title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 21 decembrie 2016.#Francisco Gutiérrez Naranj împotriva Cajasur Banco SAU, Ana María Palacios Martínez împotriva Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA), Banco Popular Español SA împotriva Emilio Irles López și Teresa Torres Andreu.#Cereri de decizie preliminară formulate de Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Granada și de Audiencia Provincial de Alicante.#Trimitere preliminară – Directiva 93/13/CEE – Contracte încheiate cu consumatorii – Împrumuturi ipotecare – Clauze abuzive – Articolul 4 alineatul (2) – Articolul 6 alineatul (1) – Constatarea nulității – Limitarea de către instanța națională a efectelor în timp ale constatării nulității unei clauze abuzive.#Cauzele conexate C-154/15 și C-307/15.

text:
       HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
   21 decembrie 2016 (
         *1
      )
   „Trimitere preliminară – Directiva 93/13/CEE – Contracte încheiate cu consumatorii – Împrumuturi ipotecare – Clauze abuzive – Articolul 4 alineatul (2) – Articolul 6 alineatul (1) – Constatarea nulității – Limitarea de către instanța națională a efectelor în timp ale constatării nulității unei clauze abuzive”
   În cauzele conexate C‑154/15, C‑307/15 și C‑308/15,
   având ca obiect cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Tribunalul Comercial nr. 1 din Granada, Spania) (C‑154/15), prin decizia din 25 martie 2015, primită de Curte la 1 aprilie 2015, precum și de Audiencia Provincial de Alicante (Curtea Provincială din Alicante, Spania) (C‑307/15 și C‑308/15), prin deciziile din 15 iunie 2015, primite de Curte la 1 iulie 2015, în procedurile

      Francisco Gutiérrez Naranjo

   împotriva

      Cajasur Banco SAU (C‑154/15),

      Ana María Palacios Martínez

   împotriva

      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA) (C‑307/15),

      Banco Popular Español, SA

   împotriva

      Emilio Irles López,

      Teresa Torres Andreu (C‑308/15),
   CURTEA (Marea Cameră),
   compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnul A. Tizzano, vicepreședinte, doamna R. Silva de Lapuerta și domnul M. Ilešič, președinți de cameră, domnii J. Malenovský, E. Levits (raportor), J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. G. Fernlund, C. Vajda, S. Rodin și F. Biltgen și doamna K. Jürimäe, judecători,
   avocat general: domnul P. Mengozzi,
   grefier: doamna L. Carrasco Marco, administrator,
   având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 aprilie 2016,
   luând în considerare observațiile prezentate:

            –

            pentru domnul Gutiérrez Naranjo, de A. Navarro Vidal, de A. Martínez Muriel, de D. Pineda Cuadrado și de L. Pineda Salido, abogados;

            –

            pentru doamna Palacios Martínez, de F. J. Zambudio Nicolas, abogado, și de R. López Coloma, procuradora;

            –

            pentru Banco Popular Español SA, de C. Fernández Vicién, de I. Moreno‑Tapia Rivas și de J. Capell, abogados;

            –

            pentru Cajasur Banco SAU, de J. Remón Peñalver și de D. Sarmiento Ramirez‑Escudero, abogados;

            –

            pentru Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA), de J. Rodríguez Cárcamo și de A. Rodríguez Conde, abogados;

            –

            pentru domnul Irles López și pentru doamna Torres Andreu, de Y. Sánchez Orts, procuradora, și de F. García Cerrillo, abogado;

            –

            pentru guvernul spaniol, de A. Gavela Llopis și de M. Sampol Pucurull, în calitate de agenți;

            –

            pentru guvernul ceh, de S. Šindelková, de M. Smolek și de J. Vláčil, în calitate de agenți;

            –

            pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;

            –

            pentru guvernul Regatului Unit, de S. Simmons și de L. Christie, în calitate de agenți, asistați de S. Ford, barrister, de K. Smith și de B. Kennelly, QC;

            –

            pentru Comisia Europeană, de D. Roussanov, de N. Ruiz García și de J. Baquero Cruz, în calitate de agenți,

      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 13 iulie 2016,
   pronunță prezenta

      Hotărâre

            1

            Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea, în special, a articolelor 6 și 7 din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273).

            2

            Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între persoane care au contractat împrumuturi ipotecare cu instituții de credit, în legătură cu dreptul la restituirea unor sume plătite în temeiul unor clauze contractuale al căror caracter abuziv a fost constatat pe cale judecătorească.

      Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

            3

            Al zecelea considerent al Directivei 93/13 enunță:
            „[…] se poate obține o protecție mai eficace a consumatorului prin adoptarea unor norme de drept uniforme în ceea ce privește clauzele abuzive […]”

            4

            Al doisprezecelea considerent al acestei directive precizează:
            „[…] statele membre ar trebui să aibă posibilitatea, respectând în același timp dispozițiile tratatului, de a le asigura consumatorilor un nivel mai ridicat de protecție prin dispoziții de drept intern mai stricte decât cele din prezenta directivă”

            5

            Potrivit celui de al douăzeci și patrulea considerent al Directivei 93/13:
            „[…] autoritățile judiciare sau administrative din statele membre trebuie să aibă la dispoziție mijloace adecvate și eficace pentru a împiedica aplicarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii”

            6

            Conform articolului 3 alineatul (1) din Directiva 93/13:
            „O clauză contractuală care nu s‑a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința de bună‑credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului.”

            7

            În temeiul articolului 3 alineatul (2) primul paragraf din această directivă:
            „Se consideră întotdeauna că o clauză nu s‑a negociat individual atunci când a fost redactată în prealabil, iar, din acest motiv, consumatorul nu a avut posibilitatea de a influența conținutul clauzei, în special în cazul unui contract de adeziune.”

            8

            Articolul 4 din directiva menționată prevede:
            „(1)   Fără să aducă atingere articolului 7, caracterul abuziv al unei clauze contractuale se apreciază luând în considerare natura bunurilor sau a serviciilor pentru care s‑a încheiat contractul și raportându‑se, în momentul încheierii contractului, la toate circumstanțele care însoțesc încheierea contractului și la toate clauzele contractului sau ale unui alt contract de care acesta depinde.
            (2)   Aprecierea caracterului abuziv al clauzelor nu privește nici definirea obiectului contractului, nici caracterul adecvat al prețului sau remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, în măsura în care aceste clauze sunt exprimate în mod clar și inteligibil.”

            9

            Articolul 5 din aceeași directivă precizează:
            „În cazul contractelor în care toate clauzele sau o parte a acestora sunt prezentate consumatorului în scris, acestea trebuie întotdeauna redactate într‑un limbaj clar și inteligibil. […]”

            10

            Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 prevede:
            „Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau un furnizor [a se citi «de către un profesionist»], în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze părțile prin aceste clauze [a se citi «potrivit dispozițiilor sale»], în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”

            11

            Conform articolului 7 alineatul (1) din această directivă:
            „Statele membre se asigură că, în interesul consumatorilor și al concurenților, există mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori [a se citi «de către profesioniști»].”

         Dreptul spaniol

      Legislația

            12

            Potrivit articolului 1303 din Código Civil (Codul civil):
            „Odată constatată nulitatea unei obligații, părțile contractante trebuie să își restituie reciproc bunurile care au făcut obiectul contractului, fructele acestora și prețul însoțit de dobânzi, fără a aduce atingere articolelor următoare.”

            13

            Articolul 82 alineatul (1) din texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (textul consolidat al Legii generale privind protecția consumatorilor și a utilizatorilor și a altor legi complementare), aprobat prin Real Decreto Legislativo 1/2007 (Decretul legislativ regal 1/2007) din 16 noiembrie 2007 (BOE nr. 287 din 30 noiembrie 2007), în versiunea aplicabilă litigiilor principale (denumit în continuare „LGDCU”), prevede:
            „Se consideră abuzive toate clauzele care nu s‑au negociat individual, precum și toate practicile care nu rezultă dintr‑un acord expres și care, în contradicție cu cerința de bună‑credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului și al utilizatorului.”

            14

            Articolul 83 din LGDCU prevede:
            „Clauzele abuzive sunt nule de plin drept și sunt considerate nescrise. În acest sens, după ascultarea părților, instanța constată nulitatea clauzelor abuzive incluse în contract, acesta continuând totuși să angajeze părțile potrivit dispozițiilor sale, în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”

            15

            Articolul 5 alineatul (5) din Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación (Legea 7/1998 privind condițiile generale ale contractelor) din 13 aprilie 1998 (BOE nr. 89 din 14 aprilie 1998), în versiunea aplicabilă litigiilor principale (denumită în continuare „LCGC”), prevede:
            „Redactarea clauzelor generale trebuie să respecte criteriile de transparență, de claritate, de precizie și de simplitate.”

            16

            Articolul 7 din LCGC prevede:
            „Se consideră că următoarele condiții generale nu figurează în contract:

                     a)

                     cele despre care consumatorul nu a avut în mod real ocazia să ia cunoștință înaintea încheierii contractului sau care nu au fost semnate, dacă este cazul, potrivit articolului 5;

                     b)

                     condițiile ilizibile, ambigue, obscure și incomprehensibile, cu excepția situației în care, în cel din urmă caz, aderentul le‑a acceptat expres în scris și în situația în care acestea respectă reglementarea specifică privind transparența clauzelor contractuale în acest domeniu.”

            17

            În temeiul articolului 8 din LCGC:
            „1.   Sunt nule de plin drept condițiile generale care, în prejudiciul aderentului, contravin dispozițiilor legii sau ale oricărei alte norme imperative sau prohibitive, cu excepția cazului în care acestea sancționează în mod diferit încălcarea lor.
            2.   În special, sunt nule condițiile generale abuzive din contractele încheiate cu un consumator […]”

      Jurisprudența Tribunal Supremo (Curtea Supremă, Spania)

   – Hotărârea nr. 241/2013 din 9 mai 2013

            18

            Sesizat cu o acțiune colectivă în încetare introdusă de o asociație de consumatori împotriva mai multor instituții de credit, Tribunal Supremo (Curtea Supremă), în hotărârea nr. 241/2013 din 9 mai 2013 (denumită în continuare „hotărârea din 9 mai 2013”), după ce a constatat caracterul abuziv al clauzelor care prevedeau o limită minimă sub care nu putea coborî rata dobânzii variabile (denumite în continuare „clauzele «prag»”) conținute în condițiile generale ale contractelor de împrumut ipotecar încheiate cu consumatori, a constatat nulitatea acestor clauze.

            19

            Instanța menționată a considerat că clauzele respective, care aveau ca obiect definirea obiectului principal al contractelor în cauză, erau inteligibile din punct de vedere gramatical pentru consumatori și că îndeplineau, așadar, cerința de redactare clară și comprehensibilă impusă prin articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13. Astfel, în opinia instanței menționate, nu era necesar să se considere că acestea prezintă un caracter abuziv, în conformitate cu jurisprudența elaborată de Curte în Hotărârea din 3 iunie 2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309).

            20

            Cu toate acestea, întemeindu‑se, printre altele, pe principiile afirmate de Curte în Hotărârea din 21 martie 2013, RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180), instanța menționată a constatat că cerința de transparență prevăzută la articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretată în sensul că include nu doar respectarea unui aspect formal, ci și a unui aspect material, care are același conținut precum cerința prevăzută la articolul 5 din această directivă și care are legătură cu caracterul suficient al informațiilor furnizate consumatorilor la încheierea contractului, cu privire la consecințele juridice și economice care decurg pentru aceștia din aplicarea clauzelor referitoare, printre altele, la obiectul principal al contractului.

            21

            Or, potrivit Tribunal Supremo (Curtea Supremă), în cauza în care s‑a pronunțat hotărârea din 9 mai 2013, cerința transparenței materiale nu era îndeplinită, în măsura în care instituțiile bancare vizate nu furnizaseră consumatorilor astfel de informații la încheierea contractelor de împrumut care conțineau clauze „prag”. Prin urmare, Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a efectuat analiza caracterului eventual abuziv al acestor clauze, având în vedere criteriile generale de bună‑credință, de echilibru și de transparență prevăzute la articolul 3 alineatul (1), la articolul 4 alineatul (1) și la articolul 5 din Directiva 93/13 și a constatat nulitatea clauzelor respective ca urmare a lipsei lor de transparență cauzate de o informare insuficientă a împrumutaților cu privire la consecințele concrete ale aplicării lor practice.

            22

            Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a considerat totuși că contractele de împrumut ipotecar în discuție puteau continua să existe și a limitat, în plus, retroactivitatea efectelor constatării nulității clauzelor „prag”.

            23

            Astfel, în această privință, după ce a amintit că, în temeiul jurisprudenței Curții aplicate constatării nulității unor clauze abuzive, trebuia să se considere că clauzele în discuție nu avuseseră niciun efect, Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a arătat că, în pofida regulii generale a efectului retroactiv al unei constatări a nulității, acest efect trebuia să fie în acord cu principiile generale de drept și, în special, cu principiul securității juridice.

            24

            Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a statuat că clauzele „prag” erau legale ca atare, că erau întemeiate pe motive obiective, că nu erau nici neuzuale, nici excesive, că utilizarea acestora fusese tolerată mult timp pe piața creditelor imobiliare, că nulitatea lor se întemeia pe o lipsă de transparență, cauzată de o informare insuficientă a împrumutaților, că instituțiile bancare respectaseră cerințele normative de informare, că stabilirea unei rate minime a dobânzii corespundea necesității de a menține un randament minim al împrumuturilor ipotecare în discuție pentru a permite instituțiilor bancare să își acopere costurile de producție angajate și să continue să acorde finanțări, că clauzele „prag” erau calculate astfel încât să nu determine schimbări semnificative în ceea ce privește sumele care trebuiau plătite inițial, sume de care prestatorii țineau seama atunci când decideau comportamentul lor economic, că legislația spaniolă autoriza substituirea creditorului și că retroactivitatea constatării nulității clauzelor în discuție ar determina perturbări economice grave.

            25

            Prin urmare, în lumina acestor considerații, Tribunal Supremo (Curtea Supremă), în temeiul principiului securității juridice, a limitat efectele hotărârii sale începând de la data publicării acesteia, hotărând că constatarea nulității clauzelor „prag” în discuție nu va afecta nici situațiile definitiv soluționate prin decizii judecătorești având autoritate de lucru judecat, nici plățile efectuate anterior datei de 9 mai 2013, astfel încât doar sumele plătite fără să fie datorate în temeiul clauzelor respective ulterior acestei date urmau să trebuiască să fie restituite.

      – Hotărârea nr. 139/2015 din 25 martie 2015

            26

            În hotărârea nr. 139/2015 din 25 martie 2015 (denumită în continuare „hotărârea din 25 martie 2015”), Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a confirmat limitarea efectelor retroactive ale constatării nulității unei clauze „prag” în cadrul unei acțiuni individuale a unui consumator care solicita restituirea sumelor plătite în mod nejustificat în temeiul unei astfel de clauze. Procedând astfel, instanța menționată a extins în cazul acțiunilor individuale în încetare și în reparație soluția reținută anterior prin hotărârea din 9 mai 2013 pentru acțiunile colective în încetare. Astfel, în cauza în care s‑a pronunțat hotărârea din 25 martie 2015, obligația de restituire a fost limitată doar la sumele plătite în mod nejustificat după pronunțarea hotărârii din 9 mai 2013.

      Situația de fapt din litigiile principale și întrebările preliminare

         Cauza C‑154/15

            27

            Domnul Francisco Gutiérrez Naranjo a contractat la Cajasur Banco SAU un împrumut ipotecar care conținea o clauză „prag”.

            28

            Întemeindu‑se pe Directiva 93/13, precum și pe jurisprudența Tribunal Supremo (Curtea Supremă), domnul Gutiérrez Naranjo a sesizat Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Tribunalul Comercial nr. 1 din Granada, Spania) cu o acțiune având ca obiect constatarea nulității acestei clauze „prag” și dispunerea restituirii sumelor plătite în mod nejustificat în temeiul acestei clauze.

            29

            Instanța de trimitere se întreabă dacă faptul de a limita efectele constatării nulității unei clauze contractuale ca urmare a caracterului său abuziv doar la perioada ulterioară acestei constatări este compatibilă cu articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13.

            30

            Prin urmare, Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Tribunalul Comercial nr. 1 din Granada) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                     „1)

                     Interpretarea lipsei caracterului obligatoriu în sensul articolului 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 este compatibilă, în astfel de ipoteze, cu o interpretare conform căreia constatarea nulității clauzei menționate produce totuși efecte până la momentul pronunțării acesteia și, prin urmare, cu interpretarea conform căreia efectele pe care le‑a produs clauza respectivă în perioada în care a fost în vigoare nu sunt invalidate sau declarate lipsite de efect, deși se constată nulitatea acesteia?

                     2)

                     Încetarea utilizării care s‑ar putea dispune în raport cu o anumită clauză [în conformitate cu prevederile articolului 6 alineatul (1) și ale articolului 7 alineatul (1)] într‑o acțiune individuală exercitată de un consumator, atunci când se constată nulitatea, este compatibilă cu limitarea efectelor respectivei nulități? Este posibilă limitarea de către instanțe a restituirii sumelor plătite de consumator – care trebuie efectuată de profesionist – în temeiul clauzei, a cărei nulitate de la momentul nașterii sale a fost constatată ulterior, ca urmare a lipsei de informare și/sau de transparență?”

         Cauza C‑307/15

            31

            La 28 iulie 2006, doamna Ana María Palacios Martínez a încheiat cu Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA) un contract de împrumut ipotecar care conținea o clauză „prag”.

            32

            La 6 martie 2014, împrumutata a introdus o acțiune la Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Tribunalul Comercial nr. 1 din Alicante, Spania) având ca obiect constatarea nulității acestei clauze „prag” ca urmare a caracterului său abuziv, precum și obținerea restituirii sumelor percepute în mod nejustificat de instituția bancară.

            33

            Ca jurisdicție de prim grad, această instanță a considerat, făcând referire la soluția elaborată de Tribunal Supremo (Curtea Supremă) în hotărârea sa din 9 mai 2013, că acțiunea rămăsese fără obiect, fără a aduce atingere restituirii către reclamantă a sumelor pe care instituția bancară le‑ar fi perceput în temeiul clauzei în discuție începând de la data pronunțării acestei hotărâri.

            34

            Sesizată cu apel, Audiencia Provincial de Alicante (Curtea Provincială din Alicante, Spania) exprimă îndoieli cu privire la compatibilitatea soluției reținute în primă instanță cu articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13.

            35

            În opinia sa, neretroactivitatea constatării nulității unei clauze abuzive ar putea fi în contradicție atât cu obiectivele acestei directive, cât și cu interzicerea limitării pe cale judecătorească a efectelor unei clauze abuzive. În plus, instanța menționată are îndoieli cu privire la faptul că condițiile impuse de Curte pentru ca efectele constatării nulității unei clauze abuzive să poată fi limitate în timp erau îndeplinite în cauza în care s‑a pronunțat hotărârea din 9 mai 2013.

            36

            Prin urmare, Audiencia Provincial de Alicante (Curtea Provincială din Alicante) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                     „1)

                     Este compatibil cu principiul neobligativității [clauzelor abuzive], consacrat la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13, faptul că obligația de restituire rezultată din decizia de constatare a nulității unei clauze «prag» incluse într‑un contract de credit, ca urmare a caracterului său abuziv, nu produce efecte retroactive de la momentul încheierii contractului, ci de la o dată ulterioară?

                     2)

                     Criteriul bunei‑credințe a celor interesați, care servește drept temei pentru limitarea efectului retroactiv [al nulității] unei clauze abuzive, reprezintă o noțiune autonomă a dreptului Uniunii care trebuie interpretată în mod uniform de toate statele membre?

                     3)

                     În cazul unui răspuns afirmativ, ce criterii trebuie avute în vedere pentru a determina existența bunei‑credințe a celor interesați?

                     4)

                     În orice caz, este conform cu buna‑credință a celor interesați comportamentul unui profesionist care, la întocmirea contractului, a cauzat lipsa de transparență care a determinat caracterul abuziv al clauzei?

                     5)

                     Riscul unor consecințe grave, care servește drept temei pentru limitarea efectului retroactiv [al nulității] unei clauze abuzive, reprezintă o noțiune autonomă a dreptului Uniunii care trebuie interpretată în mod uniform de toate statele membre?

                     6)

                     În cazul unui răspuns afirmativ, ce criterii ar trebui luate în considerare?

                     7)

                     Riscul unor consecințe grave trebuie evaluat luându‑se în considerare doar acel risc care se poate produce pentru profesionist sau trebuie avut în vedere și prejudiciul ocazionat consumatorilor ca urmare a nerestituirii integrale a sumelor plătite în temeiul respectivei clauze «prag»?”

         Cauza C‑308/15

            37

            La 1 iunie 2001, domnul Emilio Irles López și doamna Teresa Torres Andreu au încheiat cu Banco Popular Español SA (denumită în continuare „BPE”) un contract de împrumut ipotecar care conține o clauză „prag”. Prin actele de modificare din 2 mai 2007 și din 14 iunie 2007, părțile au convenit două măriri ale liniei de credit, fiecare conținând o clauză „prag”.

            38

            Considerând că împrejurările în care au consimțit la clauzele „prag” au fost caracterizate printr‑o lipsă de transparență, împrumutații au sesizat Juzgado de lo Mercantil no 3 de Alicante (Tribunalul Comercial nr. 3 din Alicante, Spania) cu o acțiune având ca obiect constatarea nulității acestor clauze și restituirea sumelor plătite în mod nejustificat în temeiul acestora.

            39

            Acțiunea a fost admisă în primul grad de jurisdicție de instanța menționată, care a obligat astfel BPE să restituie împrumutaților sumele plătite în mod nejustificat în aplicarea acestor clauze începând de la încheierea contractului de împrumut și a actelor de modificare a acestuia.

            40

            BPE a formulat apel împotriva Audiencia Provincial de Alicante (Curtea Provincială din Alicante) întemeindu‑se pe hotărârile din 9 mai 2013 și 25 martie 2015.

            41

            Instanța de trimitere exprimă, pe de o parte, îndoieli cu privire la compatibilitatea limitării efectelor constatării nulității unei clauze abuzive cu articolul 6 din Directiva 93/13. Pe de altă parte, în opinia acestei instanțe, faptul că Tribunal Supremo (Curtea Supremă), prin hotărârea din 25 martie 2015, a extins în cazul acțiunilor individuale soluția pe care o adoptase în hotărârea din 9 mai 2013 în contextul unei acțiuni colective putea avea ca efect restrângerea drepturilor împrumutaților, considerați individual, la o protecție jurisdicțională efectivă, în măsura în care circumstanțele specifice fiecărui caz concret nu ar fi luate în considerare pentru a determina momentul în care ia naștere obligația de restituire care revine instituției bancare care a beneficiat de efectele unei clauze abuzive.

            42

            Prin urmare, Audiencia Provincial de Alicante (Curtea Provincială din Alicante) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții, pe lângă aceleași întrebări preliminare cu cele adresate în cauza C‑307/15, o a opta întrebare, formulată după cum urmează:

                     „8)

                     Este compatibilă cu principiul neobligativității clauzelor abuzive pentru consumator consacrat la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 și cu dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă consacrat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene extinderea automată a limitării efectelor restitutorii rezultate din nulitatea unei clauze «prag», limitare constatată în cadrul unei proceduri inițiate de o asociație de consumatori împotriva unor instituții financiare, asupra acțiunilor individuale în constatarea nulității unei clauze «prag», ca urmare a caracterului său abuziv, exercitate de clienți consumatori care au încheiat un contract de împrumut ipotecar cu alte instituții financiare?”

            43

            Prin decizia președintelui Curții din 10 iulie 2015, cauzele C‑307/15 și C‑308/15 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și a procedurii orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

            44

            Prin Ordonanța președintelui Curții din 14 august 2015, au fost respinse cererile formulate de Audiencia Provincial de Alicante (Curtea Provincială din Alicante) având ca obiect judecarea cauzelor C‑307/15 și C‑308/15 potrivit procedurii accelerate prevăzute la articolul 23a din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și la articolul 105 din Regulamentul de procedură al Curții.

            45

            Prin decizia președintelui Curții din 21 octombrie 2015, cauza C‑154/15 a fost conexată cauzelor C‑307/15 și C‑308/15 pentru buna desfășurare a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii.

      Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima și la a doua întrebare în cauza C‑154/15 și cu privire la prima întrebare în cauza C‑307/15 și în cauza C‑308/15

            46

            Prin intermediul celor două întrebări în cauza C‑154/15, precum și prin intermediul primelor întrebări în cauzele C‑307/15 și C‑308/15, care trebuie analizate împreună, instanțele de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că se opune unei jurisprudențe naționale care limitează în timp efectele restitutorii legate de constatarea pe cale judecătorească a caracterului abuziv, în sensul articolului 3 alineatul (1) din această directivă, al unei clauze conținute într‑un contract încheiat de un profesionist cu un consumator doar la sumele plătite în mod nejustificat în aplicarea acestei clauze ulterior pronunțării deciziei care a constatat pe cale judecătorească acest caracter abuziv.

            47

            Cu titlu introductiv, este necesar să se examineze argumentul guvernului spaniol, al Cajasur Banco, precum și al BPE, potrivit căruia chestiunea efectelor constatării caracterului abuziv al unei clauze precum cele în discuție în litigiile principale nu ar intra în domeniul de aplicare al Directivei 93/13, din moment ce, prin efectuarea unei astfel de constatări, Tribunal Supremo (Curtea Supremă) ar fi asigurat un nivel de protecție a consumatorilor mai ridicat decât cel garantat prin această directivă.

            48

            În această privință, din deciziile de trimitere reiese, desigur, că, în hotărârea din 9 mai 2013, pentru a justifica un control al caracterului abuziv al clauzelor „prag” în discuție, referitoare la obiectul principal al contractelor în cauză, Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a interpretat cerința transparenței prevăzută la articolul 4 alineatul (2) din directiva menționată în sensul că nu se limitează la respectarea transparenței formale a clauzelor contractuale, legată de caracterul clar si comprehensibil al redactării acestora, ci în sensul că se extinde la respectarea transparenței materiale a acestora, legată de caracterul suficient al informațiilor furnizate consumatorului cu privire la întinderea atât juridică, cât și economică a angajamentului său contractual.

            49

            Cu toate acestea, după cum a arătat avocatul general la punctele 46-50 din concluzii, controlul transparenței materiale a clauzelor referitoare la obiectul principal al contractului provine din cel pe care îl impune articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13. Astfel, această dispoziție prevede, în aceiași termeni precum cei care figurează la articolul 5 din această directivă, că clauzele contractuale trebuie să fie „redactate într‑un limbaj clar și inteligibil”.

            50

            Or, în această privință, Curtea a statuat în mod repetat că, pentru un consumator, informarea, înaintea încheierii unui contract, cu privire la condițiile contractuale și la consecințele respectivei încheieri este de o importanță fundamentală. Acesta din urmă decide, în special pe baza respectivei informări, dacă dorește să se oblige potrivit condițiilor redactate în prealabil de către profesionist (Hotărârea din 21 martie 2013, RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, punctul 44).

            51

            Prin urmare, examinarea caracterului abuziv, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 93/13, al unei clauze contractuale având ca obiect definirea obiectului principal al contractului, în cazul în care consumatorul nu a dispus, înaintea încheierii acestui contract, de informația necesară cu privire la condițiile contractuale și la consecințele respectivei încheieri, intră în domeniul de aplicare al acestei directive, în general, și al articolului 6 alineatul (1) din aceasta, în special.

            52

            Astfel, în măsura în care instanțele de trimitere fac referire la hotărârea din 9 mai 2013 care limitează efectul restitutoriu al constatării caracterului abuziv al clauzelor „prag”, este necesar să se examineze dacă articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că autorizează o astfel de limitare de către o instanță națională.

            53

            Potrivit articolului 6 alineatul (1) din Directiva 93/13, statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un profesionist, în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator.

            54

            Această dispoziție trebuie considerată ca fiind o normă echivalentă cu normele naționale care au, în cadrul ordinii juridice interne, caracterul unor norme de ordine publică (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 mai 2013, Asbeek Brusse și de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, punctul 44).

            55

            În plus, este vorba despre o dispoziție imperativă care urmărește să substituie echilibrului formal pe care îl instituie contractul între drepturile și obligațiile cocontractanților un echilibru real, de natură să restabilească egalitatea dintre aceștia din urmă (Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, punctul 63).

            56

            Date fiind caracterul și importanța interesului public pe care îl constituie protecția consumatorilor, care se găsesc într‑o situație de inferioritate în raport cu profesioniștii, Directiva 93/13 impune statelor membre, astfel cum reiese din articolul 7 alineatul (1) din aceasta coroborat cu cel de al douăzeci și patrulea considerent al său, să prevadă mijloace adecvate și eficace „pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori [a se citi «profesioniști»]” (Hotărârea din 30 aprilie 2014, Kásler și Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, punctul 78).

            57

            În acest scop, revine instanței naționale sarcina de a exclude pur și simplu aplicarea unei clauze contractuale abuzive pentru ca ea să nu producă efecte obligatorii în ceea ce privește consumatorul, fără ca acesta să aibă posibilitatea să îi modifice conținutul (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, punctul 65).

            58

            În acest context, pe de o parte, instanța națională este obligată să analizeze din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale care se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei 93/13, suplinind în acest fel dezechilibrul existent între consumator și profesionist, din moment ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest scop.

            59

            Astfel, eficacitatea deplină a protecției prevăzute de directiva menționată impune ca instanța națională care a constatat din oficiu caracterul abuziv al unei clauze să poată să stabilească toate consecințele acestei constatări, fără a aștepta ca consumatorul, informat cu privire la drepturile sale, să prezinte o declarație prin care să solicite anularea clauzei respective (Hotărârea din 30 mai 2013, Jőrös, C‑397/11, EU:C:2013:340, punctul 42).

            60

            Pe de altă parte, instanța națională nu poate fi abilitată să modifice conținutul clauzelor abuzive, în caz contrar riscând să contribuie la eliminarea efectului descurajator pe care îl are asupra profesioniștilor faptul că astfel de clauze abuzive pur și simplu nu sunt aplicate în ceea ce privește consumatorul (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 ianuarie 2015, Unicaja Banco și Caixabank, C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 și C‑487/13, EU:C:2015:21, punctul 31 și jurisprudența citată).

            61

            Rezultă din considerațiile care precedă că articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că este necesar să se considere, în principiu, că o clauză contractuală declarată abuzivă nu a existat niciodată, astfel încât aceasta nu poate avea efect în ceea ce privește consumatorul. Prin urmare, constatarea pe cale judecătorească a caracterului abuziv al unei astfel de clauze trebuie, în principiu, să aibă drept consecință restabilirea în drept și în fapt a situației în care s‑ar găsi consumatorul în lipsa clauzei respective.

            62

            Din cele arătate rezultă că obligația instanței naționale de a înlătura o clauză contractuală abuzivă care impune plata unor sume care se dovedesc a fi nedatorate determină, în principiu, un efect restitutoriu corespunzător în privința acelorași sume.

            63

            Astfel, lipsa unui astfel de efect restitutoriu ar fi susceptibilă să pună sub semnul întrebării efectul disuasiv pe care articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) din această directivă intenționează să îl confere constatării caracterului abuziv al clauzelor conținute în contractele încheiate de un profesionist cu consumatorii.

            64

            Desigur, articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 impune ca statele membre să prevadă că clauzele abuzive nu creează obligații pentru consumator „în conformitate cu legislația internă” (Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, punctul 57).

            65

            Cu toate acestea, reglementarea de către dreptul național a protecției garantate consumatorilor prin Directiva 93/13 nu poate modifica întinderea și, așadar, substanța acestei protecții și, în acest fel, să repună în discuție sporirea eficienței protecției menționate prin adoptarea unor norme uniforme în ceea ce privește clauzele abuzive, care a fost urmărită de legiuitorul Uniunii Europene, astfel cum se indică în cel de al zecelea considerent al Directivei 93/13.

            66

            În consecință, deși revine statelor membre, prin intermediul dreptului lor național, sarcina de a defini condițiile în care are loc constatarea caracterului abuziv al unei clauze conținute într‑un contract și în care se materializează efectele juridice concrete ale acestei constatări, nu este mai puțin adevărat că o astfel de constatare trebuie să permită restabilirea în drept și în fapt a situației în care s‑ar găsi consumatorul în lipsa acestei clauze abuzive, mai concret prin instituirea unui drept la restituirea avantajelor dobândite în mod nejustificat, în detrimentul său, de către profesionist în temeiul respectivei clauze abuzive.

            67

            În speță, prin hotărârea din 9 mai 2013, la care fac referire instanțele de trimitere, Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a hotărât că constatarea caracterului abuziv al clauzelor „prag” în discuție nu afecta nici situațiile definitiv soluționate prin decizii judecătorești care se bucură de autoritate de lucru judecat, nici plățile efectuate anterior datei pronunțării acestei hotărâri și că, în consecință, efectele care decurg din această constatare, în special dreptul consumatorului la restituire, erau limitate, în temeiul principiului securității juridice, la sumele plătite în mod nejustificat începând de la această dată.

            68

            În această privință, este adevărat că Curtea a recunoscut deja că protecția consumatorului nu prezintă un caracter absolut. În special, aceasta a statuat în sensul că dreptul Uniunii nu impune unei instanțe naționale să înlăture aplicarea normelor interne de procedură care conferă, printre altele, autoritate de lucru judecat unei decizii, chiar dacă acest lucru ar permite remedierea unei încălcări a unei dispoziții, indiferent de natura acesteia, conținute în Directiva 93/13 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, punctul 37). Rezultă că Tribunal Supremo (Curtea Supremă) era îndreptățit să statueze, în hotărârea sa din 9 mai 2013, că aceasta din urmă nu era de natură să afecteze situațiile soluționate definitiv prin decizii judecătorești anterioare care se bucură de autoritate de lucru judecat.

            69

            De asemenea, Curtea a hotărât deja că stabilirea unor termene rezonabile de introducere a acțiunilor sub sancțiunea decăderii în vederea asigurării securității juridice este compatibilă cu dreptul Uniunii (Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, punctul 41).

            70

            Cu toate acestea, trebuie să se facă distincția între aplicarea unei modalități procedurale, precum un termen de prescripție rezonabil, și o limitare în timp a efectelor unei interpretări a unei norme de drept al Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 aprilie 2010, Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, punctul 30 și jurisprudența citată). În această privință, trebuie amintit că este de competența exclusivă a Curții, ținând seama de cerința fundamentală a unei aplicări uniforme și generale a dreptului Uniunii, să decidă cu privire la existența unor limitări în timp care trebuie să fie aplicate interpretării date unei astfel de norme (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 februarie 1988, Barra și alții, 309/85, EU:C:1988:42, punctul 13).

            71

            Astfel, condițiile stabilite de legislația internă, la care face trimitere articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13, nu pot aduce atingere substanței dreptului pe care această dispoziție îl conferă consumatorilor, astfel cum este interpretată de jurisprudența Curții amintită la punctele 54-61 din prezenta hotărâre, ca o clauză reputată abuzivă să nu creeze obligații pentru aceștia.

            72

            Or, limitarea în timp a efectelor juridice care decurg din constatarea nulității clauzelor „prag” pe care a efectuat‑o Tribunal Supremo (Curtea Supremă) în hotărârea sa din 9 mai 2013 echivalează cu lipsirea, în general, a oricărui consumator care a încheiat, anterior acestei date, un contract de împrumut ipotecar care conține o astfel de clauză de dreptul de a obține restituirea integrală a sumelor pe care le‑a plătit în mod nejustificat în temeiul acestei clauze instituției bancare în perioada anterioară datei de 9 mai 2013.

            73

            Rezultă că o jurisprudență națională precum cea care rezultă din hotărârea din 9 mai 2013, privind limitarea în timp a efectelor juridice care decurg din constatarea caracterului abuziv al unei clauze contractuale în temeiul articolului 6 alineatul (1) din Directiva 93/13, nu permite decât asigurarea unei protecții limitate consumatorilor care au încheiat un contract de împrumut ipotecar care conține o clauză „prag” anterior datei pronunțării deciziei care a constatat pe cale judecătorească acest caracter abuziv. O astfel de protecție se dovedește, așadar, incompletă și insuficientă și nu constituie un mijloc nici adecvat, nici eficient pentru a preveni utilizarea acestui tip de clauze, contrar prevederilor articolului 7 alineatul (1) din această directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 martie 2013, Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, punctul 60).

            74

            În aceste condiții, întrucât instanțele de trimitere sunt obligate să respecte, pentru soluționarea litigiilor principale, interpretarea dreptului Uniunii dată de Curte, ele trebuie să nu aplice, din oficiu, limitarea în timp a efectelor pe care a efectuat‑o Tribunal Supremo (Curtea Supremă) în hotărârea sa din 9 mai 2013, având în vedere că nu rezultă că aceasta este compatibilă cu dreptul menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 2010, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, punctele 29-32, Hotărârea din 19 aprilie 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, punctele 33 și 34, Hotărârea din 5 iulie 2016, Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, punctul 36, precum și Hotărârea din 8 noiembrie 2016, Ognyanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, punctele 67-70).

            75

            Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că se opune unei jurisprudențe naționale care limitează în timp efectele restitutorii legate de constatarea caracterului abuziv, în sensul articolului 3 alineatul (1) din această directivă, al unei clauze conținute într‑un contract încheiat de un profesionist cu un consumator doar la sumele plătite în mod nejustificat în aplicarea unei astfel de clauze, ulterior pronunțării deciziei care a constatat pe cale judecătorească acest caracter abuziv.

         Cu privire la celelalte întrebări preliminare

            76

            Ținând seama de răspunsul dat la prima și la a doua întrebare în cauza C‑154/15, precum și la primele întrebări în cauzele C‑307/15 și C‑308/15, nu este necesar să se răspundă la celelalte întrebări preliminare.

      Cu privire la cheltuielile de judecată

            77

            Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                  Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii trebuie interpretat în sensul că se opune unei jurisprudențe naționale care limitează în timp efectele restitutorii legate de constatarea pe cale judiciară a caracterului abuziv, în sensul articolului 3 alineatul (1) din această directivă, al unei clauze conținute într‑un contract încheiat de un profesionist cu un consumator doar la sumele plătite în mod nejustificat în aplicarea unei astfel de clauze, ulterior pronunțării deciziei care a constatat pe cale judecătorească acest caracter abuziv.

                  Semnături

         (
         *1
      )	Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 15 mai 1997. # Bioforce GmbH împotriva Oberfinanzdirektion München. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht München - Germania. # Tariful vamal comun. # Cauza C-405/95.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 27 iunie 2001. # Alain Leroy, Yannick Chevalier-Delanoue și Virginia Joaquim Matos împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Acțiune în anulare. # Cauze conexate T-164/99, T-37/00 și T-38/00.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 16 iulie 2009.#Zuid-Chemie BV împotriva Philippo's Mineralenfabriek NV/SA.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad der Nederlanden - Țările de Jos.#Cooperare judiciară în materie civilă și comercială - Competența judiciară și executarea hotărârilor - Regulamentul (CE) nr. 44/2001 - Noțiunea «locul unde s-a produs fapta prejudiciabilă».#Cauza C-189/08.

text:
      Cauza C‑189/08
      Zuid‑Chemie BV
      împotriva
      Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Hoge Raad der Nederlanden)
      „Cooperare judiciară în materie civilă și comercială – Competența judiciară și executarea hotărârilor – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Noțiunea «locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă»”
      Sumarul hotărârii
      Cooperare judiciară în materie civilă – Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul
            nr. 44/2001 – Competențe speciale – Competența în materie delictuală sau cvasidelictuală
      (Regulamentul nr. 44/2001 al Consiliului, art. 2 și art. 5 punctul 3)
      Articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în
         materie civilă și comercială trebuie să fie interpretat în sensul că, în cadrul unui litigiu privind prejudiciul cauzat unei
         întreprinderi prin livrarea unui produs chimic contaminat care a făcut inutilizabile îngrășămintele produse de întreprindere
         din mai multe materii prime și prin transformarea acelui produs, expresia „locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă” desemnează
         locul unde s‑a produs prejudiciul inițial ca urmare a utilizării normale a produsului potrivit destinației sale.

      Astfel, această dispoziție vizează nu numai locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului, ci și locul în care
         s‑a produs prejudiciul, precum fabrica unei întreprinderi în care aceasta a transformat un produs cu defecte care cauzează
         produsului transformat un prejudiciu material suferit de întreprindere și care depășește prejudiciul inerent produsului însuși.
         În această privință, luarea în considerare a locului în care s‑a produs prejudiciul, altul decât acela al evenimentului cauzator
         al prejudiciului, permite sesizarea instanței care este în situația cea mai adecvată să se pronunțe asupra cauzei, în special
         din motive legate de proximitatea față de litigiu și de facilitatea administrării probelor. În schimb, posibilitatea optării
         doar pentru locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului ar avea ca efect producerea, într‑un număr considerabil
         de situații, a unei confuzii între criteriile de competență prevăzute la articolul 2 și la articolul 5 punctul 3 din Regulamentul
         nr. 44/2001 în așa fel încât această din urmă dispoziție și‑ar pierde în această măsură efectul util.

      (a se vedea punctele 23, 24 și 29-32 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      16 iulie 2009(*)

      „Cooperare judiciară în materie civilă și comercială – Competența judiciară și executarea hotărârilor – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Noțiunea «locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă»”
      În cauza C‑189/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Hoge Raad der
         Nederlanden (Țările de Jos), prin decizia din 4 aprilie 2008, primită de Curte la 8 mai 2008, în procedura

      Zuid‑Chemie BV
      împotriva
      Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits (raportor) și J.‑J. Kasel, judecători
      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: doamna R. Șereș, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 23 aprilie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Zuid‑Chemie BV, de P. Knijp, advocaat;
      –        pentru Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA, de M. Polak, advocaat;
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele C. Wissels și M. Noort, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna A.‑M. Rouchaud‑Joët și de domnul P. van Nuffel, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 5 punctul 3 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001
         al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă
         și comercială (JO 2001, L 12 p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Zuid‑Chemie BV (denumită în continuare „Zuid‑Chemie”), întreprindere
         producătoare de îngrășăminte cu sediul în Sas van Gent (Țările de Jos), pe de o parte, și Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA
         (denumită în continuare „Philippo’s”), cu sediul în Essen (Belgia), în legătură cu livrarea de către aceasta din urmă întreprinderii
         Zuid‑Chemie a unui produs contaminat utilizat pentru producția de îngrășăminte.

       Cadrul juridic
      3        Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, care figurează în capitolul II secțiunea 1 din acesta,
         intitulată „Dispoziții generale”:

      „Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în
         justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor statului membru în cauză.”

      4        Articolul 3 alineatul (1) din același regulament prevede:

      „Persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru pot fi acționate în justiție în fața instanțelor unui alt stat membru
         numai în temeiul normelor enunțate în secțiunile 2-7 din prezentul capitol.”

      5        Articolul 5 din regulamentul menționat, care figurează în secțiunea 2 din același capitol II, intitulată „Competențe speciale”,
         arată:

      „O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru:
      […]
      3.      în materie delictuală și cvasidelictuală, în fața instanțelor de la locul unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă;
      […]”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      6        Zuid‑Chemie, întreprindere producătoare de îngrășăminte, a cumpărat în cursul lunii iulie a anului 2000 două loturi dintr‑un
         produs denumit „micromix” de la HCI Chemicals Benelux BV (denumită în continuare „HCI”), întreprindere cu sediul în Rotterdam
         (Țările de Jos).

      7        HCI, care nu avea capacitatea de a fabrica produsul micromix, l‑a comandat de la Philippo’s, căreia i‑a furnizat materiile
         prime necesare producerii lui, cu excepția uneia dintre acestea. După ce s‑a consultat cu HCI, Philippo’s a cumpărat această
         materie primă care îi lipsea, și anume sulfatul de zinc, de la G. J. de Poorter, care își desfășoară activitatea comercială
         sub denumirea de Poortershaven, la Rotterdam.

      8        Philippo’s a fabricat produsul micromix în fabrica sa situată în Belgia. Produsul a fost livrat întreprinderii Zuid‑Chemie
         în acest loc.

      9        Zuid‑Chemie a transformat produsul micromix menționat pentru a produce diverse loturi de îngrășăminte în fabrica sa situată
         în Țările de Jos și a vândut și a expediat o parte din acestea clienților săi.

      10      Ulterior, s‑a constatat că conținutul de cadmiu al sulfatului de zinc cumpărat de la Poortershaven era prea mare, astfel că
         îngrășămintele nu mai puteau fi utilizate sau nu mai puteau fi utilizate decât în mică măsură, fapt care, în opinia întreprinderii
         Zuid‑Chemie, i‑ar fi cauzat un prejudiciu.

      11      La 17 ianuarie 2003, Zuid‑Chemie a chemat în judecată întreprinderea Philippo’s la Rechtbank Middelburg (Țările de Jos), căreia
         i‑a solicitat să constate răspunderea întreprinderii Philippo’s pentru prejudiciul pe care l‑ar fi suferit. De asemenea, a
         solicitat obligarea acestei întreprinderi la plata unor diverse sume aferente prejudiciului pe care consideră că l‑ar fi suferit,
         la plata de daune interese majorate cu dobânzile aferente precum și la plata cheltuielilor de judecată.

      12      Prin hotărârea din 10 decembrie 2003, Rechtbank Middelburg a constatat că nu are competența de a soluționa litigiul cu care
         era sesizată pentru motivul că, în temeiul articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, noțiunea „locul unde s‑a
         produs fapta prejudiciabilă” se referă atât la locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului („Handlungsort”),
         cât și la locul unde s‑a produs prejudiciul inițial („Erfolgsort”). Or, în ceea ce privește locul unde s‑a produs prejudiciul,
         instanța menționată a considerat că prejudiciul inițial suferit de Zuid‑Chemie s‑a produs la Essen, având în vedere că produsul
         contaminat i‑a fost livrat întreprinderii menționate în acel loc.

      13      În fața Gerechtshof te ‘s‑Gravenhage (Curtea de Apel din Haga), niciuna dintre părți nu a contestat că Essen este locul unde
         s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului, întrucât produsul micromix contaminat fusese fabricat în acel loc. Această
         curte a confirmat hotărârea primei instanțe în ceea ce privește locul unde s‑a produs prejudiciul. În această privință, aceasta
         a considerat că elementul decisiv a fost comportamentul pretins culpabil al întreprinderii Philippo’s, iar nu împrejurarea
         că produsul micromix contaminat a provocat contaminarea îngrășămintelor produse de Zuid‑Chemie în Țările de Jos. Astfel, prejudiciul
         (inițial) suferit de aceasta din urmă ar fi intervenit la Essen, întrucât produsul contaminat i‑a fost livrat „din fabrică”.

      14      Zuid‑Chemie a declarat recurs împotriva hotărârii pronunțate de Gerechtshof te ‘s‑Gravenhage la instanța de trimitere. Aceasta
         din urmă a considerat că dezbaterea se referă la noțiunea „locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă”, în sensul articolului
         5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, și că este necesară interpretarea acestei noțiuni pentru soluționarea litigiului
         cu care este sesizată.

      15      În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      În cazul în care există o faptă ilicită precum cea pe care Zuid Chemie și‑a întemeiat pretenția, care prejudiciu trebuie considerat
         ca fiind prejudiciul inițial care rezultă dintr‑o astfel de faptă: prejudiciul care se produce ca urmare a livrării produsului
         cu defect sau prejudiciul care se produce ca urmare a utilizării normale a produsului potrivit destinației sale?

      2)      În cea de a doua ipoteză, locul unde a intervenit prejudiciul poate fi, așadar, considerat „locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă”,
         în sensul articolului 5 partea introductivă și punctul 3 din Regulamentul [nr. 44/2001], numai dacă prejudiciul constă într‑un
         prejudiciu fizic adus persoanelor sau lucrurilor sau este posibil și atunci când (în această etapă) s‑a suferit numai un prejudiciu
         financiar?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      16      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolului 5 punctul
         3 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie să fie interpretat în sensul că, în cadrul unui litigiu precum cel din acțiunea principală,
         expresia „locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă” desemnează locul livrării către cumpărător a produsului cu defecte sau
         se referă la locul unde s‑a produs prejudiciul inițial ca urmare a utilizării normale a produsului potrivit destinației sale.

      17      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit, pe de o parte, că, potrivit unei jurisprudențe constante, dispozițiile
         Regulamentului nr. 44/2001 trebuie interpretate în mod autonom, prin referire la sistemul și la obiectivele acestuia (a se
         vedea în special Hotărârea din 2 octombrie 2008, Hassett și Doherty, C‑372/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 17,
         precum și Hotărârea din 23 aprilie 2009, Draka NK Cables și alții, C‑167/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 19).

      18      Pe de altă parte, în măsura în care Regulamentul nr. 44/2001 înlocuiește, în relațiile dintre statele membre, Convenția din
         27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299,
         p. 32), astfel cum a fost modificată prin convențiile succesive privind aderările noilor state membre la această convenție
         (denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”), interpretarea dată de Curte în privința dispozițiilor acestei convenții
         este valabilă și pentru dispozițiile regulamentului menționat atunci când dispozițiile acestor instrumente comunitare pot
         fi calificate ca fiind echivalente.

      19      Or, dispozițiile Regulamentului nr. 44/2001 care sunt relevante în prezenta cauză reflectă același sistem ca acelea ale Convenției
         de la Bruxelles și sunt, în plus, redactate în termeni cvasiidentici. Având în vedere o asemenea echivalență, în temeiul considerentului
         (19) al Regulamentului nr. 44/2001, trebuie asigurată continuitatea în interpretarea acestor două instrumente juridice (a
         se vedea Hotărârea Draka NK Cables și alții, citată anterior, punctul 20, precum și Hotărârea din 14 mai 2009, Ilsinger, C‑180/06,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 58).

      20      Astfel, trebuie amintit că Curtea a constatat deja, cu ocazia interpretării articolului 5 punctul 3 din Convenția de la Bruxelles,
         că sistemul atribuirii de competențe comune, prevăzut în titlul II din această convenție, se întemeiază pe norma de principiu
         enunțată la articolul 2 primul paragraf din aceasta, potrivit căreia persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat contractant
         sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea părților, în fața instanțelor statului membru în cauză (Hotărârea
         din 10 iunie 2004, Kronhofer, C‑168/02, Rec., p. I‑6009, punctul 12).

      21      Titlul II, secțiunea 2 din Convenția de la Bruxelles prevede atribuirea unui anumit număr de competențe speciale, printre
         care figurează aceea de la articolul 5 punctul 3 din această convenție, numai prin derogare de la acest principiu fundamental
         al competenței instanțelor de la domiciliul pârâtului (Hotărârea Kronhofer, citată anterior, punctul 13).

      22      De asemenea, Curtea s‑a pronunțat în sensul că aceste norme de competență specială sunt de strictă interpretare, nefiind posibil
         ca interpretarea acestora să depășească ipotezele preconizate în mod expres prin convenția respectivă (a se vedea Hotărârea
         din 27 septembrie 1988, Kalfelis, 189/87, Rec., p. 5565, punctul 19, Hotărârea din 15 ianuarie 2004, Blijdenstein, C‑433/01,
         Rec., p. I‑981, punctul 25, și Hotărârea Kronhofer, citată anterior, punctul 14).

      23      Totuși, potrivit unei jurisprudențe constante, în cazul în care nu există identitate între locul în care s‑a produs fapta
         susceptibilă să angajeze răspunderea delictuală sau cvasidelictuală și locul în care s‑a produs prejudiciul cauzat de această
         faptă, expresia „locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă”, care figurează la articolul 5 punctul 3 din Convenția de la
         Bruxelles, trebuie să fie înțeleasă în sensul că vizează atât locul unde s‑a produs prejudiciul, cât și locul unde s‑a produs
         evenimentul cauzator al prejudiciului, astfel că pârâtul poate fi acționat în justiție, la alegerea reclamantului, în fața
         instanței de la unul dintre aceste două locuri (a se vedea în special Hotărârea din 30 noiembrie 1976, Bier, cunoscută sub
         numele „Minele de potasiu din Alsacia”, 21/76, Rec., p. 1735, punctele 24 și 25, Hotărârea din 1 octombrie 2002, Henkel, C‑167/00,
         Rec., p. I‑8111, punctul 44, Hotărârea din 5 februarie 2004, DFDS Torline, C‑18/02, Rec., p. I‑1417, punctul 40, și Hotărârea
         Kronhofer, citată anterior, punctul 16).

      24      În această privință, Curtea a precizat că norma de competență specială enunțată la articolul 5 punctul 3 din Convenția de
         la Bruxelles se întemeiază pe existența unei legături deosebit de strânse între litigiu și instanța de la locul unde s‑a produs
         fapta prejudiciabilă, care justifică atribuirea competenței în favoarea acesteia din urmă pentru motive legate de buna administrare
         a justiției și de organizarea utilă a procesului (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Minele de potasiu din Alsacia,
         citată anterior, punctul 11, Hotărârea din 11 ianuarie 1990, Dumez France și Tracoba, C‑220/88, Rec., p. I‑49, punctul 17,
         Hotărârea din 7 martie 1995, Shevill și alții, C‑68/93, Rec., p. I‑415, punctul 19, precum și Hotărârea din 19 septembrie
         1995, Marinari, C‑364/93, Rec., p. I‑2719, punctul 10). Astfel, instanța de la locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă
         se află, în mod obișnuit, în situația cea mai adecvată să se pronunțe asupra cauzei, în special din motive legate de proximitatea
         față de litigiu și de facilitatea administrării probelor (a se vedea Hotărârea Henkel, citată anterior, punctul 46).

      25      Deși, pentru părțile din acțiunea principală, este cert, astfel cum s‑a arătat la punctul 13 din prezenta hotărâre, că Essen
         este locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului („Handlungsort”), între acestea există un dezacord în ceea
         ce privește determinarea locului unde s‑a produs prejudiciul („Erfolgsort”).

      26      Potrivit jurisprudenței citate la punctul 23 din prezenta hotărâre, acest din urmă loc este acela în care s‑a produs un prejudiciu
         ca urmare a faptei susceptibile să angajeze răspunderea delictuală sau cvasidelictuală.

      27      Or, locul producerii prejudiciului nu poate fi confundat cu acela unde s‑a realizat fapta care a prejudiciat produsul însuși,
         acest loc fiind, astfel, locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului. În schimb, locul „materializării prejudiciului”
         (a se vedea Hotărârile citate anterior Minele de potasiu din Alsacia, punctul 15, și Shevill și alții, punctul 21) este acela
         în care fapta generatoare își produce efectele prejudiciabile, cu alte cuvinte acela în care se manifestă în mod concret prejudiciul
         antrenat de produsul cu defecte.

      28      Astfel, trebuie amintit că jurisprudența face o diferență clară între prejudiciu și fapta aflată la originea prejudiciului,
         statuând în această privință că răspunderea delictuală sau cvasidelictuală nu poate fi luată în considerare decât cu condiția
         dovedirii unei legături de cauzalitate între aceste două elemente (a se vedea Hotărârea Minele de potasiu din Alsacia, citată
         anterior, punctul 16).

      29      Având în vedere considerentele care precedă, locul unde s‑a produs prejudiciul nu poate fi decât fabrica întreprinderii Zuid‑Chemie
         situată în Țările de Jos, unde produsul micromix, care reprezintă produsul cu defecte, a fost transformat în îngrășăminte,
         cauzându‑le acestora din urmă un prejudiciu material, suferit de Zuid‑Chemie și care depășește prejudiciul inerent produsului
         micromix însuși.

      30      În plus, trebuie arătat că această posibilitate recunoscută întreprinderii Zuid‑Chemie de a alege să sesizeze instanțele olandeze
         permite, în special pentru motivele enunțate la punctul 24 din prezenta hotărâre, instanței aflate în situația cea mai adecvată
         să se pronunțe asupra cauzei și, prin urmare, normei de competență specială enunțate la articolul 5 punctul 3 din Regulamentul
         nr. 44/2001 să își producă efectul util.

      31      În această privință, este util să se amintească faptul că, prin interpretarea articolului 5 punctul 3 din Convenția de la
         Bruxelles în sensul că această dispoziție vizează nu numai locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului, ci
         și locul în care s‑a produs prejudiciul, Curtea a considerat că posibilitatea optării doar pentru locul unde s‑a produs evenimentul
         cauzator al prejudiciului ar avea ca efect producerea, într‑un număr considerabil de situații, a unei confuzii între criteriile
         de competență prevăzute la articolul 2 și la articolul 5 punctul 3 din convenția menționată, în așa fel încât această din
         urmă dispoziție și‑ar pierde în această măsură efectul util (a se vedea Hotărârile citate anterior Minele de potasiu din Alsacia,
         punctele 15 și 20, precum și Shevill și alții, punctul 22). Astfel, o asemenea considerație referitoare la confuzia între
         criteriile de competență are vocația de a se aplica în același mod în privința neluării în considerație, dacă este cazul,
         a locului unde s‑a produs prejudiciul, altul decât acela al evenimentului cauzator al prejudiciului.

      32      Din considerațiile care precedă rezultă că articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie să fie interpretat în
         sensul că, în cadrul unui litigiu precum cel din acțiunea principală, „locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă” desemnează
         locul unde s‑a produs prejudiciul inițial ca urmare a utilizării normale a produsului potrivit destinației sale.

       Cu privire la a doua întrebare
      33      Instanța de trimitere solicită în plus ca, în ipoteza în care s‑ar răspunde la prima întrebare că articolul 5 punctul 3 din
         Regulamentul nr. 44/2001 trebuie să fie interpretat în sensul că expresia „locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă” vizează
         locul unde s‑a produs prejudiciul inițial ca urmare a utilizării normale a produsului potrivit destinației sale, să se stabilească
         dacă acest prejudiciu trebuie să constea într‑un prejudiciu fizic adus persoanelor sau lucrurilor sau dacă poate să constea
         (în această etapă) și într‑un prejudiciu pur financiar.

      34      În această privință, trebuie amintit că, astfel cum s‑a arătat la punctele 9 și 10 din prezenta hotărâre, transformarea în
         îngrășăminte a produsului micromix contaminat, realizată de Zuid‑Chemie, a determinat ca îngrășămintele să poată fi utilizabile
         doar în mică măsură sau chiar să fie inutilizabile, ceea ce, în opinia întreprinderii Zuid‑Chemie, i‑a cauzat un prejudiciu.

      35      Întrucât prejudiciul inițial suferit de Zuid‑Chemie constă, așadar, într‑un prejudiciu fizic adus lucrurilor, trebuie să se
         constate că problema dacă un prejudiciu pur financiar ar fi, în această etapă, suficient pentru a ajunge la interpretarea
         enunțată la punctul 32 din prezenta hotărâre are un caracter ipotetic.

      36      Ținând seama de această constatare și având în vedere funcția conferită Curții de a contribui la administrarea justiției în
         statele membre, iar nu de a formula opinii consultative asupra unor probleme generale sau ipotetice (Hotărârea din 18 decembrie
         2007, ZF Zefeser, C‑62/06, Rep., p. I‑11995, punctul 15), nu este necesar să se răspundă la cea de a doua întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      37      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolul 5 punctul 3 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară,
            recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie să fie interpretat în sensul că, în cadrul
            unui litigiu precum cel din acțiunea principală, expresia „locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă” desemnează locul unde
            s‑a produs prejudiciul inițial ca urmare a utilizării normale a produsului potrivit destinației sale.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 11 iulie 2007. # Spyros Konidaris împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Recrutare - Respingerea candidaturii - Acțiune în anulare. # Cauza T-93/03.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a patra)
      11 iulie 2007
      Cauza T‑93/03
      Spyros Konidaris
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcționari – Recrutare – Post de director de gradul A 2 – Respingerea candidaturii – Acțiune în anulare – Obligația de motivare – Legalitatea analizei comparative a candidaturilor – Evaluarea calificărilor candidatului numit”
      Obiectul: Acțiune având ca obiect o cerere de anulare a deciziei Comisiei de a respinge candidatura reclamantului pentru postul de director
         în cadrul Direcției Generale „Societatea informațională”

      Decizia: Respinge acțiunea. Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de reclamant.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Decizie care lezează – Respingerea unei candidaturi – Obligația de motivare cel mai târziu în stadiul respingerii
            reclamației
      [Statutul funcționarilor, art. 25 al doilea paragraf și art. 90 alin. (2)]
      2.      Funcționari – Anunț pentru ocuparea unui post vacant – Stabilirea calificărilor minime cerute pentru un post de director
      (Statutul funcționarilor, art. 29)
      3.      Funcționari – Post vacant – Ocuparea postului prin promovare – Analiză comparativă a meritelor candidaților
      [Statutul funcționarilor, art. 29 alin. (1) și art. 45]
      4.      Funcționari – Post vacant – Analiză comparativă a meritelor candidaților
      [Statutul funcționarilor, art. 5 alin. (3) și art. 29]
      5.      Funcționari – Post vacant – Analiză comparativă a meritelor candidaților
      (Statutul funcționarilor, art. 4 și 29)
      1.      Deși autoritatea împuternicită să facă numiri nu este obligată să motiveze deciziile de promovare în privința candidaților
         nepromovați, aceasta este obligată, în schimb, să își motiveze decizia de respingere a unei reclamații depuse în temeiul articolului
         90 alineatul (2) din statut de un candidat care nu a fost promovat, motivarea acestei decizii trebuind în principiu să coincidă
         cu motivarea împotriva căreia era îndreptată reclamația. În această privință, este suficient ca motivarea deciziei de respingere
         a candidaturii unui funcționar pentru un post ce trebuie ocupat prin promovare să privească întrunirea condițiilor legale
         de care, conform statutului, depinde legalitatea procedurii.

      Deși lipsa totală de motivare a deciziei de respingere a candidaturii unui funcționar care a fost candidat la un post ce urmează
         să fie ocupat prin promovare nu poate fi acoperită de explicațiile furnizate de autoritatea împuternicită să facă numiri după
         introducerea unei acțiuni în justiție, simpla insuficiență a motivării furnizate în cadrul procedurii precontencioase nu este
         de natură să justifice anularea deciziei contestate în cazul în care, în cursul procedurii, administrația aduce precizări
         suplimentare. Astfel, insuficiența inițială a motivării poate fi reparată prin precizările suplimentare aduse, chiar în cursul
         procedurii, în cazul în care, înainte de introducerea acțiunii, persoana în cauză dispunea deja de elemente ce constituiau
         un început de motivare.

      (a se vedea punctele 51, 53, 54 și 58)
      Trimitere la: Curte 30 octombrie 1974 Grassi/Consiliul, 188/73, Rec., p. 1099, punctul 14; Curte 9 decembrie 1993, Parlamentul
         European/Volger, C‑115/92 P, Rec., p. I‑6549, punctul 22; Curte 19 noiembrie 1998, Parlamentul European/Gaspari, C‑316/97 P,
         Rec., p. I‑7597, punctul 29; Tribunal 12 februarie 1992, Volger/Parlamentul European, T‑52/90, Rec., p. II‑121, punctul 40,
         confirmată prin Hotărârea Parlamentul European/Volger, citată anterior, punctele 22-24; Tribunal 18 martie 1997, Picciolo
         și Caló/Comitetul Regiunilor, T‑178/95 și T‑179/95, RecFP, p. I‑A‑51 și II‑155, punctul 34; Tribunal 26 ianuarie 2000, Gouloussis/Comisia,
         T‑86/98, RecFP, p. I‑A‑5 și II‑23, punctele 73-77; Tribunal 20 februarie 2002, Roman Parra/Comisia, T‑117/01, RecFP, p. I‑A‑27
         și II-121, punctele 26 și 30; Tribunal 12 decembrie 2002, Morello/Comisia, T‑135/00, RecFP, p. I‑A‑265 și II‑1313, punctele
         34 și 37; Tribunal 15 septembrie 2005, Casini/Comisia, T‑132/03, RecFP, p. I‑A‑253 și II‑1169, punctul 36

      2.      Autoritatea împuternicită să facă numiri dispune de o largă putere de apreciere în vederea stabilirii aptitudinilor cerute
         pentru posturile ce urmează a fi ocupate și numai o eroare vădită de apreciere în ceea ce privește definirea condițiilor minime
         ce trebuie îndeplinite pentru ocuparea postului în cauză poate atrage nelegalitatea anunțului pentru ocuparea postului vacant.

      În ceea ce privește un post de director, instituția poate considera, fără a săvârși o eroare vădită de apreciere, că faptul
         de a avea o experiență sau cunoștințe specifice în domeniul propriu al direcției în discuție poate avea un rol mai puțin determinant
         decât faptul de a dispune de aptitudini generale de conducere, de analiză și de discernământ de nivel înalt, având în vedere
         că persoane având experiența și cunoștințele tehnice necesare pot fi regăsite în orice caz chiar în cadrul direcției.

      (a se vedea punctele 72 și 74)
      Trimitere la: Tribunal 16 octombrie 1990, Gallone/Consiliul, T‑132/89, Rec., p. II‑549, punctul 27; Tribunal 3 martie 1993,
         Booss și Fischer/Comisia, T‑58/91, Rec., p. II‑147, punctul 69; Tribunal 29 mai 1997, Contargyris/Consiliul, T‑6/96, RecFP,
         p. I‑A‑119 și II‑357, punctul 100; Hotărârea Morello/Comisia, citată anterior, punctul 69

      3.      Raportul de evaluare constituie un element de apreciere indispensabil de fiecare dată când cariera funcționarului este analizată
         de autoritatea ierarhică. O procedură de promovare este nelegală în cazul în care autoritatea împuternicită să facă numiri
         nu a putut efectua o analiză comparativă a meritelor candidaților pentru că rapoartele de evaluare ale unuia sau mai multora
         dintre ei au fost întocmite, din cauza administrației, cu mare întârziere. O astfel de nelegalitate nu este însă de natură
         să conducă la anularea unei decizii de numire decât în măsura în care lipsa raportului de evaluare ar fi putut avea o incidență
         decisivă asupra procedurii.

      În această privință, există diferențe între procedura de ocupare a unui post vacant prin detașare sau promovare, care se derulează
         în conformitate cu articolul 29 alineatul (1) litera (a) din statut, pe de o parte, și procedura de promovare prevăzută la
         articolul 45 din statut, pe de altă parte. În timp ce această din urmă procedură urmărește să adapteze cariera funcționarilor
         în funcție de eforturile depuse și de meritele de care au dat dovadă în exercitarea atribuțiilor, cu alte cuvinte, să îi recompenseze
         pe funcționarii care, în trecut, au făcut în ansamblu dovada unor merite superioare, procedura de ocupare a unui post vacant
         urmărește să identifice, în interesul exclusiv al serviciului, funcționarul cel mai capabil să exercite funcțiile inerente
         postului ce urmează a fi ocupat. Prin urmare, în cadrul analizei comparative a meritelor, autoritatea împuternicită să facă
         numiri nu este obligată să își întemeieze aprecierea pe rapoartele de evaluare, ci poate să țină seama de alte elemente referitoare
         la meritele candidaților, precum informații referitoare la situația lor administrativă sau personală. Astfel de informații
         pot fi de natură să relativizeze aprecierea efectuată pe baza rapoartelor de evaluare.

      (a se vedea punctele 88 și 90-92)
      Trimitere la: Curte 27 ianuarie 1983, List/Comisia, 263/81, Rec., p. 103, punctele 25 și 26; Curte 12 februarie 1987, Bonino/Comisia,
         233/85, Rec., p. 739, punctul 5; Tribunal 3 martie 1993, Vela Palacios/CES, T‑25/92, Rec., p. II‑201, punctele 40 și 43; Tribunal
         25 noiembrie 1993, X/Comisia, T‑89/91, T‑21/92 și T‑89/92, Rec., p. II‑1235, punctele 49 și 50; Tribunal 5 martie 1998, Manzo-Tafaro/Comisia,
         T‑221/96, RecFP, p. I‑A‑115 și II‑307, punctul 18; Tribunal 24 februarie 2000, Jacobs/Comisia, T‑82/98, RecFP, p. I‑A‑39 și
         II‑169, punctul 36; Tribunal 5 octombrie 2000, Rappe/Comisia, T‑202/99, RecFP, p. I‑A‑201 și II‑911, punctul 40; Hotărârea
         Morello/Comisia, citată anterior, punctul 89

      4.      În cadrul puterii de apreciere recunoscute autorității împuternicite să facă numiri în ceea ce privește definirea regulilor
         referitoare la analiza comparativă a candidaturilor, revine acestei autorități, precum și diferiților responsabili ierarhici
         consultați în cursul procedurii de promovare sau de detașare în cauză obligația de a aprecia, la fiecare etapă a analizei
         candidaturilor, dacă este necesar să se obțină, în acest stadiu, informații sau elemente de evaluare suplimentare prin intermediul
         unei întrevederi cu toți candidații sau numai cu unii dintre aceștia, pentru a se putea pronunța în deplină cunoștință de
         cauză. Nicio dispoziție statutară nu conferă unui candidat, în cadrul unei proceduri de recrutare, dreptul de a avea o întrevedere
         cu superiorul său ierarhic potențial. Prin urmare, autoritatea împuternicită să facă numiri nu poate fi obligată să organizeze
         o întrevedere cu candidații la un post decât dacă, și în măsura în care, o astfel de obligație rezultă din cadrul legal pe
         care și l‑a fixat.

      Cu toate acestea, puterea discreționară recunoscută administrației în ceea ce privește stabilirea procedurii sau a metodei
         de urmat în cadrul analizei comparative a candidaturilor este limitată de necesitatea de a efectua această analiză atent și
         imparțial, în interesul serviciului și în conformitate cu principiul egalității de tratament a funcționarilor, consacrat,
         în termeni generali, la articolul 5 alineatul (3) din statut. În practică, analiza comparativă a meritelor candidaților trebuie
         efectuată pe o bază egalitară și pornind de la surse de informații și de la date comparabile.

      (a se vedea punctele 107, 108 și 110)
      Trimitere la: Curte 21 aprilie 1983, Ragusa/Comisia, 282/81, Rec., p. 1245, punctul 21; Tribunal 30 noiembrie 1993, Perakis/Parlamentul
         European, T‑78/92, Rec., p. II‑1299, punctul 15; Tribunal 30 noiembrie 1993, Tsirimokos/Parlamentul European, T‑76/92, Rec.,
         p. II‑1281, punctul 20; Tribunal 5 noiembrie 2003, Cougnon/Curtea de Justiție, T‑240/01, RecFP, p. I‑A‑263 și II‑1283, punctele
         67 și 70

      5.      În ceea ce privește evaluarea conformității unei candidaturi cu cerințele impuse de un anunț pentru ocuparea unui post vacant,
         autoritatea împuternicită să facă numiri dispune, în special în cazul în care postul ce urmează să fie ocupat este de gradul
         A 1 sau A 2, de o largă putere de apreciere pentru compararea meritelor candidaților la un astfel de post. Exercitarea acestei
         largi puteri de apreciere presupune însă o analiză minuțioasă a dosarelor de candidatură și respectarea riguroasă a cerințelor
         precizate în anunțul pentru ocuparea unui post vacant, astfel încât autoritatea împuternicită să facă numiri este obligată
         să respingă orice candidat care nu ar corespunde acestor cerințe. Anunțul pentru ocuparea unui post vacant constituie, astfel,
         un cadru legal pe care autoritatea împuternicită să facă numiri și‑l impune și pe care trebuie să îl respecte întocmai.

      (a se vedea punctele 120 și 121)
      Trimitere la: Tribunal 9 iulie 2002, Tilgenkamp/Comisia, T‑158/01, RecFP, p. I‑A‑111 și II‑595, punctele 50 și 51; Tribunal
         11 noiembrie 2003, Faita/CES, T‑248/02, RecFP, p. I‑A‑281 și II‑1365, punctul 70


Hotărârea Curții din data de 9 noiembrie 1995. # Andrea Francovich împotriva Republicii Italiene. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura circondariale di Vicenza - Italia. # Politica socială - Directivă 80/987/CEE. # Cauza C-479/93.


Hotărârea Tribunalului (camera a cincea) din 16 mai 2013. # Verus Eood împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale VORTEX - Marcă comunitară verbală anterioară VORTEX - Motiv relativ de refuz - Lipsa riscului de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Drept de prioritate - Articolul 29 din Regulamentul nr. 207/2009 - Renunțare parțială - Articolul 50 din Regulamentul nr. 207/2009 - Încălcarea dreptului de a fi ascultat - Articolul 75 a doua teză din Regulamentul nr. 207/2009. # Cauza T-104/12.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 4 iulie 1990. # Vleeswarenbedrijf Roermond BV și alții împotriva Produktschap voor Vee en Vlees. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Țările de Jos. # Tariful vamal comun. # Cauze conexate C-354/88, C-355/88 și C-356/88.


Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 10 decembrie 2015.#Fútbol Club Barcelona împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a unei mărci comunitare figurative reprezentând conturul unui ecuson – Motiv absolut de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Lipsa caracterului distinctiv dobândit prin utilizare – Articolul 7 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009.#Cauza T-615/14.


Hotărârea Curții din data de 30 noiembrie 1972. # Wasaknäcke Knäckebrotfabrik GmbH împotriva Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesverwaltungsgericht - Germania. # Cauza 32-72.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din data de 4 decembrie 2008. # Jessica Blais împotriva Băncii Centrale Europene (BCE). # Funcție publică. # Cauza F-6/08.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera întâi)
      4 decembrie 2008
      Cauza F‑6/08
      Jessica Blais
      împotriva
      Băncii Centrale Europene (BCE)
      „Funcție publică – Personal al BCE – Remunerație – Indemnizație de expatriere – Condițiile prevăzute la articolul 17 din Condițiile de angajare ale BCE – Obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată – Cerințe de echitate – Articolul 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolului 36.2 din Protocolul privind Statutul Sistemului European al Băncilor Centrale și
         al Băncii Centrale Europene, anexat la Tratatul CE, prin care doamna Blais solicită anularea deciziei Băncii Centrale Europene
         din 15 august 2007, astfel cum este confirmată prin decizia președintelui acesteia din 8 noiembrie 2007, de a nu îi acorda
         o indemnizație de expatriere

      Decizia: Respinge acțiunea. Reclamanta suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și jumătate din cheltuielile de judecată efectuate
         de Banca Centrală Europeană. Banca Centrală Europeană suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Agenții Băncii Centrale Europene – Remunerație – Indemnizație de expatriere – Condiții de acordare – Funcționari
            care au cetățenia statului membru de repartizare
      [Statutul funcționarilor, anexa VII, art. 4 alin. (1); Condițiile de angajare a personalului Băncii Centrale Europene, art.
            17 primul paragraf]
      2.      Funcționari – Agenții Băncii Centrale Europene – Remunerație – Indemnizație de expatriere – Condiții de acordare – Funcționari
            care au cetățenia statului membru de repartizare
      [Statutul funcționarilor, anexa VII, art. 4 alin. (1); Condițiile de angajare a personalului Băncii Centrale Europene, art.
            17]
      3.      Funcționari – Agenții Băncii Centrale Europene – Remunerație – Indemnizație de expatriere – Condiții de acordare – Persoane
            cu dublă cetățenie care au cetățenia statului membru de repartizare
      (Condițiile de angajare a personalului Băncii Centrale Europene, art. 17)
      4.      Procedură – Cheltuieli de judecată – Sarcină – Luarea în considerare a cerințelor de echitate
      [Regulamentul de procedură al Tribunalului Funcției Publice, art. 87 alin. (2)]
      1.      După modelul articolului 4 alineatul (1) din anexa VII la statut, articolul 17 din Condițiile de angajare a personalului Băncii
         Centrale Europene (denumite în continuare „condițiile de angajare”) subordonează acordarea indemnizației de expatriere de
         o condiție negativă privind reședința obișnuită, și anume lipsa reședinței obișnuite în statul de repartizare pentru o perioadă
         determinată care precedă angajarea în muncă a persoanei interesate. Această perioadă este definită în mod diferit în funcție
         de aspectul dacă membrul personalului în cauză are sau nu are cetățenia statului pe teritoriul căruia se află locul său de
         repartizare. În temeiul articolului 17 primul paragraf punctul (i) din condițiile de angajare, membrii personalului care nu
         au și care nu au avut niciodată cetățenia statului pe teritoriul căruia se află locul lor de repartizare au dreptul la o indemnizație
         de expatriere, cu excepția situației în care au locuit în mod obișnuit sau au exercitat activitatea profesională principală
         pe teritoriul acestui stat în cursul perioadei integrale de 5 ani care se încheie cu 6 luni înaintea angajării lor în muncă.
         În schimb, în temeiul articolului 17 primul paragraf punctul (ii) din condițiile de angajare, membrii personalului care au
         sau care au avut cetățenia statului pe teritoriul căruia se află locul lor de repartizare au dreptul la o indemnizație de
         expatriere numai dacă au locuit în afara teritoriului acestui stat membru pentru o perioadă integrală de 10 ani imediat premergători
         angajării lor în muncă.

      Motivul pentru care a fost instituită indemnizația de expatriere prevăzută de dispozițiile articolului 4 alineatul (1) din
         anexa VII la statut este de a compensa sarcinile și dezavantajele deosebite ce rezultă din exercitarea permanentă a funcțiilor
         într‑un stat cu care funcționarul nu are sau nu mai are legături durabile înainte de angajarea sa în muncă. Prin analogie,
         acest lucru este valabil de asemenea pentru membrii personalului Băncii Centrale Europene. Din acest motiv, orice interpretare
         a articolului 17 din condițiile de angajare care ar exclude acordarea indemnizației de expatriere membrilor personalului care
         se găsesc în această situație ar încălca motivul pentru care a fost instituită indemnizația. Or, situația s‑ar regăsi în speță
         dacă angajarea în muncă la care se referă articolul 17 primul paragraf punctul (ii) din condițiile de angajare era interpretată
         în sensul că putea să se refere numai la angajarea în muncă în calitate de membru al personalului. Astfel, întrucât această
         dispoziție impune ca persoana interesată să aibă reședința obișnuită în afara statului de repartizare în perioada integrală
         de referință, ar fi suficient ca recrutarea unui membru al personalului care intră sub incidența punctului (ii) al dispoziției
         menționate, și anume care are sau care a avut cetățenia statului de repartizare, să fie precedată de un contract pe durată
         determinată mai mic de un an pentru ca acest membru al personalului, obligat să își mute reședința obișnuită în statul pe
         teritoriul căruia se află locul său de repartizare anterior angajării sale în muncă, să fie lipsit în mod automat de posibilitatea
         de a obține indemnizația de expatriere, chiar dacă nu a avut reședința obișnuită în statul de repartizare în cursul celor
         10 ani imediat premergători angajării sale în muncă în calitate de agent contractual pentru o perioadă scurtă.

      În consecință, angajarea în muncă trebuie interpretată, în sensul articolului 17 primul paragraf punctul (ii) din condițiile
         de angajare, drept prima angajare în muncă în cadrul Băncii Centrale Europene, indiferent de contractul de muncă încheiat
         de persoana interesată cu aceasta din urmă.

      (a se vedea punctele 54, 55, 72 și 75)
      Trimitere la:
      Curte: 13 noiembrie 1986, Richter/Comisia, 330/85, Rec., p. 3439, punctul 6
      Tribunalul de Primă Instanță: 30 martie 1993, Vardakas/Comisia, T‑4/92, Rec., p. II‑357, punctul 39; 14 decembrie 1995, Diamantaras/Comisia,
         T‑72/94, RecFP, p. I‑A‑285 și II‑865, punctul 48

      2.      În cadrul stabilirii existenței unui drept la indemnizația de expatriere, locul în care se află reședința obișnuită la care
         se referă articolul 17 din condițiile de angajare, prin analogie cu articolul 4 alineatul (1) din anexa VII la statut, corespunde
         locului în care persoana în cauză și‑a stabilit, cu intenția de a‑i conferi un caracter stabil, centrul de interese permanent
         sau obișnuit. Condiția lipsei reședinței obișnuite trebuie apreciată ținând cont de toate elementele de fapt relevante în
         speță. Astfel, noțiunea de expatriere depinde de situația deosebită a persoanei interesate, în special de problema dacă aceasta,
         deși are cetățenia statului membru pe teritoriul căruia se află locul său de repartizare, a întrerupt efectiv legăturile sociale
         și profesionale cu statul menționat prin mutarea totală și pentru lungă durată a reședinței sale obișnuite în afara teritoriului
         statului menționat.

      Reședința efectivă, activitatea profesională și legăturile personale sunt criteriile principale ale locului de reședință.
      Numai faptul de a avea reședința într‑un stat pentru a‑și completa studiile universitare și pentru a efectua stagii practice
         profesionale nu permite să se prezume existența unei voințe de a muta centrul de interese permanent în acest stat. În schimb,
         faptul de a se muta într‑un alt stat pentru a se alătura unui partener, de a închiria o locuință pentru a trăi împreună cu
         acesta din urmă și de a exercita o activitate profesională în cadrul unui contract de muncă pe perioadă determinată permite
         să se prezume o mutare a centrului de interese în statul în cauză.

      (a se vedea punctele 87, 88, 90 și 91)
      Trimitere la:
      Curte: Richter/Comisia, citată anterior, punctul 6
      Tribunalul de Primă Instanță: 28 septembrie 1993, Magdalena Fernández/Comisia, T‑90/92, Rec., p. II‑971, punctele 27-30; 25
         octombrie 2005, Dedeu i Fontcuberta/Comisia, T‑299/02, RecFP, p. I‑A‑303 și II‑1377, punctul 77; 27 septembrie 2006, Koistinen/Comisia,
         T‑259/04, RecFP, p. I‑A‑2‑177 și II‑A‑2‑879; 19 iunie 2007, Asturias Cuerno/Comisia, T‑473/04, RepFP, p. I‑A‑2‑0000 și II‑A‑2‑0000,
         punctul 74

      Tribunalul Funcției Publice: 20 noiembrie 2007, Kyriazis/Comisia, F‑120/05, RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000, punctul 50
      3.      Având în vedere finalitatea indemnizației de expatriere, care este de a compensa sarcinile și dezavantajele deosebite ce rezultă
         din exercitarea permanentă a funcției într‑un anumit stat cu care funcționarul nu a stabilit legături durabile înainte de
         angajarea sa în muncă, diferența de tratament prevăzută la articolul 17 din condițiile de angajare, dezavantajoasă pentru
         membrul personalului resortisant al țării de repartizare, nu poate fi justificată decât pe baza unei prezumții potrivit căreia
         cetățenia unei persoane constituie un indiciu serios al existenței unor legături multiple și strânse între această persoană
         și statul al cărui resortisant este. În cadrul puterii de apreciere de care dispune în materie, Consiliul guvernatorilor Băncii
         Centrale Europene deduce în mod întemeiat din cele de mai sus că membrii personalului care au cetățenia statului de repartizare,
         chiar aceia care au fost obligați să își schimbe reședința din cauza angajării lor în muncă, nu suportă sarcinile și dezavantajele
         pe care indemnizația de expatriere vizează să le compenseze, cel puțin la același nivel de intensitate precum membrii personalului
         care nu au această cetățenie și trebuie, prin urmare, în general, să nu beneficieze de această indemnizație. În plus, excepțiile
         aduse acestei norme de excludere sunt supuse în mod întemeiat unor condiții stricte, în special lipsa oricărei reședințe obișnuite
         în statul de repartizare în cursul celor 10 ani imediat premergători angajării în muncă.

      Este de competența Consiliului guvernatorilor, în exercitarea largii puteri de apreciere de care dispune în materie, de a
         determina condițiile în care resortisanții statului de repartizare pot fi considerați expatriați în acest stat. Or, criteriul
         prevăzut la articolul 17 din condițiile de angajare, și anume faptul de a nu avea reședința în statul de repartizare în cursul
         celor 10 ani imediat premergători angajării în muncă, nu pare neadecvat și nici nerezonabil. Astfel, același criteriu a fost
         reținut de legiuitorul comunitar la articolul 4 din anexa VII la statut pentru atribuirea indemnizației de expatriere funcționarilor
         comunitari.

      Pe de altă parte, Banca Centrală Europeană are dreptul, ținând cont de asemenea de larga sa putere de apreciere, de a supune
         persoanele care au dublă cetățenie normelor comune, în scopul de a rezerva beneficiul indemnizației de expatriere, datorate
         în temeiul articolului 17 primul paragraf punctul (ii) din condițiile de angajare, persoanelor care au fost expatriate în
         mod obiectiv în statul în care sunt repartizate. Astfel, articolul 3.7.4 din Normele aplicabile personalului Băncii Centrale
         Europene poate asimila în mod legal, în vederea aplicării articolului 17 primul paragraf punctul (ii) din condițiile de angajare,
         membrul personalului care are două cetățenii, printre care cea a statului pe teritoriul căruia se află locul său de repartizare,
         cu membrul personalului care are numai cetățenia statului membru respectiv.

      (a se vedea punctele 102, 106 și 107)
      Trimitere la:
      Tribunalul Funcției Publice: 11 iulie 2007, B/Comisia, F‑7/06, RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000, punctul 39 și jurisprudența
         citată

      4.      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului Funcției Publice, Tribunalul poate, în
         măsura impusă de echitate, să decidă ca o parte care cade în pretenții să fie obligată numai la plata parțială a cheltuielilor
         de judecată sau chiar să nu fie obligată la plata acestora.

      În această privință, constituie elemente care permit justificarea aplicării acestei dispoziții comportamentul instituției,
         importanța mizei pecuniare a litigiului, caracterul serios al argumentelor reclamantului, cuantumul cheltuielilor de judecată
         efectuate de acesta din urmă în raport cu resursele sale și cu situația sa profesională.

      (a se vedea punctele 111-116)