title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 26 iulie 2017.#A.S. împotriva Republica Slovenia.#Cerere de decizie preliminară formulată de Vrhovno sodišče.#Trimitere preliminară – Regulamentul (UE) nr. 604/2013 – Determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe – Sosirea unui număr excepțional de ridicat de resortisanți ai unor țări terțe dorind să obțină o protecție internațională – Organizarea trecerii frontierei de către autoritățile unui stat membru în vederea tranzitării către un alt stat membru – Intrare autorizată prin derogare pentru motive umanitare – Articolul 13 – Trecerea ilegală a unei frontiere externe – Termen de 12 luni de la trecerea frontierei – Articolul 27 – Cale de atac – Întinderea controlului jurisdicțional – Articolul 29 – Termen de șase luni în vederea executării transferului – Calculul termenelor – Exercitarea unei căi de atac – Efect suspensiv.#Cauza C-490/16.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      26 iulie 2017 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară – Regulamentul (UE) nr. 604/2013 – Determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe – Sosirea unui număr excepțional de ridicat de resortisanți ai unor țări terțe dorind să obțină o protecție internațională – Organizarea trecerii frontierei de către autoritățile unui stat membru în vederea tranzitării către un alt stat membru – Intrare autorizată prin derogare pentru motive umanitare – Articolul 13 – Trecerea ilegală a unei frontiere externe – Termen de 12 luni de la trecerea frontierei – Articolul 27 – Cale de atac – Întinderea controlului jurisdicțional – Articolul 29 – Termen de șase luni în vederea executării transferului – Calculul termenelor – Exercitarea unei căi de atac – Efect suspensiv”
      În cauza C‑490/16,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Vrhovno sodišče (Curtea Supremă, Slovenia), prin decizia din 13 septembrie 2016, primită de Curte la 16 septembrie 2016, în procedura

         A. S.

      împotriva

         Republika Slovenija,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnul A. Tizzano, vicepreședinte, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii L. Bay Larsen (raportor) și J. L. da Cruz Vilaça, doamnele M. Berger și A. Prechal, președinți de cameră, domnii A. Rosas și A. Arabadjiev, doamna C. Toader și domnii M. Safjan, D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund și S. Rodin, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 28 martie 2017,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               –

               pentru A. S., de M. Nabergoj și de S. Zbičajnik, svetovalca za begunce;

               –

               pentru guvernul sloven, de N. Pintar Gosenca, de B. Jovin Hrastnik și de A. Vran, în calitate de agenți;

               –

               pentru guvernul elen, de T. Papadopoulou, în calitate de agent;

               –

               pentru guvernul francez, de E. Armoët, în calitate de agent;

               –

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de L. Cordì, avvocato dello Stato;

               –

               pentru guvernul maghiar, de M. M. Tátrai și de M. Z. Fehér, în calitate de agenți;

               –

               pentru guvernul austriac, de G. Hesse, în calitate de agent;

               –

               pentru guvernul Regatului Unit, de C. Crane, în calitate de agent, asistată de C. Banner, barrister;

               –

               pentru guvernul elvețian, de U. Bucher, în calitate de agent;

               –

               pentru Comisia Europeană, de M. Condou‑Durande precum și de M. Žebre și G. Wils, în calitate de agenți;

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 iunie 2017,
      pronunță prezenta
      Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 13 alineatul (1), a articolului 27 alineatul (1) și a articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (JO 2013, L 180, p. 31, denumit în continuare „Regulamentul Dublin III”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între A. S., resortisant sirian, pe de o parte, și Republika Slovenija (Republica Slovenia), pe de altă parte, cu privire la decizia acesteia din urmă de a nu examina cererea de protecție internațională prezentată de A. S.

         Cadrul juridic

               3

               Considerentele (4), (5) și (19) ale Regulamentului Dublin III au următorul cuprins:

                        „(4)

                        Concluziile [Consiliului European, cu ocazia reuniunii sale speciale] de la Tampere [din 15 și 16 octombrie 1999,] exprimă de asemenea faptul că [sistemul european comun de azil] ar trebui să includă, pe termen scurt, o metodă clară și operațională pentru determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil.

                        (5)

                        O astfel de metodă ar trebui să se întemeieze pe criterii obiective și echitabile atât pentru statele membre, cât și pentru persoanele în cauză. Ar trebui, în principiu, să facă posibilă determinarea rapidă a statului membru responsabil, astfel încât să se garanteze accesul efectiv la procedurile pentru acordarea protecției internaționale și să nu compromită obiectivul prelucrării rapide a cererilor de protecție internațională.

                  […]

                        (19)

                        În vederea garantării protecției efective a drepturilor persoanelor vizate, ar trebui stabilite garanții juridice și dreptul la o cale de atac eficientă în ceea ce privește deciziile legate de transferurile către statul membru responsabil în conformitate în special cu drepturile recunoscute la articolul 47 din Carta Drepturilor Fundamentale a Uniunii Europene. Pentru a se asigura respectarea dreptului internațional, dreptul la o cale de atac eficientă împotriva unor astfel de decizii ar trebui să cuprindă atât examinarea aplicării prezentului regulament, cât și a situației de drept și de fapt din statul membru către care solicitantul este transferat.”

               4

               Articolul 1 din acest regulament prevede:
               „Prezentul regulament stabilește criteriile și mecanismele de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (denumit în continuare «statul membru responsabil»)”.

               5

               Articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din regulamentul menționat prevede:
               „Atunci când este imposibilă transferarea solicitantului către statul membru desemnat inițial drept responsabil, pentru că există temeiuri substanțiale de a crede că în acel stat membru există deficiențe sistemice ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire a solicitanților care duc la un risc de tratament inuman sau degradant în sensul articolului 4 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil continuă examinarea criteriilor stabilite la capitolul III, pentru a determina dacă alt stat membru poate fi desemnat drept responsabil.”

               6

               Articolul 7 alineatul (2) din același regulament precizează:
               „Statul membru responsabil în conformitate cu criteriile stabilite în acest capitol este determinat pe baza situației existente în momentul în care solicitantul a prezentat prima oară cererea sa de protecție internațională unui stat membru.”

               7

               Articolul 12 din Regulamentul Dublin III instituie un criteriu de determinare a statului membru responsabil, referitor la eliberarea permiselor de ședere sau a vizelor.

               8

               Articolul 13 din acest regulament, intitulat „Intrarea și/sau șederea”, prevede la alineatul (1):
               „Atunci când se stabilește, pe baza probelor sau a dovezilor circumstanțiale astfel cum sunt descrise în cele două liste menționate la articolul 22 alineatul (3) din prezentul regulament, inclusiv datele la care face referire Regulamentul (UE) nr. 603/2013 [al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 privind instituirea sistemului «Eurodac» pentru compararea amprentelor digitale în scopul aplicării eficiente a Regulamentului (UE) nr. 604/2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid și privind cererile autorităților de aplicare a legii din statele membre și a Europol de comparare a datelor Eurodac în scopul asigurării respectării aplicării legii și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1077/2011 de instituire a Agenției europene pentru gestionarea operațională a sistemelor informatice la scară largă, în spațiul de libertate, securitate și justiție (JO 2013, L 180, p. 1)], că un solicitant a trecut ilegal frontiera într‑un stat membru pe uscat, pe mare sau pe calea aerului venind dintr‑o țară terță, statul membru în care s‑a intrat astfel este responsabil de examinarea cererii de protecție internațională. Această responsabilitate încetează la douăsprezece luni de la data la care a avut loc trecerea ilegală a frontierei.”

               9

               Articolul 21 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III prevede:
               „Atunci când un stat membru în care s‑a prezentat o cerere de protecție internațională consideră că alt stat membru este responsabil de examinarea cererii, acesta poate, pe cât de repede posibil și în orice caz în termen de trei luni de la data la care a fost prezentată cererea în sensul articolului 20 alineatul (2), cere celuilalt stat membru să preia solicitantul.
               Fără a aduce atingere primului paragraf, în cazul în care există un rezultat pozitiv transmis de Eurodac referitor la datele înregistrate în temeiul articolului 14 din Regulamentul (UE) nr. 603/2013, cererea se trimite în termen de două luni de la primirea rezultatului pozitiv, în temeiul articolului 15 alineatul (2) din regulamentul respectiv.
               Atunci când cererea de preluare a unui solicitant nu este prezentată în termenele prevăzute la primul și al doilea paragraf, responsabilitatea pentru examinarea cererii de protecție internațională aparține statului membru în care s‑a prezentat cererea.”

               10

               Articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul Dublin III are următorul cuprins:
               „(2)   Cererea de reprimire se depune cât mai rapid posibil și în orice caz în termen de două luni de la primirea rezultatului pozitiv transmis de unitatea centrală Eurodac, în conformitate cu articolul 9 alineatul (5) din Regulamentul (UE) nr. 603/2013.
               În cazul în care cererea de reprimire se bazează pe alte dovezi decât cele provenite din sistemul Eurodac, acestea se trimit statului membru solicitat în termen de trei luni de la data depunerii cererii de protecție internațională în sensul articolului 20 alineatul (2).
               (3)   În cazul în care cererea de reprimire nu este depusă în termenul stabilit la alineatul (2), responsabilitatea pentru examinarea cererii de protecție internațională revine statului membru în care a fost prezentată noua cerere”.

               11

               Articolul 26 alineatul (1) din Regulamentul Dublin II are următorul cuprins:
               „Atunci când statul membru solicitat acceptă să preia sau să reprimească solicitantul […], statul membru solicitant notifică persoanei în cauză decizia de a o transfera către statul membru responsabil și, după caz, decizia de a nu examina cererea acesteia de protecție internațională […]”

               12

               Articolul 27 alineatele (1) și (3) din acest regulament prevede:
               „(1)   Solicitantul […] are dreptul la o cale eficientă de atac, sub forma unui apel sau unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer în fața unei instanțe naționale.
               […]
               (3)   În scopul exercitării unui apel sau a unei revizuiri a deciziei de transfer, statele membre prevăd următoarele în dreptul lor intern:

                        (a)

                        apelul sau revizuirea conferă persoanei în cauză dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză în așteptarea pronunțării unei hotărâri privind apelul sau revizuirea sau

                        (b)

                        transferul se suspendă automat, iar această suspendare expiră după o perioadă rezonabilă de timp în cursul căreia o instanță națională, în urma examinării atente și riguroase a cererii, să fi decis cu privire la efectul suspensiv al apelului sau al revizuirii sau

                        (c)

                        persoana în cauză are posibilitatea de a solicita, într‑un termen rezonabil, unei instanțe naționale suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul sau revizuirea. Statele membre asigură existența unei căi de atac eficiente prin suspendarea transferului până la pronunțarea hotărârii privind prima cerere de suspendare. […]”

               13

               Articolul 29 alineatele (1) și (2) din regulamentul menționat are următorul cuprins:
               „(1)   Transferul solicitantului […] din statul membru solicitant către statul membru responsabil se face […] în cel mult șase luni de la acceptarea cererii de a prelua sau reprimi persoana în cauză sau de la hotărârea definitivă privind apelul sau revizuirea atunci când efectul suspensiv există în conformitate cu articolul 27 alineatul (3).
               […]
               (2)   Atunci când transferul nu se efectuează în termenul de șase luni, statul membru responsabil este exonerat de obligația de a prelua sau reprimi persoana în cauză și responsabilitatea se transferă statului membru solicitant. Acest termen poate fi prelungit până la maximum un an în cazul în care transferul nu a putut fi efectuat datorită detenției în închisoare a persoanei în cauză sau până la maximum optsprezece luni în cazul în care persoana în cauză se sustrage procedurii.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               14

               A. S. a părăsit Siria pentru Liban, înainte de a traversa Turcia, Grecia, fosta Republică iugoslavă a Macedoniei și Serbia. În cursul anului 2016, el a trecut frontiera dintre acest din urmă stat și Croația. Autoritățile croate au organizat transportul său până la frontiera slovenă.

               15

               A. S. a intrat în Slovenia la 20 februarie 2016. El a fost predat ulterior de autoritățile slovene autorităților austriece. Acestea i‑au refuzat totuși intrarea în Austria.

               16

               La 23 februarie 2016, A. S. a prezentat în Slovenia o cerere de protecție internațională.

               17

               Autoritățile slovene au solicitat autorităților croate să îl preia pe A. S., pe baza articolului 21 din Regulamentul Dublin III. La 20 mai 2016, acestea din urmă au dat curs acestei cereri.

               18

               La 14 iunie 2016, Ministrstvo za notranje zadeve (Ministerul de Interne, Slovenia) a decis să nu examineze cererea de protecție internațională prezentată de A. S., pentru motivul că acesta din urmă trebuie să fie transferat în Croația, care este statul membru responsabil de examinarea acestei cereri, în aplicarea criteriului enunțat la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, de vreme ce A. S. ar fi trecut frontiera în mod ilegal venind dintr‑o țară terță.

               19

               A. S. a contestat această decizie în fața Upravno sodišče (Tribunalul Administrativ, Slovenia). La 4 iulie 2016, această instanță a respins acțiunea, suspendând executarea deciziei Ministerului de Interne din 14 iunie 2016, până la finalizarea litigiului prin pronunțarea unei decizii definitive. În consecință, A. S. a introdus o acțiune la instanța de trimitere.

               20

               În aceste condiții, Vrhovno sodišče (Curtea Supremă, Slovenia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Protecția jurisdicțională în temeiul articolului 27 din [Regulamentul Dublin III] privește și interpretarea condițiilor privind criteriul prevăzut la articolul 13 alineatul (1) [din acest regulament], atunci când este vorba despre o decizie a unui stat membru de a nu examina cererea de protecție internațională, iar un alt stat membru și‑a asumat deja responsabilitatea pentru examinarea cererii solicitantului pe același temei și atunci când solicitantul contestă acest lucru?

                        2)

                        Condiția privind trecerea ilegală în temeiul articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul [Dublin III] trebuie interpretată în mod independent și autonom sau prin coroborare cu articolul 3 punctul (2) din [Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (JO 2008, L 348, p. 98)] și cu articolul 5 din [Regulamentul (CE) nr. 562/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 de instituire a unui Cod comunitar privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul frontierelor Schengen) (JO 2006, L 105, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 8, p. 5), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 610/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 (JO 2013, L 182, p. 1)], care definesc trecerea ilegală a frontierei, iar această interpretare trebuie aplicată în privința articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul [Dublin III]?

                        3)

                        În lumina răspunsului la cea de a doua întrebare, noțiunea de trecere ilegală prevăzută la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul [Dublin III] trebuie interpretată, în circumstanțele prezentei cauze, în sensul că nu are loc o trecere ilegală a frontierei atunci când autoritățile publice ale unui stat membru organizează trecerea frontierei în scopul unui tranzit către un alt stat membru […]?

                        4)

                        În ipoteza în care s‑ar răspunde afirmativ la a treia întrebare, articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul [Dublin III] trebuie interpretat, în consecință, în sensul că interzice trimiterea unui resortisant al unui stat terț către statul prin care a intrat inițial pe teritoriul [Uniunii]?

                        5)

                        Articolul 27 din Regulamentul [Dublin III] trebuie interpretat în sensul că termenele prevăzute la articolul 13 alineatul (1) și la articolul 29 alineatul (2) [din acest regulament] nu curg atunci când solicitantul își exercită dreptul la protecție jurisdicțională, a fortiori atunci când aceasta implică și o întrebare preliminară sau atunci când instanța națională așteaptă răspunsul Curții de Justiție a Uniunii Europene la o astfel de întrebare care a fost adresată în altă cauză? Cu titlu subsidiar, termenele ar curge într‑o asemenea situație, statul membru responsabil neavând însă dreptul de a refuza primirea?”

         Procedura în fața Curții

               21

               Instanța de trimitere a solicitat aplicarea procedurii preliminare de urgență prevăzute la articolul 107 din Regulamentul de procedură al Curții.

               22

               La 27 septembrie 2016, Curtea, la propunerea judecătorului raportor, după ascultarea avocatului general, a decis că nu era necesar să se dea curs acestei cereri.

               23

               Prin Decizia din 22 decembrie 2016, președintele Curții a dispus judecarea cu prioritate a prezentei cauze.

         Cu privire la întrebările preliminare
      Cu privire la prima întrebare

               24

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III trebuie interpretat în sensul că un solicitant de protecție internațională poate să invoce, în cadrul unei căi de atac exercitate împotriva unei decizii de transfer luate în privința sa, aplicarea eronată a criteriului de responsabilitate referitor la trecerea ilegală a frontierei unui stat membru, prevăzut la articolul 13 alineatul (1) din regulamentul menționat.

               25

               Articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III precizează că solicitantul protecției internaționale are dreptul la o cale eficientă de atac, sub forma unui apel sau unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer în fața unei instanțe naționale.

               26

               Întinderea căii de atac disponibile pentru un solicitant de protecție internațională împotriva unei decizii de transfer adoptate în privința sa este precizată în considerentul (19) al acestui regulament, în care se indică faptul că, pentru a se asigura respectarea dreptului internațional, dreptul la o cale de atac eficientă instituit prin regulamentul menționat împotriva deciziilor de transfer trebuie să cuprindă examinarea aplicării aceluiași regulament, pe de o parte, și a situației de drept și de fapt din statul membru către care solicitantul este transferat, pe de altă parte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, punctele 38 și 39).

               27

               În această privință, Curtea a hotărât la punctul 61 din Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), că, în cadrul acestei căi de atac, solicitantul protecției internaționale putea să invoce aplicarea eronată a unui criteriu de responsabilitate pentru examinarea cererii de protecție internațională enunțat în capitolul III din Regulamentul Dublin III.

               28

               În această hotărâre, Curtea nu a operat nicio distincție între diferitele criterii prevăzute în acest capitol, printre care figurează criteriul referitor la trecerea ilegală a frontierei unui stat membru, enunțat la articolul 13 alineatul (1) din acest regulament.

               29

               Desigur, numai criteriul enunțat la articolul 12 din regulamentul menționat era în mod direct în discuție în cauza în care s‑a pronunțat hotărârea menționată.

               30

               Cu toate acestea, motivele reținute de Curte în aceeași hotărâre sunt valabile, mutatis mutandis, pentru criteriul enunțat la articolul 13 alineatul (1) din același regulament.

               31

               Astfel, trebuie arătat că în special criteriile care figurează la articolele 12 și 13 din Regulamentul Dublin III au un rol comparabil în desfășurarea procesului de determinare a statului membru responsabil instituit de acest regulament și, prin urmare, în aplicarea acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, punctele 41-44).

               32

               De asemenea, evoluțiile pe care le‑a cunoscut sistemul de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul din statele membre și obiectivele acestui sistem, subliniate de Curte la punctele 45-59 din Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), sunt deopotrivă pertinente pentru controlul aplicării articolului 13 din regulamentul menționat.

               33

               În ceea ce privește împrejurarea evidențiată de instanța de trimitere, potrivit căreia, în cauza principală, un alt stat membru a recunoscut deja că este responsabil de examinarea cererii de protecție internațională respective, trebuie subliniat că, în aplicarea articolului 26 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, o decizie de transfer nu poate fi notificată persoanei în cauză decât după ce statul membru solicitat a acceptat să o preia sau să o reprimească.

               34

               În aceste condiții, această împrejurare nu poate implica faptul că controlul jurisdicțional al deciziei de transfer în privința aplicării criteriilor enunțate în capitolul III din acest regulament este exclus, decât cu lipsirea articolului 27 alineatul (1) din regulamentul menționat de esențialul efectului său util. Este necesar, pe de altă parte, să se constate că, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), statul membru solicitat recunoscuse în mod expres că era responsabil de examinarea cererii de protecție internațională respective.

               35

               Din ansamblul considerațiilor ce precedă rezultă că trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, citit în lumina considerentului (19) al acestui regulament, trebuie interpretat în sensul că un solicitant de protecție internațională poate să invoce, în cadrul unei căi de atac exercitate împotriva unei decizii de transfer luate împotriva sa, aplicarea eronată a criteriului de responsabilitate referitor la trecerea ilegală a frontierei unui stat membru, enunțat la articolul 13 alineatul (1) din regulamentul menționat.

         Cu privire la a doua și la a treia întrebare

               36

               Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III coroborat, eventual, cu dispozițiile Regulamentului nr. 562/2006, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 610/2013, și cu cele ale Directivei 2008/115, trebuie să fie interpretat în sensul că un resortisant al unei țări terțe a cărui intrare a fost tolerată de către autoritățile unui prim stat membru confruntate cu sosirea unui număr excepțional de ridicat de resortisanți din țări terțe dorind să tranziteze acest stat membru pentru a prezenta o cerere de protecție internațională într‑un alt stat membru, fără să îndeplinească condițiile de intrare în principiu impuse de primul stat membru, trebuie să fie considerat că a „trecut ilegal” frontiera primului stat membru menționat, în sensul acestei dispoziții.

               37

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că reiese de la punctele 41-58 din hotărârea pronunțată astăzi, Jafari (C‑646/16), că permiterea intrării unui resortisant dintr‑o țară terță pe teritoriul unui stat membru într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal nu poate fi calificată ca „viză” în sensul articolului 12 din Regulamentul Dublin III.

               38

               În ceea ce privește interpretarea articolului 13 alineatul (1) din acest regulament, rezultă, mai întâi, de la punctele 60-72 din această hotărâre, că deși actele adoptate de Uniune în domeniile controlului la frontiere și al imigrației constituie elemente de context utile pentru a interpreta această dispoziție, conținutul noțiunii „trecere ilegală” a frontierei unui stat membru în sensul regulamentului menționat nu poate totuși, în principiu, să fie direct dedus din aceste acte.

               39

               În continuare, reiese de la punctele 73-92 din hotărârea menționată că un resortisant al unei țări terțe admis pe teritoriul unui prim stat membru, fără a îndeplini condițiile de intrare în principiu impuse în acest stat membru, în vederea tranzitării către un alt stat membru pentru a prezenta acolo o cerere de protecție internațională trebuie să fie considerat că a „trecut ilegal” frontiera acestui prim stat membru în sensul articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, indiferent că această trecere a fost tolerată sau autorizată cu încălcarea normelor aplicabile sau că a fost autorizată prin invocarea unor motive umanitare și prin derogare de la condițiile de intrare în principiu impuse resortisanților unor țări terțe.

               40

               În sfârșit, împrejurarea că trecerea frontierei a avut loc într‑o situație caracterizată de sosirea unui număr excepțional de ridicat de resortisanți ai unor țări terțe dorind să obțină o protecție internațională nu este de natură a avea o incidență cu privire la interpretarea sau aplicarea acestei dispoziții (hotărârea pronunțată astăzi, Jafari, C‑646/16, punctele 93-100).

               41

               În aceste condiții, trebuie amintit că, în aplicarea articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III și a articolului 4 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, transferul unui solicitant de protecție internațională către statul membru responsabil nu trebuie să fie executat atunci când acest transfer presupune un risc real ca persoana interesată să sufere tratamente inumane sau degradante în sensul acestui articol 4 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 februarie 2017, C. K. și alții, C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, punctul 65). Un transfer nu ar putea fi deci executat dacă, în urma sosirii unui număr excepțional de ridicat de resortisanți ai unor țări terțe dorind să obțină o protecție internațională, un asemenea risc ar fi prezent în statul membru responsabil.

               42

               Rezultă că trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III trebuie să fie interpretat în sensul că un resortisant al unei țări terțe a cărui intrare a fost tolerată de către autoritățile unui prim stat membru confruntate cu sosirea unui număr excepțional de ridicat de resortisanți ai unor țări terțe dorind să tranziteze acest stat membru pentru a prezenta o cerere de protecție internațională într‑un alt stat membru, fără a îndeplini condițiile de intrare în principiu impuse în acest prim stat membru, trebuie să fie considerat că a „trecut ilegal” frontiera primului stat membru menționat în sensul acestei dispoziții.

         Cu privire la a patra întrebare

               43

               Având în vedere răspunsul dat la a doua și la a treia întrebare, nu este necesar să se răspundă la a patra întrebare.

         Cu privire la a cincea întrebare

               44

               Prin intermediul celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 13 alineatul (1) și articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III trebuie interpretate în sensul că termenele prevăzute de aceste dispoziții continuă să curgă după introducerea unei căi de atac împotriva deciziei de transfer vizate, inclusiv atunci când instanța sesizată a decis să adreseze o cerere de decizie preliminară Curții.

               45

               Articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, care figurează în capitolul III din acest regulament, referitor la criteriile de determinare a statului membru responsabil, precizează, în cea de a doua teză, că responsabilitatea unui stat membru întemeiată pe criteriul referitor la trecerea ilegală a frontierei unui stat membru încetează la 12 luni de la data la care a avut loc această trecere.

               46

               Articolul 29 alineatul (2) din regulamentul menționat, care figurează în secțiunea VI din capitolul VI din același regulament, referitor la transferuri, dispune că, atunci când transferul de la statul membru solicitant către statul membru responsabil nu se efectuează în termen de șase luni, acest din urmă stat membru este exonerat de obligația de a prelua sau reprimi persoana în cauză și responsabilitatea se transferă statului membru solicitant.

               47

               Din cele două dispoziții reiese că termenele pe care acestea le prevăd au, ambele, ca scop limitarea în timp a responsabilității unui stat membru în temeiul Regulamentului Dublin III.

               48

               Cu toate acestea, rezultă atât din termenii dispozițiilor respective, cât și din locul lor în acest regulament că ele sunt aplicabile în decursul a două faze diferite ale procedurii instituite de regulamentul menționat.

               49

               Astfel, termenul menționat la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III constituie o condiție de aplicare a criteriului enunțat de această dispoziție și trebuie să se vegheze la respectarea sa în cursul procedurii de determinare a statului membru responsabil, la capătul căreia poate să fie eventual adoptată o decizie de transfer.

               50

               În schimb, articolul 29 alineatul (2) din acest regulament se raportează la executarea deciziei de transfer și poate fi aplicat doar odată ce principiul transferului este dobândit, cu alte cuvinte cel mai devreme atunci când statul membru solicitat a acceptat cererea de preluare sau de reprimire.

               51

               Regimurile respective ale acestor două termene trebuie deci să fie precizate ținând cont de obiectele specifice în cadrul procedurii instituite de regulamentul respectiv.

               52

               În ceea ce privește, în primul rând, termenul menționat la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, trebuie arătat faptul că articolul 7 alineatul (2) din acesta precizează că determinarea statului membru responsabil, în conformitate cu criteriile enunțate în capitolul III din acest regulament, se face pe baza situației existente în momentul în care solicitantul a prezentat pentru prima oară cererea sa de protecție internațională unui stat membru.

               53

               Prin urmare, ultima teză a articolului 13 alineatul (1) din regulamentul menționat trebuie să fie interpretată în sensul că implică faptul că statul membru a cărui frontieră externă a fost trecută ilegal de un resortisant al unei țări terțe nu va mai putea fi considerat responsabil, pe baza acestei dispoziții, dacă termenul de 12 luni de la trecerea ilegală a frontierei a expirat deja la data la care solicitantul a prezentat cererea sa de protecție internațională pentru prima dată unui stat membru.

               54

               În aceste condiții, introducerea unei căi de atac împotriva unei decizii de transfer, care este în mod necesar posterioară notificării acesteia și, deci, prezentării unei cereri de protecție internațională, nu poate, prin natura sa, să aibă niciun efect asupra calculului termenului enunțat la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III.

               55

               Într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care o cerere de protecție internațională a fost prezentată la mai puțin de 12 luni de la trecerea ilegală a frontierei unui stat membru, regula enunțată în ultima teză a articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III nu se opune aplicării acestui criteriu de responsabilitate.

               56

               În ceea ce privește, în al doilea rând, termenul enunțat la articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, rezultă, pe de o parte, din articularea dintre diferitele alineate ale acestui articol și, pe de altă parte, din lipsa oricărei precizări, în această dispoziție, în privința punctului de plecare a acestui termen, că aceasta precizează doar consecințele expirării termenului de executare a transferului enunțat la articolul 29 alineatul (1) din acest regulament (a se vedea prin analogie Hotărârea din 29 ianuarie 2009, Petrosian, C‑19/08, EU:C:2009:41, punctul 50).

               57

               Or, articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III ține cont de consecințele introducerii eventuale a unei căi de atac, prevăzând că termenul de șase luni pentru executarea transferului curge de la hotărârea definitivă privind apelul sau revizuirea atunci când efectul suspensiv există în conformitate cu articolul 27 alineatul (3) din acest regulament.

               58

               În consecință, introducerea unei căi de atac căreia, precum celei în discuție în litigiul principal, i s‑a recunoscut un efect suspensiv implică faptul că termenul de executare a transferului nu va expira, în principiu, decât la șase luni după intervenirea unei hotărâri definitive privind această cale de atac.

               59

               Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la a cincea întrebare că articolul 13 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul Dublin III coroborat cu articolul 7 alineatul (2) din acesta trebuie să fie interpretat în sensul că introducerea unei căi de atac împotriva deciziei de transfer este lipsită de efect în ceea ce privește calculul termenului prevăzut la articolul 13 alineatul (1) amintit.

               60

               Articolul 29 alineatele (1) și (2) din regulamentul menționat trebuie interpretat în sensul că introducerea unei asemenea căi de atac implică faptul că termenul enunțat la aceste dispoziții nu începe să curgă decât începând de la hotărârea definitivă privind această cale de atac, inclusiv atunci când instanța sesizată a decis să adreseze o cerere preliminară Curții, cu condiția ca respectiva cale de atac să se bucure de un efect suspensiv, conform articolului 27 alineatul (3) din același regulament.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               61

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

                  Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                           1)

                           Articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid, citit în lumina considerentului (19) al acestui regulament, trebuie interpretat în sensul că un solicitant de protecție internațională poate să invoce, în cadrul unei căi de atac exercitate împotriva unei decizii de transfer luate împotriva sa, aplicarea eronată a criteriului de responsabilitate referitor la trecerea ilegală a frontierei unui stat membru, enunțat la articolul 13 alineatul (1) din regulamentul menționat.

                           2)

                           Articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 604/2013 trebuie să fie interpretat în sensul că un resortisant al unei țări terțe a cărui intrare a fost tolerată de către autoritățile unui prim stat membru confruntate cu sosirea unui număr excepțional de ridicat de resortisanți ai unor țări terțe dorind să tranziteze acest stat membru pentru a prezenta o cerere de protecție internațională într‑un alt stat membru, fără a îndeplini condițiile de intrare în principiu impuse în acest prim stat membru, trebuie să fie considerat că a „trecut ilegal” frontiera primului stat membru menționat în sensul acestei dispoziții.

                           3)

                           Articolul 13 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul Dublin III coroborat cu articolul 7 alineatul (2) din acesta, trebuie să fie interpretat în sensul că introducerea unei căi de atac împotriva deciziei de transfer este lipsită de efect în ceea ce privește calculul termenului prevăzut la articolul 13 alineatul (1) amintit.

                        Articolul 29 alineatele (1) și (2) din regulamentul menționat trebuie interpretat în sensul că introducerea unei asemenea căi de atac implică faptul că termenul enunțat la aceste dispoziții nu începe să curgă decât începând de la hotărârea definitivă privind această cale de atac, inclusiv atunci când instanța sesizată a decis să adreseze o cerere preliminară Curții, cu condiția ca respectiva cale de atac să se bucure de un efect suspensiv, conform articolului 27 alineatul (3) din același regulament.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: slovena.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 19 aprilie 2007.#Elaine Farrell împotriva Alan Whitty, Minister for the Environment, Ireland, Attorney General și Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI).#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court - Irlanda.#Asigurarea obligatorie de răspundere civilă auto - Directivele 72/166/CEE, 84/5/CEE și 90/232/CEE - Daune provocate pasagerilor unui vehicul - Parte a unui vehicul care nu este amenajată pentru transportul de pasageri pe scaune.#Cauza C-356/05.

text:
      Cauza C‑356/05
      Elaine Farrell
      împotriva
      Alan Whitty și alții
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de High Court (Irlanda)]
      „Asigurarea obligatorie de răspundere civilă auto – Directivele 72/166/CEE, 84/5/CEE și 90/232/CEE – Daune provocate pasagerilor unui vehicul – Parte a unui vehicul care nu este amenajată pentru transportul de pasageri pe scaune”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor – Asigurarea de răspundere civilă auto – Directiva 90/232
      (Directiva 90/232 a Consiliului, art. 1)
      2.        Apropierea legislațiilor – Asigurarea de răspundere civilă auto – Directivele 72/166, 84/5 și 90/232
      (Directivele 72/166, 84/5 și 90/232 ale Consiliului, art. 1)
      3.        Acte ale instituțiilor – Directive – Efect direct
      (art. 249 al treilea paragraf CE; Directiva 90/232 a Consiliului, art. 1)
      1.        Articolul 1 din A treia directivă 90/232 privind armonizarea legislației statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere
         civilă pentru pagubele produse de autovehicule trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale potrivit
         căreia asigurarea obligatorie de răspundere civilă auto nu acoperă răspunderea pentru vătămările corporale cauzate persoanelor
         care călătoresc într‑o parte a unui autovehicul care nu a fost nici concepută, nici construită cu scaune pentru pasageri.

      Într‑adevăr, având în vedere că, pe de o parte, posibilitatea de a deroga de la obligația de a proteja victimele accidentelor
         este definită și delimitată de dreptul comunitar și că, pe de altă parte, realizarea obiectivelor reglementării comunitare
         necesită o abordare uniformă a acoperirii oferite prin asigurare pasagerilor la nivel comunitar, statele membre nu sunt în
         măsură să introducă limitări suplimentare asigurării obligatorii în ceea ce îi privește pe pasageri.

      (a se vedea punctele 29 și 36 și dispozitiv 1)
      2.        Directivele 72/166, 84/5 și 90/232 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere
         civilă pentru pagubele produse de autovehicule nu urmăresc să armonizeze regimurile de răspundere civilă ale statelor membre
         și, în stadiul actual al dreptului comunitar, acestea din urmă rămân libere să determine regimul de răspundere civilă aplicabil
         accidentelor rezultate din circulația vehiculelor. Cu toate acestea, statele membre sunt obligate să garanteze că răspunderea
         civilă aplicabilă potrivit dreptului lor național va fi acoperită de o asigurare potrivit dispozițiilor celor trei directive
         menționate anterior.

      În plus, statele membre trebuie să își exercite competențele în acest domeniu cu respectarea dreptului comunitar, și în special
         a articolului 1 din a treia directivă, și dispozițiile naționale ce reglementează despăgubirea pentru accidentele care rezultă
         din circulația vehiculelor nu pot priva acest articol de efectul util.

      În consecință, o reglementare națională, definită în funcție de criterii generale și abstracte, nu ar putea refuza sau limita
         în mod disproporționat despăgubirea unui pasager numai în temeiul contribuției acestuia la producerea daunei. În fapt, întinderea
         unei astfel de despăgubiri poate fi redusă numai în circumstanțe excepționale, pe baza unei aprecieri individuale și cu respectarea
         dreptului comunitar.

      (a se vedea punctele 33-35)
      3.        Articolul 1 din A treia directivă 90/232 privind armonizarea legislației statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere
         civilă pentru pagubele produse de autovehicule îndeplinește toate condițiile necesare pentru a produce efect direct și conferă,
         în consecință, drepturi pe care particularii le pot invoca în mod direct în fața instanțelor naționale. Cu toate acestea,
         este de competența instanței naționale să verifice dacă această dispoziție poate fi invocată împotriva unui organism precum
         Motor Insurers Bureau of Ireland.

      Într‑adevăr, o directivă nu poate fi invocată împotriva particularilor, deși poate fi invocată împotriva statului, indiferent
         care ar fi calitatea în care acesta din urmă acționează, angajator sau autoritate publică. Printre entitățile cărora li se
         pot opune dispozițiile unei directive de natură a avea efecte directe figurează un organism care, indiferent care este forma
         sa juridică, a fost însărcinat în temeiul unui act al autorității publice să îndeplinească, sub controlul acesteia din urmă,
         un serviciu de interes public și care dispune, în acest scop, de puteri exorbitante în raport cu normele aplicabile în relațiile
         dintre particulari.

      (a se vedea punctele 40 și 44 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      19 aprilie 2007(*)

      „Asigurarea obligatorie de răspundere civilă auto – Directivele 72/166/CEE, 84/5/CEE și 90/232/CEE – Daune provocate pasagerilor unui vehicul – Parte a unui vehicul care nu este amenajată pentru transportul de pasageri pe scaune“
      În cauza C‑356/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de High Court (Irlanda),
         prin decizia din 30 iulie 2004, primită de Curte la 23 septembrie 2005, în procedura

      Elaine Farrell
      împotriva
      Alan Whitty,
      Minister for the Environment,
      Ireland,
      Attorney General
      și
      Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI),
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii E. Juhász (raportor), J. N. Cunha Rodrigues, K. Schiemann și E. Levits,
         judecători,

      avocat general: doamna C. Stix-Hackl,
      grefier: domnul J. Swedenborg, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 septembrie 2006,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Elaine Farrell, de domnii E. McCullough, SC, C. McCarthy, BL, și C. Murphy, barrister, împuterniciți de domnul M. O’Shea,
         solicitor;

      –        pentru Minister for the Environment, Ireland și Attorney General, de domnii E. Fitzsimons, K. McMeel, D. Maloney și D. O’Hagan,
         în calitate de agenți;

      –        pentru Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI), de domnul E. Gleeson, SC, împuternicit de doamna P. Boyd, solicitor;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna N. Yerrell, în calitate de agent,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 5 octombrie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 1 din A treia directivă 90/232/CEE a
         Consiliului din 14 mai 1990 privind armonizarea legislației statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă
         pentru pagubele produse de autovehicule (JO L 129, p. 33, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 240, denumită în continuare „a treia
         directivă”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Farrell, pe de o parte, și domnul Whitty și Minister for
         the Environment, Ireland și Attorney General (denumite în continuare „Ireland”), precum și Motor Insurers Bureau of Ireland
         (MIBI) (denumit în continuare „MIBI”), pe de altă parte.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Conform articolului 1 din Directiva 72/166/CEE a Consiliului din 24 aprilie 1972 privind apropierea legislațiilor statelor
         membre cu privire la asigurarea de răspundere civilă auto și introducerea obligației de asigurare a acestei răspunderi (JO
         L 103, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 10), astfel cum a fost modificată de a treia directivă (denumită în continuare
         „prima directivă”), ,,«vehicul» înseamnă orice vehicul cu motor destinat transportului pe uscat și acționat în mod mecanic,
         dar care nu se deplasează pe șine, inclusiv orice tip de trailer, indiferent dacă este cuplat sau nu”.

      4        Articolul 3 alineatul (1) din prima directivă prevede:

      „[…] fiecare stat membru ia toate măsurile necesare pentru a se asigura ca răspunderea civilă pentru pagubele produse de vehiculele
         care provin în mod obișnuit de pe teritoriul lor să fie acoperită prin asigurare. Aceste măsuri stabilesc aria răspunderii
         civile acoperite de asigurare, precum și termenii și condițiile asigurării.”

      5        Articolul 1 alineatul (4) primul și al treilea paragraf din A doua directivă 84/5/CEE a Consiliului din 30 decembrie 1983
         privind apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule
         (JO 1984, L 8, p. 17, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 104), astfel cum a fost modificată de a treia directivă (denumită în
         continuare „a doua directivă”), prevede:

      „Fiecare stat membru înființează sau autorizează un organism a cărui misiune este de a compensa, cel puțin în limitele obligației
         de asigurare, pagubele materiale sau corporale provocate de un vehicul neidentificat sau pentru care nu a fost îndeplinită
         obligația de asigurare prevăzută la alineatul (1). Această dispoziție nu aduce atingere dreptului statelor membre de a considera
         compensarea plătită de acest organism ca având un caracter subsidiar sau nu, și nici dreptului de a adopta dispoziții pentru
         rezolvarea cererilor de despăgubire între organismul respectiv și persoana sau persoanele care poartă răspunderea pentru accident
         și alți asigurători sau organisme de asigurări sociale care trebuie să despăgubească victima pentru același accident. Cu toate
         acestea, statele membre nu trebuie să permită organismului să condiționeze plata despăgubirii de aprecierea de către victimă
         în cazul în care persoana răspunzătoare nu poate sau refuză să plătească.

      […]
      Cu toate acestea, statele membre pot exclude de la plata despăgubirii de către acest organism persoanele care s‑au îmbarcat
         voluntar în vehiculul care a provocat dauna, atunci când organismul poate dovedi că acestea știau că vehiculul nu este asigurat.”

      6        Potrivit articolului 2 alineatul (1) din a doua directivă:

      „Fiecare stat membru adoptă măsurile necesare pentru ca orice dispoziție legală sau clauză contractuală conținută într‑o poliță
         de asigurare, eliberată în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din [prima directivă], care exclude de la asigurare cazurile
         în care vehiculele sunt utilizate sau conduse de către:

      –        persoane care nu sunt autorizate în mod explicit sau implicit,
      sau
      –        persoane care nu sunt titularele unui permis care să le dea dreptul să conducă vehiculul respectiv,
      sau
      –        persoane care nu respectă obligațiile legale de ordin tehnic cu privire la starea și siguranța vehiculului respectiv,
      să fie considerată, în sensul articolului 3 alineatul (1) din [prima directivă], fără efect în ceea privește pretențiile unor
         terți care au fost victime ale unui accident.

      Cu toate acestea, dispoziția sau clauza prevăzută la prima liniuță poate fi invocată împotriva unor persoane care s‑au îmbarcat
         voluntar în vehiculul care a provocat dauna, în cazul în care asigurătorul poate dovedi că acestea știau că vehiculul este
         furat.

      Statele membre au posibilitatea, pentru accidentele survenite pe teritoriul lor, să nu aplice dispoziția de la primul paragraf,
         în cazul și în măsura în care victima poate obține despăgubirea prejudiciului său de la un organism de asigurări sociale.”

      7        Potrivit considerentelor al doilea-al cincilea ale celei de a treia directive:

      „întrucât articolul 3 din [prima directivă] impune ca fiecare stat membru să adopte toate măsurile necesare astfel încât răspunderea
         civilă pentru pagubele produse de autovehiculele aflate, în mod obișnuit, pe teritoriul lor să fie acoperită printr‑o asigurare;
         întrucât daunele acoperite de o astfel de asigurare, precum și termenii și condițiile acesteia, ar trebui stabilite prin aceste
         măsuri,

      întrucât [a doua directivă] a redus considerabil diferențele între nivelul și conținutul asigurării obligatorii de răspundere
         civilă în statele membre; întrucât există încă diferențe semnificative în ceea ce privește acoperirea oferită prin asigurare;

      întrucât victimelor accidentelor cauzate de autovehicule ar trebui să li se garanteze un tratament comparabil, indiferent
         de locul în care are loc accidentul pe teritoriul Comunității;

      întrucât există îndeosebi diferențe în asigurarea obligatorie pentru pasagerii autovehiculelor în unele state membre; întrucât,
         pentru a putea proteja această categorie deosebit de vulnerabilă de victime potențiale, astfel de diferențe ar trebui eliminate”.

      8        Potrivit articolului 1 din a treia directivă:

      „Fără a aduce atingere celui de al doilea paragraf al articolului 2 alineatul (1) din [a doua directivă], asigurarea menționată
         la articolul 3 alineatul (1) din [prima directivă] acoperă răspunderea pentru vătămarea corporală a tuturor pasagerilor, alții
         decât conducătorul auto, ce rezultă ca urmare a utilizării unui vehicul.

      În sensul prezentei directive, termenul «vehicul» are semnificația definită la articolul 1 din [prima directivă]”.
      9        Conform articolului 6 alineatul (2) din a treia directivă, până la 31 decembrie 1998, Irlanda trebuie să se conformeze articolului
         1 din directivă în ceea ce privește pasagerii de pe locul din spate de la motociclete, iar până la 31 decembrie 1995 aceasta
         trebuie să se conformeze articolului 1 în ceea ce privește celelalte vehicule.

       Reglementarea națională
      10      Din decizia de trimitere reiese că reglementarea relevantă cuprinde în principal secțiunile 5, 56 și 65 (1) (a) din legea
         din 1961 privind circulația rutieră (Road Traffic Act 1961), în versiunea în vigoare la momentul faptelor din acțiunea principală
         (denumit în continuare „1961 Act”), precum și articolul 6 din regulamentul ministerial din 1962 privind asigurarea obligatorie
         în materie de circulație rutieră (Road Traffic) (Compulsory Insurance) Regulations 1962, cu modificările ulterioare.

      11      Instanța de trimitere precizează că rezultă din această reglementare că o persoană care circulă cu un vehicul trebuie să fi
         subscris o poliță de asigurare aprobată, în scopul acoperirii oricărei răspunderi pentru vătămările corporale provocate persoanelor
         care călătoresc în vehicul, altele decât persoanele exceptate. Persoanele exceptate sunt cele care solicită repararea daunei
         suferite în timp ce se aflau într‑un vehicul de un alt tip decât cele indicate în regulamentul ministerial. În ceea ce privește
         aceste vehicule indicate de ministrul competent, există o obligație de a subscrie o asigurare obligatorie de răspundere civilă
         pentru daunele provocate persoanelor care călătoresc în aceste vehicule. Cu toate acestea, ministrul nu are competența de
         a extinde această obligație de asigurare la daunele provocate persoanelor care călătoresc într‑o parte a vehiculului care
         nu este nici concepută, nici construită cu scaune pentru pasageri.

      Situația de fapt din acțiunea principală și întrebările preliminare
      12      La 26 ianuarie 1996, doamna Farrell a fost victima unui accident rutier. Aceasta călătorea într‑o camionetă care nu era nici
         concepută, nici construită pentru a transporta pasageri în spate. Domnul Whitty, proprietar și conducător auto al acestei
         camionete, a pierdut controlul vehiculului, care s‑a ciocnit de un zid. Vehiculul nefiind dotat cu scaune în spate, doamna
         Farrell era așezată pe podeaua camionetei la momentul accidentului.

      13      Deoarece s‑a dovedit că domnul Whitty nu era asigurat, doamna Farrell a încercat să obțină o despăgubire de la MIBI, conform
         unei convenții încheiate între acest organism și Minister for the Environment în 1988 (denumită în continuare „convenția”).
         Prin această convenție, MIBI se angaja să despăgubească victimele accidentelor rutiere în care erau implicați conducători
         auto care nu subscriseseră asigurarea obligatorie impusă prin 1961 Act.

      14      Cu toate acestea, MIBI a refuzat să o despăgubească pe doamna Farrell, pe motivul că aceasta călătorea într‑o parte a vehiculului
         care nu era nici concepută, nici dotată cu scaune pentru transportul pasagerilor. MIBI a considerat că răspunderea pentru
         vătămările corporale suferite de către reclamantă nu era așadar o răspundere pentru care asigurarea era obligatorie în temeiul
         1961 Act. În consecință, convenția nu se aplica și MIBI nu era obligată nici să o despăgubească pe reclamantă, nici să se
         conformeze unei hotărâri pronunțate împotriva domnului Whitty.

      15      În septembrie 1997, doamna Farrell a inițiat un proces împotriva pârâților din acțiunea principală. În luna iulie 2001, doamna
         Farrell a obținut o decizie de condamnare a domnului Whitty. În ceea ce privește evaluarea daunelor suferite, aceasta a fost
         amânată până la pronunțarea deciziei asupra fondului. În fapt, în timp ce doamna Farrell încerca să obțină o hotărâre declarativă
         de drepturi care să indice că măsurile naționale de transpunere în vigoare la momentul accidentului nu puneau în aplicare
         în mod corect dispozițiile relevante ale primei și ale celei de a treia directive, în special articolul 1 din aceasta din
         urmă, MIBI și Ireland au contestat că aceste măsuri nu transpuneau în mod corect articolul menționat, acest stat membru subliniind
         că a treia directivă permitea ca obligația de asigurare de răspundere civilă să nu fie extinsă la persoanele care se aflau
         într‑o parte a unui vehicul cu propulsie mecanică ce nu fusese nici concepută, nici dotată cu scaune pentru a transporta pasageri.

      16      În aceste condiții, High Court a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      În temeiul articolului 1 din a treia directivă […], Irlanda este obligată ca, începând cu 31 decembrie 1995 – data limită
         până la care Irlanda trebuia să transpună dispozițiile celei de a treia directive referitoare la pasagerii din vehicule, altele
         decât motocicletele –, să confere un caracter obligatoriu asigurării de răspundere civilă pentru daunele provocate persoanelor
         care călătoresc într‑o parte a unui autovehicul care nu a fost nici concepută, nici construită cu scaune pentru pasageri?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, articolul 1 din a treia directivă conferă drepturi pe care particularii
         le pot invoca în mod direct în fața instanțelor naționale?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      17      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă articolul 1 din a treia directivă
         trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale potrivit căreia asigurarea obligatorie de răspundere
         civilă auto nu acoperă răspunderea pentru vătămările corporale cauzate persoanelor care călătoresc într‑o parte a unui autovehicul
         care nu a fost nici concepută, nici construită cu scaune pentru pasageri.

      18      Doamna Farrell și Comisia Comunităților Europene apreciază în esență că articolul 1 din a treia directivă impune ca asigurarea
         obligatorie să acopere, în toate statele membre, daunele provocate persoanelor care călătoresc într‑o parte a unui vehicul
         care nu a fost nici concepută pentru transportul de pasageri, nici dotată cu scaune în acest scop.

      19      Ireland, susținută de MIBI, are o opinie contrară. Acest stat membru subliniază că, pe de o parte, întrucât noțiunea „pasager”
         nu este definită în a treia directivă, este de competența statelor membre să definească ce persoane care călătoresc în vehicule
         sunt considerate pasageri în sensul acestei directive și că, pe de altă parte, aceasta din urmă nu obligă statele membre să
         garanteze subscrierea unei asigurări obligatorii pentru vătămările corporale suferite de persoanele care călătoresc în orice
         parte a unui vehicul care nu a fost concepută cu locuri pe scaune.

      20      Statul menționat adaugă că abordarea sa restrictivă este justificată de o preocupare pentru coerență cu reglementarea referitoare
         la securitatea rutieră, dat fiind că includerea unor astfel de persoane în aria garanției de asigurare obligatorie ar însemna
         să se impună acoperirea prin asigurare a unui comportament în mod deliberat periculos. În plus, în opinia statului menționat,
         această abordare ar fi conformă declarației comune a Consiliului și a Comisiei, înscrisă în procesul‑verbal al Consiliului
         la momentul adoptării poziției sale comune referitoare la proiectul celei de a treia directive. Potrivit acestui proces‑verbal,
         Consiliul și Comisia ar fi declarat că articolul 1 din a treia directivă nu ar aduce atingere dispozițiilor din legislațiile
         statelor membre în ceea ce privește despăgubirea pasagerului a cărui răspundere ar fi angajată în legătură cu accidentul,
         a pasagerului în plus față de numărul locurilor sau a pasagerului transportat într‑un vehicul care nu este conceput pentru
         transportul altor persoane decât al conducătorului auto.

      21      Argumentarea prezentată de Ireland nu poate fi acceptată.

      22      Se impune constatarea că, potrivit articolului 1 din a treia directivă, asigurarea obligatorie acoperă răspunderea pentru
         vătămările corporale cauzate tuturor pasagerilor, alții decât conducătorul auto, ce rezultă ca urmare a utilizării unui vehicul.

      23      Întrucât acest articol acordă în mod incontestabil o acoperire prin asigurare tuturor pasagerilor, teza susținută de Ireland
         nu ar putea fi reținută decât în măsura în care persoanele transportate într‑un vehicul care nu a fost conceput pentru transportul
         lor nu ar putea fi calificate ca „pasageri”.

      24      Or, ar fi contrar obiectivelor reglementării comunitare să fie excluse din noțiunea „pasager”, și astfel de la acoperirea
         oferită prin asigurare, persoanele vătămate care au luat loc într‑un vehicul care nu era nici destinat transportului lor,
         nici dotat în acest scop. Într‑adevăr, conform celui de al patrulea și celui de al cincilea considerent al celei de a treia
         directive, această reglementare are ca obiectiv, în special, să elimine diferențele în ceea ce privește acoperirea oferită
         prin asigurarea obligatorie a pasagerilor autovehiculelor în anumite state membre și să protejeze această categorie deosebit
         de vulnerabilă de victime potențiale, precum și să garanteze victimelor accidentelor cauzate de autovehicule un tratament
         comparabil, indiferent de locul în care are loc accidentul pe teritoriul Comunității.

      25      Această interpretare este, de altfel, susținută de jurisprudența Curții. Într‑adevăr, Curtea a constatat deja că prima și
         a doua directivă nu au impus ca, înainte de 31 decembrie 1995, cu alte cuvinte, înainte de expirarea termenului de transpunere
         stabilit pentru Irlanda prin a treia directivă, să se prevadă ca asigurarea obligatorie să acopere vătămările corporale cauzate
         pasagerilor transportați într‑o parte a vehiculului care nu este amenajată pentru transportul de pasageri pe scaune. Cu toate
         acestea, Curtea a subliniat că articolul 1 din a treia directivă a extins, de la această dată, acoperirea obligatorie impusă
         prin articolul 3 alineatul (1) din prima directivă, astfel cum a fost precizat și completat de a doua directivă, la vătămările
         corporale cauzate altor pasageri decât conducătorul auto (a se vedea ordonanța din 14 octombrie 2002, Withers, C‑158/01, Rec.,
         p. I‑8301, punctele 20 și 21).

      26      În plus, după cum rezultă din această jurisprudență, atunci când s‑a pronunțat asupra vătămărilor corporale cauzate persoanelor
         transportate într‑o parte a unui vehicul care nu este amenajată pentru transportul pe scaune al pasagerilor, Curtea a considerat
         persoanele menționate „pasageri”, indiferent de partea vehiculului în care acestea au fost transportate (a se vedea în acest
         sens ordonanța Withers, citată anterior, punctul 21).

      27      În plus, reglementarea comunitară prevede în mod explicit excepții de la obligația de a proteja victimele accidentelor. Aceste
         excepții sunt menționate la articolul 1 alineatul (4) al treilea paragraf și la articolul 2 alineatul (1) din a doua directivă.

      28      Cu toate acestea, legiuitorul comunitar nu a prevăzut vreo derogare referitoare la o categorie distinctă de persoane ce pot
         fi victime ale unui accident în care sunt implicate vehicule, care au luat loc într‑o parte a vehiculului care nu era nici
         concepută pentru transportul lor, nici dotată în acest scop. În aceste condiții, aceste persoane nu ar putea fi excluse din
         noțiunea „pasager” și, prin urmare, de la acoperirea oferită prin asigurarea garantată de reglementarea comunitară.

      29      Având în vedere că, pe de o parte, posibilitatea de a deroga de la obligația de a proteja victimele accidentelor este definită
         și delimitată de dreptul comunitar și că, pe de altă parte, realizarea obiectivelor menționate anterior necesită o abordare
         uniformă a acoperirii oferite prin asigurare pasagerilor la nivel comunitar, statele membre nu sunt în măsură să introducă
         limitări suplimentare asigurării obligatorii în ceea ce îi privește pe pasageri.

      30      În consecință, o reglementare națională nu ar putea să restrângă noțiunea „pasager” și să priveze astfel de acoperirea oferită
         prin asigurare persoane care, potrivit primei, celei de a doua și celei de a treia directive, au dreptul la repararea daunei
         provocate de autovehicule.

      31      Trebuie să se adauge că abordarea restrictivă a legiuitorului național nu ar putea fi justificată nici prin declarația comună
         a Consiliului și a Comisiei, amintită la punctul 20 din prezenta hotărâre. Într‑adevăr, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă
         că o declarație înscrisă într‑un proces‑verbal al Consiliului care nu se reflectă în cuprinsul unei dispoziții de drept derivat
         nu ar putea fi reținută pentru interpretarea acestei dispoziții (hotărârea din 26 februarie 1991, Antonissen, C‑292/89, Rec.,
         p. I‑745, punctul 18, hotărârea din 8 iunie 2000, Epson Europe, C‑375/98, Rec., p. I‑4243, punctul 26, și hotărârea din 10
         ianuarie 2006, Skov și Bilka, C‑402/03, Rec., p. I‑199, punctul 42).

      32      Trebuie să se amintească, de asemenea, că obligația de acoperire prin asigurare a pasagerilor este distinctă de întinderea
         despăgubirii acestora din urmă dacă devin victime ale unui accident cauzat de vehicule. Într‑adevăr, în timp ce prima este
         garantată și definită de norma comunitară, cea de a doua este reglementată, în esență, de dreptul național.

      33      În această privință, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că prima, a doua și a treia directivă nu urmăresc să armonizeze regimurile
         de răspundere civilă ale statelor membre și că, în stadiul actual al dreptului comunitar, acestea din urmă rămân libere să
         determine regimul de răspundere civilă aplicabil accidentelor rezultate din circulația vehiculelor. Cu toate acestea, statele
         membre sunt obligate să garanteze că răspunderea civilă aplicabilă potrivit dreptului lor național va fi acoperită de o asigurare
         potrivit dispozițiilor celor trei directive menționate anterior (hotărârea din 14 septembrie 2000, Mendes Ferreira și Delgado
         Correia Ferreira, C‑348/98, Rec., p. I‑6711, punctele 23 și 29, precum și hotărârea din 30 iunie 2005, Candolin și alții,
         C‑537/03, Rec., p. I‑5745, punctul 24).

      34      În plus, din această jurisprudență rezultă că statele membre trebuie să își exercite competențele în acest domeniu cu respectarea
         dreptului comunitar, și în special a articolului 1 din a treia directivă, și că dispozițiile naționale ce reglementează despăgubirea
         pentru accidentele care rezultă din circulația vehiculelor nu pot priva acest articol de efectul util (a se vedea în acest
         sens hotărârea din 28 martie 1996, Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Rec., p. I‑1829, punctul 19, precum și hotărârea Candolin și
         alții, citată anterior, punctele 27 și 28).

      35      În consecință, o reglementare națională, definită în funcție de criterii generale și abstracte, nu ar putea refuza sau limita
         în mod disproporționat despăgubirea unui pasager numai în temeiul contribuției acestuia la producerea daunei. În fapt, întinderea
         unei astfel de despăgubiri poate fi redusă numai în circumstanțe excepționale, pe baza unei aprecieri individuale și cu respectarea
         dreptului comunitar (a se vedea în acest sens hotărârea Candolin și alții, citată anterior, punctele 29, 30 și 35).

      36      Având în vedere aceste considerații, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 1 din a treia directivă trebuie
         interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale potrivit căreia asigurarea obligatorie de răspundere civilă
         auto nu acoperă răspunderea pentru vătămările corporale cauzate persoanelor care călătoresc într‑o parte a unui autovehicul
         care nu a fost nici concepută, nici construită cu scaune pentru pasageri.

       Cu privire la a doua întrebare
      37      În ceea ce privește a doua întrebare, referitoare la posibilitatea particularilor de a invoca direct în fața instanțelor naționale
         articolul 1 din a treia directivă, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, o dispoziție a unei directive
         are efect direct dacă, în ceea ce privește conținutul, pare necondiționată și suficient de precisă (hotărârea din 19 ianuarie
         1982, Becker, 8/81, Rec., p. 53, hotărârea din 4 decembrie 1997, Kampelmann și alții, C‑253/96-C‑258/96, Rec., p. I‑6907,
         punctul 37, și hotărârea din 9 septembrie 2004, Meiland Azewijn, C‑292/02, Rec., p. I‑7905, punctul 57).

      38      În speță, se impune constatarea că, așa cum subliniază Comisia, aceste criterii sunt îndeplinite de articolul 1 din a treia
         directivă. Într‑adevăr, acest articol permite să se identifice atât obligația statului membru, cât și beneficiarii, iar conținutul
         acestor dispoziții este necondiționat și precis. În consecință, articolul 1 din a treia directivă poate fi invocat cu scopul
         de a înlătura dispozițiile de drept național care exclud de la beneficiul garanției asigurării obligatorii persoanele care
         călătoresc în oricare parte a unui vehicul care nu este nici concepută, nici construită cu scaune pentru pasageri.

      39      Rămâne întrebarea dacă această dispoziție poate fi invocată împotriva unui organism precum MIBI.

      40      În această privință, trebuie să se precizeze că o directivă nu poate fi invocată împotriva particularilor, deși poate fi invocată
         împotriva statului, indiferent care ar fi calitatea în care acesta din urmă acționează, angajator sau autoritate publică.
         Printre entitățile cărora li se pot opune dispozițiile unei directive de natură a avea efecte directe figurează un organism
         care, indiferent care este forma sa juridică, a fost însărcinat în temeiul unui act al autorității publice să îndeplinească,
         sub controlul acesteia din urmă, un serviciu de interes public și care dispune, în acest scop, de puteri exorbitante în raport
         cu normele aplicabile în relațiile dintre particulari (hotărârea din 12 iulie 1990, Foster și alții, C‑188/89, Rec., p. I‑3313,
         punctul 20, hotărârea din 14 septembrie 2000, Collino și Chiappero, C‑343/98, Rec., p. I‑6659, punctul 23, precum și hotărârea
         din 5 februarie 2004, Rieser Internationale Transporte, C‑157/02, Rec., p. I‑1477, punctul 24).

      41      Având în vedere că instanța de trimitere nu a furnizat suficiente informații în privința organismului MIBI pentru a putea
         decide dacă acesta din urmă ar putea fi asimilat unei astfel de entități, este de competența instanței naționale să aprecieze,
         ținând seama – pe baza considerațiilor ce precedă – de statutul organismului MIBI și de raporturile sale cu statul irlandez,
         dacă directiva poate fi invocată împotriva acestuia.

      42      În cazul în care instanța națională decide că directiva nu poate fi invocată împotriva organismului MIBI, aceasta este obligată
         ca, la aplicarea dreptului intern și, în special, a dispozițiilor unei reglementări adoptate tocmai pentru a pune în aplicare
         cerințele unei directive, să interpreteze dreptul național, în măsura în care este posibil, în lumina textului și a finalității
         directivei în cauză pentru a obține rezultatul urmărit de aceasta (hotărârea din 23 octombrie 2003, Adidas‑Salomon și Adidas
         Benelux, C‑408/01, Rec., p. I‑12537, punctul 21, și hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții, C‑397/01-C‑403/01,
         Rec., p. I‑8835, punctul 113).

      43      În orice caz, ar putea fi pusă în discuție răspunderea statului membru pentru a repara daunele produse prin lipsa transpunerii
         corecte a unei directive, în sensul hotărârii din 19 noiembrie 1991, Francovich și alții (C‑6/90 și C‑9/90, Rec., p. I‑5357).

      44      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 1 din a treia directivă îndeplinește toate condițiile
         necesare pentru a produce efect direct și conferă, în consecință, drepturi pe care particularii le pot invoca în mod direct
         în fața instanțelor naționale. Cu toate acestea, este de competența instanței naționale să verifice dacă această dispoziție
         poate fi invocată împotriva unui organism precum MIBI.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      45      Întrucât, în raport cu părțile din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident apărut la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         Curții observații, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 1 din A treia directivă 90/232/CEE a Consiliului din 14 mai 1990 privind armonizarea legislației statelor membre
            referitoare la asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule trebuie interpretat în sensul că se
            opune unei reglementări naționale potrivit căreia asigurarea obligatorie de răspundere civilă auto nu acoperă răspunderea
            pentru vătămările corporale cauzate persoanelor care călătoresc într‑o parte a unui autovehicul care nu a fost nici concepută,
            nici construită cu scaune pentru pasageri.
      2)      Articolul 1 din A treia directivă 90/232 îndeplinește toate condițiile necesare pentru a produce efect direct și conferă,
            în consecință, drepturi pe care particularii le pot invoca în mod direct în fața instanțelor naționale. Cu toate acestea,
            este de competența instanței naționale să verifice dacă această dispoziție poate fi invocată împotriva unui organism precum
            Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI).
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 26 februarie 1981. # Alain de Briey împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 25/80.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 29 octombrie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Irlandai. # Neîndeplinirea obligaţiilor de către un stat membru - Directiva 75/442/CEE - Deșeuri - Ape uzate menajere evacuate prin fose septice în mediul rural - Deșeuri care nu sunt reglementate de o altă legislaţie - Netranspunere. # Cauza C-188/08.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a doua) din 29 octombrie 2009 – Comisia/Irlanda
      (Cauza C‑188/08)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 75/442/CEE – Deșeuri – Ape uzate menajere evacuate prin fose septice în mediul rural – Deșeuri care nu sunt reglementate de o altă legislație – Netranspunere”
      1.                     Mediu – Deșeuri – Directiva 75/442 – Noțiunea de deșeu [Directiva 75/442 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin
            Directiva 91/156, art. 1 lit. (a) și art. 2 alin. (1) lit. (b) pct. (iv)] (a se vedea punctele 33-35)
      2.                     Mediu – Deșeuri – Directiva 75/442 [Directiva 75/442 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/156, art.
            2 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 55, 56 și 82)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Încălcarea, în ceea ce privește apele uzate menajere evacuate prin fose
                  septice, a articolelor 4, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 și 14 din Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15 iulie 1975 privind deșeurile
                  (JO L 194, p. 39), astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/156/CEE a Consiliului din 18 martie 1991 (JO L 78, p. 32)
                  – Deșeuri care nu sunt reglementate de o altă legislație

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea, cu excepția comitatului Cavan, a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a
                     se conforma articolelor 4 și 8 din Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15 iulie 1975 privind deșeurile, astfel cum a fost
                     modificată prin Directiva 91/156/CEE a Consiliului din 18 martie 1991, în ceea ce privește apele uzate menajere eliminate
                     în mediul rural prin fose septice și alte sisteme individuale de tratare a apelor uzate, Irlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile
                     care îi revin în temeiul acestei directive.

                  2)

                  	Obligă Irlanda la plata a trei sferturi din cheltuielile de judecată suportate de Comisia Comunităților Europene și la plata
                     propriilor cheltuieli de judecată.

                  3)

                  	Comisia Comunităților Europene suportă un sfert din propriile cheltuieli de judecată.