title: Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 17 ianuarie 2012. # Republica Italiană împotriva Comisiei Europene. # Sănătate animală - Gripă aviară - Piaţa italiană a cărnii de pasăre - Cerere a autorităţilor italiene de adoptare a unor măsuri excepţionale de sprijinire a pieţei - Decizie de respingere a Comisiei. # Cauza T-135/07.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 17 ianuarie 2012 — Italia/Comisia
      (Cauza T‑135/07)
      „Sănătate animală — Gripă aviară — Piața italiană a cărnii de pasăre — Cerere a autorităților italiene de adoptare a unor măsuri excepționale de sprijinire a pieței — Decizie de respingere a Comisiei”
      1.                     Agricultură — Organizarea comună a piețelor — Carne de pasăre — Discriminare între producători sau între consumatori — Interzicere —
            Domeniu de aplicare — Putere de apreciere a instituțiilor Uniunii în materie de politică agricolă comună — Control jurisdicțional —
            Întindere (art. 34 alin. (2) al doilea paragraf CE; Regulamentul nr. 2777/75 al Consiliului, art. 14) (a se vedea punctele
            53-57, 68 și 69)
      2.                     Agricultură — Organizarea comună a piețelor — Carne de pasăre — Măsuri de sprijinire a pieței în sectorul ouălor — Decizie
            a Comisiei prin care se respinge adoptarea unor măsuri excepționale de sprijinire a pieței cărnii de pasăre — Decizie prin
            care se operează o distincție între pierderile economice cauzate prin suprimarea puilor de o zi și cele ale ouălor pentru
            incubație deja puse la incubație — Principiul nediscriminării — Încălcare [art. 34 alin. (2) al doilea paragraf CE; Regulamentul
            nr. 2777/75 al Consiliului, art. 14; Regulamentul nr. 2102/2004 al Comisiei] (a se vedea punctele 87-89, 98 și 99)
      Obiectul

               Cerere de anulare a deciziei Comisiei din 7 februarie 2007 prin care se respinge solicitarea Republicii Italiene de a adopta
                  măsuri excepționale de sprijinire a pieței italiene în sectorul cărnii de pasăre, în temeiul articolului 14 din Regulamentul
                  (CEE) nr. 2777/75 al Consiliului din 29 octombrie 1975 privind organizarea comună a piețelor în sectorul cărnii de pasăre
                  (JO L 282, p. 77, Ediție specială, 03/vol. 2, p. 103)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează decizia Comisiei din 7 februarie 2007 prin care se respinge solicitarea Republicii Italiene de a adopta măsuri excepționale
                     de sprijinire a pieței italiene în sectorul cărnii de pasăre, în temeiul articolului 14 din Regulamentul (CEE) nr. 2777/75
                     al Consiliului din 29 octombrie 1975 privind organizarea comună a piețelor în sectorul cărnii de pasăre.

                  2)

                  	Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 23 octombrie 1986. # A. J. M. van Roosmalen împotriva Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Gezondheid, Geestelijke en Maatschappelijke Belangen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Raad van Beroep Utrecht - Țările de Jos. # Securitate socială. # Cauza 300/84.


Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 25 mai 2016.#U-R LAB împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative și verbale THE DINING EXPERIENCE – Motiv absolut de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Obligația de motivare – Articolul 75 din Regulamentul nr. 207/2009.#Cauzele T-422/15 și T-423/15.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 22 octombrie 1998. # Raija-Liisa Jokela și Laura Pitkäranta. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta - Finlanda. # Agricultură. # Cauze conexate C-9/97 și C-118/97.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 11 iunie 2009.#H. J. Nijemeisland împotriva Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Țările de Jos.#Politica agricolă comună - Carne de vită și mânzat - Regulamentul (CE) nr. 795/2004 - Articolul 3a - Sistem integrat de gestionare și control al anumitor scheme de ajutor - Plată unică - Stabilirea cuantumului de referință - Reduceri și excluderi.#Cauza C-170/08.

text:
      Cauza C‑170/08
      H. J. Nijemeisland
      împotriva
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Politica agricolă comună – Carne de vită și mânzat – Regulamentul (CE) nr. 795/2004 – Articolul 3a – Sistem integrat de gestionare și control al anumitor scheme de ajutor – Plată unică – Stabilirea cuantumului de referință – Reduceri și excluderi”
      Sumarul hotărârii
      Agricultură – Politica agricolă comună – Sistem integrat de gestionare și control privind anumite scheme de ajutor – Schemă
            de plată unică
      [Regulamentul nr. 1254/1999 al Consiliului, art. 23 alin. (1), și Regulamentul nr. 1782/2003 al Consiliului art. 37 alin.
            (1); Regulamentul nr. 795/2004 al Comisiei, art. 3a]
      Articolul 3a din Regulamentul nr. 795/2004 de stabilire a normelor de aplicare a schemei de plată unică prevăzute în Regulamentul
         nr. 1782/2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele de ajutor direct în cadrul politicii agricole comune și de stabilire
         a anumitor scheme de ajutor pentru agricultori, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1974/2004, trebuie interpretat
         în sensul că reducerile și excluderile întemeiate pe Regulamentul nr. 1254/1999 privind organizarea comună a pieței în sectorul
         cărnii de vită și mânzat nu trebuie luate în considerare în calculul prevăzut la articolul 37 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 1782/2003.

      Astfel, articolul 3a din Regulamentul nr. 795/2004 prevede în mod expres că, în ceea ce privește calculul cuantumului de referință,
         trebuie luat în considerare numărul de animale pentru care „s‑a acordat sau ar fi trebuit să se acorde” o plată directă. Rezultă
         că, în scopul calculării cuantumului de referință prevăzut la articolul 37 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003, nu
         este necesară vărsarea efectivă a plății directe către agricultor. În continuare, din modul de redactare a articolului 23
         alineatul (1) din Regulamentul nr. 1254/1999 reiese că aplicarea unei sancțiuni are drept consecință excluderea producătorului,
         indiferent de numărul de animale vizate, de la primirea plăților acordate în temeiul regulamentului menționat. Așadar, o astfel
         de sancțiune nu ar putea avea vreun efect asupra stabilirii numărului de animale care trebuie luate în considerare în scopul
         stabilirii cuantumului de referință menționat. În plus, această interpretare este conformă voinței legiuitorului comunitar
         de a nu menține sancțiunile în detrimentul agricultorilor dincolo de sancțiunea inițială.

      (a se vedea punctele 33-36 și 47 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      11 iunie 2009(*)

      „Politica agricolă comună – Carne de vită și mânzat – Regulamentul (CE) nr. 795/2004 – Articolul 3a – Sistem integrat de gestionare și control al anumitor scheme de ajutor – Plată unică – Stabilirea cuantumului de referință – Reduceri și excluderi”
      În cauza C‑170/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de College van
         Beroep voor het bedrijfsleven (Țările de Jos), prin decizia din 16 aprilie 2008, primită de Curte la 23 aprilie 2008, în procedura

      H. J. Nijemeisland
      împotriva
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit,
      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnii A. Tizzano și A. Borg Barthet (raportor), judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul olandez, de doamna C. M. Wissels și de domnul Y. de Vries, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna F. Clotuche-Duvieusart și de domnul S. Noe, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3a din Regulamentul (CE) nr. 795/2004
         al Comisiei din 21 aprilie 2004 de stabilire a normelor de aplicare a schemei de plată unică prevăzute în Regulamentul (CE)
         nr. 1782/2003 al Consiliului de stabilire a normelor comune pentru schemele de ajutor direct în cadrul politicii agricole
         comune și de stabilire a anumitor scheme de ajutor pentru agricultori (JO L 141, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 56, p. 193),
         astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1974/2004 al Comisiei din 29 octombrie 2004 (JO L 345, p. 85, Ediție
         specială, 03/vol. 60, p. 274, denumit în continuare „Regulamentul nr. 795/2004”).

      2        Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între domnul Nijemeisland, pe de o parte, și Minister van Landbouw,
         Natuur en Voedselkwaliteit (ministrul agriculturii, naturii și calității alimentelor, denumit în continuare „ministrul”),
         pe de altă parte, în legătură cu stabilirea unei plăți unice întemeiate pe Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 al Consiliului
         din 29 septembrie 2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune
         și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori și de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 2019/93, (CE)
         nr. 1452/2001, (CE) nr. 1453/2001, (CE) nr. 1454/2001, (CE) nr. 1868/94, (CE) nr. 1251/1999, (CE) nr. 1254/1999, (CE) nr. 1673/2000,
         (CEE) nr. 2358/71 și (CE) nr. 2529/2001 (JO L 270, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 49, p. 177).

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
       Regulamentul nr. 1782/2003
      3        Regulamentul nr. 1782/2003 stabilește, în special, o schemă de ajutor de venit acordat agricultorilor. Această schemă este
         denumită la articolul 1 a doua liniuță din acest regulament „schema de plată unică”. Această schemă face obiectul titlului
         III din regulamentul menționat.

      4        Articolul 33 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003 enumeră situațiile în care agricultorii pot recurge la schema de
         plată unică.

      5        Articolul 33 alineatul (1) litera (a) are următorul cuprins:

      „Eligibilitatea pentru ajutor
      (1)      Agricultorii au acces la schema de plată unică:
      (a)      dacă au primit o plată în cursul perioadei de referință prevăzute în articolul 38 […] în temeiul a cel puțin una dintre schemele
         de sprijin prevăzute în anexa VI […]”

      6        Cuantumul plății unice, denumit „cuantum de referință”, se calculează potrivit metodei prevăzute la articolul 37 din regulamentul
         menționat.

      7        Articolul 37 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003 prevede:

      „Cuantumul de referință este media pe trei ani a valorilor totale ale plăților acordate unui agricultor în cadrul schemelor
         de ajutor prevăzute în anexa VI, calculată și adaptată conform anexei VII, în decursul fiecărui an calendaristic din perioada
         de referință prevăzută în articolul 38.”

      8        Perioada de referință prevăzută la articolul 33 alineatul (1) și la articolul 37 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003
         este definită la articolul 38 din acest regulament. Acest articol prevede:

      „Perioada de referință
      Perioada de referință cuprinde anii calendaristici 2000, 2001 și 2002.”
      9        Articolul 39 din același regulament enunță:

      „În cazul aplicării articolelor 3 și 4 din Regulamentul (CE) nr. 1259/1999 în decursul perioadei de referință, valorile prevăzute
         în anexa VII sunt cele care ar fi fost acordate înaintea aplicării respectivelor articole.”

       Regulamentul nr. 795/2004
      10      Regulamentul nr. 795/2004 conține dispoziții de punere în aplicare a schemei de plată unică prevăzute de Regulamentul nr. 1782/2003.
         Articolul 3a din Regulamentul nr. 795/2004 precizează modul de calcul prevăzut la articolul 37 din Regulamentul nr. 1782/2003
         în acești termeni:

      „Hectare și animale stabilite
      Fără a aduce atingere aplicării anexei VII la Regulamentul (CE) nr. 1782/2003, numărul de hectare sau de animale pentru care
         s‑a acordat sau ar fi trebuit să se acorde o plată directă în decursul perioadei de referință în cauză în sensul stabilirii
         cuantumului de referință prevăzut la articolul 37 alineatul (1) din regulamentul menționat anterior este numărul de hectare
         sau de animale stabilit în sensul articolului 2 literele (r) și (s) din Regulamentul (CE) nr. 2419/2001 pentru fiecare plată
         directă prevăzută în anexa VI la Regulamentul (CE) nr. 1782/2003.”

      11      Considerentul (5) al Regulamentului nr. 1974/2004 are următorul cuprins:

      „Articolul 2 litera (e) din Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 prevede că plățile efectuate în decursul perioadei de referință
         sunt plăți acordate sau care urmează a fi acordate în decursul perioadei menționate anterior. Anexa VII adaugă că trebuie
         luate în considerare reducerile care rezultă din aplicarea suprafețelor de bază, a plafoanelor sau a altor limite cantitative.
         Prin urmare, din considerente de claritate, ar trebui precizat că reducerile și excluderile aplicate în temeiul Regulamentului
         (CE) nr. 2419/2001 al Comisiei nu trebuie luate în considerare în cazul tuturor plăților directe prevăzute în anexa VI la
         Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 pentru a nu menține reducerile și excluderile aplicate în decursul perioadei respective. Ar
         trebui, în consecință, să se țină seama de numărul de animale și de hectare stabilite în momentul determinării drepturilor
         la plată, fără a aduce atingere altor controale și aplicării articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95
         al Consiliului.”

       Regulamentul (CE) nr. 2419/2001
      12      Noțiunile „hectare determinate” și „animale determinate”, prevăzute de Regulamentul nr. 795/2004, sunt definite la articolul
         2 literele (r) și (s) din Regulamentul (CE) nr. 2419/2001 al Comisiei din 11 decembrie 2001 de stabilire a normelor de aplicare
         a sistemului integrat de gestionare și control privind anumite scheme de ajutor comunitare instituite prin Regulamentul (CEE)
         nr. 3508/92 (JO L 327, p. 11). Definițiile în cauză au următorul cuprins:

      „(r)      «suprafață determinată»: suprafața pentru care sunt îndeplinite toate condițiile pentru acordarea unui ajutor;
      (s)      «animal determinat»: orice animal pentru care sunt îndeplinite toate condițiile pentru acordarea unui ajutor”. [traducere
         neoficială]

       Regulamentul (CE) nr. 1254/1999
      13      Articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1254/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 privind organizarea comună a
         pieței în sectorul cărnii de vită și mânzat (JO L 160, p. 21, Ediție specială, 03/vol. 28, p. 80) prevede:

      „(1)      În cazul în care, în temeiul dispozițiilor relevante din Directiva 96/23/CE [a Consiliului] [(JO L 125, p. 10)], sunt detectate
         reziduuri de substanțe interzise în conformitate cu Directiva 96/22/CE a Consiliului [(JO L 125, p. 3, Ediție specială, 03/vol. 18,
         p. 242)] sau reziduuri de substanțe autorizate în conformitate cu documentul menționat anterior, dar care au fost folosite
         ilegal la un animal care aparține unei cirezi de bovine a unui crescător de animale sau în cazul în care o substanță sau un
         produs neautorizat sau o substanță sau un produs autorizat în conformitate cu Directiva 96/22/CE a Consiliului, dar deținut
         ilegal, este găsit sub orice formă în ferma crescătorului de animale, crescătorul de animale va fi exclus, pe tot parcursul
         anului calendaristic în care s‑a făcut descoperirea, de la primirea sumelor prevăzute în prezenta secțiune.

      În cazul unor încălcări repetate, durata perioadei de excludere, în conformitate cu gravitatea faptei, poate fi extinsă la
         cinci ani din anul în care a fost descoperită fapta repetată”.

       Reglementarea națională
      14      Regulamentul privind politica agricolă comună – ajutoare 2006 (Regeling GLB‑inkomenssteun 2006) conține norme de punere în
         aplicare în special a Regulamentului nr. 1782/2003.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      15      În cursul anului 2000, Algemene Inspectiedienst (Serviciul de inspecție generală al Ministerului Agriculturii) a efectuat
         un control la ferma domnului Nijemeisland. Acest control a permis evidențierea, în ferma reclamantului, a clenbuterolului
         în urina a trei bovine.

      16      Clenbuterolul este o substanță interzisă de Directiva 96/23/CE a Consiliului din 29 aprilie 1996 privind măsurile de control
         care se aplică anumitor substanțe și reziduurilor acestora existente în animalele vii și în produsele obținute de la acestea
         și de abrogare a Directivelor 85/358/CEE și 86/469/CEE și a Deciziilor 89/187/CEE și 91/664/CEE (JO L 125, p. 10).

      17      Prin decizia din 6 iulie 2001, ministrul, în conformitate cu Regulamentul privind primele pentru animale (Regeling dierlijke
         EG‑premies), l‑a exclus pe domnul Nijemeisland, pentru anul 2000, de la primirea ajutorului, pentru motivul că nu deținea
         „animale determinate” pentru anul respectiv. Motivul lipsei animalelor determinate este acela că domnul Nijemeisland fusese
         exclus de la primirea primelor plătite pentru bovine, în conformitate cu articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1254/1999.
         Numărul de bovine determinate pentru anul 2000 a fost stabilit, așadar, la zero.

      18      Domnul Nijemeisland a formulat o reclamație împotriva deciziei din 6 iulie 2001. Această reclamație a fost declarată nefondată
         prin decizia din 27 martie 2002, care nu a făcut obiectul vreunei acțiuni din partea domnului Nijemeisland.

      19      Prin decizia din 29 august 2006, ministrul, în conformitate cu Regulamentul nr. 1782/2003, a stabilit cuantumul plății unice
         datorate domnului Nijemeisland. În acest sens, ministrul s‑a bazat, pentru calculul prevăzut la articolul 37 alineatul (1)
         din acest regulament, pe un număr de bovine determinate egal cu zero pentru anul de referință 2000.

      20      La 26 septembrie 2006, domnul Nijemeisland a formulat o reclamație împotriva deciziei din 29 august 2006. Unul dintre motivele
         invocate în susținerea reclamației este faptul că ministrul a considerat în mod greșit că domnul Nijemeisland nu deținea în
         cursul anului 2000 nicio bovină determinată. Domnul Nijemeisland a invocat de asemenea „forța majoră” în sensul articolului
         40 din Regulamentul nr. 1782/2003.

      21      Prin decizia din 21 noiembrie 2006, ministrul a declarat reclamația domnului Nijemeisland nefondată. Prin urmare, domnul Nijemeisland
         a formulat la instanța de trimitere o acțiune împotriva deciziei din 21 noiembrie 2006. Aceasta a constatat că decizia din
         27 martie 2002 devenise definitivă. Instanța de trimitere a constatat de asemenea că motivul întemeiat pe forța majoră nu
         putea fi admis, termenul fiind depășit.

      22      În aceste condiții, College van Beroep voor het bedrijfsleven a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții
         următoarea întrebare preliminară:

      „Articolul 3a din Regulamentul (CE) nr. 795/2004 coroborat cu articolul 2 [literele] (r) și (s) din Regulamentul (CE) nr. 2419/2001
         trebuie interpretat în sensul că unicul său scop este acela de a evita ca o reducere sau o excludere aplicată în temeiul Regulamentului
         (CE) nr. 2419/2001 să dobândească un caracter permanent sau acest articol se aplică și în cazul reducerilor sau al excluderilor
         aplicate în temeiul altor regulamente?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      23      Prin întrebarea adresată, instanța de trimitere solicită, în esență, Curții să stabilească dacă articolul 3a din Regulamentul
         nr. 795/2004 trebuie interpretat în sensul că reducerile și excluderile întemeiate pe Regulamentul nr. 1254/1999 nu trebuie
         luate în considerare în calculul prevăzut la articolul 37 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003.

       Observațiile prezentate Curții
      24      Guvernul olandez invocă lipsa unor indicii suficiente care să permită susținerea unei interpretări mai largi a articolului
         3a din Regulamentul nr. 795/2004. Astfel, răspunsul la întrebarea adresată ar trebui să fie acela că articolul respectiv trebuie
         interpretat în sensul că o reducere sau o excludere aplicată în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 2419/2001 nu trebuie
         luată în considerare în calculul prevăzut la articolul 37 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003.

      25      În acest scop, guvernul olandez se întemeiază pe o interpretare strictă a articolului 3a din Regulamentul nr. 795/2004, precum
         și pe considerentul (5) al Regulamentului nr. 1974/2004, care se referă în mod explicit la Regulamentul nr. 2419/2001.

      26      Comisia Comunităților Europene consideră că articolul 3a din Regulamentul nr. 795/2004 trebuie interpretat în sensul că excluderea
         unui producător, impusă în temeiul articolului 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1254/1999, nu trebuie luată în considerare
         în calculul cuantumului de referință.

      27      În acest sens, Comisia consideră că articolul 3a din Regulamentul nr. 795/2004 nu impune vărsarea efectivă a unei plăți pentru
         stabilirea numărului de animale determinate, iar considerentul (5) al Regulamentului nr. 1974/2004 trebuie înțeles ca având
         drept obiectiv să nu mențină toate reducerile și excluderile aplicate în perioada de referință.

      28      Comisia invocă de asemenea principiile proporționalității și securității juridice.

       Răspunsul Curții
      29      Desigur, modul de redactare a articolului 37 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003, care face trimitere la „media pe
         trei ani a valorilor totale ale plăților acordate”, poate induce ideea că numai animalele pentru care au fost efectiv vărsate
         plăți pot fi luate în considerare pentru calculul cuantumului de referință al unui agricultor în scopul aplicării schemei
         de plată unică.

      30      Acest lucru este valabil și pentru dispozițiile care figurează la punctul C primul paragraf din anexa VII la Regulamentul
         nr. 1782/2003, la care face trimitere articolul 37 alineatul (1), dispoziții care precizează că acest cuantum se calculează
         „prin înmulțirea numărului de animale determinate pentru care s‑a acordat o sumă, pentru fiecare an din perioada de referință,
         cu cuantumurile pe cap de animal fixate pentru anul calendaristic 2002”.

      31      Întrucât, în acțiunea principală, reclamantul a fost exclus de la primirea ajutorului pentru anul 2000, interpretarea reglementării
         în cauză făcută de autoritățile naționale a determinat o reducere a cuantumului de referință și, prin urmare, o reducere permanentă
         a ajutorului de venit la care acesta avea dreptul.

      32      O astfel de interpretare se opune însă chiar modului de redactare a articolului 3a din Regulamentul nr. 795/2004, care definește
         în mod specific normele de aplicare ale regimului de plată unică.

      33      Astfel, această dispoziție prevede în mod expres că, în ceea ce privește calculul cuantumului de referință, trebuie luat în
         considerare numărul de animale pentru care „s‑a acordat sau ar fi trebuit să se acorde” o plată directă.

      34      Rezultă că, în scopul calculării cuantumului de referință prevăzut la articolul 37 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003,
         nu este necesară vărsarea efectivă a plății directe către agricultor.

      35      În continuare, din modul de redactare a articolului 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1254/1999 reiese că aplicarea unei
         sancțiuni, precum cea în cauză în acțiunea principală, are drept consecință excluderea producătorului, indiferent de numărul
         de animale vizate, de la primirea plăților acordate în temeiul regulamentului menționat. Așadar, o astfel de sancțiune nu
         ar putea avea vreun efect asupra stabilirii numărului de animale care trebuie luate în considerare în scopul stabilirii cuantumului
         de referință menționat.

      36      În plus, această interpretare este conformă voinței legiuitorului comunitar de a nu menține sancțiunile în detrimentul agricultorilor
         dincolo de sancțiunea inițială.

      37      Această intenție rezultă în mod clar în special din considerentul (5) al Regulamentului nr. 1974/2004, care prevede că „reducerile
         și excluderile aplicate în temeiul Regulamentului (CE) nr. 2419/2001 al Comisiei nu trebuie luate în considerare în cazul
         tuturor plăților directe prevăzute în anexa VI la Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 pentru a nu menține reducerile și excluderile
         aplicate în decursul perioadei respective”.

      38      Trebuie arătat totodată că articolul 39 din Regulamentul nr. 1782/2003 precizează că cuantumurile care trebuie luate în considerare
         în temeiul anexei VII la acest regulament sunt cele care ar fi fost acordate înaintea aplicării articolelor 3 și 4 din Regulamentul
         nr. 1259/1999, care se referă la sancțiuni sau la reduceri pentru nerespectarea măsurilor de mediu sau așa‑zise de „modulare”
         în funcție de particularitățile exploatației. Așadar, în acest caz, legiuitorul a refuzat de asemenea ca aceste sancțiuni
         și reduceri să aibă vreun efect asupra cuantumului de referință pentru calculul plății unice.

      39      Or, obiectivul de a nu conferi un caracter permanent sancțiunilor aplicate agricultorilor în cursul perioadei de referință
         nu poate fi atins decât dacă se aplică tuturor reducerilor și excluderilor care au, în principiu, un efect punctual și limitat
         în timp, și nu numai celor prevăzute expres în regulamentele sus‑menționate.

      40      În sfârșit, o astfel de interpretare este conformă principiilor proporționalității și securității juridice.

      41      Pe de o parte, principiul proporționalității este un principiu general de drept comunitar care trebuie respectat de legiuitorul
         comunitar, precum și de legiuitorul și de instanțele naționale, printre altele în domeniul politicii agricole comune. Acest
         principiu impune ca actele instituțiilor comunitare să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru a atinge
         obiectivele urmărite în mod legitim prin reglementarea în cauză, având în vedere că, atunci când este posibilă alegerea între
         mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare și că inconvenientele cauzate nu trebuie
         să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate (a se vedea Hotărârea din 5 iunie 2008, Industria Lavorazione Carni
         Ovine, C‑534/06, Rep., p. I‑4129, punctul 25).

      42      Astfel, articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1254/1999 prevede în special că, în cazul unor încălcări repetate,
         perioada de excludere de la primirea plăților directe în cauză poate fi extinsă până la cinci ani. Rezultă că, după o primă
         încălcare, această excludere trebuie să aibă un efect limitat în timp.

      43      Astfel de considerații ar fi valabile cu atât mai mult dacă excluderea inițială timp de un an calendaristic cu titlu de sancțiune
         adoptată în aplicarea articolului 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1254/1999 ar putea determina o reducere permanentă
         a cuantumului de referință și, prin urmare, a plății unice, ceea ce ar putea conduce la penalizarea multiplă a agricultorului
         pentru aceeași infracțiune și, așadar, la suportarea de către acesta a unor consecințe financiare disproporționate în raport
         cu obiectivele sancțiunii aplicate inițial.

      44      Pe de altă parte, principiul securității juridice, principiu general de drept comunitar, necesită ca o reglementare comunitară
         impusă justițiabililor să fie clară și precisă, astfel încât aceștia să fie în măsură să își cunoască în mod neechivoc drepturile
         și obligațiile și să acționeze în consecință (a se vedea în special Hotărârea din 9 iulie 1981, Gondrand și Garancini, 169/80,
         Rec., p. 1931, punctul 17).

      45      Or, în acțiunea principală, domnul Nijemeisland a acceptat, fără contestație și fără recunoașterea culpei sale, sancțiunea
         privind, potrivit reglementării în vigoare la momentul respectiv, pierderea primei timp de un an calendaristic. La acel moment,
         acestuia îi era imposibil să prevadă că decizia sa poate avea consecințe asupra viitoarelor plăți directe conform reglementării
         adoptate în 2003. Într‑adevăr, înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 1782/2003, reclamantul nu putea să prevadă
         că excluderea sa de la primirea primei ar juca un rol asupra cuantumului plății unice și că, prin urmare, ar putea avea consecințe
         financiare defavorabile lui timp mai mulți ani.

      46      Din ansamblul acestei analize reiese că articolul 3a din Regulamentul nr. 795/2004 nu permite excluderea din calculul primei
         unice a animalelor determinate pentru un an de referință în cazul în care producătorul respectiv nu ar fi primit prima pentru
         acest an în urma aplicării unei sancțiuni în temeiul articolului 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1254/1999.

      47      În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 3a din Regulamentul nr. 795/2004 trebuie interpretat
         în sensul că reducerile și excluderile întemeiate pe Regulamentul nr. 1254/1999 nu trebuie luate în considerare în calculul
         prevăzut la articolul 37 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      48      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
      Articolul 3a din Regulamentul nr. 795/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de stabilire a normelor de aplicare a schemei de
            plată unică prevăzute în Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 al Consiliului de stabilire a normelor comune pentru schemele de
            ajutor direct în cadrul politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de ajutor pentru agricultori, astfel cum
            a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1974/2004 al Comisiei din 29 octombrie 2004, trebuie interpretat în sensul că
            reducerile și excluderile întemeiate pe Regulamentul (CE) nr. 1254/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 privind organizarea
            comună a pieței în sectorul cărnii de vită și mânzat nu trebuie luate în considerare în calculul prevăzut la articolul 37
            alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții din data de 7 mai 1987. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 184/85.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 15 decembrie 2009.#Comisia Europeană împotriva Republicii Italiene.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Import de material cu dublă întrebuințare civilă și militară cu scutire de taxe vamale.#Cauza C-387/05.

text:
      Cauza C‑387/05
      Comisia Europeană
      împotriva
      Republicii Italiene
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Import de material cu dublă utilizare civilă și militară cu scutire de taxe vamale”
      Sumarul hotărârii
      1.        Drept comunitar – Domeniu de aplicare – Inexistența unei rezerve generale care să excludă măsurile luate în temeiul siguranței
            publice
      (art. 30 CE, 39 CE, 46 CE, 58 CE, 64 CE, 296 CE și 297 CE)
      2.        Resurse proprii ale Comunităților Europene – Constatarea și punerea la dispoziție de către statele membre – Import de material
            cu dublă utilizare civilă și militară efectuat de un stat membru cu scutire de taxe vamale
      (art. 26 CE; Regulamentul nr. 1552/89 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1355/96 al Consiliului,
            art. 2, 9, 10 și 17; Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 20; Regulamentul nr. 1150/2000 al Consiliului, art. 2,
            9, 10 și 17)
      1.        Deși adoptarea măsurilor apte să asigure siguranța lor internă și externă este de competența statelor membre, totuși nu rezultă
         din aceasta că asemenea măsuri se sustrag în totalitate domeniului de aplicare al dreptului comunitar. Tratatul prevede derogări
         exprese aplicabile în situații susceptibile să afecteze siguranța publică doar la articolele 30 CE, 39 CE, 46 CE, 58 CE, 64
         CE, 296 CE și 297 CE, care privesc ipoteze excepționale precis delimitate. Nu se poate deduce din aceasta că ar exista o rezervă
         generală, inerentă tratatului, care ar exclude din sfera de aplicare a dreptului comunitar orice măsură luată în temeiul siguranței
         publice. Recunoașterea unei astfel de rezerve, în afara condițiilor specifice ale prevederilor tratatului, ar risca să aducă
         atingere caracterului imperativ al dreptului comunitar și aplicării uniforme a acestuia.

      În plus, la fel ca în cazul derogărilor de la libertățile fundamentale, derogările prevăzute la articolele 296 CE și 297 CE
         trebuie interpretate strict. Mai particular, în ceea ce privește articolul 296 CE, deși acest articol face vorbire de măsuri
         pe care un stat membru le poate aprecia ca necesare pentru protecția intereselor esențiale ale siguranței sale sau de informații
         a căror divulgare o consideră contrară acestor interese, acesta nu poate totuși să fie interpretat într‑un asemenea mod încât
         să confere statelor membre autoritatea de a deroga de la dispozițiile tratatului prin simpla invocare a intereselor menționate.
         În consecință, statul membru care invocă beneficiul articolului 296 CE trebuie să dovedească necesitatea recurgerii la derogarea
         prevăzută la acest articol în scopul protejării intereselor esențiale ale siguranței sale.

      (a se vedea punctele 45-47 și 49)
      2.        Nu își îndeplinește obligațiile care îi revin, pe de o parte, în temeiul articolului 26 CE, al articolului 20 din Regulamentul
         nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar, precum și, în consecință, în temeiul Tarifului vamal comun și, pe de
         altă parte, în temeiul articolelor 2, 9, 10 și al articolului 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1552/89 de punere în aplicare
         a Deciziei 88/376 privind resursele proprii ale Comunităților, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1355/1996,
         precum și în temeiul acelorași articole din Regulamentul nr. 1150/2000 privind punerea în aplicare a Deciziei 94/728 referitoare
         la sistemul resurselor proprii ale Comunităților un stat membru care a scutit de taxe vamale importul de material utilizabil
         atât în scopuri civile, cât și militare în perioada cuprinsă între 1 ianuarie 1999 și 31 decembrie 2002 și care a refuzat
         să calculeze, să constate și să pună la dispoziția Comisiei Comunităților Europene resursele proprii nepercepute ca urmare
         a acestei scutiri, precum și dobânzile de întârziere exigibile din cauza faptului că nu a pus în termen la dispoziția Comisiei
         resursele proprii menționate.

      Astfel, nu poate fi admis ca un stat membru să invoce scumpirea materialului militar ca urmare a aplicării taxelor vamale
         la importurile de astfel de material provenind din state terțe pentru a pretinde să fie scutit, în detrimentul altor state
         membre care, în ceea ce le privește, percep și achită taxele vamale referitoare la asemenea importuri, de obligațiile pe care
         i le impune solidaritatea financiară în privința bugetului comunitar. Această concluzie se aplică cu atât mai mult importului
         de material cu dublă utilizare civilă și militară, indiferent că acesta din urmă a fost sau nu a fost importat exclusiv în
         scopuri militare.

      (a se vedea punctele 50, 55 și 61 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      15 decembrie 2009(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Import de material cu dublă utilizare civilă și militară cu scutire de taxe vamale”
      În cauza C‑387/05,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         21 octombrie 2005,

      Comisia Europeană, reprezentată de domnii G. Wilms, L. Visaggio și de doamna C. Cattabriga, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Italiene, reprezentată de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul G. De Bellis, avvocato dello Stato, cu domiciliul
         ales în Luxemburg,

      pârâtă,
      susținută de:
      Regatul Danemarcei, reprezentat de domnul J. Bering Liisberg, în calitate de agent,

      Republica Elenă, reprezentată de doamnele E.‑M. Mamouna și A. Samoni‑Rantou, precum și de domnul K. Boskovits, în calitate de agenți, cu domiciliul
         ales în Luxemburg,

      Republica Portugheză, reprezentată de doamna C. Guerra Santos și de domnii L. Inez Fernandes și J. Gomes, în calitate de agenți,

      Republica Finlanda, reprezentată de doamna A. Guimares‑Purokoski, în calitate de agent,

      interveniente,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Levits și doamna C. Toader,
         președinți de cameră, domnii C. W. A. Timmermans, A. Borg Barthet (raportor), M. Ilešič, J. Malenovský și U. Lõhmus, judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 noiembrie 2008,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 februarie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă formulată, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, întrucât a scutit în mod
         unilateral de taxe vamale importul de material utilizabil atât în scopuri civile, cât și militare în perioada cuprinsă între
         1 ianuarie 1999 și 31 decembrie 2002 și întrucât a refuzat să calculeze și să transfere resursele proprii nepercepute ca urmare
         a acestei scutiri, precum și dobânzile de întârziere exigibile din cauza faptului că nu a pus în termen la dispoziția Comisiei
         aceste resurse proprii, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul, pe de o parte, al articolului
         26 CE, al articolului 20 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal
         comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal comunitar”), precum și, în
         consecință, în temeiul Tarifului vamal comun și, pe de altă parte, al articolelor 2, 9, 10 și al articolului 17 alineatul
         (1) din Regulamentul (CEE, Euratom) nr. 1552/89 al Consiliului din 29 mai 1989 de punere în aplicare a Deciziei 88/376/CEE,
         Euratom privind resursele proprii ale Comunităților (JO L 155, p. 1), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (Euratom,
         CE) nr. 1355/96 al Consiliului din 8 iulie 1996 (JO L 175, p. 3, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1552/89”), precum
         și în temeiul acelorași articole din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000 al Consiliului din 22 mai 2000 privind punerea
         în aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom referitoare la sistemul resurselor proprii ale Comunităților (JO L 130, p. 1, Ediție
         specială, 01/vol. 2, p. 184).

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      2        Articolul 2 alineatul (1) din Decizia 88/376/CEE, Euratom a Consiliului din 24 iunie 1988 privind sistemul de resurse proprii
         ale Comunităților (JO L 185, p. 24, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 62) și articolul 2 alineatul (1) din Decizia 94/728/CE,
         Euratom a Consiliului din 31 octombrie 1994 privind sistemul de resurse proprii ale Comunităților Europene (JO L 293, p. 9)
         prevăd:

      „Veniturile următoare constituie resurse proprii înscrise în bugetul Comunităților:
      […]
      (b)      taxe ale Tarifului vamal comun și alte taxe stabilite sau de stabilit de către instituțiile Comunităților privind schimburile
         cu țările nemembre și taxe vamale asupra produselor prevăzute de Tratatul de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui
         și Oțelului;

      [...]”
      3        Articolul 20 din Codul vamal comunitar prevede:

      „(1)      Drepturile legal datorate la apariția unei datorii vamale se bazează pe Tariful vamal al Comunităților Europene.
      […]
      (3)      Tariful vamal al Comunităților Europene cuprinde:
      (a)      Nomenclatura combinată a mărfurilor;
      [...]
      (c)      ratele și alte elemente de taxare aplicabile în mod normal mărfurilor cuprinse în Nomenclatura combinată în ceea ce privește:
      –        drepturile vamale
      […]
      (d)      măsurile tarifare preferențiale cuprinse în acorduri pe care le‑a încheiat Comunitatea cu anumite țări sau grupuri de țări
         și care prevăd acordarea tratamentului tarifar preferențial;

      (e)      măsurile tarifare preferențiale adoptate unilateral de Comunitate pentru anumite țări, grupuri de țări sau teritorii;
      (f)      măsurile autonome de suspendare, care prevăd o reducere sau o exonerare de drepturi de import aferente anumitor mărfuri;
      (g)      alte măsuri tarifare prevăzute de legislația comunitară.
      [...]”
      4        Articolul 217 alineatul (1) din Codul vamal comunitar prevede:

      „Orice valoare a drepturilor de import sau export care rezultă dintr‑o datorie vamală, denumită în continuare «valoarea drepturilor»,
         se calculează de autoritățile vamale de îndată ce intră în posesia datelor necesare și este înregistrată de autoritățile respective
         în evidențele contabile sau pe orice alt suport echivalent (înscrierea în evidența contabilă).

      [...]”
      5        În cadrul punerii la dispoziția Comisiei a resurselor proprii ale Comunităților, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Regulamentul
         nr. 1552/89, aplicabil în perioada în discuție în prezenta cauză până la 30 mai 2000. Acest regulament a fost înlocuit de
         la 31 mai 2000 de Regulamentul nr. 1150/2000, care procedează la codificarea Regulamentului nr. 1552/89 fără modificarea conținutului
         acestuia.

      6        Articolul 2 din Regulamentul nr. 1552/89 prevede:

      „(1)      În scopul aplicării prezentului regulament, dreptul Comunității asupra resurselor proprii la care se referă articolul 2 alineatul
         (1) literele (a) și (b) din Decizia 88/376/CEE, Euratom se constată de îndată ce sunt îndeplinite condițiile prevăzute de
         regulamentul vamal privind înregistrarea sumei cuvenite și notificarea debitorului.

      (1a)      Data stabilită la care se referă dispozițiile din alineatul (1) trebuie să fie data înregistrării, prevăzută de regulamentul
         vamal.

      […]” [traducere neoficială]
      7        Articolul 9 alineatul (1) din acest regulament prevede:

      „Conform procedurii definite la articolul 10, fiecare stat membru înscrie resursele proprii în creditul contului deschis în
         acest scop în numele Comisiei la trezoreria sa sau la organismul pe care l‑a desemnat.

      Contul se menține fără a se plăti taxe.” [traducere neoficială]
      8        În conformitate cu articolul 10 alineatul (1) din regulamentul menționat:

      „După deducerea cu 10 % sub formă de cheltuieli de încasare, conform articolului 2 alineatul (3) din Decizia 88/376/CEE, Euratom,
         înregistrarea resurselor proprii la care se referă articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (b) din decizia menționată trebuie
         făcută cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 a celei de a doua luni următoare aceleia în care s‑a constatat dreptul,
         conform articolului 2 din prezentul regulament.

      [...]” [traducere neoficială]
      9        Articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1552/89 prevede:

      „Statele membre trebuie să ia toate măsurile necesare pentru ca sumele corespunzătoare drepturilor constatate conform articolului
         2 să fie puse la dispoziția Comisiei în condițiile prevăzute de prezentul regulament.”

      10      În conformitate cu articolul 22 din Regulamentul nr. 1150/2000:

      „Regulamentul (CEE, Euratom) nr. 1552/89 se abrogă.
      Trimiterile la acest regulament trebuie înțelese ca fiind trimiteri la prezentul regulament și se citesc în conformitate cu
         tabelul de corespondențe din anexă, partea A.”

      11      Astfel, cu excepția împrejurării că Regulamentul nr. 1552/89 și, respectiv, Regulamentul nr. 1150/2000 fac trimitere la Decizia
         88/376 și, respectiv, la Decizia 94/728, articolele 2, 9, 10 și articolul 17 alineatul (1) din aceste două regulamente sunt,
         în esență, identice.

      12      Rata de 10 % prevăzută la articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1150/2000 a fost majorată la 25 % prin Decizia 2000/597/CE,
         Euratom a Consiliului din 29 septembrie 2000 privind sistemul de resurse proprii al Comunităților Europene (JO L 253, p. 42,
         Ediție specială, 01/vol. 2, p. 206)

      13      Punctul 1 din motivarea deciziei menționate prevede:

      „Consiliul European care s‑a întrunit la Berlin la 24 și 25 martie 1999 a hotărât, inter alia, că sistemul de resurse proprii al Comunităților trebuie să fie echitabil, transparent, eficient, simplu și bazat pe criteriul
         care exprimă cel mai bine capacitatea de contribuție a fiecărui stat membru.”

      14      Regulamentul CE nr. 150/2003 al Consiliului din 21 ianuarie 2003 privind suspendarea drepturilor vamale la anumite armamente
         și echipamente militare (JO L 25, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 15, p. 71), adoptat pe baza articolului 26 CE, prevede în
         considerentul (5):

      „Pentru a se ține seama de protecția secretului militar al statelor membre, este necesar să se prevadă proceduri administrative
         specifice pentru acordarea beneficiului suspendării drepturilor. O declarație a autorității competente din statul membru ale
         cărui forțe armate sunt destinatare ale armamentului sau ale echipamentelor militare, care ar putea, de asemenea, să îndeplinească
         rolul de declarație vamală în sensul Codului vamal, ar constitui o garanție corespunzătoare a îndeplinirii condițiilor cerute.
         Declarația ar lua forma unui certificat. Este necesar să se precizeze forma pe care trebuie să o ia aceste certificate și
         să se prevadă, de asemenea, posibilitatea de a întocmi declarația cu ajutorul tehnicilor de prelucrare a datelor.”

      15      Articolul 1 din acest regulament prevede:

      „Prezentul regulament stabilește condițiile necesare pentru suspendarea autonomă a drepturilor vamale la anumite armamente
         și echipamente militare importate din țări terțe de către autoritățile însărcinate cu apărarea militară ale statelor membre
         sau în numele acestora.”

      16      Articolul 3 alineatul (2) din regulamentul menționat prevede:

      „Fără a aduce atingere alineatului (1), din motive de secret militar, certificatul și mărfurile importate pot fi prezentate
         altor autorități desemnate în acest scop de către statul membru importator. În acest caz, autoritatea competentă care emite
         certificatul transmite în fiecare an autorităților vamale din statul său membru, înainte de 31 ianuarie și 31 iulie, un raport
         de sinteză cu privire la importurile în cauză. Raportul acoperă o perioadă de șase luni imediat premergătoare lunii în cursul
         căreia a fost prezentat raportul. Acesta precizează numărul și data emiterii certificatelor, data importului și valoarea totală,
         precum și greutatea brută a produselor importate împreună cu certificatele.”

      17      În conformitate cu articolul 8, Regulamentul nr. 150/2003 se aplică de la 1 ianuarie 2003.

       Procedura precontencioasă
      18      Comisia a inițiat o procedură împotriva Republicii Italiene, emițând un aviz motivat la 25 iulie 1985, prin care invoca o
         încălcare a articolului 28 din Tratatul CE (devenit, după modificare, articolul 26 CE) și a reglementării vamale comunitare
         în ceea ce privește importul de material care nu era specific militar. Această procedură a fost ulterior suspendată.

      19      În continuare, în absența unui acord privind Propunerea de Regulament (CEE) al Consiliului privind suspendarea temporară a
         drepturilor vamale la anumite armamente și echipamente militare (JO 1988, C 265, p. 9), Comisia a decis reluarea procedurii
         menționate. Comisia a adresat Republicii Italiene o scrisoare de punere în întârziere, datată 31 ianuarie 2002, prin care
         o invita să îi transmită observațiile sale privind încălcarea articolului 26 CE și a reglementării vamale comunitare.

      20      Totodată, Comisia a trimis, la aceeași dată, Republicii Italiene o a doua scrisoare de punere în întârziere, care privea,
         mai specific, consecințele financiare ale încălcării în cauză. Ea a invitat acest stat membru să calculeze cuantumul resurselor
         proprii care nu fuseseră plătite Comunității pentru exercițiile bugetare cu începere de la 1 ianuarie 1999, să pună aceste
         resurse la dispoziția sa și să plătească dobânzile de întârziere datorate în aplicarea articolului 11 din Regulamentul nr. 1150/2000.

      21      Cu toate acestea, Republica Italiană nu a dat niciun răspuns la aceste două scrisori.

      22      Regulamentul nr. 150/2003 a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2003.

      23      Prin scrisoarea din 24 martie 2003, Comisia a reiterat cererea sa inițială privind importurile anterioare datei de 1 ianuarie
         2003, perioada posterioară acestei date fiind acoperită de regulamentul menționat. Republica Italiană nu a răspuns nici la
         această scrisoare.

      24      Prin urmare, Comisia a decis să emită un aviz motivat prin scrisoarea din 11 iulie 2003, invitând Republica Italiană să adopte
         măsurile necesare pentru a se conforma avizului respectiv în termen de două luni de la primirea acestuia.

      25      Republica Italiană a răspuns avizului motivat prin scrisoarea din 26 februarie 2004, în cuprinsul căreia a invocat articolul
         296 alineatul (1) litera (b) CE pentru a justifica scutirea de taxe vamale aplicată până la 31 decembrie 2002. Ea subliniază
         sub acest aspect că Regulamentul nr. 150/2003 a recunoscut relevanța importurilor de material care nu era specific militar
         în interesul siguranței statelor membre, autorizând, prin articolul 2 alineatul (2), suspendarea taxelor vamale pentru acest
         tip de material.

      26      Ținând seama de elementele astfel furnizate de Republica Italiană, Comisia, întrucât consideră că acest stat membru nu s‑a
         conformat avizului motivat, a introdus prezenta acțiune.

      27      Prin Ordonanța din 5 mai 2006, președintele Curții a admis intervenția Regatului Danemarcei, a Republicii Elene, a Republicii
         Portugheze și a Republicii Finlanda, în susținerea concluziilor Republicii Italiene.

       Cu privire la acțiune
      Cu privire la admisibilitate
      28      Republica Italiană arată că, în cuprinsul avizului motivat, Comisia nu a pretins, în ceea ce privește scutirea de taxe vamale
         referitoare la importurile de produse care nu sunt destinate unor scopuri specific militare, dovada unei absențe a modificării
         condițiilor de concurență pe piață, în timp ce, în cadrul acțiunii formulate, ea pretinde o asemenea probă.

      29      Se impune, cu toate acestea, a constata că motivele formulate de Comisie în cadrul avizului motivat și în cererea introductivă
         sunt identice. În ceea ce privește afirmația Comisiei referitoare la lipsa dovezilor privitoare la o absență a modificării
         condițiilor de concurență pe piață privind produsele sus‑menționate, ea are unicul scop de a înlătura justificarea dedusă
         de Republica Italiană din articolul 296 alineatul (1) litera (b) CE și nu constituie, așadar, un motiv nou. În consecință,
         excepția de inadmisibilitate ridicată de acest stat membru trebuie respinsă.

       Cu privire la fond
       Argumentele părților
      30      Comisia arată că în mod eronat invocă Republica Italiană articolul 296 CE pentru a refuza plata taxelor vamale corespunzătoare
         importurilor în cauză, întrucât perceperea acestora nu amenință interesele esențiale ale siguranței acestui stat membru.

      31      Comisia consideră că măsurile care consacră derogări sau excepții, precum, printre altele, articolul 296 CE, trebuie interpretate
         strict. Astfel, statul membru în cauză, care pretinde aplicarea acestui articol, ar trebui să demonstreze îndeplinirea tuturor
         condițiilor prevăzute de acesta din urmă în cazul în care înțelege să deroge de la articolul 20 din Codul vamal comunitar,
         în care figurează principiul general al perceperii taxelor astfel cum este stabilit la articolul 26 CE.

      32      Comisia susține, în consecință, că revine Republicii Italiene sarcina de a proba în mod concret și circumstanțiat că perceperea
         taxelor vamale la importul în discuție în prezenta cauză amenință interesele esențiale ale siguranței acestui stat membru.

      33      Astfel, măsuri care constau în privarea Comunității de mijloacele care ar fi trebuit să îi fie plătite cu titlu de resurse
         proprii pentru a le consacra finanțării generale a cheltuielilor militare nu puteau, cel puțin fără o justificare complementară,
         să fie considerate necesare pentru protecția intereselor esențiale ale siguranței statelor membre.

      34      Comisia consideră că Regulamentul nr. 150/2003 se aplică începând de la 1 ianuarie 2003 și că nu i‑a fost atribuit niciun
         efect retroactiv. Pe de altă parte, fundamentul juridic al acestui regulament ar fi articolul 26 CE, referitor la stabilirea
         taxelor vamale, iar nu articolul 296 CE, care, chiar în cadrul noii reglementări, nu putea întemeia suspendarea taxelor vamale
         prevăzută de regulamentul menționat.

      35      În plus, în ceea ce privește materialul care nu este specific militar, articolul 296 alineatul (1) litera (b) CE ar fixa o
         condiție suplimentară pentru ca un stat membru să poată deroga de la o obligație care îi este impusă de tratat, și anume ca
         măsura națională să nu fie de natură a modifica condițiile de concurență pe piața internă. În speță, nu ar fi fost furnizat
         niciun element care să permită dovada îndeplinirii acestei condiții.

      36      Comisia subliniază, în această privință, că neperceperea taxelor vamale în discuție de către Republica Italiană determină
         o inegalitate între statele membre din perspectiva contribuțiilor lor respective la bugetul comunitar. Astfel, această nepercepere
         ar antrena o diminuare a resurselor proprii tradiționale comunitare care nu ar putea fi compensată decât printr‑o creștere
         a resursei numite „PNB” (produs național brut), care este distribuită între toate statele membre.

      37      În ceea ce privește dovada referitoare la împrejurarea că scutirea de taxe vamale în cauză este necesară protecției intereselor
         esențiale ale siguranței statului membru în cauză, Republica Italiană consideră că nu trebuie făcută dovada acestei împrejurări,
         din moment ce legiuitorul comunitar a furnizat el însuși această probă prin adoptarea Regulamentului nr. 150/2003.

      38      Republica Italiană contestă teza Comisiei potrivit căreia, în virtutea articolului 26 CE, numai Consiliul este competent pentru
         a decide eventuala scutire sau suspendare a taxelor vamale aplicabile unei mărfuri date și că, în consecință, o scutire decisă
         la nivel național constituie o derogare nelegală de la această dispoziție.

      39      Republica Italiană afirmă că, prin adoptarea Regulamentului nr. 150/2003, legiuitorul comunitar însuși a considerat că scutirea
         de taxe vamale ar permite o protecție mai eficientă a intereselor esențiale ale siguranței statelor membre. Potrivit Republicii
         Italiene, această împrejurare ar dovedi că, în ceea ce privește scutirea pe care ea a aplicat‑o unilateral până la 31 decembrie
         2002, erau îndeplinite condițiile impuse de articolul 296 alineatul (1) litera (b) CE.

      40      Întrucât legătura dintre neperceperea taxelor vamale și protecția intereselor esențiale ale siguranței statelor membre a fost
         admisă de Regulamentul nr. 150/2003, Republica Italiană nu înțelege motivul pentru care ar trebui prezentate alte dovezi pentru
         a demonstra amenințarea pe care o constituie perceperea acestor taxe asupra intereselor esențiale ale siguranței sale.

      41      În sfârșit, Republica Italiană afirmă, cu titlu subsidiar, că solicitarea Comisiei referitoare la plata resurselor proprii
         eludate ca urmare a scutirii de taxele vamale în discuție în prezenta cauză ar trebui respinsă cel puțin în ceea ce privește
         perioada anterioară datei primirii scrisorii de punere în întârziere complementare din 31 ianuarie 2002. Ea arată că, ținând
         seama de inerția Comisiei pe parcursul perioadei îndelungate scurse între notificarea avizului motivat din 25 iulie 1985 și
         trimiterea scrisorii de punere în întârziere complementare din 31 ianuarie 2002, a putut să presupună că această instituție
         acceptase implicit această scutire. S‑ar impune, așadar, în lumina principiului protecției încrederii legitime și al securității
         juridice, limitarea obligației de restituire a resurselor proprii în discuție.

       Aprecierea Curții
      42      Codul vamal comunitar prevede perceperea taxelor vamale la importul de bunuri de uz militar, precum cele din speță, provenite
         din state terțe. Nicio dispoziție din reglementarea vamală comunitară nu prevedea, pentru perioada importurilor în litigiu,
         și anume perioada cuprinsă între 1 ianuarie 1998 și 31 decembrie 2002, scutirea specifică de taxe vamale pentru importul acestui
         tip de bunuri. În consecință, nu exista pentru această perioadă nici o scutire expresă de obligația de a plăti autorităților
         competente taxele datorate, însoțite, după caz, de dobânzi de întârziere.

      43      Se poate deduce, pe de altă parte, din adoptarea Regulamentului nr. 150/2003, care prevede suspendarea taxelor vamale la anumite
         armamente și echipamente militare începând de la 1 ianuarie 2003, că legiuitorul comunitar a plecat de la ipoteza că o obligație
         de a plăti taxele vamale exista anterior acestei date.

      44      Republica Italiană nu a negat, în niciun moment, existența importurilor în litigiu pe parcursul perioadei luate în considerare.
         Ea s‑a mărginit să conteste dreptul Comunității la resursele proprii în cauză, argumentând că, în virtutea articolului 296
         CE, obligația de a plăti taxele vamale pe armamentul importat din state terțe ar aduce o gravă atingere intereselor esențiale
         ale siguranței sale.

      45      Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, deși adoptarea măsurilor apte să asigure siguranța lor internă și externă
         este de competența statelor membre, totuși nu rezultă din aceasta că asemenea măsuri se sustrag în totalitate domeniului de
         aplicare al dreptului comunitar (a se vedea Hotărârea din 26 octombrie 1999, Sirdar, C‑273/97, Rec., p. I‑7403, punctul 15,
         și Hotărârea din 11 ianuarie 2000, Kreil, C‑285/98, Rec., p. I‑69, punctul 15). Astfel, după cum Curtea a constatat deja,
         tratatul prevede derogări exprese aplicabile în situații susceptibile să afecteze siguranța publică doar la articolele 30
         CE, 39 CE, 46 CE, 58 CE, 64 CE, 296 CE și 297 CE, care privesc ipoteze excepționale precis delimitate. Nu se poate deduce
         din aceasta că ar exista o rezervă generală, inerentă tratatului, care ar exclude din sfera de aplicare a dreptului comunitar
         orice măsură luată în temeiul siguranței publice. Recunoașterea unei astfel de rezerve, în afara condițiilor specifice ale
         prevederilor tratatului, ar risca să aducă atingere caracterului imperativ al dreptului comunitar și aplicării uniforme a
         acestuia (a se vedea Hotărârea din 11 martie 2003, Dory, C‑186/01, Rec., p. I‑2479, punctul 31 și jurisprudența citată).

      46      În plus, astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă în ceea ce privește derogările de la libertățile fundamentale
         (a se vedea printre altele Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Comisia/Spania, C‑503/03, Rec., p. I‑1097, punctul 45, Hotărârea
         din 18 iulie 2007, Comisia/Germania, C‑490/04, Rep., p. I‑6095, punctul 86, și Hotărârea din 11 septembrie 2008, Comisia/Germania,
         C‑141/07, Rep., p. I‑6935, punctul 50), derogările prevăzute la articolele 296 CE și 297 CE trebuie interpretate strict.

      47      Mai particular, în ceea ce privește articolul 296 CE, trebuie subliniat că, deși acest articol face vorbire de măsuri pe care
         un stat membru le poate aprecia ca necesare pentru protecția intereselor esențiale ale siguranței sale sau de informații a
         căror divulgare o consideră contrară acestor interese, acesta nu poate totuși să fie interpretat într‑un asemenea mod încât
         să confere statelor membre autoritatea de a deroga de la dispozițiile tratatului prin simpla invocare a intereselor menționate.

      48      Pe de altă parte, în domeniul taxei pe valoarea adăugată, în Hotărârea din 16 septembrie 1999, Comisia/Spania (C‑414/97, Rec.,
         p. I‑5585), Curtea a constatat neîndeplinirea obligațiilor în cauză pentru motivul că Regatul Spaniei nu demonstrase că scutirea
         de taxa menționată la importurile și achizițiile de armament, de muniție și de material de uz exclusiv militar, scutire prevăzută
         de legislația spaniolă, era justificată, în temeiul articolului 296 alineatul (1) litera (b) CE, de necesitatea de a proteja
         interesele esențiale ale siguranței acestui stat membru.

      49      În consecință, statul membru care invocă beneficiul articolului 296 CE trebuie să dovedească necesitatea recurgerii la derogarea
         prevăzută la acest articol în scopul protejării intereselor esențiale ale siguranței sale.

      50      În lumina acestor considerații, nu poate fi admis ca un stat membru să invoce scumpirea materialului militar ca urmare a aplicării
         taxelor vamale la importurile de astfel de material provenind din state terțe pentru a pretinde să fie scutit, în detrimentul
         altor state membre care, în ceea ce le privește, percep și achită taxele vamale referitoare la asemenea importuri, de obligațiile
         pe care i le impune solidaritatea financiară în privința bugetului comunitar.

      51      În ceea ce privește argumentul potrivit căruia procedurile vamale comunitare nu ar fi de natură să asigure siguranța Republicii
         Italiene, având în vedere exigențele de confidențialitate conținute în acordurile încheiate cu statele exportatoare, trebuie
         subliniat, după cum observă pe bună dreptate Comisia, că aplicarea regimului vamal comunitar implică intervenția agenților,
         comunitari și naționali, care sunt ținuți dacă este cazul de o obligație de confidențialitate, în situația prelucrării unor
         date sensibile, de natură să protejeze interesele esențiale ale siguranței statelor membre.

      52      Pe de altă parte, declarațiile pe care statele membre trebuie să le completeze și să le transmită Comisiei în mod periodic
         nu presupun atingerea unui nivel de precizie de o asemenea natură încât să conducă la prejudicierea intereselor statelor menționate
         atât în materie de siguranță, cât și de confidențialitate.

      53      În aceste condiții și în conformitate cu articolul 10 CE referitor la obligația care revine statelor membre de a facilita
         îndeplinirea misiunii Comisiei care constă în a veghea la respectarea tratatului, acestea sunt ținute să pună la dispoziția
         acestei instituții documentele necesare verificării regularității transferului de resurse proprii ale Comunității. Totuși,
         o asemenea obligație nu se opune, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 168 din concluzii, posibilității statelor
         membre de a limita informația transmisă, de la caz la caz și în mod excepțional, pe baza articolului 296 CE, la anumite elemente
         ale unui document sau de a refuza complet transmiterea acesteia.

      54      Având în vedere aceste considerații, Republica Italiană nu a demonstrat îndeplinirea condițiilor necesare pentru aplicarea
         articolului 296 CE.

      55      Argumentele care precedă, referitoare la inaplicabilitatea articolului 296 CE în contextul importului de material militar,
         se aplică cu atât mai mult importului de material cu dublă utilizare civilă și militară, indiferent că acesta din urmă a fost
         sau nu a fost importat exclusiv în scopuri militare.

      56      În ceea ce privește cererea Republicii Italiene având ca obiect limitarea efectelor prezentei hotărâri, referitor la obligația
         privind plata resurselor proprii eludate ca urmare a scutirii de taxele vamale în discuție în prezenta cauză, pentru perioada
         anterioară primirii scrisorii de punere în întârziere complementare din 31 ianuarie 2002, trebuie subliniat că această cerere
         este motivată prin pretinsa încredere legitimă pe care ar fi suscitat‑o, în privința acestui stat membru, inacțiunea prelungită
         a Comisiei, precum și adoptarea Regulamentului nr. 150/2003.

      57      În această privință, trebuie să se amintească faptul că numai în mod excepțional Curtea poate, în aplicarea principiului general
         al securității juridice inerent ordinii juridice comunitare, să considere necesar să limiteze posibilitatea oricărei persoane
         interesate de a invoca o dispoziție pe care a interpretat‑o în scopul de a contesta raporturi juridice stabilite cu bună‑credință
         (a se vedea printre altele Hotărârea din 23 mai 2000, Buchner și alții, C‑104/98, Rec., p. I‑3625, punctul 39).

      58      Astfel, Curtea nu a recurs la această soluție decât în împrejurări foarte precise, atunci când exista un risc de repercusiuni
         economice grave, cauzate mai ales de numărul mare de raporturi juridice constituite cu bună‑credință pe baza reglementării
         considerate în mod legitim ca fiind în vigoare, și când reieșea că atât particularii, cât și autoritățile naționale au fost
         determinați să adopte un comportament neconform cu dreptul comunitar ca urmare a unei incertitudini obiective și importante
         privind înțelesul normelor comunitare, incertitudine la care contribuise, eventual, și comportamentul altor state membre sau
         comportamentul Comisiei (Hotărârea din 12 septembrie 2000, Comisia/Regatul Unit, C‑359/97, Rec., p. I‑6355, punctul 91).

      59      Presupunând chiar că hotărârile emise în temeiul articolului 226 CE au aceleași efecte precum cele emise în temeiul articolului
         234 CE și că, în consecință, considerații ce privesc siguranța juridică ar putea face necesară, în mod excepțional, limitarea
         efectelor lor în timp (a se vedea Hotărârea din 7 iunie 2007, Comisia/Grecia, C‑178/05, Rec., p. I‑4185, punctul 67, Hotărârea
         din 12 februarie 2009, Comisia/Polonia, C‑475/07, punctul 61, și Hotărârea din 26 martie 2009, Comisia/Grecia, C‑559/07, punctul
         78), trebuie constatat că, în speță, în niciun stadiu al procedurii Comisia nu a abandonat poziția sa de principiu. Astfel,
         în declarația sa formulată cu ocazia negocierilor referitoare la Regulamentul nr. 150/2003, Comisia și‑a exprimat voința fermă
         de a nu renunța la perceperea taxelor vamale care ar fi trebuit plătite pentru perioadele anterioare intrării în vigoare a
         acestuia și și‑a rezervat dreptul de a adopta inițiativele care s‑ar impune în această privință.

      60      În consecință, cererea Republicii Italiene având ca obiect limitarea efectelor în timp ale prezentei hotărâri trebuie respinsă.

      61      Rezultă din ceea ce precedă că, întrucât a scutit de taxe vamale importul de material utilizabil atât în scopuri civile, cât
         și militare în perioada cuprinsă între 1 ianuarie 1999 și 31 decembrie 2002 și întrucât a refuzat să calculeze, să constate
         și să pună la dispoziția Comisiei resursele proprii nepercepute ca urmare a acestei scutiri, precum și dobânzile de întârziere
         exigibile din cauza faptului că nu a pus în termen la dispoziția Comisiei aceste resurse proprii, Republica Italiană nu și‑a
         îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul, pe de o parte, al articolului 26 CE, al articolului 20 din Codul vamal comunitar,
         precum și, în consecință, în temeiul Tarifului vamal comun și, pe de altă parte, al articolelor 2, 9, 10 și 17 din Regulamentul
         nr. 1552/89, precum și în temeiul acelorași articole din Regulamentul nr. 1150/2000.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      62      În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Republica Italiană a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      63      Conform alineatului (4) primul paragraf al aceluiași articol, Regatul Danemarcei, Republica Elenă, la Republica Portugheză
         și Republica Finlanda, care au intervenit în litigiu, suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:
      1)      Întrucât a scutit de taxe vamale importul de material utilizabil atât în scopuri civile, cât și militare în perioada cuprinsă
            între 1 ianuarie 1999 și 31 decembrie 2002 și întrucât a refuzat să calculeze, să constate și să pună la dispoziția Comisiei
            Comunităților Europene resursele proprii nepercepute ca urmare a acestei scutiri, precum și dobânzile de întârziere exigibile
            din cauza faptului că nu a pus în termen la dispoziția Comisiei Comunităților Europene aceste resurse proprii, Republica Italiană
            nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul, pe de o parte, al articolului 26 CE, al articolului 20 din Regulamentul
            (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, precum și, în consecință,
            în temeiul Tarifului vamal comun și, pe de altă parte, al articolelor 2, 9, 10 și al articolului 17 alineatul (1) din Regulamentul
            (CEE, Euratom) nr. 1552/89 al Consiliului din 29 mai 1989 de punere în aplicare a Deciziei 88/376/CEE, Euratom privind resursele
            proprii ale Comunităților, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (Euratom, CE) nr. 1355/96 al Consiliului din 8 iulie
            1996, precum și în temeiul acelorași articole din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000 al Consiliului din 22 mai 2000
            privind punerea în aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom referitoare la sistemul resurselor proprii ale Comunităților.
      2)      Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.
      3)      Regatul Danemarcei, Republica Elenă, Republica Portugheză și Republica Finlanda suportă propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a opta) din data de 13 mai 2009. # Aurelia finance SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Marca verbală comunitară AURELIA - Neachitarea taxei de reînnoire - Radierea mărcii la expirarea înregistrării - Cerere de restitutio in integrum. # Cauza T-136/08.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)
      13 mai 2009 (
            *1
         )
      „Marcă comunitară — Marca verbală comunitară AURELIA — Neachitarea taxei de reînnoire — Radierea mărcii la expirarea înregistrării — Cerere de restitutio in integrum”
      În cauza T-136/08,

         Aurelia finance SA, cu sediul în Geneva (Elveția), reprezentată de domnii M. Elmslie, solicitor, și N. Saunders, barrister,
      reclamantă,
      împotriva

         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul D. Botis, în calitate de agent,
      pârât,
      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 9 ianuarie 2008 (cauza R 1214/2007-1) privind cererea de restitutio in integrum introdusă de reclamantă,
      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a opta),
      compus din doamna M. E. Martins Ribeiro, președinte, domnii S. Papasavvas (raportor) și N. Wahl, judecători,
      grefier: domnul N. Rosner, administrator,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 4 aprilie 2008,
      având în vedere memoriul în răspuns depus la grefa Tribunalului la 8 iulie 2008,
      în urma ședinței din 21 ianuarie 2009,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 24 august 2000, reclamanta, Aurelia finance SA, a obținut înregistrarea semnului verbal AURELIA ca marcă comunitară la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare.

               2

               La 21 noiembrie 2005, OAPI i-a amintit reprezentantului reclamantei că pentru marca în cauză era posibilă reînnoirea înregistrării, care urma să expire la 19 iunie 2006. OAPI a subliniat că cererea în acest sens trebuia formulată și taxa pentru reînnoire, achitată până la 2 iulie 2006, dar că acest termen putea fi extins până la 2 ianuarie 2007, în schimbul unei suprataxe pentru plata cu întârziere.

               3

               La 22 ianuarie 2007, OAPI i-a notificat reprezentantului reclamantei expirarea termenului și radierea mărcii din registrul mărcilor începând cu 19 iunie 2006.

               4

               La 5 martie 2007, reclamanta a depus la OAPI o cerere de restitutio in integrum în sensul articolului 78 din Regulamentul nr. 40/94 și a solicitat OAPI să preleveze din contul său curent taxa de reînnoire corespunzătoare și taxa de restitutio in integrum. În această privință, reclamanta a arătat că special pentru reînnoirea mărcii în cauză recursese la o societate specializată în furnizarea de servicii de reînnoire a mărcilor (denumită în continuare „societatea specializată”). Societatea specializată a instituit un sistem informatic conectat la o bază de date în care erau introduse manual diferitele date privind titularii, mărcile și brevetele care pot face obiectul unei reînnoiri. Atunci când o marcă determinată trebuie reînnoită, sistemul trebuie să genereze trei scrisori de avertizare către titular, solicitându-se consimțământul acestuia înainte de a proceda la reînnoire. În cazul în care una dintre aceste scrisori nu este generată, se presupune că se activează un sistem de securitate care imprimă și trimite o scrisoare de substituire. Or, în cazul de față, nu se trimisese nicio notificare, întrucât o angajată a societății specializate omisese să introducă în baza de date anumite date ale reclamantei necesare pentru buna funcționare a sistemului. În plus, ulterior, s-a dovedit că sistemul de securitate conceput pentru detectarea acestui tip de erori nu se activase, deoarece fusese instalat numai pentru reînnoirea brevetelor, și nu pentru reînnoirea mărcilor.

               5

               Prin Decizia din 1 iunie 2007, departamentul „Mărci și registru” al OAPI a respins această cerere, pentru motivul că societatea specializată nu a dat dovadă de prudența necesară.

               6

               La 31 iulie 2007, reclamanta a introdus recurs, solicitând declararea nulităţii acestei decizii și admiterea cererii de restitutio in integrum.

               7

               Prin Decizia din 9 ianuarie 2008 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a respins acest recurs, considerând că articolul 78 din Regulamentul nr. 40/94 nu este aplicabil, întrucât serviciul de reînnoire a mărcilor ales de reclamantă nu a dat dovadă de prudența impusă de circumstanțele prezentei cauze. Camera de recurs a apreciat în esență că societatea specializată ar fi trebuit să instituie un sistem de reînnoire a mărcilor care să ofere garanții de bună funcționare și care să conțină un mecanism de supraveghere apt să detecteze eventualele erori și anomalii. În lipsa unui astfel de mecanism, ar fi de așteptat erori de funcționare precum cele care se produseseră în speță. În plus, nu s-a adus nicio probă cu privire la pretinsele teste de parametrare a sistemului.

         Concluziile părților

               8

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei atacate;

                        —

                        trimiterea cererii de restitutio in integrum la OAPI spre reexaminare;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               9

               OAPI solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

               10

               În susținerea cererii de declarare a nulităţii deciziei atacate, reclamanta invocă un motiv unic întemeiat pe încălcarea articolului 78 din Regulamentul nr. 40/94.

               11

               În primul rând, reclamanta reproșează camerei de recurs că la punctul 12 din decizia atacată a considerat că respectarea obligației de prudență ar trebui apreciată în ceea ce privește serviciul de reînnoire a mărcilor căruia reclamanta îi încredințase sarcina reînnoirii mărcii în cauză. Reclamanta consideră că aprecierea trebuie efectuată în ceea ce o privește, mai precis în ceea ce îl privește pe reprezentantul său. Ea arată că în mod curent unele sarcini administrative cum ar fi reînnoirea mărcilor sunt încredințate unor întreprinderi specializate și că, prin urmare, trebuie să se considere că obligația de prudență este respectată atunci când este aleasă o persoană calificată și cu experiență.

               12

               În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 78 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94, „titularul unei mărci comunitare […] care, deși a dat dovadă de întreaga prudență impusă de circumstanțe, nu a fost în măsură să respecte un termen prevăzut de [OAPI], este repus în drepturi, la cerere, în cazul în care obstrucționarea a avut drept consecință directă, în temeiul dispozițiilor prezentului regulament, pierderea unui drept”.

               13

               Din această dispoziție rezultă că restitutio in integrum este supusă la două condiții, prima fiind ca partea să fi acționat cu întreaga prudență necesară în considerarea circumstanțelor și cea de a doua, ca obstrucționarea părții să fi avut drept consecință directă pierderea unui drept sau pierderea unei căi de atac [Ordonanța Tribunalului din 6 septembrie 2006, Hensotherm/OAPI – Hensel (HENSOTHERM), T-366/04, nepublicată în Recueil, punctul 48].

               14

               Din această dispoziție rezultă de asemenea că obligația de prudență incumbă în primul rând titularului mărcii. Astfel, în cazul în care titularul deleagă sarcinile administrative legate de reînnoirea unei mărci, trebuie să se asigure că persoana aleasă prezintă garanțiile necesare care permit să se prezume o executare corespunzătoare a acestor sarcini.

               15

               De asemenea, trebuie să se considere că persoana aleasă este, în considerarea delegării acestor sarcini, supusă obligației de prudență în aceeași măsură ca titularul. Astfel, întrucât aceasta acţionează în numele și în contul titularului, actele sale trebuie considerate acte ale titularului. În consecință, camera de recurs a considerat în mod întemeiat că trebuia să se verifice respectarea de către societatea specializată a întregii prudențe necesare în considerarea circumstanțelor.

               16

               În măsura în care reclamanta se referă la o practică pretins diferită a tribunalelor naționale și a camerelor de recurs cu privire la erorile săvârșite de serviciile de poștă și cu privire la interpretarea articolului 47 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94, trebuie amintit, pe de o parte, că regimul comunitar al mărcilor este un sistem autonom și, pe de altă parte, că legalitatea deciziilor camerelor de recurs se apreciază numai în temeiul Regulamentului nr. 40/94, astfel cum este interpretat de instanța comunitară, și nu pe baza unei practici decizionale anterioare a camerelor de recurs [Hotărârea Tribunalului din 12 martie 2008, Suez/OAPI (Delivering the essentials of life), T-128/07, nepublicată în Repertoriu, punctul 32].

               17

               În al doilea rând, reclamanta reproșează camerei de recurs că a săvârșit o eroare atunci când a considerat că ea, și chiar reprezentantul său, ar fi trebuit să controleze serviciul de reînnoire a mărcilor pe care îl alesese. În opinia reclamantei, nu revenea nici unuia, nici celuilalt să controleze activitatea unei întreprinderi specializate în reînnoirea mărcilor.

               18

               În această privință, trebuie subliniat că în mod contrar susținerilor reclamantei, camera de recurs nu a considerat la punctul 15 din decizia atacată că reclamanta sau reprezentantul acesteia ar fi trebuit să controleze acest serviciu. Astfel, camera de recurs doar a considerat că sistemul instituit de o întreprindere specializată în reînnoirea mărcilor trebuia să ofere suficiente garanții de bună funcționare, inclusiv un mecanism de supraveghere care să permită detectarea și corectarea oricărei erori posibile rezultate dintr-o gestionare defectuoasă a fișierelor de către angajații serviciului sau chiar de sistemul informatic.

               19

               În al treilea rând, reclamanta consideră că în mod neîntemeiat camera de recurs a apreciat că nivelul de prudență necesar în privința reînnoirii mărcilor era același sau superior celui necesar în cazul unei cereri de înregistrare a unei mărci. În opinia acesteia, nivelul menționat trebuie considerat inferior, întrucât procedura reînnoirii mărcilor nu conține decât sarcini cu caracter administrativ care nu necesită experiență în interpretarea dreptului mărcilor, spre deosebire de cererile de înregistrare a mărcilor, care presupun sarcini cu caracter juridic și care, prin urmare, sunt încredințate unor specialiști în acest domeniu. Reclamanta apreciază astfel că trebuie luat în considerare contextul dreptului brevetelor în care s-ar fi constatat că nivelul de prudență pretins specialiștilor profesioniști nu este cerut asistenților, care nu au același nivel de competență.

               20

               În această privință, trebuie să se considere că nivelul de prudență pretins nu variază în funcție de natura administrativă sau juridică a sarcinilor care trebuie îndeplinite. Astfel, în cazul în care ar fi reținută distincția propusă de reclamantă între sarcini juridice și sarcini administrative, orice nerespectare a unui termen de procedură ar putea fi prezentată, prin urmare, drept o omisiune cu caracter administrativ, ceea ce ar permite solicitanților mărcilor neglijenți să beneficieze în toate situațiile de un standard redus al nivelului lor de prudență, astfel cum subliniază în mod întemeiat OAPI. Indiferent de situație, articolul 78 din Regulamentul nr. 40/94 nu face o astfel de distincție, ci impune să se fi dat dovadă de întreaga prudență impusă de „circumstanțe”.

               21

               Pe de altă parte, presupunând chiar că articolul 78 din Regulamentul nr. 40/94 a fost elaborat pe baza unui model din dreptul brevetelor, nimic nu lasă să se întrevadă că interpretarea celor două dispoziții trebuie să fie identică, întrucât interesele în cauză în cele două domenii pot fi diferite. Astfel, contextul juridic din dreptul brevetelor este diferit, iar dispozițiile aplicabile brevetului vizează reglementarea unor proceduri diferite de cele aplicabile în materie de mărci.

               22

               În acest context, mai trebuie să se sublinieze că legiuitorul a introdus articolul 78a în Regulamentul nr. 40/94, al cărui alineat (1) permite părților, în cazul depășirii anumitor termene, să fie repuse în drepturi fără să trebuiască să demonstreze că au dat dovadă de întreaga prudență impusă de circumstanțe. Or, astfel cum arată OAPI în mod întemeiat, faptul că legiuitorul a menținut expres, în temeiul alineatului (2) al acestei dispoziții, depășirea termenului pentru reînnoirea mărcilor în domeniul de aplicare al articolului 78 din regulamentul menționat reflectă intenția sa de a-l supune obligației generale de prudență impuse de alineatul (1) al acestui articol.

               23

               În al patrulea rând, reclamanta subliniază că articolul 78 alineatele (6) și (7) din Regulamentul nr. 40/94 are menirea de a proteja terții care, de bună-credință, pe parcursul perioadei cuprinse între pierderea dreptului asupra mărcii comunitare și publicarea mențiunii privind repunerea în drepturi, au introdus pe piață produse sau au prestat servicii sub un semn identic sau similar cu marca comunitară. În opinia reclamantei, această protecție presupune că nivelul de prudență impus de articolul 78 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 este inferior nivelului de prudență aplicat în decizia atacată.

               24

               În această privință, trebuie să se sublinieze că criteriul „întreaga prudență impusă de circumstanțe” este prevăzut la articolul 78 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94, care descrie condițiile în care poate fi admisă o cerere de restitutio in integrum. În schimb, articolul 78 alineatele (6) și (7) din Regulamentul nr. 40/94 nu se aplică decât atunci când cererea de restitutio in integrum a fost admisă efectiv și urmărește protejarea intereselor terților care au acționat cu bună-credință. În consecință, articolul 78 alineatele (6) și (7) din Regulamentul nr. 40/94 nu prezintă nicio relevanță pentru stabilirea nivelului de prudență impus de articolul 78 alineatul (1) din același regulament.

               25

               În al cincilea rând, reclamanta arată că s-au comis erori de către camera de recurs atunci când a apreciat probele care i-au fost prezentate și, prin urmare, a respins în mod neîntemeiat cererea de restitutio in integrum. Reclamanta apreciază că sistemul utilizat de societatea specializată era conform cu cerințele liniilor directoare ale OAPI care, la punctul 6.2.3, interpretează sintagma „întreaga prudență impusă de circumstanțe” de la articolul 78 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 în sensul „menținerii unui sistem de control și de supraveghere internă ale termenelor care, în general, exclude nerespectarea neintenționată a acestora”. Astfel, sintagma „în general” indică, în opinia reclamantei, că numai erorile excepționale justifică o restitutio in integrum. Or, în prezenta cauză, funcționarea necorespunzătoare a sistemului s-ar fi datorat în totalitate faptului că în mod excepțional o angajată a societății specializate nu ar fi introdus datele necesare. Pe de altă parte, nici aceste linii directoare, nici articolul 78 din Regulamentul nr. 40/94, nici jurisprudența nu presupun, în opinia reclamantei, instalarea unui mecanism de control al sistemului informatic asemănător cu cel instalat pentru brevete, numai sistemul informatic asigurând în general respectarea termenelor, chiar în lipsa unui astfel de mecanism.

               26

               În această privință, trebuie să se considere că sintagma „întreaga prudență impusă de circumstanțe” de la articolul 78 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 presupune instalarea unui sistem de control și de supraveghere internă ale termenelor care exclude în general nerespectarea neintenționată a acestora, astfel cum se prevede în liniile directoare ale OAPI. Rezultă că numai evenimentele cu caracter excepțional și, prin urmare, imprevizibile în funcție de competență pot justifica o restitutio in integrum.

               27

               În prezenta cauză, întrucât societatea specializată a instalat un sistem informatic de semnalizare a termenelor, prudența impusă de circumstanțe presupunea, în primul rând, ca respectarea termenelor să fie asigurată prin concepția generală a sistemului, în al doilea rând, ca acest sistem să permită detectarea și corectarea oricărei erori previzibile în executarea sarcinilor de către angajații societății specializate, precum și în funcționarea sistemului informatic și, în al treilea rând, ca angajații societății specializate care au sarcina să introducă datele necesare și să utilizeze sistemul respectiv să fie în mod corespunzător formați, obligați să își verifice operațiunile și controlați.

               28

               Or, presupunând chiar că în general concepția sistemului informatic de semnalizare a termenelor ar asigura respectarea termenelor, camera de recurs a considerat în mod întemeiat că erorile umane de introducere a informației nu pot fi excluse, inclusiv în cazul în care angajații ar primi o formare corespunzătoare și ar fi supuși unor instrucțiuni și unui control adecvate. Astfel, erorile umane de introducere a datelor nu pot fi considerate evenimente cu caracter excepțional sau imprevizibile. Prin urmare, acest sistem ar trebui să prevadă un mecanism de detectare și de corectare a unor asemenea erori. Or, întrucât nu a fost instituit un astfel de mecanism, camera de recurs a reținut în mod întemeiat că obligația de diligență impusă de circumstanțe nu a fost respectată.

               29

               În consecință, cererea de declarare a nulităţii deciziei atacate trebuie respinsă.

               30

               În aceste împrejurări, trebuie de asemenea respins al doilea capăt de cerere din concluziile reclamantei prin care se solicită Tribunalului trimiterea cererii de restitutio in integrum la OAPI spre reexaminare și prin urmare, și acțiunea în totalitate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               31

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor OAPI.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a opta)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Obligă Aurelia finance SA la plata cheltuielilor de judecată.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Wahl
                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 mai 2009.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.