title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 21 iulie 2016.#SIA „VM Remonts” și SIA „Ausma grupa” împotriva Konkurences padome și Konkurences padome împotriva SIA „Pārtikas kompānija”.#Cerere de decizie preliminară formulată de Augstākā tiesa.#Trimitere preliminară – Concurență – Articolul 101 alineatul (1) TFUE – Situație pur internă – Aplicarea unei reglementări naționale similare – Competența Curții – Practică concertată – Răspunderea unei întreprinderi pentru acțiunile unui prestator de servicii – Condiții.#Cauza C-542/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      21 iulie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Concurență — Articolul 101 alineatul (1) TFUE — Situație pur internă — Aplicarea unei reglementări naționale similare — Competența Curții — Practică concertată — Răspunderea unei întreprinderi pentru acțiunile unui prestator de servicii — Condiții”
      În cauza C‑542/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Augstākā tiesa (Curtea Supremă, Letonia), prin decizia din 13 noiembrie 2014, primită de Curte la 27 noiembrie 2014, în procedura

         SIA „VM Remonts”, fostă SIA „DIV un Ko”,

         SIA „Ausma grupa”

      împotriva

         Konkurences padome

      și

         Konkurences padome

      împotriva

         SIA „Pārtikas kompānija”,

      CURTEA (Camera a patra)
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnii C. Lycourgos, E. Juhász și C. Vajda și doamna K. Jürimäe (raportor), judecători,
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 octombrie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul leton, de I. Kalniņš și de J. Treijs‑Gigulis, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de P. Gentili, avvocato dello Stato;

               —

               pentru Comisia Europeană, de N. Khan, de C. Giolito și de I. Rubene, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 decembrie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 101 alineatul (1) TFUE.

               2

               Această cerere a fost prezentată în cadrul unor litigii între SIA „VM Remonts”, fostă SIA „DIV un Ko”, și SIA „Ausma grupa”, pe de o parte, și Konkurences padome (Consiliul Concurenței, Letonia), pe de altă parte, respectiv acesta din urmă, pe de o parte, și SIA „Pārtikas kompānija”, pe de altă parte, în legătură cu o pretinsă concertare a acestor întreprinderi cu ocazia participării lor la o procedură de cerere de ofertă organizată de orașul Jūrmala (Letonia).

         Cadrul juridic

         Dreptul leton

               3

               Potrivit articolului 11 alineatul 1 din Konkurences likums (Legea concurenței) din 4 octombrie 2001 (Latvijas Vēstnesis, 2001, nr. 151):
               „Sunt interzise și nule, din momentul încheierii, acordurile între operatorii economici care au ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței pe teritoriul Letoniei, inclusiv cele privind:
               […]

                        5)

                        participarea sau neparticiparea la cereri de ofertă și la licitații sau condițiile referitoare la acest tip de acțiuni (sau inacțiuni), cu excepția situațiilor în care concurenții au făcut publică oferta lor comună, iar respectiva ofertă nu are ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței;

                  […]”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               4

               Consiliul local al orașului Jūrmala a lansat o procedură de cerere de ofertă privind aprovizionarea cu produse alimentare a instituțiilor de învățământ. DIV un Ko, Ausma grupa și Pārtikas kompānija au depus oferte în cadrul acestei proceduri de cerere de ofertă.

               5

               Pentru a primi asistență juridică pentru pregătirea și pentru prezentarea ofertei sale, Pārtikas kompānija a apelat la SIA „Juridiskā sabiedrība «B&Š partneri»”. Această din urmă societate a apelat, la rândul său, la un subcontractant, SIA „MMD lietas”, care a primit un proiect de ofertă din partea Pārtikas kompānija.

               6

               Din decizia de trimitere reiese că acest proiect a fost pregătit de Pārtikas kompānija în deplină independență, fără concertare cu privire la prețuri cu DIV un Ko sau cu Ausma grupa.

               7

               Din decizia menționată reiese, de asemenea, că MMD lietas s‑a angajat în paralel, fără a informa Pārtikas kompānija cu privire la acest aspect, să pregătească oferta DIV un Ko și, respectiv, oferta Ausma grupa. În acest cadru, un angajat al MMD lietas a utilizat oferta Pārtikas kompānija drept referință pentru a realiza ofertele celorlalte două ofertante. Respectivul angajat ar fi întocmit aceste două oferte plecând de la prețurile care figurau în oferta Pārtikas kompānija, astfel încât oferta Ausma grupa să fie cu aproximativ 5 % mai mică decât oferta Pārtikas kompānija, iar oferta DIV un Ko cu 5 % mai mică decât cea a Ausma grupa.

               8

               Prin decizia din 21 octombrie 2011, Consiliul Concurenței a considerat că cele trei întreprinderi ofertante au încălcat articolul 11 alineatul 1 punctul 5 din Legea concurenței, întrucât și‑au pregătit ofertele în comun cu scopul de a simula o concurență efectivă între ele. Consiliul Concurenței a considerat că această practică concertată a denaturat concurența și a aplicat o amendă întreprinderilor respective.

               9

               DIV un Ko, Ausma grupa și Pārtikas kompānija au introdus o acțiune având ca obiect anularea acestei decizii. Prin hotărârea din 3 iulie 2013, Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională, Letonia) a anulat decizia menționată în măsura în care se imputa o încălcare Pārtikas kompānija, dar a confirmat aceeași decizie în ceea ce privește celelalte două întreprinderi.

               10

               Astfel, deși instanța respectivă a apreciat că raportul aritmetic existent între prețurile ofertelor celor trei ofertante atesta existența unei practici concertate, ea a considerat, în schimb, că niciun element nu demonstra că Pārtikas kompānija s‑a asociat la această practică.

               11

               DIV un Ko și Ausma grupa au declarat recurs la Augstākā tiesa (Curtea Supremă, Letonia) împotriva hotărârii Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională), în măsura în care aceasta le‑a respins acțiunea. Consiliul Concurenței a declarat recurs împotriva hotărârii menționate în măsura în care prin aceasta a fost admisă acțiunea Pārtikas kompānija.

               12

               În acest cadru, instanța de trimitere subliniază că părțile din litigiul principal nu contestă că practica concertată în litigiu nu este susceptibilă să afecteze comerțul dintre statele membre. Ea arată totuși că Legea concurenței a fost elaborată ținând seama de necesitatea de a armoniza dreptul național al concurenței și cel al Uniunii Europene și că temeiul juridic care corespunde în dreptul Uniunii temeiului juridic al acestei legi este constituit, printre altele, din articolele 81 CE și 82 CE (devenite articolele 101 TFUE și 102 TFUE). În ceea ce privește, mai precis, articolul 11 alineatul 1 din legea respectivă, această dispoziție ar prevedea un cadru juridic în esență identic cu cel prevăzut la articolul 101 alineatul (1) TFUE. Aplicarea articolului 11 alineatul 1 menționat nu ar trebui să fie diferită de cea a articolului 101 alineatul (1) TFUE.

               13

               Or, dat fiind că Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională), care este singura competentă să se pronunțe cu privire la fapte, nu a constatat că directorii Pārtikas kompānija autorizaseră acțiunile MMD lietas sau că erau informați cu privire la acestea, instanța de trimitere ridică problema dacă este posibil, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, să se impute unei întreprinderi precum Pārtikas kompānija participarea la o practică concertată în sensul articolului 101 alineatul (1) menționat, ca urmare a acțiunilor unui prestator care îi furniza servicii în mod independent, precum MMD lietas.

               14

               Această instanță ridică, în special, problema dacă considerațiile care figurează la punctul 97 din Hotărârea din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia (100/80-103/80, EU:C:1983:158) și la punctul 25 din Hotărârea din 7 februarie 2013, Slovenská sporiteľňa (C‑68/12, EU:C:2013:71), potrivit cărora imputarea unei încălcări a articolului 101 alineatul (1) TFUE în sarcina unei întreprinderi nu presupune vreo acțiune a asociaților sau a administratorilor principali ai întreprinderii vizate, nici măcar încunoștințarea acestora, ci acțiunea unei persoane împuternicite să acționeze în numele întreprinderii, sunt pertinente într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal.

               15

               În aceste condiții, Augstākā tiesa (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că, pentru a se constata că o întreprindere a participat la un acord de restrângere a concurenței, trebuie dovedit un comportament personal al unui administrator al întreprinderii sau faptul că acesta a avut cunoștință ori și‑a exprimat consimțământul cu privire la comportamentul unei persoane care prestează servicii externalizate întreprinderii și care acționează în același timp în contul altor participați la un posibil acord interzis?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

         Cu privire la competența Curții

               16

               În decizia de trimitere, Augstākā tiesa (Curtea Supremă) subliniază că practica concertată în discuție în litigiul principal privește o situație pur internă care nu are incidență asupra comerțului dintre statele membre. Articolul 101 alineatul (1) TFUE nu ar fi, așadar, aplicabil litigiului principal. În consecință, trebuie să se verifice dacă Curtea este competentă să răspundă la întrebarea adresată de această instanță.

               17

               În această privință, trebuie amintit că Curtea s‑a declarat în mai multe rânduri competentă să statueze asupra cererilor de decizie preliminară referitoare la dispoziții de drept al Uniunii în cazuri în care situația de fapt din litigiul principal se situa în afara domeniului de aplicare al acestui drept, în măsura în care aplicabilitatea respectivelor dispoziții fusese determinată de dreptul național, care se conforma, în soluționarea unor situații pur interne, soluțiilor reținute de dreptul Uniunii. Astfel, în asemenea cazuri, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, există un interes cert al Uniunii ca, pentru evitarea unor viitoare divergențe de interpretare, dispozițiile sau noțiunile preluate din dreptul Uniunii să primească o interpretare uniformă, indiferent care ar fi condițiile în care acestea urmează să fie aplicate (a se vedea printre altele Hotărârea din 14 martie 2013, Allianz Hungária Biztosító și alții, C‑32/11, EU:C:2013:160, punctul 20, Hotărârea din 4 decembrie 2014, FNV Kunsten Informatie en Media, C‑413/13, EU:C:2014:2411, punctul 18, precum și Hotărârea din 26 noiembrie 2015, Maxima Latvija, C‑345/14, EU:C:2015:784, punctul 12).

               18

               În speță, din decizia de trimitere reiese, pe de o parte, că legiuitorul leton a intenționat expres să armonizeze dreptul național al concurenței cu cel al Uniunii, întrucât acest legiuitor a decis, astfel, să aplice un tratament identic situațiilor interne și situațiilor reglementate de dreptul Uniunii. Pe de altă parte, Augstākā tiesa (Curtea Supremă) arată că articolul 11 alineatul 1 din Legea concurenței prevede un cadru juridic în esență identic cu cel prevăzut la articolul 101 alineatul (1) TFUE și că articolul 11 alineatul 1 menționat primește aceeași interpretare precum articolul 101 alineatul (1) TFUE.

               19

               În aceste condiții, Curtea este competentă să răspundă la întrebarea adresată.

         Cu privire la fond

               20

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că o întreprindere poate fi considerată răspunzătoare pentru o practică concertată ca urmare a acțiunilor unui prestator independent care îi furnizează servicii.

               21

               În această privință, trebuie subliniat, cu titlu prealabil, că această întrebare nu vizează normele privind aprecierea probelor și nivelul probatoriu necesar, care, în lipsa unor norme ale Uniunii în materie, intră, în principiu, sub incidența autonomiei procedurale a statelor membre (a se vedea Hotărârea din 21 ianuarie 2016, Eturas și alții, C‑74/14, EU:C:2016:42, punctele 29-37), ci elementele constitutive ale încălcării care trebuie să fie întrunite pentru a constata că o întreprindere este răspunzătoare pentru o practică concertată.

               22

               În continuare, trebuie amintit că, în contextul dreptului concurenței al Uniunii, o întreprindere trebuie să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică, chiar dacă din punct de vedere juridic această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice (Hotărârea din 12 iulie 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, EU:C:1984:271, punctul 11, precum și Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, punctul 55).

               23

               În aceste condiții, trebuie subliniat, în primul rând, că Hotărârea din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia (100/80-103/80, EU:C:1983:158) și Hotărârea din 7 februarie 2013, Slovenská sporiteľňa (C‑68/12, EU:C:2013:71) au fost pronunțate de Curte în cauze în care întreprinderi erau trase la răspundere pe baza acțiunilor angajaților lor. Or, un angajat își îndeplinește funcțiile în beneficiul și sub îndrumarea întreprinderii pentru care lucrează și se consideră, astfel, că se integrează în unitatea economică constituită de această întreprindere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 septembrie 1999, Becu și alții, C‑22/98, EU:C:1999:419, punctul 26).

               24

               În scopul constatării încălcărilor dreptului concurenței al Uniunii, eventualele acțiuni anticoncurențiale ale unui angajat pot, așadar, să fie atribuite întreprinderii din care face parte, ea fiind, în principiu, considerată răspunzătoare pentru acestea.

               25

               În schimb, în măsura în care un prestator oferă servicii pe o piață dată, în mod independent, în schimbul unei remunerații, acesta trebuie să fie perceput, în scopul aplicării unor norme având ca obiect sancționarea comportamentelor anticoncurențiale, ca o întreprindere distinctă de cele cărora le furnizează serviciile sale, iar acțiunile unui astfel de prestator nu pot fi atribuite, de la bun început, uneia dintre aceste întreprinderi.

               26

               Raportul dintre o întreprindere și angajații săi nu este, așadar, în principiu, comparabil cu cel existent între această întreprindere și prestatorii de servicii care îi furnizează servicii, astfel încât considerațiile care figurează la punctul 97 din Hotărârea din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia ((100/80-103/80, EU:C:1983:158) și la punctul 25 din Hotărârea din 7 februarie 2013, Slovenská sporiteľňa (C‑68/12, EU:C:2013:71) nu pot fi transpuse acestei din urmă situații.

               27

               În aceste condiții, nu poate fi exclus ca, în anumite împrejurări, un prestator care se prezintă ca fiind independent să opereze în realitate sub îndrumarea sau sub controlul unei întreprinderi care utilizează serviciile sale. Situația menționată s‑ar regăsi, de exemplu, în împrejurări în care acesta ar dispune de o autonomie și de o flexibilitate limitată sau nu ar dispune deloc de acestea în ceea ce privește modul de exercitare a activității convenite, pretinsa sa independență disimulând un raport de muncă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 decembrie 2014, FNV Kunsten Informatie en Media, C‑413/13, EU:C:2014:2411, punctele 35 și 36). Pe de altă parte, o astfel de îndrumare sau un astfel de control ar putea fi deduse din existența unor legături organizatorice, economice și juridice speciale între prestatorul în cauză și utilizatoarea serviciilor, asemenea relației dintre societățile‑mamă și filialele acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 iunie 2015, Fresh Del Monte Produce/Comisia și Comisia/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P și C‑294/13 P, EU:C:2015:416, punctele 75 și 76, precum și jurisprudența citată). În astfel de împrejurări, întreprinderea utilizatoare ar putea fi considerată răspunzătoare pentru eventualele acțiuni ale prestatorului.

               28

               În al doilea rând, trebuie subliniat că, presupunând că prestatorul în cauză este într‑adevăr independent, aspect a cărui verificare este de competența instanței naționale, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, practica concertată în care este implicat acest prestator poate fi imputată întreprinderii care utilizează serviciile sale doar în anumite condiții.

               29

               În această privință, trebuie amintit că Curtea a hotărât că o întreprindere poate fi considerată răspunzătoare pentru acorduri sau practici concertate având un obiect anticoncurențial în cazul în care a intenționat să contribuie prin propriul comportament la obiectivele comune urmărite de toți participanții și cunoștea comportamentele materiale urmărite sau puse în aplicare de alte întreprinderi pentru atingerea acelorași obiective sau că putea să le prevadă în mod rezonabil și că era pregătită să accepte riscul care decurge din acestea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, EU:C:1999:356, punctul 87).

               30

               Astfel, întreprinderii utilizatoare i se poate, printre altele, imputa practica concertată în litigiu în cazul în care avea cunoștință despre obiectivele anticoncurențiale urmărite de concurenții săi și de prestator și intenționa să contribuie la acestea prin propriul comportament. Deși o astfel de condiție este, desigur, îndeplinită în cazul în care întreprinderea respectivă avea intenția, prin intermediul prestatorului său, să divulge informațiile sale comerciale sensibile concurenților săi sau în cazul în care a aprobat expres sau tacit ca acesta să divulge informațiile comerciale sensibile menționate concurenților (a se vedea prin analogie Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punctele 82-84, precum și Hotărârea din 21 ianuarie 2016, Eturas și alții, C‑74/14, EU:C:2016:42, punctul 28), această situație nu se regăsește în cazul în care prestatorul respectiv, fără a informa întreprinderea utilizatoare despre acest lucru, a utilizat informațiile comerciale sensibile ale acesteia din urmă pentru a realiza ofertele concurenților menționați.

               31

               Practica concertată în litigiu poate, de asemenea, să fie imputată aceleiași întreprinderi utilizatoare în cazul în care aceasta putea să prevadă în mod rezonabil că prestatorul la care a recurs urma să divulge informațiile sale comerciale concurenților săi și era pregătită să accepte riscul aferent.

               32

               Revine instanței naționale sarcina de a verifica, în conformitate cu normele dreptului său național privind aprecierea probelor și nivelul probatoriu necesar, dacă, în împrejurările din cauza principală, una dintre aceste condiții este îndeplinită.

               33

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că o întreprindere poate, în principiu, să fie considerată răspunzătoare pentru o practică concertată ca urmare a acțiunilor unui prestator independent care îi furnizează servicii doar în cazul în care este îndeplinită una dintre următoarele condiții:

                        —

                        prestatorul opera, în realitate, sub îndrumarea sau sub controlul întreprinderii trase la răspundere sau

                        —

                        respectiva întreprindere avea cunoștință despre obiectivele anticoncurențiale urmărite de concurenții săi și de prestator și intenționa să contribuie la acestea prin propriul comportament sau

                        —

                        întreprinderea menționată putea să prevadă în mod rezonabil acțiunile anticoncurențiale ale concurenților săi și ale prestatorului și era pregătită să accepte riscul aferent.

         Cheltuieli de judecată

               34

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că o întreprindere poate, în principiu, să fie considerată răspunzătoare pentru o practică concertată ca urmare a acțiunilor unui prestator independent care îi furnizează servicii doar în cazul în care este îndeplinită una dintre următoarele condiții:

                        —

                           prestatorul opera, în realitate, sub îndrumarea sau sub controlul întreprinderii trase la răspundere sau

                        —

                           respectiva întreprindere avea cunoștință despre obiectivele anticoncurențiale urmărite de concurenții săi și de prestator și intenționa să contribuie la acestea prin propriul comportament sau

                        —

                           întreprinderea menționată putea să prevadă în mod rezonabil acțiunile anticoncurențiale ale concurenților săi și ale prestatorului și era pregătită să accepte riscul aferent.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: letona.


Hotărârea Curții din data de 22 noiembrie 1978. # Lothar Mattheus împotriva Doego Fruchtimport und Tiefkühlkost eG. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Amtsgericht Essen - Germania. # Cauza 93/78.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 2 octombrie 2008. # Nicole Hassett împotriva South Eastern Health Board şi Cheryl Doherty împotriva North Western Health Board. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Supreme Court - Irlanda. # Competență judiciară - Regulamentul (CE) nr. 44/2001 - Articolul 22 punctul 2 - Litigii privind validitatea deciziilor organelor societăților - Competența exclusivă a instanțelor din statul în care este situat sediul - Sindicatul profesional al medicilor. # Cauza C-372/07.

text:
      Cauza C‑372/07
      Nicole Hassett
      împotriva
      South Eastern Health Board
      și
      Cheryl Doherty
      împotriva
      North Western Health Board
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Supreme Court)
      „Competență judiciară – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Articolul 22 punctul 2 – Litigii privind validitatea deciziilor organelor societăților – Competența exclusivă a instanțelor din statul în care este situat sediul – Sindicatul profesional al medicilor”
      Sumarul hotărârii
      Cooperare judiciară în materie civilă – Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul
            nr. 44/2001 – Competențe exclusive – Litigii cu privire la societăți și la persoane juridice
      (Regulamentul nr. 44/2001 al Consiliului, art. 22 punctul 2)
      Articolul 22 punctul 2 din Regulamentul nr. 44/2001 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor
         în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că, în temeiul acestei dispoziții, o acțiune în cadrul căreia
         o parte invocă faptul că printr‑o decizie adoptată de organul unei societăți i‑au fost încălcate drepturile pe care această
         parte pretinde că le are în temeiul statutelor acestei societăți, nu privește validitatea deciziilor organelor unei societăți.

      Astfel, în vederea aplicării articolului 22 punctul 2 din Regulamentul nr. 44/2001, nu este suficient ca o acțiune judiciară
         să prezinte o oarecare legătură cu o decizie adoptată de un organ al unei societăți. Obiectivul esențial al excepției de la
         regula competenței generale stabilite de această dispoziție și care prevede competența exclusivă a instanțelor statului membru
         în care se află sediul unei societăți este acela de a centraliza competența pentru a evita decizii contradictorii în ceea
         ce privește existența societăților și validitatea deciziilor organelor acestora. Or, dacă toate litigiile care vizează decizia
         unui organ al unei societăți ar intra în domeniul de aplicare al articolului menționat, aceasta ar însemna că acțiunile în
         justiție, fie de natură contractuală, fie de natură delictuală sau de altă natură, intentate împotriva unei societăți, ar
         fi aproape întotdeauna de competența instanțelor din statul membru în care își are sediul această societate.

      În plus, o astfel de interpretare ar avea drept rezultat faptul că ar fi supuse competenței derogatorii prevăzute la articolul
         22 punctul 2, atât litigii în care nu s‑ar putea pronunța decizii contradictorii privind validitatea deliberărilor organelor
         unei societăți, cât și litigii care nu necesită în niciun mod analiza formalităților de publicitate aplicabile unei societăți.
         În consecință, o astfel de interpretare ar avea drept rezultat extinderea domeniului de aplicare al articolului 22 punctul
         2 din Regulamentul nr. 44/2001 dincolo de ceea ce impune obiectivul acestuia. Domeniul de aplicare al acestei dispoziții nu
         vizează, așadar, decât litigiile în care o parte contestă validitatea unei decizii a unui organ al unei societăți în raport
         cu dreptul societăților comerciale aplicabil sau cu dispozițiile statutare privind funcționarea organelor sale.

      (a se vedea punctele 19, 20 și 22-26 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      2 octombrie 2008(*)

      „Competență judiciară – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Articolul 22 punctul 2 – Litigii privind validitatea deciziilor organelor societăților – Competența exclusivă a instanțelor din statul în care este situat sediul – Sindicatul profesional al medicilor”
      În cauza C‑372/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Supreme Court
         (Irlanda), prin decizia din 30 iulie 2007, primită de Curte la 6 august 2007, în procedurile

      Nicole Hassett
      împotriva
      South Eastern Health Board,
      în prezența:
      Raymond Howard,
      Medical Defence Union Ltd,
      MDU Services Ltd
      și
      Cheryl Doherty
      împotriva
      North Western Health Board,
      în prezența:
      Brian Davidson,
      Medical Defence Union Ltd,
      MDU Services Ltd,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii A. Tizzano (raportor), A. Borg Barthet, M. Ilešič și J.‑J. Kasel,
         judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 iunie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Medical Defence Union Ltd și MDU Services Ltd, de domnul R. Bourke, solicitor, precum și de domnii B. Murray, BL, și
         N. Travers, BL;

      –        pentru domnii R. Howard și B. Davidson, de domnii D. McDonald, SC, și E. Regan, SC;
      –        pentru guvernul irlandez, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnul J. O Reilly, SC;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna A.‑M. Rouchaud-Joët și de domnul M. Wilderspin, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 22 punctul 2 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001
         al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă
         și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul a două litigii între domnii R. Howard și B. Davidson (denumiți în continuare „medicii”),
         pe de o parte, și societățile Medical Defence Union Ltd și MDU Services Ltd (denumite în continuare împreună „MDU”), sindicatele
         profesionale ale acestor medici, pe de altă parte, cu privire la o cerere de despăgubire și/sau de contribuție pentru orice
         sumă pe care fiecare dintre aceștia poate fi obligat să o plătească cu titlu de despăgubire serviciului de sănătate la care
         erau încadrați în muncă, în contextul unei acțiuni în despăgubiri pentru culpă profesională intentate de doamnele N. Hassett
         și C. Doherty împotriva acestor servicii de sănătate.

       Cadrul juridic
      3        Considerentul (11) al Regulamentului nr. 44/2001 are următorul cuprins:

      „Normele de competență trebuie să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia
         competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului și, astfel, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția
         câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt factor de legătură. […]”

      4        Articolul 2 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:

      „Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în
         justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor statului membru în cauză.”

      5        Articolul 5 din același regulament prevede:

      „O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru:
      1. (a) în materie contractuală, în fața instanțelor de la locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau
         urmează a fi executată;

      […]
      3. în materie delictuală și cvasidelictuală, în fața instanțelor de la locul unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta
         prejudiciabilă;

      […]”
      6        Conform articolului 6 din Regulamentul nr. 44/2001:

      „O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru mai poate fi acționată în justiție:
      […]
      2. printr‑o cerere de chemare în garanție sau de intervenție, în fața instanței sesizate cu cererea principală, dacă aceasta
         nu a fost introdusă decât în scopul scoaterii sale de sub competența instanței în cauză;

      […]”
      7        Potrivit articolului 22 din regulamentul menționat:

      „Următoarele instanțe au competență exclusivă, indiferent de domiciliu:
      […]
      2. în ceea ce privește valabilitatea constituirii, nulitatea sau dizolvarea societăților sau a persoanelor juridice care au
         sediul pe teritoriul unui stat membru ori valabilitatea deciziilor organelor acestora, instanțele din statul respectiv. […];

      […]”
       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      8        Din decizia de trimitere rezultă că acțiunile principale își au originea în două acțiuni în despăgubiri introduse de doamnele
         Hassett și Doherty în fața instanțelor irlandeze împotriva a două servicii de sănătate irlandeze, ca urmare a unui prejudiciu
         grav care se pretinde că a fost cauzat din culpa profesională a medicilor încadrați în muncă la serviciile menționate (numiți
         în continuare „medicii”). Cele două acțiuni au făcut obiectul unei tranzacții care a condus la plata unei despăgubiri către
         fiecare reclamantă.

      9        În cadrul acestor acțiuni, serviciile de sănătate în discuție i‑au introdus în cauză pe medici pentru a le pretinde plata
         unei contribuții sau a unei despăgubiri aferente acțiunilor în despăgubiri menționate.

      10      La momentul desfășurării faptelor care fac obiectul litigiului, medicii erau membri ai MDU. Acesta este un sindicat profesional
         constituit sub forma unei societăți cu răspundere limitată de drept englez, care își are sediul în Regatul Unit și a cărui
         activitate constă în special în acordarea unei despăgubiri membrilor săi în cadrul cauzelor care au ca obiect culpe profesionale
         pe care aceștia le‑ar fi săvârșit.

      11      Din acest motiv, medicii au solicitat MDU o despăgubire și/sau o contribuție pentru orice sumă pe care fiecare dintre aceștia
         ar putea fi obligat să o plătească serviciilor de sănătate respective. În temeiul articolelor 47 și 48 din statutele MDU,
         care prevăd că decizia privind o cerere de despăgubire este de competența discreționară absolută a consiliului de administrație,
         acesta a decis să respingă cererile de despăgubire.

      12      Întrucât au apreciat că aceste decizii încălcau drepturile lor statutare, medicii, autorizați prin Ordonanțele High Court
         din 22 iunie 2005 să cheme în intervenție societatea MDU, au chemat‑o în judecată pe aceasta.

      13      În această situație, MDU a invocat o excepție de procedură în vederea anulării acestor cereri de chemare în intervenție. MDU
         a susținut că obiectul cererilor formulate împotriva sa îl constituia, în esență, validitatea deciziilor adoptate de consiliul
         său de administrație și, în consecință, că aceste cereri intrau în domeniul de aplicare al articolului 22 punctul 2 din Regulamentul
         nr. 44/2001, astfel încât instanțele britanice erau singurele competente, iar nu instanțele irlandeze.

      14      În schimb, medicii au arătat că, având în vedere natura cererilor lor, instanțele irlandeze erau competente în temeiul articolului
         5 punctele 1 și 3 și al articolului 6 punctul 2 din Regulamentul nr. 44/2001. În special, pe de o parte, prin faptul că nu
         a analizat în mod corespunzător cererile de despăgubire care îi fuseseră adresate, MDU și‑ar fi încălcat obligațiile contractuale.
         Pe de altă parte, din moment ce MDU îi asistase deja pe medici în apărarea acestora în cadrul acțiunii pentru culpă profesională,
         aceasta nu ar fi putut să respingă acordarea către aceștia a unei despăgubiri într‑un stadiu atât de avansat al procedurii.

      15      Excepția de procedură invocată de MDU a fost respinsă pentru motivul că cererile medicilor nu intrau în domeniul de aplicare
         al articolului 22 punctul 2 din regulamentul menționat. MDU a declarat apel la Supreme Court, care a suspendat judecarea cauzei
         și a adresat Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Atunci când anumiți medici constituie un sindicat profesional sub forma unei societăți înmatriculate în temeiul dreptului
         unui stat membru, în scopul de a acorda asistență și despăgubire în cadrul exercitării profesiei membrilor acestuia care își
         desfășoară activitatea în acest din urmă stat și într‑un alt stat membru, iar acordarea acestei asistențe sau a acestei despăgubiri
         depinde de o decizie adoptată de consiliul de administrație al acestei societăți în temeiul unei puteri discreționare absolute,
         conform statutului său, litigiile în care o decizie de respingere, în temeiul statutului respectiv, a acordării asistenței
         sau a despăgubirii către un medic care își exercită activitatea într‑un alt stat membru este contestată de acest medic, în
         sensul că reprezintă o încălcare a drepturilor sale contractuale sau de altă natură de către societatea respectivă, trebuie
         considerate drept litigii care au ca obiect validitatea deciziei unui organ al acestei societăți în sensul articolului 22
         [punctul] 2 din [Regulamentul nr. 44/2001], astfel încât instanțele statului membru în care această societate își are sediul
         dețin o competență exclusivă?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      16      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită Curții, în esență, să stabilească dacă articolul 22 punctul
         2 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că, în temeiul acestei dispoziții, o acțiune precum cea în discuție
         în acțiunea principală, în cadrul căreia o parte invocă faptul că printr‑o decizie adoptată de organul unei societăți i‑au
         fost încălcate drepturile pe care această parte pretinde că le are în temeiul statutelor acestei societăți, privește validitatea
         deciziilor organelor acestei societăți.

      17      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit că, pe de o parte, dispozițiile Regulamentului nr. 44/2001 trebuie
         interpretate în mod autonom, prin referire la sistemul și la obiectivele acestuia (a se vedea în special Hotărârea din 13
         iulie 2006, Reisch Montage, C‑103/05, Rec., p. I‑6827, punctul 29).

      18      Pe de altă parte, astfel cum rezultă din considerentul (11) al Regulamentului nr. 44/2001, competența, care este determinată,
         în general, de domiciliul pârâtului, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția câtorva situații bine definite în
         care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt factor de legătură. În consecință, astfel de situații trebuie
         să facă obiectul unei interpretări stricte.

      19      Chiar Curtea a adoptat o astfel de interpretare în ceea ce privește dispozițiile articolului 16 din Convenția din 27 septembrie
         1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299,
         p. 32, denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”), dispoziții identice, în esență, cu cele ale articolului 22 din
         Regulamentul nr. 44/2001. Într‑adevăr, Curtea s‑a pronunțat în această privință în sensul că, în calitate de excepție de la
         regula generală de competență, dispozițiile menționate ale Convenției de la Bruxelles nu trebuie interpretate într‑un sens
         mai larg decât impune obiectivul lor, întrucât acestea au drept efect să priveze părțile de alegerea instanței, care altfel
         ar fi instanța de la domiciliul acestora, și, în anumite cazuri, să permită acționarea în justiție a părților la o instanță
         care nu este instanța competentă de la domiciliul niciuneia dintre acestea (a se vedea Hotărârea din 14 decembrie 1977, Sanders,
         73/77, Rec., p. 2383, punctele 17 și 18, Hotărârea din 27 ianuarie 2000, Dansommer, C‑8/98, Rec., p. I‑393, punctul 21, precum
         și Hotărârea din 18 mai 2006, ČEZ, C‑343/04, Rec., p. I‑4557, punctul 26).

      20      Or, astfel cum confirmă de altfel Raportul domnului Jenard referitor la Convenția de la Bruxelles (JO 1979, C 59, p. 1), obiectivul
         esențial al unei astfel de excepții, care prevede competența exclusivă a instanțelor statului membru în care se află sediul
         unei societăți, este acela de a centraliza competența pentru a evita decizii contradictorii în ceea ce privește existența
         societăților și validitatea deciziilor organelor acestora.

      21      Astfel cum rezultă de asemenea din raportul menționat, instanțele din statul membru în care își are sediul societatea par,
         într‑adevăr, cele mai în măsură să judece astfel de litigii, ca urmare în special a faptului că formalitățile de publicitate
         ale societății se desfășoară în același stat. În consecință, atribuirea unei astfel de competențe exclusive acestor instanțe
         se efectuează în interesul unei bunei administrări a justiției (a se vedea în acest sens Hotărârea Sanders, citată anterior,
         punctele11 și 17).

      22      Contrar sugestiilor MDU, nu s‑ar putea totuși deduce din principiile amintite la punctele precedente că, în vederea aplicării
         articolului 22 punctul 2 din Regulamentul nr. 44/2001, este suficient ca o acțiune judiciară să prezinte o oarecare legătură
         cu o decizie adoptată de un organ al unei societăți (a se vedea, prin analogie cu articolul 16 punctul 1 din Convenția de
         la Bruxelles, Hotărârea din 17 mai 1994, Webb, C‑294/92, Rec., p. I‑1717, punctul 14, și Hotărârea Dansommer, citată anterior,
         punctul 22).

      23      Într‑adevăr, astfel cum susțin medicii, dacă toate litigiile care vizează decizia unui organ al unei societăți ar intra în
         domeniul de aplicare al articolului 22 punctul 2 din Regulamentul nr. 44/2001, aceasta ar însemna că în realitate acțiunile
         în justiție, fie de natură contractuală, fie de natură delictuală sau de altă natură, intentate împotriva unei societăți ar
         fi aproape întotdeauna de competența instanțelor din statul membru în care își are sediul această societate.

      24      Or, o astfel de interpretare a articolului menționat ar avea drept rezultat faptul că ar fi supuse competenței derogatorii
         în cauză atât litigii în care nu s‑ar putea pronunța decizii contradictorii privind validitatea deliberărilor organelor unei
         societăți, în măsura în care soluționarea acestora nu ar avea nicio incidență asupra acestei validități, cât și litigii care
         nu necesită în niciun fel analiza formalităților de publicitate aplicabile unei societăți.

      25      În consecință, această interpretare ar extinde domeniul de aplicare al articolului 22 punctul 2 din Regulamentul nr. 44/2001
         dincolo de ceea ce impune obiectivul acestuia, astfel cum a fost amintit la punctele 20 și 21 din prezenta hotărâre.

      26      Rezultă că, astfel cum susțin în mod întemeiat medicii și Comisia Comunităților Europene, articolul menționat trebuie interpretat
         în sensul că domeniul său de aplicare nu vizează decât litigiile în care o parte contestă validitatea unei decizii a unui
         organ al unei societăți în raport cu dreptul societăților comerciale aplicabil sau cu dispozițiile statutare privind funcționarea
         organelor sale.

      27      Or, din decizia de trimitere nu rezultă că medicii au formulat astfel de contestații în fața High Court.

      28      Într‑adevăr, în acțiunile principale medicii nu contestă în niciun fel faptul că, în conformitate cu statutele MDU, consiliul
         de administrație al acesteia dispunea de puterea de a adopta decizia prin care s‑a respins cererea de despăgubire a acestora.

      29      În schimb, acești medici critică modalitățile de exercitare a unei astfel de puteri. În speță, medicii susțin că MDU a respins
         din oficiu cererea de despăgubire a acestora, fără a o analiza în mod aprofundat, încălcând astfel drepturile pe care aceștia
         pretind să le aibă potrivit statutelor MDU în calitate de membri ai acesteia.

      30      În consecință, acțiunile principale între medici și MDU nu intră în domeniul de aplicare al articolului 22 punctul 2 din Regulamentul
         nr. 44/2001.

      31      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea formulată că articolul 22 punctul 2 din Regulamentul
         nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că, în temeiul acestei dispoziții, o acțiune precum cea în discuție în acțiunea
         principală, în cadrul căreia o parte invocă faptul că printr‑o decizie adoptată de organul unei societăți i‑au fost încălcate
         drepturile pe care această parte pretinde că le are în temeiul statutelor acestei societăți, nu privește validitatea deciziilor
         organelor acestei societăți.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      32      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolul 22 punctul 2 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară,
            recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că, în temeiul acestei
            dispoziții, o acțiune precum cea în discuție în acțiunea principală, în cadrul căreia o parte invocă faptul că printr‑o decizie
            adoptată de organul unei societăți i‑au fost încălcate drepturile pe care această parte pretinde că le are în temeiul statutelor
            acestei societăți, nu privește validitatea deciziilor organelor unei societăți.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții din data de 31 martie 1965. # Ernest Ley împotriva Comisiei CEE. # Cauze conexate 12-64 și 29-64.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 15 martie 2006. # Eugène Kimman împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-44/04.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din data de 14 decembrie 2006. # Ioannis Economidis împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza F-122/05.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 18 februarie 1993. # Helen Mc Avoy împotriva Parlamentului European. # Funcționari. # Cauza T-45/91.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 15 noiembrie 2005. # Elisabetta Righini împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-145/04.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 7 mai 2002. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Suediei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 93/13/CEE. # Cauza C-478/99.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 14 februarie 1989. # Lefebvre Frères et Soeurs SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 206/87.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 10 februarie 2009.#Allianz SpA şi Generali Assicurazioni Generali SpA împotriva West Tankers Inc.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: House of Lords - Regatul Unit.#Recunoașterea și executarea sentințelor arbitrale străine - Regulamentul (CE) nr. 44/2001 - Domeniu de aplicare - Competența unei instanțe judecătorești dintr-un stat membru de a pronunța o somație prin care se interzice unei părți să inițieze sau să continue o procedură la o instanță dintr-un alt stat membru pentru motivul că această procedură ar fi contrară unei convenții de arbitraj - Convenția de la New York.#Cauza C-185/07.

text:
      Cauza C‑185/07
      Allianz SpA, fostă Riunione Adriatica di Sicurtà SpA,
      și
      Generali Assicurazioni Generali SpA
      împotriva
      West Tankers Inc.
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de House of Lords)
      „Recunoașterea și executarea sentințelor arbitrale străine – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Domeniu de aplicare – Competența unei instanțe judecătorești dintr‑un stat membru de a pronunța o somație prin care se interzice unei părți să
         inițieze sau să continue o procedură la o instanță dintr‑un alt stat membru pentru motivul că această procedură ar fi contrară
         unei convenții de arbitraj – Convenția de la New York”

      Sumarul hotărârii
      Cooperare judiciară în materie civilă – Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul
            nr. 44/2001 – Domeniu de aplicare
      [Regulamentul nr. 44/2001 al Consiliului, art. 1 alin. (2) lit. (d) și art. 5 pct. 3]
      Pronunțarea, de către o instanță dintr‑un stat membru, a unei somații prin care se interzice unei persoane să inițieze sau
         să continue o procedură la instanțele dintr‑un alt stat membru, pentru motivul că o asemenea procedură ar fi contrară unei
         convenții de arbitraj, este incompatibilă cu Regulamentul nr. 44/2001 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea
         hotărârilor în materie civilă și comercială.

      Astfel, deși prin obiectul litigiului, cu alte cuvinte prin natura drepturilor ce trebuie protejate într‑o procedură precum
         o cerere de despăgubiri, această procedură face parte din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001, o chestiune
         prealabilă privind aplicabilitatea unei convenții de arbitraj, inclusiv și în special privind validitatea acesteia, intră
         de asemenea în domeniul de aplicare al acestui regulament.

      Rezultă că excepția de necompetență întemeiată pe existența unei convenții de arbitraj, inclusiv chestiunea validității acestei
         convenții de arbitraj, face parte din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001 și că, în consecință, este de competența
         exclusivă a instanței să se pronunțe asupra acestei excepții, precum și asupra propriei competențe în temeiul articolului
         1 alineatul (2) litera (d) și al articolului 5 punctul 3 din acest regulament.

      Prin urmare, a împiedica pe calea unei „anti‑suit injunction” o instanță dintr‑un stat membru, în mod normal competentă să
         soluționeze litigiul în conformitate cu articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, să se pronunțe în conformitate
         cu articolul 1 alineatul (2) litera (d) din acest regulament asupra aplicabilității sale în litigiul cu care este sesizată
         echivalează neîndoielnic cu privarea acesteia de atribuția de a se pronunța asupra propriei competențe în temeiul acestui
         regulament.

      Rezultă, înainte de toate, că o „anti‑suit injunction” nu respectă principiul general potrivit căruia fiecare instanță sesizată
         stabilește ea însăși, în temeiul normelor ce îi sunt aplicabile, dacă este competentă pentru soluționarea litigiului cu care
         este sesizată. În această privință, trebuie amintit că, în afara câtorva excepții limitate, Regulamentul nr. 44/2001 nu autorizează
         controlul competenței unei instanțe dintr‑un stat membru de o instanță dintr‑un alt stat membru.

      În continuare, prin împiedicarea unei instanțe din alt stat membru să își exercite competențele conferite de Regulamentul
         nr. 44/2001, și anume să se pronunțe, în temeiul normelor care definesc domeniul de aplicare materială al acestui regulament,
         respectiv articolul 1 alineatul (2) litera (d), dacă regulamentul menționat este aplicabil, o asemenea „anti‑suit injunction”
         este în același timp contrară încrederii pe care statele membre o acordă reciproc sistemelor lor juridice, precum și instituțiilor
         lor judiciare și pe care se întemeiază sistemul de competențe prevăzut de Regulamentul nr. 44/2001.

      În sfârșit, în măsura în care, pe calea unei „anti‑suit injunction”, instanța națională ar fi împiedicată să analizeze ea
         însăși chestiunea prealabilă a validității sau a aplicabilității convenției de arbitraj, o parte ar avea posibilitatea să
         evite această procedură limitându‑se să invoce convenția menționată, iar reclamantul care consideră că această convenție este
         caducă, inoperantă sau nesusceptibilă de a fi aplicată nu ar mai avea astfel acces la instanța statală pe care a sesizat‑o
         în temeiul articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, fiind astfel lipsit de o formă de protecție jurisdicțională
         la care are dreptul.

      Această concluzie este confirmată de articolul II alineatul (3) din Convenția pentru recunoașterea și executarea sentințelor
         arbitrale străine, semnată la New York la 10 iunie 1958, potrivit căruia tribunalul unui stat contractant, sesizat cu un litigiu
         privind o problemă asupra căreia părțile au încheiat o convenție de arbitraj, va îndruma părțile la arbitraj, la cererea uneia
         dintre ele, dacă nu constată că această convenție nu este caducă, inoperantă sau nesusceptibilă de a fi aplicată.

      (a se vedea punctele 26-31, 33 și 34 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      10 februarie 2009(*)

      „Recunoașterea și executarea sentințelor arbitrale străine – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Domeniu de aplicare – Competența unei instanțe judecătorești dintr‑un stat membru de a pronunța o somație prin care se interzice unei părți să
         inițieze sau să continue o procedură la o instanță dintr‑un alt stat membru pentru motivul că această procedură ar fi contrară
         unei convenții de arbitraj – Convenția de la New York”

      În cauza C‑185/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolelor 68 CE și 234 CE de House
         of Lords (Regatul Unit), prin decizia din 28 martie 2007, primită de Curte la 2 aprilie 2007, în procedura

      Allianz SpA, fostã Riunione Adriatica Di Sicurtà SpA,

      Generali Assicurazioni Generali SpA
      împotriva
      West Tankers Inc.,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts și A. Ó Caoimh, președinți
         de cameră, domnii P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, J. Klučka (raportor), E. Levits și L. Bay Larsen, judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna K. Sztranc‑Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 iunie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Allianz SpA, fostã Riunione Adriatica Di Sicurtà SpA, și Generali Assicurazioni Generali SpA, de domnul S. Males, QC, asistat de domnul
         S. Masters, barrister;

      –        pentru West Tankers Inc., de domnul I. Chetwood, solicitor, asistat de domnii T. Brenton și D. Bailey, barristers;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamnele V. Jackson și S. Behzadi‑Spencer, în calitate de agenți, asistate de domnii V.
         Veeder și A. Layton, QC;

      –        pentru guvernul francez, de domnul G. de Bergues și de doamna A.‑L. During, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna A.‑M. Rouchaud‑Joët și de domnul M. Wilderspin, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 4 septembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din
         22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO
         2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Allianz SpA, fostã Riunione Adriatica Di Sicurtà SpA, și Generali Assicurazioni Generali SpA (denumite în continuare, împreună, „Allianz
         și Generali”), pe de o parte, și West Tankers Inc. (denumită în continuare „West Tankers”), pe de altă parte, în legătură
         cu angajarea răspunderii delictuale a acestei din urmă societăți.

       Cadrul juridic
       Dreptul internațional
      3        Articolul II alineatul (3) din Convenția pentru recunoașterea și executarea sentințelor arbitrale străine, semnată la New
         York la 10 iunie 1958 (United Nations Treaty Series, vol. 330, p. 3, denumită în continuare „Convenția de la New York”), prevede:

      „Tribunalul unui stat contractant, sesizat cu un litigiu privind o problemă asupra căreia părțile au încheiat o convenție
         în sensul prezentului articol, va îndruma părțile la arbitraj, la cererea uneia dintre ele, dacă nu constată că zisa convenție
         nu este caducă, inoperantă sau nesusceptibilă de a fi aplicată.”

       Dreptul comunitar
      4        Potrivit considerentului (25) al Regulamentului nr. 44/2001:

      „Respectarea angajamentelor internaționale pe care statele membre și le‑au asumat impune ca prezentul regulament să nu aducă
         atingere convențiilor la care statele membre sunt parte și care reglementează anumite materii.”

      5        Articolul 1 alineatele (1) și (2) din acest regulament prevede:

      „(1)      Prezentul regulament se aplică în materie civilă și comercială indiferent de natura instanței. El nu se aplică, în special,
         în materie fiscală, vamală sau administrativă.

      (2)      Prezentul regulament nu se aplică pentru:
      […]
      (d)      arbitraj.”
      6        Articolul 5 din regulamentul menționat prevede:

      „O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru:
      […]
      3.      în materie delictuală și cvasidelictuală, în fața instanțelor de la locul unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă;
      […]”
       Dreptul național
      7        Articolul 37 alineatul (1) din Legea din 1981 privind Curtea Supremă (Supreme Court Act 1981) prevede:

      „În toate cazurile în care se justifică și este oportună, High Court poate pronunța, printr‑o ordonanță interlocutorie sau
         definitivă, o somație […]”

      8        Articolul 44, denumit „Competențe jurisdicționale care pot fi exercitate în susținerea procedurii de arbitraj”, din Legea
         din 1996 privind arbitrajul (Arbitration Act 1996) prevede:

      „(1)      În lipsa unei convenții contrare între părți, în vederea desfășurării procedurii de arbitraj și în raport cu aceasta, în materiile
         enumerate mai jos, instanța are aceeași competență de a dispune prin somație ca și cea de care dispune în vederea desfășurării
         procedurii judiciare și în raport cu aceasta.

      (2)      Aceste materii sunt următoarele:
      […]
      (e)      pronunțarea unei somații provizorii […]”
       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      9        În cursul lunii august 2000, Front Comor, o navă aparținând West Tankers și navlosită de Erg Petroli SpA (denumită în continuare
         „Erg”) a intrat în coliziune la Siracuza (Italia) cu un ambarcader aparținând Erg, producând daune. Contractul de navlosire
         era supus dreptului englez și conținea o clauză care prevedea un arbitraj la Londra (Regatul Unit).

      10      Erg s‑a adresat asigurătorilor săi, Allianz și Generali, pentru a obține despăgubirea în limitele poliței de asigurare și
         a inițiat la Londra o procedură de arbitraj împotriva West Tankers în vederea recuperării prejudiciului neacoperit. West Tankers
         a contestat răspunderea sa pentru daunele produse prin coliziune.

      11      Ulterior plății efectuate către Erg, în temeiul polițelor de asigurare, a despăgubirii pentru prejudiciul suferit, la 30 iulie
         2003, Allianz și Generali au formulat o acțiune împotriva West Tankers la Tribunale di Siracusa (Italia) în vederea recuperării
         sumelor plătite către Erg. Acestea s‑au întemeiat pe dreptul legal de subrogare în drepturile Erg, în conformitate cu articolul
         1916 din Codul civil italian. West Tankers a ridicat o excepție de necompetență a acestei instanțe, întemeiată pe existența
         convenției de arbitraj.

      12      În paralel, la 10 septembrie 2004, West Tankers a inițiat o procedură la High Court of Justice (England & Wales), Queen’s
         Bench Division (Commercial Court) (Regatul Unit), solicitând să se constate că litigiul dintre aceasta, pe de o parte, și
         Allianz și Generali, pe de altă parte, trebuie supus arbitrajului în temeiul convenției de arbitraj menționate. De asemenea,
         West Tankers a solicitat pronunțarea unei somații prin care să se interzică Allianz și Generali să recurgă la o procedură
         diferită de arbitraj și să continue procedura inițiată la Tribunale di Siracusa (denumită în continuare „anti‑suit injunction”).

      13      Prin Hotărârea din 21 martie 2005, High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court), a admis
         cererile formulate de West Tankers și a pronunțat „anti‑suit injunction” solicitată împotriva Allianz și Generali. Acestea
         din urmă au declarat apel împotriva hotărârii la House of Lords. Allianz și Generali au susținut că pronunțarea unei asemenea
         somații este contrară Regulamentului nr. 44/2001.

      14      Mai întâi, House of Lords a făcut trimitere la Hotărârea din 9 decembrie 2003, Gasser (C‑116/02, Rec., p. I‑14693), și la
         Hotărârea din 27 aprilie 2004, Turner (C‑159/02, Rec., p. I‑3565), care ar fi declarat, în esență, că o somație prin care
         se interzice unei părți să inițieze sau să continue o procedură la o instanță a unui stat membru nu poate fi compatibilă cu
         sistemul instituit prin Regulamentul nr. 44/2001, chiar dacă ar fi pronunțată de instanța competentă potrivit acestui regulament.
         Această situație se datorează faptului că regulamentul menționat furnizează un ansamblu complet de norme uniforme privind
         atribuirea de competențe între instanțele din statele membre, care trebuie să își acorde reciproc încredere în aplicarea corectă
         a acestor norme.

      15      În opinia House of Lords, acest principiu nu poate fi însă extins la arbitraj, care ar fi exclus în întregime din domeniul
         de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001 în temeiul articolului 1 alineatul (2) litera (d) din acest regulament. În acest
         domeniu, nu ar exista un ansamblu de norme comunitare uniforme, condiție necesară pentru ca încrederea reciprocă între instanțele
         din statele membre să poată fi instituită și aplicată. În plus, din Hotărârea din 25 iulie 1991, Rich (C‑190/89, Rec., p. I‑3855),
         ar rezulta că excluderea prevăzută la articolul 1 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 44/2001 se aplică nu numai
         procedurilor de arbitraj propriu‑zise, ci și procedurilor judiciare având ca obiect arbitrajul. Hotărârea din 17 noiembrie
         1998, Van Uden (C‑391/9, Rec., p. I‑7091), ar fi precizat că arbitrajul face obiectul unei proceduri atunci când aceasta urmărește
         să protejeze dreptul de a soluționa litigiul prin arbitraj, situație ce s‑ar regăsi în acțiunea principală.

      16      În continuare, House of Lords arată că, din moment ce întreaga materie a arbitrajului este exclusă din domeniul de aplicare
         al Regulamentului nr. 44/2001, somația adresată societăților Allianz și Generali prin care li se interzice recurgerea la o
         procedură diferită de cea a arbitrajului și continuarea procedurii la Tribunale di Siracusa nu ar putea constitui o încălcare
         a regulamentului menționat.

      17      În sfârșit, House of Lords arată că instanțele din Regatul Unit recurg la „anti‑suit injunctions” de mai mulți ani. În opinia
         sa, această practică ar fi un mijloc eficient pentru instanța de la locul arbitrajului, care își exercită controlul asupra
         acestuia din urmă, întrucât favorizează securitatea juridică prin reducerea posibilităților de conflict între sentința arbitrală
         și hotărârea unei instanțe naționale. În plus, în măsura în care practica menționată ar fi adoptată și de instanțele din alte
         state membre, aceasta ar contribui la competitivitatea Comunității Europene față de centrele mondiale de arbitraj precum New
         York, Insulele Bermude și Singapore.

      18      În aceste condiții, House of Lords a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Dispoziția unei instanțe judecătorești dintr‑un stat membru prin care se interzice unei persoane să inițieze sau să continue
         o procedură într‑un alt stat membru pentru motivul că o asemenea procedură ar constitui o încălcare a unei convenții de arbitraj
         este compatibilă cu Regulamentul (CE) nr. 44/2001?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      19      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă pronunțarea de către
         o instanță a unui stat membru a unei somații prin care se interzice unei persoane să inițieze sau să continue o procedură
         la instanțele dintr‑un alt stat membru, pentru motivul că o asemenea procedură ar fi contrară unei convenții de arbitraj,
         este incompatibilă cu Regulamentul (CE) nr. 44/2001, deși articolul 1 alineatul (2) litera (d) din acest regulament exclude
         arbitrajul din domeniul de aplicare al regulamentului menționat.

      20      O „anti‑suit injunction” precum cea din acțiunea principală poate fi adresată autorului actual sau eventual al unei acțiuni
         formulate în străinătate. După cum a subliniat avocatul general la punctul 14 din concluzii, în cazul în care destinatarul
         unei asemenea somații nu i se conformează, se expune unor proceduri de urmărire pentru ofensă adusă instanței judecătorești,
         care poate fi sancționată cu pedepse mergând până la privarea de libertate sau punerea sub sechestru a bunurilor.

      21      Atât West Tankers, cât și guvernul Regatului Unit consideră că o asemenea somație nu poate fi incompatibilă cu Regulamentul
         nr. 44/2001, în măsura în care articolul 1 alineatul (2) litera (d) din acest regulament exclude arbitrajul din domeniul de
         aplicare al regulamentului menționat.

      22      În această privință, trebuie amintit că, pentru a stabili dacă un litigiu face parte din domeniul de aplicare al Regulamentului
         nr. 44/2001, trebuie luat în considerare numai obiectul procedurii (Hotărârea Rich, citată anterior, punctul 26). Mai precis,
         apartenența la domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001 este stabilită de natura drepturilor a căror protecție o
         asigură procedura în discuție (Hotărârea Van Uden, citată anterior, punctul 33).

      23      O procedură precum cea din acțiunea principală, la capătul căreia se pronunță o „anti‑suit injunction”, nu poate face, așadar,
         parte din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001.

      24      Cu toate acestea, deși o procedură nu face parte din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001, aceasta poate avea
         însă consecințe care aduc atingere efectului său util, și anume să împiedice realizarea obiectivelor unificării normelor de
         conflict de competență în materie civilă și comercială, precum și libera circulație a hotărârilor judecătorești în aceeași
         materie. Această împrejurare se regăsește în special atunci când o asemenea procedură împiedică o instanță din alt stat membru
         să își exercite competențele care îi sunt atribuite în temeiul Regulamentului nr. 44/2001.

      25      Prin urmare, trebuie analizat dacă procedura inițiată de Allianz și Generali împotriva West Tankers la Tribunale di Siracusa
         se încadrează, ea însăși, în domeniul Regulamentului nr. 44/2001 și, în continuare, care sunt efectele produse de „anti‑suit
         injunction” asupra acestei proceduri.

      26      În această privință, trebuie să se considere, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 53 și 54 din concluzii, că
         deși prin obiectul litigiului, cu alte cuvinte prin natura drepturilor ce trebuie protejate într‑o procedură precum o cerere
         de despăgubiri, această procedură face parte din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001, o chestiune prealabilă
         privind aplicabilitatea unei convenții de arbitraj, inclusiv și în special privind validitatea acesteia, intră de asemenea
         în domeniul de aplicare al acestui regulament. Această concluzie este confirmată la punctul 35 din raportul privind aderarea
         Republicii Elene la Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă
         și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”), prezentat de domnii Evrigenis și
         Kerameus (JO 1986, C 298, p. 1). Acest raport arată că un control incident al validității clauzei de arbitraj, solicitat de
         o parte în vederea contestării competenței internaționale a instanței la care este chemată în judecată, în temeiul Convenției
         de la Bruxelles, face parte din domeniul celei din urmă.

      27      Rezultă că excepția de necompetență ridicată de West Tankers la Tribunale di Siracusa și întemeiată pe existența unei convenții
         de arbitraj, inclusiv chestiunea validității acestei convenții de arbitraj, face parte din domeniul de aplicare al Regulamentului
         nr. 44/2001 și că, în consecință, este de competența exclusivă a acestei instanțe să se pronunțe asupra acestei excepții,
         precum și asupra propriei competențe în temeiul articolului 1 alineatul (2) litera (d) și al articolului 5 punctul 3 din acest
         regulament.

      28      Prin urmare, a împiedica pe calea unei „anti‑suit injunction” o instanță dintr‑un stat membru, în mod normal competentă să
         soluționeze litigiul în conformitate cu articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, să se pronunțe în conformitate
         cu articolul 1 alineatul (2) litera (d) din acest regulament asupra aplicabilității sale în litigiul cu care este sesizată
         echivalează neîndoielnic cu privarea acesteia de atribuția de a se pronunța asupra propriei competențe în temeiul Regulamentului
         nr. 44/2001.

      29      Rezultă, înainte de toate, că o „anti‑suit injunction” precum cea din acțiunea principală nu respectă, astfel cum a arătat
         avocatul general la punctul 57 din concluzii, principiul general rezultat din jurisprudența Curții privind Convenția de la
         Bruxelles potrivit căruia fiecare instanță sesizată stabilește ea însăși, în temeiul normelor ce îi sunt aplicabile, dacă
         este competentă pentru soluționarea litigiului cu care este sesizată (a se vedea în acest sens Hotărârea Gasser, citată anterior,
         punctele 48 și 49). În această privință, trebuie amintit că, în afara câtorva excepții limitate care nu au relevanță în acțiunea
         principală, Regulamentul nr. 44/2001 nu autorizează controlul competenței unei instanțe dintr‑un stat membru de o instanță
         dintr-un alt stat membru (Hotărârea din 27 iunie 1991, Overseas Union Insurance și alții, C‑351/89, Rec., p. I‑3317, punctul
         24, precum și Hotărârea Turner, citată anterior, punctul 26). Această competență este stabilită în mod direct de normele prevăzute
         de regulamentul menționat, printre care cele privind domeniul său de aplicare. Așadar, o instanță dintr‑un stat membru nu
         este în niciun caz mai bine plasată pentru a se pronunța asupra competenței unei instanțe din alt stat membru (Hotărârile
         citate anterior Overseas Union Insurance și alții, punctul 23, precum și Gasser, punctul 48).

      30      În continuare, prin împiedicarea unei instanțe din alt stat membru să își exercite competențele conferite de Regulamentul
         nr. 44/2001, și anume să se pronunțe, în temeiul normelor care definesc domeniul de aplicare materială al acestui regulament,
         respectiv articolul 1 alineatul (2) litera (d), dacă regulamentul menționat este aplicabil, o asemenea „anti‑suit injunction”
         este în același timp contrară încrederii pe care statele membre o acordă reciproc sistemelor lor juridice, precum și instituțiilor
         lor judiciare și pe care se întemeiază sistemul de competențe prevăzut de Regulamentul nr. 44/2001 (a se vedea în acest sens
         Hotărârea Turner, citată anterior, punctul 24).

      31      În sfârșit, în măsura în care, pe calea unei „anti‑suit injunction”, Tribunale di Siracusa ar fi împiedicat să analizeze chestiunea
         prealabilă a validității sau a aplicabilității convenției de arbitraj, o parte ar avea posibilitatea să evite această procedură
         limitându‑se să invoce convenția menționată, iar reclamantul care consideră că această convenție este caducă, inoperantă sau
         nesusceptibilă de a fi aplicată nu ar mai avea astfel acces la instanța statală pe care a sesizat‑o în temeiul articolului
         5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, fiind astfel lipsit de o formă de protecție jurisdicțională la care are dreptul.

      32      Prin urmare, o „anti‑suit injunction” precum cea din acțiunea principală nu este compatibilă cu Regulamentul nr. 44/2001.

      33      Această concluzie este confirmată de articolul II alineatul (3) din Convenția de la New York potrivit căruia tribunalul unui
         stat contractant, sesizat cu un litigiu privind o problemă asupra căreia părțile au încheiat o convenție de arbitraj, va îndruma
         părțile la arbitraj, la cererea uneia dintre ele, dacă nu constată că această convenție nu este caducă, inoperantă sau nesusceptibilă
         de a fi aplicată.

      34      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că pronunțarea, de către o instanță
         dintr‑un stat membru, a unei somații prin care se interzice unei persoane să inițieze sau să continue o procedură la instanțele
         dintr‑un alt stat membru, pentru motivul că o asemenea procedură ar fi contrară unei convenții de arbitraj, este incompatibilă
         cu Regulamentul (CE) nr. 44/2001.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      35      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      Pronunțarea, de către o instanță dintr‑un stat membru, a unei somații prin care se interzice unei persoane să inițieze sau
            să continue o procedură la instanțele dintr‑un alt stat membru, pentru motivul că o asemenea procedură ar fi contrară unei
            convenții de arbitraj, este incompatibilă cu Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența
            judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 20 octombrie 2005. # Overland Footwear Ltd împotriva Commissioners of Customs & Excise. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: VAT and Duties Tribunal, London - Regatul Unit. # Tariful vamal comun. # Cauza C-468/03.