Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 11 iunie 1998. # Kyriakos Skrikas împotriva Parlamentului European. # Funcționari - Acțiune în anulare - Admisibilitate - Act cauzator de prejudiciu. # Cauza T-167/97.


Hotărârea Curții (Camera a noua) din 22 martie 2017.#Comisia Europeană împotriva Republicii Portugheze.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Transporturi – Permis de conducere – Rețeaua de permise de conducere a Uniunii Europene – Utilizare și conectare la rețeaua Uniunii.#Cauza C-665/15.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 16 septembrie 2015.#Société de Produits Nestlé SA împotriva Cadbury UK Ltd.#Cerere de decizie preliminară formulată de High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Intellectual Property).#Trimitere preliminară – Mărci – Directiva 2008/95/CE – Articolul 3 alineatul (3) – Noțiunea «caracter distinctiv dobândit prin utilizare» – Marcă tridimensională – Napolitană cu patru batoane învelite în ciocolată Kit Kat – Articolul 3 alineatul (1) litera (e) – Semn constituit în același timp din forma impusă chiar de natura produsului și din forma produsului necesară obținerii unui rezultat tehnic – Proces de fabricație inclus în rezultatul tehnic.#Cauza C-215/14.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑215/14,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Divizia Cancelariei (Proprietate Intelectuală) [High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Intellectual Property) (Regatul Unit)], prin decizia din 27 ianuarie 2014, primită de Curte la 28 aprilie 2014, în procedura
            Société des Produits Nestlé SA
            împotriva
            Cadbury UK Ltd,
            CURTEA (Camera întâi),
            compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii S. Rodin, E. Levits, doamna M. Berger și domnul F. Biltgen (raportor), judecători,
            avocat general: domnul M. Wathelet,
            grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 aprilie 2015,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Société des Produits Nestlé SA, de T. Scourfield și de T. Reid, solicitors, precum și de S. Malynicz, barrister;
            – pentru Cadbury UK Ltd, de P. Walsh și de S. Dunstan, solicitors, precum și de T. Mitcheson, QC;
            – pentru guvernul Regatului Unit, de L. Christie, în calitate de agent, asistat de N. Saunders, barrister;
            – pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, de B. Czech și de J. Fałdyga, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de F. W. Bulst și de J. Samnadda, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 iunie 2015,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) litera (b) și litera (e) punctele (i) și (ii) și alineatul (3) din Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO L 299, p. 25, rectificare în JO 2009, L 11, p. 86).
            2. Această problemă a fost ridicată în cadrul unui litigiu între Société des Produits Nestlé SA (denumită în continuare „Nestlé”), pe de o parte, și Cadbury UK Ltd (denumită în continuare „Cadbury”), pe de altă parte, în legătură cu opoziția formulată de aceasta din urmă împotriva cererii Nestlé privind înregistrarea ca marcă în Regatul Unit a unui semn tridimensional reprezentând forma unei napolitane cu patru batoane învelite în ciocolată.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Directiva 2008/95 a abrogat și a înlocuit Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92).
            4. Considerentul (1) al Directivei 2008/95 precizează:
            „Directiva [89/104] a fost modificată în ceea ce privește conținutul acesteia […] Este necesar, din motive de claritate și de raționalizare, să se codifice directiva menționată.”
            5. Potrivit dispozițiilor articolului 2 din Directiva 2008/95, „pot constitui mărci toate semnele susceptibile de reprezentare grafică […] cu condiția ca astfel de semne să fie capabile să distingă produsele sau serviciile unei întreprinderi de cele ale altor întreprinderi”.
            6. Articolul 3 din Directiva 2008/95, intitulat „Motive de refuz sau de nulitate” și care preia fără modificări de substanță conținutul articolului 3 din Directiva 89/104, prevede:
            „(1) Sunt refuzate înregistrării sau pot să fie declarate nule, dacă sunt înregistrate:
            […]
            (b) mărcile fără caracter distinctiv;
            […]
            (e) semnele constituite exclusiv:
            (i) din forma impusă chiar de natura produsului,
            (ii) din forma produsului necesară obținerii unui rezultat tehnic,
            (iii) din forma care dă valoare substanțială produsului;
            […]
            (3) Unei mărci nu i se refuză înregistrarea sau, dacă este înregistrată, nu poate fi declarată nulă în aplicarea alineatului (1) literele (b), (c) sau (d) dacă, înainte de data cererii de înregistrare și după utilizarea ei, aceasta a dobândit un caracter distinctiv. În plus, statele membre pot prevedea ca prezenta dispoziție să se aplice și atunci când caracterul distinctiv a fost dobândit după cererea de înregistrare sau după înregistrare.
            […]”
            Dreptul Regatului Unit
            7. Potrivit articolului 3 alineatul (1) din Legea din 1994 privind mărcile (Trade Marks Act 1994), sunt refuzate la înregistrare mărcile care sunt lipsite de caracter distinctiv, cu excepția situației în care, înainte de data depunerii cererii de înregistrare, acestea au dobândit efectiv un caracter distinctiv ca urmare a utilizării.
            8. În temeiul alineatului (2) al aceluiași articol, un semn nu este înregistrat ca marcă în cazul în care este constituit exclusiv din forma impusă chiar de natura produsului sau din forma produsului necesară obținerii unui rezultat tehnic.
            Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
            9. Produsul în discuție în litigiul principal a fost comercializat în Regatul Unit începând cu anul 1935 de societatea Rowntree & Co Ltd, sub denumirea „Rowntree’s Chocolate Crisp”. În 1937, denumirea produsului a fost modificată în „Kit Kat Chocolate Crisp” și a fost scurtată ulterior în „Kit Kat”. În anul 1988, această societate, a cărei nouă denumire socială era Rowntree plc, a fost achiziționată de Nestlé.
            10. Deși produsul a fost comercializat mulți ani cu două straturi de ambalaj, o folie interioară din aluminiu și o hârtie exterioară imprimată cu un logo în alb și roșu cuprinzând cuvintele „Kit Kat”, ambalajul actual are un singur strat care poartă același logo. Designul logoului a evoluat de‑a lungul anilor, fără a suferi totuși modificări importante.
            11. Forma de bază a produsului a rămas aproape identică încă din anul 1935, numai dimensiunile sale fiind ușor modificate. Aspectul actual al produsului neambalat este prezentat mai jos:
            >image>11
            12. Trebuie arătat că fiecare baton este marcat cu cuvintele „Kit Kat” în relief, precum și cu segmentele de oval care fac parte din logo.
            13. La 8 iulie 2010, Nestlé a solicitat înregistrarea semnului grafic tridimensional reprezentat mai jos (denumit în continuare „marca în discuție”) în calitate de marcă în Regatul Unit.
            >image>12
            14. Marca în discuție diferă astfel de adevărata formă a produsului prin faptul că nu cuprinde cuvintele „Kit Kat” în relief.
            15. Cererea a fost formulată pentru următoarele produse din clasa 30 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare:
            „Ciocolată; produse de cofetărie din ciocolată; produse din ciocolată; dulciuri; preparate pe bază de ciocolată; produse de panificație; produse de patiserie; biscuiți; biscuiți cu glazură de ciocolată; napolitane cu glazură de ciocolată; prăjituri; fursecuri; vafe”.
            16. Cererea a fost acceptată de Oficiul de Proprietate Intelectuală britanic și publicată în vederea formulării de opoziții. În opinia acestuia, chiar dacă marca este lipsită de caracter distinctiv intrinsec, solicitantul înregistrării mărcii respective a demonstrat că aceasta dobândise un caracter distinctiv ca urmare a utilizării.
            17. La 28 ianuarie 2011, Cadbury a formulat opoziție împotriva cererii de înregistrare, invocând diferite motive, în special pe cel potrivit căruia înregistrarea trebuia refuzată în temeiul Legii din 1994 privind mărcile, care transpune articolul 3 alineatul (1) litera (b) și litera (e) punctele (i) și (ii) și alineatul (3) din Directiva 2008/95.
            18. Prin decizia din 20 iunie 2013, examinatorul din cadrul Oficiului de Proprietate Intelectuală britanic a considerat că marca în discuție era lipsită de caracter distinctiv intrinsec și că aceasta nici nu dobândise un astfel de caracter în urma utilizării.
            19. Examinatorul a apreciat că forma pentru care este solicitată înregistrarea este constituită din trei caracteristici:
            – forma de bază de bloc dreptunghiular;
            – prezența, poziția și profunzimea canelurilor dispuse de‑a lungul fiecărei tablete și
            – numărul de caneluri care, împreună cu lățimea barei, determină numărul de „batoane”.
            20. Examinatorul a apreciat că prima dintre aceste caracteristici este o formă care rezultă chiar din natura produselor și, prin urmare, nu poate face obiectul unei înregistrări, cu excepția însă a „prăjiturilor” și a „produselor de patiserie”, pentru care forma mărcii se îndepărtează în mod semnificativ de normele din cadrul sectorului. Întrucât celelalte două caracteristici sunt necesare obținerii unui rezultat tehnic, acesta a respins cererea de înregistrare în rest.
            21. La 18 iulie 2013, Nestlé a declarat apel împotriva acestei decizii la Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Divizia Cancelariei (Proprietate Intelectuală), contestând afirmația potrivit căreia marca în discuție nu dobândise un caracter distinctiv prin utilizare înainte de data relevantă. În plus, Nestlé arată că marca în discuție nu constă exclusiv fie în forma impusă chiar de natura produsului, fie în forma necesară obținerii unui rezultat tehnic.
            22. Prin apelul incident din aceeași zi, Cadbury contestă decizia din 20 iunie 2013 în măsura în care instanța menționată a reținut că, în ceea ce privește prăjiturile și produsele de patiserie, marca are un caracter distinctiv intrinsec și nu constă exclusiv fie în forma impusă chiar de natura produsului, fie în cea necesară obținerii unui rezultat tehnic.
            23. Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Divizia Cancelariei (Proprietate Intelectuală), apreciază mai întâi că examinatorul nu ar fi trebuit să stabilească o distincție între prăjiturile și produsele de patiserie, pe de o parte, și toate celelalte produse din clasa 30 din Aranjamentul de la Nisa, pe de altă parte, nici cu privire la proba caracterului distinctiv al mărcii în discuție, nici cu privire la aplicabilitatea articolului 3 alineatul (1) litera (e) punctele (i) și (ii) din Directiva 2008/95.
            24. În continuare, în ceea ce privește problema dacă marca în discuție dobândise un caracter distinctiv prin utilizare înainte de data relevantă, instanța de trimitere, după ce a amintit jurisprudența în materie, ridică problema dacă este suficient, pentru a stabili că o marcă a dobândit un caracter distinctiv, faptul că, la data relevantă, un segment semnificativ al mediilor interesate recunoaște marca și o asociază cu produsele solicitantului înregistrării. Astfel, instanța menționată consideră că revine mai curând solicitantului să stabilească dacă un segment semnificativ al mediilor interesate consideră că marca, spre deosebire de orice altă marcă ce poate fi de asemenea prezentă, indică originea bunurilor.
            25. În sfârșit, în ceea ce privește forma impusă chiar de natura produsului și de cea necesară obținerii unui rezultat tehnic, instanța de trimitere arată că jurisprudența referitoare la articolul 3 alineatul (1) litera (e) punctele (i) și (ii) din Directiva 2008/95 este redusă.
            26. În aceste condiții, Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Divizia Cancelariei (Proprietate Intelectuală), a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Pentru a stabili dacă o marcă a dobândit caracter distinctiv ca urmare a utilizării, în sensul articolului 3 alineatul (3) din Directiva 2008/95, este suficient ca solicitantul înregistrării să demonstreze că, la data relevantă, un segment semnificativ al mediilor interesate recunoaște marca și o asociază cu produsele solicitantului, astfel încât, dacă ar trebui să identifice persoana care a comercializat produsele care poartă această marcă, l‑ar indica pe solicitant, sau este necesar ca solicitantul să demonstreze că un segment semnificativ al mediilor interesate consideră marca respectivă (spre deosebire de orice alte mărci care ar putea fi de asemenea prezente) drept indicație a originii produselor?
            2) În cazul în care forma constă în trei caracteristici esențiale, dintre care una este impusă chiar de natura produsului, iar celelalte două sunt necesare obținerii unui rezultat tehnic, înregistrarea acestei forme ca marcă este interzisă de articolul 3 alineatul (1) litera (e) punctul (i) și/sau punctul (ii) din Directiva 2008/95?
            3) Articolul 3 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Directiva 2008/95 trebuie interpretat în sensul că interzice înregistrarea formelor care sunt necesare obținerii unui rezultat tehnic din punctul de vedere al modului în care produsele sunt fabricate, iar nu din punctul de vedere al modului în care funcționează produsele?”
            Cu privire la cererea de redeschidere a fazei orale a procedurii
            27. Întrucât faza orală a procedurii a fost închisă la 11 iunie 2015 ca urmare a prezentării concluziilor avocatului general, Nestlé a solicitat redeschiderea fazei orale prin scrisoarea din 26 iunie 2015, depusă la grefa Curții la 30 iunie 2015.
            28. În susținerea acestei cereri, Nestlé arată în special că, întrucât concluziile avocatului general nu răspund în mod suficient la prima întrebare, instanța de trimitere nu poate fi în măsură să adopte o poziție cu privire la aceasta.
            29. În plus, Nestlé susține că concluziile avocatului general se întemeiază pe o interpretare eronată a observațiilor scrise prezentate de ea.
            30. Trebuie amintit că, în temeiul articolului 83 din Regulamentul de procedură, Curtea poate oricând să dispună, după ascultarea avocatului general, redeschiderea fazei orale a procedurii, în special atunci când consideră că nu este suficient de lămurită sau atunci când o parte a invocat, după închiderea acestei faze, un fapt nou de natură să aibă o influență decisivă asupra deciziei Curții sau atunci când cauza trebuie soluționată pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților sau a persoanelor interesate prevăzute la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene (a se vedea Hotărârea Comisia/Parker Hannifin Manufacturing și Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, punctul 27, precum și jurisprudența citată).
            31. În speță, Curtea consideră, după ascultarea avocatului general, că este suficient de lămurită pentru a statua că nu există niciun fapt nou de natură să o influențeze în mod decisiv și că prezenta cauză nu trebuie soluționată pe baza unor argumente care nu ar fi fost puse în discuția părților.
            32. Pe de altă parte, trebuie arătat că, în temeiul articolului 252 al doilea paragraf TFUE, avocatul general are rolul de a prezenta în mod public, cu deplină imparțialitate și în deplină independență, concluzii motivate în cauzele care, în conformitate cu Statutul Curții de Justiție, necesită intervenția sa. Cu toate acestea, nici concluziile avocatului general, nici motivarea pe care se întemeiază acestea nu sunt obligatorii pentru Curte (a se vedea Hotărârea Comisia/Parker Hannifin Manufacturing și Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, punctul 29 și jurisprudența citată).
            33. În consecință, cererea de redeschidere a fazei orale a procedurii trebuie respinsă.
            Cu privire la întrebările preliminare
            Observații introductive
            34. În primul rând, trebuie arătat că cererea de trimitere preliminară privește interpretarea unor dispoziții din Directiva 2008/95.
            35. Astfel cum reiese din Hotărârea Oberbank și alții (C‑217/13 și C‑218/13, EU:C:2014:2012, punctul 31), Directiva 2008/95 a operat doar o codificare a Directivei 89/104, astfel încât dispozițiile în discuție în prezenta cauză nu au suferit nicio modificare de substanță în ceea ce privește modul de redactare, contextul sau obiectivul lor în raport cu dispozițiile echivalente din Directiva 89/104. Rezultă că referirile la jurisprudența privind Directiva 89/104 rămân relevante pentru prezenta cauză.
            36. În al doilea rând, conform articolului 2 din Directiva 2008/95, un semn care reprezintă forma unui produs poate, în principiu, să constituie o marcă cu condiția să fie, pe de o parte, susceptibil de o reprezentare grafică și, pe de altă parte, capabil să distingă produsul sau serviciul unei întreprinderi de cele ale altor întreprinderi.
            37. Or, articolul 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95 individualizează în mod explicit anumite semne constituite din forma produsului, enumerând motivele specifice de refuz al înregistrării, și anume atunci când semnele sunt constituite exclusiv din forma impusă chiar de natura produsului, din forma produsului necesară obținerii unui rezultat tehnic și din forma care dă valoare substanțială produsului.
            38. Întrucât articolul 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95 menționat constituie un obstacol preliminar susceptibil să împiedice înregistrarea unui semn constituit exclusiv din forma unui produs, rezultă că, dacă un singur criteriu dintre cele menționate de această dispoziție este îndeplinit, un astfel de semn nu poate fi înregistrat ca marcă (a se vedea în acest sens Hotărârea Philips, C‑299/99, EU:C:2002:377, punctul 76, precum și Hotărârea Linde și alții, C‑53/01-C‑55/01, EU:C:2003:206, punctul 44).
            39. În plus, un semn a cărui înregistrare a fost refuzată în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95 nu poate dobândi niciodată prin utilizare un caracter distinctiv în sensul articolului 3 alineatul (3) din această directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea Philips, C‑299/99, EU:C:2002:377, punctul 75, precum și Hotărârea Linde și alții, C‑53/01-C‑55/01, EU:C:2003:206, punctul 44).
            40. În consecință, în cadrul unei cereri de înregistrare a unui semn constituit în exclusivitate din forma unui produs, trebuie să se verifice mai î ntâi dacă nu există niciun obstacol în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95 care să poată împiedica înregistrarea, pentru a analiza, în continuare, dacă semnul în discuție a putut dobândi, după caz, un caracter distinctiv în sensul articolului 3 alineatul (3) din această directivă.
            41. Astfel și pentru a respecta ordinea aleasă de legiuitorul Uniunii în redactarea articolului 3 din Directiva 2008/95, este necesar să se inverseze ordinea examinării întrebărilor preliminare, procedând mai întâi la analiza celei de a doua și a celei de a treia întrebări, referitoare la interpretarea articolului 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95, înainte de a examina prima întrebare privind articolul 3 alineatul (3) din această directivă.
            Cu privire la a doua întrebare
            42. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95 trebuie interpretat în sensul că se opune înregistrării ca marcă a unui semn constituit din forma produsului în cazul în care această formă cuprinde trei caracteristici esențiale, dintre care una este impusă chiar de natura produsului, iar celelalte două sunt necesare pentru obținerea unui rezultat tehnic.
            43. De la bun început, trebuie amintit că diferitele motive de refuz al înregistrării menționate la articolul 3 din Directiva 2008/95 trebuie interpretate în lumina interesului general care se află la baza fiecăruia dintre ele (a se vedea în acest sens Hotărârea Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 și C‑109/97, EU:C:1999:230, punctele 25-27, precum și Hotărârea Philips, C‑299/99, EU:C:2002:377, punctul 77).
            44. Rațiunea motivelor de refuz al înregistrării prevăzute la articolul 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95 este aceea de a evita ca protecția în temeiul dreptului mărcilor să confere titularului un monopol asupra soluțiilor tehnice sau caracteristicilor utilitare ale unui produs, susceptibile să fie căutate de utilizator la produsele concurenților (a se vedea în acest sens Hotărârea Philips, C‑299/99, EU:C:2002:377, punctul 78, și Hotărârea Hauck, C‑205/13, EU:C:2014:2233, punctul 18).
            45. Astfel, este vorba despre a evita ca dreptul exclusiv și permanent conferit de o marcă să poată servi la perpetuarea, nelimitată în timp, a altor drepturi pe care legiuitorul Uniunii a dorit să le supună unor termene de perempțiune [a se vedea în acest sens Hotărârea Hauck, C‑205/13, EU:C:2014:2233, punctul 19, și, în ceea ce privește articolul 7 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), dispoziție care este, în esență, identică cu articolul 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95, Hotărârea Lego Juris/OAPI, C‑48/09 P, EU:C:2010:516, punctul 45].
            46. În ceea ce privește aspectul dacă diferitele motive de refuz pot să facă obiectul unei aplicări concomitente, Curtea a precizat că reiese cu claritate din redactarea articolului 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95 că cele trei motive de refuz al înregistrării au o natură autonomă, fiecare dintre acestea aplicându‑se independent de celelalte (a se vedea în acest sens Hotărârea Hauck, C‑205/13, EU:C:2014:2233, punctul 39).
            47. De aici, Curtea a dedus că, în cazul în care un singur criteriu dintre cele menționate la această dispoziție este îndeplinit, semnul constituit exclusiv din forma unui produs nu poate fi înregistrat ca marcă, indiferent dacă acest semn poate fi refuzat în temeiul mai multor motive de refuz, în condițiile în care un singur motiv dintre acestea se aplică pe deplin semnului menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea Hauck, C‑205/13, EU:C:2014:2233, punctele 40 și 41).
            48. În consecință, articolul 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95 nu exclude posibilitatea ca caracteristicile esențiale ale unui semn să intre sub incidența unuia sau a mai multe motive de refuz enunțate. Totuși, într‑un astfel de caz, refuzul înregistrării este subordonat condiției ca cel puțin unul dintre aceste motive să se aplice pe deplin semnului în discuție.
            49. Astfel, obiectivul de interes general care stă la baza aplicării celor trei motive de refuz al înregistrării prevăzute la articolul 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95 împiedică refuzul înregistrării în cazul în care niciunul dintre cele trei motive nu este pe deplin aplicabil (Hotărârea Hauck, C‑205/13, EU:C:2014:2233, punctul 42).
            50. O interpretare a articolului 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95 care nu ar permite să se refuze înregistrarea unei mărci în cazul în care analizele arată că mai mult de unul dintre cele trei motive de refuz este aplicabil sau care, dimpotrivă, ar permite o aplicare a acestei dispoziții în cazurile în care fiecare dintre cele trei motive de refuz enunțate nu ar fi decât parțial verificat ar fi în mod vădit contrară obiectivului de interes general pe care se întemeiază aplicarea celor trei motive de refuz al înregistrării prevăzute la articolul 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95, astfel cum s‑a amintit la punctele 43-45 din prezenta hotărâre.
            51. Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95 trebuie interpretat în sensul că se opune înregistrării ca marcă a unui semn constituit din forma produsului în cazul în care această formă cuprinde trei caracteristici esențiale, dintre care una este impusă chiar de natura produsului, iar celelalte două sunt necesare pentru obținerea unui rezultat tehnic, cu condiția, însă, ca cel puțin unul dintre motivele de refuz al înregistrării enunțate la această dispoziție să se aplice pe deplin formei în discuție.
            Cu privire la a treia întrebare
            52. Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Directiva 2008/95, care permite refuzul înregistrării unor semne constituite exclusiv din forma produsului necesară obținerii unui rezultat tehnic, trebuie interpretat în sensul că se referă numai la modul în care funcționează produsul în discuție sau se aplică și în ceea ce privește modul în care este fabricat produsul.
            53. În această privință, este necesar să se arate că modul de redactare a dispoziției menționate se referă în mod expres la forma produsului necesară obținerii unui „rezultat tehnic”, fără a menționa procedeul de fabricare a acestui produs.
            54. Interpretând în mod literal această dispoziție, motivul de refuz vizat în aceasta se limitează la modul în care funcționează produsul, rezultatul tehnic constituind finalitatea unei anumite modalități de fabricare a formei în discuție.
            55. Această interpretare este confirmată de obiectivul urmărit de articolul 3 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Directiva 2008/95, care constă, astfel cum reiese din jurisprudența citată la punctul 44 din prezenta hotărâre, în a evita ca un monopol să fie conferit asupra soluțiilor tehnice susceptibile să fie căutate de utilizator la produsele concurenților. Astfel, din punctul de vedere al consumatorului, funcționalitățile produsului sunt determinante, iar modurile de fabricare ale acestuia sunt puțin relevante.
            56. În definitiv, reiese din jurisprudență că nici modalitățile de fabricare nu sunt determinante în cadrul aprecierii caracteristicilor funcționale esențiale ale formei unui produs. Astfel, înregistrarea unui semn constituit din forma care poate fi atribuită numai rezultatului tehnic trebuie refuzată chiar dacă rezultatul tehnic în discuție poate fi obținut și prin intermediul altor forme și, în consecință, prin alte procedee de fabricare (a se vedea în acest sens Hotărârea Philips, C‑299/99, EU:C:2002:377, punctul 83).
            57. Rezultă din cele ce precedă că la a treia întrebare trebuie să se răspundă în sensul că articolul 3 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Directiva 2008/95, care permite refuzul înregistrării unor semne constituite exclusiv din forma produsului necesară obținerii unui rezultat tehnic, trebuie interpretat în sensul că se referă la modul în care funcționează produsul în discuție și nu se aplică în ceea ce privește modul în care este fabricat produsul.
            Cu privire la prima întrebare
            58. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă solicitantul înregistrării unei mărci care a dobândit caracter distinctiv ca urmare a utilizării date acesteia în sensul articolului 3 alineatul (3) din Directiva 2008/95 trebuie să facă dovada că mediile interesate percep produsul sau serviciul desemnat de această unică marcă, cu excluderea oricărei alte mărci ce ar putea fi de asemenea prezentă, ca provenind de la o întreprindere determinată sau este suficient să demonstreze că un segment semnificativ al mediilor interesate recunoaște marca menționată și o asociază cu produsele sale.
            59. În această privință, trebuie amintit, de la bun început, că funcția esențială a mărcii este de a garanta consumatorului sau utilizatorului final identitatea originii produsului sau serviciului desemnat de marcă, permițându‑i să distingă, fără nicio posibilitate de confuzie, acest produs sau serviciu de cele care au o altă proveniență (Hotărârea Philips, C‑299/99, EU:C:2002:377, punctul 30).
            60. Astfel, prin intermediul caracterului său distinctiv, o marcă permite să se identifice produsul sau serviciul pe care îl vizează ca provenind de la o întreprindere determinată și, așadar, să se distingă acel produs sau serviciu de cele ale altor întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 și C‑109/97, EU:C:1999:230, punctul 46, Hotărârea Philips, C‑299/99, EU:C:2002:377, punctul 35, precum și Hotărârea Oberbank și alții, C‑217/13 și C‑218/13, EU:C:2014:2012, punctul 38).
            61. Acest caracter distinctiv trebuie apreciat prin raportare, pe de o parte, la produsele sau serviciile vizate de acea marcă și, pe de altă parte, la percepția prezumată a mediilor interesate, și anume consumatorii medii ai categoriei de produse sau servicii în cauză, normal informați și suficient de atenți și de avizați (a se vedea în acest sens Hotărârea Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, EU:C:2004:86, punctul 34 și jurisprudența citată, Hotărârea Nestlé, C‑353/03, EU:C:2005:432, punctul 25, precum și Hotărârea Oberbank și alții, C‑217/13 și C‑218/13, EU:C:2014:2012, punctul 39).
            62. Caracterul distinctiv, care constituie, prin urmare, una dintre condițiile generale cerute pentru ca un semn să poată fi înregistrat ca marcă, poate fi intrinsec, conform articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2008/95, sau poate fi dobândit prin utilizarea dată în sensul articolului 3 alineatul (3) din această directivă.
            63. În ceea ce privește mai exact dobândirea caracterului distinctiv conform articolului 3 alineatul (3) din Directiva 2008/95, expresia „utilizarea mărcii ca marcă” trebuie înțeleasă ca referindu‑se numai la o utilizare a mărcii în scopul identificării de către mediile interesate a produsului sau serviciului ca provenind de la o anumită întreprindere (Hotărârea Nestlé, C‑353/03, EU:C:2005:432, punctul 29).
            64. În mod cert, Curtea a admis că o astfel de identificare și, în consecință, dobândirea unui caracter distinctiv pot rezulta de asemenea atât din utilizarea, ca parte a unei mărci înregistrate, a unui element al acesteia, cât și din utilizarea unei mărci distincte în combinație cu o marcă înregistrată. Cu toate acestea, Curtea a precizat că, în ambele cazuri, trebuie ca mediile interesate, ca urmare a acestei utilizări, să perceapă efectiv produsul sau serviciul desemnat numai prin marca a cărei înregistrare este solicitată ca provenind de la o întreprindere determinată [Hotărârea Nestlé, C‑353/03, EU:C:2005:432, punctul 30, precum și, în cadrul Regulamentului nr. 40/94, al cărui articol 7 alineatul (3) corespunde, în esență, articolului 3 alineatul (3) din Directiva 2008/95, Hotărârea Colloseum Holding, C‑12/12, EU:C:2013:253, punctul 27].
            65. Prin urmare, independent de aspectul dacă utilizarea privește un semn ca parte a unei mărci înregistrate sau în combinație cu aceasta, condiția esențială este aceea ca, drept consecință a acestei utilizări, semnul a cărui înregistrare ca marcă se solicită să poată desemna, în percepția mediilor interesate, produsele la care se referă ca provenind de la o anumită întreprindere (a se vedea în acest sens Hotărârea Colloseum Holding, C‑12/12, EU:C:2013:253, punctul 28).
            66. Trebuie să se deducă de aici, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 48-52 din concluziile avocatului general, că, chiar dacă este posibil ca marca a cărei înregistrare este solicitată să fi făcut obiectul unei utilizări ca parte a unei mărci înregistrate sau în combinație cu o astfel de marcă, este la fel de adevărat că, în vederea înregistrării mărcii propriu‑zise, solicitantul înregistrării trebuie să facă dovada că această marcă indică, singură, cu excluderea oricărei alte mărci care poate fi de asemenea prezentă, originea produselor ca provenind de la o anumită întreprindere.
            67. Având în vedere aceste considerații, trebuie să se răspundă la prima întrebare că, pentru a obține înregistrarea unei mărci care a dobândit caracter distinctiv ca urmare a utilizării date acesteia în sensul articolului 3 alineatul (3) din Directiva 2008/95, fie ca parte a unei alte mărci înregistrate, fie în combinație cu aceasta, solicitantul înregistrării trebuie să facă dovada că mediile interesate percep produsul sau serviciul desemnat de această unică marcă, cu excluderea oricărei alte mărci care ar putea fi de asemenea prezentă, ca provenind de la o întreprindere determinată.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            68. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
            1) Articolul 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci trebuie interpretat în sensul că se opune înregistrării ca marcă a unui semn constituit din forma produsului în cazul în care această formă cuprinde trei caracteristici esențiale, dintre care una este impusă chiar de natura produsului, iar celelalte două sunt necesare pentru obținerea unui rezultat tehnic, cu condiția, însă, ca cel puțin unul dintre motivele de refuz al înregistrării enunțate la această dispoziție să se aplice pe deplin formei în discuție.
            2) Articolul 3 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Directiva 2008/95, care permite refuzul înregistrării unor semne constituite exclusiv din forma produsului necesară obținerii unui rezultat tehnic, trebuie interpretat în sensul că se referă la modul în care funcționează produsul în discuție și nu se aplică în ceea ce privește modul în care este fabricat produsul.
            3) Pentru a obține înregistrarea unei mărci care a dobândit caracter distinctiv ca urmare a utilizării date acesteia în sensul articolului 3 alineatul (3) din Directiva 2008/95, fie ca parte a unei alte mărci înregistrate, fie în combinație cu aceasta, solicitantul înregistrării trebuie să facă dovada că mediile interesate percep produsul sau serviciul desemnat de această unică marcă, cu excluderea oricărei alte mărci care ar putea fi de asemenea prezentă, ca provenind de la o întreprindere determinată.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 7 februarie 1980. # Tito Mencarelli împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 43-79.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 3 martie 2016.#Daimler AG împotriva Együd Garage Gépjárműjavító és Értékesítő Kft.#Cerere de decizie preliminară formulată de Fővárosi Törvényszék.#Trimitere preliminară – Mărci – Directiva 2008/95/CE – Articolul 5 alineatul (1) – Anunțuri privind un terț care pot fi accesate pe internet – Utilizare neautorizată a mărcii – Anunțuri postate online fără știrea și fără consimțământul acestui terț sau menținute online în pofida opoziției acestuia – Acțiunea titularului mărcii împotriva terțului respectiv.#Cauza C-179/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      3 martie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Mărci — Directiva 2008/95/CE — Articolul 5 alineatul (1) — Anunțuri privind un terț care pot fi accesate pe internet — Utilizare neautorizată a mărcii — Anunțuri postate online fără știrea și fără consimțământul acestui terț sau menținute online în pofida opoziției acestuia — Acțiunea titularului mărcii împotriva terțului respectiv”
      În cauza C‑179/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta, Ungaria), prin decizia din 3 aprilie 2015, primită de Curte la 21 aprilie 2015, în procedura

         Daimler AG

      împotriva

         Együd Garage Gépjárműjavító és Értékesítő Kft.,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul M. Ilešič (raportor), președinte de cameră, doamna C. Toader, domnul A. Rosas, doamna A. Prechal și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul maghiar, de M. Z. Fehér, de G. Szima și de G. Koós, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Havas și de J. Samnadda, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 5 alineatul (1) din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Daimler AG (denumită în continuare „Daimler”), pe de o parte, și Együd Garage Gépjárműjavító és Értékesítő Kft. (denumită în continuare „Együd Garage”), pe de altă parte, în legătură cu apariția pe internet a unor anunțuri în care aceasta figurează ca „service autorizat Mercedes‑Benz”.

         Cadrul juridic

               3

               Directiva 89/104 a fost abrogată prin Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO L 299, p. 25), care a intrat în vigoare la 28 noiembrie 2008.

               4

               Articolul 5 din Directiva 2008/95, intitulat „Drepturi conferite de marcă”, al cărui text îl preia fără modificări pe cel de la articolul 5 din Directiva 89/104, prevede:
               „(1)   Marca înregistrată conferă titularului său următoarele drepturi exclusive. Titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să utilizeze, fără consimțământul său, în cadrul comerțului:

                        (a)

                        un semn identic mărcii pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care aceasta este înregistrată;

                        (b)

                        un semn pentru care, din cauza identității sau a similitudinii sale cu marca și din cauza identității sau a similitudinii produselor sau a serviciilor aflate sub incidența mărcii și a semnului, există un risc de confuzie din partea publicului; riscul de confuzie include riscul de asociere între semn și marcă.

                  (2)   Orice stat membru poate, de asemenea, să prevadă că titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să utilizeze, fără consimțământul său, în comerț, orice semn identic sau similar mărcii pentru produse sau servicii care nu sunt similare celor pentru care marca este înregistrată, atunci când marca aceasta se bucură de renume în statul membru în cauză și când prin utilizarea semnului obține foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau renumele mărcii ori aduce atingere acestora.
               (3)   În temeiul alineatelor (1) și (2), poate fi interzis, printre altele:

                        (a)

                        să se aplice semnul pe produse sau pe ambalajul acestora;

                        (b)

                        să se ofere produsele, să fie comercializate sau să fie deținute în acest scop, sau să se ofere sau să se furnizeze servicii sub acest semn;

                        (c)

                        să se importe sau să se exporte produsele sub acest semn;

                        (d)

                        să se utilizeze semnul în documentele de afaceri sau în publicitate.

                  […]”

               5

               Directiva 2008/95 este abrogată începând de la 15 ianuarie 2019 prin Directiva (UE) 2015/2436 a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2015 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO L 336, p. 1), care a intrat în vigoare la 12 ianuarie 2016.

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               6

               Daimler, un producător de autovehicule, este titularul mărcii internaționale figurative „Mercedes‑Benz” reprodusă mai jos, a cărei protecție se extinde și în Ungaria și care acoperă, în special, componente de autovehicule.

               7

               Együd Garage este o societate de drept maghiar, a cărei activitate constă în comerțul cu amănuntul de autovehicule și de piese de schimb pentru autovehicule, precum și în repararea și în întreținerea unor astfel de vehicule. Această societate este specializată în vânzarea produselor Daimler și în serviciile legate de acestea.

               8

               Începând din anul 2007, între Mercedes‑Benz Hungaria Kft. (denumită în continuare „Mercedes Benz Hungaria”), filială a Daimler care nu este parte în litigiul principal, și Együd Garage a fost încheiată o convenție de prestări servicii post‑vânzare, care a încetat la 31 martie 2012.

               9

               În temeiul acestei convenții, pe lângă dreptul de a utiliza marca amintită, Együd Garage avea dreptul de a utiliza mențiunea „felhatalmazott Mercedes‑Benz szerviz” („service autorizat Mercedes‑Benz”) în propriile anunțuri.

               10

               În timp ce convenția de prestări servicii post‑vânzare era în vigoare, Együd Garage a comandat Magyar Telefonkönyvkiadó Társaság (denumită în continuare „MTT”), care oferă un serviciu de anunțuri online care poate fi accesat pe site‑ul internet www.telefonkonyv.hu, publicarea, pentru perioada care cuprindea anii 2011 și 2012, a unui anunț care prezintă această societate ca service autorizat Mercedes‑Benz.

               11

               În urma rezilierii convenției menționate, Együd Garage a încercat să elimine toate ocurențele utilizării mărcii în cauză care puteau determina publicul să considere că ea încă avea un raport contractual cu Daimler.

               12

               În special, Együd Garage a solicitat MTT modificarea anunțului, astfel încât acesta să nu o mai menționeze ca service autorizat Mercedes‑Benz.

               13

               În plus, Együd Garage a solicitat administratorilor mai multor alte site‑uri internet, prin scrisoare, eliminarea anunțurilor online care fuseseră publicate fără consimțământul său, mai precis fără ca Együd Garage să le fi comandat, și care prezentau această societate ca service autorizat Mercedes‑Benz.

               14

               În pofida demersurilor amintite, pe internet au continuat să fie difuzate anunțuri online care conțineau o astfel de mențiune. În plus, introducerea cuvintelor‑cheie „együd” și „garage” în motorul de căutare Google conducea la o listă de rezultate în care apăreau asemenea anunțuri, în care primul rând de text, care funcționează ca link, califica Együd Garage drept „service autorizat Mercedes‑Benz”.

               15

               În aceste condiții, Daimler a formulat o acțiune la instanța de trimitere, având ca obiect, pe de o parte, în principal, constatarea contrafacerii mărcii Mercedes‑Benz de către Együd Garage prin intermediul anunțurilor menționate și, pe de altă parte, obligarea acesteia din urmă să elimine anunțurile în cauză, să se abțină de la săvârșirea oricărei noi încălcări și să publice o rectificare în cotidiene naționale și regionale.

               16

               În apărare, Együd Garage a subliniat că, cu excepția anunțului apărut pe site‑ul www.telefonkonyv.hu, nu a publicat niciun alt anunț pe internet și că anunțurile în cauză au apărut și continuă să apară independent de voința sa, fără ca ea să poată avea vreo influență asupra conținutului, a apariției sau a eliminării acestora.

               17

               În acest context, Együd Garage a recurs la un expert privat pentru a demonstra că a fost victima unei practici comerciale foarte răspândite care constă, în esență, în preluarea de către anumiți prestatori de servicii de publicitate pe internet a anunțurilor publicate pe alte site‑uri de anunțuri, fără știrea și fără consimțământul persoanei care își face publicitate, cu scopul de a‑și constitui propria bază de date din informații disponibile gratuit sau în schimbul unei contraprestații.

               18

               În aceste condiții, Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta, Ungaria) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 5 alineatul (1) litera (b) din [Directiva 89/104] trebuie interpretat în sensul că titularul mărcii este îndreptățit să interzică unui terț menționat în cadrul unui anunț publicat pe internet să utilizeze, pentru servicii ale acestui terț identice cu serviciile sau cu produsele pentru care este înregistrată marca, un semn pentru care există un risc de confuzie cu marca, care figurează în acest anunț într‑o asemenea manieră încât poate crea în percepția publicului impresia greșită că între întreprinderea respectivului terț și titularul mărcii există un raport comercial oficial, chiar dacă anunțul nu a fost publicat pe internet de persoana menționată în cuprinsul acestuia sau în numele său ori respectivul anunț se găsește pe internet, în pofida faptului că persoana menționată în anunțul amintit a făcut tot posibilul pentru eliminarea acestui anunț de pe internet, însă fără succes?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               19

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că litigiul principal își are originea în faptul că, chiar și după rezilierea convenției de prestări servicii post‑vânzare care a fost încheiată între Mercedes Benz Hungaria și Együd Garage și care îi permitea acesteia din urmă, printre altele, să utilizeze marca Mercedes‑Benz, precum și mențiunea „service autorizat Mercedes‑Benz” în propriile anunțuri publicitare, pe internet au continuat să fie difuzate anunțuri care conțineau această mențiune în raport cu numele și cu adresa Együd Garage. Întrucât această convenție a încetat la 31 martie 2012, mai precis după abrogarea Directivei 89/104 prin Directiva 2008/95, este necesar să se constate că acest litigiu este guvernat de această din urmă directivă și, prin urmare, trebuie să se considere că întrebarea preliminară privește interpretarea sa.

               20

               În plus, deși această întrebare se referă la articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104, al cărui text a fost preluat de Directiva 2008/95 și care acoperă ipoteza potrivit căreia semnele în discuție și/sau produsele sau serviciile pentru care sunt utilizate aceste semne sunt doar similare, la prima vedere, se pare că, după cum susține Comisia Europeană, cauza principală se încadrează mai curând în ipoteza vizată la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din aceste directive, mai precis cea așa‑numită a „dublei identități”, potrivit căreia un terț utilizează un semn identic mărcii pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care aceasta este înregistrată.

               21

               Astfel, pe de o parte, rezultă că anunțurile care conțin mențiunea „service autorizat Mercedes‑Benz” utilizează un semn care este, în esență, identic mărcii figurative Mercedes‑Benz.

               22

               Pe de altă parte, formularea întrebării preliminare pare să sugereze că instanța de trimitere pleacă de la premisa potrivit căreia produsele și serviciile propuse de Együd Garage sunt identice cu cele pentru care este înregistrată această marcă. În această privință, reiese din jurisprudența Curții că utilizarea în anunțuri a unei mărci de automobil pentru a informa publicul că un terț prestează serviciul de reparație și de întreținere a automobilelor autentice care poartă această marcă se analizează, în principiu, din perspectiva articolului 5 alineatul (1) litera (a) menționat, chiar în situația în care marca respectivă nu a fost înregistrată pentru acest serviciu (a se vedea în acest sens Hotărârea BMW, C‑63/97, EU:C:1999:82, punctele 33, 34 și 37-39).

               23

               Cu toate acestea, întrucât din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere urmărește să obțină clarificări cu privire la noțiunea „să utilizeze” menționată în același articol 5 alineatul (1) din Directivele 89/104 și 2008/95 și care se raportează fără deosebire la ipotezele vizate la respectivul alineat (1) literele (a) și (b), nu este necesar, pentru a oferi un răspuns util, să se determine, în definitiv, care dintre aceste două ipoteze se aplică în speță.

               24

               Prin urmare, trebuie să se considere că, prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 5 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 2008/95 trebuie interpretat în sensul că un terț menționat într‑un anunț publicat pe un site internet, care conține un semn identic sau similar unei mărci astfel încât creează impresia că există un raport comercial între acesta și titularul mărcii, utilizează acest semn într‑un mod care poate fi interzis de titularul respectiv în temeiul dispoziției amintite, chiar dacă anunțul în cauză nu a fost publicat de terțul respectiv sau în numele său ori dacă acesta a făcut tot posibilul pentru eliminarea lui de pe internet, însă fără succes.

               25

               Guvernele maghiar și polonez, precum și Comisia consideră că răspunsul la această întrebare trebuie să fie negativ.

               26

               În aplicarea articolului 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2008/95, titularul mărcii este îndreptățit să interzică utilizarea de către un terț, fără consimțământul său, a unui semn identic mărcii respective, atunci când această utilizare are loc în cadrul comerțului, este efectuată pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care marca este înregistrată și aduce atingere sau este susceptibilă să aducă atingere funcțiilor mărcii, printre care se numără nu doar funcția esențială a mărcii, care este aceea de a garanta consumatorilor proveniența produsului sau a serviciului (denumită în continuare „funcția de indicare a originii”), ci și celelalte funcții ale acesteia, cum ar fi în special cea care constă în garantarea calității acestui produs sau a acestui serviciu ori cele de comunicare, de investiție sau de publicitate (a se vedea în acest sens Hotărârea L’Oréal și alții, C‑487/07, EU:C:2009:378, punctul 58, Hotărârea Google France și Google, C‑236/08-C‑238/08, EU:C:2010:159, punctele 49, 77 și 79, precum și Hotărârea Interflora și Interflora British Unit, C‑323/09, EU:C:2011:604, punctul 38).

               27

               În schimb, atunci când semnele în discuție și/sau produsele ori serviciile pentru care sunt utilizate aceste semne sunt doar similare, titularul mărcii poate interzice o asemenea utilizare a semnului, în temeiul articolului 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2008/95, numai dacă, din cauza existenței unui risc de confuzie în percepția publicului, aceasta aduce atingere sau este susceptibilă să aducă atingere funcției de indicare a originii (a se vedea în special Hotărârea Frisdranken Industrie Winters, C‑119/10, EU:C:2011:837, punctul 25 și jurisprudența citată).

               28

               Trebuie amintit că Curtea a avut deja ocazia să constate că utilizarea unei mărci de către un terț fără acordul titularului, în scopul de a anunța publicul că terțul respectiv efectuează reparația și întreținerea produselor care poartă această marcă sau că este specializat ori specialist în astfel de produse constituie, în anumite împrejurări, o utilizare a mărcii în sensul articolului 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2008/95 care poate fi interzisă de titularul mărcii, cu excepția cazului în care își găsește aplicarea articolul 6 din această directivă, referitor la limitarea efectelor mărcii, sau articolul 7 din directiva menționată, referitor la epuizarea drepturilor conferite de aceasta (a se vedea Hotărârea BMW, C‑63/97, EU:C:1999:82, punctele 42 și 45).

               29

               În ceea ce privește anunțurile în discuție în litigiul principal, care prezintă Együd Garage ca „service autorizat Mercedes‑Benz”, este necesar să se constate că, atunci când a comandat la MTT un anunț cu acest conținut, care să fie postat online pe site‑ul internet www.telefonkonyv.hu în perioada care cuprindea anii 2011 și 2012, Együd Garage a utilizat marca în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2008/95.

               30

               Astfel, prin comandarea unui asemenea anunț publicitar în contextul activităților sale comerciale, persoana care își face publicitate „utiliz[ează]” marca „în cadrul comerțului” și „pentru produse și servicii” pe care le oferă clienților săi, o astfel de utilizare în scop publicitar fiind, de altfel, menționată expres la articolul 5 alineatul (3) litera (d) din Directiva 2008/95. O asemenea utilizare, atunci când are loc fără acordul titularului mărcii, poate aduce atingere funcției de indicare a originii mărcii, din moment ce anunțul sugerează existența unei legături economice între această persoană care își face publicitate și titular (a se vedea în acest sens Hotărârea Interflora și Interflora British Unit, C‑323/09, EU:C:2011:604, punctul 45 și jurisprudența citată).

               31

               Cu toate acestea, întrucât convenția de prestări servicii post‑vânzare încheiată între Mercedes Benz Hungaria și Együd Garage permitea în mod expres o astfel de utilizare, trebuie să se considere că aceasta a avut loc cu acordul titularului mărcii și că, prin urmare, în aplicarea articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2008/95, acest titular nu era îndreptățit să interzică, atât timp cât această convenție era în vigoare, apariția anunțului respectiv pe site‑ul internet www.telefonkonyv.hu.

               32

               Cu toate acestea, este cert că, chiar și după rezilierea acestei convenții, au continuat să apară anunțuri care prezentau Együd Garage drept „service autorizat Mercedes‑Benz”, atât pe site‑ul internet www.telefonkonyv.hu, cât și pe alte site‑uri internet de referențiere de societăți și că acestea sunt cele care fac obiectul litigiului principal.

               33

               În ceea ce privește, pe de o parte, apariția acestui anunț pe site‑ul internet www.telefonkonyv.hu după rezilierea convenției respective, instanța de trimitere a stabilit că Együd Garage a solicitat MTT modificarea anunțului comandat inițial, astfel încât să nu mai fie menționată ca „service autorizat Mercedes‑Benz”, însă, în pofida acestei cereri, anunțul care cuprindea această mențiune a continuat să apară pentru un anumit timp pe site‑ul internet amintit.

               34

               Or, deși publicarea online pe un site internet de referențiere a unui anunț publicitar care menționează o marcă a altuia este imputabilă persoanei care își face publicitate, care a comandat acest anunț și la instrucțiunile căreia a acționat administratorul acestui site, ca prestator de servicii (a se vedea prin analogie Hotărârea Google France și Google, C‑236/08-C‑238/08, EU:C:2010:159, punctele 51 și 52, precum și Hotărârea Frisdranken Industrie Winters, C‑119/10, EU:C:2011:837, punctul 36), nu îi pot fi imputate acestei persoane care își face publicitate acte sau omisiuni ale unui astfel de prestator care, în mod deliberat sau din neglijență, ignoră instrucțiunile exprese date de respectiva persoană care își face publicitate, care urmăresc în mod explicit să evite această utilizare a mărcii. Astfel, întrucât prestatorul menționat nu dă curs cererii persoanei care își face publicitate de a elimina anunțul în cauză sau menționarea mărcii care figurează în acesta, apariția mențiunii respective pe site‑ul internet de referențiere nu mai poate fi interpretată ca o utilizare a mărcii de către persoana care își face publicitate.

               35

               În ceea ce privește, pe de altă parte, apariția anunțului în discuție pe alte site‑uri internet de referențiere de societăți, instanța de trimitere arată că acest fapt poate fi explicat prin practica anumitor administratori ai unor asemenea site‑uri, care constă în preluarea anunțurilor publicate pe alte site‑uri internet – fără știrea și fără consimțământul persoanei care își face publicitate – pentru a promova utilizarea site‑ului lor internet, în scopul de a da impresia unor potențiali utilizatori contra cost că sunt în prezența unui site internet popular, care dispune de o bază solidă.

               36

               În această privință, trebuie să se constate că unei persoane care își face publicitate nu îi pot fi imputate acte autonome ale altor operatori economici, precum cele ale acestor administratori de site‑uri internet de referențiere, cu care persoana care își face publicitate nu are niciun raport direct sau indirect și care nu acționează la ordinul și pe seama acestei persoane, ci din proprie inițiativă și în nume propriu.

               37

               Reiese din cuprinsul punctelor 34 și 36 din prezenta hotărâre că, în cele două ipoteze care sunt vizate în aceasta, titularul mărcii nu este îndreptățit, în temeiul articolului 5 alineatul (1) litera (a) sau (b) din Directiva 2008/95, să acționeze împotriva persoanei care își face publicitate pentru a‑i interzice publicarea online a anunțului în care este menționată marca sa.

               38

               Această concluzie se coroborează cu modul de redactare, cu economia și cu finalitatea articolului 5 din Directiva 2008/95.

               39

               În ceea ce privește, mai întâi, modul de redactare a acestui articol 5 alineatul (1), este necesar să se arate cu titlu de exemplu că, în sens obișnuit, expresia „zu benutzen”, „using”, „faire usage”, „usare”, „het gebruik”, „használ”, folosită în versiunile în limba germană, engleză, franceză, italiană, neerlandeză și, respectiv, maghiară ale acestei dispoziții, implică un comportament activ și un control, direct sau indirect, asupra actului care constituie utilizarea. Or, această situație nu se regăsește dacă acest act este efectuat de un operator independent fără consimțământul persoanei care își face publicitate și chiar împotriva voinței exprese a acesteia.

               40

               În ceea ce privește, în continuare, economia articolului 5 din Directiva 2008/95, trebuie să se constate că acest articol 5 alineatul (3), care enumeră în mod neexhaustiv tipurile de utilizare pe care titularul mărcii le poate interzice (a se vedea Hotărârea Google France și Google, C‑236/08-C‑238/08, EU:C:2010:159, punctul 65, precum și jurisprudența citată), menționează exclusiv comportamente active din partea terților cum sunt cel de „[a] aplic[a]” semnul pe produse și pe ambalajul acestora sau de „[a‑l] utiliz[a]” în documentele de afaceri și în publicitate, de „[a] ofer[i]” produsele, de „[a le] comercializ[a]”, de „[a le] dețin[e]” în acest scop, de „[a le] import[a]” sau de „[a le] export[a]” ori de „[a] ofer[i]” sau de „[a] furniz[a]” servicii sub acest semn.

               41

               În sfârșit, în ceea ce privește finalitatea articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2008/95, reiese cu claritate din această dispoziție că scopul său este de a furniza titularului un instrument juridic care să îi permită să interzică și, astfel, să pună capăt oricărei utilizări a mărcii sale de către un terț fără consimțământul său. Cu toate acestea, numai un terț care are controlul, direct sau indirect, asupra actului care constituie utilizarea este efectiv în măsură să înceteze această utilizare și, prin urmare, să se conformeze interdicției respective.

               42

               În aceste condiții, trebuie să se constate că o interpretare a articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2008/95 care îi permite titularului mărcii, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, să interzică utilizarea în litigiu persoanei care își face publicitate, pentru simplul motiv că această utilizare i‑ar putea eventual procura acestei persoane un avantaj economic, ar încălca finalitatea dispoziției amintite, precum și principiul impossibilium nulla obligatio est.

               43

               Această constatare nu afectează posibilitatea titularului de a solicita persoanei care își face publicitate, dacă este cazul, restituirea unui astfel de avantaj economic în temeiul dreptului național, nici pe cea de a acționa împotriva administratorilor site‑urilor internet de referențiere în discuție.

               44

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 5 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 2008/95 trebuie interpretat în sensul că un terț menționat într‑un anunț publicat pe un site internet, care conține un semn identic sau similar unei mărci astfel încât creează impresia că există un raport comercial între acesta și titularul mărcii, nu utilizează acest semn într‑un mod care poate fi interzis de titularul respectiv în temeiul dispoziției amintite atunci când acest anunț nu a fost publicat de terțul respectiv sau în numele său ori, în ipoteza în care acest anunț a fost publicat de terțul menționat sau în numele său, cu consimțământul titularului, atunci când terțul în cauză i‑a solicitat în mod expres administratorului site‑ului internet respectiv și căruia îi comandase anunțul să elimine acest anunț sau menționarea mărcii din cuprinsul său.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               45

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                     Articolul 5 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci trebuie interpretat în sensul că un terț menționat într‑un anunț publicat pe un site internet, care conține un semn identic sau similar unei mărci astfel încât creează impresia că există un raport comercial între acesta și titularul mărcii, nu utilizează acest semn într‑un mod care poate fi interzis de titularul respectiv în temeiul dispoziției amintite atunci când acest anunț nu a fost publicat de terțul respectiv sau în numele său ori, în ipoteza în care acest anunț a fost publicat de terțul menționat sau în numele său, cu consimțământul titularului, atunci când terțul în cauză i‑a solicitat în mod expres administratorului site‑ului internet respectiv și căruia îi comandase anunțul să elimine acest anunț sau menționarea mărcii din cuprinsul său.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: maghiara.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 12 decembrie 2012.#Ecka Granulate GmbH & Co. KG și non ferrum Metallpulver GmbH & Co. KG împotriva Comisiei Europene.#Concurență – Înțelegeri – Piața carburii de calciu și a magneziului pentru industriile oțelului și gazului din SEE, cu excepția Irlandei, a Spaniei, a Portugaliei și a Regatului Unit – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE – Stabilirea prețurilor și repartizarea pieței – Amenzi – Principiul legalității incriminării și a pedepsei – Orientările din 2006 privind calcularea cuantumului amenzilor – Circumstanțe atenuante – Cooperare în cursul procedurii administrative – Proporționalitate – Capacitate de plată.#Cauza T-400/09.