title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 6 noiembrie 2007. # Société anonyme des eaux minérales d'Évian (SAEME) împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative REVIAN’s - Mărci necomunitare anterioare evian - Prezentarea tardivă a traducerii certificatului de înregistrare a unei mărci anterioare - Competență de apreciere conferită de articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-407/05.

text:
      Cauza T‑407/05
      Société anonyme des eaux minérales d’Évian (SAEME)
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne
      (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative REVIAN’s — Mărci necomunitare anterioare evian — Prezentarea tardivă a traducerii certificatului de înregistrare a unei mărci anterioare — Competență de apreciere conferită de articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Sumarul hotărârii
      1.      Marcă comunitară — Observații ale terților și opoziție — Examinarea opoziției
      [Regulamentul nr. 2868/95 al Comisiei, art. 1 norma 17 alin. (2) și norma 20 alin. (3)]
      2.      Marcă comunitară — Procedură de recurs
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 42 alin. (3) art. 59 și art. 74 alin. (2)]
      1.      Norma 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95 de punere în aplicare a Regulamentului nr. 40/94 privind marca comunitară,
         potrivit căreia dovezile în sprijinul opoziției trebuie să fie prezentate în limba procedurii de opoziție sau să fie însoțite
         de o traducere în această limbă, se justifică prin necesitatea de a respecta principiul contradictorialității, precum și egalitatea
         de arme între părți în procedurile inter partes.

      Deși este adevărat că persoana care a formulat opoziția nu are nicio obligație de a furniza o traducere completă a certificatelor
         de înregistrare ale mărcilor anterioare, aceasta nu înseamnă că divizia de opoziție, la rândul său, are obligația de a lua
         în considerare, cu ocazia examinării pe fond a opoziției, certificate de înregistrare furnizate într‑o altă limbă decât cea
         a procedurii de opoziție. În lipsa traducerii certificatelor de înregistrare în limba procedurii, divizia de opoziție poate
         respinge în mod legitim opoziția ca neîntemeiată, cu excepția situației în care nu poate statua asupra acesteia în alt mod,
         întemeindu‑se pe dovezi care există deja la dispoziția sa, în conformitate cu norma 20 alineatul (3) din regulamentul de aplicare.
         În sfârșit, deși dovada rezultă din certificate de înregistrare, și nu dintr‑o traducere a acestora, nu este mai puțin adevărat
         că, pentru a putea fi luată în considerare, această dovadă trebuie să îndeplinească cerințele referitoare la limbă prevăzute
         de norma 17 alineatul (2) din regulamentul de aplicare.

      (a se vedea punctele 35-37)
      2.      Rezultă din redactarea articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară, potrivit căruia Oficiul
         pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) poate să nu ia în considerare faptele pe
         care părțile nu le‑au invocat sau dovezile pe care nu le‑au furnizat în timp util, că, de regulă și cu excepția dispozițiilor
         contrare, este posibilă prezentarea de către părți a faptelor și a dovezilor după expirarea termenelor impuse pentru o asemenea
         prezentare, potrivit dispozițiilor Regulamentului nr. 40/94, și că nu se interzice sub nicio formă Oficiului să ia în considerare
         faptele și dovezile invocate sau prezentate astfel tardiv.

      În schimb, rezultă la fel de clar din respectiva redactare că o astfel de invocare sau prezentare tardivă de fapte și de dovezi
         nu este de natură să confere respectivei părți un drept necondiționat ca asemenea fapte sau dovezi să fie luate în considerare
         de către Oficiu. Precizând că acesta din urmă „poate” decide, într‑o asemenea situație, să nu ia în considerare astfel de
         fapte și de dovezi, articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 a învestit, într‑adevăr, Oficiul cu o vastă competență
         de apreciere cu privire la decizia dacă este sau nu este necesar să ia în considerare aceste fapte și dovezi, această decizie
         trebuind totuși să fie legal motivată referitor la acest aspect. O astfel de luare în considerare de către Oficiu, când este
         în situația de a se pronunța în cadrul unei proceduri de opoziție, se poate justifica în special atunci când acesta consideră
         că elementele prezentate tardiv pot avea, la prima vedere, o reală pertinență în ceea ce privește soluționarea opoziției formulate
         în fața sa, pe de o parte, și că stadiul procedurii în care intervine această prezentare tardivă și împrejurările acesteia
         nu se opun acestei luări în considerare, pe de altă parte

      În plus, articolul 59 din Regulamentul nr. 40/94, care precizează condițiile de introducere a unui recurs la camera de recurs
         nu poate fi interpretat ca oferind autorului unui astfel de recurs un nou termen în vederea prezentării de fapte și dovezi
         în sprijinul opoziției sale. Într‑adevăr, spre deosebire de articolul 42 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94, acest articol
         nu se referă la prezentarea de fapte sau de dovezi, ci exclusiv la depunerea, într‑un termen de patru luni, a unui memoriu
         în care să se expună motivele de recurs.

      (a se vedea punctele 52, 53 și 55-58)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera întâi)
      6 noiembrie 2007(*)

      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative REVIAN’s – Mărci necomunitare anterioare evian – Prezentarea tardivă a traducerii certificatului de înregistrare a unei mărci anterioare – Competență de apreciere conferită de articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      În cauza T‑407/05,
      Société anonyme des eaux minérales d’Évian (SAEME), cu sediul în Évian‑les‑Bains (Franța), reprezentată de C. Hertz‑Eichenrode, avocat,

      reclamantă,
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul G. Schneider, în calitate de agent,

      pârât,
      cealaltă parte din procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă în fața Tribunalului, fiind
      A. Racke GmbH & Co. OHG, cu sediul în Bingen (Germania), reprezentată de N. Schindler, avocat,

      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 22 iulie 2005 (cauza R 82/2002‑4)
         privind o procedură de opoziție între Société anonyme des eaux minérales d’Évian (SAEME) și A. Racke GmbH & Co. OHG, precum
         și împotriva Deciziei nr. 2754/2001 a diviziei de opoziție a OAPI din 23 noiembrie 2001,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera întâi),
      compus din domnul J. D. Cooke, președinte, doamna I. Labucka și domnul M. Prek, judecători,
      grefier: doamna K. Andová, administrator,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 16 noiembrie 2005,
      având în vedere memoriul în răspuns depus de OAPI la grefa Tribunalului la 1 martie 2006,
      având în vedere memoriul în răspuns al intervenientei depus la grefa Tribunalului la 3 martie 2006,
      în urma ședinței din 28 martie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Cadrul juridic
      1        Articolul 42 alineatul (3) și articolul 74 din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca
         comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), astfel cum a fost modificat, prevăd:

      „Articolul 42
      Opoziție
      […]
      (3) Opoziția trebuie formulată în scris și motivată. Aceasta nu se consideră ca formulată decât după achitarea taxei pentru
         opoziție. Într‑un termen acordat de Oficiu, persoana care a formulat opoziția poate prezenta în susținerea acesteia fapte,
         dovezi și observații.

      […]
      Articolul 74
      Examinarea din oficiu a faptelor
      (1) În cursul procedurii, Oficiul procedează la examinarea din oficiu a faptelor; cu toate acestea, în cazul unei proceduri
         privind motivele relative de respingere a înregistrării, examinarea este limitată la motivele invocate și la cererile introduse
         de părți.

      (2) Oficiul poate să nu ia în considerare faptele pe care părțile nu le‑au invocat sau dovezile pe care nu le‑au furnizat
         în timp util.”

      2        Norma 16, norma 17 alineatul (2) și norma 20 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie
         1995 de punere în aplicare a Regulamentului nr. 40/94 (JO L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189, denumit în continuare
         „regulamentul de aplicare”) prevăd:

      „Norma 16
      Fapte, dovezi și observații prezentate în susținerea opoziției
      (1) Orice act de opoziție poate cuprinde informații detaliate privind faptele, dovezile și observațiile prezentate în susținerea
         opoziției, însoțite de documentele justificative.

      (2) Dacă opoziția este întemeiată pe existența unei mărci anterioare care nu este o marcă comunitară, actul de opoziție trebuie
         însoțit, de preferință, de dovada înregistrării sau a depunerii respectivei mărci anterioare, cum ar fi certificatul de înregistrare.
         În cazul în care opoziția este întemeiată pe existența unei mărci notorii în conformitate cu articolul 8 alineatul (2) litera
         (c) din regulament sau a unei mărci care se bucură de renume în conformitate cu articolul 8 alineatul (5) din regulament,
         actul de opoziție trebuie însoțit, de preferință, de dovada notorietății sau renumelui mărcii. În cazul în care opoziția este
         întemeiată pe existența unui drept anterior, actul de opoziție trebuie însoțit, de preferință, de dovada achiziției și [de
         cea a] domeniului de protecție ale respectivului drept.

      (3) Informațiile detaliate privind faptele, dovezile și observațiile, precum și documentele justificative prevăzute la alineatul
         (1) și dovezile prevăzute la alineatul (2) pot fi furnizate, în cazul în care nu au fost prezentate în același timp cu actul
         de opoziție sau ca urmare a acestuia, într‑un termen ulterior deschiderii procedurii de opoziție pe care Oficiul îl stabilește
         conform alineatului (2) din norma 20.

      Norma 17
      Utilizarea limbilor în procedura de opoziție
      […]
      (2) În cazul în care dovezile și documentele justificative care trebuie furnizate în susținerea opoziției conform alineatelor
         (1) și (2) din norma 16 nu sunt prezentate în limba procedurii de opoziție, persoana care a formulat opoziția trebuie să furnizeze
         o traducere în această limbă în termen de o lună de la expirarea termenului de opoziție sau, dacă este cazul, în termenul
         stabilit de Oficiu conform alineatului (3) din norma 16.

      […]
      Norma 20
      Examinarea opoziției
      […]
      „(2) Atunci când actul de opoziție nu cuprinde informații detaliate privind faptele, dovezile și observațiile menționate la
         alineatele (1) și (2) din norma 16, Oficiul invită persoana care a formulat opoziția să i le furnizeze într‑un termen acordat.
         Orice element furnizat de către persoana care a formulat opoziția este comunicat solicitantului care dispune de posibilitatea
         de a răspunde într‑un termen acordat de Oficiu.”

       Istoricul cauzei
      3        La 21 septembrie 1998, A. Racke GmbH & Co. OHG a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru
         Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) în temeiul Regulamentului nr. 40/94.

      4        Marca a cărei înregistrare s‑a solicitat este următorul semn figurativ, care revendică culorile auriu, negru și alb:

      5        Produsele pe care le desemnează marca solicitată sunt „vinuri și vinuri spumante” din clasa 33 în înțelesul Aranjamentului
         de la Nisa din 15 iunie 1957 privind clasificarea internațională a produselor și a serviciilor în vederea înregistrării mărcilor,
         astfel cum a fost revizuit și modificat.

      6        Cererea de înregistrare a mărcii a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare nr. 58/99, la 26 iulie 1999.

      7        La 26 octombrie 1999, Société anonyme des eaux minérales d’Évian (SAEME) a formulat o opoziție, întemeiată pe articolul 8
         alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94. Opoziția se sprijinea pe următoarele drepturi anterioare:

      –        marca verbală germană DE 1 185 308 evian (denumită în continuare „marca germană”), care fusese depusă la 11 noiembrie 1985
         și înregistrată la 10 iulie 1992 pentru „ape minerale” din clasa 32, protecția mărcii fiind prelungită până la 30 noiembrie
         2015;

      –        marca figurativă franceză FR 98712542 (evian și element decorativ montan) (denumită în continuare „marca franceză”), depusă
         la 12 ianuarie 1998 și înregistrată pentru a desemna diverse produse și servicii;

      –        marca internațională IR 696812 (denumită în continuare „marca internațională”) înregistrată la 6 iulie 1998 în temeiul mărcii
         franceze menționate mai sus și care produce efecte în Danemarca, Germania, Spania, Italia, Austria, Finlanda, Suedia, Regatul
         Unit și în țările Benelux;

      –        marca anterioară notoriu cunoscută în Belgia și în Franța pentru a desemna „ape minerale” (denumită în continuare „marca notorie”).

      8        Documentul de opoziție era însoțit de o copie a mărcii germane, de o copie a mărcii franceze (în limba originală franceză)
         și de o copie a mărcii internaționale (în limba originală franceză). S‑a anexat de asemenea o traducere în limba de procedură,
         germana, a listei de produse din clasele 32 și 33 în sensul Aranjamentului de la Nisa avute în vedere de opoziția întemeiată
         pe mărcile franceză și internațională.

      9        Prin corespondența din 16 decembrie 1999, în temeiul normei 15 alineatul (2) litera (c) și al normei 18 alineatul (2) din
         regulamentul de aplicare, divizia de opoziție a dat posibilitatea reclamantei să îi transmită trei copii ale mărcilor sale
         franceză și internațională într‑un termen de două luni, menționând că, în cazul neprezentării acestora, opoziția sa urma să
         fie declarată inadmisibilă.

      10      Reclamanta a adresat respectivele documente prin corespondența din 8 februarie 2000.

      11      Prin scrisoarea tip din 28 februarie 2000, divizia de opoziție a acordat reclamantei un termen de patru luni pentru a‑i permite
         să prezinte orice fapt, dovadă sau observație suplimentară pe care ar considera‑o utilă pentru a‑și susține opoziția, precizând,
         în același timp, că trebuia ca documentele să fie transmise în limba procedurii de opoziție sau să fie însoțite de o traducere.

      12      La 29 august 2000, intervenienta a adresat diviziei de opoziție memoriul său, în care arăta în special că nu fusese prezentată
         dovada existenței și a validității juridice a mărcilor franceză și internațională, întrucât reclamanta nu furnizase nicio
         traducere a certificatelor de înregistrare ale mărcilor menționate. Memoriul a fost ulterior notificat reclamantei prin corespondența
         din 19 septembrie 2000 și i‑a fost acordat un termen de două luni pentru a răspunde la observațiile intervenientei.

      13      La 22 noiembrie 2000, respectiv în termenul de două luni prevăzut în corespondența din 19 septembrie 2000 pentru prezentarea
         observațiilor sale în răspuns la cele ale intervenientei, reclamanta a transmis traducerea completă a certificatelor de înregistrare
         ale mărcilor sale franceză și internațională.

      14      Prin Decizia nr. 2754/2001 din 23 noiembrie 2001, divizia de opoziție a respins opoziția ca neîntemeiată în măsura în care
         se sprijinea pe mărcile franceză și internațională. Aceasta a refuzat de fapt să ia în considerare certificatele de înregistrare
         prezentate în temeiul faptului că furnizarea traducerii lor era tardivă și a apreciat că existența și validitatea juridică
         a acestor două mărci anterioare nu fuseseră dovedite. Opoziția a fost de asemenea respinsă în măsura în care se întemeia pe
         marca germană, în special datorită diferenței considerabile pe care divizia de opoziție a constatat‑o între produse. În sfârșit,
         opoziția a fost respinsă și în măsura în care se întemeia pe marca notorie.

      15      La 21 ianuarie 2002, reclamanta a formulat un recurs împotriva deciziei diviziei de opoziție.

      16      La 22 iulie 2005, prin Decizia R 82/2002‑4, Camera a patra de recurs a respins recursul reclamantei împotriva deciziei diviziei
         de opoziție. Într‑adevăr, aceasta a fost de acord cu respingerea de către divizia de opoziție a certificatelor de înregistrare
         ale mărcilor franceză și internațională pe motivul furnizării tardive a traducerii lor în limba procedurii de opoziție. Camera
         de recurs a apreciat apoi, referitor la riscul de confuzie cu marca germană, că divizia de opoziție concluzionase, în mod
         întemeiat, cu privire la lipsa unui astfel de risc, ținând seama de diferența suficient de mare între produsele avute în vedere
         și de diferența între semnele în conflict. Această decizie a camerei de recurs a fost notificată reclamantei la 16 septembrie
         2005.

      17      În consecință, reclamanta a decis să nu continue opoziția, în privința mărcii franceze și a mărcii notorii, limitând astfel
         temeiul contestației sale împotriva deciziilor diviziei de opoziție și a camerei de recurs la marca internațională și la marca
         germană.

       Concluziile părților
      18      Reclamanta solicită Tribunalului:

      –        anularea deciziei diviziei de opoziție;
      –        anularea deciziei camerei de recurs;
      –        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.
      19      Reclamanta limitează temeiul contestației sale împotriva deciziilor diviziei de opoziție și a camerei de recurs la marca sa
         internațională și la marca sa germană.

      20      În plus, reclamanta a precizat, în ședință, că marca sa internațională fusese radiată în parte cu privire la clasa 32 și în
         totalitate cu privire la clasa 33 și că nu mai face, așadar, referire decât la „ape plate sau carbogazoase (minerale sau nu)”
         din clasa 32. Aceasta a solicitat de asemenea obligarea intervenientei să suporte propriile cheltuieli de judecată.

      21      OAPI pune concluzii prin care solicită Tribunalului să dispună:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
      22      Intervenienta pune concluzii prin care solicită Tribunalului să dispună:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
      23      Reclamanta invocă două motive de anulare, primul fiind întemeiat pe o încălcare a unor principii fundamentale de procedură,
         în special a articolului 42 alineatul (3) și a articolului 74 din Regulamentul nr. 40/94, precum și a principiului contradictorialității,
         iar al doilea, pe o încălcare a articolului 8 alineatul (1) litera (b) din același regulament.

       Argumentele părților
      24      Reclamanta apreciază că, prin refuzul de a lua în considerare marca internațională, pe motivul eronat că traducerea sa nu
         ar fi fost furnizată la introducerea opoziției și că nu ar fi fost prezentată decât tardiv, camera de recurs a încălcat articolul
         42 alineatul (3) și articolul 74 din Regulamentul nr. 40/94.

      25      În primul rând, aceasta susține că opoziția sa a îndeplinit cerințele articolului 42 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94.
         Într‑adevăr, documentul de opoziție și anexele sale, vizate la punctul 8 de mai sus, ar fi furnizat intervenientei toate informațiile
         esențiale, precum data depozitului mărcii internaționale, data înregistrării sale, reproducerea acesteia, precum și o traducere
         a listei de produse din clasele 32 și 33 în sensul Aranjamentului de la Nisa, protejate de marca respectivă și avute în vedere
         în opoziție. Camera de recurs ar fi considerat astfel în mod eronat că nu era nici disproporționat, nici nerezonabil să se
         solicite traducerea documentelor, furnizate în limba franceză, în limba procedurii, germana. În același timp, reclamanta critică
         tăcerea camerei de recurs în legătură cu alte informații pentru care aceasta din urmă ar fi dorit să se facă traducerea.

      26      Invocând Hotărârea Tribunalului din 30 iunie 2004, GE Betz/OAPI – Atofina Chemicals (BIOMATE) (T‑107/02, Rec., p. II‑1845),
         reclamanta subliniază că, spre deosebire de lipsa traducerii listelor de produse și de servicii protejate de mărcile anterioare,
         – care contravine normei 15 alineatul (2) din regulamentul de aplicare, în coroborare cu norma 17 alineatul (1) din acesta
         –, lipsa traducerii certificatului de înregistrare al mărcii anterioare nu contravine niciunei prevederi a Regulamentului
         nr. 40/94 și a regulamentului de aplicare. Ar rezulta că, în ceea ce privește marca sa internațională, opoziția sa a fost
         formulată cu respectarea cerințelor legale.

      27      În al doilea rând, reclamanta contestă că traducerea completă a certificatului de înregistrare internațională ar fi fost furnizată
         cu întârziere. Reclamanta invocă, în această privință, Hotărârea Tribunalului din 9 noiembrie 2005, Focus Magazin Verlag/OAPI
         – ECI Telecom (Hi‑FOCuS) (T‑275/03, Rec., p. II‑4725), care a statuat că, în sensul articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 40/94, nu era tardivă prezentarea traducerii unui certificat de înregistrare ca anexă la un recurs în fața camerei de
         recurs. Într‑adevăr, ținând seama de continuitatea funcțională care există între divizia de opoziție și camera de recurs,
         Tribunalul ar fi subliniat mai întâi că aceasta din urmă este ținută să își întemeieze decizia pe toate elementele de fapt
         și de drept prezentate atât în fața diviziei de opoziție, cât și în fața camerei de recurs, cu excepția cazului în care acestea
         au fost prezentate tardiv potrivit articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 (punctele 37 și 38). Tribunalul
         ar fi considerat apoi că traducerea certificatului de înregistrare furnizată la momentul formulării recursului în fața camerei
         de recurs fusese prezentată în timp util. Reclamanta deduce din acest fapt că nu se poate considera, cu atât mai mult, că
         în prezenta cauză este vorba despre o prezentare tardivă potrivit articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94,
         întrucât aceasta a răspuns la motivul invocat de intervenientă în termenul acordat, prin furnizarea către divizia de opoziție
         a traducerii complete a certificatului de înregistrare al mărcii internaționale în limba procedurii.

      28      OAPI apreciază că în raționamentul reclamantei se interpretează greșit economia normelor 15 și următoarele din regulamentul
         de aplicare. Acesta consideră că trebuie să se facă o distincție între documentul de opoziție și dovezile prezentate în sprijinul
         opoziției.

      29      Într‑adevăr, dacă documentul de opoziție nu respectă prevederile regulamentului de aplicare, opoziția trebuie respinsă pentru
         inadmisibilitate, sub rezerva posibilității de remediere a neregulilor constatate în temeiul normei 18 alineatul (2) din regulamentul
         de aplicare. Dacă OAPI nu respinge opoziția pentru inadmisibilitate, procedura de opoziție inter partes se deschide prin comunicarea documentului de opoziție către solicitant.

      30      În schimb, în ceea ce privește dovezile care trebuie furnizate în sprijinul opoziției între care, în special, cele cu privire
         la existența și validitatea dreptului anterior, acestea nu trebuie prezentate în același timp cu documentul de opoziție. Într‑adevăr,
         dovezile pot fi prezentate ulterior, într‑un termen stabilit de OAPI, după deschiderea procedurii de opoziție [norma 16 alineatul
         (3) din regulamentul de aplicare]. OAPI precizează că dovada ce decurge din certificatele de înregistrare trebuie să îndeplinească
         cerințele referitoare la limbă prevăzute în norma 17 alineatul (2) din regulamentul de aplicare, sub sancțiunea respingerii
         opoziției ca neîntemeiată.

      31      În ceea ce privește caracterul tardiv sau nu al furnizării documentului în cauză, OAPI susține că din Hotărârea Tribunalului
         din 23 octombrie 2002, Institut für Lernsysteme/OAPI – Educational Services (ELS) (T‑388/00, Rec., p. II‑4301), rezultă că,
         dacă persoana care a formulat opoziția nu a respectat termenul care i‑a fost acordat pentru prezentarea dovezilor, acestea
         sunt excluse până la inițierea unei proceduri în declararea nulității. Recursul său în fața camerei de recurs nu ar fi reînceput,
         așadar, termenele pentru prezentarea de dovezi. Prin urmare, camera de recurs ar fi respins, în mod întemeiat, opoziția, în
         măsura în care se întemeia pe marca internațională, întrucât prezentarea traducerii sale a intervenit în afara termenului
         stabilit de divizia de opoziție.

      32      În privința intervenientei, aceasta apreciază că singurul element determinant este încălcarea obiectivă de către reclamantă
         a normelor de procedură și că acest fapt nu poate fi remediat prin prezentarea ulterioară a documentelor, după expirarea termenelor.

       Aprecierea Tribunalului
      33      În argumentația pe care o expune în susținerea primului său motiv, reclamanta susține, mai întâi, că a îndeplinit cerințele
         referitoare la limbă ale reglementării în privința procedurii opoziției și contestă în continuare că traducerea mărcii internaționale
         ar fi fost furnizată tardiv. În vederea examinării acestui prim motiv, trebuie să se analizeze, pe rând, fiecare dintre aceste
         două puncte.

       Cu privire la cerința referitoare la limbă în procedura de opoziție
      34      În primul rând, trebuie amintit că, în temeiul normei 16 alineatul (2) din regulamentul de aplicare, dacă opoziția se întemeiază
         pe existența unei mărci anterioare necomunitare, actul de opoziție trebuie însoțit, de preferință, de dovezi cu privire la
         înregistrarea sau la depunerea respectivei mărci, precum certificatul de înregistrare.

      35      Rezultă din jurisprudență că norma 17 alineatul (2) din regulamentul de aplicare, potrivit căreia dovezile în sprijinul opoziției
         trebuie să fie prezentate în limba procedurii de opoziție sau să fie însoțite de o traducere în această limbă (a se vedea
         punctul 2 de mai sus), se justifică prin necesitatea de a respecta principiul contradictorialității, precum și egalitatea
         de arme între părți în procedurile inter partes [Hotărârea Tribunalului din 13 iunie 2002, Chef Revival USA/OAPI – Massagué Marín (Chef), T‑232/00, Rec., p. II‑2749, punctul
         42, și Hotărârea Tribunalului BIOMATE, citată anterior, punctul 72].

      36      Rezultă de asemenea din jurisprudență că, dacă este adevărat că persoana care a formulat opoziția nu are nicio obligație de
         a furniza o traducere completă a certificatelor de înregistrare ale mărcilor anterioare, aceasta nu înseamnă că divizia de
         opoziție, la rândul său, are obligația de a lua în considerare, cu ocazia examinării pe fond a opoziției, certificate de înregistrare
         furnizate într‑o altă limbă decât cea a procedurii de opoziție. În lipsa traducerii certificatelor de înregistrare în limba
         procedurii, divizia de opoziție poate respinge în mod legitim opoziția ca neîntemeiată cu excepția situației în care nu poate
         statua asupra acesteia în alt mod, întemeindu‑se pe dovezi care există deja la dispoziția sa, în conformitate cu norma 20
         alineatul (3) din regulamentul de aplicare (Hotărârea Chef, citată anterior, punctul 44, și Hotărârea BIOMATE, citată anterior,
         punctul 72).

      37      În sfârșit, dacă dovada rezultă din certificate de înregistrare și nu dintr‑o traducere a acestora, nu este mai puțin adevărat
         că, pentru a putea fi luată în considerare, această dovadă trebuie să îndeplinească cerințele referitoare la limbă prevăzute
         de norma 17 alineatul (2) din regulamentul de aplicare (Hotărârea BIOMATE, citată anterior, punctul 73).

      38      În speță, este constant că actul de opoziție nu era însoțit decât de o copie a mărcii internaționale în limba originală franceză,
         precum și de o traducere în limba procedurii, germana, a listei de produse din clasele 32 și 33 în sensul aranjamentului de
         la Nisa, respectiv acelea vizate de opoziția întemeiată pe marca internațională.

      39      Având în vedere cele precedente și contrar punctului de vedere al reclamantei, anexele actului de opoziție, citate anterior,
         nu pot satisface cerințele referitoare la limbă care rezultă din articolul 42 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94 și
         din norma 17 alineatul (2) din regulamentul de aplicare.

      40      În ceea ce privește necesitatea, contestată de reclamantă, de a traduce în întregime certificatul de înregistrare internațională,
         trebuie arătat că este la libera apreciere a persoanei care a formulat opoziția dacă anumite elemente ale actului avut în
         vedere pot fi considerate ca lipsite de pertinență pentru opoziția în cauză și, prin urmare, dacă să nu facă obiectul unei
         traduceri. Trebuie observat totuși că doar elementele traduse efectiv în limba procedurii trebuie luate în considerare de
         către camera de recurs. În plus, în speță, rezultă din dosar că întinderea certificatului de înregistrare al mărcii internaționale
         furnizat în franceză în special în privința listei de produse traduse nu este atât de mare încât obligația de a furniza o
         traducere a acesteia să poată fi calificată ca disproporționată și nerezonabilă (a se vedea în acest sens Hotărârea BIOMATE,
         citată anterior, punctul 74).

      41      Fiind vorba, în continuare, de argumentul reclamantei expus la punctul 27 de mai sus, potrivit căruia Hotărârea BIOMATE, citată
         anterior, ar veni tocmai să confirme că, în ceea ce privește marca internațională, opoziția sa a fost formulată cu respectarea
         cerințelor legale, acesta trebuie respins, întrucât se face confuzie între prevederile regulamentului de aplicare referitoare
         la actul de opoziție și cele referitoare la dovezile și documentele justificative prezentate în sprijinul opoziției.

      42      Într‑adevăr, din lectura articolului 42 din Regulamentul nr. 40/94 coroborată cu cea a normelor 16-18 și 20 din regulamentul
         de aplicare rezultă că legiuitorul face distincție între condițiile pe care trebuie să le îndeplinească actul de opoziție,
         care sunt condițiile de admisibilitate a opoziției, pe de o parte, și prezentarea faptelor, a dovezilor și a observațiilor,
         precum și a înscrisurilor justificative în sprijinul opoziției, în vederea probațiunii acesteia din urmă, pe de altă parte
         (Hotărârea Chef, citată anterior, punctul 31).

      43      Or, cerințele legale, în special cu privire la dovezile și documentele justificative, cum ar fi certificatul de înregistrare
         al unei mărci anterioare, precum și traducerea acestora în limba procedurii de opoziție nu fac parte din condițiile de admisibilitate
         a opoziției prevăzute de norma 18 alineatul (2) din regulamentul de aplicare, ci constituie condiții de fond ale acesteia
         (Hotărârea Chef, citată anterior, punctul 52).

      44      De altfel, în speță, opoziția nu a fost respinsă pentru inadmisibilitate, întrucât actul de opoziție prezentat de reclamantă
         a îndeplinit condițiile prevăzute de normele 16 și 18 din regulamentul de aplicare, ci a fost declarată neîntemeiată pentru
         lipsă de dovezi.

       Cu privire la caracterul tardiv al furnizării traducerii certificatului de înregistrare al mărcii internaționale
      45      Se reamintește că, prin scrisoarea tip din 28 februarie 2000, divizia de opoziție a acordat reclamantei un termen de patru
         luni pentru a‑i permite să prezinte orice fapt, dovadă sau observație suplimentară pe care ar considera‑o utilă pentru a‑și
         susține opoziția, arătând, în același timp, că orice document trebuia să fie redactat în limba procedurii de opoziție sau
         să fie însoțit de o traducere.

      46      Trebuie constatat, în această privință, că această scrisoare tip este conformă cu articolul 42 din Regulamentul nr. 40/94,
         precum și cu norma 16 alineatele (2) și (3) și cu norma 17 alineatul (2) din regulamentul de aplicare în măsura în care aceste
         dispoziții prevăd că faptele, dovezile sau observațiile care trebuie furnizate în sprijinul opoziției pot fi prezentate într‑un
         termen acordat de OAPI. În antetul acestei scrisori se face referire la norma 19 alineatul (1), la norma 16 alineatul (3),
         la norma 17 alineatul (2) și la norma 20 alineatul (2) din regulamentul de aplicare.

      47      Cu toate acestea, reclamanta nu a transmis traducerea certificatului de înregistrare al mărcii internaționale în termenele
         acordate de divizia de opoziție în respectiva corespondență. De fapt, reclamanta nu a prezentat această traducere decât în
         anexă, la o corespondență din 22 noiembrie 2000, ca răspuns la observațiile intervenientei notificate de către divizia de
         opoziție la 19 septembrie 2000, care în mod expres denunțau lipsa documentului în cauză.

      48      Acesta susține totuși că traducerea acestui document a fost prezentată în timp util în fața camerei de recurs, sprijinindu‑se,
         în acest sens, pe Hotărârea Hi‑FOCuS, citată anterior (punctele 37 și 38), în care Tribunalul, întemeindu‑se pe continuitatea
         funcțională care există între organele OAPI, a statuat că traducerea unui certificat de înregistrare furnizată la momentul
         introducerii recursului la camera de recurs nu era tardivă, potrivit articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94,
         această transmitere intervenind în termenul de recurs de patru luni stabilit la articolul 59 al aceluiași regulament.

      49      Desigur, din jurisprudența bine stabilită rezultă că există o continuitate funcțională între diferitele unități ale OAPI,
         respectiv examinatorul, divizia de opoziție, divizia de administrare a mărcilor și a aspectelor juridice și diviziile de anulare,
         pe de o parte, și camerele de recurs, pe de altă parte [Hotărârea Tribunalului din 23 septembrie 2003, Henkel/OAPI – LHS (UK)
         (KLEENCARE), T‑308/01, Rec., p. II‑3253, punctul 25, Hotărârea Tribunalului din 10 iulie 2006, La Baronia de Turis/OAPI –
         Baron Philippe de Rothschild (LA BARONNIE), T‑323/03, Rec., p. II‑2085, punctul 57, și Hotărârea Tribunalului din 11 iulie
         2006, Caviar Anzali/OAPI – Novomarket (Asetra), T‑252/04, Rec., p. II‑2115, punctul 30].

      50      Din această continuitate funcțională între diferitele organe ale OAPI rezultă că, în cadrul reexaminării pe care trebuie să
         o efectueze camerele de recurs cu privire la deciziile unităților OAPI care statuează în primă instanță, camerele de recurs
         sunt ținute să își întemeieze deciziile pe toate elementele de fapt și de drept pe care părțile le‑au prezentat fie în procedura
         în fața unității care a statuat în primă instanță, fie în procedura de recurs [Hotărârea Tribunalului KLEENCARE, citată anterior,
         punctul 32, Hotărârea Tribunalului din 1 februarie 2005, SPAG/OAPI – Dann și Backer (HOOLIGAN), T‑57/03, Rec., p. II‑287,
         punctul 18, Hotărârea Tribunalului Hi‑FOCuS, citată anterior, punctul 37, Hotărârea Tribunalului LA BARONNIE, citată anterior,
         punctul 58, și Hotărârea Tribunalului Asetra, citată anterior, punctul 31].

      51      În consecință, camerele de recurs pot, doar sub rezerva articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, să admită
         recursul, în temeiul unor fapte noi invocate de partea care a formulat recursul sau în temeiul unor dovezi noi prezentate
         de aceasta [Hotărârea Tribunalului KLEENCARE, citată anterior, punctul 26, și Hotărârea Tribunalului din 3 decembrie 2003,
         Audi/OAPI (TDI), T‑16/02, Rec., p. II‑5167, punctul 81]. Controlul exercitat de camerele de recurs nu se limitează la controlul
         legalității deciziei atacate, ci, datorită efectului devolutiv al procedurii recursului, acesta presupune o nouă apreciere
         a litigiului în ansamblul său, camerele de recurs trebuind să reexamineze în întregime cererea inițială și să țină seama de
         dovezile prezentate în timp util (Hotărârea Tribunalului LA BARONNIE, citată anterior, punctul 59, și Hotărârea Tribunalului
         Asetra, citată anterior, punctul 32).

      52      Cu toate acestea și contrar celor susținute de reclamantă, articolul 59 din Regulamentul nr. 40/94 nu poate fi interpretat
         ca oferind autorului unui astfel de recurs un nou termen în vederea prezentării de fapte și dovezi în sprijinul opoziției
         sale (Hotărârea Curții din 13 martie 2007, OAPI/Kaul, C‑29/05 P, Rep, p. I‑2213, punctul 61).

      53      Într‑adevăr, spre deosebire de articolul 42 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94, articolul 59, care precizează condițiile
         de introducere a unui recurs la camera de recurs, nu se referă la prezentarea de fapte sau de dovezi, ci exclusiv la depunerea,
         într‑un termen de patru luni, a unui memoriu în care să se expună motivele de recurs (Hotărârea OAPI/Kaul, citată anterior,
         punctul 60).

      54      În speță, din moment ce traducerea documentului în cauză nu a fost prezentată de reclamantă în termenul care i‑a fost acordat
         în acest scop, în temeiul prevederilor Regulamentului nr. 40/94, prin urmare, nici „în timp util” în sensul articolului 74
         alineatul (2) din regulamentul menționat, trebuie ca aceasta să își asume consecințele corespunzătoare.

      55      În prealabil, trebuie constatat că, astfel cum rezultă din redactarea articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94,
         OAPI poate să nu ia în considerare faptele pe care părțile nu le‑au invocat sau dovezile pe care nu le‑au furnizat în timp
         util.

      56      Din această redactare rezultă că, de regulă și cu excepția dispozițiilor contrare, este posibilă prezentarea de către părți
         a faptelor și a dovezilor după expirarea termenelor impuse pentru o asemenea prezentare, potrivit dispozițiilor Regulamentului
         nr. 40/94, și că nu se interzice sub nicio formă OAPI să ia în considerare faptele și dovezile invocate sau prezentate astfel
         tardiv (Hotărârea OAPI/Kaul, citată anterior, punctul 42).

      57      În schimb, rezultă la fel de clar din respectiva redactare că o astfel de invocare sau prezentare tardivă de fapte și de dovezi
         nu este de natură să confere respectivei părți un drept necondiționat ca asemenea fapte sau dovezi să fie luate în considerare
         de către OAPI. Precizând că acesta din urmă „poate” decide, într‑o asemenea situație, să nu ia în considerare astfel de fapte
         și de dovezi, articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 a învestit, într‑adevăr, OAPI cu o vastă competență de
         apreciere cu privire la decizia dacă este sau nu necesar să ia în considerare aceste fapte și dovezi, această decizie trebuind
         totuși să fie legal motivată referitor la acest aspect (Hotărârea OAPI/Kaul, citată anterior, punctul 43).

      58      O astfel de luare în considerare de către OAPI, când este în situația de a se pronunța în cadrul unei proceduri de opoziție,
         se poate justifica în special atunci când acesta consideră că elementele prezentate tardiv pot avea, la prima vedere, o reală
         pertinență în ceea ce privește soluționarea opoziției formulate în fața sa, pe de o parte, și că stadiul procedurii în care
         intervine această prezentare tardivă și împrejurările acesteia nu se opun acestei luări în considerare, pe de altă parte (Hotărârea
         OAPI/Kaul, citată anterior, punctul 44).

      59      O astfel de posibilitate a organului chemat să judece litigiul de a lua în considerare fapte și dovezi prezentate tardiv de
         către părți este, cel puțin în ceea ce privește o procedură de opoziție, de natură a contribui să se evite ca mărcile a căror
         utilizare ar putea fi contestată ulterior cu succes pe calea unei proceduri în declararea nulității sau cu ocazia unei proceduri
         în contrafacere să facă obiectul unei înregistrări. Or, după cum Curtea a hotărât deja, motive de securitate juridică și de
         bună administrare militează în acest sens (Hotărârea OAPI/KAUL, citată anterior, punctul 48).

      60      În speță, Tribunalul constată că respectiva cameră de recurs s‑a limitat să considere că în mod întemeiat divizia de opoziție
         nu luase în considerare, datorită prezentării lor tardive, traducerile prezentate de reclamantă în timpul procedurii de opoziție.
         Cu toate acestea, din dosar nu rezultă că aceasta și‑a exercitat competența de apreciere cu care este învestit prin articolul
         74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 pentru a stabili dacă trebuia sau nu să se ia în considerare documentul în cauză
         sau, cel puțin, nu părea să‑și fi motivat decizia cu privire la acest aspect.

      61      Într‑adevăr, motivarea camerei de recurs nu se referă decât la necesitatea de a traduce, în limba procedurii de opoziție,
         dovezile prezentate în sprijinul opoziției și la lipsa obligației diviziei de opoziție de a lua în considerare documentele
         prezentate într‑o altă limbă decât limba procedurii, dar nu există motivarea cu privire la oportunitatea de a lua sau nu în
         considerare traducerea prezentată tardiv.

      62      În plus, observațiile OAPI formulate în ședință, potrivit cărora camera de recurs și‑a exercitat competența de apreciere,
         sunt lipsite de relevanță. Într‑adevăr, OAPI susține că respectiva cameră de recurs s‑a întrebat dacă refuzul diviziei de
         opoziție de a lua în considerare documentul în cauză era bine întemeiat și a considerat, la punctul 43 al deciziei sale, că
         ar fi fost contrar principiului egalității armelor să acorde un nou termen părții care a lăsat să expire termenul stabilit
         pentru furnizarea dovezilor, pentru faptul că cealaltă parte semnalează exact lipsa prezentării acestor dovezi.

      63      Or, considerațiile de la punctul 43 din decizia camerei de recurs nu permit Tribunalului nici să controleze dacă respectiva
         cameră de recurs a aflat efectiv despre documentul în cauză pentru a stabili dacă acesta din urmă putea, la prima vedere,
         să aibă o reală pertinență în procedura de opoziție, nici să verifice dacă împrejurările speței și stadiul în care a intervenit
         această prezentare tardivă se opunea luării în considerare a acestui document.

      64      Camera de recurs nu a respectat astfel articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 întrucât nu a exercitat sau nu
         a explicat cum și‑a exercitat competența de apreciere cu care a învestit‑o acest articol și, prin urmare, întrucât nu a motivat
         suficient în drept decizia sa de a nu lua în considerare traducerea certificatului de înregistrare al mărcii internaționale.

      65      Trebuie totuși să se examineze consecințele care trebuie asumate, corespunzătoare nerespectării articolului 74 alineatul (2)
         din Regulamentul nr. 40/94. Într‑adevăr, potrivit unei jurisprudențe bine stabilite, o neregulă de procedură nu antrenează
         anularea în tot sau în parte a unei decizii decât dacă s‑a stabilit că, în lipsa acestei nereguli, decizia atacată ar fi putut
         avea un conținut diferit (Hotărârea LA BARONNIE, citată anterior, punctul 69). De asemenea, rezultă din lectura coroborată
         a articolului 63 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94 că anularea, precum și reformarea unei decizii a camerelor
         de recurs nu sunt posibile decât dacă această decizie este afectată de o ilegalitate de fond sau de formă (Hotărârea LA BARONNIE,
         citată anterior, punctul 69).

      66      În speță, nu poate fi exclus ca dovada pe care camera de recurs nu a luat‑o în considerare să poată fi de natură să modifice
         conținutul deciziei acesteia. În această privință, nu este totuși de competența Tribunalului să se substituie OAPI în aprecierea
         elementelor cauzei.

      67      Rezultă că, doar pentru acest motiv, decizia camerei de recurs trebuie anulată fără să fie nevoie de pronunțarea cu privire
         la aspectul încălcării principiului contradictorialității invocat în cadrul primului motiv, nici cu privire la cel de al doilea
         motiv și fără ca Tribunalul să trebuiască să se pronunțe cu privire la admisibilitatea cererii privind anularea deciziei diviziei
         de opoziție.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      68      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată,
         la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. În speță, OAPI a căzut în pretenții, iar reclamanta a solicitat obligarea acestei
         părți la plata cheltuielilor de judecată.

      69      În temeiul articolului 87 alineatul (4) al treilea paragraf din același regulament, Tribunalul poate dispune ca un intervenient
         să suporte propriile cheltuieli de judecată. În speță, intervenienta a căzut în pretenții la fel ca și OAPI. Cu toate acestea,
         reclamanta a solicitat obligarea intervenientei să suporte exclusiv propriile cheltuieli de judecată și OAPI nu a abordat
         capătul de cerere privind obligarea sa exclusiv la cheltuielile efectuate de reclamantă.

      70      În consecință, trebuie să se dispună că OAPI va suporta propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată
         efectuate de reclamantă și că intervenienta va suporta propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera întâi)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează decizia Camerei a patra de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele
            industriale) (OAPI) din 22 iulie 2005 (cauza R 82/2002‑4).
      2)      OAPI suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de reclamantă.
      3)      Intervenienta suportă propriile cheltuieli de judecată.

               Cooke

                Labucka

                Prek

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 6 noiembrie 2007.

               Grefier

                      Președinte

               E. Coulon

                      J. D. Cooke

         * Limba de procedură: germana.

    ---documentbreak--- unsupported format


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 5 octombrie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-377/03.


Hotărârea Curții din data de 13 octombrie 1992. # Republica Portugheză și Regatul Spaniei împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Pescuit. # Cauze conexate C-63/90 și C-67/90.


title: Hotărârea Curții din data de 13 decembrie 1979. # Liselotte Hauer împotriva Land Rheinland-Pfalz. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Germania. # Cauza 44/79.

text:
HOTĂRÂREA CURȚIIdin 13 decembrie 1979(1)„Interzicerea de noi plantații de viță‑de‑vie”În cauza 44/79,având
 ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Verwaltungsgericht
 (Tribunalul Administrativ) din Neustadt an der Weinstraße, în cadrul
unui litigiu aflat pe rolul acestei instanțe întreLiselotte Hauer, cu domiciliul în Bad Dürkheim,șiLand Rheinland‑Pfalz (Landul Renania Palatinat),privind
 interpretarea articolului 2 din Regulamentul nr. 1162/76 al
Consiliului din 17 mai 1976 privind măsurile de adaptare a potențialului
 viticol la nevoile pieței, astfel cum a fost modificat prin
Regulamentul nr. 2776/78 al Consiliului din 23 noiembrie 1978, cu
referire la articolul 1 din Gesetz über Maßnahmen auf dem Gebiete der
Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz (legea germană privind măsurile
în domeniul economiei vitivinicole),CURTEA,compusă
 din domnul H. Kutscher, președinte, domnii A. O’Keeffe și A. Touffait,
președinți de cameră, domnii J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore,
Mackenzie Stuart, G. Bosco, T. Koopmans și O. Due, judecători,avocat general: domnul F. Capotorti,grefier: domnul A. Van Houtte,pronunță prezentaHotărâre1        Prin
 Ordonanța din 14 decembrie 1978, primită de Curte la 20 martie 1979,
Verwaltungsgericht din Neustadt an der Weinstraße a formulat, în temeiul
 articolului 177 din Tratatul CEE, două întrebări preliminare
referitoare la interpretarea Regulamentului nr. 1162/76 al
Consiliului din 17 mai 1976 privind măsurile de adaptare a potențialului
 viticol la nevoile pieței (JO L 135, p. 32), astfel cum a
fost modificat prin Regulamentul nr. 2776/78 al Consiliului din 23
noiembrie 1978 (JO L 333, p. 1).2        Rezultă
 din dosar că, la 6 iunie 1975, reclamanta din acțiunea principală a
solicitat administrației competente a Land Rheinland‑Pfalz autorizația
de a planta viță‑de‑vie pe un teren aflat în proprietatea sa în regiunea
 Bad Dürkheim. Această autorizație i‑a fost inițial refuzată, în
considerarea faptului că, potrivit normelor legislației germane
aplicabile în materie, și anume Legea privind domeniul economiei
vitivinicole (Weinwirtschaftsgesetz) din 10 martie 1977, parcela
respectivă nu era considerată ca fiind corespunzătoare pentru cultivarea
 viței‑de‑vie. La 22 ianuarie 1976, reclamanta a formulat opoziție
împotriva acestei decizii. Chiar în perioada în care această opoziție se
 afla pe rolul administrației competente, a fost adoptat Regulamentul
nr. 1162/76 din 17 mai 1976 care, prin articolul 2, interzice,
pentru o perioadă de trei ani, orice plantare nouă de viță‑de‑vie. La 21
 octombrie, autoritatea administrativă a respins contestația, invocând
două motive: pe de o parte, caracterul necorespunzător al terenului și,
pe de altă parte, interdicția de a planta care rezulta din regulamentul
comunitar menționat.3        Deoarece
 reclamanta a introdus o acțiune la Verwaltungsgericht, autoritatea
administrativă, în urma unor expertize efectuate pe strugurii recoltați
în același perimetru și ținând seama de o tranzacție încheiată cu
diferiți alți proprietari ai parcelelor vecine cu aceea a reclamantei, a
 admis că terenul reclamantei poate fi considerat corespunzător pentru
cultivarea viței‑de‑vie, potrivit normelor minimale stabilite de
legislația națională. În consecință, autoritatea administrativă s‑a
declarat dispusă să acorde autorizația încă de la sfârșitul perioadei de
 interdicție a unor plantații noi, impusă de reglementarea comunitară.
Rezultă, astfel, că litigiul între părți se referă în continuare
exclusiv la probleme de drept comunitar.4        În
 ceea ce o privește, reclamanta din acțiunea principală consideră că
autorizația solicitată ar fi trebuit să îi fie acordată, în considerarea
 faptului că dispozițiile Regulamentului nr. 1162/76 nu s‑ar aplica
 în cazul unei cereri depuse cu mult timp înainte de intrarea în vigoare
 a acestui regulament. Chiar presupunând că regulamentul este aplicabil
în cazul cererilor depuse înainte de intrarea sa în vigoare,
dispozițiile acestuia ar rămâne inopozabile reclamantei, întrucât ar
aduce atingere dreptului său de proprietate și dreptului de a‑și
exercita în mod liber profesia, garantate de articolele 12 și 14 din
Legea fundamentală a Republicii Federale Germania.5        Pentru
 a soluționa această contestație, Verwaltungsgericht a formulat două
întrebări, redactate după cum urmează:1)      Regulamentul
 nr. 1162/76 al Consiliului din 17 mai 1976, modificat prin
Regulamentul nr. 2776/78 al Consiliului din 23 noiembrie 1978,
trebuie interpretat în sensul că articolul 2 alineatul (1) se aplică și
cererilor de autorizație pentru noi plantații viticole care au fost deja
 depuse înainte de intrarea în vigoare a acestui regulament?2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:Articolul
 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1162/76 trebuie să fie
interpretat în sensul că interdicția pe care o prevede, de a acorda
autorizații pentru plantații noi – făcând abstracție de excepțiile
prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din regulament –, se aplică în
general, adică, printre altele, independent de problema caracterului
necorespunzător al terenului, care este reglementată la articolul 1
alineatul (1) a doua teză și la alineatul (2) din Weinwirtschaftsgesetz
(legea germană privind domeniul economiei vitivinicole)? Cu privire la prima întrebare (aplicarea în timp a Regulamentului nr. 1162/76)6        Reclamanta
 din acțiunea principală arată, sub acest aspect, că solicitarea sa,
depusă la administrația competentă încă de la 6 iunie 1975, ar fi
trebuit să conducă, în mod normal, la o decizie în favoarea sa înainte
de intrarea în vigoare a regulamentului comunitar, în cazul în care
procedura administrativă și‑ar fi urmat cursul obișnuit și în cazul în
care administrația ar fi recunoscut, fără întârziere, că parcela sa este
 adaptată culturii viței‑de‑vie, potrivit exigențelor legii naționale.
Ar trebui să se țină seama de această situație pentru aplicarea în timp a
 regulamentului comunitar, cu atât mai mult cu cât producția
vitivinicolă respectivă nu ar fi avut nicio influență semnificativă
asupra condițiilor pieței, ținând seama de perioada care se scurge între
 realizarea unei plantații viticole și intrarea sa în producție.7        Argumentele
 prezentate de reclamanta din acțiunea principală nu pot fi reținute.
Într‑adevăr, la articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din
Regulamentul nr. 1162/76 se prevede în mod expres că statele membre
 nu vor mai acorda autorizații pentru plantații noi „de la data intrării
 în vigoare a prezentului regulament”. Referindu‑se la actul de
autorizare, această dispoziție înlătură posibilitatea de a lua în
considerare momentul în care a fost introdusă o cerere. Aceasta arată
intenția de a asigura un efect imediat regulamentului, în asemenea
măsură încât însăși exercitarea dreptului de plantare sau de replantare
dobândit anterior intrării în vigoare a regulamentului se suspendă în
perioada de interdicție, prin efectul articolului 4 din același
regulament.8        Astfel
 cum se afirmă în al șaselea considerent al preambulului, în ceea ce
privește ultima dispoziție, interzicerea de noi plantații este impusă de
 un „interes public peremptoriu”, constând în stoparea supraproducției
de vin în Comunitate, în restabilirea echilibrului pieței și în
prevenirea formării de excedente structurale. Rezultă astfel că
Regulamentul nr. 1162/76 urmărește o blocare imediată a extinderii
plantației viticole existente. Prin urmare, nu se poate admite o
excepție în favoarea unei cereri depuse înainte de intrarea sa în
vigoare.9        Prin
 urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că Regulamentul
nr. 1162/76 al Consiliului din 17 mai 1976, astfel cum a fost
modificat prin Regulamentul nr. 2776/78 din 23 noiembrie 1978,
trebuie să fie interpretat în sensul că articolul 2 alineatul (1) se
aplică și cererilor de autorizare de noi plantații de viță‑de‑vie depuse
 înainte de intrarea în vigoare a primului regulament. Cu privire la cea de a doua întrebare (domeniul de aplicare material al Regulamentului nr. 1162/76)10      Prin
 intermediul celei de a doua întrebări, Verwaltungsgericht solicită
Curții să stabilească dacă interdicția de a acorda autorizații pentru
plantații noi, prevăzută la articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul
nr. 1162/76, se aplică în general, adică dacă aceasta se referă și
la terenurile recunoscute ca fiind corespunzătoare pentru cultivarea
viței‑de‑vie, în conformitate cu criteriile aplicate de legislația
națională.11      În
 această privință, textul regulamentului este explicit, prin aceea că
articolul 2 interzice „orice plantație nouă”, fără să facă distincție
între calitatea solurilor respective. Atât din text, cât și din
obiectivele urmărite de Regulamentul nr. 1162/76 rezultă că
interdicția trebuie se aplice noilor plantații, independent de natura
solurilor și de clasificarea acestora potrivit unei legislații
naționale. Regulamentul urmărește, într‑adevăr, astfel cum rezultă în
special din al doilea considerent al preambulului său, să pună capăt
supraproducției viticulturii europene și să restabilească, atât pe
termen scurt, cât și pe termen lung, echilibrul pieței. Doar articolul 2
 alineatul (2) din regulament admite câteva excepții de la
universalitatea interdicției prevăzute la alineatul (1) al aceluiași
articol, dar este de necontestat că niciuna dintre aceste excepții nu se
 aplică în speță.12      Prin
 urmare, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 2
alineatul (1) din Regulamentul nr. 1162/76 trebuie să fie
interpretat în sensul că interdicția de a acorda autorizații pentru
plantații noi pe care o prevede – făcând abstracție de excepțiile
menționate la articolul 2 alineatul (2) din regulament – se aplică în
general, adică, printre altele, independent de aspectul dacă un teren
este sau nu este corespunzător pentru cultura viței‑de‑vie potrivit
prevederilor unei legi naționale. Cu privire la aspectul garantării drepturilor fundamentale în ordinea juridică comunitară13      În
 ordonanța de trimitere, Verwaltungsgericht afirmă că, în cazul în care
Regulamentul nr. 1162/76 ar trebui interpretat în sensul că
stabilește o interdicție de aplicare generală, astfel încât să se aplice
 chiar și solurilor corespunzătoare culturii viței‑de‑vie, această
prevedere ar trebui să fie considerată, eventual, inaplicabilă în
Republica Federală Germania, din cauza unei îndoieli care ar exista cu
privire la compatibilitatea sa cu drepturile fundamentale garantate de
articolele 12 și 14 din Legea fundamentală, privind dreptul de
proprietate, respectiv libera exercitare a activităților profesionale.14      Astfel
 cum a afirmat Curtea în Hotărârea din 17 decembrie 1970, Internationale
 Handelsgesellschaft (Recueil 1970, p. 1125), întrebarea privind o
încălcare eventuală a drepturilor fundamentale de către un act
instituțional al Comunităților nu poate fi apreciată altfel decât în
cadrul dreptului comunitar însuși. Introducerea unor criterii de
apreciere specifice, aparținând legislației sau ordinii constituționale a
 unui stat membru determinat, întrucât ar aduce atingere unității
materiale și eficacității dreptului comunitar, ar avea, inevitabil, ca
efect ruperea unității pieței comune și punerea în pericol a coeziunii
Comunității.15      Curtea
 a subliniat de asemenea în hotărârea menționată și, ulterior, în
Hotărârea din 14 mai 1974, Nold (Recueil 1974, p. 491), că
drepturile fundamentale fac parte integrantă din principiile generale
ale dreptului, a căror respectare o asigură; că, protejând aceste
drepturi, Curtea este obligată să se inspire din tradițiile
constituționale comune statelor membre, astfel încât nu pot fi admise în
 Comunitate măsuri incompatibile cu drepturile fundamentale recunoscute
de constituțiile acestor state; că instrumentele internaționale privind
protecția drepturilor omului, la care statele membre au cooperat sau au
aderat, pot furniza, de asemenea, indicații de care trebuie să se țină
seama în cadrul dreptului comunitar. Această concepție a fost ulterior
recunoscută prin Declarația comună a Parlamentului European, a
Consiliului și a Comisiei, din 5 aprilie 1977, care, după ce a amintit
jurisprudența Curții, se referă, pe de o parte, la drepturile garantate
de constituțiile statelor membre și, pe de altă parte, la Convenția
europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților
fundamentale din 4 noiembrie 1950 (JO 1977, C 103, p. 1).16      În
 aceste condiții, îndoielile manifestate de Verwaltungsgericht cu
privire la compatibilitatea dispozițiilor Regulamentului
nr. 1162/76 cu normele referitoare la protecția drepturilor
fundamentale trebuie să fie înțelese ca punând sub semnul întrebării
validitatea regulamentului în lumina dreptului comunitar. În această
privință, trebuie să se facă distincția între o eventuală atingere adusă
 dreptului de proprietate, pe de o parte, și o restricție impusă
eventual libertății profesionale, pe de altă parte. Cu privire la dreptul de proprietate17      Dreptul
 de proprietate este garantat în ordinea juridică comunitară, în
conformitate cu concepțiile comune constituțiilor statelor membre,
reflectate și de Primul protocol la Convenția europeană pentru apărarea
drepturilor omului.18      Articolul 1 din acest protocol prevede următoarele:„Orice
 persoană fizică sau juridică are dreptul la respectarea bunurilor sale.
 Nimeni nu poate fi lipsit de proprietatea sa decât pentru cauză de
utilitate publică și în condițiile prevăzute de lege și de principiile
generale ale dreptului internațional.Dispozițiile
 precedente nu aduc atingere dreptului statelor de a adopta legile pe
care le consideră necesare pentru a reglementa folosința bunurilor
conform interesului general sau pentru a asigura plata impozitelor sau a
 altor contribuții sau a amenzilor.”19      După
 ce a afirmat principiul respectării proprietății, această dispoziție
are în vedere două forme posibile de încălcare a drepturilor
proprietarului, după cum încălcarea urmărește lipsirea proprietarului de
 dreptul său sau restrângerea folosinței acestuia. În speță, este
incontestabil că interzicerea unor plantații noi nu poate fi considerată
 un act care conduce la lipsirea de proprietate, deoarece proprietarul
rămâne liber să dispună de bunul său și să îl supună altor utilizări
care nu sunt interzise. Dimpotrivă, nu există nicio îndoială că această
interdicție restrânge folosința proprietății. Articolul 1 al doilea
paragraf din protocol conține în această privință o indicație
importantă, în sensul că recunoaște statelor dreptul de a „adopta legile
 pe care le consideră necesare pentru a reglementa folosința bunurilor
conform interesului general”. Astfel, protocolul admite, în principiu,
caracterul licit al restrângerilor aduse folosinței proprietății,
limitând totuși aceste restricții în măsura pe care statele o consideră
„necesară” pentru apărarea „interesului general”. Această prevedere nu
permite, cu toate acestea, să se dea un răspuns suficient de precis la
întrebarea adresată de Verwaltungsgericht.20      Prin
 urmare, pentru a putea răspunde la această întrebare, trebuie să se ia
în considerare și indicațiile care rezultă din normele și din practicile
 constituționale ale celor nouă state membre. O primă constatare care se
 impune în această privință este că aceste norme și practici îi permit
legiuitorului să reglementeze folosința proprietății private în
interesul general. În acest scop, unele constituții se referă la
obligațiile inerente proprietății (Legea fundamentală germană, articolul
 14 al doilea paragraf prima teză), la funcția sa socială (Constituția
italiană, articolul 42 al doilea paragraf), la subordonarea folosinței
acesteia față de cerințele binelui comun (Legea fundamentală germană,
articolul 14 al doilea paragraf a doua teză, și Constituția irlandeză,
articolul 43.2.2°) sau la justiția socială (Constituția irlandeză,
articolul 43.2.1°). În toate statele membre, numeroase măsuri
legislative au dat o expresie concretă acestei funcții sociale a
dreptului de proprietate. Astfel, în toate statele membre există o
legislație privind economia agricolă și forestieră, regimul apelor,
protecția mediului, amenajarea teritoriului și urbanismul, care impun
restricții, uneori considerabile, folosinței proprietății funciare.21      În
 special, în toate țările viticole ale Comunității există norme
imperative, chiar dacă severitatea lor diferă, privind plantarea de
viță‑de‑vie, selecția soiurilor și metodele de cultivare. În niciuna
dintre țările respective aceste dispoziții nu sunt considerate ca fiind
incompatibile, în principiu, cu respectul datorat dreptului de
proprietate.22      Astfel,
 se poate afirma, ținând seama de concepțiile constituționale comune
statelor membre și de practicile legislative constante, în domeniile
cele mai diverse, că impunerea de restricții în ceea ce privește
plantațiile noi de viță‑de‑vie prin Regulamentul nr. 1162/76 nu
poate fi contestată, în principiu. Este un tip de restricție cunoscut și
 admis ca legitim, sub forme identice sau analoge, în ordinea
constituțională a tuturor statelor membre.23      Această
 constatare nu epuizează, cu toate acestea, problema ridicată de către
Verwaltungsgericht. Chiar dacă nu se poate contesta, în principiu,
posibilitatea, pentru Comunitate, de a restrânge exercitarea dreptului
de proprietate în cadrul unei organizări comune a pieței și în sensul
unei politici structurale, este necesar să se examineze dacă
restricțiile instituite de reglementarea în litigiu răspund efectiv unor
 obiective de interes general urmărite de Comunitate și dacă acestea nu
constituie, în raport cu scopul urmărit, o intervenție disproporționată
și intolerabilă în prerogativele proprietarului, care ar aduce atingere
înseși substanței dreptului de proprietate. Aceasta este, de fapt,
obiecția formulată de reclamanta din acțiunea principală, care consideră
 că doar continuarea unei politici de calitate i‑ar permite
legiuitorului să restrângă folosința proprietății viticole, astfel încât
 ar dispune de un drept intangibil din momentul în care s‑ar recunoaște
că terenul său este corespunzător culturii viței‑de‑vie. Prin urmare,
trebuie să se examineze care este obiectivul urmărit de regulamentul
contestat și să se aprecieze dacă există un raport rezonabil între
măsurile prevăzute de regulament și obiectivul urmărit de Comunitate în
acest caz.24      Dispozițiile
 Regulamentului nr. 1162/76 trebuie să fie avute în vedere în
contextul organizării comune a pieței vitivinicole, aflată în strânsă
legătură cu politica structurală urmărită de Comunitate în domeniul
respectiv. Aceste obiective apar în Regulamentul nr. 816/70 din 28
aprilie 1970 privind dispozițiile suplimentare referitoare la
organizarea comună a pieței vitivinicole (JO L 99, p. 1), care
 se află la baza regulamentului contestat, precum și în Regulamentul
nr. 337/79 din 5 februarie 1979 privind organizarea comună a pieței
 vitivinicole (JO L 54, p. 1), care codifică ansamblul
dispozițiilor privind organizarea comună a pieței. Titlul III din acest
regulament, privind „normele referitoare la producție și la controlul
plantațiilor”, constituie în prezent cadrul juridic al materiei. Un alt
element, care permite să se recunoască politica comunitară în materie,
este Rezoluția din 21 aprilie 1975 a Consiliului privind noile orientări
 pentru echilibrarea pieței vinurilor de masă (JO C 90, p. 1).25      Din
 toate aceste acte rezultă că politica inițiată și parțial pusă în
aplicare de către Comunitate constă într‑o organizare comună a piețelor
legată de o ameliorare structurală a sectorului vitivinicol. Această
acțiune urmărește, în cadrul orientărilor articolului 39 din Tratatul
CEE, un dublu obiectiv, și anume stabilirea unui echilibru durabil al
pieței vinicole la un nivel al prețurilor avantajos pentru producători
și echitabil pentru consumatori, pe de o parte, iar pe de altă parte,
obținerea unei ameliorări a calității vinurilor comercializate. Pentru a
 îndeplini acest dublu obiectiv, de echilibru cantitativ și de progres
calitativ, reglementarea comunitară a pieței vitivinicole a prevăzut o
gamă largă de intervenții care se aplică atât în faza de producție, cât
și în cea de comercializare a vinului.26      În
 această privință, trebuie să fie semnalate în special dispozițiile
articolului 17 din Regulamentul nr. 816/70, reluate sub o formă mai
 elaborată de articolul 31 din Regulamentul nr. 337/79, care prevăd
 elaborarea de către statele membre a unor planuri previzionale de
plantare și de producție, coordonate în cadrul unui plan comunitar
obligatoriu. Pentru punerea în aplicare a acestui plan pot interveni
prevederi referitoare la plantarea, replantarea, scoaterea viței și
abandonarea plantațiilor viticole.27      Tocmai
 în acest cadru a intervenit Regulamentul nr. 1162/76. Din
preambulul acestui regulament și din circumstanțele economice în care a
fost adoptat, caracterizate de formarea, începând cu recolta din 1974,
de excedente de producție permanente, rezultă că acest regulament
îndeplinește o dublă funcție: pe de o parte, el trebuie să permită
oprirea, în viitorul apropiat, a creșterii continue a excedentelor; pe
de altă parte, el trebuie să acorde instituțiilor Comunității timpul
necesar aplicării unei politici structurale care să favorizeze
producțiile de înaltă calitate, cu respectarea particularităților și a
nevoilor diferitelor regiuni viticole ale Comunității, prin alegerea
terenurilor de cultură și a soiurilor de viță, precum și prin
reglementarea metodelor de producție.28      Tocmai
 pentru a răspunde acestei duble preocupări, Consiliul a instituit, prin
 Regulamentul nr. 1162/76, o interdicție generală de autorizare a
unor noi plantații, fără a face, cu anumite excepții bine delimitate, o
distincție în funcție de calitatea solurilor. Trebuie remarcat că, deși
generală, măsura adoptată de Consiliu are un caracter temporar. Ea este
destinată opririi imediate a unei situații conjuncturale de surplus,
pregătind, în același timp, măsuri structurale definitive.29      Astfel
 concepută, măsura criticată nu implică nicio limitare neîntemeiată a
exercitării dreptului de proprietate. Într‑adevăr, exploatarea unor noi
plantații viticole într‑o situație caracterizată de o supraproducție
prelungită nu ar avea alt efect, din punct de vedere economic, decât
mărirea volumului surplusurilor; de asemenea, o astfel de extindere, în
acest stadiu, ar presupune riscul de a face mai dificilă punerea în
aplicare a unei politici structurale la scară comunitară, în cazul în
care aceasta s‑ar întemeia pe aplicarea unor criterii mai stricte decât
prevederile legislației naționale actuale în ceea ce privește selecția
solurilor admise pentru cultura viței‑de‑vie.30      Prin
 urmare, se impune a constata că restricția impusă folosinței
proprietății prin interzicerea de noi plantații de viță‑de‑vie,
instituită pentru o perioadă limitată de Regulamentul nr. 1162/76,
este justificată de obiectivele de interes general urmărite de
Comunitate și nu aduce atingere substanței dreptului de proprietate,
astfel cum este recunoscut și garantat în ordinea juridică comunitară. Cu privire la libera exercitare a activităților profesionale31      Reclamanta
 din acțiunea principală consideră de asemenea că interzicerea de noi
plantații impusă de Regulamentul nr. 1162/76 îi lezează drepturile
fundamentale, în măsura în care are ca efect restrângerea liberei
exercitări a activității sale profesionale în calitate de viticultor.32      Astfel
 cum Curtea a arătat deja în Hotărârea din 14 mai 1974, Nold, menționată
 anterior, deși este adevărat că în ordinea constituțională a mai multor
 state membre sunt acordate garanții pentru libera exercitare a
activităților profesionale, dreptul astfel garantat, departe de a
reprezenta o prerogativă absolută, trebuie să fie interpretat în
considerarea funcției sociale a activităților protejate. În speță,
trebuie observat că măsura comunitară contestată nu afectează în niciun
mod accesul la profesia de viticultor și nici libera exercitare a
acestei profesii pe suprafețele destinate în prezent viticulturii. În
măsura în care interzicerea de noi plantații ar afecta libera exercitare
 a profesiei de viticultor, această limitare nu ar fi decât consecința
restricției aduse folosinței dreptului de proprietate, până la a se
confunda cu aceasta. Astfel, restricția impusă liberei exercitări a
profesiei de viticultor, presupunând că aceasta există, ar fi
justificată prin aceleași motive care justifică restricția adusă
folosinței proprietății.33      Din
 cele ce precedă rezultă, așadar, că examinarea Regulamentului
nr. 1162/76, în lumina îndoielilor formulate de către
Verwaltungsgericht, nu a decelat niciun element de natură să afecteze
validitatea acestui regulament în considerarea unei contradicții cu
exigențele care decurg din protecția drepturilor fundamentale în
Comunitate. Cu privire la cheltuielile de judecatăCheltuielile
 efectuate de guvernul Republicii Federale Germania, de Consiliu și de
Comisia Comunităților Europene, care au prezentat observații Curții, nu
pot face obiectul unei rambursări.Întrucât,
 în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul
unui incident survenit în procedura aflată pe rolul Verwaltungsgericht
din Neustadt an der Weinstraße, este de competența acestei instanțe să
se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată;Pentru aceste motive,CURTEA, pronunțându‑se
 cu privire la întrebările care i‑au fost adresate de Verwaltungsgericht
 din Neustadt an der Weinstraße prin Ordonanța din 14 decembrie 1978,
declară:1)      Regulamentul
 nr. 1162/76 al Consiliului din 17 mai 1976 privind măsurile de
adaptare a potențialului viticol la nevoile pieței, astfel cum a fost
modificat prin Regulamentul nr. 2776/78 al Consiliului din 23
noiembrie 1978, care modifică pentru a doua oară Regulamentul
nr. 1162/76, trebuie să fie interpretat în sensul că articolul 2
alineatul (1) se aplică și cererilor de autorizare de noi plantații de
viță‑de‑vie depuse înainte de intrarea în vigoare a regulamentului.2)      Articolul
 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1162/76 trebuie să fie
interpretat în sensul că interdicția de a acorda autorizații pentru
plantații noi pe care o prevede – făcând abstracție de excepțiile
menționate la articolul 2 alineatul (2) din regulament – se aplică în
general, adică, printre altele, independent de aspectul dacă un teren
este sau nu este corespunzător pentru cultura viței‑de‑vie, potrivit
prevederilor unei legi naționale.KutscherO’Keeffe      Touffait      Mertens de WilmarsPescatoreMackenzie Stuart Bosco            KoopmansDuePronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 decembrie 1979.Grefier       PreședinteA. Van Houtte       H. Kutscher1 Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 29 aprilie 2004. # Gemeente Leusden (C-487/01) și Holin Groep BV cs (C-7/02) împotriva Staatssecretaris van Financiën. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad der Nederlanden - Țările de Jos. # Cauze conexate C-487/01 și C-7/02.


Hotărârea Curții din data de 3 februarie 1977. # Luigi Benedetti împotriva Munari F.lli s.a.s. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura di Cittadella - Italia. # Cauza 52-76.


Hotărârea Curții din data de 9 februarie 1999. # Regina împotriva Secretary of State for Employment, ex parte Nicole Seymour-Smith și Laura Perez. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: House of Lords - Regatul Unit. # Cauza C-167/97.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 17 iunie 1998. # Kathleen Hill şi Ann Stapleton împotriva The Revenue Commissioners și Department of Finance. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Labour Court, Dublin - Irlanda. # Funcționari. # Cauza C-243/95.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 17 decembrie 2009.#M împotriva Agenția Europeană pentru Evaluarea Produselor Medicamentoase.#Cauza C-197/09 RX-II.

text:
      HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)17 decembrie 2009

      Cauza C‑197/09 RX‑II

      M
      împotriva
      Agenției Europene pentru Medicamente (EMEA)
      „Reexaminarea Hotărârii T‑12/08 P — Litigiu în stare de judecată — Proces echitabil — Principiul contradictorialității — Atingere adusă unității sau coerenței dreptului comunitar”
      Oiectul: Reexaminarea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene (Camera de recursuri) din 6 mai 2009, M/EMEA
         (T‑12/08 P), prin care, pe de o parte, a fost anulată Ordonanța Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera întâi)
         din 19 octombrie 2007, M/EMEA (F‑23/07, nepublicată încă în Repertoriu), precum și Decizia EMEA din 25 octombrie 2006, în
         măsura în care, prin aceasta, a fost respinsă cererea domnului M din 8 august 2006 privind sesizarea comisiei pentru invaliditate
         în legătură cu cazul său și, pe de altă parte, a fost obligată EMEA la plata către recurent a unor despăgubiri în cuantum
         de 3 000 de euro

      Decizia: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene (Camera de recursuri) din 6 mai 2009, M/EMEA (T‑12/08 P),
         aduce atingere unității și coerenței dreptului comunitar prin faptul că tribunalul menționat, în calitate de instanță de recurs,
         a interpretat noțiunea „litigiu în stare de judecată”, prevăzută la articolul 61 din Statutul Curții de Justiție și la articolul
         13 alineatul (1) din anexa la statutul menționat, astfel încât i‑a permis să procedeze la soluționarea cauzei, să se pronunțe
         pe fond cu privire la cererea de reparare a prejudiciului moral invocat și să oblige EMEA la plata unei despăgubiri de 3 000
         de euro, în pofida faptului că recursul cu care era sesizat privea examinarea modului în care fusese rezolvată în primă instanță
         o excepție de inadmisibilitate și a faptului că, sub aspectul litigiului care a făcut obiectul soluționării pe fond, nu avusese
         loc nicio dezbatere în contradictoriu nici în fața acestuia, nici în primă instanță, în fața Tribunalului Funcției Publice
         a Uniunii Europene. Anulează punctele 3 și 5 din dispozitivul Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene
         (Camera de recursuri) din 6 mai 2009, M/EMEA (T‑12/08 P). Trimite cauza spre rejudecare Tribunalului Uniunii Europene. Domnul
         M, EMEA, Republica Italiană, Republica Polonă, Parlamentul European, Consiliul Uniunii Europene și Comisia Europeană (aceste
         ultime cinci părți la procedură depunând memorii sau observații scrise cu privire la aspectele care au făcut obiectul reexaminării)
         suportă propriile cheltuieli de judecată aferente procedurii de reexaminare.

      Sumarul hotărârii
      1.        Recurs — Recurs considerat întemeiat — Soluționarea litigiului pe fond de către instanța de recurs — Condiție — Litigiu în
            stare de judecată — Noțiune
      [Statutul Curții de Justiție, art. 61 primul paragraf și anexa I, art. 13 alin. (1)]
      2.        Drept comunitar — Principii — Dreptul la apărare — Principiul contradictorialității — Domeniu de aplicare
      3.        Procedură — Excepție de inadmisibilitate — Obiect — Obligația părții care ridică excepția de a prezenta în memoriul său argumentele
            cu privire la fondul litigiului – Inexistență
      (Regulamentul de procedură al Curții, art. 91; Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, art. 114)
      4.        Funcționari — Acțiune — Competență de fond — Domeniu de aplicare
      [Statutul funcționarilor, art. 91 alin. (1)]
      5.        Reexaminare — Constatarea unei atingeri aduse unității sau coerenței dreptului comunitar — Criterii de apreciere — Consecințe
            care decurg din aceasta
      (Statutul Curții, art. 62b primul paragraf)
      1.        În principiu, un litigiu nu este în stare de judecată în fața instanței de recurs, în sensul articolului 61 primul paragraf
         din Statutul Curții de Justiție și al articolului 13 alineatul (1) din anexa la statutul menționat, în cazul în care prima
         instanță a respins acțiunea ca inadmisibilă admițând o excepție de inadmisibilitate fără a o uni cu fondul. Totuși, în anumite
         condiții, este posibilă, în cadrul procedurii de recurs, pronunțarea asupra fondului unei asemenea acțiuni. Aceasta poate
         fi situația în cazul în care, pe de o parte, anularea hotărârii sau a ordonanței atacate implică obligatoriu o anumită soluție
         cu privire la fondul acțiunii în cauză sau atunci când, pe de altă parte, examinarea pe fond a acțiunii în anulare se întemeiază
         pe argumente prezentate de părți în cadrul recursului ca urmare a unui raționament formulat de prima instanță.

      Desigur, articolul 13 alineatul (1) din anexa I la Statutul Curții de Justiție, care reglementează decizia Tribunalului în
         cazul unui recurs întemeiat, nu este formulat în mod absolut identic cu articolul 61 primul paragraf din statutul menționat,
         dispoziția pertinentă în ceea ce privește Curtea. Totuși, în ipoteza în care se dovedește că prima instanță a respins în mod
         greșit acțiunea ca inadmisibilă admițând o excepție de inadmisibilitate fără a o fi unit cu fondul, noțiunea „litigiu în stare
         de judecată” trebuie interpretată în mod identic în vederea aplicării dispozițiilor menționate, indiferent de faptul că, spre
         deosebire de articolul 13 alineatul (1), articolul 61 menționat recunoaște Curții o marjă de apreciere în cazul unui litigiu
         în stare de judecată, autorizând‑o să trimită litigiul la prima instanță spre rejudecare. În aceste împrejurări particulare,
         trebuie să se constate că litigiul nu este în stare de judecată și să se trimită cauza spre rejudecare la prima instanță fără
         a recurge la vreo putere de apreciere în această privință.

      2.        Dreptul la apărare include principiul contradictorialității, care se aplică în orice procedură care poate conduce la adoptarea
         unei decizii a unei instituții comunitare care să afecteze în mod semnificativ interesele unei persoane. Acest principiu implică,
         în general, dreptul părților la un proces de a avea posibilitatea de a‑și exprima poziția cu privire la faptele și la înscrisurile
         pe care urmează să se întemeieze o hotărâre judecătorească, precum și de a discuta probele și observațiile prezentate în fața
         instanței și motivele de drept invocate din oficiu de instanță, pe care aceasta intenționează să își întemeieze decizia. Astfel,
         pentru a îndeplini cerințele care decurg din dreptul la un proces echitabil, trebuie ca părțile să aibă posibilitatea de a
         dezbate în contradictoriu atât elementele de fapt, cât și elementele de drept care sunt decisive pentru soluționarea procedurii.
         Instanțele comunitare trebuie să respecte principiul contradictorialității și trebuie să asigure că acest principiu este respectat
         în litigiile cu care sunt sesizate. De acesta trebuie să beneficieze orice parte la un proces cu care este sesizată instanța
         comunitară, indiferent de calitatea juridică a acesteia. În consecință, și instituțiile comunitare se pot prevala de acest
         principiu atunci când sunt părți la un astfel de proces.

      3.        Nu se poate reproșa unui pârât că a renunțat în mod liber să invoce, în primă instanță, argumente cu privire la fondul litigiului,
         limitându‑și în mod deliberat apărarea la invocarea unei excepții de inadmisibilitate. Astfel, excepția de inadmisibilitate,
         prevăzută atât la articolul 91 din Regulamentul de procedură al Curții, cât și la articolul 114 din Regulamentul de procedură
         al Tribunalului ca incident de procedură, permite, pentru motive legate de buna administrare a procedurii, să se limiteze,
         într‑o primă etapă, dezbaterea și examinarea problemei dacă acțiunea în cauză este admisibilă. Astfel, acest incident de procedură
         permite să se evite ca memoriile părților și aprecierea instanței să se refere la fondul cauzei, deși acțiunea este inadmisibilă.
         În schimb, dacă acțiunea este declarată admisibilă în cadrul respingerii excepției de inadmisibilitate sau dacă respectiva
         excepție este unită cu fondul, într‑o a doua fază trebuie să intervină o dezbatere cu privire la fondul acțiunii.

      Ar fi, așadar, incompatibil cu rațiunea reglementării privind excepția de inadmisibilitate ca pârâtul care ridică o asemenea
         excepție să fie obligat, din prudență, să își prezinte argumentele pe fondul litigiului în același timp sau, în cazul în care
         a obținut câștig de cauză în primă instanță, în memoriul în răspuns prezentat în recurs.

      4.        Competența de fond conferită instanței comunitare prin articolul 91 din Statutul funcționarilor învestește această instanță
         cu sarcina de a oferi o soluție completă în litigiile cu care este sesizată. Aceasta îi permite, chiar și în lipsa unor concluzii
         formulate corespunzător în acest sens, nu numai să anuleze, ci și, dacă este necesar, să oblige din oficiu pârâtul la plata
         unei despăgubiri pentru prejudiciul moral cauzat prin greșeala sa de serviciu. Totuși, instanța comunitară nu poate, în principiu,
         să își întemeieze decizia pe un motiv de drept invocat din oficiu, chiar dacă este un motiv de ordine publică, fără să solicite
         în prealabil părților să își prezinte observațiile cu privire la motivul menționat.

      Prin urmare, nu se poate considera că această competență de fond acordată instanțelor comunitare în litigiile de natură financiară
         dintre instituțiile comunitare și agenții acestora conferă instanțelor menționate puterea de a sustrage un asemenea litigiu
         de la respectarea normelor procedurale aferente principiului contradictorialității.

      5.        Constituie o decizie care aduce atingere unității sau coerenței dreptului comunitar, în sensul articolului 62b primul paragraf
         din Statutul Curții de Justiție, o hotărâre prin care Tribunalul s‑a îndepărtat de la jurisprudența constantă a Curții în
         ceea ce privește două norme de procedură, aplicabile indiferent de materia în cauză și care ocupă un loc important în ordinea
         juridică comunitară, în cazul în care această hotărâre vizează pentru prima dată o anumită chestiune și poate constitui, așadar,
         un precedent pentru cauze viitoare.

      Pe de altă parte, având în vedere articolul 62b primul paragraf din Statutul Curții, aceasta din urmă nu se poate limita să
         constate atingerea adusă unității sau coerenței dreptului comunitar fără a determina consecințele care decurg din această
         constatare în ceea ce privește litigiul în cauză. Prin urmare, o astfel de hotărâre trebuie anulată și cauza trebuie trimisă
         la prima instanță spre rejudecare.