suficientă
      [art. 81 alin. (1) CE]
      3.        Concurență – Înțelegeri – Practică concertată – Noțiune – Obiect anticoncurențial – Criterii de apreciere
      [art. 81 alin. (1) CE]
      4.        Concurență – Norme comunitare – Caracter de ordine publică – Aplicare din oficiu de către instanțele naționale
      (art. 81 CE)
      5.        Concurență – Înțelegeri – Practică concertată – Noțiune – Necesitatea unei legături de cauzalitate între concertare și comportamentul
            întreprinderilor pe piață – Prezumția existenței unei legături de cauzalitate – Obligația instanțelor naționale de a aplica
            această prezumție
      [art. 81 alin. (1) CE]
      6.        Concurență – Înțelegeri – Practică concertată – Noțiune – Necesitatea unei legături de cauzalitate între concertare și comportamentul
            întreprinderilor pe piață – Prezumția existenței unei legături de cauzalitate
      [art. 81 alin. (1) CE]
      1.        Noțiunile de acorduri, de decizii ale asociațiilor de întreprinderi și de practici concertate cuprind, din punct de vedere
         subiectiv, forme de coluziune care au aceeași natură și nu se disting decât prin intensitatea lor și prin formele în care
         se manifestă. Prin urmare, criteriile care permit să se aprecieze dacă un comportament are ca obiect sau ca efect împiedicarea,
         restrângerea sau denaturarea concurenței sunt deopotrivă aplicabile în cazul unui acord, al unei decizii sau al unei practici
         concertate.

      (a se vedea punctele 23 și 24)
      2.        Pentru a aprecia dacă o practică concertată este interzisă prin articolul 81 alineatul (1) CE, luarea în considerare a efectelor
         sale concrete este inutilă atunci când se dovedește că aceasta are ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței
         în cadrul pieței comune. Diferența dintre încălcarea prin obiect și încălcarea prin efect rezultă din împrejurarea că anumite
         forme de coluziune între întreprinderi pot fi considerate, prin însăși natura lor, ca fiind dăunătoare pentru buna funcționare
         a concurenței. Prin urmare, nu este necesar să se examineze efectele unei practici concertate din moment ce obiectul anticoncurențial
         al acesteia din urmă este dovedit.

      (a se vedea punctele 29 și 30)
      3.        O practică concertată are un obiect anticoncurențial în sensul articolului 81 alineatul (1) CE atunci când, din cauza conținutului
         său, precum și a finalității sale și ținând cont de contextul juridic și economic în care se încadrează, aceasta este în mod
         concret aptă să împiedice, să restrângă sau să denatureze concurența în cadrul pieței comune. Nu este necesară o împiedicare,
         restrângere sau denaturare concretă a concurenței, nici existența unei legături directe între această practică concertată
         și prețul de consum.

      Schimbul de informații între concurenți are un obiect anticoncurențial atunci când poate elimina incertitudinile legate de
         comportamentul avut în vedere de întreprinderile interesate, care se referă, printre altele, la data, la amploarea și la modalitățile
         de adaptare pe care întreprinderile interesate trebuie să le pună în aplicare, inclusiv atunci când adaptarea privește remunerația
         plătită intermediarilor și nu prețul de consum.

      (a se vedea punctele 27, 28, 30, 31, 35, 36, 39, 41 și 43 și dispozitiv 1)
      4.        Articolul 81 CE produce efecte directe în raporturile dintre particulari și instituie drepturi pentru justițiabili pe care
         instanțele naționale trebuie să le protejeze. Acesta reprezintă o dispoziție de ordine publică, indispensabilă pentru îndeplinirea
         misiunilor atribuite Comunității Europene, care trebuie aplicată din oficiu de instanțele naționale.

      În cazul aplicării articolului 81 CE, interpretarea acestuia realizată de Curte este obligatorie pentru toate instanțele naționale
         ale statelor membre.

      (a se vedea punctele 49 și 50)
      5.        În cadrul analizei legăturii de cauzalitate dintre concertare și comportamentul pe piață al întreprinderilor care participă
         la aceasta, legătură necesară pentru a stabili existența unei practici concertate în sensul articolului 81 alineatul (1) CE,
         instanța națională este obligată, sub rezerva probei contrare care trebuie făcută de acestea din urmă, să aplice prezumția
         de cauzalitate, potrivit căreia întreprinderile menționate, atunci când rămân active pe piață, țin cont de schimbul de informații
         cu concurenții lor. Această prezumție face parte integrantă din dreptul comunitar aplicabil.

      (a se vedea punctele 51-53 și dispozitiv 2)
      6.        În vederea aplicării articolului 81 alineatul (1) CE, în măsura în care întreprinderea participantă la concertare rămâne activă
         pe piața relevantă, prezumția legăturii de cauzalitate dintre concertare și comportamentul acestei întreprinderi pe piața
         respectivă este aplicabil chiar dacă respectiva concertare nu se întemeiază decât pe o singură reuniune a întreprinderilor
         respective.

      Astfel, nu este atât de important numărul de reuniuni între întreprinderile respective cât aspectul dacă acest contact sau
         contactele care au avut loc le‑au oferit acestora din urmă posibilitatea să țină cont de schimburile de informații cu concurenții
         pentru a determina comportamentul lor pe piața în discuție și să înlocuiască în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare
         practică. Întrucât se poate dovedi că între aceste întreprinderi a avut loc o concertare și că au rămas active pe piață, în
         mod justificat se impune cerința ca întreprinderile să facă dovada că această concertare nu a avut nicio influență asupra
         comportamentului lor pe piața respectivă.

      (a se vedea punctele 61 și 62 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      4 iunie 2009(*)

      „Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare – Articolul 81 alineatul (1) CE – Noțiunea «practică concertată» – Legătură de cauzalitate între concertare și comportamentul întreprinderilor pe piață – Apreciere potrivit normelor de drept național – Caracter suficient al unei unice reuniuni sau necesitatea unei concertări durabile și regulate”
      În cauza C‑8/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de College van
         Beroep voor het bedrijfsleven (Țările de Jos), prin decizia din 31 decembrie 2007, primită de Curte la 9 ianuarie 2008, în
         procedura

      T‑Mobile Netherlands BV,
      KPN Mobile NV,
      Orange Nederland NV,
      Vodafone Libertel NV
      împotriva
      Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka (raportor) și U. Lõhmus,
         judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna R. Șereș, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 ianuarie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru T‑Mobile Netherlands BV, de I. VerLoren van Themaat și V. H. Affourtit, advocaten;
      –        pentru KPN Mobile NV, de B. J. H. Braeken și P. Glazener, advocaten;
      –        pentru Vodafone Libertel NV, de G. van der Klis, advocaat;
      –        pentru Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit, de doamna A. Prompers, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna C. Wissels, precum și de domnii Y. de Vries și M. de Grave, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii A. Bouquet și S. Noë, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 februarie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 81 alineatul (1) CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între T‑Mobile Netherlands BV (denumită în continuare „T‑Mobile”),
         KPN Mobile NV (denumită în continuare „KPN”), Orange Nederland NV (denumită în continuare „Orange”) și Vodafone Libertel NV
         (denumită în continuare „Vodafone”), pe de o parte, și Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit (autoritatea
         în domeniul concurenței din Țările de Jos, denumită în continuare „NMa”), pe de altă parte, având ca obiect amenzile pe care
         aceasta din urmă le‑a aplicat întreprinderilor respective pentru încălcarea articolului 81 CE și a articolului 6 alineatul
         (1) din Legea privind concurența (Mededingingswet), în versiunea care rezultă din Legea de modificare a Legii privind concurența
         (Wet houdende wijziging van de Mededingingswet) din 9 decembrie 2004 (denumită în continuare „Mw”).

      I –  Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Considerentul (5) al Regulamentului (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor
         de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat (JO L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, 167) prevede:

      „Pentru a asigura aplicarea eficientă a normelor comunitare de concurență și, în același timp, respectarea drepturilor fundamentale
         la apărare, prezentul regulament ar trebui să reglementeze sarcina probei în cadrul aplicării articolelor 81 și 82 din tratat[ul
         CE]. […] Prezentul regulament nu afectează nici normele naționale privind nivelul probatoriu necesar, nici obligațiile autorităților
         de concurență și ale instanțelor din statele membre de a stabili elementele relevante ale unei cauze, cu condiția ca astfel
         de reguli și obligații să fie compatibile cu principiile generale ale dreptului comunitar.”

      4        Articolul 2 din regulamentul menționat, intitulat „Sarcina probei”, prevede:

      „În orice procedură națională sau comunitară de aplicare a articolelor 81 și 82 din tratat, sarcina probei unei încălcări
         a articolului 81 alineatul (1) sau a articolului 82 din tratat revine părții sau autorității care invocă încălcarea. […]”

      5        Articolul 3 alineatele (1) și (2) din același regulament prevede:

      „(1)      Atunci când autoritățile de concurență ale statelor membre sau instanțele naționale aplică legislația națională de concurență
         acordurilor, deciziilor asociațiilor de întreprinderi sau practicilor concertate în sensul articolului 81 alineatul (1) din
         tratat, care pot afecta comerțul dintre statele membre în sensul acestei dispoziții, ele aplică de asemenea articolul 81 din
         tratat acestor acorduri, decizii sau practici concertate. […]

      (2)      Aplicarea legislației naționale de concurență nu poate genera interzicerea acordurilor, a deciziilor asociațiilor de întreprinderi
         sau a practicilor concertate care pot aduce atingere comerțului dintre statele membre, dar care nu restrâng concurența în
         sensul articolului 81 alineatul (1) din tratat. […]”

       Reglementarea națională
      6        Potrivit articolului 1 litera h) din Mw, „practică concertată” înseamnă orice practică concertată în sensul articolului 81
         alineatul (1) CE.

      7        În temeiul articolului 6 alineatul 1 din Mw, sunt interzise orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale asociațiilor
         de întreprinderi și orice practici concertate care au ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței
         pe întreaga piață olandeză sau pe o parte semnificativă a acesteia.

      8        Potrivit articolului 88 din Mw, NMa are competența să aplice articolul 81 CE.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
       Situația de fapt
      9        Din decizia de trimitere reiese că reprezentanții operatorilor care oferă servicii de telecomunicații mobile pe piața olandeză
         s‑au întrunit la 13 iunie 2001.

      10      În acea perioadă, un număr de cinci operatori beneficiau în Țările de Jos de o rețea proprie de telefonie mobilă, și anume
         Ben Nederland BV (denumită în continuare „Ben”, în prezent T‑Mobile), KPN, Dutchtone NV (denumită în continuare „Dutchtone”,
         în prezent Orange), Libertel‑Vodafone NV (denumită în continuare „Libertel‑Vodafone”, în prezent Vodafone), precum și Telfort
         Mobiel BV [devenită O2 (Netherlands) BV, denumită în continuare „O2 (Netherlands)” și, în prezent, Telfort]. În anul 2001,
         cotele de piață ale celor cinci operatori se ridicau la 10,6 %, 42,1 %, 9,7 %, 26,1 % și, respectiv, 11, 4 %. Constituirea
         unei a șasea rețele de telefonie mobilă nu părea să fie avută în vedere, dat fiind că nu fusese eliberată nicio nouă autorizație.
         Piața de servicii de telecomunicații mobile nu era, prin urmare, accesibilă decât prin încheierea unui contract cu unul sau
         mai mulți dintre acești cinci operatori.

      11      Oferta de servicii de telecomunicații mobile este compusă din pachete preplătite și abonamente. Caracteristica pachetelor
         preplătite este aceea că clientul achită prețul comunicațiilor în avans. Astfel, cumpărând o cartelă preplătită sau o reîncărcare,
         acesta dobândește un credit în timp de apel, în limita căruia poate telefona. În schimb, abonamentele se caracterizează prin
         faptul că minutele de comunicare dintr‑o anumită perioadă sunt facturate a posteriori clientului, care plătește în plus o taxă fixă, care poate include ea însăși un credit în minute de comunicare.

      12      La 13 iunie 2001 a avut loc o reuniune a reprezentanților operatorilor care oferă servicii de telecomunicații mobile pe piața
         olandeză. Această reuniune a avut ca obiect în special reducerea remunerațiilor standard ale distribuitorilor pentru abonamente
         începând cu 1 septembrie 2001 sau în jurul acestei date. După cum rezultă din decizia de trimitere, participanții la această
         reuniune au menționat de asemenea o serie de informații confidențiale.

      13      Prin decizia din 30 decembrie 2002, NMa a constatat că Ben, Dutchtone, KPN, O2 (Netherlands) și Libertel‑Vodafone încheiaseră
         un acord în care prevăzuseră practici concertate. Considerând că acordul restrânge în mod sensibil concurența și este, în
         consecință, interzis prin articolul 6 alineatul (1) din Mw, NMa a aplicat amenzi acestor întreprinderi.

      14      Întreprinderile menționate au introdus o plângere împotriva acestei decizii a NMa.

      15      Prin decizia din 27 septembrie 2004, NMa a declarat că motivele prezentate de T‑Mobile, KPN, Orange, Libertel‑Vodafone și
         O2 (Netherlands) erau parțial întemeiate și a constatat că practicile descrise în decizia din 30 decembrie 2002 constituie
         o încălcare nu numai a articolului 6 din Mw, ci și a articolului 81 alineatul (1) CE. În consecință, NMa a menținut toate
         amenzile aplicate societăților menționate, reducându‑le cuantumul.

      16      T‑Mobile, KPN, Orange, Vodafone și Telfort au formulat recurs la Rechtbank te Rotterdam împotriva deciziei din 27 septembrie
         2004. Acesta din urmă a anulat, prin hotărârea din 13 iulie 2006, decizia amintită și a retrimis cauza la NMa pentru ca aceasta
         să se pronunțe din nou.

      17      T‑Mobile, KPN, Orange, Vodafone (denumite în continuare, împreună, „operatorii interesați”) și NMa au formulat apel împotriva
         hotărârii menționate la College van Beroep voor het bedrijfsleven, care trebuie să aprecieze dacă noțiunea de practică concertată
         a fost corect interpretată în raport cu jurisprudența constantă a Curții în materie.

       Poziția instanței de trimitere
      18      College van Beroep voor het bedrijfsleven consideră că trebuie să stabilească, pe de o parte, dacă schimbul de informații
         cu privire la abonamente, în cursul reuniunii din 13 iunie 2001, avea ca obiect să restrângă concurența și dacă în mod just
         NMa a omis să examineze efectele practicii concertate și, pe de altă parte, dacă există o legătură de cauzalitate între această
         concertare și comportamentul pe piață al operatorilor interesați.

      19      Instanța de trimitere precizează, în primul rând, că practica concertată în cauză în acțiunea principală nu are ca obiect
         nici prețul de consum aplicat de operatorii interesați, nici tarifele de abonament pe care aceștia le facturează consumatorilor
         finali. Practica concertată vizează în realitate remunerația pe care acești operatori au intenția să o plătească pentru prestările
         de servicii pe care distribuitorii le efectuează pentru aceștia. În consecință, instanța amintită subliniază că nu se poate
         considera că practica concertată are ca obiect în mod direct stabilirea prețurilor abonamentelor pe piața cu amănuntul.

      20      În continuare, College van Beroep voor het bedrijfsleven arată că există îndoieli cu privire la faptul că se poate considera
         că practicile concertate ale operatorilor interesați privind remunerațiile acordate distribuitorilor pentru încheierea de
         abonamente au ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în sensul articolului 81 alineatul (1) CE.
         Astfel, acesta arată că jurisprudența Curții în materie de concurență ar putea fi interpretată în sensul că un acord sau o
         practică concertată urmărește să restrângă concurența dacă experiența arată că acordul respectiv sau practica respectivă are
         întotdeauna sau aproape întotdeauna ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței, indiferent de împrejurările
         economice. Aceasta este situația, potrivit instanței de trimitere, atunci când consecințele negative reale sunt incontestabile
         și se vor produce indiferent de caracteristicile pieței în cauză. Potrivit acesteia, prin urmare, ar trebui întotdeauna să
         se examineze efectele unei practici concertate pentru a evita ca un comportament să fie considerat ca având un obiect care
         restrânge concurența, deși ar părea că nu a avut efecte restrictive.

      21      În sfârșit, în ceea ce privește legătura de cauzalitate dintre concertare și comportamentul pe piață al operatorilor menționați,
         instanța de trimitere se îndoiește de pertinența prezumției formulate în Hotărârea din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni
         (C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125), și în Hotărârea Hüls/Comisia (C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287), potrivit căreia, sub rezerva probei
         contrare care trebuie făcută de operatorii interesați, întreprinderile participante la concertare și care rămân active pe
         piață țin cont de schimbul de informații cu concurenții lor pentru a determina propriul comportament pe piață. Cu atât mai
         mult situația va fi similară în cazul în care concertarea are loc în mod regulat pe o perioadă mai lungă. Instanța amintită
         se întreabă dacă, în temeiul dreptului comunitar, trebuie să aplice această prezumție în pofida existenței unor dispoziții
         naționale diferite în materia administrării probelor și dacă o astfel de prezumție este aplicabilă în situații în care o singură
         reuniune stă la baza concertării.

      22      În aceste condiții, College van Beroep voor het bedrijfsleven a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții
         următoarele întrebări preliminare:

      „1)      În scopul aplicării articolului 81 alineatul (1) CE, ce criterii trebuie folosite pentru a aprecia dacă o practică concertată
         are ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței?

      2)      Articolul 81 CE trebuie interpretat în sensul că, în cadrul aplicării acestui articol de către instanța națională, dovada
         legăturii de cauzalitate dintre concertare și comportamentul în cadrul pieței trebuie să fie făcută și evaluată conform normelor
         de drept național, cu condiția ca acestea să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare din dreptul
         intern și să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară?

      3)      În scopul aplicării noțiunii de practică concertată menționate la articolul 81 CE, prezumția legăturii de cauzalitate dintre
         concertare și comportamentul în cadrul pieței se aplică întotdeauna, chiar dacă această concertare ar fi un fapt izolat, iar
         operatorul care a participat la aceasta își continuă activitatea pe piață, sau această prezumție nu se aplică decât atunci
         când concertarea s‑a prelungit în mod regulat și pe o perioadă lungă?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      23      Cu titlul introductiv, trebuie subliniat că noțiunile „acorduri”, „decizii ale asociațiilor de întreprinderi” și „practici
         concertate” cuprind, din punct de vedere subiectiv, forme de coluziune care au aceeași natură și nu se disting decât prin
         intensitatea lor și prin formele în care se manifestă (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, citată
         anterior, punctul 131).

      24      Prin urmare, după cum a subliniat în esență avocatul general la punctul 38 din concluzii, criteriile stabilite în jurisprudența
         Curții în scopul de a aprecia dacă un comportament are ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței
         sunt deopotrivă aplicabile în cazul unui acord, al unei decizii sau al unei practici concertate.

      25      În această privință, trebuie subliniat că au fost furnizate deja de către Curte o serie de criterii care permit să se aprecieze
         dacă un acord, o decizie sau o practică concertată prezintă un caracter anticoncurențial.

      26      În ceea ce privește definiția unei practici concertate, Curtea a stabilit că o astfel de practică vizează o formă de coordonare
         între întreprinderi care, fără să fi mers până la realizarea unei convenții propriu‑zise, substituie în mod conștient riscurile
         concurenței cu o cooperare practică între acestea (a se vedea Hotărârea din 16 decembrie 1975, Suiker Unie și alții/Comisia,
         40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 și 114/73, Rec., p. 1663, punctul 26, precum și Hotărârea din 31 martie 1993,
         Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 și C‑125/85-C‑129/85, Rec., p. I‑1307,
         punctul 63).

      27      În ceea ce privește aprecierea caracterului anticoncurențial al unei practici concertate, trebuie să se țină cont în special
         de scopurile obiective pe care urmărește să le atingă, precum și de contextul economic și juridic în care se încadrează (a
         se vedea în acest sens Hotărârea din 8 noiembrie 1983, IAZ International Belgium și alții/Comisia, 96/82-102/82, 104/82, 105/82,
         108/82 și 110/82, Rec., p. 3369, punctul 25, precum și Hotărârea din 20 noiembrie 2008, Beef Industry Development Society
         și Barry Brothers, C‑209/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 16 și 21). În plus, deși intenția părților nu constituie
         un element necesar pentru a determina caracterul restrictiv al unei practici concertate, niciun element nu interzice Comisiei
         Comunităților Europene sau instanțelor comunitare să țină cont de aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea IAZ International
         Belgium și alții/Comisia, citată anterior, punctele 23-25).

      28      În ceea ce privește delimitarea dintre practicile concertate care au un obiect anticoncurențial și cele care au un efect anticoncurențial,
         trebuie amintit că obiectul și efectul anticoncurențial nu sunt condiții cumulative, ci alternative pentru a aprecia dacă
         o practică intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE. Potrivit unei jurisprudențe constante
         începând cu Hotărârea din 30 iunie 1966, LTM (56/65, Rec., p. 337, 359), caracterul alternativ al acestei condiții, indicat
         prin conjuncția „sau”, conduce mai întâi la necesitatea de a analiza însuși obiectul practicii concertate, ținând seama de
         contextul economic în care acesta trebuie să fie aplicat. Cu toate acestea, în cazul în care analiza cuprinsului practicii
         concertate nu ar indica un grad suficient de nocivitate pentru concurență, ar trebui să se examineze efectele acesteia și,
         pentru a fi interzisă, să se impună întrunirea elementelor care probează că, în fapt, concurența a fost împiedicată, restrânsă
         sau denaturată în mod sensibil (a se vedea în acest sens Hotărârea Beef Industry Development Society și Barry Brothers, citată
         anterior, punctul 15).

      29      În plus, trebuie subliniat că, pentru a aprecia dacă o practică concertată este interzisă prin articolul 81 alineatul (1)
         CE, luarea în considerare a efectelor sale concrete este superfluă atunci când se dovedește că aceasta are ca obiect împiedicarea,
         restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 1966, Consten
         și Grundig/Comisia, 56/64 și 58/64, Rec., p. 429, 496, Hotărârea din 21 septembrie 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging
         voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, C‑105/04 P, Rec., p. I‑8725, punctul 125, precum și Hotărârea Beef
         Industry Development Society și Barry Brothers, citată anterior, punctul 16). Distincția dintre „încălcarea prin obiect” și
         „încălcarea prin efect” rezultă din împrejurarea că anumite forme de coluziune între întreprinderi pot fi considerate, prin
         însăși natura lor, ca fiind dăunătoare pentru buna funcționare a concurenței (a se vedea Hotărârea Beef Industry Development
         Society și Barry Brothers, citată anterior, punctul 17).

      30      În aceste condiții, contrar afirmațiilor instanței de trimitere, nu este necesar să se examineze efectele unei practici concertate
         din moment ce obiectul anticoncurențial al acesteia din urmă este dovedit.

      31      În ceea ce privește aprecierea obiectului anticoncurențial al unei practici concertate, precum cea în cauză în acțiunea principală,
         este important de amintit în primul rând că, după cum a subliniat avocatul general la punctul 46 din concluzii, pentru a avea
         un obiect anticoncurențial, este suficient ca practica concertată să poată să producă efecte negative asupra concurenței.
         Cu alte cuvinte, aceasta trebuie numai să fie aptă în mod concret, ținând cont de contextul juridic și economic în care se
         află, să împiedice, să restrângă sau să denatureze concurența în cadrul pieței comune. Problema dacă și în ce măsură un astfel
         de efect se produce în mod concret nu poate avea importanță decât pentru a calcula cuantumul amenzilor și pentru a evalua
         dreptul la acordarea de daune interese.

      32      În al doilea rând, în ceea ce privește schimbul de informații dintre concurenți, trebuie amintit că criteriile de coordonare
         și de cooperare care constituie o practică concertată trebuie interpretate în lumina concepției inerente dispozițiilor din
         Tratatul CE privind concurența, potrivit căreia orice operator economic trebuie să stabilească în mod autonom politica pe
         care intenționează să o urmeze pe piața comună (a se vedea Hotărârea Suiker Unie și alții/Comisia, citată anterior, punctul
         173, Hotărârea din 14 iulie 1981, Züchner, 172/80, Rec., p. 2021, punctul 13, Hotărârea Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia,
         citată anterior, punctul 63, și Hotărârea 28 mai 1998, Deere/Comisia, C‑7/95 P, Rec., p. I‑3111, punctul 86).

      33      Dacă cerința autonomiei nu exclude dreptul operatorilor economici de a se adapta în mod inteligent la comportamentul constatat
         sau prevăzut al concurenților lor, aceasta se opune totuși în mod riguros oricărui contact direct sau indirect între acești
         operatori, de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui
         astfel de concurent comportamentul pe care întreprinderea însăși este decisă sau preconizează să îl adopte pe piață, atunci
         când contactele au drept obiect sau drept efect realizarea unor condiții de concurență care nu ar corespunde condițiilor normale
         de pe piața în discuție, ținând seama de natura produselor sau a prestațiilor furnizate, de importanța și de numărul întreprinderilor,
         precum și de volumul respectivei piețe (a se vedea în acest sens Hotărârea Suiker Unie și alții/Comisia, citată anterior,
         punctul 174, Hotărârea Züchner, citată anterior, punctul 14, și Hotărârea Deere/Comisia, citată anterior, punctul 87).

      34      La punctul 88 și următoarele din Hotărârea Deere/Comisia, citată anterior, Curtea a stabilit că pe o piață cu caracter oligopolistic
         foarte concentrat, precum piața în discuție în acțiunea principală, schimbul de informații este de natură a permite întreprinderilor
         să cunoască poziția concurenților lor pe piață, precum și strategia comercială a acestora și, prin urmare, să modifice în
         mod sensibil concurența care persistă între operatorii economici.

      35      În consecință, schimbul de informații dintre concurenți poate încălca normele de concurență atunci când limitează sau anulează
         gradul de nesiguranță privind funcționarea pieței în cauză, având ca rezultat restrângerea concurenței dintre întreprinderi
         (a se vedea Hotărârea Deere/Comisia, citată anterior, punctul 90, și Hotărârea din 2 octombrie 2003, Thyssen Stahl/Comisia,
         C‑194/99 P, Rec., p. I‑10821, punctul 81).

      36      În al treilea rând, în ceea ce privește posibilitatea de a considera că o practică concertată are un obiect anticoncurențial,
         deși aceasta din urmă nu are legătură directă cu prețul de consum, trebuie subliniat că modul de redactare a articolului 81
         alineatul (1) CE nu permite să se considere că ar fi interzise numai practicile concertate care au efect direct asupra prețului
         achitat de consumatorii finali.

      37      Dimpotrivă, din articolul 81 alineatul (1) litera (a) CE reiese că o practică concertată poate avea un obiect anticoncurențial
         dacă aceasta constă în „stabilirea, direct sau indirect, de prețuri de cumpărare sau de vânzare sau de orice alte condiții
         de tranzacționare”. În acțiunea principală, după cum susține guvernul olandez în observațiile sale scrise, s‑ar părea că,
         pentru abonamente, remunerațiile distribuitorilor sunt elemente determinante în privința stabilirii prețului pe care îl va
         plăti consumatorul final.

      38      În orice caz, după cum a subliniat avocatul general la punctul 58 din concluzii, articolul 81 CE urmărește, asemenea altor
         norme de concurență prevăzute de tratat, să protejeze nu numai interesele directe ale concurenților sau ale consumatorilor,
         ci structura pieței și, prin aceasta, concurența în sine.

      39      Prin urmare, spre deosebire de ceea ce pare să considere instanța de trimitere, constatarea existenței obiectului anticoncurențial
         al unei practici concertate nu depinde de existența unei legături directe între aceasta și prețul de consum.

      40      În al patrulea rând, în ceea ce privește argumentul prezentat de Vodafone potrivit căruia practica concertată în cauză în
         acțiunea principală nu ar avea ca obiect să restrângă concurența întrucât remunerațiile standard ale distribuitorilor ar fi
         trebuit, în orice caz, să fie reduse din cauza condițiilor de pe piață, de la punctul 33 din prezenta hotărâre reiese, desigur,
         că cerința autonomiei nu exclude dreptul operatorilor economici de a se adapta în mod inteligent la comportamentul constatat
         sau prevăzut al concurenților lor.

      41      Cu toate acestea, după cum a arătat avocatul general la punctele 66-68 din concluzii, deși este adevărat că un comportament
         paralel al întreprinderilor concurente nu se explică în mod necesar printr‑o concertare care încalcă concurența, trebuie să
         se considere că are un obiect anticoncurențial un schimb de informații care poate elimina incertitudini ale persoanelor interesate
         în privința datei, a amplorii și a modalităților de adaptare pe care întreprinderea interesată trebuie să le pună în aplicare,
         inclusiv atunci când, cum este cazul în acțiunea principală, adaptarea privește reducerea comisionului standard al distribuitorilor.

      42      Este de competența instanței de trimitere să verifice dacă, în acțiunea principală, schimbul de informații din cadrul reuniunii
         din 13 iunie 2001 era susceptibil să înlăture astfel de incertitudini.

      43      Având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, trebuie să se răspundă la prima întrebare că o practică concertată are
         un obiect anticoncurențial în sensul articolului 81 alineatul (1) CE atunci când, din cauza conținutului său, precum și a
         finalității sale și ținând cont de contextul juridic și economic în care se încadrează, aceasta este în mod concret aptă să
         împiedice, să restrângă sau să denatureze concurența în cadrul pieței comune. Nu este necesară o împiedicare, restrângere
         sau denaturare concretă a concurenței, nici existența unei legături directe între această practică concertată și prețul de
         consum. Schimbul de informații între concurenți are un obiect anticoncurențial atunci când poate elimina incertitudinile legate
         de comportamentul avut în vedere de întreprinderile interesate.

       Cu privire la a doua întrebare
      44      Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă în
         cadrul analizei legăturii de cauzalitate dintre concertare și comportamentul pe piață al întreprinderilor care participă la
         aceasta, legătură care este necesară pentru a stabili existența unei practici concertate în sensul articolului 81 alineatul
         (1) CE, instanța națională este obligată să aplice prezumția de cauzalitate menționată în jurisprudența Curții, potrivit căreia
         acestea din urmă, atunci când rămân active pe piață, țin cont de schimbul de informații cu concurenții lor sau dacă poate
         aplica normele de drept național în ceea ce privește sarcina probei.

      45      Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctul 76 din concluzii, această întrebare urmărește să stabilească dacă prezumția
         pe care o aplică instanțele comunitare se impune de asemenea autorităților și instanțelor naționale atunci când aplică articolul
         81 alineatul (1) CE.

      46      Potrivit instanței de trimitere, dacă prezumția amintită este inclusă în noțiunea de practică concertată vizată de articolul
         81 alineatul (1) CE, instanța națională este obligată să o aplice. În schimb aceasta susține că, dacă prezumția respectivă
         ar trebui considerată o normă de procedură, ar fi posibil ca instanța națională să nu o aplice în temeiul principiului autonomiei
         procedurale a statelor membre.

      47      T‑Mobile, KPN și Vodafone arată că niciun element dedus din articolul 81 CE sau din jurisprudența Curții nu permite să se
         susțină concluzia potrivit căreia prezumția de cauzalitate face parte integrantă din noțiunea de practică concertată vizată
         de articolul 81 alineatul (1) CE. Acestea consideră că, potrivit unei jurisprudențe constante, în lipsa unei reglementări
         comunitare în materie, revine ordinii juridice din fiecare stat membru atribuția de a desemna instanțele competente și de
         a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor
         de dreptul comunitar, cu condiția ca, pe de o parte, aceste modalități să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile
         unor acțiuni similare din dreptul intern (principiul echivalenței) și, pe de altă parte, să nu facă practic imposibilă sau
         excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară (principiul efectivității).

      48      În schimb, guvernul olandez și Comisia consideră că prezumția de cauzalitate a fost instituită în calitate de componentă a
         noțiunii de practică concertată în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, și nu în calitate de normă de procedură independentă
         de această noțiune, astfel încât această prezumție se impune instanțelor naționale.

      49      În această privință, trebuie amintit de la bun început că articolul 81 CE, pe de o parte, produce efecte directe în raporturile
         dintre particulari și instituie drepturi pentru justițiabili pe care instanțele naționale trebuie să le protejeze și că, pe
         de altă parte, articolul amintit reprezintă o dispoziție de ordine publică, indispensabilă pentru îndeplinirea misiunilor
         atribuite Comunității Europene, care trebuie aplicată din oficiu de instanțele naționale (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 1 iunie 1999, Eco Swiss, C‑126/97, Rec., p. I‑3055, punctele 36 și 39, precum și Hotărârea din 13 iulie 2006, Manfredi
         și alții, C‑295/04-C‑298/04, Rec., p. I‑6619, punctele 31 și 39).

      50      Prin urmare, în cazul aplicării articolului 81 CE, interpretarea acestuia realizată de Curte este obligatorie pentru toate
         instanțele naționale ale statelor membre.

      51      În ceea ce privește prezumția de cauzalitate formulată de Curte în cadrul interpretării articolului 81 alineatul (1) CE, trebuie
         amintit în primul rând că Curtea a stabilit că, după cum reiese din termenii aceleiași dispoziții, noțiunea de practică concertată
         implică, pe lângă concertarea între întreprinderi, un comportament pe piață care dă curs acestei concertări și o legătură
         de cauzalitate între aceste două elemente. În continuare, Curtea a considerat că totuși trebuie să se prezume, sub rezerva
         probei contrare ce revine operatorilor interesați, că întreprinderile participante la concertare care rămân active pe piață
         țin seama de schimbul de informații cu concurenții lor pentru a determina propriul comportament pe această piață. Această
         afirmație este cu atât mai adevărată atunci când concertarea are loc în mod periodic și pe o durată îndelungată. În sfârșit,
         Curtea a concluzionat că o astfel de practică concertată intră în domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE
         chiar și în lipsa unor efecte anticoncurențiale asupra pieței (a se vedea Hotărârea Hüls/Comisia, citată anterior, punctele
         161-163).

      52      În aceste condiții, trebuie să se constate că prezumția de cauzalitate rezultă din articolul 81 alineatul (1) CE, astfel cum
         a fost interpretat de Curte, și, în consecință, aceasta face parte integrantă din dreptul comunitar aplicabil.

      53      Având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că, în cadrul analizei legăturii
         de cauzalitate dintre concertare și comportamentul pe piață al întreprinderilor care participă la aceasta, legătură care este
         necesară pentru a stabili existența unei practici concertate în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, instanța națională
         este obligată, sub rezerva probei contrare care trebuie făcută de acestea din urmă, să aplice prezumția de cauzalitate menționată
         în jurisprudența Curții, potrivit căreia întreprinderile menționate, atunci când rămân active pe piață, țin cont de schimbul
         de informații cu concurenții lor.

       Cu privire la a treia întrebare
      54      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în scopul
         aplicării noțiunii de practică concertată menționată la articolul 81 CE, prezumția raportului de cauzalitate dintre concertare
         și comportamentul în cadrul pieței se aplică întotdeauna, chiar dacă această concertare nu se întemeiază decât pe o singură
         reuniune.

      55      T‑Mobile, KPN și Vodafone consideră, în esență, că nu este posibil să se deducă din Hotărârile citate anterior Comisia/Anic
         Partecipazioni și Hüls/Comisia că prezumția de cauzalitate ar fi aplicabilă în toate cazurile. Potrivit acestora, aplicarea
         prezumției ar trebui să se limiteze la cazurile în care faptele și circumstanțele sunt identice cu cele din hotărârile menționate.
         Acestea susțin, în esență, că numai în ipoteza în care întreprinderile participă la reuniuni în mod regulat, deși cunosc faptul
         că au existat schimburi de informații confidențiale cu ocazia reuniunilor precedente, se poate prezuma că aceste întreprinderi
         și‑au orientat comportamentul pe piață pe baza concertării. În plus, acestea consideră că ar fi irațional să se considere
         că o întreprindere ar putea să își întemeieze comportamentul pe piață pe schimburi de informații care au avut loc cu ocazia
         unei reuniuni unice, și aceasta a fortiori atunci când reuniunea urmărește un obiectiv licit, cum este cazul în acțiunea principală.

      56      Guvernul olandez și Comisia susțin, în schimb, că din jurisprudență, în special din Hotărârile citate anterior Comisia/Anic
         Partecipazioni și Hüls/Comisia, reiese în mod clar că prezumția de cauzalitate nu depinde de numărul de reuniuni care au constituit
         baza concertării. Acestea arată că prezumția menționată este justificată dacă contactele care au avut loc, ținând cont de
         contextul și de frecvența lor, sunt suficiente pentru a conduce la o coordonare a comportamentului pe piață care poate împiedica,
         restrânge sau denatura concurența în sensul articolului 81 alineatul (1) CE și, pe de altă parte, întreprinderile vizate au
         rămas active pe piață.

      57      Potrivit guvernului olandez, cauza principală ilustrează perfect faptul că o singură reuniune este suficientă pentru a exista
         o concertare. Pe de o parte, reuniunea din 13 iunie 2001 a permis operatorilor să se înțeleagă asupra reducerii remunerațiilor
         distribuitorilor. Pe de altă parte, această reuniune a permis de asemenea nașterea unor incertitudini cu privire la problema
         de a ști care operator și‑ar reduce costurile de recrutare, când și în ce măsură ar face operatorul acest lucru, precum și
         termenul în care ceilalți operatori ar acționa în același fel.

      58      În această privință, trebuie subliniat că de la punctul 121 din Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, citată anterior, și
         de la punctul 162 din Hotărârea Hüls/Comisia, citată anterior, reiese că a fost stabilită de către Curte exclusiv o legătură
         între aplicarea prezumției menționate și existența unei concertări și faptul că întreprinderea a rămas activă pe piață. Adăugarea
         termenilor „[c]u atât mai mult situația va fi similară în cazul în care concertarea are loc în mod regulat pe o perioadă mai
         lungă”, departe de a susține teza conform căreia prezumția de cauzalitate este aplicabilă numai în ipoteza în care întreprinderile
         se reunesc în mod regulat, trebuie în mod necesar interpretată în sensul că această prezumție este mai puternică atunci când
         întreprinderile și‑au concertat comportamentul în mod regulat în cursul unei lungi perioade.

      59      Orice altă interpretare ar conduce, în esență, la concluzia că un schimb de informații unic între concurenți nu ar putea în
         niciun caz să aibă drept rezultat o concertare care încalcă normele de concurență prevăzute de tratat. Or, nu este exclus
         ca, potrivit structurii pieței, o singură intrare în contact precum cea în cauză în acțiunea principală să poată fi suficientă
         în principiu pentru ca întreprinderile respective să își concerteze comportamentul pe piață și să conducă astfel la înlocuirea
         concurenței și a riscurilor pe care le implică aceasta cu o cooperare practică.

      60      După cum au subliniat în mod just guvernul olandez și avocatul general la punctele 104 și 105 din concluzii, atât obiectul
         concertării, cât și circumstanțele proprii pieței explică frecvența, intervalele și modul în care concurenții intră în contact
         unii cu ceilalți pentru a conduce la o concertare a comportamentului lor pe piață. Astfel, dacă întreprinderile interesate
         pun la punct o înțelegere cu un sistem complex de concertare cu privire la un număr ridicat de aspecte ale comportamentului
         lor pe piață, acestea vor avea nevoie de contacte regulate pe o lungă perioadă. În schimb, dacă respectiva concertare este,
         precum în speță, punctuală și urmărește exclusiv armonizarea comportamentului pe piață în legătură cu un aspect izolat al
         concurenței, o singură intrare în contact ar putea fi suficientă pentru a realiza scopul anticoncurențial urmărit de întreprinderile
         respective.

      61      În aceste condiții, trebuie să se considere că nu este atât de important numărul de reuniuni între întreprinderile respective,
         cât aspectul dacă acest contact sau contactele care au avut loc au oferit acestora din urmă posibilitatea să țină cont de
         schimburile de informații cu concurenții pentru a determina comportamentul lor pe piața în discuție și să înlocuiască în mod
         conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică. Întrucât se poate dovedi că între aceste întreprinderi a avut loc
         o concertare și că au rămas active pe piață, în mod justificat se impune ca întreprinderile să facă dovada că această concertare
         nu a avut nicio influență asupra comportamentului lor pe piața respectivă.

      62      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că, în măsura în care întreprinderea
         participantă la concertare rămâne activă pe piața relevantă, prezumția legăturii de cauzalitate dintre concertare și comportamentul
         acestei întreprinderi pe piața respectivă este aplicabilă chiar dacă respectiva concertare nu se întemeiază decât pe o singură
         reuniune a întreprinderilor respective.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      63      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      O practică concertată are un obiect anticoncurențial în sensul articolului 81 alineatul (1) CE atunci când, din cauza conținutului
            său, precum și a finalității sale și ținând cont de contextul juridic și economic în care se încadrează, aceasta este în mod
            concret aptă să împiedice, să restrângă sau să denatureze concurența în cadrul pieței comune. Nu este necesară o împiedicare,
            restrângere sau denaturare concretă a concurenței, nici existența unei legături directe între această practică concertată
            și prețul de consum. Schimbul de informații între concurenți are un obiect anticoncurențial atunci când poate elimina incertitudinile
            legate de comportamentul avut în vedere de întreprinderile interesate.
      2)      În cadrul analizei legăturii de cauzalitate dintre concertare și comportamentul pe piață al întreprinderilor care participă
            la aceasta, legătură care este necesară pentru a stabili existența unei practici concertate în sensul articolului 81 alineatul
            (1) CE, instanța națională este obligată, sub rezerva probei contrare care trebuie făcută de acestea din urmă, să aplice prezumția
            de cauzalitate menționată în jurisprudența Curții, potrivit căreia întreprinderile menționate, atunci când rămân active pe
            piață, țin cont de schimbul de informații cu concurenții lor.
      3)      În măsura în care întreprinderea participantă la concertare rămâne activă pe piața relevantă, prezumția legăturii de cauzalitate
            dintre concertare și comportamentul acestei întreprinderi pe piața respectivă este aplicabil chiar dacă respectiva concertare
            nu se întemeiază decât pe o singură reuniune a întreprinderilor respective.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 13 ianuarie 2004. # JCB Service împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Articol 81 CE. # Cauza T-67/01.


Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 25 octombrie 2013. # Biotronik SE & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-416/11.