title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 5 septembrie 2012.#Bundesrepublik Deutschland împotriva Y și Z.#Cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulate de Bundesverwaltungsgericht.#Directiva 2004/83/CE — Standarde minime referitoare la condițiile de acordare a statutului de refugiat sau a statutului conferit prin protecție subsidiară — Articolul 2 litera (c) — Calitatea de „refugiat” — Articolul 9 alineatul (1) — Noțiunea „acte de persecuție” — Articolul 10 alineatul (1) litera (b) — Religia drept motiv de persecuție — Legătura dintre acest motiv de persecuție și actele de persecuție — Resortisanți pakistanezi membri ai comunității religioase ahmadiyya — Acte ale autorităților pakistaneze prin care se urmărește interzicerea dreptului de a practica religia în public — Acte suficient de grave pentru ca persoana interesată să poată avea temeri bine fondate de a fi expusă unei persecuții din cauza religiei sale — Evaluare individuală a faptelor și a circumstanțelor — Articolul 4.#Cauzele conexate C-71/11 și C-99/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      5 septembrie 2012 (
            *1
         )
      „Directiva 2004/83/CE — Standarde minime referitoare la condițiile de acordare a statutului de refugiat sau a statutului conferit prin protecție subsidiară — Articolul 2 litera (c) — Calitatea de «refugiat» — Articolul 9 alineatul (1) — Noțiunea «acte de persecuție» — Articolul 10 alineatul (1) litera (b) — Religia drept motiv de persecuție — Legătura dintre acest motiv de persecuție și actele de persecuție — Resortisanți pakistanezi membri ai comunității religioase ahmadiyya — Acte ale autorităților pakistaneze prin care se urmărește interzicerea dreptului de a practica religia în public — Acte suficient de grave pentru ca persoana interesată să poată avea temeri bine fondate de a fi expusă unei persecuții din cauza religiei sale — Evaluare individuală a faptelor și a circumstanțelor — Articolul 4”
      În cauzele conexate C-71/11 și C-99/11,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesverwaltungsgericht (Germania), prin deciziile din 9 decembrie 2010, primite de Curte la 18 februarie și, respectiv, la 2 martie 2011, în procedurile

         Bundesrepublik Deutschland

      împotriva

         Y (C-71/11),

         Z (C-99/11),
      cu participarea:

         Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht,

         Bundesbeauftragter für Asylangelegenheiten beim Bundesamt für Migration und Flüchtlinge,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts și J.-C. Bonichot, președinți de cameră, domnul A. Rosas, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen (raportor), T. von Danwitz, A. Arabadjiev și C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 28 februarie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Y și Z, de C. Borschberg și de R. Marx, Rechtsanwälte;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de N. Graf Vitzthum, precum și de K. Petersen, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul francez, de G. de Bergues și de B. Beaupère-Manokha, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul olandez, de C. M. Wissels și de B. Koopman, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Condou-Durande și de W. Bogensberger, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 aprilie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolului 2 litera (c) și a articolului 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2004/83/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate (JO L 304, p. 12, rectificare în JO 2005, L 204, p. 24, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 52, denumită în continuare „directiva”).

               2

               Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între Bundesrepublik Deutschland, reprezentată de Bundesministerium des Innern (Ministerul Federal de Interne), la rândul său reprezentat de Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Oficiul Federal al Migrației și Refugiaților, denumit în continuare „Bundesamt”), pe de o parte, și Y și Z, resortisanți pakistanezi, pe de altă parte, în legătură cu respingerea de către Bundesamt a cererilor de azil și de acordare a statutului de refugiat formulate de aceștia din urmă.

         Cadrul juridic

         Dreptul internațional

      Convenția privind statutul refugiaților

               3

               Convenția privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951 [Recueil des traités des Nations unies, vol. 189, p. 150, nr. 2545 (1954)], a intrat în vigoare la 22 aprilie 1954. Aceasta a fost completată prin Protocolul privind statutul refugiaților, încheiat la New York la 31 ianuarie 1967 și intrat în vigoare la 4 octombrie 1967 (denumită în continuare „Convenția de la Geneva”).

               4

               În temeiul articolului 1 secțiunea A alineatul (2) primul paragraf din Convenția de la Geneva, termenul „refugiat” este aplicabil oricărei persoane care, „în urma [...] unor temeri justificate de a fi persecutată datorită rasei, religiei, naționalității, apartenenței la un anumit grup social sau opiniilor sale politice, se află în afara țării a cărei cetățenie o are și care nu poate sau, datorită acestei temeri, nu dorește protecția acestei țări sau care, neavând nicio cetățenie și găsindu-se în afara țării în care avea reședința obișnuită ca urmare a unor astfel de evenimente, nu poate sau, datorită respectivei temeri, nu dorește să se reîntoarcă”.

         Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale

               5

               Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), prevede, la articolul 9, intitulat „Libertatea de gândire, de conștiință și de religie”:
               „1.   Orice persoană are dreptul la libertatea de gândire, de conștiință și de religie; acest drept include libertatea de a-și schimba religia sau convingerea, precum și libertatea de a-și manifesta religia sau convingerea în mod individual sau în colectiv, în public sau în particular, prin cult, învățământ, practici și îndeplinirea ritualurilor.
               2.   Libertatea de a-și manifesta religia sau convingerile nu poate face obiectul altor restrângeri decât acelea care, prevăzute de lege, constituie măsuri necesare, într-o societate democratică, pentru siguranța publică, protecția ordinii, a sănătății sau a moralei publice ori pentru protejarea drepturilor și libertăților altora.”

               6

               Articolul 15 din CEDO, intitulat „Derogarea în caz de stare de urgență”, prevede:
               „1.   În caz de război sau de alt pericol public ce amenință viața națiunii, orice înaltă parte contractantă poate lua măsuri care derogă de la obligațiile prevăzute de prezenta convenție, în măsura strictă în care situația o cere și cu condiția ca aceste măsuri să nu fie în contradicție cu alte obligații care decurg din dreptul internațional.
               2.   Dispoziția precedentă nu îngăduie nicio derogare de la art. 2 [«Dreptul la viață»], cu excepția cazului de deces rezultând din acte licite de război, și nici de la art. 3 [«Interzicerea torturii»], art. 4 paragraful 1 [«Interzicerea sclaviei»] și art. 7 [«Nicio pedeapsă fără lege»].
               [...]”

         Dreptul Uniunii

      Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene

               7

               Articolul 10 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), intitulat „Libertatea de gândire, de conștiință și de religie”, cuprinde un alineat (1) care este redactat în termeni identici cu cei de la articolul 9 paragraful 1 din CEDO.

               8

               Drepturile care nu pot face obiectul niciunei derogări în temeiul articolului 15 paragraful 2 din CEDO sunt consacrate la articolele 2 și 4, la articolul 5 alineatul (1) și la articolul 49 din cartă.

         Directiva

               9

               Potrivit considerentului (3) al directivei, Convenția de la Geneva constituie elementul-cheie al sistemului juridic internațional de protecție a refugiaților.

               10

               Astfel cum reiese din considerentul (10) al directivei, interpretat în lumina articolului 6 alineatul (1) TUE, aceasta respectă drepturile, libertățile și principiile prevăzute de cartă. În special, pe baza articolelor 1 și 18 din cartă, aceasta urmărește garantarea deplinei respectări a demnității umane și a dreptului de azil ale solicitanților de azil.

               11

               Considerentele (16) și (17) ale directivei au următorul cuprins:

                        „(16)

                        Ar trebui stabilite standarde minime privind definirea și conținutul statutului de refugiat pentru a ajuta instanțele judecătorești naționale competente ale statelor membre să aplice Convenția de la Geneva.

                        (17)

                        Este necesară adoptarea unor criterii comune privind recunoașterea statutului de refugiat al solicitanților de azil în sensul articolului 1 din Convenția de la Geneva.”

               12

               Potrivit articolului 1 din directivă, aceasta are ca obiect stabilirea unor standarde minime referitoare, pe de o parte, la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a beneficia de protecție internațională și, pe de altă parte, la conținutul protecției acordate.

               13

               Potrivit articolului 2 din directivă, în sensul acesteia:

                        „(a)

                        «protecție internațională» înseamnă statutul de refugiat și statutul conferit prin protecție subsidiară, definite la literele (d) și (f);

                  [...]

                        (c)

                        «refugiat» înseamnă orice resortisant al unei țări terțe care, ca urmare a unei temeri bine fondate de a fi persecutat din cauza rasei sale, a religiei, naționalității, opiniilor politice sau apartenenței la un anumit grup social, se află în afara țării al cărei cetățean este și care nu poate sau, din cauza acestei temeri, nu dorește să solicite protecția respectivei țări [...]

                        (d)

                        «statut de refugiat» înseamnă recunoașterea de către un stat membru a calității de refugiat a oricărui resortisant al unei țări terțe sau a oricărui apatrid;

                  [...]”

               14

               Articolul 3 din directivă permite statelor membre să adopte sau să mențină standarde mai favorabile pentru a decide care sunt persoanele care îndeplinesc condițiile de acordare a statutului de refugiat, precum și pentru a stabili conținutul protecției internaționale, în măsura în care aceste standarde sunt compatibile cu directiva.

               15

               Articolul 4 din directivă, cuprins în capitolul II din aceasta, intitulat „Evaluarea cererilor de protecție internațională”, definește condițiile de evaluare a faptelor și a circumstanțelor, iar la alineatul (3) prevede:
               „Evaluarea unei cereri de protecție internațională trebuie efectuată individual, ținând seama de următoarele elemente:

                        (a)

                        toate faptele relevante privind țara de origine în momentul luării unei decizii privind cererea, inclusiv de actele cu putere de lege și actele administrative ale țării de origine și de modul lor de aplicare;

                        (b)

                        informațiile și documentele relevante prezentate de solicitant, inclusiv informațiile care permit să se stabilească dacă solicitantul a făcut sau ar putea face obiectul unei persecuții [...]

                        (c)

                        statutul individual și situația personală a solicitantului, inclusiv factori precum trecutul, sexul și vârsta acestuia, pentru a se stabili dacă, ținând seama de situația personală a solicitantului, actele la care solicitantul a fost sau riscă să fie expus ar putea fi considerate o persecuție [...]

                  [...]”

               16

               În temeiul articolului 4 alineatul (4) din directivă, faptul că solicitantul a fost deja persecutat sau a făcut deja obiectul amenințării directe a unei astfel de persecuții reprezintă „un indiciu serios al temerilor fondate ale solicitantului de a fi persecutat”, cu excepția cazului în care există motive întemeiate de a crede că respectiva persecuție nu se va mai repeta.

               17

               Articolul 6 din directivă, cuprins în același capitol II și intitulat „Agenții de persecuție sau vătămări grave”, prevede:
               „Agenții de persecuție sau vătămări grave pot fi:

                        (a)

                        statul;

                        (b)

                        partidele sau organizațiile care controlează statul sau o parte importantă din teritoriul acestuia;

                        (c)

                        agenți neguvernamentali, în cazul în care se poate demonstra că agenții menționați la literele (a) și (b), inclusiv organizațiile internaționale, nu pot sau nu doresc să acorde o protecție împotriva persecuțiilor sau a vătămărilor grave în sensul articolului 7.”

               18

               Articolul 9 din directivă, cuprins în capitolul III din aceasta și intitulat „Condiții pentru a fi considerat refugiat”, definește la alineatele (1) și (2) actele de persecuție prevăzând:
               „(1)   Actele considerate ca fiind o persecuție în sensul articolului 1 A din Convenția de la Geneva trebuie:

                        (a)

                        să fie suficient de grave prin natura sau prin caracterul lor repetat pentru a constitui o încălcare gravă a drepturilor fundamentale ale omului, în special a drepturilor de la care nu este posibilă nicio derogare în temeiul articolului 15 alineatul (2) din [CEDO], sau

                        (b)

                        să fie o acumulare de diverse măsuri, inclusiv de încălcări ale drepturilor omului, care să fie suficient de gravă pentru a afecta un individ în mod comparabil cu cele menționate la litera (a).

                  (2)   Actele de persecuție, în sensul alineatului (1), pot lua în special următoarele forme:

                        (a)

                        violențe fizice sau psihice [...];

                        (b)

                        măsurile legale, administrative, polițienești și/sau judiciare care sunt discriminatorii în sine sau sunt puse în aplicare în mod discriminatoriu;

                        (c)

                        urmărirea penală sau sancțiunile care sunt disproporționate sau discriminatorii;

                  [...]”

               19

               Articolul 9 alineatul (3) din directivă impune existența unei legături între motivele de persecuție menționate la articolul 10 din directivă și aceste acte de persecuție.

               20

               Articolul 10 din directivă, intitulat „Motivele persecuției” și cuprins deopotrivă în capitolul III din aceasta, la alineatul (1), prevede:
               „Atunci când evaluează motivele persecuției, statele membre țin seama de următoarele elemente:
               [...]

                        (b)

                        noțiunea de religie include, în special, faptul de a avea convingeri teiste, nonteiste sau ateiste, participarea la ceremonii de cult private sau publice, singur sau în comunitate, sau neparticiparea la acestea, alte acte religioase sau exprimări de opinii religioase și forme de comportament personal sau comunitar fondate pe credințe religioase sau impuse de astfel de credințe;

                  [...]”

               21

               Conform articolului 13 din directivă, statul membru acordă statutul de refugiat solicitantului dacă acesta îndeplinește mai ales condițiile prevăzute la articolele 9 și 10 din directivă.

         Dreptul german

               22

               Articolul 16a alineatul 1 din Legea fundamentală (Grundgesetz) prevede:
               „Persoanele persecutate politic beneficiază de dreptul de azil.”

               23

               Articolul 1 din Legea privind procedura de azil (Asylverfahrensgesetz), în versiunea publicată la 2 septembrie 2008 (BGBl. 2008 I, p. 1798, denumită în continuare „AsylVfG”), prevede că această lege se aplică străinilor care solicită protecție în calitate de persoane persecutate politic în sensul articolului 16a alineatul 1 din Legea fundamentală sau care solicită protecție împotriva persecuțiilor în conformitate cu Convenția de la Geneva.

               24

               Articolul 2 din AsylVfG prevede că persoanele cărora li s-a acordat dreptul de azil beneficiază, pe teritoriul național, de statutul definit de Convenția de la Geneva.

               25

               Statutul de refugiat a fost inițial reglementat prin articolul 51 din Legea privind intrarea și șederea străinilor pe teritoriul federal (Gesetz über die Einreise und den Aufenthalt von Ausländern im Bundesgebiet).

               26

               Directiva a fost transpusă de Republica Federală Germania în special prin Legea de transpunere a directivelor Uniunii Europene în materia dreptului de ședere și de azil (Gesetz zur Umsetzung aufenthalts- und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union, BGBl. 2007 I, p. 1970) din 19 august 2007, intrată în vigoare la 28 august 2007.

               27

               În prezent, condițiile care trebuie îndeplinite pentru ca o persoană să fie considerată refugiat sunt stabilite la articolul 3 din AsylVfG. Potrivit alineatului 1 al acestui articol:
               „Un străin este «refugiat» în sensul [Convenției de la Geneva] atunci când există amenințări la adresa sa în sensul articolului 60 alineatul 1 din Legea [privind șederea, activitatea profesională și integrarea străinilor pe teritoriul federal (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet), în versiunea publicată la 25 februarie 2008 (BGBl. 2008 I, p. 162, denumită în continuare „Aufenthaltsgesetz”] în statul al cărui cetățean este [...]”

               28

               Articolul 60 alineatul 1 prima și a cincea teză din Aufenthaltsgesetz prevede:
               „În temeiul Convenției [de la Geneva], un străin nu poate fi condus la frontieră către un stat în care viața sau libertatea sa sunt amenințate din cauza rasei sale, a religiei, a cetățeniei, a apartenenței la un anumit grup social sau a opiniilor politice. [...] Pentru a aprecia dacă există o persecuție în sensul primei teze, trebuie să se aplice [...] suplimentar articolul 4 alineatul (4) și articolele 7-10 din [directivă] [...]”

         Acțiunile principale și întrebările preliminare

               29

               În lunile ianuarie 2004 și august 2003, Y și, respectiv, Z au intrat în Germania, unde au solicitat azil și protecție în calitate de refugiați.

               30

               În susținerea cererilor formulate, aceștia au arătat că faptul că aparțin comunității musulmane ahmadiyya, ce reprezintă o mișcare islamistă reformatoare, i-a constrâns să își părăsească țara de origine. În această privință, Y a afirmat în special că, în satul său de origine, în mai multe rânduri, un grup de indivizi l-a lovit și a aruncat cu pietre spre locul de rugăciune. Aceste persoane l-ar fi amenințat cu moartea și l-ar fi denunțat la poliție pentru defăimarea profetului Mahomed. Z a susținut că a fost maltratat și încarcerat din cauza convingerii sale religioase.

               31

               Din deciziile de trimitere rezultă că articolul 298 C din Codul penal pakistanez prevede că membrii comunității ahmadiste sunt pasibili de o pedeapsă de până la trei ani de închisoare sau de o amendă dacă pretind că sunt musulmani, dacă își califică credința ca fiind islamică, dacă se roagă sau își răspândesc religia sau dacă invită alte persoane să se alăture religiei lor. Pe de altă parte, în temeiul articolului 295 C din același Cod penal, este pasibilă de pedeapsa cu moartea sau detenția pe viață și de amendă orice persoană care aduce atingere numelui profetului Mahomed.

               32

               Prin deciziile din 4 mai și din 8 iulie 2004, Bundesamt a respins ca neîntemeiate cererile de azil formulate de Y și de Z și a constatat că nu erau îndeplinite condițiile pentru obținerea statutului de refugiat.

               33

               În aceste decizii, Bundesamt a constatat de asemenea că în dreptul național aplicabil nu exista niciun obstacol în ceea ce privește expulzarea lui Y și a lui Z în Pakistan și a decis că aceștia pot fi expulzați către acest stat. Pentru a-și motiva deciziile, Bundesamt a constatat, în esență, că nu existau elemente suficiente care să permită să se afirme că solicitanții respectivi își părăsiseră țara de origine deoarece aveau temeri bine fondate de a fi persecutați în această țară.

               34

               Y a introdus o acțiune la Verwaltungsgericht Leipzig (Tribunalul Administrativ din Leipzig), care, prin hotărârea din 18 mai 2007, a anulat decizia Bundesamt luată în privința sa și a obligat această autoritate să constate că, în calitate de refugiat, îndeplinea condițiile unei interdicții privind expulzarea către Pakistan.

               35

               Z a contestat decizia Bundesamt la Verwaltungsgericht Dresden (Tribunalul Administrativ din Dresda). Prin hotărârea din 13 iulie 2007, acesta a respins acțiunea, apreciind că Z nu își părăsise țara de origine din cauza unei temeri fondate de persecuție.

               36

               Prin hotărârile din 13 noiembrie 2008, Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Superior al Landului Saxonia):

                        —

                        a respins apelul formulat de Bundesbeauftragter für Asylangelegenheiten (comisarul federal în materie de azil, denumit în continuare „Bundesbeauftragter”) împotriva hotărârii pronunțate în primă instanță în cauza referitoare la Y și

                        —

                        în urma apelului formulat de Z împotriva hotărârii pronunțate în prima instanță în privința sa, a reformat această hotărâre și a obligat Bundesamt să constate că Z îndeplinea condițiile prevăzute la articolul 60 alineatul 1 din Aufenthaltsgesetz și că, prin urmare, Bundesamt avea interdicția de a-l expulza, în calitate de refugiat, în Pakistan.

               37

               Această instanță a considerat îndeosebi că împrejurarea că Y și Z fuseseră amenințați personal cu persecuția înainte de plecarea din Pakistan avea o importanță redusă. Aspectul care prezenta importanță era că, în calitate de ahmadi activi, în orice situație aceștia erau expuși în Pakistan la un risc de persecuție colectivă în sensul articolului 60 alineatul 1 din Aufenthaltsgesetz.

               38

               Astfel, în cazul întoarcerii în Pakistan, aceștia nu ar avea posibilitatea să continue practicarea în public a religiei lor fără a se expune la un risc de persecuție, care trebuie luat în considerare în vederea unei proceduri de azil prin care se urmărește să se stabilească dacă trebuie să li se acorde statutul de refugiat.

               39

               În hotărârile din 13 noiembrie 2008, Sächsisches Oberverwaltungsgericht consideră că, pentru un ahmadi din Pakistan care își respectă cu strictețe credința și a cărui convingere include deopotrivă practicarea credinței sale în public, situația din acest stat reprezintă o încălcare gravă a libertății de religie. Având în vedere pedepsele considerabile la care se expune, precum și atacurile numeroase neîngrădite din partea grupurilor extremiste, bunul simț ar impune ca un ahmadi să se abțină de la orice manifestare publică a credinței sale.

               40

               Potrivit constatărilor Sächsisches Oberverwaltungsgericht, Y și Z sunt puternic atașați de credința lor, iar în Pakistan și-au manifestat activ această credință. În Germania, ei continuă practicarea credinței și consideră că această practicare în public a religiei este necesară pentru a le permite să își mențină identitatea religioasă.

               41

               Împotriva acestor hotărâri, Bundesamt și Bundesbeauftragter au formulat recurs la Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală), susținând că instanța de apel a interpretat foarte larg domeniul de aplicare al articolului 9 și al articolului 10 alineatul (1) litera (b) din directivă.

               42

               Referindu-se la jurisprudența în vigoare în Germania înainte de transpunerea directivei în anul 2007, jurisprudență în temeiul căreia existența unei persecuții prin raportare la dreptul de azil era admisă numai în cazul atingerii aduse „componentei esențiale” a libertății de religie, însă nu în cazul unor restricții privind practicarea în public a religiei, recurenții consideră că limitările impuse membrilor ahmadi în Pakistan, care privesc practicarea în public a credinței lor, nu constituie o atingere adusă acestei „componente esențiale”.

               43

               Pe de altă parte, în opinia Bundesamt și a Bundesbeauftragter, constatările Sächsisches Oberverwaltungsgericht asupra modului în care Y și Z își practică religia în Germania nu permit să se constate că aceștia nu pot renunța la anumite practici care nu aparțin „componentei esențiale” a activității religioase.

               44

               Potrivit instanței de trimitere, cauzele cu care este sesizată privesc problema de a stabili care sunt atingerile concrete aduse libertății de religie în sensul articolului 9 din CEDO ce pot determina recunoașterea statutului de refugiat în sensul articolului 2 litera (d) din directivă. Apreciind că atingerile aduse libertății de religie pot constitui o „încălcare gravă” a drepturilor fundamentale ale omului în sensul articolului 9 alineatul (1) litera (a) din directivă, instanța de trimitere exprimă îndoieli asupra faptului că alte atingeri aduse libertății de religie decât cele care afectează elementele esențiale ale identității religioase a persoanei interesate pot să întemeieze supoziția unei persecuții pertinente pentru acordarea statutului de refugiat.

               45

               În aceste condiții, Bundesverwaltungsgericht a hotărât să suspende judecarea cauzelor și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare, care sunt formulate în termeni cvasiidentici în fiecare dintre cauzele C-71/11 și C-99/11:

                        „1)

                        Articolul 9 alineatul (1) litera (a) din [d]irectiv[ă] [...] trebuie interpretat în sensul că nu orice atingere adusă libertății de religie care constituie o încălcare a articolului 9 din CEDO reprezintă un act de persecuție în sensul primei [dintre aceste] dispoziții, ci există o încălcare gravă a libertății de religie ca drept fundamental al omului doar în cazul în care este afectată componenta esențială a acestui drept?

                        2)

                        În cazul în care răspunsul la prima întrebare este afirmativ:

                                 a)

                                 Componenta esențială a libertății de religie este limitată la declararea credinței și la practicarea acesteia în cercul familial și în proximitate sau este posibil ca un act de persecuție în sensul articolului 9 alineatul (1) litera (a) din [d]irectiv[ă] [...] să existe și atunci când exercitarea în public a libertății de religie în țara de origine generează un risc pentru integritatea corporală, pentru viață sau pentru libertatea fizică, motiv pentru care solicitantul renunță la această libertate?

                                 b)

                                 În cazul în care componenta esențială a libertății de religie poate să includă și practicarea în public a convingerii religioase:

                                          —

                                          este suficient, în privința unei încălcări a libertății de religie, ca solicitantul să perceapă acest act de practicare a credinței sale ca fiind indispensabil pentru păstrarea identității sale religioase

                                          —

                                          sau este necesar, în plus, ca o comunitate religioasă căreia îi aparține solicitantul să considere acest act religios ca fiind o parte integrantă centrală a doctrinei sale religioase

                                          —

                                          ori este posibil, în anumite împrejurări, ca raporturile generale din țara de origine să impună restricții suplimentare?

                        3)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
                        Există o temere de persecuție bine fondată în sensul articolului 2 litera (c) din [d]irectiv[ă] [...] în cazul în care se stabilește că solicitantul va exercita anumite acte religioase – care nu fac parte din componenta esențială – după întoarcerea în țara sa de origine, în pofida faptului că acestea vor genera un risc pentru integritatea corporală, pentru viață sau pentru libertatea fizică, sau se prezumă că solicitantul trebuie să renunțe la practicarea unor astfel de acte în viitor?”

               46

               Prin Ordonanța președintelui Curții din 24 martie 2011, cauzele C-71/11 și C-99/11 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

         Cu privire la întrebările preliminare

         Observații introductive

               47

               Potrivit considerentelor (3), (16) și (17) ale directivei, Convenția de la Geneva constituie elementul-cheie al sistemului juridic internațional de protecție a refugiaților, iar dispozițiile directivei privind condițiile de acordare a statutului de refugiat, precum și conținutul acestuia din urmă au fost adoptate pentru a ajuta autoritățile competente ale statelor membre să aplice această convenție întemeindu-se pe noțiuni și pe criterii comune (Hotărârea din 2 martie 2010, Salahadin Abdulla și alții, C-175/08, C-176/08, C-178/08 și C-179/08, Rep., p. I-1493, punctul 52, precum și Hotărârea din 17 iunie 2010, C-31/09, Bolbol, Rep., p. I-5539, punctul 37).

               48

               În consecință, dispozițiile directivei trebuie interpretate în lumina structurii generale și a scopului acesteia, cu respectarea Convenției de la Geneva și a celorlalte tratate în domeniu, menționate la articolul 78 alineatul (1) TFUE. Astfel cum decurge din considerentul (10) al directivei, această interpretare trebuie de asemenea efectuată cu respectarea drepturilor recunoscute de cartă (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Salahadin Abdulla și alții, punctele 53 și 54, și Bolbol, punctul 38, precum și Hotărârea din 21 decembrie 2011, N. S. și alții, C-411/10 și C-493/10, Rep., p. I-13905, punctul 75).

         Cu privire la prima și la a doua întrebare

               49

               Prin intermediul primelor două întrebări din fiecare dintre cele două cauze, întrebări care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 9 alineatul (1) litera (a) din directivă trebuie interpretat în sensul că orice atingere adusă libertății de religie care încalcă articolul 10 alineatul (1) din cartă poate constitui un „act de persecuție” în sensul dispoziției menționate din directivă și dacă, în această privință, este necesar să se facă o diferențiere între „componenta esențială” a libertății de religie și manifestarea sa exterioară.

               50

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 2 litera (c) din directivă, „refugiatul” este în special un resortisant al unei țări terțe care, „ca urmare a unei temeri bine fondate de a fi persecutat” din cauza rasei sale, a religiei, a naționalității, a opiniilor politice sau a apartenenței la un anumit grup social, se află în afara țării al cărei cetățean este și care nu poate sau, „din cauza acestei temeri”, nu dorește să solicite „protecția” respectivei țări.

               51

               Astfel, ca urmare a împrejurărilor existente în țara sa de origine și a comportamentului agenților de persecuție, resortisantul respectiv trebuie să aibă temerea fondată de a fi persecutat pentru cel puțin unul dintre cele cinci motive enumerate în directivă și în Convenția de la Geneva, unul dintre ele fiind „religia” sa.

               52

               Conform articolului 13 din directivă, statul membru solicitat acordă statutul de refugiat solicitantului dacă îndeplinește condițiile prevăzute în special la articolele 9 și 10 din directivă.

               53

               Articolul 9 din directivă definește elementele care permit să se considere anumite acte ca fiind o persecuție. În această privință, articolul 9 alineatul (1) litera (a) din directivă, la care instanța de trimitere face referire în primele sale două întrebări, prevede că actele relevante trebuie să fie „suficient de grave” prin natura sau prin caracterul lor repetat pentru a constitui o „încălcare gravă a drepturilor fundamentale ale omului”, în special a drepturilor absolute de la care nu este posibilă nicio derogare în temeiul articolului 15 paragraful 2 din CEDO.

               54

               Pe de altă parte, articolul 9 alineatul (1) litera (b) din directivă prevede că o acumulare de diverse măsuri, inclusiv de încălcări ale drepturilor omului, care să fie „suficient de gravă” pentru a afecta un individ în mod „comparabil” cu cele menționate la articolul 9 alineatul (1) litera (a) din directivă trebuie deopotrivă considerată persecuție.

               55

               Articolul 9 alineatul (3) din directivă prevede că trebuie să existe o legătură între motivele de persecuție, printre care cel al „religiei”, definit la articolul 10 alineatul (1) litera (b) din directivă, și actele de persecuție.

               56

               Dreptul la libertatea de religie, consacrat la articolul 10 alineatul (1) din cartă, corespunde dreptului garantat la articolul 9 din CEDO.

               57

               Libertatea de religie reprezintă unul dintre fundamentele unei societăți democratice și constituie un drept fundamental al omului. O atingere adusă libertății de religie poate avea o asemenea gravitate încât poate fi asimilată cazurilor prevăzute la articolul 15 paragraful 2 din CEDO la care face trimitere, în mod generic, articolul 9 alineatul (1) din directivă pentru a stabili care sunt actele care trebuie considerate în special ca fiind o persecuție.

               58

               Totuși, aceasta nu are înțelesul că orice atingere adusă dreptului la libertatea de religie, garantat de articolul 10 alineatul (1) din cartă, constituie un act de persecuție care ar obliga autoritățile competente să acorde statutul de refugiat, în sensul articolului 2 litera (d) din directivă, persoanei expuse la atingerea în discuție.

               59

               Dimpotrivă, din modul de redactare a articolului 9 alineatul (1) din directivă rezultă că existența unei „încălcări grave” a libertății respective care afectează semnificativ persoana vizată este necesară pentru ca actele în discuție să fie considerate persecuție.

               60

               Astfel, sunt excluse de la bun început actele care constituie limitări ale exercitării dreptului fundamental la libertatea de religie, în sensul articolului 10 alineatul (1) din cartă, prevăzute de lege, care nu încalcă însă acest drept, deoarece sunt prevăzute la articolul 52 alineatul (1) din cartă.

               61

               Desigur, nici actele care încalcă dreptul recunoscut la articolul 10 alineatul (1) din cartă, însă a căror gravitate nu este echivalentă cu cea a încălcării drepturilor fundamentale ale omului de la care nu este posibilă nicio derogare în temeiul articolului 15 paragraful 2 din CEDO, nu pot fi considerate persecuție, în sensul articolului 9 alineatul (1) din directivă și al articolului 1 secțiunea A din Convenția de la Geneva.

               62

               Pentru a stabili în mod concret care sunt actele care pot fi considerate persecuție în sensul articolului 9 alineatul (1) litera (a) din directivă, nu prezintă relevanță diferențierea dintre actele care ar aduce atingere unei „componente esențiale” („forum internum”) a dreptului fundamental la libertatea de religie, care nu ar privi activitățile religioase în public („forum externum”), și actele care nu ar afecta această pretinsă „componentă esențială”.

               63

               Această diferențiere nu este compatibilă cu definiția largă a noțiunii „religie” dată de directivă, la articolul 10 alineatul (1) litera (b) din aceasta, prin integrarea ansamblului acestor componente, indiferent dacă sunt publice sau private, colective sau individuale. Actele care pot constitui o „încălcare gravă” în sensul articolului 9 alineatul (1) litera (a) din directivă includ acte grave care aduc atingere nu numai libertății solicitantului de a-și manifesta credința într-un cerc privat, ci și celei de a o manifesta în public.

               64

               Această interpretare poate asigura un domeniu de aplicare al articolului 9 alineatul (1) din directivă în care autoritățile competente pot evalua orice tip de act care aduce atingere dreptului fundamental la libertatea de religie, pentru a stabili dacă, din cauza naturii sau a caracterului lor repetat, acestea sunt suficient de grave pentru a fi considerate persecuție.

               65

               Rezultă că actele care, prin gravitatea lor intrinsecă legată de efectul lor pentru persoana afectată, pot fi considerate persecuție trebuie să fie identificate nu în funcție de elementul libertății de religie căruia îi este adusă atingere, ci în funcție de natura represiunii exercitate asupra persoanei interesate și de consecințele acestei represiuni, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 52 din concluzii.

               66

               Așadar, gravitatea măsurilor și a sancțiunilor luate sau care pot fi luate față de persoana interesată este cea care determină dacă o încălcare a dreptului garantat la articolul 10 alineatul (1) din cartă constituie o persecuție în sensul articolului 9 alineatul (1) din directivă.

               67

               Prin urmare, o încălcare a dreptului la libertatea de religie poate constitui o persecuție în sensul articolului 9 alineatul (1) litera (a) din directivă atunci când solicitantul de azil, din cauza exercitării acestei libertăți în țara sa de origine, se expune unui risc real, în special de a fi urmărit penal sau de a fi supus unor tratamente sau pedepse inumane ori degradante care să provină de la unul dintre agenții prevăzuți la articolul 6 din directivă.

               68

               În această privință, trebuie să se precizeze că, atunci când o autoritate competentă efectuează, în conformitate cu articolul 4 alineatul (3) din directivă, o evaluare individuală a unei cereri de protecție internațională, aceasta trebuie să țină seama de toate actele la care solicitantul a fost expus sau riscă să fie expus, pentru a stabili dacă, având în vedere situația sa personală, aceste acte pot fi considerate persecuție în sensul articolului 9 alineatul (1) din directivă.

               69

               Întrucât noțiunea „religie” definită la articolul 10 alineatul (1) litera (b) din directivă privește deopotrivă participarea la ceremonii publice de cult, în mod individual sau în cadrul comunității, interzicerea unei asemenea participări poate constitui un act suficient de grav în sensul articolului 9 alineatul (1) litera (a) din directivă și, prin urmare, o persecuție atunci când, în țara de origine în discuție, determină un risc real pentru solicitant în special de a fi urmărit penal sau de a fi supus unor tratamente sau pedepse inumane ori degradante care să provină de la unul dintre agenții prevăzuți la articolul 6 din directivă.

               70

               Evaluarea unui asemenea risc ar presupune ca autoritatea competentă să ia în considerare o serie de elemente atât obiective, cât și subiective. Circumstanța subiectivă că respectarea unei anumite practici religioase în public, care face obiectul limitărilor contestate, prezintă o importanță deosebită pentru persoana interesată în vederea menținerii identității sale religioase este un element pertinent în aprecierea nivelului de risc la care solicitantul ar fi expus în țara sa de origine din cauza religiei sale, chiar dacă respectarea unei asemenea practici religioase nu constituie un element central pentru comunitatea religioasă respectivă.

               71

               Astfel, din modul de redactare a articolului 10 alineatul (1) litera (b) din directivă rezultă că domeniul de protecție pentru motivul persecuției legate de religie include atât formele de comportament personal sau în comunitate pe care persoana le consideră necesare pentru ea însăși, și anume cele „fondate pe credințe religioase”, cât și formele prevăzute de doctrina religioasă, și anume cele „impuse de astfel de credințe”.

               72

               Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare, adresate în fiecare dintre cele două cauze, că articolul 9 alineatul (1) litera (a) din directivă trebuie interpretat în sensul că:

                        —

                        nu orice atingere adusă dreptului la libertatea de religie care încalcă articolul 10 alineatul (1) din cartă poate constitui un „act de persecuție” în sensul dispoziției respective din directivă,

                        —

                        existența unui act de persecuție poate rezulta dintr-o atingere adusă manifestării exterioare a acestei libertăți și

                        —

                        pentru a aprecia dacă o atingere adusă dreptului la libertatea de religie care încalcă articolul 10 alineatul (1) din cartă poate constitui un „act de persecuție”, autoritățile competente trebuie să verifice, având în vedere situația personală a persoanei interesate, dacă din cauza exercitării acestei libertăți în țara sa de origine aceasta se expune unui risc real, în special de a fi urmărită penal sau de a fi supusă unor tratamente sau pedepse inumane ori degradante care să provină de la unul dintre agenții prevăzuți la articolul 6 din directivă.

         Cu privire la a treia întrebare

               73

               Prin intermediul celei de a treia întrebări adresate în fiecare dintre cauze, instanța de trimitere urmărește, în esență, să se stabilească dacă articolul 2 litera (c) din directivă trebuie interpretat în sensul că temerile solicitantului de a fi persecutat sunt fondate atunci când acesta poate evita să se expună unei persecuții în țara sa de origine, renunțând să exercite în acea țară anumite acte religioase.

               74

               Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să se observe că aceasta are în vedere o situație în care solicitantul, precum în cauzele din acțiunile principale, nu a fost deja persecutat sau nu a făcut deja obiectul unor amenințări directe cu persecuția din cauza religiei sale.

               75

               Inexistența unui asemenea „indiciu serios al temerilor fondate” ale solicitanților, în sensul articolului 4 alineatul (4) din directivă, este cea care se află la originea nevoii exprimate de instanța de trimitere de a se stabili în ce măsură s-ar permite, atunci când solicitantul nu își poate fonda temerile pe o persecuție suferită deja din cauza religiei sale, să se impună ca, din momentul întoarcerii în țara sa de origine, acesta să continue evitarea riscului real de persecuție.

               76

               Astfel, trebuie să se constate că, în sistemul directivei, autoritățile competente, atunci când apreciază în conformitate cu articolul 2 litera (c) din aceasta dacă un solicitant are temeri bine fondate de a fi persecutat, încearcă să determine dacă circumstanțele stabilite constituie sau nu constituie o amenințare având o asemenea natură încât persoana vizată să poată avea temerea fondată, în raport cu situația sa personală, de a fi supusă în mod real unor acte de persecuție.

               77

               Această apreciere a importanței riscului care, în toate cazurile, trebuie să fie realizată cu vigilență și cu prudență (Hotărârea Salahadin Abdulla și alții, citată anterior, punctul 90) se întemeiază numai pe o evaluare concretă a faptelor și a circumstanțelor, în conformitate cu normele cuprinse în special la articolul 4 din directivă.

               78

               Niciuna dintre aceste norme nu prevede că, în aprecierea importanței riscului de a fi supus în mod real la acte de persecuție într-un context determinat, ar trebui luată în considerare posibilitatea unui solicitant de a evita un risc de persecuție renunțând la practica religioasă în discuție și, în consecință, la protecția pe care directiva urmărește să i-o garanteze prin recunoașterea statutului de refugiat.

               79

               Rezultă că, din moment ce se stabilește că persoana interesată, odată ce s-ar întoarce în țara sa de origine, va practica religia astfel încât ar fi expusă unui risc real de persecuție, acesteia ar trebui să i se acorde statutul de refugiat în conformitate cu articolul 13 din directivă. Faptul că persoana interesată ar putea evita riscul renunțând la anumite acte religioase nu prezintă, în principiu, relevanță.

               80

               Având în vedere aceste considerații, trebuie să se răspundă la a treia întrebare adresată în fiecare dintre cele două cauze că articolul 2 litera (c) din directivă trebuie interpretat în sensul că temerile solicitantului de a fi persecutat sunt fondate din moment ce autoritățile competente, având în vedere situația personală a solicitantului, consideră că este rezonabil să se creadă că, la întoarcerea în țara de origine, acesta va efectua acte religioase care îl expun unui risc real de persecuție. În cadrul evaluării individuale a unei cereri de obținere a statutului de refugiat, autoritățile respective nu se pot aștepta în mod rezonabil ca solicitantul să renunțe la aceste acte religioase.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               81

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                           1)

                           Articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2004/83/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate trebuie interpretat în sensul că :

                                 —

                                    nu orice atingere adusă dreptului la libertatea de religie care încalcă articolul 10 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene poate constitui un „act de persecuție” în sensul dispoziției respective din directivă,

                                 —

                                    existența unui act de persecuție poate rezulta dintr-o atingere adusă manifestării exterioare a acestei libertăți și

                                 —

                                    pentru a aprecia dacă o atingere adusă dreptului la libertatea de religie care încalcă articolul 10 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene poate constitui un „act de persecuție”, autoritățile competente trebuie să verifice, având în vedere situația personală a persoanei interesate, dacă din cauza exercitării acestei libertăți în țara sa de origine aceasta se expune unui risc real, în special de a fi urmărită penal sau de a fi supusă unor tratamente sau pedepse inumane ori degradante care să provină de la unul dintre agenții prevăzuți la articolul 6 din Directiva 2004/83.

                           2)

                           Articolul 2 litera (c) din Directiva 2004/83 trebuie interpretat în sensul că temerile solicitantului de a fi persecutat sunt fondate din moment ce autoritățile competente, având în vedere situația personală a solicitantului, consideră că este rezonabil să se creadă că, la întoarcerea în țara de origine, acesta va efectua acte religioase care îl expun unui risc real de persecuție. În cadrul evaluării individuale a unei cereri de obținere a statutului de refugiat, autoritățile respective nu se pot aștepta în mod rezonabil ca solicitantul să renunțe la aceste acte religioase.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (marea cameră) din data de 12 iulie 2005.#The Queen, la cererea formulată de Alliance for Natural Health și Nutri-Link Ltd împotriva Secretary of State for Health (C-154/04) și The Queen, la cererea formulată de National Association of Health Stores și Health Food Manufacturers Ltd împotriva Secretary of State for Health și National Assembly for Wales (C-155/04).#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice (England and Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Regatul Unit.#Apropierea legislațiilor - Directivă 2002/46/CE - Temei juridic - Articol 95 CE - Articols 28 CE și 30 CE - Regulamentul (CE) nr. 3285/94.#Cauze conexate C-154/04 și C-155/04.


Hotărârea Curții din data de 15 octombrie 1980. # SARL Maïseries de Beauce împotriva Office national interprofessionnel des céréales (ONIC). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal administratif d'Orléans - Franța. # Sume compensatorii monetare. # Cauza 109/79.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 25 februarie 1988. # Proces penal împotriva Rainer Drexl. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte d'appello di Genova - Italia. # Cauza 299/86.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 15 septembrie 1998. # Ryanair Limited împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat - Acțiune în anulare. # Cauza T-140/95.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 22 octombrie 1991. # Detlef Nölle ("Eugen Nölle") împotriva Hauptzollamt Bremen-Freihafen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Bremen - Germania. # Dumping. # Cauza C-16/90.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 8 martie 1995. # Société Générale împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Motivare. # Cauza T-34/93.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 28 octombrie 1999. # Alcatel Austria AG și alții, Siemens AG Österreich și Sag-Schrack Anlagentechnik AG împotriva Bundesministerium für Wissenschaft und Verkehr. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesvergabeamt - Austria. # Cauza C-81/98.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 8 decembrie 2005.#Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 97/33/CE - Directivă 98/10/CE - Directivă 2002/19/CE, 2002/21/CE şi 2002/22/CE.#Cauza C-33/04.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 30 mai 1973. # Giuseppe Drescig împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 49-72.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 30 noiembrie 1995. # The Queen împotriva Secretary of State for the Home Department, ex parte John Gallagher. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Court of Appeal (England) - Regatul Unit. # Libera circulație a persoanelor. # Cauza C-175/94.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 29 aprilie 2004.#Heikki Antero Pusa împotriva Osuuspankkien Keskinäinen Vakuutusyhtiö.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Korkein oikeus - Finlanda.#Articol 18 CE.#Cauza C-224/02.


Hotărârea Curții din data de 27 noiembrie 1990. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Cauza C-200/88.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 14 martie 2013.#Česká spořitelna, a.s. împotriva Gerald Feichter.#Cerere de decizie preliminară formulată de Městský soud v Praze.#Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Articolul 5 punctul 1 litera (a) și articolul 15 alineatul (1) – Noțiunile «materie contractuală» și «contract încheiat de consumator» – Bilet la ordin – Aval – Garantare a unui contract de credit.#Cauza C‑419/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      14 martie 2013 (
            *1
         )
      „Regulamentul (CE) nr. 44/2001 — Competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială — Articolul 5 punctul 1 litera (a) și articolul 15 alineatul (1) — Noțiunile «materie contractuală» și «contract încheiat de consumator» — Bilet la ordin — Aval — Garantare a unui contract de credit”
      În cauza C-419/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Městský soud v Praze (Republica Cehă), prin decizia din 21 martie 2011, primită de Curte la 10 august 2011, în procedura

         Česká spořitelna, a.s.

      împotriva

         Gerald Feichter,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, și domnii M. Ilešič (raportor), E. Levits, J.-J. Kasel și M. Safjan, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna K. Sztranc-Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 27 iunie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Česká spořitelna, a.s., de M. Vojáček, advokát;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de J. Vláčil, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elvețian, de D. Klingele, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Šimerdová și de A.-M. Rouchaud-Joët, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 20 septembrie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 5 punctul 1 litera (a) și a articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Česká spořitelna, a.s. (denumită în continuare „Česká spořitelna”), al cărei sediu social este stabilit în Republica Cehă, pe de o parte, și domnul Feichter, cu domiciliul în Austria, pe de altă parte.

         Cadrul juridic

         Regulamentul nr. 44/2001

               3

               Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 prevede:
               „Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor statului membru în cauză.”

               4

               Articolul 3 alineatul (1) din acest regulament prevede că „[p]ersoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru pot fi acționate în justiție în fața instanțelor unui alt stat membru numai în temeiul normelor enunțate în secțiunile 2-7 din prezentul capitol”.

               5

               Potrivit articolului 5 punctul 1 litera (a) din regulamentul menționat, care figurează în secțiunea 2 din acesta, intitulată „Competențe speciale”:
               „O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într-un alt stat membru:

                        1.

                                 (a)

                                 în materie contractuală, în fața instanțelor de la locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează a fi executată.”

               6

               Articolul 15 alineatul (1) din același regulament, care face parte din secțiunea 4 din acesta, intitulată „Competența în materia contractelor încheiate de consumatori”, prevede:
               „În ceea ce privește un contract încheiat de o persoană, consumatorul, într-un scop care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional, competența se determină în conformitate cu dispozițiile din prezenta secțiune [...] în cazul în care:

                        (a)

                        contractul are ca obiect vânzarea de bunuri mobile corporale în rate egale, fixe și eșalonate;

                        (b)

                        contractul are ca obiect un împrumut rambursabil în rate egale, fixe și eșalonate sau orice altă formă de credit încheiat în scopul finanțării vânzării de bunuri mobile corporale;

                        (c)

                        în toate celelalte cazuri, contractul a fost încheiat cu o persoană care desfășoară activități comerciale sau profesionale în statul membru pe teritoriul căruia este domiciliat consumatorul sau, prin orice mijloace, își direcționează activitățile spre acel stat membru sau spre mai multe state, inclusiv statul membru respectiv, iar contractul intră în sfera de acțiune a acestor activități.”

               7

               Potrivit articolului 16 alineatul (2) din Regulamentul nr. 44/2001:
               „Acțiunea poate fi introdusă împotriva consumatorului de către cealaltă parte la contract numai înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia consumatorul își are domiciliul.”

         Dreptul ceh

               8

               Potrivit articolului 75 din Legea nr. 191/1950 privind cambia, biletul la ordin și cecul, înscrisul care cuprinde toate mențiunile prevăzute de acest articol este socotit bilet la ordin valabil.

               9

               În temeiul articolului 76 alineatul 1 din Legea nr. 191/1950, titlul căruia îi lipsește vreuna dintre mențiunile indicate la articolul 75 din legea menționată nu va fi socotit bilet la ordin, afară de cazurile arătate în alineatele ce urmează. Potrivit articolului 76 alineatul (3) din legea menționată, în lipsa unei indicații speciale, locul emiterii biletului la ordin este socotit loc de plată și în același timp loc al domiciliului emitentului.

               10

               Conform articolului 77 alineatul 2 din Legea nr. 191/1950, articolul 10 din legea menționată se aplică și în privința biletului la ordin. Acest articol 10 prevede că, dacă un bilet la ordin, necompletat la emitere, a fost completat fără a se ține seama de înțelegerile intervenite, respectarea acestor înțelegeri nu va putea fi opusă posesorului biletului la ordin, cu excepția cazului în care acesta a dobândit biletul la ordin cu rea-credință sau dacă a săvârșit o greșeală gravă la dobândirea lui.

         Cauza principală și întrebările preliminare

               11

               La 28 aprilie 2004, societatea Feichter – CZ s.r.o. (denumită în continuare „societatea Feichter”), cu sediul în Brno (Republica Cehă), a emis, tot la Brno, un bilet la ordin în alb în favoarea Česká spořitelna, cu sediul în Praga (Republica Cehă). Biletul la ordin, semnat în numele societății Feichter de administratorul acesteia, domnul Feichter, a fost emis în vederea garantării obligațiilor care incumbau acestei societăți în temeiul unui contract referitor la deschiderea unei linii de credit revolving, încheiat între societatea menționată și Česká spořitelna la aceeași dată. Domnul Feichter, care are domiciliul în Austria, a semnat biletul la ordin și în calitate de persoană fizică, pe spatele acestuia, unde a aplicat mențiunea „pentru aval”.

               12

               Informațiile referitoare la suma de plată, la scadență și la locul de plată au fost completate pe biletul la ordin de Česká spořitelna potrivit unui acord referitor la completarea mențiunilor lipsă încheiat la aceeași dată. Biletul la ordin astfel completat a cuprins o promisiune necondiționată din partea societății Feichter de a plăti, la 27 mai 2008, la Praga, suma de 5000000 CZK la ordinul Česká spořitelna.

               13

               La data scadenței, biletul la ordin, prezentat la locul de plată, și anume la Praga, nu a fost încasat. În consecință, Česká spořitelna a inițiat o procedură de somație de plată la Městský soud v Praze (Curtea de Apel Praga), prin care s-a solicitat obligarea domnului Feichter la plata sumei rezultând din semnarea biletului la ordin în cuantum de 5000000 CZK și a unei dobânzi de 6 % pe an la această sumă, cu începere de la 28 mai 2008 până la data plății, precum și a unui comision în sumă de 16666 CZK în temeiul biletului la ordin. În cursul acestei proceduri, domnul Feichter a ridicat excepția necompetenței Městský soud v Praze, având în vedere că reședința sa este în Austria.

               14

               Instanța de trimitere se întreabă dacă competența sa trebuie determinată potrivit normelor în materie de contracte încheiate de consumatori. În această privință, ea ridică problema dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, în special dacă dreptul care rezultă din biletul la ordin în discuție în litigiul principal, pe care beneficiarul îl invocă împotriva avalistului, poate fi calificat ca fiind unul contractual, în sensul acestui articol. În cazul unui răspuns afirmativ, instanțele austriece ar fi competente să soluționeze litigiul principal, dat fiind că, potrivit articolului 16 alineatul (2) din acest regulament, acțiunea formulată împotriva unui consumator nu poate fi introdusă decât la instanțele din statul membru pe teritoriul căruia consumatorul își are domiciliul.

               15

               De asemenea, instanța de trimitere se întreabă dacă este posibil ca, în speță, competența să fie stabilită potrivit articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001.

               16

               În această privință, ea ridică, pe de o parte, problema dacă drepturile care decurg din biletul la ordin în discuție în litigiul principal ar putea fi calificate ca drepturi contractuale în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001, în pofida faptului că, potrivit dreptului ceh, biletul la ordin reprezintă o valoare mobiliară cu caracter abstract care nu are natură contractuală, chiar dacă el materializează conținutul unui contract.

               17

               Pe de altă parte, ea ridică problema dacă, în speță, este vorba de o obligație liber acceptată, dat fiind că locul de plată precis nu a fost determinat nici în biletul la ordin, nici în acordul referitor la completarea mențiunilor lipsă. Astfel, chiar dacă acest din urmă acord a conferit Česká spořitelna dreptul să completeze în biletul la ordin mențiunile lipsă referitoare la locul de plată, acesta nu a prevăzut totuși criteriile care să fi permis să se stabilească faptul că este vorba tocmai de orașul Praga. Instanța de trimitere subliniază că nu ar fi exclus ca completarea locului de plată pe biletul la ordin să conducă la încălcarea acestui acord sau ca acest acord să fie nul din cauza caracterului său vag, ipoteză în care ar fi dificil să se constate că obligația din prezenta cauză a fost liber acceptată.

               18

               În aceste condiții, Městský soud v Praze a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Sintagma «în ceea ce privește un contract încheiat de un consumator într-un scop care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional», utilizată la articolul 15 alineatul (1) din [Regulamentul nr. 44/2001], trebuie interpretată în sensul că se referă și la pretențiile întemeiate pe un bilet la ordin emis într-o formă incompletă formulate de beneficiar împotriva avalistului emitentului biletului la ordin?

                        2)

                        Indiferent de răspunsul la prima întrebare, noțiunea «materie contractuală» utilizată la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretată în sensul că, ținând seama exclusiv de cuprinsul titlului ca atare, se referă și la pretențiile întemeiate pe un bilet la ordin emis într-o formă incompletă formulate de beneficiar împotriva avalistului emitentului biletului la ordin?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

      Cu privire la admisibilitate

               19

               Česká spořitelna arată că prima întrebare preliminară este inadmisibilă, pentru motivul că ea prezintă un caracter pur ipotetic și este lipsită de pertinență pentru soluționarea litigiului principal, întrucât condițiile de aplicare a articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 nu sunt îndeplinite.

               20

               Trebuie amintit că, în temeiul unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii prevăzute la articolul 267 TFUE, care este întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, numai instanța națională este competentă să constate și să aprecieze situația de fapt din litigiul principal, precum și să interpreteze și să aplice dreptul național. De asemenea, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, întrucât întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea Hotărârea din 25 octombrie 2012, Rintisch, C-553/11, punctul 15 și jurisprudența citată).

               21

               Astfel, Curtea nu poate respinge o cerere de decizie preliminară formulată de o instanță națională decât atunci când este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i-au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito, C-618/10, punctul 77, și Hotărârea Rintisch, citată anterior, punctul 16).

               22

               Or, nu aceasta este situația în prezenta cauză. Astfel, reiese cu claritate din cererea de decizie preliminară că interpretarea articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 este necesară pentru soluționarea litigiului principal, dat fiind că excepția de necompetență ridicată de domnul Feichter se întemeiază pe argumentul potrivit căruia, întrucât a semnat biletul la ordin în calitate de persoană fizică, are calitatea de consumator în sensul articolului menționat și că, prin urmare, competența trebuie să fie determinată potrivit dispozițiilor din acest regulament prin care se reglementează competența judiciară în materia contractelor încheiate de consumatori.

               23

               În aceste condiții, prima întrebare preliminară trebuie considerată admisibilă.

         Cu privire la fond

               24

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 este aplicabil în vederea determinării instanței competente să soluționeze o acțiune în justiție prin care beneficiarul unui bilet la ordin, stabilit într-un stat membru, invocă drepturi care decurg din acest bilet la ordin, necompletat în totalitate la data semnării sale și completat ulterior de către beneficiar, împotriva avalistului domiciliat într-un alt stat membru.

               25

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că noțiunile utilizate în Regulamentul nr. 44/2001, în special cele care figurează la articolul 15 alineatul (1) din acest regulament, trebuie interpretate în mod autonom, prin referire în principal la sistemul și la obiectivele regulamentului menționat, pentru a se asigura aplicarea sa uniformă în toate statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 ianuarie 2005, Engler, C-27/02, Rec., p. I-481, punctul 33, Hotărârea din 7 decembrie 2010, Pammer și Hotel Alpenhof, C-585/08 și C-144/09, Rep., p. I-12527, punctul 55, precum și Hotărârea din 6 septembrie 2012, Mühlleitner, C-190/11, punctul 28).

               26

               Apoi, este necesar să se arate că articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 constituie o derogare atât de la norma generală de competență prevăzută la articolul 2 alineatul (1) din acest regulament, potrivit căreia competența revine instanțelor statului membru pe teritoriul căruia este domiciliat pârâtul, cât și de la norma de competență specială în domeniul contractelor, prevăzută la articolul 5 punctul 1 din același regulament, potrivit căreia competența revine instanțelor de la locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează a fi executată (Hotărârile citate anterior Pammer și Hotel Alpenhof, punctul 53, precum și Mühlleitner, punctul 26). Prin urmare, acest articol 15 alineatul (1) trebuie să facă în mod necesar obiectul unei interpretări stricte (a se vedea în acest sens Hotărârea Mühlleitner, citată anterior, punctul 27).

               27

               În sfârșit, în măsura în care Regulamentul nr. 44/2001 înlocuiește, în relațiile dintre statele membre, Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3), astfel cum a fost modificată prin convențiile succesive privind aderările noilor state membre la această convenție (denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”), interpretarea dată de Curte în privința dispozițiilor acestei convenții este valabilă și pentru dispozițiile regulamentului menționat atunci când dispozițiile acestor instrumente comunitare pot fi calificate ca fiind echivalente (a se vedea în special Hotărârea din 25 octombrie 2012, Folien Fischer și Fofitec, C-133/11, punctul 31, și Hotărârea din 7 februarie 2013, Refcomp, C-543/10, punctul 18).

               28

               În această privință, Curtea s-a pronunțat deja în sensul că, astfel cum rezultă din considerentul (13) al Regulamentului nr. 44/2001, în sistemul prevăzut de același regulament, articolul 15 alineatul (1) din acesta ocupă același loc și îndeplinește aceeași funcție de protecție a consumatorului ca parte defavorizată precum articolul 13 primul paragraf din Convenția de la Bruxelles (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 mai 2009, Ilsinger, C-180/06, Rep., p. I-3961, punctul 41, Hotărârea Pammer și Hotel Alpenhof, citată anterior, punctul 57, precum și Hotărârea Mühlleitner, citată anterior, punctul 29).

               29

               La prima întrebare adresată de instanța de trimitere trebuie să se răspundă în lumina acestor considerente.

               30

               Pentru a putea răspunde la această întrebare, este necesar să se constate că articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 este aplicabil în ipoteza în care sunt îndeplinite trei condiții, și anume, în primul rând, o parte contractantă are calitatea de consumator care acționează într-un cadru care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional, în al doilea rând, contractul dintre un asemenea consumator și un vânzător sau furnizor a fost efectiv încheiat și, în al treilea rând, un asemenea contract face parte din una dintre categoriile vizate la alineatul (1) literele (a)-(c) al articolului 15 menționat. Aceste condiții trebuie să fie îndeplinite în mod cumulativ, astfel încât dacă una dintre cele trei condiții nu este îndeplinită competența nu poate fi determinată potrivit normelor în materie de contracte încheiate de consumatori.

               31

               În ceea ce privește prima condiție de aplicare a articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, chiar dacă modul de redactare a acestei dispoziții nu este identic sub toate aspectele cu cel al articolului 13 primul paragraf din Convenția de la Bruxelles, aceste modificări privesc condițiile de aplicare pe care trebuie să le îndeplinească contractele încheiate cu consumatorii (a se vedea în acest sens Hotărârea Pammer și Hotel Alpenhof, citată anterior, punctul 59), iar nu definiția noțiunii de consumator, astfel încât, în cadrul Regulamentului nr. 44/2001, această noțiune trebuie să aibă aceeași întindere precum în cadrul Convenției de la Bruxelles.

               32

               În legătură cu articolul 13 primul paragraf din Convenția de la Bruxelles, Curtea s-a pronunțat deja în sensul că din modul de redactare și din funcția acestei dispoziții reiese că aceasta nu vizează decât consumatorul final privat, care nu este angajat în activități comerciale sau profesionale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 ianuarie 1993, Shearson Lehman Hutton, C-89/91, Rec., p. I-139, punctele 20 și 22, Hotărârea din 3 iulie 1997, Benincasa, C-269/95, p. I-3767, punctul 15, Hotărârea din 20 ianuarie 2005, Gruber, C-464/01, Rec., p. I-439, punctul 35, precum și Hotărârea Engler, citată anterior, punctul 34).

               33

               De asemenea, din jurisprudența Curții reiese că regimul special instituit prin dispozițiile Convenției de la Bruxelles referitoare la competența în materia contractelor încheiate de consumatori are funcția de a garanta o protecție adecvată consumatorului în calitate de parte la contract considerată defavorizată din punct de vedere economic și mai puțin experimentată din punct de vedere juridic decât cocontractantul său profesionist (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Gruber, punctul 34, și Engler, punctul 39). Această funcție presupune ca aplicarea unor norme de competență speciale, prevăzute în acest sens de Convenția de la Bruxelles, să nu fie extinsă la persoane pentru care nu se justifică această protecție (a se vedea în acest sens Hotărârea Shearson Lehman Hutton, citată anterior, punctul 19).

               34

               De aici, Curtea a concluzionat că numai contractele încheiate în afara și independent de orice activitate sau finalitate de natură profesională, în scopul exclusiv de satisfacere a propriilor necesități de consum privat ale unui individ, fac parte din regimul particular prevăzut de convenția menționată în materie de protecție a consumatorului, în timp ce o asemenea protecție nu se justifică în cazul unui contract care are ca scop o activitate profesională (Hotărârea Gruber, citată anterior, punctul 36, și în acest sens Hotărârea Benincasa, citată anterior, punctul 17).

               35

               Or, trebuie să se constate că, în împrejurări precum cele din cauza principală, condiția existenței unui consumator, în sensul articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, nu este îndeplinită.

               36

               Astfel, este cert că avalistul din cauza principală a garantat pentru obligațiile societății al cărei administrator este și în care deține o participație majoritară.

               37

               Prin urmare, chiar dacă obligația avalistului prezintă un caracter abstract și, așadar, este independentă de obligația emitentului pentru care acesta a garantat, nu este mai puțin adevărat că, astfel cum subliniază și avocatul general la punctul 33 din concluzii, avalul unei persoane fizice, dat în cadrul unui bilet la ordin emis pentru garantarea obligațiilor unei societăți comerciale, nu poate fi considerat ca fiind dat în afara și independent de orice activitate sau finalitate de natură profesională dacă această persoană fizică prezintă legături profesionale strânse cu societatea menționată, precum administrarea acesteia sau deținerea unei participații majoritare în cadrul acesteia.

               38

               În orice caz, simpla împrejurare că avalistul este o persoană fizică nu este suficientă pentru a demonstra calitatea acestuia de consumator în sensul articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001.

               39

               În aceste împrejurări, nu este necesar să se analizeze dacă celelalte două condiții de aplicare a articolului menționat sunt îndeplinite.

               40

               Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că o persoană fizică ce are legături profesionale strânse cu o societate, precum administrarea acesteia sau deținerea unei participații majoritare în aceasta, nu poate fi considerată consumator în sensul acestei dispoziții atunci când avalizează un bilet la ordin emis pentru garantarea obligațiilor care incumbă acestei societăți în temeiul unui contract referitor la acordarea unui credit. În consecință, această dispoziție nu este aplicabilă în vederea determinării instanței competente să soluționeze o acțiune în justiție prin care beneficiarul unui bilet la ordin, stabilit într-un stat membru, invocă drepturi care decurg din acest bilet la ordin, necompletat în totalitate la data semnării sale și completat ulterior de către beneficiar, împotriva avalistului domiciliat într-un alt stat membru.

         Cu privire la a doua întrebare

               41

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 este aplicabil în vederea determinării instanței competente să soluționeze o acțiune în justiție prin care beneficiarul unui bilet la ordin, stabilit într-un stat membru, invocă drepturile care decurg din acest bilet la ordin, necompletat în totalitate la data semnării sale și completat ulterior de către beneficiar, împotriva avalistului domiciliat într-un alt stat membru.

               42

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, pe de o parte, să se stabilească dacă raportul juridic dintre beneficiarul și avalistul unui biletului la ordin face parte din noțiunea „materie contractuală”, în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001, și, pe de altă parte, să se stabilească întinderea care trebuie rezervată noțiunii „locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează a fi executată”, care figurează în cuprinsul acestui articol, în cazul unui bilet la ordin necompletat la emitere și completat ulterior.

               43

               În această privință, trebuie amintit, astfel cum s-a făcut și la punctul 27 din prezenta hotărâre, că, având în vedere că termenii articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 sunt identici cu cei ai articolului 5 punctul 1 prima teză din Convenția de la Bruxelles, primei dispoziții trebuie să i se recunoască un domeniu de aplicare identic cu al celei de a doua (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 aprilie 2009, Falco Privatstiftung și Rabitsch, C-533/07, Rep., p. I-3327, punctele 48 și 56).

               44

               Prin urmare, pentru a se determina, în temeiul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001, instanța competentă, trebuie să se țină seama în continuare de principiile care decurg din jurisprudența Curții cu privire la articolul 5 punctul 1 din Convenția de la Bruxelles (în acest sens Hotărârea Falco Privatstiftung și Rabitsch, citată anterior, punctul 57).

               45

               În ceea ce privește, în primul rând, interpretarea noțiunii „materie contractuală” în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001, este important să se arate că această noțiune trebuie interpretată în mod autonom, prin raportare la sistemul și la obiectivele acestui regulament, pentru a se garanta aplicarea lui uniformă în toate statele membre. În consecință, ea nu poate fi înțeleasă în sensul că ar face trimitere la calificarea pe care legea națională aplicabilă o dă raportului juridic în discuție în fața instanței naționale (a se vedea prin analogie în special Hotărârea din 17 iunie 1992, Handte, C-26/91, Rec., p. I-3967, punctul 10, și Hotărârea din 5 februarie 2004, Frahuil, C-265/02, Rec., p. I-1543, punctul 22).

               46

               Deși articolul 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 nu impune încheierea unui contract, identificarea unei obligații este totuși indispensabilă pentru ca acesta să poată fi aplicat, dat fiind că competența jurisdicțională în temeiul acestei dispoziții este stabilită în funcție de locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează a fi executată. Astfel, noțiunea „materie contractuală” în sensul dispoziției menționate nu poate fi înțeleasă în sensul că vizează o situație în care nu există niciun angajament asumat în mod liber de către o parte față de cealaltă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 17 septembrie 2002, Tacconi, C-334/00, Rec., p. I-7357, punctele 22 și 23, și Hotărârea Engler, citată anterior, punctul 50).

               47

               În consecință, aplicarea normei de competență specială prevăzute în materie contractuală la articolul 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 presupune stabilirea unei obligații juridice liber consimțite de către o persoană față de altă persoană, pe care se întemeiază acțiunea reclamantului (a se vedea prin analogie Hotărârea Engler, citată anterior, punctul 51).

               48

               În ceea ce privește existența unei asemenea obligații în împrejurări precum cele din cauza principală, trebuie constatat, astfel cum a făcut și avocatul general la punctul 45 din concluzii, că în speță avalistul, prin aplicarea semnăturii sale pe spatele biletului la ordin, sub mențiunea „pentru aval”, a acceptat în mod voluntar să acționeze în calitate de garant al obligațiilor emitentului biletului la ordin menționat. Obligația sa de garantare a obligațiilor respective a fost astfel, prin aplicarea semnăturii, liber acceptată, în sensul dispoziției menționate.

               49

               Împrejurarea că această semnătură a fost aplicată pe un bilet la ordin în alb nu este de natură să infirme această constatare. Astfel, trebuie să se țină seama de faptul că avalistul, semnând și acordul referitor la completarea mențiunilor lipsă, a acceptat în mod liber condițiile referitoare la modul în care acest bilet la ordin urma să fie completat de beneficiar în privința informațiilor lipsă, chiar dacă semnarea acordului menționat nu a dat naștere, prin ea însăși, la aval.

               50

               În această privință, este important de subliniat că problema dacă completarea mențiunilor lipsă pe biletul la ordin a fost efectuată cu încălcarea acordului menționat nu ține de interpretarea noțiunii „materie contractuală” în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001, ci este mai degrabă legată de verificarea împrejurării dacă locul de plată prevăzut în biletul la ordin în cauză a fost convenit în mod valabil de către părți, astfel încât această problemă de interpretare a instanței de trimitere privește interpretarea noțiunii „locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează a fi executată”, în sensul articolului menționat, noțiune care va fi examinată la punctul 52 și următoarele din prezenta hotărâre.

               51

               În consecință, raportul juridic dintre beneficiarul și avalistul unui bilet la ordin, necompletat în totalitate la data semnării sale și completat ulterior, face parte din noțiunea „materie contractuală” în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001.

               52

               În al doilea rând, este necesar să se precizeze înțelesul noțiunii „locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează a fi executată”, în sensul dispoziției menționate.

               53

               Instanța de trimitere ridică în această privință în special problema dacă, pentru a determina acest loc, trebuie să ia în considerare exclusiv informațiile care figurează pe biletul la ordin sau și datele cuprinse în acordul referitor la completarea mențiunilor lipsă.

               54

               Trebuie amintit, pe de o parte, că noțiunea „obligație” care figurează la articolul 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 trimite la obligația rezultată din contract a cărei neexecutare este invocată pentru a motiva acțiunea în justiție (a se vedea prin analogie în special Hotărârea din 6 octombrie 1976, De Bloos, 14/76, Rec., p. 1497, punctul 13, Hotărârea din 15 ianuarie 1987, Shenavai, 266/85, Rec., p. 239, punctul 9, și Hotărârea din 19 februarie 2002, Besix, C-256/00, Rec., p. I-1699, punctul 44), iar pe de altă parte, că locul unde a fost sau ar fi trebuit să fie executată această obligație se determină conform legii care reglementează obligația respectivă potrivit normelor de conflict ale instanței sesizate (a se vedea prin analogie în special Hotărârea din 6 octombrie 1976, Industrie Tessili Italiana Como, 12/76, Rec., p. 1473, punctul 13, Hotărârea din 28 septembrie 1999, GIE Groupe Concorde și alții, C-440/97, Rec., p. I-6307, punctul 32, precum și Hotărârea Besix, citată anterior, punctele 33 și 36).

               55

               Pe de altă parte, având în vedere importanța care se acordă în general voinței părților de drepturile naționale în materie de contracte, atunci când legea aplicabilă permite părților contractante, în condiții pe care aceasta le determină, să desemneze locul de executare a unei obligații, convenția privind locul de executare a obligației este suficientă pentru a stabili în același loc și competența jurisdicțională în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 (a se vedea prin analogie Hotărârea din 17 ianuarie 1980, Zelger, 56/79, Rec., p. 89, punctul 5, Hotărârea din 20 februarie 1997, MSG, C-106/95, Rec., p. I-911, punctul 30, și Hotărârea GIE Groupe Concorde și alții, citată anterior, punctul 28).

               56

               Cu toate acestea, trebuie subliniat că, deși părțile au libertatea de a conveni cu privire la locul executării obligațiilor contractuale, ele nu pot totuși să stabilească, în scopul exclusiv de a determina instanța competentă, un loc de executare care nu prezintă nicio legătură efectivă cu realitatea raportului contractual și în care obligațiile care decurg din acel raport nu ar putea fi executate potrivit termenilor acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea MSG, citată anterior, punctul 31).

               57

               În speță, având în vedere împrejurarea că locul executării obligației în discuție în litigiul principal este expres indicat pe biletul la ordin, instanța de trimitere are obligația, în măsura în care dreptul aplicabil permite această alegere a locului executării obligației, să ia în considerare locul respectiv pentru a determina instanța competentă conform articolului 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001.

               58

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 este aplicabil în vederea determinării instanței competente să soluționeze o acțiune în justiție prin care beneficiarul unui bilet la ordin, stabilit într-un stat membru, invocă drepturile care decurg din acest bilet la ordin, necompletat în totalitate la data semnării sale și completat ulterior de către beneficiar, împotriva avalistului domiciliat într-un alt stat membru.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               59

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                           1)

                           Articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că o persoană fizică ce are legături profesionale strânse cu o societate, precum administrarea acesteia sau deținerea unei participații majoritare în aceasta, nu poate fi considerată consumator în sensul acestei dispoziții atunci când avalizează un bilet la ordin emis pentru garantarea obligațiilor care incumbă acestei societăți în temeiul unui contract referitor la acordarea unui credit. În consecință, această dispoziție nu este aplicabilă în vederea determinării instanței competente să soluționeze o acțiune în justiție prin care beneficiarul unui bilet la ordin, stabilit într-un stat membru, invocă drepturi care decurg din acest bilet la ordin, necompletat în totalitate la data semnării sale și completat ulterior de către beneficiar, împotriva avalistului domiciliat într-un alt stat membru.

                           2)

                           Articolul 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 este aplicabil în vederea determinării instanței competente să soluționeze o acțiune în justiție prin care beneficiarul unui bilet la ordin, stabilit într-un stat membru, invocă drepturile care decurg din acest bilet la ordin, necompletat în totalitate la data semnării sale și completat ulterior de către beneficiar, împotriva avalistului domiciliat într-un alt stat membru.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: ceha.