title: Hotărârea Curții (camera a doua) din 12 mai 2011.#Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. împotriva Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sąd Najwyższy - Polonia.#Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană - Articolul 58 - Directiva 2002/21/CE - Orientări ale Comisiei - Lipsa publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în limba unui stat membru - Opozabilitate.#Cauza C-410/09.

text:
      Cauza C‑410/09
      Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      împotriva
      Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Sąd Najwyższy)
      „Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană — Articolul 58 — Directiva 2002/21/CE — Orientări ale Comisiei — Lipsa publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în limba unui stat membru — Opozabilitate”
      Sumarul hotărârii
      Aderarea unor noi state membre la Comunități — Actul de aderare din 2003 — Orientări ale Comisiei adoptate în temeiul Directivei
            2002/21 — Lipsa publicării în Jurnalul Oficial în limba unui nou stat membru, limbă oficială a Uniunii Europene — Opozabilitate
            față de particulari
      (Actul de aderare din 2003, art. 58; Directiva 2002/21 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 15 și 16)
      Articolul 58 din Actul privind condițiile de aderare a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii
         Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii
         Slovace și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (Actul de aderare din 2003) trebuie interpretat în
         sensul că nu se opune posibilității ca o autoritate națională de reglementare (ANR) să se refere la Orientările Comisiei din
         2002 privind analiza pieței și evaluarea puterii semnificative pe piață în conformitate cu cadrul comunitar de reglementare
         pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice într‑o decizie în care această autoritate impune anumite obligații
         de reglementare unui operator de servicii de comunicații electronice, în pofida faptului că aceste orientări nu au fost publicate
         în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în limba statului membru în discuție, chiar dacă aceasta este o limbă oficială a Uniunii.

      Articolele 15 și 16 din Directiva 2002/21 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații
         electronice, care se adresează în mod expres ANR, constituie temeiul juridic al acestor orientări. Orientările respective
         nu conțin nicio obligație susceptibilă să poată fi impusă, direct sau indirect, particularilor. Prin urmare, lipsa publicării
         acestor orientări în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în limba unui stat membru nu se opune ca ANR din acel stat să facă referire la acestea într‑o decizie adresată unui particular.

      Articolul 58 din Actul de aderare din 2003 nu impune Consiliului, Comisiei sau Băncii Centrale Europene să traducă în cele
         nouă limbi noi, enumerate în cuprinsul acestui articol, toate actele instituțiilor și ale Băncii Centrale Europene adoptate
         înainte de aderarea noilor state membre. Articolul menționat, care reglementează regimul lingvistic și condițiile de publicare
         a actelor adoptate înainte de aderare de instituții și de Banca Centrală Europeană, se limitează astfel să prevadă că, printre
         aceste acte, numai cele ale căror texte au fost redactate în limbile noilor state membre care reprezentau limbi oficiale ale
         Uniunii sunt autentice, din momentul aderării, în aceleași condiții ca și textele redactate în alte limbi oficiale, și sunt
         publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în cazul în care acestea din urmă au făcut obiectul unei asemenea publicări. Astfel, articolul menționat presupune ca statele
         membre și instituțiile să recurgă la o selecție de acte care trebuie să facă obiectul unei publicări în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și nu exclude posibilitatea ca anumite acte să nu fie publicate. Prin urmare, articolul 58 din Actul de aderare din 2003 nu
         impunea publicarea în Jurnalul Oficial a versiunii în limba polonă a Orientărilor din 2002.

      (a se vedea punctele 31, 34, 37 și 39 și dispozitivul)

HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      12 mai 2011(*)

      „Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană – Articolul 58 – Directiva 2002/21/CE – Orientări ale Comisiei – Lipsa publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în limba unui stat membru – Opozabilitate”
      În cauza C‑410/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Sąd Najwyższy
         (Polonia), prin decizia din 28 octombrie 2009, primită de Curte în aceeași zi, în procedura

      Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      împotriva
      Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej,
      cu participarea:
      Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii A. Arabadjiev, A. Rosas și A. Ó Caoimh și doamna P.
         Lindh (raportor), judecători,

      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 noiembrie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o., de domnii M. Korcz și S. Dudzik, radcy prawni;
      –        pentru Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej, de domnul M. Kołtoński și de doamna D. Pawłowska, radcy prawni;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Szpunar, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru Irlanda, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul G. Braun și de doamna K. Mojzesowicz, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 58 din Actul privind condițiile de aderare
         a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare,
         a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor pe care se
         întemeiază Uniunea Europeană (JO 2003, L 236, p. 33, denumit în continuare „Actul de aderare din 2003”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (denumită în continuare „PTC”),
         pe de o parte, și Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (președintele Oficiului pentru Comunicații Electronice, denumit
         în continuare „Prezes”), pe de altă parte, în legătură cu anumite obligații de reglementare care i‑au fost impuse de acesta
         din urmă.

       Cadrul juridic
       Actul de aderare din 2003
      3        Potrivit articolului 2 din Actul de aderare din 2003:

      „Începând cu data aderării, dispozițiile tratatelor originare și actele adoptate înainte de aderare de instituții și de Banca
         Centrală Europeană sunt obligatorii pentru noile state membre și se aplică în statele membre respective în condițiile prevăzute
         în aceste tratate și în prezentul act.”

      4        Articolul 58 din Actul de aderare din 2003:

      „Textele actelor instituțiilor și ale Băncii Centrale Europene adoptate înainte de aderare și care au fost redactate de Consiliu,
         de Comisie sau de Banca Centrală Europeană în limbile cehă, estonă, letonă, lituaniană, maghiară, malteză, polonă, slovacă
         și slovenă sunt, de la data aderării, autentice în aceleași condiții ca și textele redactate în cele unsprezece limbi actuale.
         Acestea se publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în cazul în care textele în limbile actuale au făcut obiectul unei astfel de publicări.”

       Regulamentul nr. 1
      5        Potrivit articolului 1 din Regulamentul nr. 1 al Consiliului din 15 aprilie 1958 de stabilire a regimului lingvistic al Comunității
         Economice Europene (JO 1958, 17, p. 385, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Actul de aderare
         din 2003, limbile oficiale ale Uniunii sunt:

      „spaniola, ceha, daneza, germana, estona, greaca, engleza, franceza, italiana, letona, lituaniana, maghiara, malteza, olandeza,
         polona, portugheza, slovaca, slovena, finlandeza și suedeza”.

      6        Articolul 4 din acest regulament prevede:

      „Regulamentele și alte texte cu aplicabilitate generală se redactează în cele douăzeci de limbi oficiale.”
      7        Articolul 5 din regulamentul menționat prevede:

      „Jurnalul Oficial al Uniunii Europene apare în cele douăzeci de limbi oficiale.”

      8        Potrivit articolului 8 din același regulament:

      „În ceea ce privește statele membre în care există mai multe limbi oficiale, folosirea limbii se va stabili, la cererea statului
         în cauză, în funcție de normele generale ce decurg din legislația statului respectiv.”

       Directiva 2002/21/CE
      9        Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2002/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un
         cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directivă‑cadru) (JO L 108, p. 33, Ediție
         specială, 13/vol. 35, p. 195) are următorul cuprins:

      „Prezenta directivă stabilește un cadru armonizat pentru reglementarea serviciilor de comunicații electronice, a rețelelor
         de comunicații electronice, a infrastructurilor și a serviciilor asociate. Directiva prevede sarcini pentru autoritățile naționale
         de reglementare și stabilește o serie de proceduri care să asigure o aplicare armonizată a cadrului de reglementare pe teritoriul
         [Uniunii].”

      10      Articolul 15 din Directiva 2002/21, care privește procedura de definire a pieței, prevede la alineatele (1)-(3):

      „(1)      După o consultare publică și o consultare cu autoritățile naționale de reglementare, Comisia adoptă o recomandare privind
         piețele relevante de produse și servicii (denumită în continuare «recomandarea»). Recomandarea identifică, în conformitate
         cu anexa I la prezenta directivă, piețele de produse și servicii din sectorul comunicațiilor electronice ale căror caracteristici
         pot justifica impunerea unor obligații de reglementare prevăzute de directivele speciale, fără a aduce atingere piețelor care
         pot fi definite, în cazul unor afaceri specifice, în dreptul concurenței. Comisia definește piețele în conformitate cu principiile
         dreptului concurenței.

      Comisia revizuiește periodic recomandarea.
      (2)      Comisia publică până la data intrării în vigoare a prezentei directive orientări privind analiza pieței și evaluarea puterii
         semnificative pe piață (denumite în continuare «orientările») care sunt conforme cu principiile dreptului concurenței.

      (3)      Autoritățile naționale de reglementare, ținând seama în cea mai mare măsură de recomandare și de orientări, definesc piețe
         relevante corespunzătoare circumstanțelor naționale, în special piețele geografice relevante de pe teritoriul lor, în conformitate
         cu dreptul concurenței. Autoritățile naționale de reglementare urmează procedurile prevăzute la articolele 6 și 7 înainte
         de a defini piețele care diferă de cele prevăzute în recomandare.”

      11      Articolul 16 din Directiva 2002/21, intitulat „Procedura de analiză a pieței”, prevede la alineatele (1)-(5):

      „(1)      În cel mai scurt termen de la adoptarea recomandării sau a oricărei actualizări a acesteia, autoritățile naționale de reglementare
         efectuează o analiză a piețelor relevante, ținând seama în cea mai mare măsură de orientări. Statele membre se asigură că
         analiza este efectuată, după caz, în colaborare cu autoritățile naționale în domeniul concurenței.

      (2)      Atunci când, în conformitate cu articolul 16, 17, 18 sau 19 din Directiva 2002/22/CE (Directiva privind serviciul universal)
         sau în conformitate cu articolul 7 sau 8 din Directiva 2002/19/CE (Directiva privind accesul), autoritatea națională de reglementare
         [denumită în continuare «ANR»] trebuie să se pronunțe asupra impunerii, menținerii, modificării sau eliminării unor obligații
         pentru întreprinderi, aceasta stabilește pe baza analizei pieței prevăzute la alineatul (1) din prezentul articol dacă piața
         în cauză este efectiv concurențială.

      (3)      Atunci când o [ANR] stabilește că o piață este efectiv concurențială, aceasta nu impune sau nu menține niciuna dintre obligațiile
         de reglementare specifice prevăzute la alineatul (2) din prezentul articol. Atunci când există deja obligații de reglementare
         specifice sectorului, [aceasta] retrage obligațiile impuse întreprinderilor de pe piața în cauză. Se acordă o perioadă de
         înștiințare adecvată părților cărora o astfel de retragere a obligațiilor le aduce atingere.

      (4)      Atunci când o [ANR] stabilește că o piață nu este efectiv concurențială, aceasta identifică întreprinderile cu putere semnificativă
         pe piața respectivă în conformitate cu articolul 14 și impune acestora obligații de reglementare specifice în conformitate
         cu alineatul (2) din prezentul articol sau menține ori modifică obligațiile deja existente.

      (5)      În cazul piețelor transnaționale prevăzute de decizia menționată la articolul 15 alineatul (4), [ANR] competente efectuează
         împreună analiza pieței, ținând seama în cea mai mare măsură de orientări, și se pronunță în comun asupra oricărei impuneri,
         mențineri, modificări sau retrageri de obligații de reglementare în conformitate cu alineatul (2) din prezentul articol.”

      12      În temeiul articolului 15 alineatul (2) din Directiva 2002/21, Comisia a adoptat Orientările privind analiza pieței și evaluarea
         puterii semnificative pe piață în conformitate cu cadrul comunitar de reglementare pentru rețelele și serviciile de comunicații
         electronice (JO 2002, C 165, p. 6, denumite în continuare „Orientările din 2002”).

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      13      PTC este unul dintre principalii operatori de telecomunicații din Polonia.

      14      La 17 iulie 2006, Prezes a considerat că PTC dispunea de o putere semnificativă pe piața serviciilor de terminare a apelurilor
         vocale și a decis să impună acestei întreprinderi anumite obligații de reglementare.

      15      Acțiunea formulată de PTC împotriva acestei decizii adoptate de Prezes a fost respinsă de instanțele de prim grad și de apel.
         În cadrul recursului introdus la instanța de trimitere, PTC susține că Orientările din 2002, pe care se întemeiază decizia
         respectivă, nu îi sunt opozabile, în măsura în care acestea nu au fost publicate în limba polonă în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

      16      Sąd Najwyższy exprimă îndoieli cu privire la posibilele consecințe determinate de această lipsă a publicării

      17      Această instanță amintește că, anterior, Curtea a statuat că articolul 58 din Actul de aderare din 2003 se opune posibilității
         ca obligațiile cuprinse într‑o reglementare comunitară care nu a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în limba unui nou stat membru, deși este o limbă oficială a Uniunii Europene, să fie impuse particularilor în acest stat,
         chiar dacă aceste persoane ar fi putut lua cunoștință de reglementarea respectivă prin alte mijloace(Hotărârea din 11 decembrie
         2007, Skoma‑Lux, C‑161/06, Rep., p. I‑10841, punctele 57-59, și Hotărârea din 4 iunie 2009, Balbiino, C‑560/07, Rep., p. I‑4447,
         punctul 30).

      18      Această jurisprudență determină instanța de trimitere să considere că întreprinderile poloneze de telecomunicații se află
         într‑o situație mai puțin favorabilă decât cea în care se află întreprinderile stabilite în alte state membre decât Republica
         Polonă, care sunt în măsură să ia cunoștință despre orientări în limba oficială a acestor state.

      19      Instanța de trimitere ridică problema dacă formularea „obligații cuprinse într‑o reglementare comunitară”, utilizată la punctul
         51 din Hotărârea Skoma‑Lux, citată anterior, are în vedere numai regulamentele și deciziile care, prin ele însele, creează
         obligații în sarcina particularilor sau dacă aceasta cuprinde și alte acte ale instituțiilor Uniunii care produc efecte asupra
         drepturilor sau obligațiilor particularilor, care sunt reglementate de dispozițiile din dreptul intern de transpunere a directivelor
         comunitare. Cu privire la acest aspect, instanța de trimitere arată că, în Hotărârea din 10 martie 2009, Heinrich (C‑345/06,
         Rep., p. I‑1659), Curtea pare să fi interpretat în mod extensiv noțiunea „reglementare comunitară”, noțiune susceptibilă să
         cuprindă toate actele instituțiilor Uniunii. De asemenea, instanța de trimitere subliniază că, din Hotărârea din 21 iunie
         2007, ROM‑projecten (C‑158/06, Rep., p. I‑5103), pare a rezulta nu numai că actele juridice ale Uniunii care impun obligații
         particularilor trebuie să facă obiectul unei publicări, ci că, pentru ca o asemenea publicare că fie solicitată, este suficient
         ca un act să impună o obligație unui stat membru de a efectua o acțiune concretă în privința particularilor.

      20      Instanța de trimitere arată că Orientările din 2002 determină așteptări juridice legitime din partea persoanelor a căror situație
         se încadrează în domeniul lor de aplicare. În plus, adoptarea acestor Orientări de către Comisie ar decurge direct dintr‑o
         obligație prevăzută la articolul 15 alineatul (2) din Directiva 2002/21. Articolul 15 alineatul (3) și articolul 16 alineatul
         (1) din directivă prevăd că ANR trebuie să „țină seama în cea mai mare măsură” de orientări, atât pentru definirea piețelor
         relevante, cât și pentru analiza acestora.

      21      În aceste condiții, Sąd Najwyższy a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Articolul 58 din [Actul de aderare din 2003] permite [ANR] ca, în cadrul analizei piețelor relevante, să invoce față de particularii
         stabiliți într‑un stat membru [Orientările din 2002], de care trebuie să țină seama în cea mai mare măsură, potrivit articolului
         16 alineatul (1) din [Directiva 2002/21], dacă aceste orientări nu au fost publicate în limba acestui stat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, iar limba respectivă este limbă oficială a Uniunii Europene?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      22      Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 58 din
         Actul de aderare din 2003 trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca o ANR să se refere la Orientările din
         2002 într‑o decizie în care această autoritate impune anumite obligații de reglementare unui operator de servicii de comunicații
         electronice, în măsura în care aceste orientări nu au fost publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în limba statului membru în discuție, chiar dacă aceasta este o limbă oficială a Uniunii.

      23      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit că un principiu fundamental al ordinii de drept comunitare impune
         ca un act care emană de la autorități publice să nu fie opozabil justițiabililor înainte ca aceștia să aibă posibilitatea
         de lua cunoștință de acesta (Hotărârea din 25 ianuarie 1979, Racke, 98/78, Rec., p. 69, punctul 15).

      24      În plus, din articolul 2 din Actul de aderare din 2003 rezultă că actele adoptate înainte de aderare de instituții sunt obligatorii
         pentru noile state membre și se aplică în aceste state din momentul aderării. Totuși, opozabilitatea actelor respective față
         de persoanele fizice și juridice din aceste state depinde de condițiile generale de punere în aplicare a dreptului comunitar
         în statele membre, astfel cum acestea sunt prevăzute de tratatele originare și, pentru noile state membre, de însuși Actul
         de aderare din 2003 (Hotărârea Skoma‑Lux, citată anterior, punctul 32).

      25      În ceea ce privește regulamentele Consiliului și Comisiei, precum și directivele acestor instituții, care se adresează tuturor
         statelor membre, din dispozițiile cuprinse la articolul 254 alineatul (2) CE rezultă că acestea produc efecte juridice numai
         dacă au fost publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (a se vedea în acest sens Hotărârea Skoma‑Lux, citată anterior, punctul 33).

      26      În plus, actele respective nu pot fi opuse persoanelor fizice și juridice dintr‑un stat membru înainte ca acestea din urmă
         să aibă posibilitatea să ia cunoștință despre actele respective printr‑o publicare conformă cerințelor legale în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (Hotărârile Racke, punctul 15, și Skoma‑Lux, punctul 37, citate anterior).

      27      Respectarea acestor principii se impune cu aceleași consecințe atunci când o reglementare a Uniunii obligă statele membre
         ca, pentru punerea sa în aplicare, să ia măsuri care instituie obligații în sarcina particularilor. Prin urmare, măsurile
         naționale care, în aplicarea unei reglementări a Uniunii, instituie obligații în sarcina particularilor trebuie să fie publicate
         pentru ca persoanele interesate să poată lua cunoștință de acestea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 iunie 2002,
         Mulligan și alții, C‑313/99, Rec., p. I‑5719, punctele 51 și 52). Într‑o asemenea situație, persoanele interesate trebuie
         deopotrivă să aibă posibilitatea să se informeze cu privire la sursa măsurilor naționale care instituie obligații în sarcina
         lor. Astfel, trebuie publicate nu numai reglementarea națională, ci și actul de drept al Uniunii care, după caz, obligă statele
         membre să adopte măsuri care instituie obligații în sarcina particularilor (a se vedea în acest sens Hotărârea Heinrich, citată
         anterior, punctele 45-47).

      28      Pe de altă parte, rezultă din dispozițiile coroborate ale articolului 58 din Actul de aderare din 2003 și ale articolelor
         4, 5 și 8 din Regulamentul nr. 1 că o publicare conformă cerințelor legale a unui regulament al Uniunii, în ceea ce privește
         un stat membru a cărui limbă este o limbă oficială a Uniunii, trebuie să cuprindă publicarea acestui act, în această limbă,
         în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (Hotărârea Skoma‑Lux, citată anterior, punctul 34).

      29      Astfel, Curtea s‑a pronunțat în sensul că articolul 58 din Actul de aderare din 2003 se opune posibilității ca obligațiile
         cuprinse într‑o reglementare a Uniunii care nu a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în limba unui nou stat membru, în condițiile în care această limbă este o limbă oficială a Uniunii, să fie impuse particularilor
         în acest stat, chiar dacă aceste persoane ar fi putut lua cunoștință de reglementarea respectivă prin alte mijloace (Hotărârile
         Skoma‑Lux, punctul 51, și Balbiino, punctul 30, citate anterior).

      30      În lumina jurisprudenței amintite la punctele 23-29 din prezenta hotărâre, inspirată de principiile securității juridice și
         nediscriminării, trebuie să se examineze dacă, prin conținutul acestora, Orientările din 2002 impun obligații particularilor.
         În ipoteza unei asemenea situații, în lipsa unei publicări în limba polonă în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, aceste orientări ar fi inopozabile particularilor din Polonia.

      31      Articolele 15 și 16 din Directiva 2002/21, care se adresează în mod expres ANR, constituie temeiul juridic al Orientărilor
         din 2002. Acestea din urmă orientează ANR în cadrul definirii și al analizei piețelor relevante, pentru a stabili dacă aceste
         piețe trebuie supuse unei reglementări ex ante. Astfel, potrivit punctului 1 din orientări, acestea enunță principiile pe care autoritățile trebuie să își întemeieze analiza
         cu privire la piețe și la concurența efectivă, în aplicarea cadrului de reglementare comun privind comunicațiile electronice.
         Punctul 6 din orientările respective arată de asemenea că acestea au ca scop să orienteze ANR în exercitarea noilor responsabilități
         pe care le au în materie de definire a piețelor și de evaluare a puterii semnificative pe aceste piețe (Hotărârea din 3 decembrie
         2009, Comisia/Germania, C‑424/07, Rep., p. I‑11431, punctele 75 și 76).

      32      Orientările din 2002 conțin, în primele trei secțiuni, o expunere sintetică a metodelor și a criteriilor utile pentru definirea
         pieței, pentru evaluarea puterii manifestate pe aceasta și pentru desemnarea întreprinderilor cu putere semnificativă pe piață.
         În esență, este vorba despre un rezumat al jurisprudenței în materie, completat cu o prezentare a trei comunicări ale Comisiei
         care au făcut obiectul unei publicări în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în limba polonă, și anume Comunicarea Comisiei privind definirea pieței relevante în sensul dreptului comunitar al concurenței
         (JO 1997, C 372, p. 5, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 60, precum și ediția specială a Jurnalului Oficial al Uniunii Europene în limba polonă, volumul 1, capitolul 8, p. 155), Liniile directoare privind aplicarea normelor comunitare de concurență
         în sectorul telecomunicațiilor (JO 1991, C 233, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 5, precum și ediția specială a Jurnalului Oficial al Uniunii Europene în limba polonă, volumul 1, capitolul 8, p. 43) și, respectiv, Comunicarea Comisiei privind aplicarea normelor de concurență
         acordurilor de acces în sectorul telecomunicațiilor (JO 1998, C 265, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 124, precum și ediția
         specială a Jurnalului Oficial al Uniunii Europene în limba polonă, volumul 1, capitolul 8, p. 255).

      33      Ultimele trei secțiuni au în vedere mai direct punerea în aplicare a Directivei 2002/21. A patra secțiune, intitulată „Impunerea,
         menținerea, modificarea sau eliminarea unor obligații în temeiul cadrului de reglementare”, urmărește să dea ANR indicii cu
         privire la măsurile care trebuie luate în urma analizei caracterului concurențial al pieței. A cincea și a șasea secțiune
         privesc, pe de o parte, puterile de investigare și procedurile de cooperare în vederea analizării pieței și, pe de altă parte,
         procedurile de consultare și de publicare privind proiectele de decizii ale ANR. În plus față de o trecere în revistă a dispozițiilor
         pertinente ale cadrului de reglementare aplicabil, aceste trei secțiuni urmăresc să precizeze funcționarea mecanismelor de
         cooperare între ANR, autoritățile naționale de concurență și Comisie.

      34      Din aceste elemente reiese că Orientările din 2002 nu conțin nicio obligație susceptibilă să poată fi impusă, direct sau indirect,
         particularilor. Prin urmare, lipsa publicării acestor orientări în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în limba polonă nu se opune ca ANR din Republica Polonă să facă referire la acestea într‑o decizie adresată unui particular.

      35      Pe de altă parte, trebuie arătat că orientările menționate au fost publicate în 2002 în seria „C” a Jurnalului Oficial al Uniunii Europene. Or, spre deosebire de seria „L” a acestuia, seria „C” nu are ca obiect publicarea actelor cu forță juridică obligatorie,
         ci doar a informațiilor, a recomandărilor și a avizelor privind Uniunea.

      36      Cu toate acestea, PTC consideră că, întrucât aceleași orientări au fost publicate în 2002 în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, în conformitate cu articolul 58 din Actul de aderare din 2003, acestea trebuiau publicate deopotrivă în limbile oficiale
         ale noilor state membre, printre altele, în limba polonă.

      37      Trebuie însă arătat că articolul 58 din Actul de aderare din 2003 nu impune Consiliului, Comisiei sau Băncii Centrale Europene
         să traducă în cele nouă limbi noi, enumerate în cuprinsul acestui articol, toate actele instituțiilor și ale Băncii Centrale
         Europene adoptate înainte de aderarea noilor state membre. Articolul menționat, care reglementează regimul lingvistic și condițiile
         de publicare a actelor adoptate înainte de aderare de instituții și de Banca Centrală Europeană, se limitează astfel să prevadă
         că, printre aceste acte, numai cele ale căror texte au fost redactate în limbile noilor state membre care reprezentau limbi
         oficiale ale Uniunii sunt autentice, din momentul aderării, în aceleași condiții ca și textele redactate în alte limbi oficiale,
         și sunt publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în cazul în care acestea din urmă au făcut obiectul unei asemenea publicări. Astfel, articolul menționat presupune ca statele
         membre și instituțiile să recurgă la o selecție de acte care trebuie să facă obiectul unei publicări în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și nu exclude posibilitatea ca anumite acte să nu fie publicate. Prin urmare, articolul 58 din Actul de aderare din 2003 nu
         ar impune publicarea în Jurnalul Oficial a versiunii în limba polonă a Orientărilor din 2002.

      38      În definitiv, trebuie subliniat că, deja, Curtea a înlăturat existența unui principiu general al dreptului Uniunii în temeiul
         căruia tot ceea ce ar putea afecta interesele unui cetățean al Uniunii trebuie să fie redactat în limba sa în orice circumstanțe
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 septembrie 2003, Kik/OAPI, C‑361/01 P, Rec., p. I‑8283, punctele 82 și 83).

      39      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 58 din Actul de aderare din 2003
         trebuie interpretat în sensul că nu se opune posibilității ca o ANR să se refere la Orientările din 2002 într‑o decizie în
         care această autoritate impune anumite obligații de reglementare unui operator de servicii de comunicații electronice, în
         pofida faptului că aceste orientări nu au fost publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în limba statului membru în discuție, chiar dacă aceasta este o limbă oficială a Uniunii.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      40      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Articolul 58 din Actul privind condițiile de aderare a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii
            Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii
            Slovace și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană trebuie interpretat în sensul că nu se opune posibilității
            ca o autoritate națională de reglementare să se refere la Orientările Comisiei privind analiza pieței și evaluarea puterii
            semnificative pe piață în conformitate cu cadrul comunitar de reglementare pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice
            într‑o decizie în care această autoritate impune anumite obligații de reglementare unui operator de servicii de comunicații
            electronice, în pofida faptului că aceste orientări nu au fost publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene în limba statului membru în discuție, chiar dacă aceasta este o limbă oficială a Uniunii.
      Semnături
      *Limba de procedură: polona.


Hotărârea Curții din data de 21 septembrie 1999. # Maatschappij Drijvende Bokken BV împotriva Stichting Pensioenfonds voor de Vervoer- en Havenbedrijven. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # Cauza C-219/97.


Hotărârea Curții din data de 11 iulie 1980. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Securitate socială. # Cauza 150/79.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 11 iulie 1996. # Giorgio Bernardi împotriva Parlamentului European. # Acțiune în anulare - Inadmisibilitate. # Cauza T-146/95.


title: Hotărârea Curții (camera a opta) din 19 mai 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2003/58/CE - Dreptul societăților - Acte și indicații supuse publicității - Scrisori și note de comandă - Sancțiuni - Netranspunere în termenul stabilit. # Cauza C-313/08.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a opta) din 19 mai 2009 — Comisia/Italia
      (Cauza C‑313/08)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Directiva 2003/58/CE — Dreptul societăților — Acte și indicații supuse publicității — Scrisori și note de comandă — Sancțiuni — Netranspunere în termenul stabilit”
      Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Examinarea de către Curte a temeiniciei — Situație care trebuie luată în considerare — Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 12)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Neadoptarea, în termenul prevăzut, a tuturor dispozițiilor necesare
                  pentru a se conforma articolului 1 alineatele (4), (5) și (6) din Directiva 2003/58/CE a Parlamentului European și a Consiliului
                  din 15 iulie 2003 de modificare a Directivei 68/151/CEE a Consiliului în ceea ce privește obligațiile de publicitate ale anumitor
                  forme de societăți (JO L 221, p. 13, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 3).

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea, în termenul prevăzut, a tuturor actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a
                     se conforma articolului 1 alineatele (4)-(6) din Directiva 2003/58/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 iulie
                     2003 de modificare a Directivei 68/151/CEE a Consiliului în ceea ce privește obligațiile de publicitate ale anumitor forme
                     de societăți, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.

                  2)

                  	Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 29 septembrie 1998. # Canon Kabushiki Kaisha împotriva Metro-Goldwyn-Mayer Inc., fost Pathe Communications Corporation. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania. # Cauza C-39/97.


Hotărârea Curții din data de 13 martie 2001.#PreussenElektra AG împotriva Schhleswag AG, în prezența Windpark Reußenköge III GmbH și Land Schleswig-Holstein.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landgericht Kiel - Germania.#Ajutor de stat.#Cauza C-379/98.


Hotărârea Curții (camera a doua) din 10 iulie 2014. # BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza C-126/13 P.


Hotărârea Curții din data de 19 mai 1993. # Proces penal împotriva Paul Corbeau. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal correctionnel de Liège - Belgia. # Concurență. # Cauza C-320/91.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 13 iulie 2000. # Salzgitter AG, fost Preussag Stahl AG împotriva Comisiei Comunităților Europene și Republica Federală Germania. # Recurs. # Cauza C-210/98 P.