title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 19 februarie 2009. # Koldo Gorostiaga Atxalandabaso împotriva Parlamentului European. # Recurs - Norme privind cheltuielile și indemnizațiile deputaților europeni - Recuperarea prin compensare a sumelor plătite în mod nejustificat - Executarea unei hotărâri a Tribunalului - Dreptul la o instanță imparțială - Autoritate de lucru judecat - Principiul bunei administrări. # Cauza C-308/07 P.

text:
      Cauza C‑308/07 P
      Koldo Gorostiaga Atxalandabaso
      împotriva
      Parlamentului European
      „Recurs – Norme privind cheltuielile și indemnizațiile deputaților europeni – Recuperarea prin compensare a sumelor plătite în mod nejustificat – Executarea unei hotărâri a Tribunalului – Dreptul la o instanță imparțială – Autoritate de lucru judecat – Principiul bunei administrări”
      Sumarul hotărârii
      1.        Procedură – Decizie adoptată prin ordonanță motivată – Contestație – Condiții
      (Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 111)
      2.        Drept comunitar – Principii – Drepturi fundamentale – Respectare asigurată de Curte – Luarea în considerare a Convenției europene
            a drepturilor omului – Dreptul oricărei persoane la un proces echitabil
      [art. 6 alin. (2) UE]
      3.        Acțiune în anulare – Hotărâre de anulare – Efecte – Anulare în parte
      (art. 231 primul paragraf CE)
      1.        Aplicarea, în sine, a procedurii prevăzute la articolul 111 din Regulamentul de procedură al Tribunalului nu aduce atingere
         dreptului la o procedură judiciară conformă normelor legale și efectivă, din moment ce această dispoziție nu este aplicabilă
         decât în privința cauzelor în care Tribunalul este în mod vădit necompetent pentru a judeca acțiunea sau atunci când aceasta
         este în mod vădit inadmisibilă sau în mod vădit nefondată. În consecință, dacă un recurent consideră că Tribunalul nu a aplicat
         corect articolul 111, trebuie să conteste aprecierea de către Tribunalul de Primă Instanță a condițiilor de care depinde aplicarea
         acestei dispoziții.

      Atunci când un recurent se limitează să critice faptul că Tribunalul a recurs la ordonanța motivată, fără a aminti în niciun
         fel condițiile de aplicare a articolului 111 menționat și fără a contesta interpretarea dată de Tribunal acestui articol în
         ordonanța atacată, motivul invocat de acesta trebuie respins ca nefondat.

      (a se vedea punctele 36-38)
      2.        Dreptul la un proces echitabil, astfel cum acesta rezultă mai ales din articolul 6 alineatul 1 din Convenția europeană pentru
         apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, constituie un drept fundamental pe care Uniunea Europeană, în
         temeiul articolului 6 alineatul (2) UE, îl respectă ca principiu general. Un astfel de drept implică în mod necesar accesul
         oricărei persoane la o instanță independentă și imparțială. În consecință, existența unor garanții în materie de compunere
         a instanței constituie piatra de temelie a dreptului la un proces echitabil, a căror respectare instanța comunitară trebuie
         să o verifice în special atunci când se invocă o încălcare a acestui drept, iar contestația în această privință nu apare de
         la bun început ca fiind în mod vădit lipsită de seriozitate.

      Cu toate acestea, împrejurarea că judecătorii care au participat inițial la judecarea unei cauze participă la o nouă judecare
         a aceleiași cauze în cadrul unui alt complet de judecată nu poate fi considerată, în sine, incompatibilă cu cerințele dreptului
         la un proces echitabil. În special, faptul că unul sau mai mulți judecători fac parte din două complete succesive și exercită
         aceleași funcții, precum cele de președinte sau de judecător raportor, nu are, în sine, nicio incidență asupra aprecierii
         respectării cerinței de imparțialitate, din moment ce aceste funcții sunt exercitate în cadrul unui colegiu de judecători.
         Asemenea considerații se aplică cu atât mai mult atunci când cele două complete succesive trebuie să judece nu aceeași cauză,
         ci două cauze distincte care prezintă un anumit grad de conexitate.

      În plus, cerința de imparțialitate privește, în realitate, două aspecte. În primul rând, instanța trebuie să fie în mod subiectiv
         imparțială, și anume niciunul dintre membrii acesteia nu trebuie să fie părtinitor sau să aibă prejudecăți, imparțialitatea
         personală fiind prezumată până la proba contrară. În al doilea rând, instanța trebuie să fie în mod obiectiv imparțială, și
         anume trebuie să ofere garanții suficiente pentru a exclude în această privință orice bănuială legitimă.

      (a se vedea punctele 41-46)
      3.        Anularea în parte a unui act nu împiedică faptul ca procedura având ca obiect înlocuirea unui astfel de act să fie reluată
         de la punctul exact în care a apărut nelegalitatea constatată, fără ca actele pregătitoare să fie în mod necesar afectate.
         În plus, un act beneficiază de autoritatea de lucru judecat aferentă unui act anterior în măsura în care constituie o repetare
         strictă și simplă a părții din acest act care nu a fost anulată.

      (a se vedea punctele 56 și 58)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      19 februarie 2009(*)

      „Recurs – Norme privind cheltuielile și indemnizațiile deputaților europeni – Recuperarea prin compensare a sumelor plătite în mod nejustificat – Executarea unei hotărâri a Tribunalului – Dreptul la o instanță imparțială – Autoritate de lucru judecat – Principiul bunei administrări”
      În cauza C‑308/07 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 2 iulie 2007,
      Koldo Gorostiaga Atxalandabaso, fost deputat în Parlamentul European, cu domiciliul în Saint‑Pierre‑d’Irube (Franța), reprezentat de D. Rouget, avocat,

      recurent,
      cealaltă parte în proces fiind:
      Parlamentul European, reprezentat de domnii H. Krück, C. Karamarcos și D. Moore, în calitate de agenți,

      pârât în primă instanță,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii A. Tizzano (raportor), A. Borg Barthet, E. Levits și J.‑J. Kasel,
         judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 5 iunie 2008,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 septembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, domnul Gorostiaga Atxalandabaso solicită anularea Ordonanței Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților
         Europene din 24 aprilie 2007, Gorostiaga Atxalandabaso/Parlamentul European (T‑132/06, Rep., 2007, p. II‑35*, denumită în
         continuare „ordonanța atacată”), prin care Tribunalul a respins ca fiind în parte vădit inadmisibilă și în parte vădit nefondată
         acțiunea sa având ca obiect anularea Deciziei secretarului general al Parlamentului European din 22 martie 2006 prin care
         s‑a realizat îndreptarea neregularităților procedurii de recuperare a anumitor sume primite de recurent cu titlu de cheltuieli
         și indemnizații parlamentare (denumită în continuare „decizia în litigiu”).

       Cadrul juridic
      2        Articolul 27 punctele 3 și 4 din Normele privind cheltuielile și indemnizațiile deputaților în Parlamentul European (denumite
         în continuare „Normele CID”) prevede:

      „3.      Dacă secretarul general, în consultare cu chestorii, are certitudinea că anumite sume au fost plătite în mod nejustificat
         în favoarea unor deputați [ai Parlamentului European] cu titlu de indemnizații prevăzute de prezentele norme, dă instrucțiuni
         în vederea recuperării acestor sume de la deputatul în cauză.

      4.      În cazuri excepționale și la propunerea secretarului general, formulată în urma consultării chestorilor, Biroul poate, în
         conformitate cu articolul 73 din Regulamentul financiar și cu normele sale de aplicare, să atribuie secretarului general sarcina
         suspendării temporare a plății indemnizațiilor parlamentare până la momentul rambursării de către deputat a sumelor utilizate
         în mod nejustificat.

      Decizia Biroului este adoptată asigurându‑se exercitarea efectivă a mandatului de deputat și buna funcționare a instituției,
         deputatul în cauză fiind ascultat anterior adoptării deciziei menționate.”

      3        Articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului din 25 iunie 2002 privind regulamentul
         financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene (JO L 248, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 198, denumit
         în continuare „Regulamentul financiar”) are următorul cuprins:

      „Resursele proprii puse la dispoziția Comisiei și orice creanță identificată ca fiind certă, în sumă fixă și exigibilă, trebuie
         constatate printr‑un ordin de recuperare înaintat contabilului, urmat de o notă de debit transmisă debitorului, ambele documente
         fiind întocmite de ordonatorul de credite competent.”

      4        Conform articolului 73 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul financiar:

      „Contabilul recuperează sumele prin compensarea lor cu creanțele echivalente ale Comunităților asupra oricărui debitor care
         are, la rândul lui, asupra Comunităților o creanță certă, în sumă fixă și exigibilă.”

      5        Articolul 83 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2342/2002 al Comisiei din 23 decembrie 2002 de stabilire a normelor de aplicare
         a Regulamentului nr. 1605/2002 (JO L 357, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 4, p. 3) prevede:

      „În orice moment al procedurii, după informarea ordonatorului de credite responsabil și a debitorului, contabilul recuperează
         creanțele constatate prin compensare în cazurile în care debitorul are, de asemenea, o creanță certă asupra Comunităților,
         în sumă fixă și exigibilă, pentru o sumă stabilită printr‑un ordin de plată.”

      6        Articolul 5 punctele 3 și 4 din Normele interne privind execuția bugetului Parlamentului European, adoptate la 27 aprilie
         2005 de Biroul Parlamentului European (denumit în continuare „Biroul”), prevede:

      „3.      Prin decizie de delegare adoptată de Parlamentul European, reprezentat de președintele său, secretarul general este desemnat
         în calitate de ordonator de credite delegat principal. Cu toate acestea, actele de renunțare la recuperarea unei creanțe constatate,
         prevăzută la articolul 87 alineatul (4) primul paragraf din normele de aplicare, sunt de competența președintelui.

      4.      Delegările sunt atribuite de ordonatorul de credite delegat principal ordonatorilor de credite delegați. Delegările subsecvente
         sunt atribuite de ordonatorii de credite delegați ordonatorilor de credite delegați subsecvenți.”

       Situația de fapt
      7        Recurentul este un fost deputat în Parlamentul European care și‑a exercitat mandatul în timpul celei de a cincea legislaturi
         (1999/2004). În urma unui control privind existența de documente justificative pentru utilizarea unor sume pe care recurentul
         le primise cu titlu de cheltuieli de secretariat, secretarul general al Parlamentul European (denumit în continuare „secretarul
         general”) a stabilit, prin Decizia din 24 februarie 2004, că o sumă în cuantum de 176 576 de euro fusese plătită în mod nejustificat
         acestui deputat. De asemenea, secretarul general a stabilit suma care trebuia rambursată Parlamentul European la 118 360,18
         euro, întrucât recurentul rambursase deja o parte din datoria sa.

      8        Prin aceeași decizie din 24 februarie 2004, secretarul general a precizat că, în temeiul articolului 16 alineatul (2) și al
         articolului 27 alineatul (3) din Normele CID, trebuia recuperată suma de 118 360,18 euro prin compensare cu indemnizațiile
         parlamentare cele mai puțin importante pentru îndeplinirea mandatului electiv al recurentului, și anume o parte din indemnizația
         pentru cheltuieli generale și din indemnizația de sejur. În plus, în decizia menționată se prevedea că, în cazul în care ar
         înceta mandatul de deputat al recurentului, sumele restante datorate urmau să fie recuperate din indemnizația tranzitorie
         de sfârșit de mandat, precum și din orice alte plăți datorate acestuia din urmă.

      9        La 20 aprilie 2004, recurentul a introdus o acțiune la Tribunal având ca obiect anularea Deciziei din 24 februarie 2004.

      10      Prin Hotărârea din 22 decembrie 2005, Gorostiaga Atxalandabaso/Parlamentul European (T‑146/04, Rec., p. II‑5989, denumită
         în continuare „Hotărârea Gorostiaga”), Tribunalul a anulat în parte Decizia din 24 februarie 2004.

      11      Mai întâi, Tribunalul a arătat, la punctul 84 din hotărârea menționată, că Decizia din 24 februarie 2004 cuprindea, în esență,
         două aspecte, și anume, pe de o parte, constatarea secretarului general potrivit căreia sumele menționate în această decizie
         fuseseră plătite în mod nejustificat recurentului și că trebuiau recuperate și, pe de altă parte, decizia de a efectua această
         recuperare prin compensarea cu indemnizațiile datorate acestuia din urmă.

      12      În continuare, Tribunalul a respins toate motivele invocate împotriva primului aspect al Deciziei din 24 februarie 2004, și
         anume cele referitoare la existența și la întinderea obligației recurentului de a rambursa Parlamentului European suma indicată
         în această decizie.

      13      În sfârșit, cu privire la al doilea aspect al Deciziei din 24 februarie 2004, Tribunalul s‑a pronunțat, la punctul 97 din
         Hotărârea Gorostiaga, după cum urmează:

      „[…] întrucât secretarul general nu este competent să dispună compensarea în discuție fără a i se fi atribuit această sarcină
         de Birou conform procedurii prevăzute la [articolul 27 alineatul (4) din Normele CID], Decizia [din 24 februarie 2004] trebuie
         anulată în măsura în care prin aceasta se dispune o astfel de compensare.”

      14      Nu s‑a declarat recurs împotriva Hotărârii Gorostiaga.

      15      În aplicarea hotărârii menționate, Biroul, prin Decizia din 1 februarie 2006, a atribuit secretarului general, conform articolului
         27 alineatul (4) din Normele CID, sarcina recuperării sumelor plătite în mod nejustificat recurentului.

      16      Prin scrisoarea din 22 martie 2006, secretarul general a transmis recurentului decizia în litigiu, care preia, în esență,
         cuprinsul Deciziei din 24 februarie 2004.

      17      Conform punctului 1 din dispozitivul deciziei în litigiu, contabilul Parlamentului European are sarcina, conform articolului
         73 din Regulamentul financiar, de a recupera suma de 118 360,18 euro datorată de recurent Parlamentului European. La punctele
         1 și 2 din acest dispozitiv se precizează că recuperarea sumelor plătite în mod nejustificat reclamantului poate fi efectuată
         prin compensarea cu diferitele indemnizații și cu alte plăți datorate acestuia din urmă.

       Procedura în fața Tribunalului și ordonanța atacată
      18      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 12 mai 2006, recurentul a introdus o acțiune având ca obiect anularea
         deciziei în litigiu și obligarea Parlamentului European la plata cheltuielilor de judecată.

      19      În susținerea acțiunii sale, recurentul a invocat 11 motive care au fost toate respinse de Tribunal. La punctele următoare
         vor fi analizate doar motivele a căror respingere se contestă în cadrul prezentului recurs.

      20      Prin intermediul primului motiv, întemeiat pe încălcarea autorității de lucru judecat, recurentul susținea, în esență, că
         prin intermediul deciziei în litigiu nu se putea realiza îndreptarea neregularităților unei proceduri pe care Tribunalul o
         considerase nelegală pentru motivul necompetenței.

      21      În această privință, la punctele 30 și 32 din ordonanța atacată, Tribunalul s‑a pronunțat astfel:

      „30      […] [S]ecretarul general putea, conform articolului 27 alineatul (4) din Normele CID, astfel cum a fost interpretat la punctele
         86-97 din Hotărârea Gorostiaga, să adopte în mod valid decizia [în litigiu] după ce Biroul i‑a atribuit sarcina de a recupera
         sumele în discuție conform acestei dispoziții […].

      […]
      32      În ceea ce privește suma reținută de 40 398,80 euro […], este adevărat că aceasta și‑a pierdut fundamentul juridic în urma
         Hotărârii Gorostiaga. Totuși, această împrejurare nu are drept efect stingerea datoriei reclamantului față de Parlamentul
         European în cuantum de 118 360,18 euro, întrucât problema dacă această datorie putea fi plătită în parte prin compensare […]
         este distinctă. […]”

      22      În consecință, Tribunalul a respins ca vădit nefondat primul motiv invocat de recurent în susținerea acțiunii sale.

      23      Prin intermediul celui de al treilea motiv din acțiunea sa, recurentul invoca existența unui caz de forță majoră pentru a
         explica imposibilitatea de a prezenta documentele justificative aferente anumitor cheltuieli efectuate de acesta.

      24      Tribunalul a respins acest motiv ca vădit inadmisibil, în măsura în care repunea în discuție autoritatea de lucru judecat
         care rezultă din Hotărârea Gorostiaga (punctele 49-54 din ordonanța atacată). Astfel, conform acestei hotărâri, secretarul
         general constatase în mod întemeiat că sumele în discuție fuseseră plătite în mod nejustificat recurentului și, în consecință,
         trebuiau să facă obiectul unei recuperări.

      25      În sfârșit, prin intermediul primului aspect al celui de al șaptelea motiv invocat de recurent în susținerea acțiunii sale,
         acesta din urmă critică Parlamentul European pentru că nu i‑a notificat Decizia Biroului din 1 februarie 2006. Astfel, Parlamentul
         European ar fi încălcat articolul 20 din Codul de bună conduită administrativă al acestuia, adoptat la 6 septembrie 2001 (denumit
         în continuare „Codul de bună conduită”), care prevede obligația de a notifica în scris deciziile care afectează drepturile
         sau interesele cetățenilor.

      26      Tribunalul a respins acest motiv, pronunțându‑se la punctele 72 și 73 din ordonanța atacată după cum urmează:

      „72      Cu privire la notificarea Deciziei Biroului din 1 februarie 2006, este suficient să arate că aceasta nu reprezintă decizia
         finală care cauzează un prejudiciu reclamantului. […]

      73      În ceea ce privește afirmația referitoare la Codul de bună conduită, este suficient să se observe că documentul la care se
         referă reclamantul nu reprezintă decât o rezoluție a Parlamentului European prin care se modifică un proiect care îi fusese
         transmis spre examinare de Mediatorul European și prin care Comisia este invitată să prezinte o propunere legislativă în această
         privință, în temeiul articolului 308 CE. În consecință, independent de problema dacă o dispoziție precum cea prevăzută la
         [articolul 20 din codul menționat] se referă și la decizii diferite de cele cauzatore de prejudiciu, trebuie subliniat că
         nu este vorba despre o dispoziție normativă. În consecință, acest motiv trebuie respins ca vădit nefondat.”

       Concluziile părților
      27      Prin recursul formulat, recurentul solicită Curții:

      –      anularea ordonanței atacate, precum și a deciziei în litigiu și
      –      obligarea Parlamentului European la plata cheltuielilor de judecată.
      28      Parlamentul European solicită Curții respingerea recursului ca vădit nefondat și obligarea recurentului la plata cheltuielilor
         de judecată.

       Cu privire la cererea de redeschidere a fazei scrise
      29      Prin actul depus la grefa Curții la 31 octombrie 2007, recurentul a solicitat Curții să dispună redeschiderea procedurii scrise.
         În susținerea acestei cereri, recurentul invocă existența unui fapt nou constând într‑o scrisoare a Parlamentului European,
         din data de 17 octombrie 2007, prin care a fost obligat la plata sumei de 77 961 de euro, în urma respingerii prin ordonanța
         atacată a acțiunii sale la Tribunal.

      30      În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu dispozițiile coroborate ale articolului 42 alineatul (2) și ale
         articolului 118 din Regulamentul de procedură, pe parcursul procesului, invocarea de motive noi este interzisă, cu excepția
         cazului în care acestea se bazează pe elemente de fapt și de drept care au apărut în cursul procedurii.

      31      Totuși, această situație nu se regăsește în cauză. În această privință, este suficient să se constate că elementul de fapt
         pretins nou invocat de recurent nu poate fi asociat cu niciun motiv invocat recent sau anterior de acesta în cadrul recursului
         său. În orice caz, acest element de fapt apare drept lipsit de orice relevanță în vederea pronunțării prezentei hotărâri.
         Astfel, prin solicitarea, prin scrisoarea din 17 octombrie 2007, a plății sumelor restante datorate, Parlamentul European
         s‑a limitat să pună în aplicare ordonanța atacată, care, în definitiv, nu a făcut obiectul niciunei cereri de măsuri provizorii
         sau de suspendare a executării. În plus, conform articolului 60 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, recursul
         introdus de recurent nu are efect suspensiv față de o astfel de ordonanță.

      32      În aceste condiții, cererea recurentului având ca obiect redeschiderea procedurii scrise trebuie respinsă.

       Cu privire la recurs
      33      În susținerea recursului formulat, recurentul invocă șase motive, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea dreptului la apărare,
         a principiului contradictorialității și a dreptului la un proces echitabil; în al doilea rând, pe încălcarea dreptului fundamental
         la o instanță imparțială; în al treilea rând, pe aprecierea greșită a domeniului de aplicare al Hotărârii Gorostiaga; în al
         patrulea rând, pe refuzul sistematic și automat al Tribunalului de a lua în considerare argumentele sale care vizează anularea
         deciziei în litigiu; în al cincilea rând, pe refuzul Tribunalului de a analiza motivul întemeiat pe forța majoră și, în al
         șaselea și ultimul rând, pe refuzul Tribunalului de a asigura respectarea principiului bunei administrări.

       Cu privire la primul motiv
       Argumentele părților
      34      Prin intermediul primului motiv, recurentul susține că decizia Tribunalului de a se pronunța asupra recursului prin ordonanță,
         în temeiul articolului 111 din Regulamentul de procedură al acestuia din urmă, l‑a privat de posibilitatea de a răspunde la
         argumentele Parlamentului European și de a fi ascultat. În plus, prin necomunicarea către recurent a unei astfel de decizii,
         anterior soluționării cauzei prin ordonanță, Tribunal l‑ar fi privat de posibilitatea de a contesta această decizie. Astfel,
         Tribunal ar fi încălcat dreptul la apărare, principiul contradictorialității și dreptul la un proces echitabil.

      35      Parlamentul European replică faptul că Tribunalul a aplicat corect articolul 111 din Regulamentul său de procedură și nu a
         săvârșit nicio încălcare a dreptului la apărare al recurentului.

       Aprecierea Curții
      36      Trebuie amintit că, astfel cum Curtea a avut deja ocazia să precizeze, aplicarea, în sine, a procedurii prevăzute la articolul
         111 din Regulamentul de procedură al Tribunalului nu aduce atingere dreptului la o procedură judiciară conformă normelor legale
         și efectivă, din moment ce această dispoziție nu este aplicabilă decât în privința cauzelor în care Tribunalul este în mod
         vădit necompetent pentru a judeca acțiunea sau atunci când aceasta este în mod vădit inadmisibilă sau în mod vădit nefondată.
         În consecință, dacă un recurent consideră că Tribunalul nu a aplicat corect articolul 111, trebuie să conteste aprecierea
         de către Tribunalul de Primă Instanță a condițiilor de care depinde aplicarea acestei dispoziții (a se vedea în acest sens
         Ordonanța din 3 iunie 2005, Killinger/Germania și alții, C‑396/03 P, Rec., p. II‑4967, punctul 9).

      37      Or, în cauză, este suficient să se constate că recurentul se limitează să critice faptul că Tribunalul a recurs la ordonanța
         motivată, fără a aminti în niciun fel condițiile de aplicare a articolului 111 menționat și fără a contesta interpretarea
         dată de Tribunal acestui articol în ordonanța atacată.

      38      În aceste condiții, primul motiv invocat de recurent în susținerea acțiunii sale trebuie respins ca nefondat.

       Cu privire la al doilea motiv
       Argumentele părților
      39      Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurentul invocă încălcarea dreptului său la o instanță imparțială, astfel cum
         este consacrat la articolul 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată
         la Roma la 4 noiembrie 1950, și la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la Nisa
         la 7 decembrie 2000 (JO C 364, p. 1). O astfel de încălcare ar rezulta din repartizarea cauzei în care s‑a pronunțat ordonanța
         atacată unui complet compus din judecători, inclusiv din cei care exercită funcțiile de președinte sau de judecător raportor,
         care făcuseră deja parte din completul de judecată care a pronunțat Hotărârea Gorostiaga. Or, respectarea principiului imparțialității
         ar impune ca același judecător să nu poată, inclusiv atunci când este vorba despre același grad de jurisdicție, să judece
         o cauză care se întemeiază pe fapte identice sau suficient de conexe celor unei cauze asupra căreia s‑a pronunțat deja.

      40      Parlamentul European replică faptul că teza recurentului este lipsită de orice temei juridic și nu este susținută în niciun
         fel de jurisprudența comunitară. Pe de altă parte, acesta subliniază că speța în care s‑a pronunțat ordonanța atacată se referă,
         în esență la problema dacă Parlamentul European și‑a îndeplinit obligațiile care decurg din Hotărârea Gorostiaga. În consecință,
         nu ar fi nimic criticabil în faptul că aceiași judecători au judecat cele două cauze.

       Aprecierea Curții
      41      Dreptul la un proces echitabil, astfel cum acesta rezultă mai ales din articolul 6 alineatul 1 din Convenția europeană pentru
         apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, constituie un drept fundamental pe care Uniunea Europeană, în
         temeiul articolului 6 alineatul (2) UE, îl respectă ca principiu general (Hotărârea din 26 iunie 2007, Ordre des barreaux
         francophones et germanophone și alții, C‑305/05, Rep., p. I‑5305, punctul 29, precum și Hotărârea din 1 iulie 2008, Chronopost
         și La Poste/UFEX și alții, C‑341/06 P și C‑342/06 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 44).

      42      Un astfel de drept implică în mod necesar accesul oricărei persoane la o instanță independentă și imparțială. În consecință,
         astfel cum Curtea a avut ocazia să precizeze, existența unor garanții în materie de compunere a instanței constituie piatra
         de temelie a dreptului la un proces echitabil, a căror respectare instanța comunitară trebuie să o verifice în special atunci
         când se invocă o încălcare a acestui drept, iar contestația în această privință nu apare de la bun început ca fiind în mod
         vădit lipsită de seriozitate (a se vedea în acest sens Hotărârea Chronopost și La Poste/UFEX și alții, citată anterior, punctele
         46-48).

      43      Cu toate acestea, rezultă de asemenea din jurisprudența Curții că împrejurarea că judecătorii care au participat inițial la
         judecarea unei cauze participă la o nouă judecare a aceleiași cauze în cadrul unui alt complet de judecată nu poate fi considerată,
         în sine, incompatibilă cu cerințele dreptului la un proces echitabil (a se vedea în acest sens Hotărârea Chronopost și La
         Poste/UFEX și alții, citată anterior, punctele 58, precum și 59 și jurisprudența citată a Curții Europene a Drepturilor Omului).

      44      În special, faptul că unul sau mai mulți judecători fac parte din două complete succesive și exercită aceleași funcții, precum
         cele de președinte sau de judecător raportor, nu are, în sine, nicio incidență asupra aprecierii respectării cerinței de imparțialitate,
         din moment ce aceste funcții sunt exercitate în cadrul unui colegiu de judecători (a se vedea în acest sens Hotărârea Chronopost
         și La Poste/UFEX și alții, citată anterior, punctul 53).

      45      Asemenea considerații se aplică cu atât mai mult atunci când cele două complete succesive trebuie să judece nu aceeași cauză,
         astfel cum era situația în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Chronopost și La Poste/UFEX și alții, citată anterior, care
         se referea la trimiterea unei cauze Tribunalului spre rejudecare în urma anulării de către Curte a hotărârii pronunțate în
         primă instanță, ci, precum în speță, două cauze distincte care prezintă un anumit grad de conexitate.

      46      În plus, trebuie observat că cerința de imparțialitate privește, în realitate, două aspecte. În primul rând, instanța trebuie
         să fie în mod subiectiv imparțială, și anume niciunul dintre membrii acesteia nu trebuie să fie părtinitor sau să aibă prejudecăți,
         imparțialitatea personală fiind prezumată până la proba contrară. În al doilea rând, instanța trebuie să fie în mod obiectiv
         imparțială, și anume trebuie să ofere garanții suficiente pentru a exclude în această privință orice bănuială legitimă (Hotărârea
         Chronopost și La Poste/UFEX și alții, citată anterior, punctul 54, și în acest sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului,
         Hotărârea Fey împotriva Austriei din 24 februarie 1993, seria A, nr. 255‑A, p. 12, § 28, Hotărârea Findlay împotriva Regatului
         Unit din 25 februarie 1997, Recueil des arrêts et décisions 1997‑I, p. 281, § 73, precum și Hotărârea Forum Maritime S. A. împotriva României din 4 octombrie 2007, nepublicată încă
         în Recueil des arrêts et décisions, § 116).

      47      Or, în cauză, trebuie arătat, pe de o parte, că recurentul, astfel cum a confirmat de altfel în cursul ședinței, nu invocă
         niciun argument de natură să conteste imparțialitatea personală a membrilor Tribunalului.

      48      În definitiv, trebuie arătat că recurentul nu a formulat recurs împotriva Hotărârii Gorostiaga și că, de altfel, prin aceasta
         a obținut în parte câștig de cauză.

      49      Pe de altă parte, recurentul nu invocă niciun element obiectiv de natură să dea naștere unei incertitudini în ceea ce privește
         imparțialitatea Tribunalului. În această privință, recurentul se limitează astfel să invoce prezența acelorași judecători
         în cele două complete de judecată în discuție, și anume o împrejurare care, astfel cum rezultă de la punctele 43-45 din prezenta
         hotărâre, nu este, ca atare, incompatibilă cu cerințele dreptului la un proces echitabil.

      50      În consecință, al doilea motiv trebuie respins ca nefondat.

       Cu privire la al treilea și la al patrulea motiv
       Argumentele părților
      51      Prin intermediul celui de al treilea și al celui de la patrulea motiv, care trebuie analizate împreună, recurentul critică,
         în esență, Tribunalul pentru că a considerat în mod greșit că argumentele sale invocate în primă instanță și prin care contesta
         legalitatea deciziei în litigiu erau vădit inadmisibile în măsura în care încălcau autoritatea de lucru judecat care rezultă
         din Hotărârea Gorostiaga. Astfel, în urma anulării prin hotărârea menționată a Deciziei din 24 februarie 2004, aceasta ar
         fi trebuit considerată nulă și neavenită în totalitate, iar neregularitățile procedurii care a condus la adoptarea acesteia
         nu ar fi putut să fie îndreptate. În aceste condiții, decizia în litigiu ar constitui o decizie nouă și distinctă de cea din
         24 februarie 2004, astfel încât toate motivele invocate de recurent împotriva deciziei în litigiu ar fi trebuit să fie analizate
         de Tribunal.

      52      Parlamentul European respinge aceste afirmații amintind în principal că, în Hotărârea Gorostiaga, Tribunalul s‑a pronunțat
         în sensul că Parlamentul European stabilise în mod corect că anumite indemnizații parlamentare fuseseră plătite în mod nejustificat
         recurentului. În consecință, neregularitățile procedurii care a condus la adoptarea Deciziei din 24 februarie 2004 ar fi putut
         să fie în mod valid îndreptate.

       Aprecierea Curții
      53      Mai întâi, trebuie arătat că, astfel cum s‑a amintit la punctul 11 din prezenta hotărâre, Decizia din 24 februarie 2004 cuprindea,
         în esență, două aspecte, și anume, pe de o parte, constatarea potrivit căreia sumele menționate în aceasta fuseseră plătite
         în mod nejustificat recurentului și trebuiau recuperate și, pe de altă parte, decizia de a efectua această recuperare, în
         măsura posibilului, prin compensarea cu indemnizațiile care trebuiau încă plătite acestuia din urmă.

      54      Or, anularea deciziei menționate prin Hotărârea Gorostiaga nu se referă, astfel cum rezultă în mod expres de la punctul 169
         și de la punctul 1 din dispozitivul acestei hotărâri, decât la al doilea aspect, întrucât Tribunalul de Primă Instanță a considerat
         că secretarul general nu avea competența de a dispune recuperarea prin compensare a sumelor datorate de recurent fără a fi
         primit această sarcină din partea Biroului, conform procedurii prevăzute la articolul 27 alineatul (4) din Normele CID. În
         schimb, totalitatea motivelor acțiunii referitoare la legalitatea primului aspect al Deciziei din 24 februarie 2004 au fost
         respinse de Tribunal.

      55      Așadar, Tribunalul a anulat Decizia din 24 februarie 2004 doar în măsura în care prin aceasta se dispunea că recuperarea sumelor
         datorate de recurent trebuia efectuată prin compensare, respingând astfel celelalte capete de cerere.

      56      În consecință, în mod contrar susținerilor recurentului, o astfel de anulare în parte a Deciziei din 24 februarie 2004 nu
         îl împiedica pe secretarul general să reia procedura de recuperare a sumelor datorate după ce ar fi fost împuternicit în mod
         corespunzător de Birou, conform articolului 27 alineatul (4) din Normele CID, astfel cum a fost interpretat prin Hotărârea
         Gorostiaga. Într‑adevăr, astfel cum s‑a pronunțat în mod corect Tribunalul de Primă Instanță la punctul 30 din ordonanța atacată,
         procedura având ca obiect înlocuirea unui act anulat poate fi reluată de la punctul exact în care a apărut nelegalitatea constatată
         fără ca actele pregătitoare să fie în mod necesar afectate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 noiembrie 1998, Spania/Comisia,
         C‑415/96, Rec., p. I‑6993, punctele 31 și 32).

      57      În continuare, trebuie arătat că Hotărârea Gorostiaga nu a făcut obiectul unui recurs la Curte și că, în consecință, dispozitivul,
         precum și motivele care constituie temeiul necesar al acestuia au dobândit un caracter definitiv [Hotărârea din 1 iunie 2006,
         P & O European Ferries (Vizcaya) și Diputación Foral de Vizcaya/Comisia, C‑442/03 P și C‑471/03 P, Rec., p. I‑4845, punctele
         44, precum și 47 și jurisprudența citată]. În consecință, problema privind caracterul nedatorat al sumelor care trebuie recuperate
         și obligația recurentului de a le rambursa nu putea fi din nou supusă examinării Tribunalului și nu putea fi analizată de
         acesta fără a încălca autoritatea de lucru judecat aferentă Hotărârii Gorostiaga.

      58      În sfârșit, rezultă din jurisprudența Curții că un act beneficiază de autoritatea de lucru judecat aferentă unui act anterior
         în măsura în care constituie doar o simplă repetare a părții din acest act care nu a fost anulată (a se vedea în acest sens
         Hotărârea din 16 februarie 1965, Barge/Înalta Autoritate, 14/64, Rec., p. 69, punctul 11).

      59      În aceste condiții, din moment ce decizia în litigiu prevede, exact în aceiași termeni precum Decizia din 24 februarie 2004,
         că suma de 118 360,18 euro a fost plătită în mod nejustificat recurentului și trebuie recuperată, Tribunal s‑a pronunțat în
         mod întemeiat, la punctul 53 din ordonanța atacată, în sensul că orice critică prin care se contesta legalitatea deciziei
         în litigiu în această privință trebuia respinsă ca vădit inadmisibilă.

      60      Rezultă din aceasta că al treilea și al patrulea motiv invocate de recurent în susținerea recursului său trebuie respinse
         ca nefondate.

       Cu privire la al cincilea motiv
       Argumentele părților
      61      Prin intermediul celui de al cincilea motiv, recurentul susține că în mod greșit Tribunalul nu a analizat motivul întemeiat
         pe existența unui caz de forță majoră, pentru motivul că Decizia din 24 februarie 2004 beneficia de autoritatea de lucru judecat
         ce rezultă din Hotărârea Gorostiaga.

      62      Astfel, Tribunalul ar fi considerat în mod greșit că era vorba despre un motiv deja analizat în Hotărârea Gorostiaga, deși,
         în realitate, acest motiv s‑ar întemeia pe fapte ulterioare hotărârii menționate, și anume pe lipsa unui răspuns din partea
         ministrului spaniol al justiției la o scrisoare adresată acestuia din urmă de recurent la 15 aprilie 2006, în vederea obținerii
         unei copii a documentelor contabile legate de exercitarea mandatului său de deputat european.

      63      Parlamentul European replică faptul că, în ordonanța atacată, Tribunalul a realizat o interpretare corectă a principiului
         autorității de lucru judecat, din moment ce, în cursul procesului care s‑a finalizat cu pronunțarea Hotărârii Gorostiaga,
         recurentul invocase deja un motiv în esență identic, care se întemeia pe aceleași argumente.

      64      În ceea ce privește în mod specific lipsa unui răspuns la scrisoarea menționată din 15 aprilie 2006, Parlamentul European
         arată că acest argument fusese invocat la Tribunal nu în cadrul unui motiv întemeiat pe un caz de forță majoră, ci în susținerea
         altui motiv care a fost respins prin ordonanța atacată și a cărui apreciere nu este contestată de recurent în cadrul prezentului
         recurs. În orice caz, ar fi vorba despre fapte ulterioare deciziei în litigiu, care ar fi, așadar, lipsite de relevanță în
         vederea anulării acesteia.

       Aprecierea Curții
      65      Trebuie arătat, pe de o parte, că situația de fapt invocată în primă instanță de recurent în susținerea motivului său întemeiat
         pe un caz de forță majoră, în scopul de a‑și justifica imposibilitatea de a furniza anumite elemente din contabilitatea sa,
         este identică cu situația de fapt pe care se întemeiase unul dintre motivele invocate în acțiunea formulată împotriva Deciziei
         din 24 februarie 2004 și care a fost respinsă de Tribunal în Hotărârea Gorostiaga.

      66      În consecință, pentru motivele indicate la punctele 57-59 din prezenta hotărâre, Tribunalul a putut să se pronunțe în mod
         întemeiat la punctele 53 și 54 din ordonanța atacată în sensul că motivul de anulare întemeiat pe un caz de forță majoră era
         vădit inadmisibil.

      67      Pe de altă parte, cu privire la argumentul întemeiat pe lipsa unui răspuns din partea ministrului spaniol al justiției la
         scrisoarea recurentului din 15 aprilie 2006, este suficient să se constate că, presupunând chiar că un astfel de element poate
         constitui un caz de forță majoră în sensul jurisprudenței Curții, este vorba, astfel cum a arătat avocatul general la punctul
         87 din concluziile prezentate, despre un fapt ulterior datei adoptării deciziei în litigiu, care, în orice caz, nu poate avea
         efecte asupra conținutul acesteia.

      68      Având în vedere considerațiile de mai sus, al cincilea motiv trebuie respins ca nefondat.

       Cu privire la al șaselea motiv
       Argumentele părților
      69      Prin intermediul celui de al șaselea motiv, recurentul susține că Tribunalul a refuzat pe nedrept să analizeze problema dacă
         Parlamentul European, prin faptul că nu i‑a notificat Decizia Biroului din 1 februarie 2006, încălcase principiul bunei administrări,
         astfel cum este prevăzut la articolul 41 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și de Codul de bună conduită.
         În această privință, recurentul amintește că, independent chiar de existența unor astfel de dispoziții, dreptul la o bună
         administrare face parte dintre principiile generale de drept pe care instituțiile au obligația să le respecte.

      70      Parlamentul European replică în această privință că Tribunalul s‑a limitat să constate natura de act pregătitor, și nu de
         act normativ, a Codului de bună conduită.

       Aprecierea Curții
      71      Trebuie constatat de la început că al șaselea motiv rezultă dintr‑o interpretare greșită a ordonanței atacate.

      72      Astfel, în primă instanță, motivul invocat de recurent se întemeia exclusiv pe o încălcare a articolului 20 din Codul de bună
         conduită, potrivit căruia instituția, pe de o parte, se asigură că deciziile care afectează drepturile sau interesele cetățenilor
         se notifică în scris persoanelor interesate de îndată ce decizia în discuție a fost adoptată și, pe de altă parte, se abține
         să comunice această decizie altor surse, atât timp cât persoanele interesate nu au fost informate.

      73      Or, contrar susținerilor recurentului, Tribunalul nu a omis să analizeze dacă lipsa comunicării Deciziei Biroului din 1 februarie
         2006 produsese o încălcare a drepturilor persoanei interesate. Astfel, la punctul 72 din ordonanța atacată, Tribunalul, chiar
         înainte de a se pronunța asupra naturii Codului de bună conduită, a arătat că decizia menționată nu constituia decizia finală
         care îl prejudicia pe recurent și că lipsa de comunicare a acesteia nu putea, așadar, să aducă atingere drepturilor acestuia
         din urmă, apreciere care nu este, de altfel, contestată în cadrul prezentului recurs.

      74      Din acestea rezultă că și al șaselea motiv trebuie respins.

      75      Întrucât niciunul dintre motivele invocate de recurent în susținerea recursului său nu poate fi admis, acesta trebuie respins.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      76      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului
         118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât
         Parlamentul European a solicitat obligarea recurentului la plata cheltuielilor de judecată și acesta din urmă a căzut în pretenții,
         recurentul trebuie obligat la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Respinge recursul.
      2)      Îl obligă pe domnul Gorostiaga Atxalandabaso la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 19 februarie 2009.
      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea extinsă) din data de 23 octombrie 2003. # Changzhou Hailong Electronics & Light Fixtures Co. Ltd și Zhejiang Yankon Group Co. Ltd împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Dumping. # Cauza T-255/01.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 14 mai 1998. # Europa Carton AG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Amendă. # Cauza T-304/94.


title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 16 iunie 2016.#Kreissparkasse Wiedenbrück împotriva Finanzamt Wiedenbrück.#Cerere de decizie preliminară formulată de Finanzgericht Münster.#Trimitere preliminară – Fiscalitate – Taxa pe valoarea adăugată – Directiva 2006/112/CE – Deducerea taxei achitate în amonte – Articolul 173 alineatul (1) – Bunuri și servicii utilizate atât pentru operațiuni impozabile, cât și pentru operațiuni scutite (bunuri și servicii de folosință mixtă) – Stabilirea cuantumului deducerii taxei pe valoarea adăugată – Prorata de deducere – Articolul 174 – Prorata de deducere calculată prin aplicarea unei chei de repartizare în funcție de cifra de afaceri – Articolul 173 alineatul (2) – Regim derogatoriu – Articolul 175 – Regulă de rotunjire a proratei de deducere – Articolele 184 și 185 – Regularizarea deducerilor.#Cauza C-186/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      16 iunie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Fiscalitate — Taxa pe valoarea adăugată — Directiva 2006/112/CE — Deducerea taxei achitate în amonte — Articolul 173 alineatul (1) — Bunuri și servicii utilizate atât pentru operațiuni impozabile, cât și pentru operațiuni scutite (bunuri și servicii de folosință mixtă) — Stabilirea cuantumului deducerii taxei pe valoarea adăugată — Prorata de deducere — Articolul 174 — Prorata de deducere calculată prin aplicarea unei chei de repartizare în funcție de cifra de afaceri — Articolul 173 alineatul (2) — Regim derogatoriu — Articolul 175 — Regulă de rotunjire a proratei de deducere — Articolele 184 și 185 — Regularizarea deducerilor”
      În cauza C‑186/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Finanzgericht Münster (Tribunalul Financiar din Münster, Germania), prin decizia din 17 martie 2015, primită de Curte la 24 aprilie 2015, în procedura

         Kreissparkasse Wiedenbrück

      împotriva

         Finanzamt Wiedenbrück,

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din domnul D. Šváby, președinte de cameră, și din domnii J. Malenovský (raportor) și M. Vilaras, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Kreissparkasse Wiedenbrück, de domnul O. Peters, Steuerberater;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de K. Petersen, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Wasmeier și de M. Owsiany‑Hornung, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei decizii preliminare privește interpretarea articolului 173 alineatul (2), a articolului 175 alineatul (1) și a articolului 184 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Kreissparkasse Wiedenbrück (denumită în continuare „Kreissparkasse”), pe de o parte, și Finanzamt Wiedenbrück (Administrația Financiară din Wiedenbrück), pe de altă parte, cu privire la calculul dreptului de deducere a taxei pe valoarea adăugată (TVA) datorate sau achitate la achiziționarea de bunuri și de servicii utilizate pentru a efectua atât operațiuni care dau drept de deducere, cât și operațiuni care nu dau drept de deducere (denumite în continuare „bunuri și servicii de folosință mixtă”).

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      A șasea directivă

               3

               Sub titlul „Originea și sfera de aplicare a dreptului de deducere”, articolul 17 din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO 1977, L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”) prevedea la alineatul (5):
               „În cazul bunurilor și serviciilor utilizate de o persoană impozabilă atât pentru operațiunile care dau drept de deducere prevăzute la alineatele (2) și (3), cât și pentru operațiuni care nu dau drept de deducere, deducerea este permisă numai pentru partea din taxa pe valoarea adăugată care poate fi atribuită primelor operațiuni.
               Prorata de deducere se stabilește, pentru toate operațiunile desfășurate de persoana impozabilă, conform articolului 19.
               Totuși, statele membre pot:

                        (a)

                        să autorizeze persoana impozabilă să stabilească o prorată pentru fiecare sector al activității sale, cu condiția să țină evidențe contabile distincte pentru fiecare sector;

                        (b)

                        să oblige persoana impozabilă să stabilească o prorată pentru fiecare sector al activității sale și să țină evidențe contabile distincte pentru fiecare sector;

                        (c)

                        să autorizeze sau să oblige persoana impozabilă să efectueze deducerea pe baza utilizării tuturor bunurilor și serviciilor sau a unei părți a acestora;

                        (d)

                        să autorizeze sau să oblige persoana impozabilă să efectueze deducerea în conformitate cu norma stabilită la primul paragraf, pentru toate bunurile și serviciile utilizate pentru toate operațiunile prevăzute la paragraful menționat anterior;

                  […]” [traducere neoficială]

               4

               Articolul 19 din A șasea directivă, intitulat „Calculul proratei de deducere”, prevedea la alineatul (1):
               „Prorata de deducere, prevăzută la articolul 17 alineatul (5) primul paragraf, este compusă dintr‑un raport cuprinzând următoarele sume:

                        —

                        la numărător, valoarea totală, fără taxa pe valoarea adăugată, a cifrei de afaceri anuale aferente operațiunilor care dau drept de deducere conform articolului 17 alineatele (2) și (3);

                        —

                        la numitor, valoarea totală, fără taxa pe valoarea adăugată, a cifrei de afaceri anuale aferente operațiunilor incluse la numărător și operațiunilor care nu dau drept de deducere. Statele membre pot include de asemenea la numitor valoarea subvențiilor, altele decât cele specificate la articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a).

                  Prorata de deducere se determină anual, se stabilește ca procent și se rotunjește la o cifră care nu depășește următorul număr întreg.” [traducere neoficială]

               5

               Directiva menționată a fost abrogată prin Directiva 2006/112, intrată în vigoare la 1 ianuarie 2007.

         Directiva 2006/112

               6

               Considerentul (3) al Directivei 2006/112 prevede:
               „În vederea asigurării prezentării acestor prevederi într‑o formă clară și logică, în conformitate cu principiul unei mai bune legiferări, este necesară reformarea structurii și formulării directivei, deși acest lucru nu antrenează, în principiu, modificări de fond în legislația existentă. Cu toate acestea, un număr mic de modificări substanțiale sunt inerente exercițiului de reformare și este necesar să fie totuși efectuate. În cazul în care asemenea modificări sunt efectuate, acestea sunt enumerate în totalitate în cadrul dispozițiilor care reglementează transpunerea și intrarea în vigoare.”

               7

               Articolul 173 din directiva menționată are următorul cuprins:
               „(1)   În cazul bunurilor sau serviciilor utilizate de o persoană impozabilă atât pentru operațiuni care dau drept de deducere […], cât și pentru operațiuni care nu dau drept de deducere a TVA, deducerea este permisă numai pentru partea din TVA care poate fi atribuită primelor tranzacții.
               Prorata de deducere se stabilește, în conformitate cu articolele 174 și 175, pentru toate operațiunile efectuate de persoana impozabilă.
               (2)   Statele membre pot adopta următoarele măsuri:

                        (a)

                        să autorizeze persoanele impozabile să stabilească o prorată pentru fiecare sector al activității sale, cu condiția să țină evidențe contabile distincte pentru fiecare sector;

                        (b)

                        să oblige persoana impozabilă să stabilească o prorată pentru fiecare sector al activității sale și să țină evidențe contabile distincte pentru fiecare sector;

                        (c)

                        să autorizeze sau să oblige persoana impozabilă să efectueze deducerea pe baza utilizării tuturor bunurilor și serviciilor sau a unei părți a acestora;

                        (d)

                        să autorizeze sau să oblige persoana impozabilă să efectueze deducerea în conformitate cu norma stabilită la alineatul (1) primul paragraf, pentru toate bunurile și serviciile utilizate pentru toate operațiunile prevăzute la paragraful menționat anterior;

                  […]”

               8

               Articolul 174 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
               „Prorata de deducere este compusă dintr‑un raport cuprinzând următoarele sume:

                        (a)

                        la numărător, valoarea totală, fără TVA, a cifrei de afaceri anuale, aferente operațiunilor care dau drept de deducere […]

                        (b)

                        la numitor, valoarea totală, fără TVA, a cifrei de afaceri anuale aferente operațiunilor incluse la numărător și operațiunilor care nu dau drept de deducere.

                  Statele membre pot include la numitor valoarea subvențiilor, altele decât cele legate direct de prețul livrărilor de bunuri sau prestărilor de servicii prevăzute la articolul 73.”

               9

               Articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 prevede:
               „Prorata de deducere se determină anual, se stabilește ca procent și se rotunjește la o cifră care nu depășește următorul număr întreg.”

               10

               Articolul 184 din directiva menționată are următorul cuprins:
               „Deducerea inițială este regularizată atunci când este mai mare sau mai mică decât cea la care are dreptul persoana impozabilă.”

               11

               Articolul 185 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
               „Regularizarea se efectuează în special atunci când, după întocmirea declarației privind TVA, apar modificări ale factorilor utilizați la stabilirea sumei de dedus, de exemplu atunci când se anulează cumpărări sau se obțin reduceri de preț.”

               12

               Articolul 186 din Directiva 2006/112 prevede:
               „Statele membre stabilesc normele de aplicare a articolelor 184 și 185.”

               13

               Articolele 411-414 din directiva menționată figurează în capitolul 3, intitulat „Transpunere și intrare în vigoare”, din titlul XV al acesteia.

               14

               Articolul 411 din această directivă are următorul cuprins:
               „(1)   Directiva 67/227/CEE și [A șasea directivă] sunt abrogate, fără a aduce atingere obligațiilor statelor membre privind termenele de transpunere în legislația națională și de aplicare a respectivelor directive, menționate în anexa XI partea B.
               (2)   Trimiterile la directivele abrogate se interpretează ca trimiteri la prezenta directivă și se citesc în conformitate cu tabelul de corespondență din anexa XII.”

               15

               Articolul 412 din Directiva 2006/112 prevede:
               „(1)   Statele membre adoptă actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma articolului 2 alineatul (3), articolului 44, articolului 59 alineatul (1), articolului 399 și anexei III punctul 18 cu efect de la 1 ianuarie 2008. Statele membre comunică de îndată Comisiei textul acestor dispoziții, precum și un tabel de corespondență între aceste dispoziții și prezenta directivă.
               Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
               (2)   Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre textele principalelor dispoziții de drept intern pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.”

               16

               Articolul 413 din directiva menționată prevede:
               „Prezenta directivă intră în vigoare la 1 ianuarie 2007.”

               17

               Articolul 414 din aceeași directivă este redactat după cum urmează:
               „Prezenta directivă se adresează statelor membre.”

         Dreptul german

               18

               Articolul 15 alineatul 4 din Umsatzsteuergesetz (Legea privind impozitul pe cifra de afaceri, denumită în continuare „UStG”), intitulat „Drept de deducere”, prevede:
               „Dacă întreprinzătorul utilizează un bun sau o altă prestație livrate, importate sau achiziționate în interiorul Comunității numai parțial în vederea realizării operațiunilor care nu dau drept de deducere, partea din taxa achitată în amonte care este legată din punct de vedere economic de operațiunile menționate nu este deductibilă. Întreprinzătorul poate să procedeze la o estimare rezonabilă a sumelor nedeductibile. Stabilirea părții nedeductibile a impozitului în funcție de procentul pe care îl reprezintă cifra de afaceri care nu dă dreptul la deducere în raport cu cifra de afaceri care dă dreptul la deducere este admisă doar în cazul în care nu există nicio altă modalitate economică de atribuire.”

               19

               Articolul 15a alineatul 1 din UStG are următorul cuprins:
               „În cazul în care modificări ale elementelor luate în considerare pentru stabilirea cuantumului deducerilor operate inițial intervin în termen de cinci ani de la prima utilizare a unui bun de capital care este utilizat doar o singură dată pentru a realiza operațiuni, trebuie să se efectueze o compensație pentru fiecare an calendaristic corespunzător acestor modificări, printr‑o regularizare a deducerii taxelor care au grevat costurile de achiziție și de producție. […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               20

               Kreissparkasse este o instituție de creditare.

               21

               Kreissparkasse a stabilit că prorata de deducere aplicabilă în cazul TVA‑ului aferent achiziționării de către aceasta de bunuri și servicii de folosință mixtă era de 13,55 % pentru exercițiul fiscal 2009 și de 13,18 % pentru exercițiul fiscal 2010, procente pe care aceasta le‑a rotunjit la 14 %. La calculul, pentru exercițiile fiscale menționate, al cuantumului regularizărilor pe care trebuia să le efectueze conform articolului 15a din UStG ca urmare a renunțării la un regim de scutire fiscală a operațiunilor desfășurate pentru clientela sa profesională, Kreissparkasse a aplicat de asemenea prorate de deducere pe care le‑a rotunjit la 14 %.

               22

               În urma unui control fiscal realizat în cursul anului 2011, care privea exercițiile fiscale menționate, în temeiul a două decizii ale Administrației Financiare din Wiedenbrück din data de 3 ianuarie 2012, Kreissparkasse a făcut obiectul unei rectificări a impunerii, pentru motivul că rotunjise în mod nejustificat la următorul număr întreg proratele de deducere a TVA‑ului.

               23

               Kreissparkasse a formulat o reclamație împotriva acestor decizii, invocând dispozițiile articolului 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112, din care rezultă, în opinia sa, că prorata de deducere trebuie să fie rotunjită la o cifră care nu depășește următorul număr întreg.

               24

               Prin decizia din 13 iunie 2012, Administrația Financiară din Wiedenbrück a respins această reclamație pentru motivul că în esență articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 este aplicabil numai în cazul în care statul membru în cauză nu a făcut uz de posibilitatea oferită la articolul 173 alineatul (2) din această directivă de a deroga de la metoda de calcul prevăzută la articolul 173 alineatul (1) al doilea paragraf din directiva menționată. Or, potrivit Administrației Financiare, Republica Federală Germania a uzat de această posibilitate întrucât, conform articolului 15 alineatul 4 a treia teză din UStG, prorata de deducere trebuie să fie stabilită, în măsura posibilului, potrivit așa‑numitei metode „a afectării economice”.

               25

               Printr‑o acțiune introdusă la 16 iulie 2012 la Finanzgericht Münster (Tribunalul Financiar din Münster, Germania), Kreissparkasse a contestat decizia Administrației Financiare din Wiedenbrück din 13 iunie 2012. Instanța de trimitere arată că, la punctul 21 din Hotărârea din 18 decembrie 2008, Royal Bank of Scotland (C‑488/07, EU:C:2008:750), Curtea a decis că regula de rotunjire prevăzută la articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf din A șasea directivă nu se aplică în cazul în care bunurile și serviciile în cauză sunt supuse unuia dintre regimurile speciale prevăzute la articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din această din urmă directivă. Totuși, Kreissparkasse exprimă îndoieli cu privire la aspectul dacă această soluție este valabilă și pentru articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112.

               26

               În aceste condiții, Finanzgericht München (Tribunalul Financiar din Münster) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Statele membre sunt obligate să aplice regula rotunjirii prevăzută la articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 atunci când prorata de deducere este calculată potrivit uneia dintre metodele speciale prevăzute la articolul 173 alineatul (2) literele (a), (b), (c) sau (d) din aceeași directivă?

                        2)

                        Statele membre sunt obligate să aplice regula rotunjirii prevăzută la articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 în cazul ajustării deducerilor potrivit articolului 184 și următoarelor din această directivă atunci când prorata de deducere, în sensul articolului 175 alineatul (1) din aceeași directivă, este calculată potrivit uneia dintre metodele speciale prevăzute la articolul 173 alineatul (2) literele (a), (b), (c) sau (d) din directiva [menționată] sau potrivit articolului 17 alineatul (5) al treilea paragraf literele (a), (b), (c) sau (d) din A șasea directivă?

                        3)

                        Statele membre sunt obligate să ajusteze deducerile potrivit articolului 184 și următoarelor din Directiva 2006/112 prin aplicarea regulii rotunjirii – a doua întrebare – astfel încât cuantumul deducerii care trebuie regularizată să fie rotunjit în favoarea persoanei impozabile în sus sau în jos, la o cifră care nu depășește următorul număr întreg?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               27

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că statele membre nu sunt obligate să aplice regula rotunjirii prevăzută de această dispoziție în cazul în care prorata de deducere este calculată potrivit uneia dintre metodele derogatorii menționate la articolul 173 alineatul (2) din directiva în cauză.

               28

               În această privință, trebuie amintit că articolul 175 alineatul (1) din directiva menționată se limitează să prevadă că „prorata de deducere se determină anual, se stabilește ca procent și se rotunjește la o cifră care nu depășește următorul număr întreg”.

               29

               În consecință, este necesar să se constate că acest mod de redactare nu permite să se răspundă la prima întrebare, întrucât nu conține nicio precizare cu privire la o eventuală aplicare a regulii rotunjirii prevăzute de această dispoziție la punerea în aplicare a uneia dintre metodele derogatorii menționate la articolul 173 alineatul (2) din aceeași directivă.

               30

               În aceste condiții, se impune să se interpreteze articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 ținând seama de contextul în care se înscrie această dispoziție și de obiectivele urmărite de această directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 aprilie 2016, Marchon Germany,C‑315/14, EU:C:2016:211, punctul 29).

               31

               În ceea ce privește contextul în care se încadrează această dispoziție, trebuie arătat că articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 face parte dintr‑un subansamblu de dispoziții care figurează în capitolul 2, intitulat „Prorata de deducere”, din titlul X din directiva menționată. Dispozițiile acestui capitol au ca obiect definirea regimului dreptului de deducere a TVA‑ului aferent achiziționării de bunuri sau servicii de folosință mixtă.

               32

               Acest subansamblu este construit în jurul articolului 173 alineatul (1) din directiva menționată, al cărui prim paragraf stabilește principiul deducerii parțiale a TVA‑ului aferent acestui tip de bunuri sau servicii. Al doilea paragraf al acestei dispoziții precizează că prorata de deducere care trebuie aplicată se stabilește, pentru toate operațiunile realizate de o persoană impozabilă, conform articolelor 174 și 175 din aceeași directivă.

               33

               Astfel structurat, subansamblul de dispoziții menționat poate fi interpretat în sensul că regula rotunjirii prevăzută la articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 poate fi aplicată oricărei situații în care este în discuție un bun sau un serviciu de folosință mixtă.

               34

               Totuși, articolul 173 alineatul (2) din directiva menționată prevede metode de stabilire a dreptului de deducere care derogă de la dispozițiile alineatului (1) al acestui articol. În consecință, trebuie să se analizeze, ținând seama de obiectivul urmărit de acest articol 173 alineatul (2), dacă constatarea de la punctul anterior poate fi afectată de existența acestor derogări.

               35

               În această privință, este cert că posibilitatea pe care o oferă astfel articolul 173 alineatul (2) din Directiva 2006/112 de a deroga de la metoda de calcul al dreptului de deducere prevăzută la articolul 173 alineatul (1) din această directivă urmărește să permită statelor membre să ajungă, având în vedere în special caracteristicile specifice ale activităților persoanei impozabile, la rezultate mai exacte în stabilirea întinderii dreptului de deducere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 iulie 2014, Banco Mais,C‑183/13, EU:C:2014:2056, punctul 29 și jurisprudența citată).

               36

               Or, aplicarea, pentru stabilirea proratei de deducere cu ocazia punerii în aplicare a uneia dintre posibilitățile deschise statelor membre prin articolul 173 alineatul (2) din Directiva 2006/112, a unei reguli potrivit căreia procentul de deducere obținut trebuie să fie rotunjit la cifra care nu depășește următorul număr întreg ar fi contrară unui asemenea obiectiv.

               37

               Astfel, dat fiind că se permite statelor membre să adopte măsuri pentru a obține rezultate mai exacte în stabilirea dreptului de deducere, ar fi ilogic ca statele membre care optează pentru asemenea măsuri să fie obligate să recurgă la regula rotunjirii prevăzută la articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 și, în consecință, ca acestea să nu poată nici să adopte și să aplice o altă regulă mai precisă sau mai adecvată, nici să excludă orice rotunjire a procentului de deducere obținut.

               38

               Din considerațiile de mai sus rezultă că, deși regula rotunjirii prevăzută la articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 poate fi adoptată de un stat membru pentru orice calcul al dreptului de deducere a TVA‑ului aferent achiziționării de bunuri sau servicii de folosință mixtă, inclusiv în cazul în care se recurge la una dintre metodele derogatorii prevăzute la articolul 173 alineatul (2) din această directivă, statele membre sunt libere să nu recurgă la această regulă dacă dreptul de deducere este calculat potrivit uneia dintre aceste metode drogatorii.

               39

               Curtea a ajuns de altfel la o concluzie similară în ceea ce privește interpretarea articolului 17 alineatul (5) al treilea paragraf și a articolului 19 alineatul (1) din A șasea directivă, considerând, la punctul 25 din Hotărârea din 18 decembrie 2008, Royal Bank of Scotland (C‑488/07, EU:C:2008:750), că statele membre nu sunt obligate să aplice regula rotunjirii pe care o prevede acest articol 19 alineatul (1) în cazul în care au recurs la metodele de calcul prevăzute la articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf literele (a), (b), (c) sau (d), dar pot adopta reguli de rotunjire proprii, cu respectarea principiilor care stau la baza sistemului comun al TVA‑ului.

               40

               Or, această jurisprudență rămâne relevantă în măsura în care, pe de o parte, din considerentul (3) al Directivei 2006/112 reiese că adoptarea acesteia nu a provocat schimbări de fond în legislația existentă privind sistemul comun al TVA‑ului, cu excepția cazurilor de amendamente esențiale care sunt reluate în mod exhaustiv în dispozițiile referitoare la transpunerea și la intrarea în vigoare a acestei directive, și în care, pe de altă parte, aceste din urmă dispoziții, care figurează la articolele 411-414 din directiva menționată, nu conțin nicio referire la articolele 173-175 din aceeași directivă, în discuție în prezenta cauză.

               41

               În consecință, trebuie să se dea articolelor 173-175 din Directiva 2006/112 o interpretare similară cu cea dată dispozițiilor celei de A șasea directive referitoare la regimul de deducere a TVA‑ului aplicabil bunurilor și serviciilor de folosință mixtă care figurează în special la articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf și la articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf din această din urmă directivă.

               42

               Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că statele membre nu sunt obligate să aplice regula rotunjirii prevăzută de această dispoziție în cazul în care prorata de deducere este calculată potrivit uneia dintre metodele derogatorii menționate la articolul 173 alineatul (2) din această directivă.

         Cu privire la a doua întrebare

               43

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 184 și următoarele din Directiva 2006/112 trebuie interpretate în sensul că statele membre sunt obligate ca, în cazul regularizării, să aplice regula rotunjirii prevăzută la articolul 175 alineatul (1) din această directivă atunci când prorata de deducere a fost calculată potrivit uneia dintre metodele prevăzute la articolul 173 alineatul (2) din directiva menționată sau la articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă.

               44

               În primul rând, trebuie amintit că, astfel cum s‑a constatat la punctul 41 din prezenta hotărâre, metodele derogatorii prevăzute la articolul 173 alineatul (2) din Directiva 2006/112 sunt similare celor prevăzute la articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă.

               45

               În consecință, pentru a răspunde la a doua întrebare, nu este necesar să se facă distincție după cum prorata de deducere este calculată prin aplicarea uneia dintre metodele prevăzute la articolul 173 alineatul (2) din Directiva 2006/112 sau prin aplicarea uneia dintre metodele prevăzute la articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă.

               46

               În al doilea rând, articolul 184 din Directiva 2006/112 prevede că deducerea inițială este regularizată atunci când este mai mare sau mai mică decât cea la care are dreptul persoana impozabilă. Potrivit articolului 185 alineatul (1) din această directivă, o regularizare se efectuează în special atunci când apar modificări ale factorilor utilizați inițial la stabilirea sumei de dedus.

               47

               Din coroborarea acestor două dispoziții rezultă că, pe de o parte, în cazul în care o regularizare se dovedește necesară ca urmare a modificării unuia dintre elementele luate inițial în considerare la calculul deducerilor, calculul cuantumului acestei regularizări trebuie să conducă la o corelare a cuantumului deducerilor efectuate în final cu cel al deducerilor pe care persoana impozabilă ar fi fost îndreptățită să le efectueze dacă modificarea respectivă ar fi fost luată inițial în considerare. Pe de altă parte, calculul acestui cuantum presupune să se țină seama de aceleași elemente precum cele luate în considerare inițial, cu excepția celui care a fost modificat.

               48

               Or, aplicarea regulii rotunjirii prevăzute la articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 constituie un element care a fost luat în considerare la stabilirea cuantumului inițial al deducerii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iunie 2016, Wolfgang und Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft,C‑332/14, EU:C:2016:417, punctul 46).

               49

               Totuși, în ipoteza în care prorata de deducere este stabilită prin aplicarea uneia dintre metodele derogatorii prevăzute la articolul 173 alineatul (2) din directiva menționată, trebuie amintit că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 38 din prezenta hotărâre, statele membre nu sunt obligate să recurgă la această regulă a rotunjirii pentru a stabili cuantumul inițial al deducerii.

               50

               În consecință, numai în ipoteza în care statele membre au aplicat regula sus‑menționată pentru a stabili cuantumul inițial al deducerii acestea sunt obligate, în caz de regularizare, să aplice regula rotunjirii prevăzută la articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 și aceasta fără a aduce atingere ipotezei în care elementul a cărui modificare face necesară această regularizare constă în aplicarea din nou a metodei de calcul prevăzute la articolul 173 alineatul (1) al doilea paragraf din această directivă sau a regulii rotunjirii.

               51

               Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolul 184 și următoarele din Directiva 2006/112 trebuie interpretate în sensul că statele membre sunt obligate ca, în cazul regularizării, să aplice regula rotunjirii prevăzută la articolul 175 alineatul (1) din această directivă, atunci când, în temeiul legislației lor naționale, prorata de deducere a fost calculată potrivit uneia dintre metodele prevăzute la articolul 173 alineatul (2) din directiva menționată sau la articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă, numai în ipoteza în care această regulă a fost aplicată pentru a stabili cuantumul inițial al deducerii.

         Cu privire la a treia întrebare

               52

               Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că statele membre sunt obligate să regularizeze, în temeiul articolelor 184-192 din această directivă, deducerile efectuate prin aplicarea regulii rotunjirii prevăzute la acest articol 175, astfel încât prorata de deducere care trebuie regularizată să fie rotunjită în sus sau în jos în favoarea persoanei impozabile.

               53

               Or, pe de o parte, din elementele dosarului aflat la dispoziția Curții reiese că, în cauza principală, prorata de deducere a fost calculată potrivit uneia dintre metodele derogatorii prevăzute la articolul 173 alineatul (2) din Directiva 2006/112 și că, pentru acest calcul, dreptul german nu prevede că trebuie să fie rotunjită.

               54

               Pe de altă parte, din decizia de trimitere reiese că modificarea elementelor luate în considerare pentru stabilirea cuantumului deducerilor, care justifică regularizarea în discuție în litigiul principal, rezultă din renunțarea de către Kreissparkasse la regimul de scutire fiscală a operațiunilor sale comerciale desfășurate pentru clientela sa profesională, iar nu din decizia statului membru în cauză de a aplica pe viitor metoda de calcul prevăzută la articolul 173 alineatul (1) al doilea paragraf din această directivă sau regula rotunjirii prevăzută la articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112.

               55

               Având în vedere considerațiile de la punctul 47 din prezenta hotărâre, nu este, prin urmare, necesar ca într‑o cauză precum cea în discuție în litigiul principal să se aplice regula rotunjirii prevăzută la articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112 în caz de regularizare.

               56

               În aceste condiții, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               57

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

                           1)

                           Articolul 175 alineatul (1) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că statele membre nu sunt obligate să aplice regula rotunjirii prevăzută de această dispoziție în cazul în care prorata de deducere este calculată potrivit uneia dintre metodele derogatorii menționate la articolul 173 alineatul (2) din această directivă.

                           2)

                           Articolul 184 și următoarele din Directiva 2006/112 trebuie interpretate în sensul că statele membre sunt obligate ca, în cazul regularizării, să aplice regula rotunjirii prevăzută la articolul 175 alineatul (1) din această directivă, atunci când, în temeiul legislației lor naționale, prorata de deducere a fost calculată potrivit uneia dintre metodele prevăzute la articolul 173 alineatul (2) din directiva menționată sau la articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare, numai în ipoteza în care această regulă a fost aplicată pentru a stabili cuantumul inițial al deducerii.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din data de 29 septembrie 2009. # Armin Hau împotriva Parlamentului European. # Funcție publică - Funcționari - Promovare. # Cauza F-125/07.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera a doua)
      29 septembrie 2009
      Cauza F‑125/07
      Armin Hau
      împotriva
      Parlamentului European
      „Funcție publică – Funcționari – Promovare – Exercițiul de promovare 2006 – Neînscriere pe lista funcționarilor promovați – Examinare comparativă a meritelor – Prag de referință – Neluare în considerare a calității de promovabil”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Hau solicită anularea deciziei Parlamentului European
         publicate la 21 noiembrie 2006 de a nu include numele său în lista funcționarilor promovați la gradul B*7 în cadrul exercițiului
         de promovare 2006

      Decizia: Anulează decizia Parlamentului European, publicată la 21 noiembrie 2006, de a nu îl include pe reclamant în lista funcționarilor
         promovați la gradul B*7 în cadrul exercițiului de promovare 2006. Obligă Parlamentul European la plata cheltuielilor de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Decizie care lezează – Obligația de motivare – Posibilitate de motivare a unei decizii de nepromovare în faza
            precontencioasă – Consecințe
      [Statutul funcționarilor, art. 25 al doilea paragraf și art. 90 alin. (2)]
      2.      Funcționari – Promovare – Analiză comparativă a meritelor – Luare în considerare a unei propuneri de promovare în cadrul exercițiului
            precedent
      (Statutul funcționarilor, art. 45)
      1.      Administrația are posibilitatea de a motiva o decizie de nepromovare în faza precontencioasă. Cu toate acestea, atunci când
         administrația face uz de această facultate, trebuie să se constate că îi privează pe funcționarii vizați de posibilitatea
         de a introduce o reclamație cunoscând motivele deciziei atacate și, prin urmare, de a dezvolta în consecință propriile argumente.
         Așadar, în situația în care un funcționar a luat cunoștință de motivele unei decizii numai în stadiul respingerii reclamației,
         administrația nu îi poate opune respectarea principiului concordanței între reclamație și cererea introductivă în privința
         motivelor sau a criticilor referitoare la motivare.

      (a se vedea punctul 24)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 12 februarie 1992, Volger/Parlamentul European, T‑52/90, Rec., p. II‑121, punctul 36
      2.      Pentru evaluarea meritelor care trebuie luate în considerare în decizia de promovare prevăzută la articolul 45 din statut,
         administrația dispune de o largă putere de apreciere. Astfel, controlul instanței comunitare trebuie să se limiteze la problema
         dacă, având în vedere căile și mijloacele care au putut conduce administrația la aprecierea sa, aceasta s‑a menținut în limite
         care nu sunt criticabile și nu a făcut uz de puterea sa în mod vădit eronat.

      Cu toate acestea, existența unei largi puteri de apreciere nu poate scuti administrația de obligația de a examina cu atenție
         și cu imparțialitate toate elementele relevante ale speței. Faptul de a fi fost propus pentru promovare în cadrul exercițiului
         de promovare anterior exercițiului în litigiu constituie un element relevant referitor la merit, cu condiția ca meritul funcționarului
         să nu fi scăzut după exercițiul de promovare în cursul căruia a fost propus pentru promovare.

      Pe de altă parte, lipsa sistematică a luării în considerare a calității de promovabil ar putea prezenta riscul de a se crea
         o discriminare între funcționarii candidați la promovare, din moment ce ar conduce la tratarea în același mod a unor situații
         diferite din punct de vedere obiectiv. Astfel, întrucât împrejurarea că un funcționar a atins deja pragul de promovare în
         cadrul exercițiului de promovare precedent este legată intrinsec de meritele de care acesta a dat dovadă anterior îl plasează
         într‑o situație diferită, în raport cu acest aspect al meritului său, față de cea a persoanelor care nu au atins pragul respectiv
         de promovare în cadrul exercițiului precedent.

      (a se vedea punctele 26-28)
      Trimitere la:
      Curte: 23 octombrie 1986, Vaysse/Comisia, 26/85, Rec., p. 3131, punctul 26; 21 noiembrie 1991, Technische Universität München,
         C‑269/90, Rec., p. I‑5469, punctul 14

      Tribunalul de Primă Instanță: 11 decembrie 1991, Frederiksen/Parlamentul European, T‑169/89, Rec., p. II‑1403, punctul 69;
         4 mai 2005, Sena/AESA, T‑30/04, RecFP, p. I‑A‑113 și II-519, punctul 80; 15 septembrie 2005, Casini/Comisia, T‑132/03, RecFP,
         p. I‑A‑253 și II-1169, punctul 69

      Tribunalul Funcției Publice: 10 octombrie 2007, Berrisford/Comisia, F‑107/06, RepFP, p. I‑A‑1-0000 și II‑A-1-0000, punctul
         76