title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 5 iulie 2012.#Content Services Ltd împotriva Bundesarbeitskammer.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Oberlandesgericht Wien.#Trimitere preliminară — Directiva 97/7/CE — Protecția consumatorilor — Contracte la distanță — Informarea consumatorului — Informații furnizate sau primite — Suport durabil — Noțiune — Hiperlink pe site-ul internet al furnizorului — Dreptul de retractare.#Cauza C-49/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      5 iulie 2012 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Directiva 97/7/CE — Protecția consumatorilor — Contracte la distanță — Informarea consumatorului — Informații furnizate sau primite — Suport durabil — Noțiune — Hiperlink pe site-ul internet al furnizorului — Dreptul de retractare”
      În cauza C-49/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberlandesgericht Wien (Austria), prin decizia din 26 ianuarie 2011, primită de Curte la 3 februarie 2011, în procedura

         Content Services Ltd

      împotriva

         Bundesarbeitskammer,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, și domnii J. Malenovský, E. Juhász (raportor), G. Arestis și T. von Danwitz, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 ianuarie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Content Services Ltd, de J. Öhlböck, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Bundesarbeitskammer, de A. M. Kosesnik-Wehrle și de S. Langer, Rechtsanwälte;

               —

               pentru guvernul austriac, de C. Pesendorfer, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul belgian, de T. Materne, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elen, de G. Kotta, de F. Dedousi și de G. Alexaki, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de L. D’Ascia, avvocato dello Stato;

               —

               pentru guvernul olandez, de C. M. Wissels și de B. Koopman, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Owsiany-Hornung și de S. Grünheid, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 6 martie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 5 alineatul (1) din Directiva 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 1997 privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță (JO L 144, p. 19, Ediție specială, 15/vol. 4, p. 160).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Content Services Ltd (denumită în continuare „Content Services”), pe de o parte, și Bundesarbeitskammer, pe de altă parte, cu privire la forma în care consumatorul care a încheiat un contract la distanță via internet trebuie să obțină informațiile referitoare la acest contract.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentele (9), (11), (13), (14) și (22) ale Directivei 97/7 sunt formulate după cum urmează:

                        „(9)

                        [...] contractele negociate la distanță presupun utilizarea unuia sau mai multor mijloace de comunicare la distanță; [...] evoluția permanentă a acestor mijloace de comunicare nu permite stabilirea unei liste exhaustive, dar face necesară definirea principiilor valabile chiar pentru acelea care nu sunt încă utilizate pe scară largă;

                  [...]

                        (11)

                        [...] utilizarea mijloacelor de comunicare la distanță nu trebuie să conducă la o diminuare a informațiilor furnizate consumatorului; [...] ar trebui, deci, să se determine informațiile care trebuie transmise consumatorilor, indiferent de mijloacele de comunicare utilizate; [...]

                  [...]

                        (13)

                        [...] informațiile difuzate prin intermediul anumitor tehnologii electronice au deseori un caracter efemer, în măsura în care acestea nu sunt primite și pe un suport durabil; [...] consumatorul trebuie, deci, să primească în scris, în timp util, informații necesare unei bune executări a contractului;

                        (14)

                        [...] consumatorul nu are posibilitatea de a vedea produsul în mod concret sau de a aprecia natura serviciului furnizat înainte de încheierea contractului; [...] ar trebui să se prevadă un drept de retractare din contract, în lipsa prevederilor contrare ale prezentei directive; [...]

                  [...]

                        (22)

                        [...] în utilizarea noilor tehnologii, consumatorul nu poate controla mijloacele de comunicare folosite; [...] în consecință, este necesar să se prevadă că sarcina probei poate reveni furnizorului”.

               4

               Articolul 4 din această directivă, intitulat „Informații prealabile”, prevede:
               „(1)   Consumatorul trebuie să beneficieze, în timp util înainte de încheierea contractului, de informațiile următoare:

                        (a)

                        identitatea furnizorului și, în cazul în care contractul necesită plata în avans, adresa acestuia;

                        (b)

                        caracteristicile esențiale ale bunurilor sau serviciilor;

                        (c)

                        prețul bunurilor sau serviciilor, cu toate taxele incluse;

                        (d)

                        costuri de livrare, după caz;

                        (e)

                        modalități de plată, de livrare sau de executare;

                        (f)

                        existența unui drept de retractare, cu excepția cazurilor prevăzute la articolul 6 alineatul (3);

                  [...]
               (2)   Informațiile menționate la alineatul (1), al căror scop comercial trebuie să apară fără echivoc, se furnizează într-o manieră clară și inteligibilă, pe orice cale adecvată mijloacelor de comunicare la distanță utilizate, cu respectarea, mai ales, a principiilor bunei credințe în materie de tranzacții comerciale și a principiilor care reglementează protecția persoanelor care nu au capacitatea de a-și da consimțământul, în conformitate cu legislația statelor membre, cum sunt minorii.
               [...]”

               5

               Articolul 5 din directiva menționată, intitulat „Confirmarea scrisă a informațiilor”, prevede:
               (1)   Consumatorul trebuie să primească, în scris sau pe un alt suport durabil disponibil și la care are acces, confirmarea informațiilor menționate la articolul 4 alineatul (1) literele (a)-(f), în timp util pe parcursul executării contractului și până la momentul livrării, în cazul bunurilor care nu sunt destinate livrărilor către terți, cu excepția cazului în care aceste informații au fost deja furnizate consumatorului înainte de încheierea contractului, în scris sau pe un alt suport durabil disponibil și la care acesta are acces.
               În orice caz trebuie să se menționeze următoarele:

                        —

                        o informare scrisă asupra condițiilor și modalităților de exercitare a dreptului de retractare, în sensul articolului 6, inclusiv cazurile menționate la articolul 6 alineatul (3) prima liniuță;

                        —

                        adresa geografică a sediului furnizorului unde consumatorul poate prezenta reclamațiile sale;

                        —

                        informații privind serviciile după vânzare și garanțiile comerciale existente;

                        —

                        condițiile de reziliere a contractului, atunci când acesta este pe durată nedeterminată sau pe o perioadă mai mare de un an.

                  (2)   Alineatul (1) nu se aplică serviciilor a căror executare este realizată cu ajutorul unui mijloc de comunicare la distanță, atunci când aceste servicii sunt furnizate o singură dată și sunt facturate de operatorul mijlocului de comunicare la distanță. Cu toate acestea, consumatorul trebuie să aibă posibilitatea, în toate cazurile, să cunoască adresa geografică a sediului furnizorului la care consumatorul își poate prezenta reclamațiile.”

               6

               Articolul 6 din Directiva 97/7, intitulat „Dreptul de retractare”, prevede:
               „(1)   Pentru orice contract la distanță, consumatorul dispune de un termen de cel puțin șapte zile lucrătoare pentru a se retracta din contract, fără penalități și fără indicarea vreunui motiv. [...]
               [...]
               (3)   Cu excepția cazului în care părțile au convenit altfel, consumatorul nu-și poate exercita dreptul de retractare prevăzut la alineatul (1) în ceea ce privește contractele:

                        —

                        pentru furnizarea de servicii, în cazul în care executarea a început, cu acordul consumatorului, înainte ca termenul de șapte zile lucrătoare prevăzut la alineatul (1) să expire;

                  [...]”

               7

               Articolul 14 din Directiva 97/7, intitulat „Clauză minimală”, prevede că statele membre pot introduce sau menține, în domeniul reglementat de această directivă, dispoziții mai stricte, compatibile cu prevederile Tratatului FUE, pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorului și că aceste dispoziții cuprind, după caz, interzicerea, pentru motive de interes general, a comercializării pe teritoriul lor a anumitor produse sau servicii, în special medicamente, prin contracte la distanță, cu respectarea prevederilor tratatului.

               8

               În sensul Directivei 2002/65/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002 privind comercializarea la distanță a serviciilor financiare de consum și de modificare a Directivei 90/619/CEE a Consiliului și a Directivelor 97/7/CE și 98/27/CE (JO L 271, p. 16, Ediție specială, 06/vol. 4, p. 183), prin „suport durabil” se înțelege, conform articolului 2 litera (f), „orice instrument care permite consumatorului să stocheze informații care îi sunt adresate personal, într-un mod accesibil pentru referințe ulterioare pentru o perioadă adecvată, în vederea informării, și care permite reproducerea neschimbată a informațiilor stocate”.

               9

               În sensul Directivei 2002/92/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 9 decembrie 2002 privind intermedierea de asigurări (JO 2003, L 9, p. 3, Ediție specială, 06/vol. 4, p. 246), prin „suport durabil” se înțelege, conform articolului 2 punctul 12, „orice instrument cu ajutorul căruia clientul poate stoca informațiile care îi sunt adresate personal, astfel încât acestea să poată fi consultate ulterior pe durata unei perioade adaptate scopului acestor informații și care permite reproducerea fidelă a informațiilor stocate”.

               10

               În sensul Directivei 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului (JO L 133, p. 66, rectificări în JO 2009, L 207, p. 14, și în JO 2011, L 234, p. 46), prin „suport durabil” se înțelege, potrivit articolului 3 litera (m), „orice instrument care permite consumatorului să stocheze informații care îi sunt adresate personal, în așa fel încât acestea să fie accesibile pentru consultare în viitor pe o perioadă de timp adaptată scopului informațiilor, și care permite reproducerea fidelă a informațiilor stocate”.

               11

               Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor, de modificare a Directivei 93/13/CEE a Consiliului și a Directivei 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 85/577/CEE a Consiliului și a Directivei 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului (JO L 304, p. 64), abrogă această ultimă directivă în temeiul articolului 31 începând cu 13 iunie 2014. În sensul Directivei 2011/83, prin „suport durabil” se înțelege, conform articolului 2 punctul 10, „orice instrument care permite consumatorului sau comerciantului să stocheze informații care îi sunt adresate personal, într-un mod accesibil pentru referințe ulterioare pentru o perioadă de timp adecvată, în vederea informării și care permite reproducerea neschimbată a informațiilor stocate”.

         Dreptul austriac

               12

               Directiva 97/7 a fost transpusă la nivel național prin Legea privind protecția consumatorilor (Konsumentenschutzgesetz) din 8 martie 1979 (BGBl. 140/1979), în versiunea aplicabilă acțiunii principale (denumită în continuare „KSchG”).

               13

               Potrivit articolului 5c alineatul (1) din KSchG:
               „Consumatorul trebuie să dispună la timp, înainte de a face comanda, de anumite informații privind aspectele următoare:

                        1.

                        denumirea (firma) și adresa la care poate fi contactată întreprinderea;

                        2.

                        caracteristicile principale ale bunului sau ale serviciului;

                        3.

                        prețul bunului sau al serviciului, cu toate taxele incluse;

                        4.

                        dacă este cazul, cheltuielile de livrare;

                        5.

                        modalitățile de plată, de livrare sau de executare a serviciului;

                        6.

                        existența unui drept de retractare, în afara cazurilor prevăzute la articolul 5f;

                  [...]”

               14

               Articolul 5d alineatele (1) și (2) din KSchG prevede:
               „(1)   În timpul executării contractului și, în cazul anumitor bunuri care nu sunt destinate livrării către terți, cel mai târziu la momentul livrării, consumatorul trebuie să primească în timp util o confirmare scrisă cu privire la informațiile menționate la articolul 5c alineatul (1) punctele 1-6 [din KSchG], în măsura în care acestea nu i-au fost furnizate în scris înainte de încheierea contractului. Confirmarea scrisă (comunicarea informațiilor) este echivalentă cu o confirmare pe un suport durabil disponibil și la care consumatorul are acces.
               (2)   Consumatorului trebuie, în plus, să i se transmită în timp util, pe un suport durabil disponibil și la care consumatorul are acces, următoarele informații:

                        1.

                        informații cu privire la condițiile și la modalitățile de exercitare a dreptului de retractare în temeiul articolului 5e, inclusiv în cazurile menționate la articolul 5f punctul 1;

                        2.

                        adresa geografică a sediului întreprinderii la care, dacă este cazul, consumatorul poate depune reclamații;

                        3.

                        informații despre serviciile postvânzare și condițiile de garanție aplicabile și

                        4.

                        condițiile de reziliere în cazul în care durata contractului este nedeterminată sau este mai mare de un an.”

               15

               Articolul 5e alineatele (1)-(3) din KSchG prevede:
               „(1)   Consumatorul poate rezilia un contract încheiat la distanță sau poate anula o comandă făcută la distanță până la expirarea termenelor prevăzute la alineatele (2) și (3). Este suficient ca declarația de retractare să fie transmisă înainte de expirarea termenului.
               (2)   Termenul de retractare este de șapte zile lucrătoare, sâmbăta nefiind considerată zi lucrătoare. Termenul curge, în ceea ce privește contractele de livrare de bunuri, din ziua recepției acestora de către consumator și, în ceea ce privește contractele de prestări de servicii, din ziua încheierii contractului.
               (3)   În cazul în care întreprinderea nu și-a îndeplinit obligațiile de informare în conformitate cu articolul 5d alineatele (1) și (2), termenul de retractare este de trei luni de la datele menționate la alineatul (2). În cazul în care, pe parcursul acestui termen, întreprinderea își îndeplinește obligațiile, termenul de exercitare a dreptului de retractare menționat la alineatul (2) curge de la data comunicării informațiilor.”

               16

               Potrivit articolului 5f alineatul (1) din KSchG, consumatorul nu are un drept de retractare în cazul contractelor de prestări de servicii, a căror executare în raport cu consumatorul a început conform convenției în termen de șapte zile lucrătoare de la data încheierii contractului.

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               17

               Content Services, societate cu răspundere limitată de drept englez, care exploatează o sucursală în Mannheim (Germania), propune diferite servicii online pe site-ul său internet, în limba germană și accesibil și din Austria. Prin intermediul acestui site, este posibilă descărcarea de software gratuit sau de versiuni demonstrative ale unor programe software cu plată.

               18

               Pentru a putea utiliza site-ul menționat, utilizatorii de internet trebuie să completeze un formular de înregistrare. Atunci când fac comanda, aceștia trebuie să declare, bifând într-o căsuță anume din formular, că acceptă condițiile generale de vânzare și că renunță la dreptul de retractare. Informațiile prevăzute la articolele 4 și 5 din Directiva 97/7, în special cele referitoare la dreptul de retractare, nu sunt afișate direct utilizatorilor de internet, care pot totuși să le vizualizeze clicând pe un link prezent pe pagina pe care o completează în vederea încheierii contractului. Încheierea unui contract de abonament cu Content Services este imposibilă în cazul în care căsuța respectivă nu a fost bifată.

               19

               După ce a transmis comanda, utilizatorul de internet primește de la Content Services un e-mail conținând o trimitere la o adresă de internet, însoțită de un nume de utilizator și o parolă. Prin acest e-mail utilizatorul este informat și cu privire la faptul că, în momentul introducerii numelui de utilizator și a parolei, primește imediat acces la conținuturile site-ului internet și că trebuie să păstreze datele de acces într-un loc sigur.

               20

               E-mailul menționat nu conține nicio informație cu privire la dreptul de retractare. Informațiile referitoare la acest drept nu pot fi obținute decât printr-un link transmis prin același e-mail.

               21

               În continuare, utilizatorul de internet primește o factură de la Content Services pentru accesul timp de 12 luni la datele de pe site-ul internet, în cuantum de 96 de euro. Această factură menționează că utilizatorul internet în cauză a acceptat să renunțe la dreptul de retractare și, prin urmare, nu mai are posibilitatea de a rezilia contractul de abonament.

               22

               Procedura principală a fost inițiată de Bundesarbeitskammer, organism cu atribuții de protecție a consumatorilor și care are sediul la Viena (Austria), care contestă practica comercială a Content Services pentru motivul că încalcă mai multe norme din dreptul Uniunii și din dreptul național în domeniul protecției consumatorilor.

               23

               Content Services, care a căzut în pretenții în fața Handelsgericht Wien, a atacat hotărârea pronunțată de această instanță în fața Oberlandesgericht Wien.

               24

               Oberlandesgericht Wien arată că, în speță, informațiile cu privire la dreptul de retractare nu au fost cuprinse în însuși e-mailul de confirmare și puteau fi accesate numai printr-un link transmis prin intermediul acestui e-mail. Or, un site internet ar putea fi modificat oricând și, prin urmare, nu ar putea fi pus în mod durabil la dispoziția consumatorului.

               25

               Considerând că interpretarea dispozițiilor Directivei 97/7 este necesară pentru soluționarea litigiului cu care este sesizat, Oberlandesgericht Wien a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „În ceea ce privește cerința prevăzută la articolul 5 alineatul (1) din Directiva [97/7], în temeiul căruia un consumator trebuie să primească pe un suport durabil disponibil și la care are acces confirmarea informațiilor menționate în aceasta, cu excepția cazului în care informațiile respective au fost furnizate deja consumatorului la încheierea contractului, pe un alt suport durabil disponibil și la care are acces, este suficient ca aceste informații să fie puse la dispoziția consumatorului printr-un hiperlink pe site-ul internet al operatorului economic, care se află într-un text pe care consumatorul trebuie să îl marcheze prin bifare ca fiind citit pentru ca acesta să poată intra într-un raport contractual?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               26

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 5 alineatul (1) din Directiva 97/7 trebuie interpretat în sensul că o practică comercială care constă în a nu face accesibile consumatorului informațiile prevăzute de această dispoziție decât printr-un hiperlink pe site-ul internet al întreprinderii vizate îndeplinește cerințele dispoziției menționate.

               27

               Din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare rezultă că, înainte de încheierea unui contract la distanță, consumatorii pot avea acces la informații privind, în special, dreptul de retractare numai clicând pe un link care face trimitere la o parte a site-ului internet al Content Services. Din aceasta rezultă și că, după ce au făcut comanda, acești consumatori primesc de la Content Services un e-mail care nu conține nicio informație cu privire la acest drept, dar în care figurează un link spre site-ul internet al Content Services pe care pot fi obținute anumite informații privind dreptul de retractare.

               28

               În temeiul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 97/7, consumatorul trebuie să primească, în scris sau pe un alt suport durabil disponibil și la care are acces, o confirmare a informațiilor relevante în timp util, cu excepția cazului în care aceste informații au fost deja furnizate înainte de încheierea contractului, în scris sau pe un alt suport de acest fel.

               29

               Reiese din dispoziția menționată că atunci când un comerciant pune la dispoziția consumatorului anumite informații anterior încheierii contractului, în alt mod decât în scris sau pe un suport durabil disponibil pentru consumator și la care acest consumator are acces, comerciantul are obligația de a confirma informațiile relevante în scris sau pe un alt suport de acest fel.

               30

               În acțiunea principală, problema care se pune este aceea de a ști dacă practica comercială adoptată de Content Services presupune furnizarea informațiilor relevante pentru consumator pe un suport durabil anterior încheierii contractului sau, ulterior, la primirea de către acest consumator a confirmării acestor informații prin intermediul unui astfel de suport.

               31

               În primul rând, trebuie analizat dacă, în cadrul practicii comerciale respective, informațiile relevante sunt „furnizate” consumatorului sau „primite” de acesta, în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 97/7.

               32

               În această privință, trebuie constatat că nici Directiva 97/7, nici documentele relevante pentru interpretarea acesteia, cum sunt lucrările pregătitoare, nu aduc clarificări asupra domeniului de aplicare exact al termenilor „să primească” și „furnizate”, menționați la articolul 5 alineatul (1) din directiva amintită. Prin urmare, pentru determinarea sensului acestor termeni, trebuie să se recurgă la sensul lor obișnuit în limbajul curent, ținând seama de contextul în care sunt utilizați și de obiectivele urmărite de reglementarea din care fac parte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 martie 2005, easyCar, C-336/03, Rec., p. I-1947, punctele 20 și 21).

               33

               În ceea ce privește sensul obișnuit în limbajul curent, trebuie arătat, asemenea Comisiei, că termenii „să primească” și „furnizate” utilizați în dispoziția menționată se referă la o procedură de transmitere, primul din punctul de vedere al consumatorului, iar al doilea din punctul de vedere al furnizorului. În cadrul procedurii de transmitere a informațiilor, nu este necesar ca destinatarul acestora să efectueze o anumită acțiune. În schimb, în cazul trimiterii unui link consumatorului, acesta trebuie să acționeze pentru a lua cunoștință de informațiile în cauză și, în orice caz, trebuie să clicheze pe acest link.

               34

               În ceea ce privește contextul în care acești termeni sunt utilizați, trebuie amintit că articolul 5 alineatul (1) din Directiva 97/7 urmărește să asigure comunicarea către consumator a informațiilor necesare unei bune executări a contractului și, mai ales, exercitării drepturilor pe care le are în calitate de consumator, în special dreptul său de retractare. După cum a subliniat guvernul italian, această dispoziție presupune o întreagă serie de cerințe care vizează protecția consumatorilor, care sunt părțile slabe în raporturile contractuale la distanță.

               35

               Trebuie subliniat în această privință și că, în timp ce legiuitorul Uniunii a optat la articolul 4 din Directiva 97/7, în marea majoritate a versiunilor lingvistice, pentru o formulare neutră, conform căreia consumatorul trebuie „să beneficieze” de informațiile relevante, în schimb, a ales un termen mai constrângător pentru comercianți la articolul 5 alineatul (1) din această directivă, potrivit căruia consumatorul trebuie „să primească” confirmarea informațiilor menționate. Astfel, acest termen exprimă ideea că, în ceea ce privește confirmarea informațiilor către consumatori, un comportament pasiv al acestor consumatori este suficient.

               36

               În ceea ce privește finalitatea Directivei 97/7, aceasta constă în a oferi consumatorilor o protecție extinsă, conferindu-le anumite drepturi în domeniul contractelor la distanță. Obiectivul legiuitorului Uniunii este, după cum aceasta rezultă din considerentul (11) al acestei directive, să se evite ca utilizarea mijloacelor de comunicare la distanță să conducă la o diminuare a informațiilor furnizate consumatorului.

               37

               În aceste condiții, trebuie să se considere că, în cazul în care informațiile care se găsesc pe site-ul internet al vânzătorului nu sunt accesibile decât printr-un link comunicat consumatorului, aceste informații nu sunt nici „furnizate” acestui consumator, nici „primite” de acesta, în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 97/7.

               38

               În al doilea rând, trebuie analizat dacă un site internet ale cărui informații sunt accesibile consumatorilor prin intermediul unui link prezentat de vânzător trebuie considerat „suport durabil”, în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 97/7.

               39

               În această privință, trebuie constatat că dispoziția respectivă menționează o alternativă, și anume informațiile relevante trebuie primite de consumator „în scris” sau „pe un alt suport durabil”.

               40

               Se poate deduce din aceasta că legiuitorul Uniunii a prevăzut două soluții echivalente din punct de vedere funcțional și, așadar, o cerință de echivalență între suporturi de acest fel.

               41

               În aceste condiții, astfel cum rezultă din observațiile prezentate Curții de guvernele austriac, belgian și elen, un substitut pentru suportul hârtie poate fi considerat ca fiind de natură să corespundă cerințelor de protecție a consumatorului în contextul noilor tehnologii cu condiția ca acesta să îndeplinească aceleași funcții ca suportul hârtie.

               42

               În consecință, suportul durabil, în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 97/7, trebuie să garanteze consumatorului, la fel ca un suport de hârtie, deținerea informațiilor menționate la această dispoziție pentru a-i permite să invoce, dacă este cazul, drepturile care îi revin.

               43

               În măsura în care un suport permite consumatorului să stocheze informațiile respective care i-au fost adresate personal, garantează nealterarea conținutului acestora, precum și accesibilitatea lor pe o durată corespunzătoare și oferă consumatorilor posibilitatea de a le reproduce ca atare, acest suport trebuie considerat „durabil” în sensul dispoziției menționate.

               44

               O asemenea abordare este confirmată de definițiile noțiunii „suport durabil” date de legiuitorul Uniunii în alte texte normative, printre care la articolul 2 litera (f) din Directiva 2002/65, la articolul 2 punctul 12 din Directiva 2002/92 și la articolul 3 litera (m) din Directiva 2008/48. Deși aceste directive nu sunt aplicabile în speță, nu există niciun motiv să se considere, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 36 din concluzii, că ele fac trimitere la o noțiune diferită de cea care este utilizată în Directiva 97/7. O asemenea constatare este valabilă cu atât mai mult pentru Directiva 2011/83, care are vocația de a se substitui Directivei 97/7 începând de la 13 iunie 2014 și care definește la articolul 2 punctul 10 noțiunea „suport durabil”, potrivit criteriilor reținute la punctul anterior.

               45

               Aceeași abordare a fost urmată și de Curtea Asociației Europene a Liberului Schimb (AELS) în Hotărârea din 27 ianuarie 2010, Inconsult Anstalt/Finanzmarktaufsicht (E-4/09, EFTA Court Report, p. 86) pentru interpretarea noțiunii „suport durabil” în sensul Directivei 2002/92.

               46

               Or, nu reiese din dosar că site-ul internet al vânzătorului la care face trimitere linkul indicat consumatorului îi permite acestuia din urmă să stocheze informațiile care îi sunt adresate personal astfel încât să le poată accesa și să le reproducă ca atare pe parcursul unei perioade corespunzătoare în afara oricărei posibilități de modificare unilaterală a conținutul lor de către vânzător.

               47

               Content Services amintește un raport al European Securities Markets Expert Group (ESME) din 2007, care face distincție între „site-urile obișnuite” („ordinary websites”) și „site-urile sofisticate” („sophisticated websites”) și care consideră că unele dintre acestea din urmă pot constitui un suport durabil.

               48

               Content Services arată că progresul tehnic și schimbările rapide în cadrul noilor tehnologii fac posibilă elaborarea de site-uri internet care pot garanta că informațiile, fără să fie transferate în sfera de control al consumatorului, pot fi stocate, accesibile și reproduse de consumator pe o durată corespunzătoare.

               49

               Fără a examina problema dacă utilizarea unui astfel de site internet dezvoltat poate îndeplini cerințele Directivei 97/7, este clar și recunoscut de însăși Content Services că acesta nu utilizează un astfel de site pentru activitatea în cauză în acțiunea principală.

               50

               În consecință, trebuie să se constate că un site internet, cum este cel în cauză în acțiunea principală, ale cărui informații nu sunt accesibile consumatorilor decât prin intermediul unui link prezentat de vânzător, nu poate fi considerat „suport durabil”, în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 97/7.

               51

               Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 5 alineatul (1) din Directiva 97/7 trebuie interpretat în sensul că o practică comercială care constă în a nu face accesibile informațiile prevăzute de această dispoziție decât printr-un hiperlink pe site-ul internet al întreprinderii în discuție nu îndeplinește cerințele dispoziției menționate, deoarece aceste informații nu sunt nici „furnizate” de această întreprindere, nici „primite” de consumator, în sensul aceleiași dispoziții, și că un site internet cum este cel în cauză în acțiunea principală nu poate fi considerat „suport durabil”, în sensul articolului 5 alineatul (1) sus-menționat.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               52

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 5 alineatul (1) din Directiva 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 1997 privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță trebuie interpretat în sensul că o practică comercială care constă în a nu face accesibile informațiile prevăzute de această dispoziție decât printr-un hiperlink pe site-ul internet al întreprinderii în discuție nu îndeplinește cerințele dispoziției menționate, deoarece aceste informații nu sunt nici „furnizate” de această întreprindere, nici „primite” de consumator, în sensul aceleiași dispoziții, și că un site internet cum este cel în cauză în acțiunea principală nu poate fi considerat „suport durabil”, în sensul articolului 5 alineatul (1) sus-menționat.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 30 martie 2006. # Yedaș Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AȘ împotriva Consiliului Uniunii Europene și Comisia Comunităților Europene. # Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-367/03.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 18 iulie 2013.#„Evita‑K” EOOD împotriva Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Sofia pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Cerere de decizie preliminare formulată de Administrativen sad Sofia-grad.#Directiva 2006/112/CE – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Livrare de bunuri – Noțiune – Drept de deducere – Refuz – Realizarea efectivă a unei operațiuni impozabile – Regulamentul (CE) nr. 1760/2000 – Sistemul de identificare și de înregistrare a bovinelor – Crotalii.#Cauza C-78/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      18 iulie 2013 (
            *1
         )
      „Directiva 2006/112/CE — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată — Livrare de bunuri — Noțiune — Drept de deducere — Refuz — Realizarea efectivă a unei operațiuni impozabile — Regulamentul (CE) nr. 1760/2000 — Sistemul de identificare și de înregistrare a bovinelor — Crotalii”
      În cauza C-78/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Administrativen sad Sofia-grad (Bulgaria), prin decizia din 6 februarie 2012, primită de Curte la 14 februarie 2012, în procedura

         „Evita-K” EOOD

      împotriva

         Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Sofia pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, domnii G. Arestis, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev și J. L. da Cruz Vilaça, judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru „Evita-K” EOOD, de A. Kashkina;

               —

               pentru Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Sofia pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite, de A. Georgiev, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul bulgar, de Y. Atanasov, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Lozano Palacios și de D. Roussanov, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 14 alineatul (1), a articolului 178 litera (a), a articolului 185 alineatul (1), a articolului 226 punctul 6 și a articolului 242 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între „Evita-K” EOOD (denumită în continuare „Evita-K”), pe de o parte, și Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Sofia pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite (directorul Direcției „Contestații și urmărirea executării” – Sofia din cadrul administrației centrale a Agenției Naționale a Veniturilor Bugetare, denumit în continuare „Direktor”), pe de altă parte, cu privire la refuzul de a admite dreptul de deducere, sub forma unui credit fiscal, a taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) aferente unor facturi având ca obiect livrarea de viței în vederea sacrificării.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Directiva 2006/112

               3

               Articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (c) din Directiva 2006/112 prevede că livrările de bunuri și prestările de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul unui stat membru de către o persoană impozabilă care acționează ca atare sunt supuse TVA-ului.

               4

               Potrivit articolului 14 alineatul (1) din această directivă:
               „«Livrare de bunuri» înseamnă transferul dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar.”

               5

               Articolul 168 din directiva menționată prevede:
               „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul, în statul membru în care efectuează operațiunile respective, de a deduce din valoarea TVA pe care are obligația de a o plăti, următoarele sume:

                        (a)

                        TVA datorată sau achitată în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a-i fi livrate și pentru serviciile care îi sunt sau urmează a-i fi prestate de o altă persoană impozabilă;

                  […]”

               6

               Articolul 178 din aceeași directivă prevede:
               „Pentru exercitarea dreptului de deducere a taxei, o persoană impozabilă trebuie să îndeplinească următoarele condiții:

                        (a)

                        pentru deducerile în temeiul articolului 168 litera (a), în ceea ce privește livrarea de bunuri sau prestarea de servicii, aceasta are obligația de a deține o factură emisă în conformitate cu articolele 220-236 și cu articolele 238, 239 și 240;

                  […]”

               7

               Potrivit articolului 184 din Directiva 2006/112, deducerea inițială este regularizată atunci când este mai mare sau mai mică decât cea la care are dreptul persoana impozabilă.

               8

               Articolul 185 din această directivă are următorul cuprins:
               „(1)   Regularizarea se efectuează în special atunci când, după întocmirea declarației privind TVA, apar modificări ale factorilor utilizați la stabilirea sumei de dedus, de exemplu atunci când se anulează cumpărări sau se obțin reduceri de preț.
               (2)   Prin derogare de la alineatul (1), nu se efectuează regularizări în cazul operațiunilor rămase total sau parțial neachitate sau în cazul distrugerii, pierderii sau furtului demonstrate sau confirmate în mod corespunzător sau în cazul bunurilor preluate pentru oferirea de cadouri de mică valoare sau de eșantioane, în conformitate cu articolul 16.
               Cu toate acestea, în cazul operațiunilor rămase total sau parțial neachitate sau în cazul furtului, statele membre pot solicita efectuarea regularizării.”

               9

               Potrivit articolului 186 din directiva menționată, statele membre stabilesc normele de aplicare a articolelor 184 și 185 din aceasta.

               10

               Articolul 220 din aceeași directivă prevede:
               „Orice persoană impozabilă se asigură că o factură este emisă fie de propria persoană sau de clientul său, fie de un terț, în numele său și în contul său, în următoarele cazuri:

                        1.

                        pentru livrările de bunuri sau prestările de servicii pe care le-a efectuat către altă persoană impozabilă sau persoană juridică neimpozabilă;

                  […]”

               11

               Potrivit articolului 226 din Directiva 2006/112:
               „Fără a aduce atingere dispozițiilor speciale prevăzute de prezenta directivă, este necesar să se menționeze doar următoarele detalii în scopuri de TVA pe facturile emise în temeiul articolelor 220 și 221:
               […]

                        6.

                        cantitatea și natura bunurilor livrate sau volumul și natura serviciilor prestate;

                  […]”

               12

               Articolul 242 din această directivă prevede:
               „Fiecare persoană impozabilă ține o contabilitate suficient de detaliată pentru a permite aplicarea TVA-ului și controlarea aplicării TVA-ului de către autoritățile fiscale.”

               13

               Articolul 273 din directiva menționată prevede:
               „Statele membre pot impune alte obligații pe care le consideră necesare pentru a asigura colectarea în mod corect a TVA-ului și a preveni evaziunea, sub rezerva cerinței de tratament egal al operațiunilor interne și operațiunilor efectuate între statele membre de către persoane impozabile și cu condiția ca respectivele obligații să nu genereze, în comerțul între statele membre, unele formalități în legătură cu trecerea frontierelor.
               Opțiunea prevăzută la primul paragraf nu poate fi considerată ca bază de plecare pentru a impune obligații de facturare suplimentare față de cele stabilite la capitolul 3.”

         Regulamentul (CE) nr. 1760/2000

               14

               Considerentul (12) al Regulamentului (CE) nr. 1760/2000 al Consiliului și al Parlamentului European din 17 iulie 2000 de stabilire a unui sistem de identificare și înregistrare a bovinelor și privind etichetarea cărnii de vită și mânzat și a produselor din carne de vită și mânzat și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 820/97 al Consiliului (JO L 204, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 34, p. 186), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1791/2006 al Consiliului din 20 noiembrie 2006 (JO L 363, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 7, p. 17, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1760/2000”), prevede:
               „Reglementările actuale privind identificarea și înregistrarea bovinelor au fost stabilite în Directiva 92/102/CEE a Consiliului din 27 noiembrie 1992 privind identificarea și înregistrarea animalelor [(JO L 355, p. 32)] și în Regulamentul (CE) nr. 820/97 [al Consiliului din 21 aprilie 1997 de stabilire a unui sistem de identificare și înregistrare a bovinelor și privind etichetarea cărnii de vită și mânzat și a produselor din carne de vită și mânzat (JO L 117, p. 1)]. Experiența a demonstrat că Directiva 92/102/CEE pentru bovine nu este pe deplin satisfăcătoare și că este necesar, prin urmare, să i se aducă îmbunătățiri. Trebuie să se adopte un regulament special pentru bovine, în vederea creșterii eficacității dispozițiilor directivei în cauză.”

               15

               Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1760/2000 prevede că fiecare stat membru stabilește un sistem de identificare și de înregistrare a bovinelor în conformitate cu dispozițiile titlului I din directivă.

               16

               Potrivit articolului 3 primul paragraf din respectivul regulament:
               „Sistemul de identificare și de înregistrare a bovinelor cuprinde următoarele elemente:

                        (a)

                        crotalii pentru identificarea individuală a animalelor;

                        (b)

                        baze de date electronice;

                        (c)

                        pașapoarte pentru animale;

                        (d)

                        registre individuale păstrate în fiecare exploatație.”

               17

               Articolul 4 din același regulament prevede:
               „(1)   Toate animalele dintr-o exploatație născute după 31 decembrie 1997 sau destinate comerțului intracomunitar după această dată sunt identificate printr-o crotalie aprobată de autoritatea competentă, aplicată pe fiecare ureche. […] Toate animalele dintr-o exploatație situată în Bulgaria sau România născute până la data aderării sau destinate după această dată comerțului intracomunitar sunt identificate cu o crotalie aprobată de autoritatea competentă, aplicată pe fiecare ureche. Cele două crotalii au același cod unic de identificare, care permite identificarea individuală a fiecărui animal și a exploatației în care s-a născut. […]
               […]
               (2)   Crotalia se aplică într-un termen stabilit de statul membru, de la nașterea animalului și în orice caz înainte ca animalul să părăsească exploatația în care s-a născut. […]
               […]”

         Regulamentul (CE) nr. 1725/2003

               18

               Regulamentul (CE) nr. 1725/2003 al Comisiei din 29 septembrie 2003 de adoptare a anumitor standarde internaționale de contabilitate, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1606/2002 al Parlamentului European și al Consiliului (JO L 261, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 42, p. 3) a adoptat standardul internațional de contabilitate IAS 41 „Agricultură” (denumit în continuare „standardul IAS 41”), astfel cum figurează în anexa la acest regulament.

               19

               Standardul menționat are ca obiectiv reglementarea tratamentului contabil, a prezentării situațiilor financiare și a informațiilor care trebuie furnizate cu privire la activitățile agricole.

               20

               Punctele 10 și 11 din standardul IAS 41 au următorul cuprins:

                        „10.

                        O întreprindere va recunoaște un activ biologic sau un produs agricol dacă și numai dacă:

                                 (a)

                                 întreprinderea controlează activul ca rezultat al evenimentelor anterioare,

                                 (b)

                                 este probabil ca beneficiile economice viitoare asociate activului să revină entității și

                                 (c)

                                 valoarea justă sau costul activului pot fi evaluate în mod credibil.

                        11.

                        În activitățile agricole, controlul poate fi evidențiat, de exemplu, prin dreptul de proprietate asupra vitelor sau prin tatuarea sau marcarea vitelor în alt mod în momentul achiziției, nașterii sau înțărcării. Beneficiile viitoare sunt estimate, în mod normal, prin evaluarea caracteristicilor fizice semnificative.”

         Dreptul bulgar

               21

               Articolul 70 alineatul 5 din Legea privind taxa pe valoarea adăugată (Zakon za danak varhu dobavenata stoynost), în versiunea aplicabilă litigiului principal (DV nr. 63 din 4 august 2006, denumită în continuare „ZDDS”), prevede că nu există dreptul de deducere a TVA-ului achitat în amonte în cazul în care acesta a fost facturat în mod nelegal.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               22

               Evita-K este o societate de drept bulgar având ca activitate economică principală comerțul cu animale.

               23

               Această societate a declarat nouă facturi având ca obiect livrări de viței în vederea sacrificării, emise în cursul lunilor septembrie și octombrie 2007 de „Ekspertis-7” EOOD (denumită în continuare „Ekspertis-7”), pentru a obține deducerea TVA-ului aferent acestor facturi sub forma unui credit fiscal.

               24

               Pe de altă parte, Evita-K a declarat că a exportat în cursul acelorași luni viței vii în Albania, justificând achiziționarea acestora prin facturile menționate și prezentând declarații vamale, certificate veterinare în care se precizau crotaliile animalelor, precum și certificate veterinare destinate transportului de animale pe teritoriul național.

               25

               Pentru a justifica achiziționarea animalelor respective, Evita-K a prezentat, pe lângă cele nouă facturi emise de Ekspertis-7, certificate de greutate, extrase de cont privind plata acestor facturi și contractul de livrare de viței încheiat cu Ekspertis-7.

               26

               Evita-K a fost supusă unui control fiscal privind lunile septembrie și octombrie 2007. Cu această ocazie, autoritățile fiscale bulgare au solicitat societății Ekspertis-7 să furnizeze informații privind livrările pe care le-a facturat societății Evita-K.

               27

               Întrucât, în opinia acestor autorități, răspunsurile furnizate de Ekspertis-7 au reliefat anumite lacune în contabilitatea acesteia și în îndeplinirea formalităților veterinare referitoare printre altele la titlul de proprietate asupra acestor animale și la crotaliile lor, autoritățile respective au considerat că nu s-a demonstrat realizarea efectivă a livrărilor amintite și că, în consecință, Evita-K nu se putea prevala de dreptul de deducere a TVA-ului aferent acestor livrări.

               28

               Astfel, printr-o decizie de rectificare a impunerii din 26 noiembrie 2009, autoritățile fiscale bulgare au refuzat să recunoască societății Evita-K dreptul de deducere, sub forma unui credit fiscal, a TVA-ului aferent facturilor emise de Ekspertis-7.

               29

               Evita-K a formulat o reclamație administrativă împotriva acestei decizii de refuz a deducerii în fața Direktor, care, printr-o decizie din 29 aprilie 2010, a confirmat decizia inițială.

               30

               În consecință, Evita-K a introdus o acțiune împotriva deciziei de rectificare a impunerii din 26 noiembrie 2009 în fața instanței de trimitere. Evita-K a susținut în fața acesteia că elementele pe care le-a comunicat erau suficiente pentru a dovedi caracterul real al livrărilor facturate de Ekspertis-7, că, oricare ar fi eventualele nereguli săvârșite de aceasta din urmă, ea poate fi considerată, în temeiul dreptului bulgar, un cumpărător de bună-credință și că dreptul de deducere a TVA-ului este un aspect independent de problema proprietății și a originii bunurilor achiziționate.

               31

               În aceste condiții, Administrativen sad Sofia-grad a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Noțiunea «livrare de bunuri» prevăzută la articolul 14 alineatul (1) din Directiva [2006/112] coroborat cu articolul 345 din [TFUE] trebuie interpretată în sensul că, în circumstanțele din litigiul principal, permite ca destinatarul unei livrări să dobândească dreptul de dispoziție asupra bunurilor (bunuri mobile determinate doar generic) prin dobândirea proprietății asupra acestor bunuri prin posesie de bună-credință obținută cu titlu oneros de la un neproprietar, lucru care este admisibil în temeiul dreptului național al statului membru, fiind însă necesar să se ia în considerare faptul că, în temeiul acestei legislații, dreptul de proprietate asupra unor astfel de bunuri se transmite prin remiterea acestora?

                        2)

                        Dovada efectuării unei «livrări de bunuri» în sensul articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2006/112 printr-o factură concretă, în legătură cu exercitarea, conform articolului 178 litera (a) din [această] directivă, a dreptului la deducerea TVA-ului efectiv plătit, menționat pe factură, presupune faptul că destinatarul livrării face dovada drepturilor de proprietate ale furnizorului, în cazul în care obiectul livrării îl constituie bunuri mobile determinate doar generic, iar în temeiul legislației naționale a statului membru dreptul de proprietate asupra acestora se transmite prin remiterea lor, conform aceluiași drept național fiind posibilă și dobândirea dreptului de proprietate asupra unor astfel de bunuri de la un neproprietar pe baza posesiei obținute cu bună-credință și cu titlu oneros?
                        O «livrare de bunuri» trebuie considerată ca fiind dovedită în vederea deducerii TVA-ului în sensul [D]irectivei [2006/112] atunci când, în circumstanțele din litigiul principal, destinatarul a efectuat o livrare ulterioară a acelorași bunuri (animale care fac obiectul obligației de identificare), prin export, depunând o declarație vamală, și nu există probe privind existența unor drepturi ale terților asupra acestor bunuri?

                        3)

                        Pentru a face dovada efectuării unei «livrări de bunuri» în sensul articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2006/112 printr-o factură concretă în legătură cu exercitarea dreptului prevăzut la articolul 178 litera (a) din [această] directivă de deducere a TVA-ului efectiv plătit, menționat pe factură, trebuie să se plece de la premisa că furnizorul și destinatarul care nu sunt producători agricoli sunt de rea-credință, în cazul în care la momentul primirii bunurilor nu a fost prezentat niciun document de la proprietarul anterior în care să fie indicate crotaliile animalelor conform cerințelor prevăzute de normele Uniunii Europene [în domeniul reglementării veterinare], iar crotaliile animalelor nu sunt indicate în certificatul veterinar eliberat de o unitate administrativă care însoțește animalele în timpul transportului lor în vederea efectuării livrării concrete?
                        În cazul în care furnizorul și destinatarul au întocmit în mod independent liste ale crotaliilor animalelor care le-au fost livrate, trebuie să se plece de la premisa că aceștia au îndeplinit cerințele prevăzute de normele menționate ale Uniunii [în domeniul medicinii veterinare] în cazul în care unitatea administrativă nu a indicat crotaliile animalelor în certificatul veterinar care însoțește animalele în timpul livrării?

                        4)

                        Furnizorul și destinatarul din litigiul principal, care nu sunt producători agricoli, sunt obligați conform articolului 242 din Directiva 2006/112 să indice în contabilitatea lor obiectul livrării (animale supuse obligației de identificare sau «active biologice») cu aplicarea standardului [IAS 41] și să facă dovada posesiei activelor conform acestui standard?

                        5)

                        Conform articolului 226 punctul 6 din Directiva 2006/112, este necesar ca în facturile în care este indicat TVA-ul, precum cele în discuție în litigiul principal, să fie menționate și crotaliile animalelor care sunt supuse obligației de identificare în temeiul normelor Uniunii în domeniul medicinii veterinare, în cazul în care legislația națională a statului membru nu prevede în mod expres o astfel de cerință, iar părțile implicate în livrare nu sunt producători agricoli?

                        6)

                        Conform articolului 185 alineatul (1) din Directiva 2006/112, este admisibil ca, în temeiul unei dispoziții naționale precum cea în discuție în litigiul principal, să se efectueze regularizarea deducerii TVA-ului ca urmare a concluziei că dreptul de proprietate al furnizorului bunurilor livrate nu a fost dovedit, în cazul în care livrarea nu a fost anulată de niciuna dintre părți, destinatarul a efectuat o livrare ulterioară a acelorași bunuri, nu există dovezi privind existența unor drepturi invocate ale terților cu privire la aceste bunuri (animale care fac obiectul obligației de identificare), nu s-a invocat reaua-credință a destinatarului livrării, iar dreptul de proprietate asupra unor astfel de bunuri determinate doar generic se transmite conform dreptului național prin remiterea acestora?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la primele trei întrebări

               32

               Prin intermediul primelor trei întrebări formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dispozițiile Directivei 2006/112 trebuie interpretate în sensul că, în contextul exercitării dreptului de deducere a TVA-ului, noțiunea „livrare de bunuri” și dovada realizării efective a unei astfel de livrări necesită ca dreptul de proprietate al furnizorului bunurilor în discuție să fie stabilit în mod oficial sau dacă, în această privință, este suficientă dobândirea dreptului de proprietate asupra acestor bunuri printr-o posesie de bună-credință.

               33

               Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, noțiunea „livrare de bunuri” prevăzută la articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2006/112 nu se referă la transferul de proprietate în formele prevăzute de dreptul național aplicabil, ci include orice operațiune de transfer al unui bun corporal de către o parte care abilitează cealaltă parte să dispună de acesta în fapt ca și cum ar fi proprietarul acestui bun (a se vedea Hotărârea din 8 februarie 1990, Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C-320/88, Rec., p. I-285, punctul 7, Hotărârea din 14 iulie 2005, British American Tobacco și Newman Shipping, C-435/03, Rec., p. I-7077, punctul 35, precum și Hotărârea din 3 iunie 2010, De Fruytier, C-237/09, Rep., p. I-4985, punctul 24).

               34

               În acest context, revine instanței naționale sarcina să stabilească, de la caz la caz, în funcție de situația de fapt în speță, dacă există un transfer al dreptului de a dispune de bunul respectiv în calitate de proprietar (a se vedea Hotărârea Shipping and Forwarding Enterprise Safe, citată anterior, punctul 13).

               35

               Rezultă că o operațiune poate fi calificată drept „livrarea de bunuri”, în sensul articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2006/112 atunci când, prin această operațiune, o persoană impozabilă procedează la transferul unui bun corporal abilitând cealaltă parte să dispună de acest bun în fapt ca și cum ar fi proprietarul său, fără ca forma în care a fost dobândit dreptul de proprietate asupra respectivului bun să aibă vreo incidență în această privință.

               36

               De asemenea, dovada realizării efective a unei astfel de livrări de bunuri, de care este condiționată existența dreptului de deducere, nu poate să depindă de modalitatea de dobândire a dreptului de proprietate asupra bunurilor în discuție.

               37

               Pe de altă parte, în măsura în care din decizia de trimitere reiese că autoritățile fiscale bulgare au refuzat dreptul Evita-K de a deduce TVA-ul aferent livrărilor bunurilor în discuție în litigiul principal pentru motivul că nu a fost dovedită realizarea efectivă a acestor livrări și în măsura în care Evita-K contestă lipsa acestei realizări, trebuie amintit că, pe de o parte, revine celui care solicită deducerea TVA-ului sarcina de a dovedi că îndeplinește condițiile prevăzute pentru a beneficia de aceasta (a se vedea Hotărârea din 26 septembrie 1996, Enkler, C-230/94, Rec., p. I-4517, punctul 24) și că, pe de altă parte, revine instanței de trimitere sarcina de efectua, în conformitate cu normele interne în materia administrării probelor, o apreciere globală a tuturor elementelor și împrejurărilor de fapt din litigiul principal pentru a determina dacă Evita-K poate exercita dreptul la deducere pentru respectivele livrări de bunuri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 septembrie 2012, Mecsek-Gabona, C-273/11, punctul 53, Hotărârea din 6 decembrie 2012, Bonik, C-285/11, punctul 32, și Hotărârea din 31 ianuarie 2013, LVK ‐ 56, C-643/11, punctul 57).

               38

               În cadrul acestei aprecieri globale, instanța menționată poate să ia în considerare elemente referitoare la operațiuni anterioare sau ulterioare celei în discuție în litigiul principal, precum și documente în legătură cu acestea, precum certificate și atestate emise cu ocazia transportului sau exportului animalelor respective.

               39

               În acest context, autoritățile și instanțele naționale sunt în măsură să refuze acordarea dreptului de deducere dacă se stabilește, în raport cu elemente obiective, că acest drept este invocat în mod fraudulos sau abuziv (a se vedea Hotărârea din 6 iulie 2006, Kittel și Recolta Recycling, C-439/04 și C-440/04, Rec., p. I-6161, punctul 55, Hotărârea din 21 iunie 2012, Mahagében și Dávid, C-80/11 și C-142/11, punctul 42, Hotărârile citate anterior Bonik, punctul 37, și LVK ‐ 56, punctul 59).

               40

               Aceasta este situația atunci când o fraudă fiscală este săvârșită chiar de persoana impozabilă sau atunci când aceasta știa sau ar fi trebuit să știe că, prin achiziția sa, participa la o operațiune implicată într-o fraudă privind TVA-ul (a se vedea Hotărârea Bonik, citată anterior, punctele 38 și 39, precum și jurisprudența citată).

               41

               În schimb, nu este compatibil cu regimul dreptului la deducere prevăzut de Directiva 2006/112 să se sancționeze, prin refuzarea acestui drept, o persoană impozabilă care nu știa și nu ar fi putut să știe că operațiunea în cauză era implicată într-o fraudă săvârșită de furnizor sau că o altă operațiune care face parte din lanțul de livrări, anterioară sau posterioară celei realizate de persoana impozabilă menționată, era afectată de o fraudă privind TVA-ul (a se vedea Hotărârea din 12 ianuarie 2006, Optigen și alții, C-354/03, C-355/03 și C-484/03, Rec., p. I-483, punctele 52 și 55, Hotărârea Kittel și Recolta Recycling, citată anterior, punctele 45, 46 și 60, Hotărârea Mahagében și Dávid, citată anterior, punctul 47, Hotărârea Bonik, citată anterior, punctul 41, precum și Hotărârea LVK ‐ 56, citată anterior, punctul 60).

               42

               În plus, Curtea a statuat deja că administrația fiscală nu poate impune în general persoanei impozabile care dorește să exercite dreptul de deducere a TVA-ului să verifice că emitentul facturii aferente bunurilor și serviciilor pentru care se solicită exercitarea acestui drept are calitatea de persoană impozabilă, că dispunea de bunurile în cauză și era în măsură să le livreze și că a îndeplinit obligațiile privind declararea și plata TVA-ului pentru a se asigura că nu există nereguli sau fraude la nivelul operatorilor din amonte ori că dispune de documentele corespunzătoare în această privință (a se vedea Hotărârile citate anterior Mahagében și Dávid, punctul 61, precum și LVK ‐ 56, punctul 61). De asemenea administrația menționată nu poate să solicite persoanei impozabile amintite să prezinte documente care să provină de la emitentul facturilor și să menționeze crotaliile animalelor supuse sistemului de identificare și înregistrare instituit prin Regulamentul nr. 1760/2000.

               43

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la primele trei întrebări că Directiva 2006/112 trebuie interpretată în sensul că, în contextul exercitării dreptului de deducere a TVA-ului, noțiunea „livrare de bunuri” în sensul acestei directive și dovada realizării efective a unei astfel de livrări nu sunt legate de forma de dobândire a dreptului de proprietate asupra bunurilor respective. Instanța de trimitere are sarcina de a efectua, în conformitate cu normele interne în materia administrării probelor, o apreciere globală a tuturor elementelor și împrejurărilor de fapt din litigiul cu care este sesizată pentru a determina dacă livrările de bunuri în discuție în litigiul principal au fost efectiv realizate și dacă, eventual, dreptul la deducere poate fi exercitat pentru respectivele livrări.

         Cu privire la a patra întrebare

               44

               Prin intermediul celei de a patra întrebări formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 242 din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că impune persoanelor impozabile care nu sunt producători agricoli să își înscrie în contabilitate obiectul livrărilor de bunuri pe care le efectuează atunci când este vorba despre animale și să dovedească faptul că aceste animale au fost supuse unui control în conformitate cu standardul IAS 41.

               45

               În această privință, este suficient să se constate că articolul 242 nu prevede că persoanele impozabile sunt obligate să se conformeze standardului IAS 41, ci se limitează la a impune acestora să țină o contabilitate suficient de detaliată pentru a permite aplicarea TVA-ului și controlarea aplicării TVA-ului de către autoritățile fiscale.

               46

               În consecință, împrejurarea că în contabilitatea societăților Ekspertis-7 și Evita-K sunt cuprinse precizări care nu ar fi conforme standardului respectiv este lipsită de relevanță în scopuri de TVA, din moment ce aceste precizări sunt suficient de detaliate în sensul articolului 242 menționat mai sus.

               47

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că articolul 242 din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că nu impune persoanelor impozabile care nu sunt producători agricoli să își înscrie în contabilitate obiectul livrărilor de bunuri pe care le efectuează atunci când este vorba despre animale și să dovedească faptul că aceste animale au fost supuse unui control în conformitate cu standardul IAS 41.

         Cu privire la a cincea întrebare

               48

               Prin intermediul celei de a cincea întrebări formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 226 punctul 6 din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că impune persoanei impozabile care efectuează livrări de bunuri având ca obiect animale supuse sistemului de identificare și de înregistrare instituit prin Regulamentul nr. 1760/2000 să menționeze crotaliile animalelor pe facturile aferente acestor livrări.

               49

               În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 178 litera (a) din Directiva 2006/112, exercitarea dreptului la deducere prevăzut la articolul 168 litera (a) din această directivă este condiționată de deținerea unei facturi. În conformitate cu articolul 220 punctul 1 din directiva menționată, o factură trebuie astfel emisă pentru orice livrare de bunuri sau prestare de servicii pe care o persoană impozabilă o efectuează către o altă persoană impozabilă (a se vedea Hotărârea din 15 iulie 2010, Pannon Gép Centrum, C-368/09, Rep., p. I-7467, punctul 39, și Hotărârea din 1 martie 2012, Polski Trawertyn, C-280/10, punctul 41).

               50

               Articolul 226 din Directiva 2006/112 precizează că, fără a aduce atingere dispozițiilor speciale prevăzute de această directivă, doar detaliile indicate la acest articol trebuie menționate în mod obligatoriu, în scopuri de TVA, pe facturile emise în temeiul articolului 220 din această directivă (a se vedea Hotărârile citate anterior Pannon Gép Centrum, punctul 40, și Polski Trawertyn, punctul 41).

               51

               Rezultă că nu este permis statelor membre să condiționeze exercitarea dreptului de deducere a TVA-ului de respectarea unor condiții privind conținutul facturilor care nu sunt prevăzute în mod expres de dispozițiile Directivei 2006/112. Această interpretare este confirmată de articolul 273 din directivă, care prevede, pe de o parte, că statele membre pot impune alte obligații pe care le consideră necesare pentru a asigura colectarea în mod corect a TVA-ului și a preveni evaziunea, dar, pe de altă parte, că această posibilitate nu poate fi utilizată pentru a impune obligații de facturare suplimentare față de cele stabilite printre altele la articolul 226 din directiva menționată (a se vedea Hotărârile citate anterior Pannon Gép Centrum, punctul 41, și Polski Trawertyn, punctul 42).

               52

               Conform articolului 226 punctul 6 din Directiva 2006/112, în scopuri de TVA, cantitatea și natura bunurilor livrate sau volumul și natura serviciilor prestate trebuie să figureze în mod obligatoriu pe factură.

               53

               În consecință, trebuie să se constate că dispoziția amintită nu impune persoanei impozabile care efectuează o livrare de animale supuse sistemului de identificare și de înregistrare instituit prin Regulamentul nr. 1760/2000 să menționeze crotaliile animalelor pe facturile aferente acestei livrări.

               54

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a cincea întrebare că articolul 226 punctul 6 din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că nu impune persoanei impozabile care efectuează livrări de bunuri având ca obiect animale supuse sistemului de identificare și de înregistrare instituit prin Regulamentul nr. 1760/2000 să menționeze crotaliile animalelor pe facturile aferente acestor livrări.

         Cu privire la a șasea întrebare

               55

               Prin intermediul celei de a șasea întrebări formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 185 alineatul (1) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că permite, în temeiul unei dispoziții din dreptul național precum articolul 70 alineatul 5 din ZDDS, să se regularizeze o deducere a TVA-ului pentru motivul că nu a fost dovedit dreptul de proprietate al furnizorului asupra bunurilor pe care le-a livrat.

               56

               Din decizia de trimitere reiese că instanța menționată adresează această întrebare deoarece consideră că articolul 70 alineatul 5 din ZDDS constituie o normă de aplicare a articolelor 184 și 185 din Directiva 2006/112 în sensul articolului 186 din aceasta.

               57

               În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 184, deducerea inițială este regularizată atunci când este mai mare sau mai mică decât cea la care are dreptul persoana impozabilă.

               58

               În ceea ce privește nașterea unei eventuale obligații de regularizare a unei deduceri a TVA-ului efectuate pentru taxa achitată în amonte, articolul 185 alineatul (1) menționat instituie principiul potrivit căruia o astfel de regularizare se efectuează în special atunci când modificările factorilor utilizați la stabilirea cuantumului sumei de dedus au apărut ulterior întocmirii declarației privind TVA-ul (Hotărârea din 29 noiembrie 2012, Gran Via Moinești, C-257/11, punctul 40).

               59

               În consecință, articolul 184 și articolul 185 alineatul (1) din Directiva 2006/112 nu se pot aplica decât dacă s-a efectuat inițial deducerea TVA-ului aferent unei operațiuni impozabile, cu alte cuvinte numai în ipoteza în care persoana impozabilă respectivă a beneficiat în prealabil de dreptul la deducerea TVA-ului în condițiile prevăzute la articolul 168 litera (a) din această directivă.

               60

               Rezultă că, întrucât articolul 70 alineatul 5 din ZDDS privește ipoteza în care nu există dreptul la deducerea TVA-ului când acesta a fost facturat în mod nelegal, această dispoziție nu poate servi drept temei pentru o regularizare în sensul articolului 185, deoarece, prin definiție, privește o situație în care persoana impozabilă nu beneficiază de acest drept.

               61

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a șasea întrebare că articolul 185 alineatul (1) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că permite regularizarea unei deduceri a TVA-ului numai dacă persoana impozabilă respectivă a beneficiat în prealabil de dreptul la deducerea acestei taxe în condițiile prevăzute la articolul 168 litera (a) din directivă.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               62

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                           1)

                           Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretată în sensul că, în contextul exercitării dreptului de deducere a taxei pe valoarea adăugată, noțiunea „livrare de bunuri” în sensul acestei directive și dovada realizării efective a unei astfel de livrări nu sunt legate de forma de dobândire a dreptului de proprietate asupra bunurilor respective. Instanța de trimitere are sarcina de a efectua, în conformitate cu normele interne în materia administrării probelor, o apreciere globală a tuturor elementelor și împrejurărilor de fapt din litigiul cu care este sesizată pentru a determina dacă livrările de bunuri în discuție în litigiul principal au fost efectiv realizate și dacă, eventual, dreptul la deducere poate fi exercitat pentru respectivele livrări.

                           2)

                           Articolul 242 din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că nu impune persoanelor impozabile care nu sunt producători agricoli să își înscrie în contabilitate obiectul livrărilor de bunuri pe care le efectuează atunci când este vorba despre animale și să dovedească faptul că aceste animale au fost supuse unui control în conformitate cu standardul internațional de contabilitate IAS 41 „Agricultură”.

                           3)

                           Articolul 226 punctul 6 din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că nu impune persoanei impozabile care efectuează livrări de bunuri având ca obiect animale supuse sistemului de identificare și de înregistrare instituit prin Regulamentul (CE) nr. 1760/2000 al Consiliului și al Parlamentului European din 17 iulie 2000 de stabilire a unui sistem de identificare și înregistrare a bovinelor și privind etichetarea cărnii de vită și mânzat și a produselor din carne de vită și mânzat și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 820/97 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1791/2006 al Consiliului din 20 noiembrie 2006, să menționeze crotaliile animalelor pe facturile aferente acestor livrări.

                           4)

                           Articolul 185 alineatul (1) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că permite regularizarea unei deduceri a taxei pe valoarea adăugată numai dacă persoana impozabilă respectivă a beneficiat în prealabil de dreptul la deducerea acestei taxe în condițiile prevăzute la articolul 168 litera (a) din directivă.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: bulgara.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 11 august 1995. # Parlamentul European împotriva Philippe Vienne. # Funcționar. # Cauza C-43/94 P.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 22 mai 2007. # Mebrom NV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Răspundere extracontractuală -Import de bromură de metil în Uniunea Europeană - Crearea tardivă a site-ului Internet care permite solicitarea și acordarea de licenţe și de cote de import- Articolele 6 și 7 din Regulamentul (CE) nr. 2037/2000 - Prejudiciu rezultat dintr-un beneficiu nerealizat - Realitatea prejudiciului. # Cauza T-198/05.

text:
      Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (Camera a doua) din 22 mai 2007 – Mebrom /Comisia Comunităților Europene
      (Cauza T‑198/05)
      „Răspundere extracontractuală – Import de bromură de metil în Uniunea Europeană – Crearea tardivă a site‑ului internet care permite solicitarea și acordarea de licențe și de cote de import – Articolele 6 și 7 din Regulamentul (CE) nr. 2037/2000 – Prejudiciu care rezultă dintr‑un beneficiu nerealizat – Realitatea prejudiciului“
      Răspundere extracontractuală – Condiții (art. 288 al doilea paragraf CE) (a se vedea punctele 50-52, 59, 68, 70 și 72)
      Obiectul

         Cerere de reparare a prejudiciului pretins a fi fost suportat de reclamantă întrucât Comisia nu ar fi înființat un sistem
                  de autorizare a importului de bromură de metil în Uniunea Europeană în ianuarie și în februarie 2005 în vederea utilizărilor
                  critice

            Dispozitivul

                  Respinge acțiunea.

                  Reclamanta suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Comisie.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 1 iulie 1976. # Jacques Henri Sergy împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 58-75.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 11 iunie 1998. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-206/96.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 5 martie 2003. # Claire Staelen împotriva Parlamentului European. # Funcționari - Concurs general - Admisibilitate. # Cauza T-24/01.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 29 aprilie 2004. # Republica Italiană împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza C-91/01.


title: Hotărârea Curții (camera a șaptea) din 28 iunie 2007. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Portugheze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2002/15/CE - Organizarea timpului de lucru al persoanelor care efectuează activități mobile de transport rutier - Netranspunere în termenul prevăzut. # Cauza C-410/06.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 28 iunie 2007 – Comisia Comunităților Europene/Republica Portugheză
      (Cauza C‑410/06)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2002/15/CE – Organizarea timpului de lucru al persoanelor care efectuează activități mobile de transport rutier – Netranspunere în termenul prevăzut”
      1.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată
            în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 10)
      2.                     State membre – Obligații – Executarea directivelor – Neîndeplinirea obligațiilor – Justificare întemeiată pe ordinea juridică
            internă – Inadmisibilitate (art. 226 CE) (a se vedea punctul 11)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor necesare pentru a se conforma
                  Directivei 2002/15/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 martie 2002 privind organizarea timpului de lucru al
                  persoanelor care efectuează activități mobile de transport rutier (JO L 80, p. 35, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 125)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea, în termenul prevăzut, a tuturor actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a
                     se conforma Directivei 2002/15/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 martie 2002 privind organizarea timpului
                     de lucru al persoanelor care efectuează activități mobile de transport rutier, Republica Portugheză nu și‑a îndeplinit obligațiile
                     care îi revin în temeiul acestei directive.

                  2)

                  	Obligă Republica Portugheză la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 26 noiembrie 2015.#Établissement Amra împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare KJ Kangoo Jumps XR – Motiv absolut de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-390/14.