title: Cauza C-246/12 P: Recurs introdus la 18 mai 2012 de Ellinika Nafpigeia AE împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a șaptea) din 15 martie 2012 în cauza T-391/08, Ellinika Nafpigeia/Comisia Europeană

text:
               7.7.2012

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 200/9

         Recurs introdus la 18 mai 2012 de Ellinika Nafpigeia AE împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a șaptea) din 15 martie 2012 în cauza T-391/08, Ellinika Nafpigeia/Comisia Europeană
   (Cauza C-246/12 P)
   2012/C 200/16
   Limba de procedură: greaca

      Părțile

      Recurentă: Ellinika Nafpigeia AE (reprezentanți: I. Drosos, V. Karagiannis, avocați)

      Cealaltă parte în proces: Comisia Europeană

      Concluziile recurentei

               —

               Anularea hotărârii atacate, pronunțată de Tribunal în cauza T-391/08;

               —

               anularea articolului 1 alineatul (2), a articolelor 2, 3, 5, 6, a articolului 8 alineatul (2) și a articolelor 9, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 18 și 19 din Decizia din 2 iulie 2008 a Comisiei „privind ajutoarele nr. C 16/2004 (ex NN 29/2004, CP 71/2002 și CP 133/2005) acordate de Grecia societății Ellinika Nafpigeia A. E.”, atacată inițial;

               —

               în subsidiar, anularea în parte a hotărârii atacate, în măsura în care se referă la măsurile E12b, E13a, E13b, E14, E16 și E17 din decizia atacată inițial, și anularea părții corespunzătoare din decizia atacată inițial;

               —

               cu titlu mai subsidiar, anularea în parte a hotărârii atacate, în măsura în care se referă la măsura E7 din decizia atacată inițial, și anularea părții corespunzătoare din decizia atacată inițial;

               —

               obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată efectuate de recurentă în procedurile în fața Tribunalului și în fața Curții.

      Motivele și principalele argumente

   Prin intermediul primului motiv de recurs, recurenta susține că hotărârea atacată este afectată de interpretarea și aplicarea eronată a articolului 346 TFUE, fapt care trebuie să determine anularea integrală a tuturor capetelor de cerere și a dispozitivului, sau cel puțin a unora dintre acestea, astfel cum se arată în cererea de recurs. Prin intermediul celui de al doilea motiv de recurs, recurenta susține că hotărârea atacată este afectată de interpretarea și aplicarea eronată a articolului 348 TFUE, fapt care trebuie să determine anularea integrală a tuturor capetelor de cerere și a dispozitivului, sau cel puțin a unora dintre acestea, astfel cum se arată în cererea de recurs. Prin intermediul celui de al treilea motiv de recurs, recurenta susține că prin hotărârea atacată i-au fost respinse în mod eronat pretențiile privind încălcarea drepturilor sale procedurale prin decizia atacată inițial, eroare care trebuie să determine anularea hotărârii atacate în măsura indicată în cererea de recurs.


title: Cauza T-237/10: Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2011 — Louis Vuitton Malletier/OAPI — Friis Group International (Reprezentarea unui dispozitiv de închidere) [ „Marcă comunitară — Procedură de declarare a nulității — Caracter distinctiv — Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 — Lipsă a caracterului distinctiv dobândit prin utilizare — Articolul 7 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009” ]

text:
               4.2.2012

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 32/23

         Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2011 — Louis Vuitton Malletier/OAPI — Friis Group International (Reprezentarea unui dispozitiv de închidere)
   (Cauza T-237/10) (1)

   (Marcă comunitară - Procedură de declarare a nulității - Caracter distinctiv - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Lipsă a caracterului distinctiv dobândit prin utilizare - Articolul 7 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009)
   2012/C 32/45
   Limba de procedură: engleza

      Părțile

      Reclamant: Louis Vuitton Malletier (Paris, Franța) (reprezentanți: P. Roncaglia, G. Lazzeretti, M. Boletto și E. Gavuzzi, avocați)

      Pârât: Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (reprezentant: D. Botis, agent)

      Cealaltă parte în procedura care s-a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă la Tribunal: Friis Group International ApS (Copenhaga, Danemarca) (reprezentant: C. Type Jardorf, avocat)

      Obiectul

   Acțiune introdusă împotriva deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 24 februarie 2010 (cauza R 1590/2008-1) privind o procedură de declarare a nulității între Friis Group International ApS și Louis Vuitton Malletier

      Dispozitivul

               1.

               Anulează decizia Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din 24 februarie 2010 (cauza R 1590/2008-1) în măsura în care declară nulitatea mărcii comunitare nr. 3 693 116 pentru „bijuterii, inclusiv inele, port-chei, catarame și cercei, butoni, brățări, brelocuri, broșe, coliere, ace de cravată, seturi de bijuterii, medalioane; ceasuri și instrumente și aparate tip cronometru, inclusiv ceasuri de mână, carcase de ceas, ceasuri deșteptătoare; clești pentru nuci din metale prețioase, din aliajele acestora sau placate, sfeșnice din metale prețioase, din aliajele acestora sau placate” din clasa 14 și pentru produsele „piele și imitații de piele” și „umbrele” din clasa 18.

               2.

               Respinge în rest acțiunea.

               3.

               Louis Vuitton Malletier, Friis Group International ApS și OAPI suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată efectuate în cadrul procedurii în fața Tribunalului.

      (1)  JO C 209, 31.7.2010.


title: Cauza T-388/13: Hotărârea Tribunalului din 26 februarie 2015 – Costa Crociere/OAPI – Guerlain (SAMSARA) [ „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale SAMSARA — Marca comunitară verbală anterioară SAMSARA — Motiv relativ de refuz — Risc de confuzie — Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009” ]

text:
               13.4.2015

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 118/27

         Hotărârea Tribunalului din 26 februarie 2015 – Costa Crociere/OAPI – Guerlain (SAMSARA)
   (Cauza T-388/13) (1)

   ([„Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale SAMSARA - Marca comunitară verbală anterioară SAMSARA - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”])
   (2015/C 118/35)
   Limba de procedură: engleza

      Părțile

      Reclamantă: Costa Crociere SpA (Genova, Italia) (reprezentanți: A. Vanzetti, S. Bergia și G. Sironi, avocați)

      Pârât: Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (reprezentant: L. Rampini, agent)

      Cealaltă parte din procedura care s-a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă la Tribunal: Guerlain SA (Levallois-Perret, Franţa) (reprezentanți: C. Costa și M. Baccarelli, avocați)

      Obiectul

   Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 13 mai 2013 (cauza R 2049/2011-4) privind o procedură de opoziție între Guerlain SA și Costa Crociere SpA

      Dispozitivul

               1)

               Respinge acțiunea.

               2)

               Obligă Costa Crociere SpA la plata cheltuielilor de judecată.

      (1)  JO C 298, 12.10.2013.


title: Cauza T-351/07: Acțiune introdusă la 13 septembrie 2007 — SOMM/OAPI

text:
               24.11.2007

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 283/30

         Acțiune introdusă la 13 septembrie 2007 — SOMM/OAPI
   (Cauza T-351/07)
   (2007/C 283/55)
   Limba în care a fost formulată acțiunea: italiana
   Părțile

      Reclamantă: Somm S.r.l. (San Mauro T.se, Italia) (reprezentant: M. Ferro, avvocato)

      Pârât: Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)
   Concluziile reclamantei

               —

               Anularea deciziei Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne din 28 iunie 2007 în cauza R1653/2006-1, privind cererea nr. 4.837.746 de înregistrare a unei mărci comunitare;

               —

               obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      Marca comunitară vizată: marcă tridimensională descrisă astfel: „ansamblu tridimensional format din o serie de stâlpi metalici tubulari, distanțați și alineați între ei, subțiați către vârf și curbați în principal înspre partea superioară, prezentând fiecare un segment de bază fixat în sol, în esență vertical, și un segment cu o extremitate liberă având direcția ușor înclinată în sus, o serie de elemente tubulare metalice, distanțate și paralele între ele, fixate pe segmente cu direcția înclinat a stâlpilor respectivi, și o prelată în linii drepte dispusă drept copertină pe o structură care ține umbră, fixată pe elementele tubulare amintite, întregul ansamblu formând un adăpost care ține umbră”; cererea nr. 4.837.746 de înregistrare a unei mărci comunitare, pentru produse din clasele 6 și 19.

      Decizia examinatorului: respinge cererea de înregistrare.

      Decizia camerei de recurs: respinge recursul.

      Motivele invocate: eroare în ceea ce privește individualizarea publicului și a sectorului relevant, precum și dobândirea caracterului distinctiv de către marca în cauză potrivit articolului 7 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 privind marca comunitară.


title: Cauza T-181/15: Acțiune introdusă la 13 aprilie 2015 – Sopra Steria Group/Parlamentul

text:
               10.8.2015

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 262/28

         Acțiune introdusă la 13 aprilie 2015 – Sopra Steria Group/Parlamentul
   (Cauza T-181/15)
   (2015/C 262/38)
   Limba de procedură: engleza

      Părțile

      Reclamantă: Sopra Steria Group SA (Amnecy-le-Vieux, Franța) (reprezentanți: A. Verlinden, R. Martens și J. Joossen, avocați)

      Pârât: Parlamentul European

      Concluziile

   Reclamanta solicită Tribunalului:

               —

               anularea deciziei Parlamentului European, a cărei dată nu este cunoscută, prin care s-a lansat procedura de negociere fără publicarea unui anunț de participare pentru NPE-15.8;

               —

               anularea oricărei decizii pe care Parlamentul European ar fi luat-o cu privire la etapa ulterioară a acestei proceduri de negociere fără aviz de publicare NPE-15.8;

               —

               constatarea nulității contractului (contractelor) eventual încheiat(e) în temeiul procedurii de negociere fără publicarea unui anunț de participare pentru NPE-15.8;

               —

               obligarea Parlamentului European la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv costul consultanței juridice suportat de reclamantă.

      Motivele și principalele argumente

   În susținerea acțiunii, reclamanta invocă un motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 102 din Regulamentul financiar, a articolului 103 din Regulamentul financiar, a articolului 104 alineatul (2) din Regulamentul financiar și a articolului 134 alineatul (1) litera (c) din Normele de aplicare, încălcare ce atrage invalidarea deciziei prin care s-a lansat procedura de negociere fără publicarea prealabilă a unui anunț de participare, a cărei dată nu este cunoscută.
   Potrivit reclamantei, Parlamentul European a folosit în mod eronat și nelegal procedura de negociere, fără publicarea prealabilă a unui anunț de participare, deși ar fi trebuit să se menționeze că această procedură era o procedură excepțională a cărei utilizare trebuia să fie legal justificată [având în vedere și obligația Parlamentului European de a se asigura că toate contractele de achiziții publice fac obiectul unei proceduri de ofertare cu participare cât mai largă, conform articolului 102 alineatul (2) din Regulamentul financiar]. Potrivit susținerilor reclamantei, nu a fost oferită nicio astfel de justificare de către Parlamentul European și nu a existat niciun motiv de extremă urgență determinat de evenimente neprevăzute, care nu pot fi imputate Parlamentului European [motiv necesar pentru aplicarea articolului 134 alineatul (1) litera (c) din Normele de aplicare].


title: Cauza C-434/11: Ordonanța Curții (Camera a șasea) din 14 decembrie 2011 (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Tribunalul Alba — România — Corpul Național al Polițiștilor/Ministerul Administrației și Internelor (MAI), Inspectoratul General al Poliției Române (IGPR), Inspectoratul de Poliție al Județului Alba (IPJ) (Trimitere preliminară — Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene — Admisibilitatea unei reglementări naționale prin care se stabilesc reduceri salariale în cazul mai multor categorii de funcționari publici — Lipsa punerii în aplicare a dreptului Uniunii — Necompetență vădită a Curții)

text:
               10.3.2012

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 73/13

         Ordonanța Curții (Camera a șasea) din 14 decembrie 2011 (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Tribunalul Alba — România — Corpul Național al Polițiștilor/Ministerul Administrației și Internelor (MAI), Inspectoratul General al Poliției Române (IGPR), Inspectoratul de Poliție al Județului Alba (IPJ)
   (Cauza C-434/11) (1)

   (Trimitere preliminară - Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene - Admisibilitatea unei reglementări naționale prin care se stabilesc reduceri salariale în cazul mai multor categorii de funcționari publici - Lipsa punerii în aplicare a dreptului Uniunii - Necompetență vădită a Curții)
   2012/C 73/22
   Limba de procedură: româna

      Instanța de trimitere

   Tribunalul Alba

      Părțile din acțiunea principală

      Reclamant: Corpul Național al Polițiștilor

      Pârâte: Ministerul Administrației și Internelor (MAI), Inspectoratul General al Poliției Române (IGPR), Inspectoratul de Poliție al Județului Alba (IPJ)

      Obiectul

   Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare — Tribunalul Alba — Interpretarea articolului 17 alineatul (1), a articolului 20 și a articolului 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene — Admisibilitate a unei reglementări naționale care prevede reduceri salariale pentru mai multe categorii de funcționari publici — Încălcarea dreptului de proprietate, a principiului egalității de tratament și a principiului nediscriminării

      Dispozitivul

   Curtea de Justiție a Uniunii Europene este vădit necompetentă să răspundă la întrebarea adresată de Tribunalul Alba (România) prin decizia din 28 iulie 2011.

      (1)  JO C 331, 12.11.2011.


title: Cauza C-444/06: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 3 aprilie 2008 — Comisia Comunităților Europene/Regatul Spaniei (Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Directiva 89/665/CEE — Achiziții publice de bunuri și de lucrări — Procedură privind căile de atac în materie de atribuire a contractelor de achiziții publice)

text:
               24.5.2008

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 128/12

         Hotărârea Curții (Camera a doua) din 3 aprilie 2008 — Comisia Comunităților Europene/Regatul Spaniei
   (Cauza C-444/06) (1)

   (Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 89/665/CEE - Achiziții publice de bunuri și de lucrări - Procedură privind căile de atac în materie de atribuire a contractelor de achiziții publice)
   (2008/C 128/18)
   Limba de procedură: spaniola
   Părțile

      Reclamantă: Comisia Comunităților Europene (reprezentanți: X. Lewis, agent, C. Fernandez Vicién și I. Moreno-Tapia Rivas, abogados)

      Pârât: Regatul Spaniei (reprezentant: F. Díez Moreno, agent)
   Obiectul
   Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Încălcarea articolului 2 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 89/665/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de bunuri și de lucrări (JO L 395, p. 33, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 237) — Legislație națională care nu este conformă cu directiva
   Dispozitivul

               1)

               Prin faptul că nu a prevăzut un termen obligatoriu pentru notificarea de către autoritatea contractantă către toți ofertanții a deciziei de atribuire a unui contract și prin faptul că nu a prevăzut un termen de așteptare obligatoriu între atribuirea unui contract și încheierea contractului, Regatul Spaniei nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 2 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 89/665/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de bunuri și de lucrări, astfel cum a fost modificată prin Directiva 92/50/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992.

               2)

               Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.

               3)

               Obligă Regatul Spaniei să suporte două treimi din totalul cheltuielilor de judecată. Obligă Comisia Comunităților Europene să suporte cealaltă treime.

      (1)  JO C 326, 30.12.2006.


title: Cauza C-374/13 P: Recurs introdus la 1 iulie 2013 de Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones, SL împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a opta) din 25 aprilie 2013 în cauza T-284/11, Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones, SL/Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)

text:
               31.8.2013

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 252/23

         Recurs introdus la 1 iulie 2013 de Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones, SL împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a opta) din 25 aprilie 2013 în cauza T-284/11, Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones, SL/Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)
   (Cauza C-374/13 P)
   2013/C 252/38
   Limba de procedură: engleza

      Părțile

      Recurentă: Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones, SL (reprezentant: J. Carbonell Callicó, avocat)

      Celelalte părți din procedură: Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale), MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG

      Concluziile recurentei

               —

               Anularea Hotărârii Tribunalului din 25 aprilie 2013 pronunțată în cauza T-284/11, și admiterea în consecință a cererii de înregistrare a mărcii comunitare nr. 7112113 „METROINVEST” referitoare la servicii din clasa 36;

               —

               Obligarea celorlalte părți din procedură la plata cheltuielilor de judecată.

      Motivele și principalele argumente

   Recurenta invocă motivul următor:

               —

                     încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009

                   (1).

         Acest motiv este compus din următoarele patru aspecte:

               —

               greșita apreciere a Tribunalului și a OAPI în ceea ce privește compararea semnelor;

               —

               nerespectarea de către Tribunal a jurisprudenței aplicabile referitoare la aprecierea globală a riscului de confuzie;

               —

               incoerența în raport cu alte decizii ale Oficiului care au implicat elemente comune și mărci conexe;

               —

               coexistența liniștită a diferitelor mărci care conțin elementul verbal METRO și care fac parte din diferite clase, inclusiv din clasa 36.

      (1)  Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară, JO L 78, p. 1.


title: Cauza C-536/13: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 13 mai 2015 (cerere de decizie preliminară formulată de Lietuvos Aukščiausiasis Teismas – Lituania) – „Gazprom” OAO [Trimitere preliminară — Spațiu de libertate, securitate și justiție — Cooperare judiciară în materie civilă — Regulamentul (CE) nr. 44/2001 — Domeniu de aplicare — Arbitraj — Excludere — Recunoașterea și executarea sentințelor arbitrale străine — Somație emisă de o instanță arbitrală dintr-un stat membru — Somație care vizează interzicerea inițierii sau a continuării unei proceduri în fața unei instanțe dintr-un alt stat membru — Competența instanțelor dintr-un stat membru de a refuza recunoașterea sentinței arbitrale — Convenția de la New York]

text:
               20.7.2015

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 236/8

         Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 13 mai 2015 (cerere de decizie preliminară formulată de Lietuvos Aukščiausiasis Teismas – Lituania) – „Gazprom” OAO
   (Cauza C-536/13) (1)

   ([Trimitere preliminară - Spațiu de libertate, securitate și justiție - Cooperare judiciară în materie civilă - Regulamentul (CE) nr. 44/2001 - Domeniu de aplicare - Arbitraj - Excludere - Recunoașterea și executarea sentințelor arbitrale străine - Somație emisă de o instanță arbitrală dintr-un stat membru - Somație care vizează interzicerea inițierii sau a continuării unei proceduri în fața unei instanțe dintr-un alt stat membru - Competența instanțelor dintr-un stat membru de a refuza recunoașterea sentinței arbitrale - Convenția de la New York])
   (2015/C 236/10)
   Limba de procedură: lituaniana

      Instanța de trimitere

   Lietuvos Aukščiausiasis Teismas

      Partea din procedura principală

      Reclamantă:„Gazprom” OAO

      cu participarea: Lietuvos Respublika

      Dispozitivul

   Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca o instanță dintr-un stat membru să recunoască și să execute, nici ca aceasta să refuze să recunoască și să execute o sentință arbitrală care interzice unei părți să formuleze anumite cereri în fața unei instanțe din acest stat membru, în măsura în care regulamentul menționat nu reglementează recunoașterea și executarea într-un stat membru a unei sentințe arbitrale pronunțate de un tribunal arbitral într-un alt stat membru.

      (1)  JO C 377, 21.12.2013.


title: Cauza T-392/11: Acțiune introdusă la 22 iulie 2011 — Iran Transfo/Consiliul

text:
               1.10.2011

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 290/9

         Acțiune introdusă la 22 iulie 2011 — Iran Transfo/Consiliul
   (Cauza T-392/11)
   2011/C 290/13
   Limba de procedură: germana

      Părțile

      Reclamantă: Iran Transfo (Teheran, Iran) (reprezentant: K. Kleinschmidt, avocat)

      Pârât: Consiliul Uniunii Europene

      Concluziile

   Reclamanta solicită Tribunalului:

               —

               anularea Deciziei 2011/299/PESC a Consiliului din 23 mai 2011 de modificare a Deciziei 2010/413/PESC privind adoptarea de măsuri restrictive împotriva Iranului, în măsura în care această decizie o privește pe reclamantă;

               —

               adoptarea unei măsuri de organizare a procedurii în temeiul articolului 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului prin intermediul căreia se solicită pârâtului să prezinte toate înscrisurile referitoare la decizia atacată, în măsura în care acestea o privesc pe reclamantă;

               —

               obligarea pârâtului la plata cheltuielilor de judecată.

      Motivele și principalele argumente

   În susținerea acțiunii, reclamanta invocă următoarele motive.

               1.

               Primul motiv întemeiat pe încălcarea drepturilor garantate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
               Reclamanta susține că drepturile sale garantate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „Carta drepturilor fundamentale”) au fost încălcate. Articolul 16 din Carta drepturilor fundamentale recunoaște libertatea de a desfășura o activitate comercială în Uniunea Europeană, iar articolul 17 recunoaște dreptul de a folosi în Uniunea Europeană bunurile dobândite în mod legal și în special dreptul de a dispune liber de acestea. Articolele 20 și 21 din Carta drepturilor fundamentale garantează reclamantei dreptul la tratament egal și dreptul la nediscriminare.
               Prin decizia atacată, reclamanta este exclusă de la participarea la schimburile comerciale în Uniunea Europeană. Este amenințată astfel existența comercială a reclamantei. Ea este dependentă de livrările care provin din zona economică a Uniunii Europene.
               Nu există niciun interes public privind limitarea libertății de a desfășura o activitate comercială, a dreptului de proprietate, a dreptului la tratament egal și a dreptului la nediscriminare al reclamantei. În particular, nu există elemente care să justifice suficient decizia pârâtului și atingerea aferentă adusă drepturilor fundamentale ale reclamantei. Reclamanta nu ar participa, în special, la activități nucleare care prezintă un risc de proliferare și/sau la dezvoltarea unor vectori de transport de arme nucleare.

               2.

               Al doilea motiv întemeiat pe aprecierea vădit eronată a faptelor pe care se întemeiază decizia
               Decizia pârâtei se întemeiază pe o apreciere vădit eronată a faptelor. Reclamanta nu a participat la activități nucleare care prezintă un risc de proliferare și/sau la dezvoltarea unor vectori de transport de arme nucleare.

               3.

               Al treilea motiv întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității
               Pârâtul nu respectă în cadrul deciziei sale principiul proporționalității. Este adevărat că reclamanta nu poate exclude posibilitatea ca una dintre întreprinderile furnizoare de energie electrică, distribuită de reclamantă, să fi vândut transformatoare Agenției iraniene pentru energie atomică, încălcând dispozițiile contractului și fără ca reclamanta să aibă cunoștință despre acest lucru. Cu toate acestea, și Agenția iranienă pentru energie atomică ar fi putut să achiziționeze în mod simplu transformatoare corespunzătoare de pe piața mondială sau de pe piața Uniunii Europene. Transformatoarele de tensiune medie în litigiu sunt fabricate de toți producătorii renumiți de generatoare și sunt comercializate la nivel mondial, inclusiv în Iran. În plus, la nivel mondial se desfășoară un comerț intens cu transformatoare de ocazie care corespund caracteristicilor de funcționare ale transformatoarelor produse de reclamantă.

               4.

               Al patrulea motiv întemeiat pe încălcarea principiului contradictorialității
               Reclamanta susține că a fost încălcat principiul contradictorialității. Motivarea cuprinsă la punctul 16 din anexa I la decizia atacată este lipsită de înțeles pentru reclamantă și pârâtul nu ar fi comunicat reclamantei, în mod separat, o motivare clară, astfel încât au fost încălcate dreptul la apărare și dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă a reclamantei.


title: Cauza T-329/07: Acțiune introdusă la 3 septembrie 2007 — UPS Europe și UPS Deutschland/Comisia Comunităților Europene

text:
               20.10.2007

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 247/39

         Acțiune introdusă la 3 septembrie 2007 — UPS Europe și UPS Deutschland/Comisia Comunităților Europene
   (Cauza T-329/07)
   (2007/C 247/65)
   Limba de procedură: engleza
   Părțile

      Reclamante: UPS Europe NV/SA (Bruxelles, Belgia) și UPS Deutschland Inc. & Co. OHG (Neuss, Germania) (reprezentanți: T. Ottervanger și E. Henny, lawyers)

      Pârâtă: Comisia Comunităților Europene
   Concluziile reclamantelor

               —

               constatarea faptului că, în conformitate cu articolul 232 CE, Comisia nu a acționat, neprecizându-și poziția cu privire la plângerea reclamantelor depusă la Comisie la 11 mai 2004;

               —

               obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată efectuate de reclamante în cadrul procesului.

         Motivele și principalele argumente
   Reclamantele pretind că nu a acționat Comisia, neprecizându-și poziția, după ce a fost invitată să procedeze astfel, conform articolului 232 CE, cu privire la plângerea reclamantelor depusă la Comisie la 11 mai 2004, referitoare la ajutorul de stat nelegal, pretins acordat în favoarea Deutsche Post de către Germania între altele sub formă de garanții de stat, de contribuții la fondul de pensii al Deutsche Post și exceptarea de la o serie de obligații statutare.
   În susținerea cererii lor, reclamantele arată că exista obligativitatea Comisiei de a analiza în mod diligent și imparțial plângerea primită, în special având în vedere competența exclusivă a Comisiei de a aprecia compatibilitatea măsurilor de ajutor de stat cu piața comună.
   Reclamantele susțin în continuare că articolul 232 CE trebuie interpretat în sensul că acordă persoanelor fizice sau întreprinderilor dreptul de a formula o acțiune în constatarea abținerii de a acționa împotriva unei instituții, pentru neadoptarea măsurilor care i-ar fi vizat direct și individual, deși aceștia nu sunt potențialii destinatari ai acestor măsuri.
   În sfârșit, reclamantele susțin că măsurile pe care nu le-a adoptat Comisia pot fi considerate ca vizându-i direct și individual, în calitate de întreprinderi concurente ale Deutsche Post.


title: Cauza C-82/15 P: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 3 decembrie 2015 – PP Nature-Balance Lizenz GmbH/Comisia Europeană (Recurs — Medicamente de uz uman — Directiva 2001/83/CE — Articolele 31 și 116 — Decizie a Comisiei de obligare a statelor membre să retragă și să modifice autorizaţiile naționale de introducere pe piață a medicamentelor de uz uman care conțin substanța activă „tolperison”)

text:
               1.2.2016

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 38/11

         Hotărârea Curții (Camera a opta) din 3 decembrie 2015 – PP Nature-Balance Lizenz GmbH/Comisia Europeană
   (Cauza C-82/15 P) (1)

   ((Recurs - Medicamente de uz uman - Directiva 2001/83/CE - Articolele 31 și 116 - Decizie a Comisiei de obligare a statelor membre să retragă și să modifice autorizaţiile naționale de introducere pe piață a medicamentelor de uz uman care conțin substanța activă „tolperison”))
   (2016/C 038/14)
   Limba de procedură: germana

      Părțile

      Recurentă: PP Nature-Balance Lizenz GmbH (reprezentant: M. Ambrosius, avocat)

      Cealaltă parte din procedură: Comisia Europeană (reprezentanți: B.-R. Killmann, A. Sipos și M. Šimerdová, agenți)

      Dispozitivul

               1)

               Respinge recursul.

               2)

               Obligă PP Nature-Balance Lizenz GmbH la plata cheltuielor de judecată.

      (1)  JO C 127, 20.4.2015.


title: Cauza T-303/05: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 8 septembrie 2009 — AceaElectrabel/Comisia ( Ajutoare de stat — Sectorul energiei — Ajutor pentru investiții la construcția unei rețele de încălzire urbană — Decizie prin care ajutorul este declarat compatibil cu piața comună — Obligația întreprinderii beneficiare de a rambursa în prealabil ajutoare anterioare declarate nelegale și incompatibile — Noțiunea de unitate economică )

text:
               24.10.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 256/21

         Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 8 septembrie 2009 — AceaElectrabel/Comisia
   (Cauza T-303/05) (1)

   („Ajutoare de stat - Sectorul energiei - Ajutor pentru investiții la construcția unei rețele de încălzire urbană - Decizie prin care ajutorul este declarat compatibil cu piața comună - Obligația întreprinderii beneficiare de a rambursa în prealabil ajutoare anterioare declarate nelegale și incompatibile - Noțiunea de unitate economică”)
   2009/C 256/37
   Limba de procedură: italiana

      Părțile

      Reclamantă: AceaElectrabel Produzione SpA (reprezentanți: L. Radicati di Brozolo, M. Merola, C. Bazoli și F. D'Alessandri, avocați)

      Pârâtă: Comisia Comunităților Europene (reprezentanți: V. Di Bucci și E. Righini, agenți)

      Intervenientă în susținerea reclamantei: Electrabel (reprezentanți: L. Radicati di Brozolo, M. Merola și C. Bazoli, avocați)

      Obiectul

   Cerere de anulare a Deciziei 2006/598/CE a Comisiei din 16 martie 2005 privind ajutorul de stat pe care Italia — regiunea Latium — intenționează să îl pună în aplicare pentru reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră (JO 2006, L 244, p. 8)

      Dispozitivul

               1.

               Respinge acțiunea.

               2.

               Obligă AceaElectrabel Produzione SpA la plata cheltuielilor de judecată, cu excepția celor menționate la punctul 3 de mai jos.

               3.

               Electrabel suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile efectuate de Comisie din cauza intervenției sale.

      (1)  JO C 257, 15.10.2005.


title: Cauza C-380/17: Cerere de decizie preliminară introdusă de Raad van State (Țările de Jos) la 26 iunie 2017 – Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie, K, B/H.Y., Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

text:
               11.9.2017

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 300/18

         Cerere de decizie preliminară introdusă de Raad van State (Țările de Jos) la 26 iunie 2017 – Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie, K, B/H.Y., Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie
   (Cauza C-380/17)
   (2017/C 300/22)
   Limba de procedură: neerlandeza

      Instanța de trimitere

   Raad van State

      Părțile din procedura principală

      Reclamanți: Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie, K, B

      Pârâți: H.Y., Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

      Întrebările preliminare

               1)

               Ținând seama de dispozițiile articolului 3 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2003/86/CE a Consiliului din 22 septembrie 2003 privind dreptul la reîntregirea familiei (JO 2003, L 152, p. 12, rectificare în JO 2012, L 71, p. 55, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 164), precum și Hotărârea din 18 octombrie 2012, Nolan (C-583/10, EU:C:2012:638), este Curtea competentă să răspundă la întrebările preliminare adresate de o instanță neerlandeză, care privesc interpretarea unor dispoziții din această directivă, în cadrul unui litigiu care are ca obiect dreptul de ședere al unui membru de familie al unui beneficiar al protecției subsidiare în cazul în care, potrivit dispozițiilor dreptului neerlandez, această directivă a fost declarată aplicabilă în mod direct și necondiționat beneficiarilor de protecție subsidiară?

               2)

               Economia Directivei 2003/86/CE a Consiliului […] se opune unei dispoziții naționale precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia o cerere de luare în considerare, în vederea reîntregirii familiei, a dispozițiilor mai favorabile ale capitolului V din această directivă poate fi respinsă numai pentru motivul că nu a fost depusă în termenul prevăzut la articolul 12 alineatul (1) al treilea paragraf?
               În ceea ce privește răspunsul la această întrebare, prezintă relevanță faptul că, în cazul depășirii termenului menționat anterior, se poate depune o cerere de reîntregire a familiei – indiferent dacă depunerea are loc după o respingere – în cadrul căreia se examinează dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 7 din Directiva 2003/86/CE și se ține seama de interesele și de împrejurările menționate la articolul 5 alineatul (5) și la articolul 17 din aceeași directivă?


title: Cauza T-140/14: Acțiune introdusă la 28 februarie 2014 – Bora Creations/OAPI (gel nails at home)

text:
               5.5.2014

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 135/56

         Acțiune introdusă la 28 februarie 2014 – Bora Creations/OAPI (gel nails at home)
   (Cauza T-140/14)
   2014/C 135/73
   Limba de procedură: germana

      Părțile

      Reclamantă: Bora Creations, SL (Ceuta, Spania) (reprezentanți: R. Lange, G. Hild și E. Schalast, avocați)

      Pârât: Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)

      Concluziile

   Reclamanta solicită Tribunalului:

               —

               anularea Deciziei Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) din 5 decembrie 2013 în cauza R 450/2013-1 și

               —

               obligarea pârâtului la plata cheltuielilor de judecată.

      Motivele și principalele argumente

      Marca comunitară vizată: marca verbală „gel nails at home” pentru produse din clasele 3, 8, 11, și 21 – cererea de înregistrare a unei mărci comunitare nr. 11 331 634.

      Decizia examinatorului: respinge cererea.

      Decizia camerei de recurs: respinge calea de atac.

      Motivele invocate:

               —

               încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009;

               —

               încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.


title: Cauza T-513/14: Acțiune introdusă la 7 iulie 2014 – GreenPack/OAPI (greenpack)

text:
               8.9.2014

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 303/48

         Acțiune introdusă la 7 iulie 2014 – GreenPack/OAPI (greenpack)
   (Cauza T-513/14)
   2014/C 303/56
   Limba de procedură: germana

      Părțile

      Reclamantă: GreenPack GmbH (Hennigsdorf, Germania) (reprezentanți: P. Ruess și A. Doepner-Thiele, avocați)

      Pârât: Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)

      Concluziile

   Reclamanta solicită Tribunalului:

               —

               anularea deciziei Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) din 29 aprilie 2014 în cauza R 2323/2013-1;

               —

               obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

      Motivele și principalele argumente

      Marca comunitară vizată: marca verbală „greenpack” pentru produse din clasa 9 – cererea de înregistrare a unei mărci comunitare nr. 1 1 9 26  706

      Decizia examinatorului: respinge cererea

      Decizia camerei de recurs: respinge calea de atac

      Motivele invocate:

               —

               încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009;

               —

               încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009.


title: Cauza C-340/14: Cerere de decizie preliminară introdusă de Raad van State (Țările de Jos) la 14 iulie 2014 – R.L. Trijber, handelend onder de naam Amstelboats/College van Burgemeester en Wethouders van Amsterdam

text:
               29.9.2014

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 339/8

         Cerere de decizie preliminară introdusă de Raad van State (Țările de Jos) la 14 iulie 2014 – R.L. Trijber, handelend onder de naam Amstelboats/College van Burgemeester en Wethouders van Amsterdam
   (Cauza C-340/14)
   2014/C 339/09
   Limba de procedură: neerlandeza

      Instanța de trimitere

   Raad van State

      Părțile din procedura principală

      Apelant: R.L. Trijber, întreprinzător cu denumirea Amstelboats

      Intimat: College van Burgemeester en Wethouders van Amsterdam

      Întrebările preliminare

               1)

               Având în vedere excepția privind serviciile din domeniul transportului prevăzută la articolul 2 alineatul (2) litera (d) din Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (JO L 376 p. 36, Ediție specială 13/vol. 58, p. 50), transportul de călători cu o șalupă deschisă pe căile navigabile interioare din Amsterdam, care are ca obiect principal oferirea de tururi și închirierea pentru organizarea de petreceri, în schimbul unei remunerații precum în situația din procedura principală, este un serviciu căruia i se aplică dispozițiile acestei directive?

               2)

               În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
               Capitolul III din Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (JO L 376 p. 36, Ediție specială 13/vol. 58, p. 50) se aplică situațiilor pur interne sau la aprecierea problemei dacă acest capitol este aplicabil trebuie să se țină seama de jurisprudența Curții referitoare la dispozițiile tratatului privind libertatea de stabilire și libera circulație a serviciilor în situații pur interne?

               3)

               Dacă răspunsul la întrebarea a doua întrebare este că jurisprudența Curții referitoare la dispozițiile tratatului privind libertatea de stabilire și libera circulație a serviciilor în situații pur interne trebuie avută în vedere la aprecierea problemei dacă capitolul III din Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (JO L 376 p. 36, Ediție specială 13/vol. 58, p. 50) este aplicabil:

                           a)

                           într-o situație precum cea din speță, în care prestatorul de servicii nu s-a stabilit transfrontalier și nici nu prestează servicii în afara frontierelor, dar invocă respectivele dispoziții, instanțele naționale trebuie să aplice dispozițiile capitolului III din Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (JO L 376 p. 36, Ediție specială 13/vol. 58, p. 50)?

                           b)

                           aspectul că se preconizează că serviciile vor fi oferite în principal cetățenilor olandezi prezintă relevanță pentru răspunsul la această întrebare?

                           c)

                           pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să se determine dacă întreprinderi stabilite în alte state membre și-au manifestat sau își manifestă efectiv interesul de a presta aceleași servicii sau servicii similare?

               4)

               Având în vedere obiectivele urmărite de Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (JO L 376 p. 36, Ediție specială 13/vol. 58, p. 50), rezultă din dispozițiile articolului 11 alineatul (1) litera (b) din directivă că, dacă numărul autorizațiilor este limitat dintr-un motiv imperativ de interes general, trebuie limitată și durata valabilității autorizațiilor sau acest aspect rămâne la aprecierea autorității competente din statul membru vizat?


title: Cauza C-316/08: Ordonanța președintelui Camerei întâi a Curții din 23 februarie 2010 (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Corte suprema di cassazione — Italia) — Latex srl/Agenzia delle Entrate, Amministrazione dell'economia e delle Finanze

text:
               22.5.2010

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 134/28

         Ordonanța președintelui Camerei întâi a Curții din 23 februarie 2010 (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Corte suprema di cassazione — Italia) — Latex srl/Agenzia delle Entrate, Amministrazione dell'economia e delle Finanze
   (Cauza C-316/08) (1)

   2010/C 134/44

      Limba de procedură: italiana

   Președintele Camerei întâi a Curții a dispus radierea cauzei.

      (1)  JO C 260, 11.10.2008.


title: Cauza T-158/11: Acțiune introdusă la 10 martie 2011 — Magnesitas de Rubián și alții/Parlamentul European și Consiliul

text:
               7.5.2011

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 139/25

         Acțiune introdusă la 10 martie 2011 — Magnesitas de Rubián și alții/Parlamentul European și Consiliul
   (Cauza T-158/11)
   2011/C 139/48
   Limba de procedură: spaniola

      Părțile

      Reclamante: Magnesitas de Rubián, SA (Incio, Spania), Magnesitas Navarras, SA (Zubiri, Spania), Ellinikoi Lefkolithoi Anonimos Metalleftiki Viomichaniki Naftiliaki kai Emporiki Etaireia (Atena, Grecia) (reprezentanți: H. Brokelmann, P. Martínez-Lage Sobredo, avocați)

      Pârâți: Parlamentul European și Consiliul

      Concluziile reclamantelor

   Prezenta procedură are ca obiect anularea deciziei individuale vizată la articolul 13 alineatul (7) din Directiva 2010/75/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 noiembrie 2010 privind emisiile industriale (JO L 334, p. 17), în măsura în care aceasta creează în sarcina statelor membre obligația de a respecta concluziile privind cele mai bune tehnici disponibile care figurează la secțiunea 3.5 din „Documentul de referință pentru cele mai bune tehnici disponibile în industriile cimentului, varului și a oxidului de magneziu” (JO C 166, p. 5), în ceea ce privește condițiile care însoțesc autorizația pe care autoritățile competente o acordă instalațiilor de fabricare a oxidului de magneziu supuse autorizării în temeiul directivei menționate.
   Reclamantele solicită Tribunalului:

               —

               în principal, anularea deciziei atacate;

               —

               în subsidiar, și în ipoteza în care Tribunalul nu anulează această decizie în totalitate în ceea ce privește secțiunea 3.5 a documentului de referință, anularea în orice caz a secțiunii 3.5.5.4 din acest document, inclusiv, în special, valorile de emisii stabilite în tabelul 3.11 și

               —

               în orice caz, obligarea Parlamentului European și a Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.

      Motivele și principalele argumente

   Reclamantele invocă patru motive în susținerea acțiunii lor:

               1.

               Primul motiv întemeiat pe necompetența Comisiei Europene.
               În această privință, se afirmă că Comisia Europeană nu era competentă pentru a include fabricarea oxidului de magneziu în documentul de referință.

               2.

               Al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a normelor fundamentale de procedură, în particular:

                           —

                           neinformarea reclamantelor cu privire la deschiderea procedurii de pregătire a documentului de referință la care acestea nu au putut participa decât tardiv.

                           —

                           neluarea în considerare în documentul de referință a „split views” (opinii divergente) ale reclamantelor.

                           —

                           nerespectarea termenului acordat pentru analiza proiectului final al documentului de referință.

               3.

               Al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 1 din Directiva 2008/1/CE privind prevenirea și controlul integrat al poluării.
               În această privință, se afirmă că documentul de referință încalcă obiectivul declarat la articolul 1 din directiva menționată anterior, și anume protecția mediului considerat în ansamblul său, la fel cum încalcă acest obiectiv și concluziile care figurează la secțiunea 3.5 din acest document cărora decizia atacată le conferă caracter obligatoriu.

               4.

               Al patrulea motiv întemeiat pe încălcarea principiului general al egalității de tratament, întrucât decizia atacată tratează în același mod întreprinderi care se află în situații diferite.


title: Cauza T-318/01: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 11 iunie 2009 — Othman/Consiliul și Comisia ( Politica externă și de securitate comună — Măsuri restrictive împotriva persoanelor și entităților asociate lui Osama ben Laden, rețelei Al-Qaida și talibanilor — Înghețarea fondurilor — Acțiune în anulare — Adaptarea concluziilor — Drepturi fundamentale — Dreptul la respectarea proprietății, dreptul de a fi ascultat și dreptul la un control jurisdicțional efectiv )

text:
               1.8.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 180/37

         Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 11 iunie 2009 — Othman/Consiliul și Comisia
   (Cauza T-318/01) (1)

   („Politica externă și de securitate comună - Măsuri restrictive împotriva persoanelor și entităților asociate lui Osama ben Laden, rețelei Al-Qaida și talibanilor - Înghețarea fondurilor - Acțiune în anulare - Adaptarea concluziilor - Drepturi fundamentale - Dreptul la respectarea proprietății, dreptul de a fi ascultat și dreptul la un control jurisdicțional efectiv”)
   2009/C 180/66
   Limba de procedură: engleza

      Părțile

      Reclamant: Omar Mohammed Othman (Londra, Regatul Unit) (reprezentanți: inițial J. Walsh, barrister, F. Lindsley și S. Woodhouse, solicitors, ulterior S. Cox, barrister, și H. Miller, solicitor)

      Pârâte: Consiliul Uniunii Europene (reprezentanți: inițial M. Vitsentzatos și M. Bishop, ulterior M. Bishop și E. Finnegan, agenți) și Comisia Comunităților Europene (reprezentanți: inițial A. van Solinge și C. Brown, ulterior E. Paasivirta și P. Aalto, agenți)

      Intervenient în susținerea pârâtelor: Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord (reprezentanți: inițial J. Collins, ulterior C. Gibbs, ulterior E. O’Neill, și în cele din urmă I. Rao, agenți, asistați inițial de S. Moore, ulterior M. Hoskins, barristers)

      Obiectul

   Inițial, o cerere de anulare, pe de o parte, a Regulamentului (CE) nr. 467/2001 al Consiliului din 6 martie 2001 de interzicere a exportului anumitor mărfuri și servicii către Afganistan, de întărire a interdicției de zbor și de extindere a înghețării fondurilor și a altor resurse financiare în ceea ce-i privește pe talibanii din Afganistan și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 337/2000 (JO L 67, p. 1), și, pe de altă parte, a Regulamentului (CE) nr. 2062/2001 al Comisiei din 19 octombrie 2001 de modificare pentru a treia oară a Regulamentului nr. 467/2001 (JO L 277, p. 25), și ulterior o cerere de anulare a Regulamentului (CE) nr. 881/2002 al Consiliului din 27 mai 2002 de instituire a unor măsuri restrictive specifice împotriva anumitor persoane și entități care au legătură cu Osama ben Laden, cu rețeaua Al-Qaida și cu talibanii și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 467/2001 (JO L 139, p. 9, Ediție specială 18/vol. 1, p. 189), în măsura în care aceste acte îl privesc pe reclamant

      Dispozitivul

               1)

               Nu mai este necesară pronunțarea cu privire la cererile de anulare a Regulamentului (CE) nr. 467/2001 al Consiliului din 6 martie 2001 de interzicere a exportului anumitor mărfuri și servicii către Afganistan, de întărire a interdicției de zbor și de extindere a înghețării fondurilor și a altor resurse financiare în ceea ce-i privește pe talibanii din Afganistan și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 337/2000 și a Regulamentului (CE) nr. 2062/2001 al Comisiei din 19 octombrie 2001 de modificare pentru a treia oară a Regulamentului nr. 467/2001.

               2)

               Anulează Regulamentul (CE) nr. 881/2002 al Consiliului din 27 mai 2002 de instituire a unor măsuri restrictive specifice împotriva anumitor persoane și entități care au legătură cu Osama ben Laden, cu rețeaua Al-Qaida și cu talibanii și de abrogare a Regulamentului nr. 467/2001 în măsura în care îl privește pe domnul Omar Mohammed Othman.

               3)

               Obligă Consiliul Uniunii Europene să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de domnul Othman, precum și sumele avansate de casieria Tribunalului cu titlu de asistență judiciară.

               4)

               Obligă Comisia Comunităților Europene și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord la plata propriilor cheltuieli de judecată.

      (1)  JO C 68, 16.3.2002.


title: Cauza C-10/08: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 19 martie 2009 — Comisia Comunităților Europene/Republica Finlanda (Impozitarea în Finlanda a vehiculelor de ocazie importate din alte state membre — Conformitatea reglementării naționale cu articolul 90 primul paragraf CE,cu A șasea directivă TVA și cu Directiva 2006/112/CE)

text:
               16.5.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 113/9

         Hotărârea Curții (Camera întâi) din 19 martie 2009 — Comisia Comunităților Europene/Republica Finlanda
   (Cauza C-10/08) (1)

   (Impozitarea în Finlanda a vehiculelor de ocazie importate din alte state membre - Conformitatea reglementării naționale cu articolul 90 primul paragraf CE,cu A șasea directivă TVA și cu Directiva 2006/112/CE)
   2009/C 113/17
   Limba de procedură: finlandeza

      Părțile

      Reclamantă: Comisia Comunităților Europene (reprezentanți: I. Koskinen și D. Triantafyllou, agenți)

      Pârâtă: Republica Finlanda (reprezentant: J. Heliskoski, agent)

      Obiectul

   Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Încălcarea articolului 90 CE și a articolului 17 alineatele (1) și (2) din Directiva 77/388/CE: A șasea directivă a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1), devenite articolele 167 și 168 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7) — Legislație națională care prevede o taxă pe valoarea adăugată calculată pe baza taxei privind vehiculele și un drept de a deduce suma corespunzătoare din taxa pe valoarea adăugată aferentă ieșirilor — Aplicarea unei valori fiscale identice vehiculelor cu o vechime de mai puțin de trei luni și vehiculelor noi — Aplicarea unei rate de depreciere de 0,8 % pe lună vehiculelor cu o vechime de mai puțin de șase luni, în cazul în care nu există vehicule similare pe piața națională

      Dispozitivul

               1)

               Prin faptul că a permis ca taxa menționată la articolul 5 din Legea nr. 1482/1994 privind taxa pentru vehicule [autoverolaki (1482/1994)] din 29 decembrie 1994 să fie dedusă din taxa pe valoarea adăugată, conform articolului 102 primul paragraf punctul 4 din Legea nr. 1501/1993 privind taxa pe valoarea adăugată [Arvonlisäverolaki (1501/1993)] din 30 decembrie 1993, Republica Finlanda nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 90 primul paragraf CE, precum și al articolului 17 alineatele (1) și (2) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare, reluate la articolele 167 și 168 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată.

               2)

               Prin faptul că, la impozitarea vehiculelor, a reținut pentru vehiculele cu o vechime de mai puțin de trei luni aceeași valoare impozabilă ca și pentru vehiculele noi, Republica Finlanda nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 90 primul paragraf CE.

               3)

               Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.

               4)

               Republica Finlanda suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, trei pătrimi din cheltuielile de judecată ale Comisiei Comunităților Europene.

               5)

               Comisia Comunităților Europene suportă propriile cheltuieli de judecată aferente restului motivelor.

      (1)  JO C 79, 29.3.2008.


title: Cauza C-132/09: Acțiune introdusă la 6 aprilie 2009 — Comisia Comunităților Europene/Regatul Belgiei

text:
               4.7.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 153/21

         Acțiune introdusă la 6 aprilie 2009 — Comisia Comunităților Europene/Regatul Belgiei
   (Cauza C-132/09)
   2009/C 153/39
   Limba de procedură: franceza

      Părțile

      Reclamantă: Comisia Comunităților Europene (reprezentanți: B. Eggers și J.-P. Keppenne, agenți)

      Pârât: Regatul Belgiei

      Concluziile reclamantei

               —

               Constatarea faptului că, întrucât a refuzat plata cheltuielilor privind mobilierul și materialul didactic pentru școlile europene, Regatul Belgiei nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul Acordului de sediu din 1962, coroborat cu articolul 10 CE:

               —

               obligarea Regatului Belgiei la plata cheltuielilor de judecată.

      Motivele și principalele argumente

   Comisia invocă o încălcare a acordului încheiat în octombrie 1962 între Secretariatul General al Școlilor Europene și Regatul Belgiei, legat de refuzul acestuia din urmă de a lua în considerare cheltuielile privind mobilierul și materialul didactic al școlilor europene stabilite pe teritoriul său.
   În susținerea acțiunii sale, reclamanta arată în primul rând că din articolul 6 alineatul (2) din Convenția privind definirea statutului școlilor europene din 21 iunie 1994 (1) reiese că fiecare stat membru trebuie să considere școlile europene drept instituții școlare care intră sub incidența dreptului național. În consecință, școlile europene ar trebui să fie finanțate de autoritățile publice belgiene și să beneficieze de un tratament echivalent celui de care beneficiază școlile publice naționale, atât în ceea ce privește prima categorie de echipamente, legate de deschiderea sau de extinderea unei școli europene, cât și în ceea ce privește costurile anuale de întreținere și de funcționare a acestor școli. Federalizarea învățământului în Belgia, nu ar fi, sub acest aspect, justificată de un refuz de finanțare a costurilor anuale de funcționare a școlilor europene de către autoritățile belgiene, în măsura în care dintr-o jurisprudență constantă reiese că un stat membru nu ar putea evita obligațiile pe care și le-a asumat delegând exercițiul acestei competențe unor entități publice infra-statale.
   Ca răspuns la obiecțiile ridicate de autoritățile belgiene, Comisia arată, în al doilea rând că concluziile ședinței Secretariatului General al Școlilor Europene care a avut loc la Karlsruhe în mai 1967 nu ar repune în niciun caz în discuție obligațiile de finanțare pe care și le-a asumat acest stat în calitate de stat în care își au sediul școlile.
   În primul rând, la Karlsruhe, Secretariatul General ar fi elaborat numai linii directoare pentru model de memorandum de înțelegere cu statele membre în care își au sediul școli europene și, în orice caz, acesta nu ar avea nicio competență, având în vedere ierarhia normelor, pentru a modifica Acordul de sediu din 1962.
   De asemenea, această „decizie” de la Karlsruhe nu ar putea în niciun caz să fie interpretată drept „acord sau practică ulterioară a părților” în sensul articolului 31 alineatul 3 literele a și b din Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor sub aspectul interpretării care trebuie făcută în legătură cu Acordul de sediu, în lipsa unei succesiuni a actelor sau declarațiilor constate, care să repună în discuție obligația de finanțare prevăzută de Acordul de sediu. De altfel, numeroase documente și acțiuni de finanțare efectuate de Belgia după anul 1967 ar atesta această obligație de plată cheltuielilor privind mobilierul și materialul didactic pentru școlile europene.

      (1)  JO L 212, p. 3.


title: Hotărârea Curții din 29 iulie 2016 în cauza E-25/15 – Autoritatea AELS de Supraveghere/Islanda (Neîndeplinirea de către un stat AELS a obligațiilor care îi revin – Ajutor de stat – articolul 14 alineatul (3) din partea II a Protocolului 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție – Nerespectarea obligației de a recupera ajutoarele acordate în mod ilegal)

text:
               6.4.2017

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 108/12

         HOTĂRÂREA CURȚII
   din 29 iulie 2016
   în cauza E-25/15
   Autoritatea AELS de Supraveghere/Islanda
   (Neîndeplinirea de către un stat AELS a obligațiilor care îi revin – Ajutor de stat – articolul 14 alineatul (3) din partea II a Protocolului 3 la Acordul privind Autoritatea de Supraveghere și Curtea de Justiție – Nerespectarea obligației de a recupera ajutoarele acordate în mod ilegal)
   (2017/C 108/10)
   În cauza E-25/15, Autoritatea AELS de Supraveghere/Islanda – CERERE de declarare a faptului că, deoarece nu a luat, la termenele prevăzute, toate măsurile necesare în vederea recuperării de la beneficiari a ajutorului de stat declarat incompatibil cu funcționarea Acordului privind Spațiul Economic European la articolele 2, 3, 4 și 5 din Decizia nr. 404/14/COL a Autorității AELS de Supraveghere din 8 octombrie 2014privind sistemul de încurajare a investițiilor din Islanda; deoarece nu a anulat, în termenul prevăzut, eventualele plăți restante menționate la articolul 7 a treia teză din decizia respectivă; și deoarece nu a oferit Autorității AELS de Supraveghere, în termenul prevăzut, informațiile enumerate la articolul 8 din această decizie, Islanda nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 14 alineatul (3) din partea II a Protocolului 3 la Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție, precum și în temeiul articolelor 6, 7 și 8 din Decizia nr. 404/14/COL a Autorității AELS de Supraveghere, Curtea, compusă din Carl Baudenbacher, președinte, Per Christiansen (judecător-raportor) și Páll Hreinsson, judecători, a pronunțat, la 29 iulie 2016, hotărârea al cărei dispozitiv prevede următoarele:
   Curtea:

               1.

               Declară că Islanda nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 14 alineatul (3) din partea II a Protocolului 3 la Acordul dintre statele AELS privind instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție și al articolelor 6, 7 și 8 din Decizia nr. 404/14/COL a Autorității AELS de Supraveghere din 8 octombrie 2014 privind sistemul de încurajare a investițiilor din Islanda, deoarece nu a adoptat, în termenele stabilite, toate măsurile necesare în vederea recuperării de la beneficiari a ajutorului de stat declarat incompatibil cu funcționarea Acordului privind Spațiul Economic European la articolele 3, 4 și 5 din decizia sus-menționată, nu a anulat toate plățile restante menționate la articolul 7 a treia teză din decizia sus-menționată și nu a oferit Autorității AELS de Supraveghere informațiile menționate la articolul 8 din decizia sus-menționată.

               2.

               Dispune suportarea cheltuielilor de judecată de către Islanda.


title: Cauza T-288/11: Acțiune introdusă la 1 iunie 2011 — Kieffer Omnitec/Comisia

text:
               27.8.2011

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 252/34

         Acțiune introdusă la 1 iunie 2011 — Kieffer Omnitec/Comisia
   (Cauza T-288/11)
   2011/C 252/79
   Limba de procedură: franceza

      Părțile

      Reclamantă: A+P Kieffer Omnitec Sàrl (Luxemburg, Luxemburg) (reprezentanți: A. Delvaux și V. Bertrand, avocați)

      Pârâtă: Comisia Europeană

      Concluziile

   Reclamanta solicită Tribunalului:

               —

               declararea admisibilității acțiunii în anulare;

               —

               anularea deciziei prin care Comisia Europeană a îndepărtat oferta sa și a atribuit contractul unui alt ofertant, decizie cu privire la care reclamanta a fost informată prin scrisoarea din 1 aprilie 2011, primită la 5 aprilie 2011;

               —

               obligarea Comisiei Europene la plata cheltuielilor de judecată.

      Motivele și principalele argumente

   Prin prezenta acțiune se solicită anularea deciziei Comisiei din 1 aprilie 2011 de respingere a ofertei depuse de reclamant în cadrul unei proceduri de cerere de oferte privind încheierea unui contract de mentenanță a unor instalații HVAC, sprinkler și hidro-sanitare din clădirea Joseph Bech din Luxembourg și de atribuire a contractului unui alt ofertant (JO 2010/S 241-367523).
   În susținerea acțiunii, reclamanta invocă două motive.

               1.

               Primul motiv întemeiat pe încălcarea articolului 89 alineatele (1) și (2) și a articolului 92 din regulamentul financiar, a articolului 135 alineatele (1) și (5) din regulamentul de punere în aplicare și a articolului 49 din Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (1), precum și principiilor transparenței, egalității și proporționalității, în măsura în care Comisia Europeană a impus ofertantului să furnizeze „un certificat ISO valid pentru întreaga sa activitate de mentenanță, eliberat de un organism de atestare”. Reclamanta critică Comisia Europeană, în primul rând, pentru faptul de a nu fi formulat criteriul de selecție în mod clar și precis în caietul de sarcini prin identificarea numărului certificatului ISO solicitat, în al doilea rând, pentru faptul de a fi solicitat ofertanților un certificat ISO „pentru întreaga lor activitate de mentenanță”, iar nu doar pentru contractul în cauză, și, în al treilea rând, pentru faptul de a nu fi permis ofertanților să demonstreze că aveau un nivel de calitate asemănător celui al certificatului ISO.

               2.

               Al doilea motiv întemeiat pe încălcarea obligației de motivare care rezultă din articolul 296 TFUE, a articolului 100 alineatul (2) din regulamentul financiar, pe încălcarea caietului de sarcini și a anexelor sale, și pe o eroare manifestă de apreciere în măsura în care Comisia Europeană a îndepărtat oferta societății A+P KIEFFER OMNITEC pentru motivul că reclamanta nu îndeplinea condiția nr. 16, aceasta neprezentând înscrisuri jusitificative și pertinente pentru a dovedi că candidații dispuneau de calificările solicitate. Reclamanta susține, pe de o parte, că condiția nr. 16 ar privi „declarația care indică efectivele medii anuale având profilul solicitat pe ultimii trei ani prezent în privința tuturor membrilor grupului” și că pagina 27/37 din anexa II a caietului de sarcini nu făcea referire decât la cunoștințele lingvistice ale candidaților, și, pe de altă parte, că reclamanta a făcut dovada că unul dintre candidați dispunea de calificările solicitate la pagina 28/38 din anexa II la caietul de sarcini, depunând înscrisuri justificative. În ceea ce privește celălalt candidat, înscrisurile contractului nu impuneau ca acesta să aibă calificările cerute pentru șeful lucrării.

      (1)  JO L 134, 2004, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116.


title: Cauza T-59/09: Acțiune introdusă la 11 februarie 2009 — Germania/Comisia

text:
               16.5.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 113/35

         Acțiune introdusă la 11 februarie 2009 — Germania/Comisia
   (Cauza T-59/09)
   2009/C 113/73
   Limba de procedură: germana

      Părțile

      Reclamantă: Republica Federală Germania (reprezentanți: M. Lumma și B. Klein)

      Pârâtă: Comisia Comunităților Europene

      Concluziile reclamantei

               —

               Anularea Deciziei Comisiei din 5 decembrie 2008 [SG.E.3/RG/mbp D(2008) 10067] prin care se acordă persoanelor de drept privat, care au formulat o asemenea cerere, accesul la documentele emise de autoritățile germane în cadrul procedurii de constatare a neîndeplinirii obligațiilor nr. 2005/4569, în pofida opoziției guvernului german întemeiată pe articolul 2 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001;

               —

               obligarea Comisiei Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată.

      Motivele și principalele argumente

   Reclamanta contestă Decizia Comisiei din 5 decembrie 2008 prin care se acordă terților de drept privat accesul la documentele emise de autoritățile germane în cadrul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, în pofida opoziției guvernului german.
   În susținerea acțiunii, reclamanta arată că decizia atacată încalcă articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001 (1) coroborat cu principiul cooperării loiale între Comunitate și statele membre în conformitate cu articolul 10 CE.
   Articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001 prevede posibilitatea ca statele membre să supună acordului acestora transmiterea documentelor emise de instituțiile naționale și care se află în posesia instituțiilor comunitare. Comisia nu are competența să examineze pe fond motivele de refuz privind accesul la documente în conformitate cu articolul 4 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1049/2001. Jurisprudența Curții de Justiție în cauza Suedia/Comisia și alții, C-64/95 P (2) a stabilit criterii exhaustive potrivit cărora instituția comunitară vizată are posibilitatea să nu ia în considerare o asemenea opoziție și să efectueze propria apreciere a existenței motivelor de refuz potrivit articolului 4 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1049/2001: opoziția trebuie să fie „lipsită de orice motivare” sau să nu prezinte „nicio legătură” cu motivele de refuz.
   În conformitate cu articolul 10 CE, în lumina principiului cooperării loiale între Comunitate și statele membre rezultă că, în general, aprecierea existenței motivelor de refuz potrivit articolului 4 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1049/2001 este de competența statelor membre. În mod excepțional, Comisia are posibilitatea să nu ia în considerare refuzul acordului în cazul în care motivarea statului membru nu îndeplinește în totalitate aceste criterii. Această condiție rezultă deopotrivă din compararea dispoziției articolului 4 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1049/2001. Cele două criterii rezultate din jurisprudență constituie condiții de formă fundamentale care sunt inerente obligației de motivare prevăzute de articolul 253 CE. Este de competența instanței comunitare, iar nu a Comisiei, să se pronunțe cu privire la controlul de legalitate, și anume asupra conformității refuzului privind accesul cu articolul 4 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1049/2001.
   În subsidiar, reclamanta susține că și în situația în care Tribunalul ar fi trebuit să interpreteze jurisprudența în cauza C-64/05 P în sensul că o opoziție formulată de un stat membru în conformitate cu articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001 este obligatorie pentru instituția comunitară numai dacă respectă dispozițiile articolului 4 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1049/2001, Comisia ar fi fost eventual împuternicită să examineze existența unor erori vădite („Evidenzkontrolle”) în cuprinsul motivării invocate de statul membru. Cu toate acestea, în nicio ipoteză, motivarea opoziției formulate de Germania nu poate fi considerată vădit eronată.

      (1)  Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO L 145, p. 3, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76).

      (2)  Hotărârea Curții din 18 decembrie 2007, Suedia/Comisia și alții, Rep., p. I-11389.


title: Cauza C-26/09: Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare introdusă de Court of Appeal (Regatul Unit) la 19 ianuarie 2009 – The Motor Insurers’ Bureau/Helphire (UK) Limited, Angel Assistance Limited

text:
               18.4.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 90/8

         Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare introdusă de Court of Appeal (Regatul Unit) la 19 ianuarie 2009 – The Motor Insurers’ Bureau/Helphire (UK) Limited, Angel Assistance Limited
   (Cauza C-26/09)
   2009/C 90/13
   Limba de procedură: engleza

      Instanța de trimitere

   Court of Appeal

      Părțile din acțiunea principală

      Reclamant: The Motor Insurers’ Bureau

      Pârâte: Helphire (UK) Limited, Angel Assistance Limited

      Întrebările preliminare

   Întrebarea 1

               (a)

               În cazul în care dreptul național al statului membru prevede că victima unui accident rutier poate solicita persoanei care poartă răspunderea rambursarea cheltuielilor rezultând din închirierea unui vehicul de înlocuire, articolul 1 alineatul (4) din directivă (1) permite MIB să excludă orice obligație de suportare a acestor cheltuieli în cazul în care despăgubirea va fi în cele din urmă plătită asigurătorului care a eliberat o poliță post-accident care acoperă cheltuielile de închiriere în caz de nerecuperare de la persoana care poartă răspunderea pentru accident?

               (b)

               Dacă răspunsul la întrebarea 1(a) este negativ, este posibil să se limiteze despăgubirea plătită de MIB la prima de asigurare, dacă este cazul, datorată asigurătorilor care au plătit cheltuielile de închiriere?

         Întrebarea 2
   Dacă răspunsul la întrebarea 1(a) este negativ:
   Instanța națională este obligată să interpreteze Acordul privind conducătorii auto neasigurați astfel încât directiva să producă efecte în conformitate cu principiile enunțate de Curtea de Justiție în Hotărârea din 13 noiembrie 1990, Marleasing (C-106/89, Rec., p. I-4135)? Cu alte cuvinte, un acord precum Acordul privind conducătorii auto neasigurați figurează în „ansamblul normelor de drept național” la care face referire a treia liniuță a punctului 120 din Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții (C-397/01-C-403/01, Rec., p. I-8835)?
   Întrebarea 3
   Dacă răspunsul la întrebarea 1(a) este negativ:
   Articolul 1 alineatul (4) din directivă produce efecte directe?
   Întrebarea 4
   Dacă răspunsul la întrebarea 3 este afirmativ:

               (a)

               Pentru a aprecia dacă un organism precum MIB este un organism împotriva căruia pot fi invocate dispozițiile unei directive de natură să producă efecte directe:

                           (i)

                           Această apreciere trebuie să aibă loc în funcție de criteriile stabilite de Curtea de Justiție în Hotărârea din 12 iulie 1990, Foster și alții (C-188/89, Rec., p. I-3313)?

                           (ii)

                           Dacă această apreciere trebuie să aibă loc în funcție de unele dintre aceste criterii (dar nu toate criteriile) și/sau în funcție de criterii suplimentare, care sunt criteriile care trebuie aplicate în acest scop?

               (b)

               Instanța națională este singura competentă să aprecieze dacă un organism îndeplinește criteriile aplicabile?

               (c)

               Un organism care prezintă caracteristicile MIB îndeplinește criteriile care permit invocarea împotriva sa a dispozițiilor unei directive care produce efecte directe?

      (1)  A doua directivă 84/5/CEE a Consiliului din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule (JO L 8, p. 17, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 104).


title: Cauza C-159/15: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 16 iunie 2016 (cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgerichtshof – Austria) – Franz Lesar/Beim Vorstand der Telekom Austria AG eingerichtetes Personalamt [Trimitere preliminară — Politica socială — Directiva 2000/78/CE — Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă — Articolul 2 alineatul (1) şi articolul 2 alineatul (2) litera (a) — Articolul 6 alineatul (2) — Discriminare pe motive de vârstă — Stabilirea drepturilor de pensie pentru foștii funcționari — Perioade de calificare profesională şi de muncă — Neluarea în considerare a unor astfel de perioade finalizate înainte de împlinirea vârstei de 18 ani]

text:
               22.8.2016

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 305/8

         Hotărârea Curții (Camera întâi) din 16 iunie 2016 (cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgerichtshof – Austria) – Franz Lesar/Beim Vorstand der Telekom Austria AG eingerichtetes Personalamt
   (Cauza C-159/15) (1)

   ([Trimitere preliminară - Politica socială - Directiva 2000/78/CE - Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă - Articolul 2 alineatul (1) şi articolul 2 alineatul (2) litera (a) - Articolul 6 alineatul (2) - Discriminare pe motive de vârstă - Stabilirea drepturilor de pensie pentru foștii funcționari - Perioade de calificare profesională şi de muncă - Neluarea în considerare a unor astfel de perioade finalizate înainte de împlinirea vârstei de 18 ani])
   (2016/C 305/12)
   Limba de procedură: germana

      Instanța de trimitere

   Verwaltungsgerichtshof

      Părțile din procedura principală

      Reclamant: Franz Lesar

      Pârât: Beim Vorstand der Telekom Austria AG eingerichtetes Personalamt

      Dispozitivul

   Articolul 2 alineatul (1), articolul 2 alineatul (2) litera (a) şi articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuţie în litigiul principal, care exclude luarea în calcul a perioadelor de formare profesională şi de muncă realizate de un funcționar înainte de împlinirea vârstei de 18 ani în vederea acordării dreptului de pensie și a calculării cuantumului pensiei sale pentru limită de vârstă, în măsura în care această reglementare urmăreşte să asigure stabilirea uniformă, în cadrul unui regim de pensii al funcţionarilor, a unei vârste de aderare la acest regim, precum şi a unei vârste de admitere la prestațiile de pensie acordate în cadrul regimului menţionat.

      (1)  JO C 254, 3.8.2015.


title: Cauza T-313/15: Acțiune introdusă la 12 iunie 2015 – Italia/Comisia

text:
               10.8.2015

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 262/35

         Acțiune introdusă la 12 iunie 2015 – Italia/Comisia
   (Cauza T-313/15)
   (2015/C 262/47)
   Limba de procedură: italiana

      Părțile

      Reclamantă: Republica Italiană (reprezentanți: P. Gentili, avvocato dello Stato, și G. Palmieri, agent)

      Pârâtă: Comisia Europeană

      Concluziile

   Reclamanta solicită Tribunalului:

               —

               anularea anunțului de concurs EPSO/AD/301/15 – Administratori (AD 5);

               —

               obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

      Motivele și principalele argumente

   Motivele și principalele argumente invocate sunt cele invocate în cauza T-17/15, Italia/Comisia (JO C 81din 9 martie 2015, p. 27).


title: Cauza C-285/11: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 6 decembrie 2012 (cerere de decizie preliminară formulată de Administrativen sad — Varna — Bulgaria) — BONIK (EOOD)/Direktor na Direktsia „Obzhalvane I upravlenie na izpalnenieto” — Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite (TVA — Directiva 2006/112/CE — Drept de deducere — Refuz)

text:
               26.1.2013

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 26/10

         Hotărârea Curții (Camera a treia) din 6 decembrie 2012 (cerere de decizie preliminară formulată de Administrativen sad — Varna — Bulgaria) — BONIK (EOOD)/Direktor na Direktsia „Obzhalvane I upravlenie na izpalnenieto” — Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite
   (Cauza C-285/11) (1)

   (TVA - Directiva 2006/112/CE - Drept de deducere - Refuz)
   2013/C 26/17
   Limba de procedură: bulgara

      Instanța de trimitere

   Administrativen sad — Varna

      Părțile din procedura principală

      Reclamantă: BONIK (EOOD)

      Pârât: Direktor na Direktsia „Obzhalvane I upravlenie na izpalnenieto” — Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite

      Obiectul

   Cerere de decizie preliminară — Administrativen sad — Varna — Interpretarea articolelor 14, 62, 63, 167, 168 și a articolului 178 literele (a) și (b) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7) — Formalități ale statelor membre în materia dreptului de deducere a TVA-ului — Măsuri luate în scopul de a evita anumite forme de fraude sau evaziuni fiscale — Refuzarea dreptului la deducerea TVA-ului unei persoane impozabile care este destinatara unor livrări intracomunitare, pentru motivul lipsei de probe ale realității livrărilor între furnizorii precedenți, în pofida existenței unor probe care demonstrează efectuarea livrărilor de la furnizorul direct către persoana impozabilă

      Dispozitivul

   Articolele 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 și 178 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretate în sensul că se opun posibilității de a refuza unei persoane impozabile, în împrejurări precum cele în cauză în litigiul principal, dreptul de a deduce taxa pe valoarea adăugată aferentă unei livrări de bunuri pentru motivul că, ținând seama de fraude sau de nereguli săvârșite anterior sau ulterior acestei livrări, se consideră că livrarea ulterioară nu a fost efectiv realizată, fără să se fi stabilit, în raport cu elemente obiective, că această persoană impozabilă știa sau ar fi trebuit să știe că operațiunea invocată pentru a justifica dreptul de deducere era implicată într-o fraudă privind taxa pe valoarea adăugată care a intervenit în amonte sau în aval în lanțul de livrări, fapt ce revine instanței de trimitere să îl verifice.

      (1)  JO C 238, 13.8.2011.


title: Cauza C-88/12: Ordonanța președintelui Curții din 14 septembrie 2012 (cerere de decizie preliminară formulată de Rechtbank Roermond — Țările de Jos) — Procedură penală împotriva Jibril Jaoo

text:
               8.12.2012

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 379/20

         Ordonanța președintelui Curții din 14 septembrie 2012 (cerere de decizie preliminară formulată de Rechtbank Roermond — Țările de Jos) — Procedură penală împotriva Jibril Jaoo
   (Cauza C-88/12) (1)

   2012/C 379/34
   Limba de procedură: olandeza
   Președintele Curții a dispus radierea cauzei.

      (1)  JO C 126, 28.4.2012.


title: Cauza C-185/10: Acțiune introdusă la 13 aprilie 2010 — Comisia Europeană/Republica Polonă

text:
               31.7.2010

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 209/11

         Acțiune introdusă la 13 aprilie 2010 — Comisia Europeană/Republica Polonă
   (Cauza C-185/10)
   ()
   2010/C 209/16
   Limba de procedură: polona

      Părțile

      Reclamantă: Comisia Europeană (reprezentanți: M. Simerdova și K. Herrmann, agenți)

      Pârâtă: Republica Polonă

      Concluziile reclamantei

               —

               Constatarea faptului că, întrucât a adoptat și a menținut în vigoare articolul 4 din Legea poloneză privind medicamentele (Prawo farmaceutyczne) din 6 septembrie 2001, modificată prin Legea din 30 martie 2007 (Dz.U. Nr 75, poz. 492), în măsura în care autorizează introducerea pe piața poloneză, fără o autorizație eliberată în Polonia, medicamente importate din străinătate care prezintă aceleași substanțe active, același dozaj și aceeași formă precum medicamentele care au obținut în Polonia o autorizație de introducere pe piață, dacă prețul lor este concurențial în raport cu cel al medicamentelor autorizate în Polonia, Republica Polonă nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 6 din Directiva 2001/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 noiembrie 2001 de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman (1);

               —

               obligarea Republicii Polone la plata cheltuielilor de judecată.

      Motivele și principalele argumente

   Adoptarea și aplicarea de către Republica Polonă a articolului 4 alineatele 1 și 3a din Legea privind medicamentele permite introducerea pe piața poloneză a medicamentelor care nu beneficiază de autorizația de introducere pe piață în acest stat membru eliberată de autoritățile naționale competente, contrar prevederilor articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2001/83.
   Potrivit reclamantei, dispoziția poloneză nu are la bază nici articolul 5 alineatul (1), nici articolul 126a din Directiva 2001/83, care prevăd derogări de la obligația generală ca un medicament să beneficieze de o autorizație națională prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din această directivă.
   În primul rând, menționând drept condiție pentru admiterea medicamentelor importate din străinătate „prețul lor concurențial” în raport cu prețul medicamentelor deja acceptate pe piața națională, articolul 4 alineatul 3a din Legea poloneză privind medicamentele se întemeiază numai pe un criteriu economic, deși acest tip de criteriu nu poate justifica derogarea de la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2001/83/CE. În plus, dispoziția poloneză privește medicamente care prezintă aceleași substanțe active, același dozaj și aceeași formă ca și medicamentele admise deja pe piața națională, ipoteză care ar putea justifica nevoia unui import bine delimitat în temeiul articolului 5 alineatul (1) din directivă.

      (1)  JO L 311, p. 67, Ediție specială, 13/vol. 3, p. 33.


title: Cauza C-498/14 PPU: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 9 ianuarie 2015 (cerere de decizie preliminară formulată de Cour d'appel de Bruxelles – Belgia) – (Informații șterse sau înlocuite în contextul cadrului legal de protecție a datelor cu caracter personal și/sau a confidențialității.) / (Informații șterse sau înlocuite în contextul cadrului legal de protecție a datelor cu caracter personal și/sau a confidențialității.) (Trimitere preliminară – Procedură preliminară de urgență – Cooperare judiciară în materie civilă – Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești – Răpire a unui copil – Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 – Articolul 11 alineatele (7) și (8))

text:
                  2.3.2015

                  RO

                  Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

                  C 73/8

         Hotărârea Curții (Camera a patra) din 9 ianuarie 2015 (cerere de decizie preliminară formulată de Cour d'appel de Bruxelles – Belgia) – RG (*1)/ SF (*1)

         (Cauza C-498/14 PPU) (1)

         (Trimitere preliminară - Procedură preliminară de urgență - Cooperare judiciară în materie civilă - Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești - Răpire a unui copil - Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 - Articolul 11 alineatele (7) și (8))
         (2015/C 073/11)
         Limba de procedură: franceza

            Instanța de trimitere

         Cour d'appel de Bruxelles

            Părțile din procedura principală

            Reclamant: RG (*1)

            Pârâtă: SF (*1)

            Dispozitivul

         Articolul 11 alineatele (7) și (8) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000, trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în principiu, ca un stat membru să atribuie unei instanțe specializate competența de a examina problemele privind înapoierea sau încredințarea copilului în cadrul procedurii prevăzute de aceste dispoziții, chiar și în cazul în care o instanță judecătorească este deja sesizată, pe de altă parte, cu o procedură pe fond privind răspunderea părintească față de copil.

            (*1)  Informații șterse sau înlocuite în contextul cadrului legal de protecție a datelor cu caracter personal și/sau a confidențialității.

            (1)  JO C 16, 19.1.2015.


title: Cauza C-263/09P: Recurs introdus la 14 iulie 2009 de Edwin Co. Ltd împotriva Hotărârii pronunțate la 14 mai 2009 în cauza T 165/06 — Elio Fiorucci/Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)

text:
               12.9.2009

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 220/25

         Recurs introdus la 14 iulie 2009 de Edwin Co. Ltd împotriva Hotărârii pronunțate la 14 mai 2009 în cauza T 165/06 — Elio Fiorucci/Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)
   (Cauza C-263/09P)
   2009/C 220/51
   Limba de procedură: italiana

      Părțile

      Recurentă: Edwin Co. Ltd (reprezentanți: D. Rigatti, M. Bertani, S. Verea, K. P. Muraro, M. Balestriero, avocați)

      Celelalte părți în proces: Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) și Elio Fiorucci

      Concluziile recurentei

               —

               anularea hotărârii atacate;

               —

               obligarea domnului Fiorucci la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurilor în primă instanță și în recurs sau, în cazul în care recursul va fi respins, repartizarea cheltuielilor de judecată.

      Motivele și principalele argumente

               1.

               În primul rând, prin hotărârea atacată se încalcă sau se realizează o aplicare greșită a articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 (1). Motivul relativ de refuz care, în temeiul acestei dispoziții, determină nulitatea înregistrării mărcii comunitare constituite din numele unei persoane diferite de cea a solicitantului constă în faptul că cel care acționează pentru a obține această nulitate este, în temeiul legislației naționale, titularul unui drept de utilizare exclusivă a acestui nume. Cu toate acestea, în temeiul articolului 8 alineatul 3 din CPI (2), invocat de cealaltă parte la procedură, domnul Fiorucci nu este titularul niciunui drept cu un astfel de conținut. Mai degrabă, articolul 8 alineatul 3 din CPI îi conferă un simplu drept conex de înregistrare a semnului „Elio Fiorucci”, pe care acesta nu mai poate totuși să îl valorifice, în măsura în care marca astfel înregistrată ar intra în conflict cu drepturile aparținând societății Edwin în ceea ce privește cuvântul „Fiorucci”. În acest context, Tribunalul a declarat nulitatea mărcii „Elio Fiorucci” aparținând societății Edwin în temeiul unui motiv de refuz care nu există și care nu ar mai putea să apară vreodată. Aceasta constituie o încălcare sau o aplicare greșită a articolului 52 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 care, dacă este interpretat corect, nu poate fi aplicat decât în situația în care solicitantul nulității este deja titularul (sau, în orice caz, îl poate obține) unui drept de utilizare exclusivă ca marcă a propriului nume.

               2.

               În al doilea rând, hotărârea atacată este viciată de o aplicare greșită a articolului 8 alineatul 3 din CPI. Contrar celor reținute de Tribunal, această dispoziție trebuie aplicată numai numelor de persoane care au devenit notorii în domeniul extracomercial: prin urmare acesta nu poate fi aplicat patronimului „Elio Fiorucci”, care, în baza unei aprecieri a situației de fapt care nu mai poate fi contestată în această procedură, a dobândit inițial notorietate în domeniul comercial.
               Această interpretare a articolului 8 alineatul 3 din CPI este sugerată mai întâi de modul de redactare a acestei dispoziții, care prevede expres că urmărește să limiteze protecția pe care o oferă numai la numele de persoane devenite notorii „în domeniile artistic, literar, științific, politic sau sportiv”. Această concluzie este confirmată apoi de o analiză sistematică a dreptului italian al mărcilor din care rezultă că notorietatea car a luat naștere în domeniul comercial este protejată de articolul 12 alineatul 1 literele b) și f) din CPI, în timp ce articolul 8 alineatul 3 din CPI privește numai notorietatea dobândită inițial în domeniul extracomercial. Nu este posibilă nici aplicarea simultană a acestor două dispoziții aceluiași semn, în condițiile în care ar lua naștere două drepturi exclusive asupra mărcilor care sunt incompatibile între ele. Prin înregistrarea propriului nume de familie ca marcă (cedată ulterior societății Edwin), domnul Fiorucci a epuizat astfel toate mijloacele de exploatare în scopuri comerciale a propriei notorietăți. Prin urmare, acesta nu poate invoca articolul 8 alineatul 3 din CPI pentru a obține nulitatea mărcii „Elio Fiorucci” aparținând societății Edwin.
               Pe de altă parte, interpretarea articolului 8 alineatul 3 din CPI propusă de Edwin, potrivi căreia această dispoziție nu se aplică prezentei cauze, este conformă cu ratio acestei dispoziții, care urmărește să prevină exploatarea parazitară de către o persoană care înregistrează un semn a cărui notorietate este meritul altei persoane. În schimb, societății Edwin nu îi poate fi imputat niciun comportament parazitar, în condițiile în care, prin achiziționarea mărcii „Fiorucci” în schimbul unei sume considerabile, recurenta a plătit scump dreptul de a beneficia de notorietatea atașată numelui cunoscutului stilist milanez.
               Argumentația Tribunalului potrivit căreia protecția prevăzută de articolului 8 alineatul 3 din CPI ar fi mult mai amplă și nu s-ar suprapune cu cea prevăzută pentru a proteja notorietatea dobândită de semnele distinctive în domeniul comercial nu poate, pe de altă parte, să convingă. Potrivit celei mai înalte doctrine italiene, dreptul conex de înregistrare a unor semne care au dobândit notorietate în domeniul extracomercial în temeiul articolului 8 alineatul 3 din CPI nu este un drept absolut. Însă, în primul rând, nu este mai extinsă decât cea prevăzută la articolul 12 alineatul 1 literele b) și f) din CPI pentru semnele cu notorietate/renume comercială. Suprapunerea domeniilor de aplicare ale acestor dispoziții confirmă încă o dată cerința unei aplicări alternative a acestora.
               Contrar celor reținute în mod superficial de Tribunal, o analiză atentă și detaliată a doctrinei italiene referitoare la articolului 8 alineatul 3 din CPI (anterior articolul 12 alineatul 3 litera m) evidențiază apoi că potrivit opiniei dominante această dispoziție se aplică numai semnelor care au dobândit notorietate în domeniul extracomercial. Acest fapt este confirmat de puținele hotărâri judecătorești pronunțate până în prezent de instanțele italiene cu privire la articolul 8 alineatul 3 din CPI.
               Pe de altă parte, argumentația Tribunalului potrivit căreia, întrucât a obținut și o notorietate extracomercială (mai exact în sectoarele artistic, cultural, ecologiei și protecției copilului), domnul Fiorucci ar putea oricum să invoce protecția oferită de articolul 8 alineatul 3 din CPI nu poate convinge. Mai degrabă, potrivit celei mai înalte doctrine italiene, în situația în care un patronim, care este deja înregistrat de o altă persoană și care a devenit renumit, dobândește o notorietate extracomercială, titularul său (în speță, Elio Fiorucci) nu poate invoca articolul 8 alineatul 3 din CPI, întrucât are întâietate cerința de protecție a titularului (în speță, Edwin) mărcii renumite (în speță, semnul „Fiorucci”) care a fost înregistrată anterior.

               3.

               Hotărârea atacată mai este nelegală întrucât nu este motivată corespunzător, în măsura în care Tribunalul a omis să examineze argumentele și probele în baza cărora Edwin a susținut că a dobândit din partea lui Elio Fiorucci acordul de a înregistra patronimul acestuia ca marcă. În subsidiar, Edwin arată că, în situația în care Curtea de Justiție constată necompetenta sa și a Tribunalului de a examina acest argument, aceasta ar trebui să trimită cauza (ceea ce Tribunalul nu a făcut) spre examinare Camerei de recurs (sau altui birou sau divizii) a OAPI, conform articolului 63 alineatul (6) din Regulamentul nr. 40/94 și al articolului 1d din Regulamentul nr. 216/96 (3).

               4.

               Hotărârea atacată este pe de altă parte nelegală întrucât încalcă sau aplică greșit articolul 63 din Regulamentul nr. 40/94 și constituie o denegare de dreptate, în măsura în care Tribunalul a refuzat în mod greșit să examineze argumentarea societății Edwin întemeiată pe împrejurarea că recurenta a dobândit de la societatea Fiorucci SpA o marcă de fapt asupra (sau în orice caz orice alt drept de a invoca notorietatea) patronimului „Elio Fiorucci”. În subsidiar, Edwin arată că, în situația în care Curtea de Justiție constată necompetenta sa și a Tribunalului de a examina acest argument, aceasta ar trebui să trimită cauza (ceea ce Tribunalul nu a făcut) spre examinare Camerei de recurs (sau altui birou sau divizii) a OAPI, conform articolului 63 alineatul (6) din Regulamentul nr. 40/94 și al articolului 1d din Regulamentul nr. 216/96.

      (1)  Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146).

      (2)  Codice della Proprietà industriale taliano (codul italian al proprietății industriale).

      (3)  Regulamentul (CE) nr. 216/96 al Comisiei din 5 februarie 1996 de stabilire a regulamentului de procedură al camerelor de recurs ale Oficiului pentru Armonizare în cadrul pieței interne (mărci și desene și modele industriale) (JO L 28, p. 11, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 221).