title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 9 iulie 2009. # Archer Daniels Midland Co. împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Concurență - Înțelegeri - Piața acidului citric - Stabilirea cuantumului amenzii - Rol de conducător - Dreptul la apărare - Elemente de probă rezultate dintr-o procedură desfășurată într-un stat terț - Definiția pieței relevante - Circumstanțe atenuante. # Cauza C-511/06 P.

text:
      Cauza C‑511/06 P
      Archer Daniels Midland Co.
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Recurs – Concurență – Înțelegeri – Piața acidului citric – Stabilirea cuantumului amenzii – Rol de conducător – Dreptul la apărare – Elemente de probă rezultate dintr‑o procedură desfășurată într‑un stat terț – Definiția pieței relevante – Circumstanțe atenuante”
      Sumarul hotărârii
      1.        Concurență – Procedură administrativă – Comunicarea privind obiecțiunile – Conținut necesar – Respectarea dreptului la apărare
            – Domeniu de aplicare – Obligație de a indica elementele care permit să se demonstreze rolul de conducător al unei înțelegeri
      [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 96/C 207/04 a Comisiei, secțiunea B litera (e), și Comunicarea
            98/C 9/03 a Comisiei, punctul 2]
      2.        Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante
      [art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3]
      3.        Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii
            acuzate – Aprecierea condițiilor cooperării la momentul adoptării deciziei finale
      (Regulamentul nr. 17 al Consiliului: Comunicarea 96/C 207/04 a Comisiei, secțiunea E)
      4.        Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Impact concret asupra pieței
      [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 litera A primul paragraf]
      5.        Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Luarea în considerare a cooperării cu Comisia a întreprinderii incriminate
            – Noțiunea „prima întreprindere” care a furnizat elemente decisive
      [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 96/C 207/04 a Comisiei, secțiunea B, lit. (b)]
      1.        Calificarea drept conducător al unei înțelegeri are consecințe importante cu privire la cuantumul amenzii care urmează să
         fie aplicată unei întreprinderi calificate în acest mod. Astfel, în conformitate cu punctul 2 din Liniile directoare privind
         metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului
         65 alineatul (5) din Tratatul CECO, este vorba despre o circumstanță agravantă care determină o mărire semnificativă a cuantumului
         de bază al amenzii. De asemenea, în temeiul secțiunii B litera (e) din Comunicarea privind neaplicarea de amenzi sau reducerea
         cuantumului acestora în cauzele privind înțelegeri, o astfel de calificare exclude de la bun început beneficiul unei reduceri
         foarte importante a amenzii, chiar și atunci când întreprinderea calificată drept conducător ar îndeplini toate condițiile
         prevăzute de comunicare pentru a putea obține o astfel de reducere.

      Prin urmare, Comisiei îi revine obligația să evidențieze, în comunicarea privind obiecțiunile, elementele pe care le apreciază
         ca fiind relevante pentru a permite întreprinderii acuzate susceptibile să fie calificată drept conducător al înțelegerii
         să răspundă la un astfel de motiv. Cu toate acestea, având în vedere faptul că o astfel de comunicare rămâne o etapă în adoptarea
         deciziei finale și că, prin urmare, nu constituie poziția definitivă a Comisiei, nu se poate solicita ca aceasta să procedeze
         deja în acest stadiu la o calificare juridică a elementelor pe care se va întemeia în decizia finală pentru calificarea unei
         întreprinderi drept conducător al înțelegerii. În consecință, nu incumbă Comisiei să indice în comunicarea privind obiecțiunile
         modul în care înțelege să utilizeze elementele de fapt pentru a determina nivelul amenzii și nici, în special, dacă, pe baza
         acestor fapte, intenționează să califice o întreprindere drept conducător al înțelegerii. Cu toate acestea, incumbă Comisiei,
         cel puțin, să indice aceste elemente de fapt. Or, atunci când înscrisurile și elementele de probă din care rezultă faptele
         pe care se întemeiază calificarea de conducător al înțelegerii constau în depoziții ale unor persoane implicate în procedura
         de constatare a încălcării și prezintă astfel un aspect subiectiv, anexarea acestor înscrisuri la comunicarea privind obiecțiunile,
         fără ca faptele respective să fi fost menționate în mod expres chiar în textul comunicării, nu permite întreprinderii în cauză
         nici să aprecieze credibilitatea pe care Comisia o acordă fiecăruia dintre elementele evidențiate în înscrisurile respective,
         nici să le conteste și, în consecință, nici să își valorifice în mod util drepturile. Prin urmare, într‑o astfel de situație,
         calificând întreprinderea drept conducător al înțelegerii, în temeiul elementelor care figurează în anexa la comunicarea privind
         obiecțiunile, dar care nu au fost menționate în comunicarea respectivă, Comisia încalcă dreptul de apărare al acestei întreprinderi
         și nu se poate întemeia, așadar, pe aceste elemente pentru a o califica drept conducător al înțelegerii. În lipsa altor elemente
         de probă din comunicarea privind obiecțiunile, care să permită reținerea unei astfel de calificări, Comisia nu poate, așadar,
         să înlăture beneficiul aplicării secțiunii B din Comunicarea privind cooperarea pentru motivul că întreprinderea a avut un
         rol de conducător al înțelegerii.

      (a se vedea punctele 70-72, 80, 89, 90, 93-95, 112, 133 și 136)
      2.        Recunoașterea beneficiului unei reduceri a cuantumului de bază al amenzii în temeiul punctului 3 din Liniile directoare privind
         metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului
         65 alineatul (5) din Tratatul CECO este legată în mod necesar de împrejurările cauzei, fără ca încetarea încălcării în cauză
         să determine în mod automat aplicarea unei reduceri a cuantumului de bază al amenzii.

      Recunoașterea beneficiului unei circumstanțe atenuante în situații în care o întreprindere este parte la un acord vădit nelegal,
         despre care aceasta cunoștea sau nu putea ignora că reprezintă o încălcare, ar putea încuraja întreprinderile să continue
         un acord secret cât mai mult timp posibil, în speranța că nu s‑ar descoperi niciodată comportamentul lor, cunoscând în același
         timp că, dacă acest lucru s‑ar întâmpla, ar putea beneficia de reducerea amenzii prin întreruperea încălcării în acel moment.
         O asemenea recunoaștere ar înlătura orice efect descurajator al amenzii aplicate și ar aduce atingere efectului util al articolului
         81 alineatul (1) CE.

      Prin urmare, Comisia nu poate fi obligată să acorde unei întreprinderi beneficiul unei reduceri a cuantumului de bază al amenzii
         pentru motivul că aceasta a pus capăt comportamentul său ilegal de îndată ce au intervenit autoritățile de concurență ale
         unui stat terț.

      (a se vedea punctele 100, 102, 105 și 106)
      3.        În conformitate cu secțiunea E din Comunicarea privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele
         privind înțelegeri, Comisia apreciază dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la secțiunile B, C sau D din comunicarea
         respectivă numai în momentul în care adoptă decizia finală. Prin urmare, Comisia nu poate furniza unei întreprinderi nicio
         asigurare clară cu privire la beneficiul vreunei reduceri a amenzii în faza procedurii anterioare adoptării deciziei finale.

      (a se vedea punctul 118)
      4.        Dacă impactul real al unei încălcări asupra pieței este un element care trebuie luat în considerare pentru evaluarea gravității
         încălcării respective, este vorba despre un criteriu între numeroase alte criterii, și anume natura încălcării și mărimea
         pieței geografice. De asemenea, în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului
         15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, se precizează că acest impact
         real asupra pieței trebuie luat în considerare numai atunci când poate fi măsurat.

      (a se vedea punctul 125)
      5.        Nici chiar textul secțiunii B litera (b) din Comunicarea privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora
         în cauzele privind înțelegeri nu impune ca „prima” întreprindere să fi furnizat totalitatea elementelor care să dovedească
         toate detaliile funcționării unei înțelegeri. În conformitate cu această dispoziție, pentru a putea fi considerată astfel,
         este suficient ca o întreprindere să aducă „unele” elemente decisive pentru a dovedi existența înțelegerii. Acest text nu
         impune nici ca elementele furnizate să fie, singure, „suficiente” pentru elaborarea unei comunicări privind obiecțiunile sau
         pentru adoptarea unei decizii finale de constatare a existenței unei încălcări. Cu toate acestea, dacă elementele prevăzute
         în secțiunea B litera (b) nu trebuie să fie în mod necesar, ca atare, suficiente pentru a dovedi existența înțelegerii, totuși
         trebuie să fie decisive în acest scop. Prin urmare, trebuie să fie vorba nu numai despre o sursă care să permită orientarea
         investigațiilor efectuate de Comisie, ci de elemente susceptibile a fi utilizate direct ca probe principale pe care să se
         întemeieze o decizie de constatare a unei încălcări.

      În cadrul respectivei secțiuni B litera (b), faptul că elemente decisive au fost furnizate oral este lipsit de importanță.
         Pe de altă parte, faptul că aceste informații nu rezultă dintr‑o mărturie directă sau că ele au fost completate sau precizate
         ulterior nu este relevant pentru aprecierea caracterului lor decisiv.

      Comisia dispune de o anumită marjă de apreciere pentru a evalua dacă cooperarea unei întreprinderi a fost „decisivă”, în sensul
         acestei dispoziții, pentru constatarea existenței unei încălcări și a încetării acesteia, astfel încât numai o utilizare vădit
         excesivă a acestei marje de apreciere poate fi cenzurată de instanța comunitară.

      (a se vedea punctele 150-152 și 161-163)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      9 iulie 2009(*)

      „Recurs – Concurență – Înțelegeri – Piața acidului citric – Stabilirea cuantumului amenzii – Rol de conducător – Dreptul la apărare – Elemente de probă rezultate dintr‑o procedură desfășurată într‑un stat terț – Definiția pieței relevante – Circumstanțe atenuante”
      În cauza C‑511/06 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 11 decembrie 2006,
      Archer Daniels Midland Co., cu sediul în Decatur, Illinois (Statele Unite), reprezentată de C. O. Lenz, Rechtsanwalt, de doamna L. Martin Alegi, de domnul
         E. Batchelor și de doamna M. Garcia, solicitors, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      recurentă,
      cealaltă parte în proces fiind:
      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnii A. Bouquet și X. Lewis, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârâtă în primă instanță,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, îndeplinind funcția de președinte al Camerei întâi, domnii M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits
         (raportor) și J.‑J. Kasel, judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul H. von Holstein, grefier adjunct,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 mai 2008,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 6 noiembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, Archer Daniels Midland Co. (denumită în continuare „ADM”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului
         de Primă Instanță al Comunităților Europene din 27 septembrie 2006, Archer Daniels Midland/Comisia (T‑59/02, Rec., p. II‑3627,
         denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care a fost respinsă în parte acțiunea sa având ca obiect anularea parțială
         a Deciziei 2002/742/CE a Comisiei din 5 decembrie 2001 privind o procedură în temeiul articolului 81 din Tratatul CE și al
         articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/E 1/36.604 – Acid citric) (JO 2002, L 239, p. 18, denumită în continuare
         „decizia în litigiu”), în măsura în care aceasta o privește.

       Cadrul juridic
      2        Articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, primul regulament de punere în aplicare
         a articolelor [81] și [82] din tratat (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), prevedea:

      „Comisia poate, în temeiul unei decizii, să aplice întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi amenzi de cel puțin o
         mie de unități de cont și de cel mult un milion de unități de cont, această din urmă sumă putând ajunge până la 10 % din cifra
         de afaceri realizată în cursul exercițiului financiar precedent de fiecare dintre întreprinderile care au participat la încălcare,
         atunci când, cu intenție sau din neglijență:

      (a)      acestea încalcă prevederile articolului [81] alineatul (1) [CE] sau ale articolului [82 CE], […]
      […]
      Pentru a stabili cuantumul amenzii, trebuie luată în considerare, pe lângă gravitatea încălcării, durata acesteia.” [traducere
         neoficială]

      3        Comunicarea Comisiei din 14 ianuarie 1998 intitulată „Linii directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în
         temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO” (JO C 9,
         p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”) prevede printre altele:

      „Principiile prezentate în […] liniile directoare ar trebui să asigure transparența și imparțialitatea deciziilor Comisiei,
         atât pentru întreprinderi, cât și pentru Curtea de Justiție, menținând totodată marja discreționară acordată Comisiei, în
         temeiul legislației relevante, în stabilirea amenzilor în limita a 10 % din cifra de afaceri totală a întreprinderilor. Cu
         toate acestea, această marjă trebuie să urmeze o politică coerentă și nediscriminatorie, în concordanță cu obiectivele urmărite
         în sancționarea încălcărilor regulilor de concurență.

      Noua metodă de determinare a cuantumului unei amenzi va respecta următoarea formulă care pornește de la un cuantum de bază
         care va fi majorat pentru a ține seama de circumstanțele agravante sau diminuat pentru a ține seama de circumstanțele atenuante.”

      4        Potrivit punctului 1 litera A din liniile directoare:

      „La evaluarea gravității încălcării, trebuie să se țină seama de natura sa, de impactul real asupra pieței, atunci când acesta
         poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante.

      Încălcările sunt, așadar, împărțite în trei categorii: încălcări minore, încălcări grave și încălcări foarte grave.
      […]
      De asemenea, este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii
         semnificative altor operatori, în special consumatorilor, și să se fixeze amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient
         de descurajator.

      […]
      În cazul în care o încălcare implică mai multe întreprinderi (de exemplu, carteluri), ar putea fi necesar ca în anumite cazuri
         să se aplice ponderări la cuantumurile determinate în cadrul fiecăreia dintre cele trei categorii pentru a se ține seama de
         ponderea specifică și, prin urmare, de impactul real al comportamentului infracțional al fiecărei întreprinderi asupra concurenței,
         în special atunci când există o diferență considerabilă între dimensiunile întreprinderilor care comit o încălcare de același
         tip.

      […]”
      5        Punctul 2 din liniile directoare, intitulat „Circumstanțele agravante”, prevede:

      „Cuantumul de bază va crește în cazul în care există circumstanțe agravante, precum:
      […]
      –      rolul de conducător sau de instigator al încălcării;
      […]”
      6        Punctul 3 din liniile directoare, intitulat „Circumstanțele atenuante”, este formulat după cum urmează:

      „Cuantumul de bază va fi redus în cazul în care există circumstanțe atenuante, precum:
      […]
      –      încetarea încălcării de îndată ce intervine Comisia (în special atunci când desfășoară verificări);
      […]”
      7        Potrivit secțiunii B din Comunicarea Comisiei din 18 iulie 1996 privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora
         în cauzele privind înțelegeri (JO 1996, C 207, p. 4, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”), intitulată
         „Neaplicarea unei amenzi sau reducerea foarte importantă a cuantumului acesteia”:

      „Întreprinderea care
      (a)      denunță înțelegerea secretă Comisiei înainte ca aceasta să fi efectuat, în temeiul unei decizii, o investigație asupra întreprinderilor
         parte la înțelegere și fără ca aceasta să dispună deja de informații suficiente pentru a dovedi existența înțelegerii denunțate;

      (b)      este prima care furnizează elemente decisive pentru a dovedi existența înțelegerii;
      (c)      și‑a încetat participarea la activitatea nelegală până cel mai târziu la momentul la care denunță înțelegerea;
      (d)      furnizează Comisiei toate informațiile utile, precum și toate înscrisurile și elementele de probă de care dispune referitoare
         la înțelegere și cooperează permanent și pe deplin pe tot parcursul investigației;

      (e)      nu a constrâns o altă întreprindere să participe la înțelegere, nici nu a inițiat sau a avut un rol hotărâtor în cadrul activității
         nelegale

      beneficiază de o reducere de cel puțin 75 % din cuantumul amenzii care i‑ar fi fost aplicată în lipsa cooperării, reducere
         care poate ajunge până la neaplicarea totală a unei amenzi.” [traducere neoficială]

      8        Secțiunea D din această comunicare, intitulată „Reducerea semnificativă a cuantumului amenzii”, prevede:

      „1.      Când o întreprindere cooperează, fără a fi îndeplinite toate condițiile prevăzute în secțiunile B și C, aceasta beneficiază
         de o reducere de 10-50 % din cuantumul amenzii care i‑ar fi fost aplicată în lipsa cooperării.

      [...]” [traducere neoficială]
      9        Secțiunea E punctul 2 din comunicarea menționată are următorul cuprins:

      „Numai la momentul în care Comisia va adopta decizia, va aprecia dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute în secțiunile
         B, C, sau D și, prin urmare, dacă este necesar să reducă cuantumul amenzii ori chiar să nu aplice amenda. Nu ar fi adecvat
         ca astfel de măsuri să fie acordate de Comisie înainte de finalul procedurii administrative deoarece condițiile menționate
         se aplică pe toată durata acestei proceduri.” [traducere neoficială]

       Situația de fapt
       Înțelegerea
      10      Comisia a adresat decizia în litigiu către cinci întreprinderi producătoare de acid citric, și anume ADM, Cerestar Bioproducts
         BV (denumită în continuare „Cerestar”), F. Hoffmann‑La Roche AG (denumită în continuare „HLR”), Haarmann & Reimer Corporation
         (denumită în continuare „H & R”) și Jungbunzlauer AG (denumită în continuare „JBL”).

      11      Acidul citric este un agent acidifiant și conservant utilizat pentru produsele alimentare și pentru băuturi, pentru detergenți
         menajeri și produse de curățare menajere, pentru produse farmaceutice și cosmetice, precum și în diferite procese industriale.

      12      În august 1995, Comisia a fost informată de deschiderea unei anchete de către Ministerul Justiției din Statele Unite cu privire
         la piața acidului citric din Statele Unite. Întrucât ADM, Cerestar, HLR, H & R și JBL au recunoscut că au participat la o
         înțelegere, au plătit amenzi în urma acordurilor încheiate cu ministerul menționat. În plus, anumitor persoane le‑au fost
         aplicate amenzi individuale.

      13      La 6 august 1997, în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17, Comisia a adresat cereri de informații celor patru producători
         principali de acid citric din Comunitatea Europeană.

      14      Ca urmare a unei cereri ulterioare adresate în cursul lunii iulie 1998, Cerestar a informat Comisia cu privire la intenția
         sa de a coopera. Cu ocazia unei reuniuni cu reprezentanții Comisiei, desfășurată la 29 octombrie 1998, reprezentanții Cerestar
         au descris din memorie activitățile înțelegerii la care au participat cele cinci întreprinderi menționate la punctul 10 din
         prezenta hotărâre (denumită în continuare „înțelegerea”), precum și anumite mecanisme de funcționare a acesteia. În plus,
         această întreprindere a subliniat rolul jucat de ADM pe parcursul anumitor reuniuni multilaterale ale întreprinderilor menționate.
         Cerestar a confirmat această depoziție într‑o declarație scrisă din 25 martie 1999 (denumită în continuare „declarația dată
         de Cerestar”).

      15      La 11 decembrie 1998, în cursul unei reuniuni cu reprezentanții Comisiei, reprezentanții ADM au expus activitățile anticoncurențiale
         la care a participat această societate în cadrul înțelegerii. ADM a confirmat aceste declarații printr‑o scrisoare din 15
         ianuarie 1999 (denumită în continuare „declarația dată de ADM”).

      16      În temeiul informațiilor comunicate de cele cinci întreprinderi acuzate, ca răspuns la cererile de informații complementare
         ale Comisiei, aceasta le‑a adresat, la 29 martie 2000, o comunicare privind obiecțiunile (denumită în continuare „comunicarea
         privind obiecțiunile”) în care le‑a reproșat încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE și a articolului 53 alineatul (1)
         din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 (JO 1994, L 1, p. 3, Ediție specială, 11/vol. 53, p. 4), din
         martie 1991 până în mai 1995 de către patru dintre ele, printre care și ADM, și din mai 1992 până în mai 1995 de către Cerestar,
         prin participarea la o înțelegere secretă pe piața acidului citric. Comisia le critica în special pentru faptul că și‑au atribuit
         fiecăreia dintre ele cote de vânzări precise și le‑au respectat, pentru că au stabilit prețuri-țintă și/sau prețuri minime,
         pentru că au eliminat reducerile și pentru că au făcut schimb de informații specifice cu privire la clienți. Niciuna dintre
         aceste întreprinderi nu a solicitat să aibă loc o audiere, nici nu a contestat materialitatea faptelor prezentate în comunicarea
         privind obiecțiunile. Întreprinderile s‑au limitat să răspundă în scris la reproșurile formulate în cuprinsul acesteia.

       Comunicarea privind obiecțiunile
      17      În secțiunea C din partea I a comunicării privind obiecțiunile, Comisia a prezentat faptele vizate de obiecțiunile sale. La
         punctul 50 din comunicare, aceasta a enumerat cele cinci înscrisuri probatorii principale pe care și‑a întemeiat constatările
         de fapt, înscrisuri care erau anexate la comunicarea respectivă împreună cu alte șase înscrisuri, printre care un proces‑verbal
         al declarațiilor date de un reprezentant al ADM cu ocazia reuniunii desfășurate la 11 decembrie 1998 cu reprezentanții Comisiei,
         și anume declarația dată de ADM, procesul‑verbal din 5 noiembrie 1996 privind declarațiile date de un fost reprezentant al
         ADM în fața reprezentanților Ministerului Justiției din Statele Unite și a agenților Federal Bureau of Investigation (FBI)
         în cursul procedurii antitrust dirijate de autoritățile din Statele Unite (denumit în continuare „raportul întocmit de FBI”),
         precum și declarația dată de Cerestar.

      18      În plus, la punctele 161 și 162 din comunicarea privind obiecțiunile se indica faptul că, pentru a aprecia gravitatea încălcării,
         Comisia ar ține seama de fapte astfel cum sunt descrise și apreciate în secțiunea C menționată și că, pentru a stabili amenda
         care trebuie aplicată fiecărei întreprinderi, aceasta ar ține seama, printre altele, de rolul jucat de fiecare întreprindere
         în acordurile coluzive, astfel cum sunt descrise în partea I din această comunicare.

      19      În sfârșit, la punctele 57 și 58 din comunicarea respectivă se menționau reuniunile bilaterale desfășurate în ianuarie 1991
         între ADM și JBL, HLR, precum și, respectiv, H & R, în vederea punerii în aplicare a înțelegerii.

       Declarația dată de ADM
      20      Declarația dată de ADM conține o descriere detaliată și în cifre a mecanismelor înțelegerii și, mai precis, a deciziilor adoptate
         de întreprinderile acuzate cu ocazia reuniunilor organizate de acestea din martie 1991 până în mai 1995.

       Raportul întocmit de FBI
      21      Raportul întocmit de FBI conține descrierea efectuată de un fost reprezentant al ADM cu privire la mecanismele înțelegerii
         și, în special, informații referitoare la reuniunile care au avut loc între întreprinderile acuzate. Acest raport menționează,
         printre altele, că erau organizate reuniuni la care participau reprezentanți ai fiecărei întreprinderi participante la înțelegere,
         printre care reuniunile denumite „masters,” la care participau cei mai înalți dintre acești reprezentanți și care priveau
         orientările și mecanismele înțelegerii, în timp ce la reuniunile denumite „sherpa” participau reprezentanții însărcinați cu
         punerea în aplicare, în practică, a acestor mecanisme. Potrivit aceluiași raport, persoanei interogate i se părea că un alt
         fost reprezentant al ADM, denumit „Înțeleptul”, care participa la ambele tipuri de reuniuni menționate mai sus, a avut ideea
         privind mecanismul înțelegerii denumit „G-4/5 aranjament” și a jucat un rol destul de activ în punerea în aplicare a acestui
         mecanism.

       Declarația dată de Cerestar
      22      Declarația dată de Cerestar conține o descriere sumară a reuniunilor multilaterale desfășurate între reprezentanții întreprinderilor
         acuzate, precum și a deciziilor care au fost adoptate în cadrul acestora. În această declarație se precizează că reprezentantului
         Cerestar i se părea că reprezentantul ADM juca un rol principal în aceste reuniuni.

       Decizia în litigiu
      23      Potrivit articolului 1 alineatul (1) din decizia în litigiu, cele cinci întreprinderi destinatare ale acesteia „au încălcat
         articolul 81 alineatul (1) din tratat [...] prin participarea la un acord și/sau la o practică concertată continue în sectorul
         acidului citric”.

      24      Articolul 1 alineatul (2) din această decizie prevede că încălcarea a durat din luna martie 1991 până în luna mai 1995 în
         cazul întreprinderilor ADM, HLR, H & R, precum și JBL, și din luna mai 1992 până în luna mai 1995 în cazul întreprinderii
         Cerestar.

      25      Articolul 3 din decizia menționată are următorul cuprins:

      „Pentru încălcarea constatată la articolul 1 se aplică următoarele amenzi:
      a)      [ADM]:                   o amendă de 39,69 milioane de euro,
      b)      [Cerestar]:          o amendă de 170 000 de euro,
      c)      [HLR]:                   o amendă de 63,5 milioane de euro,
      d)      [H & R]:          o amendă de 14,22 milioane de euro,
      e)      [JBL]:                   o amendă de 17,64 milioane de euro.”
      26      În scopul stabilirii cuantumului amenzilor în decizia în litigiu, Comisia a aplicat metodologia prevăzută de liniile directoare,
         precum și Comunicarea privind cooperarea.

      27      În primul rând, Comisia a stabilit cuantumul de bază al amenzii în funcție de gravitatea și de durata încălcării.

      28      În ceea ce privește gravitatea încălcării, în primul rând, în considerentul (230) al deciziei în litigiu, Comisia a calificat
         încălcarea săvârșită drept foarte gravă, având în vedere natura acesteia, impactul real asupra pieței acidului citric din
         Spațiul Economic European și mărimea pieței geografice relevante.

      29      În continuare, Comisia a apreciat, în considerentul (233) al deciziei menționate, că trebuie să se țină seama de capacitatea
         economică reală de a prejudicia concurența și să se stabilească amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient de
         descurajator. În consecință, bazându‑se pe cifra de afaceri mondială realizată de întreprinderile în cauză prin vânzarea de
         acid citric în cursul anului 1995, ultimul an din perioada cât a durat încălcarea, Comisia le‑a repartizat în trei categorii.
         În prima categorie a fost încadrată H & R, care deținea o cotă de 22 % din piața mondială, în a doua categorie, ADM și JBL,
         cu cote de piață de [confidențial], precum și HLR, care deținea 9 %, și, în a treia categorie, Cerestar, care deținea o cotă
         de 2,5 % din piața mondială. Pe această bază, Comisia a stabilit cuantumuri de plecare de 35 de milioane de euro pentru întreprinderile
         încadrate în prima categorie, de 21 de milioane de euro pentru cele încadrate în a doua categorie și, respectiv, de 3,5 milioane
         de euro pentru cele încadrate în a treia categorie.

      30      În plus, pentru a asigura amenzii un efect suficient de descurajator, Comisia a recurs la o ajustare a acestor cuantumuri
         de bază. În acest scop, ținând seama de mărimea și de resursele globale ale întreprinderilor respective, exprimate prin cifra
         de afaceri mondială globală, Comisia a aplicat un coeficient multiplicator de 2 cuantumurilor de plecare stabilite pentru
         ADM și HLR și de 2,5 cuantumului de plecare stabilit pentru H & R.

      31      Pe de altă parte, din considerentele (249) și (250) ale deciziei în litigiu rezultă că, pentru a ține seama de durata încălcării
         săvârșite de fiecare întreprindere, cuantumurile astfel stabilite au fost majorate cu 10 % pe an de participare la înțelegere,
         și anume o majorare de 40 % în ceea ce le privește pe ADM, HLR, H & R și JBL și de 30 % în ceea ce o privește pe Cerestar.

      32      Astfel, în considerentul (254) al deciziei în litigiu, Comisia a stabilit cuantumul de bază al amenzilor la 58,8 milioane
         de euro în ceea ce o privește pe ADM, iar în ceea ce le privește pe Cerestar, HLR, H & R și pe JBL, cuantumurile de bază au
         fost stabilite la 4,55, la 58,8, la 122,5 și, respectiv, la 29,4 milioane de euro.

      33      În al doilea rând, astfel cum rezultă din considerentul (273) al deciziei în litigiu, cuantumurile de bază ale amenzilor care
         urmau a fi aplicate întreprinderilor ADM și HLR au fost majorate cu 35 % în temeiul unor circumstanțe agravante, pentru motivul
         că aceste întreprinderi jucaseră un rol de conducător în cadrul înțelegerii.

      34      În special, în considerentele (263) și (264) ale acestei decizii, Comisia a apreciat că reuniunile bilaterale dintre ADM și
         trei alte întreprinderi participante la înțelegere constituiau indicii pentru faptul că ADM avusese rol de instigator în cadrul
         înțelegerii, adăugând că alte elemente contribuiau la demonstrarea rolului de conducător al înțelegerii al acesteia din urmă.

      35      În această privință, în considerentele (265) și (266) ale deciziei în litigiu, Comisia s‑a referit la anumite fapte extrase
         din raportul întocmit de FBI și din declarația dată de Cerestar.

      36      În al treilea rând, în considerentele (274)-(291) ale acestei decizii, Comisia a examinat și a respins cererile anumitor întreprinderi
         de a beneficia de circumstanțe atenuante.

      37      În al patrulea rând, în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, în considerentul (293) al deciziei în
         litigiu, Comisia a adaptat cuantumurile astfel calculate pentru Cerestar, precum și pentru H & R pentru ca acestea să nu depășească
         limita de 10 % din cifra de afaceri anuală totală a acestor întreprinderi.

      38      În sfârșit, în al cincilea rând, în temeiul Comunicării privind cooperarea, Comisia a acceptat o reducere a cuantumului amenzilor
         aplicate întreprinderilor acuzate.

      39      Astfel, din considerentele (305) și (310) ale deciziei în litigiu rezultă că, în temeiul secțiunii B din această comunicare,
         Cerestar a beneficiat de o reducere „foarte importantă”, și anume de 90 % din cuantumul amenzii care i‑ar fi fost aplicată
         în lipsa cooperării, pentru motivul că a fost prima întreprindere care a furnizat Comisiei elementele decisive pentru a dovedi
         existența înțelegerii.

      40      În mod corelativ, în considerentul (306) al deciziei în litigiu, Comisia a respins argumentele prezentate de ADM prin care
         aceasta urmărea să demonstreze că trebuia să fie considerată prima întreprindere care a furnizat aceste elemente și, în temeiul
         secțiunii D din Comunicarea privind cooperarea, nu i‑a acordat decât o reducere „semnificativă”, și anume de 50 % din cuantumul
         amenzii care i‑ar fi fost aplicată în lipsa cooperării.

      41      Pe de altă parte, JBL, H & R și HLR au beneficiat de o reducere de 40 %, de 30 % și, respectiv, de 20 % din cuantumul amenzilor
         care le‑ar fi fost aplicate în lipsa cooperării.

       Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
      42      La 28 februarie 2002, ADM a introdus acțiune la Tribunal împotriva deciziei în litigiu.

      43      În cadrul acestei acțiuni, ADM a solicitat anularea articolului 1 din decizia în litigiu în măsura în care în acesta se constată
         că a participat la restrângerea capacităților pieței acidului citric și la desemnarea unui producător care trebuia să conducă
         creșterile de prețuri din fiecare segment național al pieței menționate, anularea articolului 3 din această decizie în măsura
         în care o privește și, în subsidiar, reducerea amenzii care i‑a fost aplicată.

      44      În susținerea acțiunii, ADM a prezentat diferite motive având ca obiect cuantumul amenzii care i‑a fost aplicată și erau îndreptate,
         printre altele, împotriva aprecierii gravității încălcării, a calificării sale drept conducător al înțelegerii, a aprecierii
         circumstanțelor atenuante și a cooperării de care a dat dovadă în cursul procedurii administrative.

      45      În primul rând, în ceea ce privește gravitatea încălcării, ADM arăta că, în cadrul aprecierii impactului real al înțelegerii,
         Comisia a săvârșit erori în definirea pieței relevante, prin faptul că nu ar fi definit în prealabil o astfel de piață și,
         prin urmare, nu ar fi ținut seama în această definiție de produsele substituibile acidului citric.

      46      După ce a constatat, la punctul 20 din hotărârea atacată, că ADM nu a demonstrat că impactul înțelegerii privind acidul citric
         pe piața mai largă la care se referea ar fi fost inexistent sau cel puțin neglijabil, Tribunalul a respins acest motiv.

      47      În al doilea rând, în ceea ce privește calificarea drept conducător al înțelegerii, ADM reproșa Comisiei că a săvârșit erori
         la aprecierea elementelor reținute pentru a efectua o astfel de calificare. Pe de o parte, reclamanta arăta că, încălcându‑i
         garanțiile procedurale, Comisia a utilizat un înscris elaborat de autoritățile unui stat terț, și anume raportul întocmit
         de FBI, în măsura în care, în special, nu a avut ocazia să ia poziție cu privire la validitatea înscrisului respectiv. Pe
         de altă parte, reclamanta susținea nerespectarea de către Comisie a dreptului la apărare prin faptul că nu a menționat în
         comunicarea privind obiecțiunile nici calificarea drept conducător al înțelegerii în ceea ce o privește pe ADM, nici elementele
         rezultate din raportul întocmit de FBI și din declarația dată de Cerestar pentru a dovedi acest rol de conducător.

      48      La punctul 215 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit că, pentru a efectua o astfel de calificare, Comisia s‑a întemeiat
         pe trei elemente, și anume reuniunile bilaterale, raportul întocmit de FBI și declarația dată de Cerestar.

      49      În ceea ce privește reuniunile bilaterale, la punctul 226 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat că, atunci când a considerat
         că aceste reuniuni bilaterale reprezintă un indiciu care se adaugă celorlalte două, și anume raportul întocmit de FBI și declarația
         dată de Cerestar, dovedind că ADM a jucat un rol de conducător în interiorul înțelegerii, Comisia nu a săvârșit o eroare vădită
         de apreciere.

      50      În ceea ce privește raportul întocmit de FBI, la punctul 268 din hotărârea atacată Tribunalul a considerat că, anexând acest
         raport la comunicarea privind obiecțiunile, Comisia a permis ADM să își exprime opinia cu privire la validitatea raportului
         menționat, în special referitor la eventualele neregularități procedurale care ar rezulta din luarea în considerare a acestuia.
         După ce a constatat că ADM nu a contestat acest raport în niciun stadiu al procedurii administrative, Tribunalul a statuat
         la punctul 270 din această hotărâre că nu au fost încălcate de Comisie drepturile procedurale ale reclamantei.

      51      În ceea ce privește declarația dată de Cerestar, la punctul 290 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că aceasta coincide
         cu conținutul raportului întocmit de FBI, astfel încât Comisia nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere prin faptul că i‑a
         acordat o valoare probatorie superioară față de alte elemente pe care reclamantul le‑a prezentat pentru a încerca să demonstreze
         că nu și‑a asumat rolul de conducător al înțelegerii.

      52      În rest, la punctele 436-439 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că în comunicarea privind obiecțiunile adresată întreprinderilor
         acuzate se regăseau principalele elemente de fapt și de drept susceptibile să fundamenteze amenda pe care Comisia avea în
         vedere să le‑o aplice. Astfel, pe de o parte, în acest stadiu al procedurii, Comisiei nu îi revenea obligația să aducă la
         cunoștința ADM faptul că ar fi calificată drept conducător a înțelegerii. Pe de altă parte, fiind necontestat că raportul
         întocmit de FBI și declarația dată de Cerestar au fost anexate la această comunicare, Tribunalul a hotărât că ADM nu putea
         invoca o încălcare a dreptului său la apărare, chiar dacă, în partea din comunicare referitoare la prezentarea faptelor, Comisia
         nu indicase în mod expres că ar putea considera întreprinderea ADM conducător al înțelegerii și nici elementele pe care le‑ar
         reține pentru a concluziona că jucase un astfel de rol.

      53      În consecință, Tribunalul a respins motivul invocat de ADM referitor la calificarea drept conducător al înțelegerii.

      54      În al treilea arând, ADM invoca faptul că, în mod eronat, Comisia nu i‑a acordat beneficiul circumstanței atenuante prevăzute
         la punctul 3 a treia liniuță din liniile directoare, chiar dacă încetase să participe la înțelegere de îndată ce interveniseră
         autoritățile de concurență din Statele Unite.

      55      După ce, la punctele 335 și 336 din hotărârea atacată, a interpretat punctul 3 a treia liniuță din liniile directoare, Tribunalul
         a concluzionat, la punctul 338 din această hotărâre, că beneficiul acestei circumstanțe atenuante nu poate fi acordat din
         oficiu, ci depinde de împrejurările specifice din fiecare speță Or, potrivit Tribunalului, caracterul secret al înțelegerii
         în discuție demonstrează că întreprinderile respective au săvârșit în mod intenționat încălcarea care le este reproșată, astfel
         încât, în conformitate cu jurisprudența sa, încetarea unei astfel de încălcări nu poate fi considerată circumstanță atenuantă
         dacă a fost determinată de intervenția Comisiei. Prin urmare, Tribunalul a respins motivul invocat de ADM referitor la lipsa
         luării în considerare a acestui element în calitate de circumstanță atenuantă.

      56      În al patrulea rând, ADM reproșa Comisiei că nu i‑a acordat o reducere „foarte importantă”, în sensul secțiunii B din Comunicarea
         privind cooperarea, a cuantumului amenzii care ar fi trebuit să îi fie aplicată în lipsa cooperării, deși a fost prima întreprindere
         care a furnizat Comisiei elementele decisive pentru a dovedi existența înțelegerii.

      57      Tribunalul a respins de asemenea acest motiv, hotărând, la punctele 377 și 378 din hotărârea atacată, că în mod corect Comisia
         a înlăturat beneficiul unei reduceri „foarte importante” a cuantumului amenzii, având în vedere rolul de conducător deținut
         de ADM în cadrul înțelegerii.

      58      În sfârșit, pentru restul capetelor de cerere, Tribunalul a admis motivul prezentat de ADM cu privire la neregularitatea luării
         în considerare, în considerentul (158) al deciziei în litigiu, a anumitor elemente care nu fuseseră menționate în comunicarea
         privind obiecțiunile. Prin urmare, Tribunalul a anulat articolul 1 din această decizie în măsura în care, coroborat cu considerentul
         respectiv, constată că ADM, pe de o parte, a înghețat, a restrâns și a închis capacitățile de producție a acidului citric
         și, pe de altă parte, a desemnat producătorul care trebuia să conducă creșterile de prețuri în fiecare segment național al
         pieței în discuție. Cu toate acestea, considerând că aceste elemente prezentau un caracter superfluu în raport cu caracteristicile
         esențiale ale înțelegerii, Tribunalul a apreciat că nu era necesar să modifice cuantumul amenzii astfel cum a fost stabilit
         de Comisie în ceea ce o privește pe ADM. În sfârșit, Tribunalul a dispus obligarea acesteia la suportarea tuturor cheltuielilor
         de judecată, cu excepția unei zecimi din propriile cheltuieli de judecată, care urmau să fie plătite de Comisie.

       Concluziile părților
      59      ADM solicită Curții:

      –        anularea hotărârii atacate în măsura în care Tribunalul a respins acțiunea formulată împotriva deciziei în litigiu;
      –        anularea articolului 3 din decizia în litigiu în măsura în care o privește;
      –        în subsidiar, modificarea articolului 3 menționat, prin reducerea sau prin anularea amenzii care i‑a fost aplicată;
      –        în subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului pentru a statua în conformitate cu hotărârea Curții și
      –        în orice caz, obligarea Comisiei să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate
         de ADM în privința procedurii în fața Tribunalului și a celei în fața Curții.

      60      Comisia solicită Curții:

      –        respingerea recursului și
      –        obligarea ADM la plata cheltuielilor de judecată.
       Cu privire la recurs
      61      În susținerea recursului formulat, recurenta invocă nouă motive întemeiate:

      –        în ceea ce privește primele cinci motive, pe diferite erori de drept pe care Tribunalul le‑ar fi săvârșit referitor la calificarea
         ADM drept conducător al înțelegerii;

      –        în ceea ce privește al șaselea motiv, pe o eroare de drept pe care Tribunalul ar fi săvârșit‑o referitor la refuzul de acorda
         ADM beneficiul circumstanțelor atenuante legate de încetarea participării sale la înțelegere;

      –        în ceea ce privește al șaptelea și al optulea motiv, pe o încălcare a principiului protecției încrederii legitime și pe o
         eroare de drept pe care Tribunalul ar fi săvârșit‑o referitor la aplicarea normelor enunțate în Comunicarea privind cooperarea
         și

      –        în ceea ce privește al nouălea motiv, pe o încălcare a principiului potrivit căruia Comisia trebuie să respecte normele pe
         care și le‑a impus referitor la definiția pieței relevante în cadrul aprecierii gravității încălcării.

       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o eroare de drept referitoare la aprecierea respectării dreptului la apărare al ADM
            în ceea ce privește calificarea drept conducător
       Argumentele părților
      62      Prin intermediul acestui motiv, care se împarte în două aspecte, ADM invocă o încălcare de către Tribunal a dreptului său
         la apărare.

      63      În primul aspect, recurenta reproșează Tribunalului că a constatat la punctele 437 și 438 din hotărârea atacată că, în comunicarea
         privind obiecțiunile, Comisia a indicat principalele elemente de fapt care caracterizează gravitatea comportamentului său,
         în condițiile în care în cuprinsul acesteia nu se menționa că putea fi considerată conducător al înțelegerii. Or, rolul de
         conducător ar fi unul dintre elementele principale care trebuie să reiasă din comunicarea privind obiecțiunile, în caz contrar
         încălcându‑se dreptul la apărare al întreprinderii respective.

      64      În al doilea aspect, potrivit ADM, Comisia nu a avertizat‑o în comunicarea privind obiecțiunile cu privire la faptele reținute
         în decizia în litigiu pentru a concluziona că jucase rol de conducător. Simpla anexare la această comunicare a înscrisurilor
         din care rezultă faptele respective nu ar fi fost suficientă pentru a asigura respectarea dreptului la apărare al recurentei.

      65      Comisia consideră că acest motiv nu este întemeiat. În ceea ce privește primul aspect, prin menționarea, la punctul 158 din
         comunicarea privind obiecțiunile, a faptului că, la aprecierea gravității încălcării, ar ține seama de rolul jucat în mod
         individual de fiecare întreprindere care a participat la respectiva încălcare, ar fi răspuns cerințelor jurisprudențiale amintite
         de recurentă însăși, astfel cum a hotărât Tribunalul.

      66      Al doilea aspect ar fi inoperant, întrucât Tribunalul a hotărât, pe de altă parte, că nu revine Comisiei obligația de a prezenta
         în comunicarea privind obiecțiunile faptele care ar determina‑o să califice recurenta drept conducătoare a înțelegerii. În
         orice caz, acest aspect ar fi neîntemeiat, întrucât faptele respective ar fi fost cunoscute de recurentă, de vreme ce rezultau
         din înscrisurile anexate la această comunicare. În plus, diferite puncte ale comunicării respective ar viza‑o în mod explicit
         pe recurentă. În consecință, aceasta ar fi fost în măsură să invoce obiecții cu privire la înscrisurile utilizate pentru a
         dovedi rolul său de conducătoare în stadiul procedurii administrative, astfel încât dreptul său la apărare nu ar fi fost încălcat.

       Aprecierea Curții
      –       Cu privire la primul aspect al primului motiv
      67      Din constatările de la punctul 437 din hotărârea atacată rezultă că, în comunicarea privind obiecțiunile adresată ADM, Comisia
         a calificat drept foarte gravă încălcarea reproșată întreprinderilor acuzate și a declarat intenția de a stabili cuantumul
         amenzilor la un nivel suficient de descurajator. În acest context, din considerentele (158), (161) și (162) ale comunicării
         respective rezultă de asemenea că Comisia ar ține seama de rolul jucat în mod individual de fiecare întreprindere care a participat
         la încălcare.

      68      Este necesar să se sublinieze că, în conformitate cu o jurisprudență constantă a Curții, amintită de Tribunal la punctul 434
         din hotărârea atacată, din momentul în care Comisia indică în mod expres în comunicarea privind obiecțiunile că va examina
         dacă este necesar să se aplice amenzi întreprinderilor în cauză și enunță principalele elemente de fapt și de drept susceptibile
         să conducă la aplicarea unei amenzi, precum gravitatea și durata încălcării invocate, precum și împrejurarea că aceasta a
         fost săvârșită „cu intenție sau din neglijență”, aceasta își îndeplinește obligația de a respecta dreptul întreprinderilor
         acuzate de a fi audiate. Procedând astfel, Comisia le acordă elementele necesare pentru a se apăra nu numai împotriva unei
         constatări a încălcării, ci și împotriva aplicării unei amenzi (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 iunie 2005, Dansk
         Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 428, precum
         și Hotărârea din 18 decembrie 2008, Coop de France bétail et viande/Comisia, C‑101/07 P și C‑110/07 P, punctul 49).

      69      Pe de altă parte, din jurisprudență rezultă că a obliga Comisia să transmită întreprinderilor acuzate, în stadiul comunicării
         obiecțiunilor, informații concrete privind nivelul amenzilor preconizate ar însemna să se impună acesteia să anticipeze în
         mod neadecvat decizia sa finală (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia,
         100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 21).

      70      În acest temei, este necesar să se sublinieze că o calificare drept conducător al unei înțelegeri are consecințe importante
         cu privire la cuantumul amenzii care urmează să fie aplicată unei întreprinderi calificate în acest mod. Astfel, în conformitate
         cu punctul 2 din liniile directoare, este vorba despre o circumstanță agravantă care determină o mărire semnificativă a cuantumului
         de bază al amenzii. De asemenea, în temeiul secțiunii B litera (e) din Comunicarea privind cooperarea, o astfel de calificare
         exclude de la bun început beneficiul unei reduceri foarte importante a amenzii, chiar și atunci când întreprinderea calificată
         drept conducător ar îndeplini toate condițiile prevăzute de comunicare pentru a putea obține o astfel de reducere.

      71      Prin urmare, Comisiei îi revine obligația să evidențieze, în comunicarea privind obiecțiunile, elementele pe care le apreciază
         ca fiind relevante pentru a permite întreprinderii acuzate susceptibilă să fie calificată drept conducător al înțelegerii
         să răspundă la un astfel de motiv. Cu toate acestea, având în vedere faptul că o astfel de comunicare rămâne o etapă în adoptarea
         deciziei finale și că, prin urmare, nu constituie poziția definitivă a Comisiei, nu se poate solicita ca aceasta să procedeze
         deja în acest stadiu la o calificare juridică a elementelor pe care se va întemeia în decizia finală pentru calificarea unei
         întreprinderi drept conducător al înțelegerii.

      72      Rezultă că Tribunalul nu poate fi criticat pentru săvârșirea unei erori de drept atunci când a hotărât că Comisia putea să
         nu indice în comunicarea privind obiecțiunile faptul că era posibil să califice ADM drept conducător.

      73      În consecință, primul aspect al primului motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

      –       Cu privire la al doilea aspect al primului motiv
      74      Prin acest aspect, ADM susține că, întrucât la punctul 439 din hotărârea atacată a decis că i s‑a acordat posibilitatea de
         a‑și invoca punctul de vedere cu privire la anumite fapte reținute pentru a o califica drept conducător în cadrul înțelegerii,
         de vreme ce aceste fapte rezultau din înscrisurile anexate la comunicarea privind obiecțiunile, Tribunalul i‑a încălcat dreptul
         la apărare.

      75      Pentru a califica ADM drept conducător al înțelegerii, în temeiul considerentelor (265) și (266) ale deciziei în litigiu,
         Comisia s‑a întemeiat pe faptele pe care le‑a extras din raportul întocmit de FBI, precum și din declarația dată de Cerestar.

      76      Astfel, pe de o parte, citând raportul întocmit de FBI, considerentul (265) indică faptul că „mecanismul aranjamentului G-4/5
         părea să fie ideea [reprezentantului ADM] și că, la reuniunea din 6 martie 1991 de la Basel unde a fost formulat aranjamentul
         [referitor la acidul citric], [acest reprezentant] a jucat un rol suficient de activ” și, de asemenea, că reprezentantul respectiv
         „era considerat «Înțeleptul», fiind supranumit chiar «Predicatorul»”.

      77      Pe de altă parte, considerentul (266) conține un extras din declarația dată de Cerestar potrivit căruia „deși [reprezentanții
         HLR și ai JBL au prezidat] în mod normal reuniunea «masters», [Cerestar] avea impresia clară că [reprezentantul ADM] juca
         un rol principal. [Acesta din urmă] prezida reuniunile «sherpa» și pregătea în general dosarele și propunerile pentru baremurile
         care trebuiau convenite”.

      78      În prealabil, trebuie subliniat că, contrar celor susținute de Comisie, Tribunalul nu a afirmat principiul potrivit căruia
         aceasta nu era obligată să indice în comunicarea privind obiecțiunile elementele de fapt care au determinat‑o să califice
         întreprinderea ADM drept conducător. Astfel, aceasta s‑a exprimat după cum urmează în hotărârea atacată:

      „438      Respectarea dreptului la apărare al întreprinderilor în discuție nu obligă Comisia să indice cu mai mare precizie în comunicarea
         privind obiecțiunile modul în care va utiliza, dacă este cazul, [principalele elemente de fapt și de drept susceptibile să
         fundamenteze o amendă] pentru determinarea nivelului amenzii. În special, Comisia nu era obligată să indice nici că putea
         considera întreprinderea ADM conducător al înțelegerii, nici importanța majorării pe care, eventual, ar aplica‑o amenzii referitoare
         la ADM pentru acest motiv […]

      439      […] trebuie amintit că [raportul întocmit de FBI și declarația dată de Cerestar] au fost anexate de către Comisie la comunicarea
         privind obiecțiunile și că, astfel, părțile au fost în măsură să se exprime cu privire la acest subiect, inclusiv în ceea
         ce privește utilizarea lor ca mijloace de probă.”

      79      Prin urmare, Tribunalul a hotărât că dreptul la apărare al reclamantei fusese respectat de Comisie, în măsura în care aceasta
         a anexat la comunicarea privind obiecțiunile elementele de probă din care rezultă faptele pe care s‑a întemeiat în decizia
         în litigiu pentru a califica ADM drept conducător al înțelegerii.

      80      Acestea fiind precizate și cu toate că Tribunalul nu poate fi criticat pentru săvârșirea unei erori de drept atunci când a
         hotărât, la punctul 438 din hotărârea atacată, că nu incumbă Comisiei să indice în comunicarea privind obiecțiunile modul
         în care va utiliza elementele de fapt pentru a determina nivelul amenzii și nici, în special, dacă, pe baza acestor fapte,
         intenționa să califice o întreprindere drept conducător al înțelegerii, incumbă totuși Comisiei, cel puțin, să indice aceste
         elemente de fapt.

      81      Cu toate acestea, trebuie constatat că, contrar celor invocate de Comisie, faptele pe care aceasta s‑a întemeiat în considerentele
         (265) și (266) ale deciziei în litigiu și care au rezultat din raportul întocmit de FBI și din declarația dată de Cerestar
         nu au fost menționate în comunicarea privind obiecțiunile.

      82      Într‑adevăr, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 40 din concluzii, Tribunalul nu a considerat, la punctul 439
         din hotărârea atacată, că faptele decisive au fost prezentate în comunicarea privind obiecțiunile, dar a constatat că, prin
         simpla anexare de către Comisie la comunicarea respectivă a înscrisurilor din care rezultă aceste fapte, i s‑a acordat reclamantei
         posibilitatea de a se exprima cu privire la utilizarea acestor înscrisuri ca mijloace de probă, precum și cu privire la faptele
         care erau descrise în această comunicare.

      83      Prin urmare, este necesar să se verifice dacă Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept considerând că, procedând astfel,
         Comisia a respectat dreptul la apărare al reclamantei.

      84      Trebuie amintit că respectarea dreptului la apărare în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni,
         în special a unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu, constituie un principiu fundamental al dreptului comunitar,
         care trebuie respectat chiar dacă este vorba de o procedură cu caracter administrativ (a se vedea în special Hotărârea din
         10 mai 2007, SGL Carbon/Comisia, C‑328/05 P, Rep., p. I‑3921, punctul 70).

      85      Respectarea dreptului la apărare impune în special ca, în cursul procedurii administrative, întreprinderea care face obiectul
         unei investigații să fie în măsură să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și pertinenței faptelor
         invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări
         a tratatului (a se vedea Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, citată anterior, punctul 10, Hotărârea din
         25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia, C‑407/04, Rep., p. I‑829, punctul 44, precum și Hotărârea SGL Carbon/Comisia, citată anterior,
         punctul 71).

      86      Comunicarea privind obiecțiunile este, printre altele, cea care permite întreprinderilor care fac obiectul unei investigații
         să ia cunoștință de elementele de probă de care dispune Comisia și să confere deplină eficacitate dreptului la apărare (a
         se vedea în acest sens Hotărârea din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P,
         C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P‑C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctele 315 și 316, precum și Hotărârea din
         7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P,
         Rec., p. I‑123, punctele 66 și 67).

      87      În această privință, comunicarea respectivă trebuie să prevadă în mod clar toate elementele esențiale pe care Comisia se întemeiază
         în acest stadiu al procedurii (a se vedea Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, citată anterior, punctul
         14).

      88      Astfel, respectarea dreptului la apărare impune ca, în cursul procedurii administrative, întreprinderii în cauză să i se fi
         oferit posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și pertinenței faptelor și circumstanțelor
         invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări
         (a se vedea Hotărârea Dalmine, citată anterior, punctul 44).

      89      Or, trebuie să se constate că, în împrejurările din speță, simpla anexare la comunicarea privind obiecțiunile a înscrisurilor
         din care rezultă faptele pe baza cărora ADM a fost calificată drept conducător al înțelegerii nu este suficientă pentru a
         răspunde cerințelor menționate mai sus, în măsura în care prin comunicarea respectivă nu i‑a fost permis să conteste aceste
         fapte și, în consecință, să își invoce în mod util drepturile.

      90      Astfel, este necesar să se constate că elementele de probă din care rezultă faptele pe care s‑a întemeiat calificarea, în
         decizia în litigiu, a ADM drept conducător al înțelegerii prezintă, prin natura lor, un aspect subiectiv, deoarece constau
         în depoziții ale unor persoane implicate în procedura de constatare a încălcării inițiată de Comisie sau de alte autorități
         naționale de concurență.

      91      Astfel, pe de o parte, raportul întocmit de FBI este rezultatul interogatoriului unui fost reprezentant al întreprinderii
         ADM care a beneficiat de imunitate în cadrul procedurii dirijate de autoritățile de concurență din Statele Unite.

      92      Pe de altă parte, al doilea element de probă constă într‑o declarație spontană dată de Cerestar, întreprindere concurentă
         a întreprinderii ADM pe piața acidului citric și care a participat ea însăși la înțelegerea incriminată.

      93      Or, simpla împrejurare că aceste înscrisuri au fost anexate la comunicarea privind obiecțiunile nu a permis reclamantei să
         aprecieze credibilitatea pe care Comisia a acordat‑o fiecăruia dintre elementele evidențiate în înscrisurile respective.

      94      Prin urmare, în împrejurările din speță nu se poate considera că, limitându‑se să anexeze la comunicarea privind obiecțiunile
         înscrisurile și elementele de probă din care rezultă faptele pe care s‑a întemeiat în decizia în litigiu pentru a califica
         reclamanta drept conducător în cadrul înțelegerii, fără ca aceste fapte să fi fost menționate în mod expres chiar în textul
         comunicării respective, Comisia a acordat întreprinderii ADM posibilitatea de a‑și valorifica drepturile.

      95      În consecință, din cele prezentate mai sus rezultă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a hotărât că dreptul
         la apărare al reclamantei nu a fost încălcat de Comisie prin faptul că a calificat‑o drept conducător al înțelegerii, în temeiul
         elementelor pe care le‑a prezentat în acest scop, dar care nu au fost menționate în comunicarea privind obiecțiunile adresată
         reclamantei.

      96      Prin urmare, al doilea aspect al primului motiv trebuie admis.

       Cu privire la motivele al doilea‑al cincilea, întemeiate pe erori de drept sau pe denaturarea mijloacelor de probă în ceea
            ce privește calificarea întreprinderii ADM drept conducător al înțelegerii
      97      Având în vedere răspunsul dat la primul motiv prezentat de ADM, nu este necesar să se examineze motivele al doilea‑al cincilea
         ale recursului, care privesc de asemenea calificarea întreprinderii ADM drept conducător al înțelegerii în temeiul elementelor
         rezultate din raportul întocmit de FBI și al declarației date de Cerestar.

       Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește aprecierea Tribunalului referitoare la
            neluarea în considerare a circumstanțelor atenuante
       Argumentele părților
      98      ADM susține că, întrucât la punctul 346 din hotărârea atacată a considerat că nu exista o obligație a Comisiei de a acorda
         beneficiul circumstanțelor atenuante prevăzute de liniile directoare în caz de încetare a încălcării, Tribunalul a recurs
         la o interpretare eronată a acestora din urmă. Astfel, contrar celor statuate de Tribunal la punctele 335-340, acordarea unor
         circumstanțe atenuante nu poate fi o simplă facultate aflată la dispoziția Comisiei care ar putea să ia în considerare caracterul
         secret al înțelegerii pentru a acorda sau pentru a nu acorda beneficiul.

      99      Comisia consideră că Tribunalul a hotărât în mod întemeiat că o încetare a încălcării nu antrenează în mod automat un drept
         la reducerea amenzii. Ea ar dispune în această privință de o marjă de apreciere referitoare, printre altele, la comportamentul
         întreprinderii în cauză. În speță, ADM nu ar fi contribuit în mod decisiv la procedura administrativă, astfel încât nu ar
         fi putut să beneficieze de circumstanțe atenuante.

       Aprecierea Curții
      100    Trebuie amintit că, în conformitate cu punctul 3 din liniile directoare, cuantumul de bază al amenzii stabilit de Comisie
         va fi redus în special în cazul în care întreprinderea incriminată încetează încălcarea de îndată ce intervine Comisia.

      101    În această privință, la punctul 338 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că această dispoziție trebuie interpretată
         în sensul că numai împrejurările specifice ale cauzei, în care se concretizează ipoteza încetării încălcării de îndată ce
         intervine Comisia, ar putea justifica luarea în considerare a acestei încetări ca circumstanță atenuantă.

      102    În consecință, Tribunalul a respins teza reclamantei potrivit căreia încetarea înțelegerii trebuia să determine în mod automat
         aplicarea unei reduceri a cuantumului de bază al amenzii prin aplicarea punctului 3 din liniile directoare, subliniind, la
         punctul 337 din hotărârea atacată, că interpretarea acestei dispoziții susținută de ADM ar aduce atingere efectului util al
         articolului 81 alineatul (1) CE.

      103    Procedând astfel, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept.

      104    Astfel, trebuie să se constate că acordarea unei astfel de reduceri a cuantumului de bază al amenzii este în mod necesar legată
         de împrejurările cauzei, care pot determina Comisia să nu o acorde unei întreprinderi parte la un acord ilicit.

      105    Astfel, a recunoaște beneficiul unei circumstanțe atenuante în situații în care o întreprindere este parte la un acord vădit
         nelegal, cu privire la care aceasta cunoștea sau nu putea ignora că reprezintă o încălcare, ar putea încuraja întreprinderile
         să continue un acord secret cât mai mult timp posibil, în speranța că nu s‑ar descoperi niciodată comportamentul lor, cunoscând
         în același timp că, dacă acest lucru s‑ar întâmpla, ar putea beneficia de reducerea amenzii prin întreruperea încălcării în
         acel moment. O asemenea recunoaștere ar înlătura orice efect descurajator al amenzii aplicate și ar aduce atingere efectului
         util al articolului 81 alineatul (1) CE (a se vedea Hotărârea din 19 martie 2009, Archer Daniels Midland/Comisia, C‑510/06 P,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 149).

      106    Prin urmare, Tribunalul a statuat în mod întemeiat că, în împrejurările pe care le‑a constatat, reclamanta nu poate invoca
         obligația Comisiei de a‑i acorda beneficiul unei reduceri a cuantumului de bază al amenzii pentru motivul că a pus capăt comportamentul
         său ilegal de îndată ce au intervenit autoritățile de concurență din Statele Unite.

      107    În consecință, al șaselea motiv trebuie respins ca nefondat.

       Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe o eroare de drept la aplicarea secțiunii B din Comunicarea privind cooperarea
       Argumentele părților
      108    Considerând că a fost calificată în mod eronat drept conducător al înțelegerii, ADM critică Tribunalul pentru că nu a admis
         motivul său referitor la beneficiul aplicării secțiunii B din Comunicarea privind cooperarea.

      109    Potrivit Comisiei, acest motiv constituie o repetare a primului motiv de recurs, astfel încât trebuie să fie declarat inadmisibil.

       Aprecierea Curții
      110    Astfel cum s‑a statuat la punctul 95 din prezenta hotărâre, Tribunalul a considerat în mod eronat că faptele, astfel cum rezultă
         din raportul întocmit de FBI și din declarația dată de Cerestar, au putut fi utilizate de Comisie pentru a califica ADM drept
         conducător al înțelegerii fără a încălca dreptul la apărare al acesteia, deși faptele respective nu au fost menționate în
         comunicarea privind obiecțiunile.

      111    Or, întrucât Tribunalul a considerat la punctele 225 și 226 din hotărârea atacată că, exceptând elementele de probă citate
         anterior, existența reuniunilor bilaterale nu constituia decât un indiciu și nu permitea, în sine, să se concluzioneze că
         recurenta a avut rol de conducător, rezultă că în mod eronat Tribunalul a confirmat calificarea ADM drept conducător al înțelegerii.

      112    Prin urmare, în măsura în care recurenta nu a fost calificată în mod legal drept conducătoare a înțelegerii, Tribunalul nu
         putea, fără a săvârși o eroare de drept, să înlăture beneficiul aplicării secțiunii B din Comunicarea privind cooperarea pentru
         motivul că aceasta a avut un rol de conducător al înțelegerii.

      113    În consecință, prezentul motiv trebuie admis.

       Cu privire la al optulea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului protecției încrederii legitime
       Argumentele părților
      114    Potrivit ADM, constatările operate de Tribunal la punctele 386-391 din hotărârea atacată ar fi trebuit să îl conducă la concluzia
         că, în ceea ce o privește, Comisia crease așteptări legitime referitoare la aplicarea unei reduceri a cuantumului amenzii
         în conformitate cu secțiunea B din Comunicarea privind cooperarea. În această privință, contrar celor considerate de Tribunal
         la punctul 394 din hotărârea atacată, recurenta susține că stadiul procedurii în care are loc cooperarea nu ar fi relevant
         cu privire la crearea unor astfel de așteptări. În acest sens, recurenta se referă la Hotărârea din 22 iunie 2006, Belgia
         și Forum 187/Comisia (C‑182/03 și C‑217/03, Rec., p. I‑5479, punctele 147-167).

      115    Comisia consideră că, de vreme ce nu este în măsură în mod obiectiv să definească precis rolul fiecărui participant la o înțelegere
         înainte de finalizarea procedurii administrative, ADM nu a putut nutri speranțe cu privire la eventuala aplicarea a unei reduceri
         „foarte importante”, în sensul secțiunii B din Comunicarea privind cooperarea, a cuantumului amenzii care i‑ar fi aplicată.

       Aprecierea Curții
      116    Pe de o parte, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 208 din concluzii, trebuie să se constate că, prin prezentul
         motiv, ADM încearcă să obțină în stadiul recursului o reexaminare a faptelor apreciate de Tribunal, reexaminare pentru care
         Curtea nu este competentă, cu excepția cazului denaturării elementelor de probă.

      117    Or, în speță, pe baza elementelor examinate de Tribunal la punctele 386-391 din hotărârea atacată, acesta a avut în mod rezonabil
         posibilitatea să deducă intenția Comisiei de a încuraja recurenta să coopereze fără a‑i furniza totuși asigurări clare cu
         privire la beneficiul unei reduceri, prin aplicarea secțiunii B din Comunicarea privind cooperarea, a cuantumului amenzii
         care i‑ar fi aplicată.

      118    Pe de altă parte, în conformitate cu secțiunea E din această comunicare, Comisia apreciază dacă sunt îndeplinite condițiile
         prevăzute la secțiunile B, C sau D din comunicarea respectivă numai în momentul în care adoptă decizia finală. Prin urmare,
         Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept hotărând că aceasta nu putea furniza nicio asigurare clară recurentei cu privire
         la beneficiul vreunei reduceri a amenzii în faza procedurii anterioare adoptării deciziei finale.

      119    În consecință, al optulea motiv trebuie respins în parte ca inadmisibil și în parte ca nefondat.

       Cu privire la al nouălea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului potrivit căruia Comisia trebuie să respecte normele
            pe care și le‑a impus
       Argumentele părților
      120    ADM reproșează Tribunalului că nu a constatat faptul că, în mod eronat, Comisia nu a definit piața relevantă pentru a evalua
         impactul înțelegerii, chiar dacă este vorba despre o cerință prealabilă indispensabilă pentru a constata o atingere adusă
         pieței de această înțelegere. Or, dacă ar fi definit piața respectivă, Comisia ar fi trebuit să țină seama de produsele substituibile
         acidului citric și, în raport cu elementele de probă prezentate de recurentă, ar fi trebuit să concluzioneze că înțelegerea
         nu a avut impact asupra prețurilor practicate în sectorul acidului citric.

      121    Potrivit Comisiei, pe de o parte, acest motiv este inadmisibil, de vreme ce recurenta solicită de fapt Curții să examineze
         aprecierea elementelor de probă pe care le‑a prezentat. Pe de altă parte, abordarea ADM s‑ar baza pe o percepție greșită a
         obiectivului urmărit de definirea pieței relevante. În speță, ar trebui să se distingă aprecierea existenței unei încălcări
         a articolului 81 CE, care necesită definirea pieței relevante, de aprecierea gravității încălcării.

       Aprecierea Curții
      122    În subsidiar, trebuie amintit că liniile directoare prevăd că impactul real al încălcării asupra pieței este un element care
         trebuie luat în considerare la stabilirea cuantumului amenzii, pentru aprecierea gravității încălcării săvârșite.

      123    La punctul 198 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că, pentru a determina impactul real al înțelegerii, Comisia s‑a
         limitat la piața acidului citric. Procedând astfel, aceasta nu a ținut seama de piața mai largă pe care recurenta preconiza
         să o ia în considerare, înglobând produsele substituibile acidul citric pe care aceasta din urmă le‑a identificat.

      124    Astfel, la punctele 152-156 și la punctele 180-193 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a referit la analiza efectuată de Comisie
         în decizia în litigiu, care a determinat‑o să constate o evoluție a prețurilor acidului citric în paralel cu punerea în aplicare
         a înțelegerii, constatare care nu a fost contestată de ADM.

      125    În această privință, pe de o parte, dacă impactul real al încălcării asupra pieței este un element care trebuie luat în considerare
         pentru evaluarea gravității încălcării respective, este vorba despre un criteriu între numeroase alte criterii, și anume natura
         încălcării și mărimea pieței geografice. De asemenea, în liniile directoare se precizează că acest impact real asupra pieței
         trebuie luat în considerare numai atunci când poate fi măsurat.

      126    Pe de altă parte, astfel cum a fost evidențiat de avocatul general la punctele 200 și 201 din concluzii, recurenta nu a contestat
         că, cel puțin pe o parte a pieței, înțelegerea a avut efecte asupra prețurilor acidului citric.

      127    În aceste condiții, la punctele 200 și 201 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat în mod corect că argumentarea recurentei
         nu poate fi reținută în măsura în care aceasta nu a demonstrat că Comisia ar fi trebuit să constate lipsa impactului înțelegerii
         dacă ar fi definit piața relevantă după cum preconizează recurenta.

      128    Procedând astfel, contrar susținerilor recurentei, Tribunalul s‑a limitat să considere că probele prezentate de ea nu permiteau
         respingerea analizei Comisiei, fără a inversa totuși sarcina probei.

      129    Prin urmare, se impune ca al nouălea motiv să fie respins ca nefondat.

      130    Având în vedere toate considerațiile prezentate mai sus, se impune anularea hotărârii atacate în măsura în care înlătură motivele
         invocate de recurentă în susținerea acțiunii sale având ca obiect anularea deciziei în litigiu în partea în care această decizie
         o califică drept conducător al înțelegerii și, pentru acest motiv, pe de o parte, operează o majorare a cuantumului de bază
         al amenzii care urmează a‑i fi aplicată, iar pe de altă parte, înlătură aplicarea secțiunii B din Comunicarea privind cooperarea
         în beneficiul recurentei.

       Cu privire la acțiunea în fața Tribunalului
      131    Conform articolului 61 primul paragraf a doua teză din Statutul Curții de Justiție, Curtea poate, în caz de anulare a deciziei
         Tribunalului, să soluționeze în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată. Aceasta este situația
         în speță.

       Cu privire la motivul întemeiat pe calificarea eronată drept conducător al înțelegerii
      132    Motivul, prezentat în susținerea acțiunii introduse împotriva deciziei în litigiu, cu privire la care Tribunalul a statuat
         în mod eronat se înscrie în cadrul contestării de către reclamantă a calificării drept conducător al înțelegerii și al aplicării
         pentru acest motiv a unei majorări cu 35 % a cuantumului de bază al amenzii.

      133    De vreme ce de la punctul 94 din prezenta hotărâre rezultă că Comisia nu a acordat ADM posibilitatea de a‑și valorifica drepturile
         în ceea ce privește elementele care rezultă din raportul întocmit de FBI și din declarația dată de Cerestar pe care le‑a reținut
         în decizia în litigiu pentru a o califica drept conducător al înțelegerii, trebuie să se verifice dacă, în afara acestor fapte,
         instituția menționată a prezentat elemente de probă care să permită reținerea unei astfel de calificări.

      134    În acest temei, din considerentele (263) și (264) ale deciziei în litigiu, precum și de la punctele 56-58 din comunicarea
         privind obiecțiunile rezultă că, în plus, Comisia a menționat existența unui ciclu de reuniuni bilaterale între ADM și, respectiv,
         HLR, H & R și JBL în luna ianuarie 1991 pentru a iniția și chiar pentru a elabora înțelegerea.

      135    Cu toate acestea, în considerentul (264) al deciziei în litigiu, Comisia a adăugat că „existența unui ciclu de reuniuni bilaterale
         între ADM și concurenții săi, organizate cu puțin timp înaintea primei reuniuni multilaterale a înțelegerii, nu este suficientă
         pentru a concluziona că ADM era instigatorul înțelegerii, dar constituie un indiciu puternic în acest sens”. Ulterior, în
         considerentele (265) și (266) ale acestei decizii, Comisia s‑a referit la elemente concrete rezultate din raportul întocmit
         de FBI și din declarația dată de Cerestar.

      136    Or, astfel cum rezultă de la punctele 94 și 95 din prezenta hotărâre, Comisia nu putea, fără a încălca dreptul la apărare
         al ADM, să se întemeieze pe elementele decisive reținute în considerentele (265) și (266) ale deciziei în litigiu pentru a
         califica ADM drept conducător al înțelegerii dacă aceste elemente nu fuseseră menționate în comunicarea privind obiecțiunile.

      137    În consecință, întrucât existența ciclului de reuniuni bilaterale vizate în considerentele (263) și (264) ale acestei decizii
         nu este suficientă, prin ea însăși, pentru a califica ADM drept conducător al înțelegerii, Comisia nu a dovedit temeinicia
         acestei calificări, astfel încât nu putea să adauge la cuantumul de bază al amenzii aplicate o majorare de 35 % în temeiul
         circumstanțelor agravante legate de calificarea respectivă.

      138    Prin urmare, acest motiv trebuie admis.

       Cu privire la motivul întemeiat pe o aplicare greșită a dispozițiilor secțiunii B litera (b) din Comunicarea privind cooperarea
       Decizia în litigiu
      139    Pe baza constatărilor din considerentul (305) al deciziei în litigiu, în temeiul titlului B din Comunicarea privind cooperarea,
         Comisia a acordat Cerestar o „reducere foarte importantă”, și anume de 90 % din cuantumul amenzii care i‑ar fi fost aplicată
         în lipsa cooperării. Astfel, Comisia a apreciat în acest considerent că întreprinderea menționată fusese prima care a furnizat
         elemente decisive care au permis dovedirea existenței înțelegerii, cu ocazia unei reuniuni desfășurate împreună cu serviciile
         Comisiei la 29 octombrie 1998. În considerentul următor, aceasta a adăugat că „informațiile furnizate de [Cerestar] la reuniunea
         din 29 octombrie 1998, care corespund celor care au figurat ulterior în declarația sa scrisă din 25 martie 1999, au fost suficiente
         pentru a stabili existența înțelegerii și au fost comunicate Comisiei înainte ca ADM să i le fi furnizat”. Prin urmare, în
         considerentul (308) al deciziei respective, Comisia a respins teza susținută de ADM potrivit căreia aceasta din urmă îndeplinea
         condițiile prevăzute de titlul B pentru a beneficia de o „reducere foarte importantă” a cuantumului amenzii.

       Argumentele părților
      140    În sprijinul acțiunii formulate la Tribunal, ADM a susținut aplicarea greșită de către Comisie a secțiunii B litera (b) din
         Comunicarea privind cooperarea. Astfel, ea ar fi fost „prima care a furnizat elemente decisive pentru a dovedi existența înțelegerii”,
         în sensul acestei dispoziții, cu ocazia unei reuniuni din 11 decembrie 1998, elementele furnizate de Cerestar la reuniunea
         desfășurată la 29 octombrie 1998 nefiind „decisive” în sensul dispoziției respective.

      141    Astfel, în primul rând, nu ar fi fost furnizată de Cerestar nicio informație cu privire la înțelegerea pentru perioada anterioară
         datei de 12 mai 1992, dată la care aceasta a început să fie aplicată. Faptul că Comisia cunoștea existența înțelegerii pentru
         această perioadă nu ar fi rezultat, așadar, decât din informațiile furnizate în primul rând de ADM.

      142    În al doilea rând, declarația dată de Cerestar, care corespunde informațiilor comunicate oral la reuniunea din 29 octombrie
         1998, nu ar fi fost nici concludentă nici exactă în ceea ce privește datele reuniunilor și participanții la înțelegere. Astfel,
         Cerestar ar fi identificat treizeci și două de reuniuni care s‑ar fi desfășurat la diferite date situate între 14 noiembrie
         1991, adică înainte de participarea sa la înțelegere, și 17 iulie 1996, ceea ce înseamnă cu mult timp după dizolvarea înțelegerii.
         Cerestar ar fi declarat că nouă dintre acestea erau reuniuni din cadrul înțelegerii care avuseseră în mod sigur loc, că opt
         erau reuniuni „posibile”, în timp ce în cazul altor cincisprezece nu era vorba despre reuniuni din cadrul înțelegerii sau
         „[ar fi fost] din ce în ce mai puțin probabil ca ele să fi fost astfel de reuniuni”. Identitatea participanților ar fi fost
         furnizată pentru trei din șaptesprezece reuniuni care s‑au adeverit a fi reuniuni „sigure” sau „posibile” ale înțelegerii.
         Șase dintre reuniunile astfel identificate nu s‑ar fi desfășurat în realitate deloc, potrivit depozițiilor altor întreprinderi
         vizate și constatărilor Comisiei.

      143    În al treilea rând, Cerestar ar fi recunoscut ulterior, într‑o scrisoare adresată Comisiei la 7 mai 1999, că un anumit număr
         de reuniuni astfel identificate nu s‑au desfășurat în realitate.

      144    În al patrulea rând, declarația dată de Cerestar ar fi vagă și puțin concludentă cu privire la obiectul reuniunilor. Nicio
         dată precisă nu ar fi fost furnizată cu privire la prețuri și cote în afara celor stabilite chiar de Cerestar.

      145    În al cincilea rând, nu este clar dacă, la fel ca și ADM, Cerestar a furnizat Comisiei o probă sub forma unei mărturii directe.
         În fond, Cerestar ar fi apreciat ulterior că este necesar să dezvolte și să clarifice declarația orală dată la 29 octombrie
         1998.

      146    În al șaselea rând, chiar Cerestar ar fi făcut obiectul unei cereri de informații mai detaliate din partea Comisiei, datată
         3 martie 1999 și întemeiată pe declarațiile date de ADM. Astfel, Cerestar ar fi avut ocazia să examineze această cerere de
         informații, care s‑ar fi referit la date și la locuri determinate ale reuniunilor și ar fi fost bazată pe elementele furnizate
         de ADM, înainte de a comunica Comisiei declarația sa finală din 25 martie 1999.

      147    Recurenta susține că probele prezentate de ea însăși au fost, în schimb, concludente. Astfel, la reuniunea din 11 decembrie
         1998, ar fi furnizat Comisiei o mărturie directă, o probă cu înscrisuri de la momentul faptelor, precum și înscrisuri probatorii
         privind cadrul și punerea în aplicare a acordului de organizare a înțelegerii. Elementele de probă prezentate de ADM ar fi
         furnizat numeroase detalii precise cu privire la reuniuni, la participanți, la mecanismele de compensare și de control, la
         prețuri și la cotele înțelegerii.

      148    Comisia arată că, în ceea ce privește aprecierea caracterului „decisiv” al elementelor furnizate în sensul secțiunii B litera
         (b) din Comunicarea privind cooperarea, nu este relevant că aceste elemente provin de la o întreprindere care nu a participat
         la înțelegerea în cauză pe întreaga durată a acesteia. Astfel, elementele respective ar trebui să se raporteze la existența
         înțelegerii, iar nu la durata acesteia.

      149    De asemenea, caracterul incomplet al informațiilor comunicate Comisiei nu s‑ar opune faptului că acestea pot fi considerate
         decisive.

       Aprecierea Curții
      150    În subsidiar, trebuie subliniat, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 221 și 222 din concluzii, că nici chiar
         textul secțiunii B litera (b) din Comunicarea privind cooperarea nu impune ca „prima” întreprindere să fi furnizat totalitatea
         elementelor care să dovedească toate detaliile funcționării înțelegerii. În conformitate cu această dispoziție, pentru a putea
         fi considerată astfel, este suficient ca o întreprindere să aducă „unele” elemente decisive pentru a dovedi existența înțelegerii.
         Acest text nu impune nici ca elementele furnizate să fie, singure, „suficiente” pentru elaborarea unei comunicări privind
         obiecțiunile sau pentru adoptarea unei decizii finale de constatare a existenței unei încălcări. Cu toate acestea, dacă elementele
         prevăzute în secțiunea B litera (b) nu trebuie să fie în mod necesar, ca atare, suficiente pentru a dovedi existența înțelegerii,
         totuși trebuie să fie decisive în acest scop. Prin urmare, trebuie să fie vorba nu numai despre o sursă care să permită orientarea
         investigațiilor efectuate de Comisie, ci de elemente susceptibile a fi utilizate direct ca probe principale pe care să se
         întemeieze o decizie de constatare a unei încălcări.

      151    Este necesar să se sublinieze de asemenea că, în cadrul secțiunii B litera (b), faptul că elemente decisive au fost furnizate
         oral este lipsit de importanță.

      152    În sfârșit, Comisia dispune de o anumită marjă de apreciere pentru a evalua dacă cooperarea unei întreprinderi a fost „decisivă”
         în sensul acestei dispoziții, pentru constatarea existenței unei încălcări și a încetării acesteia, astfel încât numai o utilizare
         vădit excesivă a acestei marje de apreciere poate fi cenzurată.

      153    În lumina considerațiilor de mai sus, trebuie examinat dacă, în speță, Comisia a săvârșit o eroare vădită de apreciere atunci
         când a decis că Cerestar a fost prima întreprindere care a furnizat elemente decisive pentru a dovedi existența înțelegerii.

      154    În considerentele (305) și (306) ale deciziei în litigiu, Comisia a afirmat că Cerestar a fost prima care i‑a furnizat elementele
         decisive ce au permis dovedirea existenței înțelegerii în cursul unei reuniuni desfășurate la 29 octombrie 1998, declarațiile
         acestei întreprinderi fiind confirmate în scris la 25 martie 1999.

      155    Este necesar să se arate, în primul rând, că ADM nu poate contesta caracterul decisiv al informațiilor furnizate de Cerestar
         pentru simplul motiv că nu a participat la înțelegere decât după un an de la punerea în aplicare a acesteia.

      156    Astfel, pe de o parte, astfel cum a subliniat Comisia în mod corect, secțiunea B litera (b) din Comunicarea privind cooperarea
         impune ca elementele decisive furnizate să se raporteze la însăși existența înțelegerii, iar nu la durata acesteia.

      157    Pe de altă parte, declarația dată de Cerestar conține informații privind reuniunile multilaterale care s‑au desfășurat înainte
         de participarea sa la înțelegere, care au fost coroborate cu declarațiile date de ADM la reuniunea desfășurată între reprezentanții
         respectivi ai acesteia și ai Comisiei.

      158    În al doilea rând, în ceea ce privește chiar conținutul declarației date de Cerestar, trebuie subliniat, pe de o parte, că
         sunt descrise mecanismele înțelegerii, și anume sistemul de stabilire a prețurilor, atribuirea cotelor de piață, schimbul
         de informații și aranjamentele de compensare. Pe de altă parte, această declarație conține o listă a diferitelor reuniuni
         care au avut loc între întreprinderile participante la înțelegere.

      159    Dacă este adevărat că informațiile cuprinse în declarația dată de Cerestar sunt, în parte, aproximative și nu conțin în mod
         sistematic date în cifre privind deciziile adoptate în cursul reuniunilor din cadrul înțelegerii, nu este mai puțin adevărat
         că, fără a săvârși o eroare vădită de apreciere, Comisia a putut să considere că aceste elemente erau decisive pentru a dovedi
         existența înțelegerii.

      160    Astfel, informațiile furnizate de Cerestar la reuniunea din 29 octombrie 1998 au permis Comisiei să ia cunoștință de existența
         înțelegerii pe piața europeană a acidului citric, să îi cunoască aproximativ durata, mecanismele și desfășurarea.

      161    Prin urmare, fără a constitui totuși, în sine, probe suficiente ale tuturor aspectelor încălcării, elementele furnizate de
         Cerestar sunt mai mult decât o sursă care să permită orientarea investigațiilor efectuate de Comisie, fiind susceptibile să
         fie utilizate direct de aceasta pentru a dovedi existența înțelegerii.

      162    În această privință, faptul că aceste informații nu rezultă dintr‑o mărturie directă sau că ele au fost completate sau precizate
         ulterior nu este relevant pentru aprecierea caracterului lor decisiv.

      163    În consecință, motivul recurentei întemeiat pe aplicarea greșită de către Comisie a secțiunii B litera (b) din Comunicarea
         privind cooperarea trebuie respins.

      164    Din ansamblul acestor considerații rezultă că, în temeiul articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție,
         este necesar să se anuleze articolul 3 din decizia în litigiu în măsura în care acesta stabilește cuantumul amenzii datorate
         de ADM la 39,69 milioane de euro ținând seama de majorarea cu 35 % a cuantumului de bază al amenzii care trebuie aplicată
         acesteia în temeiul calității sale de conducător al înțelegerii și, prin urmare, este necesar ca această amendă să fie redusă
         la 29,4 milioane de euro.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      165    În temeiul articolului 122 primul paragraf din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează
         ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 69 alineatul
         (2) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din acesta, partea care cade în pretenții
         este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. În temeiul articolului 69 alineatul (3) din regulamentul menționat,
         în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, Curtea poate să repartizeze cheltuielile
         de judecată sau poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.

      166    Întrucât cele două părți au căzut în parte în pretenții cu privire la motivele lor în cadrul procedurii de recurs, se impune
         obligarea Comisiei la plata a jumătate din cheltuielile de judecată efectuate de recurentă, iar aceasta din urmă va suporta
         cheltuielile de judecată ale Comisiei, precum și jumătate din propriile cheltuieli de judecată.

      167    În ceea ce privește procedura în fața Tribunalului, întrucât hotărârea atacată a fost anulată în parte și concluziile reclamantei
         din prima instanță au fost admise în parte, Comisia trebuie obligată să plătească un sfert din cheltuielile de judecată efectuate
         de reclamantă în primă instanță, iar aceasta din urmă va suporta cheltuielile de judecată efectuate de Comisie, precum și
         trei pătrimi din propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 27 septembrie 2006, Archer Daniels Midland/Comisia
            (T‑59/02), în partea în care respinge motivul invocat de Archer Daniels Midland Co. în legătură cu încălcarea dreptului său
            la apărare în cursul procedurii administrative care a condus la adoptarea Deciziei 2002/742/CE a Comisiei din 5 decembrie
            2001 privind o procedură în temeiul articolului 81 din Tratatul CE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/E‑1/36.604
            – Acid citric), în măsura în care Comisia Comunităților Europene nu i‑a acordat posibilitatea de a‑și valorifica drepturile
            în ceea ce privește faptele pe care s‑a întemeiat pentru a califica Archer Daniels Midland Co. drept conducător al înțelegerii.
      2)      Anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 27 septembrie 2006, Archer Daniels Midland/Comisia,
            în măsura în care respinge ca inoperant argumentul invocat de Archer Daniels Midland Co. cu privire la aplicarea greșită de
            către Comisia Comunităților Europene a secțiunii B litera (b) din Comunicarea Comisiei din 18 iulie 1996 privind neaplicarea
            de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele privind înțelegeri.
      3)      Anulează articolul 3 din Decizia 2002/742/CE în măsura în care stabilește cuantumul amenzii datorate de Archer Daniels Midland
            Co. la 39,69 milioane de euro.
      4)      Stabilește la 29,4 milioane de euro cuantumul amenzii datorate de Archer Daniels Midland Co. pentru încălcarea constatată
            la articolul 1 din Decizia 2002/742/CE astfel cum a fost anulată în parte prin Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al
            Comunităților Europene din 27 septembrie 2006, Archer Daniels Midland/Comisia (T 59/02).
      5)      Respinge recursul cu privire la celelalte motive.
      6)      Obligă Archer Daniels Midland Co. să suporte trei pătrimi din propriile cheltuieli de judecată și cheltuielile de judecată
            ale Comisiei Comunităților Europene în ceea ce privește procedura în fața Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților
            Europene, precum și jumătate din propriile cheltuieli de judecată și cheltuielile de judecată ale Comisiei Comunităților Europene
            în ceea ce privește procedura de recurs.
      7)      Obligă Comisia Comunităților Europene să suporte un sfert din cheltuielile de judecată efectuate de Archer Daniels Midland
            Co. în procedura în fața Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene, precum și jumătate din cheltuielile de
            judecată efectuate de Archer Daniels Midland Co. în procedura de recurs.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 12 iunie 1997. # Yamanouchi Pharmaceutical Co. Ltd împotriva Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice, Chancery Division, Patents Court - Regatul Unit. # Regulamentul (CEE) nr. 1768/92. # Cauza C-110/95.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 22 februarie 2000. # Gustave Rose împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-22/99.


Hotărârea Tribunalului (Camera de recursuri) din 24 noiembrie 2010. # Luigi Marcuccio împotriva Comisiei Europene. # Recurs - Funcție publică - Funcționari. # Cauza T-9/09 P.


Hotărârea Curții din data de 30 septembrie 1986. # Suzanne Culmsee și alții împotriva Comitetului Economic și Social. # Funcționari - Dobânzi la sumele salariale plătite cu întârziere. # Cauza 175/83.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (judecător unic) din data de 17 iulie 2003. # Margot Wagemann-Reuter împotriva Curții de Conturi a Comunităților Europene. # Funcție publică. # Cauza T-81/02.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 24 martie 2011.#Legris Industries SA împotriva Comisiei Europene.#Concurență - Înțelegeri - Sectorul racordurilor din cupru și din aliaje de cupru - Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE - Imputabilitatea comportamentului ilicit.#Cauza T-376/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 24 martie 2011 — Legris Industries/Comisia
      (Cauza T‑376/06)
      „Concurență — Înțelegeri — Sectorul racordurilor din cupru și din aliaje de cupru — Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE — Imputabilitatea comportamentului ilicit”
      1.                     Procedură — Cerere de sesizare a instanței — Cerințe de formă — Stabilirea obiectului litigiului — Expunere sumară a motivelor
            invocate — Trimitere globală la alte înscrisuri anexate cererii introductive — Inadmisibilitate [Statutul Curții de Justiție,
            art. 21; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctele 30-32)
      2.                     Concurență — Norme comunitare — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere
            — Prezumția unei influențe determinante exercitate de societatea‑mamă asupra filialelor deținute 100 % de aceasta — Filială
            deținută de o societate holding — Circumstanță insuficientă pentru răsturnarea prezumției [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea
            punctele 47-54 și 58)
      Obiectul

               Cerere de anulare în parte a Deciziei C(2006) 4180 a Comisiei din 20 septembrie 2006 referitoare la o procedură de aplicare
                  a dispozițiilor articolului 81 [CE] și ale articolului 53 din Acordul SEE (cazul COMP/F‑1/38.121 – Racorduri)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Legris Industries SA la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 12 iulie 2001. # Abdon Vanbraekel și alții împotriva Alliance nationale des mutualités chrétiennes (ANMC). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour du travail de Mons - Belgia. # Securitate socială - Libera prestare a serviciilor. # Cauza C-368/98.