title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 1 decembrie 2008.#Proces penal împotriva Artur Leymann şi Aleksei Pustovarov.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Korkein oikeus - Finlanda.#Cooperare polițienească și judiciară în materie penală - Decizia-cadru 2002/584/JAI - Articolul 27 - Mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre - Principiul specialității - Procedura consimțământului.#Cauza C-388/08 PPU.

text:
      Cauza C‑388/08 PPU
      Procedură penală
      împotriva
      Artur Leymann și Aleksei Pustovarov
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Korkein oikeus)
      „Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Articolul 27 – Mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre – Principiul specialității – Procedura consimțământului”
      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare – Procedură preliminară de urgență – Condiții
      (Regulamentul de procedură al Curții, art. 104b)
      2.        Uniunea Europeană – Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Decizia‑cadru privind mandatul european de arestare
            și procedurile de predare între statele membre – Principiul specialității
      [Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, art. 3, art. 4 și art. 27 alin. (2), alin. (3) lit. (g) și alin. (4)]
      3.        Uniunea Europeană – Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Decizia‑cadru privind mandatul european de arestare
            și procedurile de predare între statele membre – Principiul specialității
      [Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, art. 27 alin. (2)]
      4.        Uniunea Europeană – Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Decizia‑cadru privind mandatul european de arestare
            și procedurile de predare între statele membre – Principiul specialității
      [Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, art. 27 alin. (3) lit. (c) și alin. (4)]
      1.        O cerere privind judecarea trimiterii preliminare referitoare la interpretarea Deciziei‑cadru 2002/584 privind mandatul european
         de arestare și procedurile de predare între statele membre potrivit procedurii de urgență poate fi admisă în temeiul afirmației
         instanței de trimitere potrivit căreia, dacă actul de acuzare referitor la această infracțiune ar fi înlăturat, durata pedepsei
         aplicate persoanei în cauză ar fi redusă, iar punerea în libertate a acesteia ar interveni mai devreme.

      (a se vedea punctele 38 și 39)
      2.        Articolul 27 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2002/584 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între
         statele membre enunță principiul specialității potrivit căruia o persoană care a fost predată nu poate fi urmărită penal,
         condamnată sau privată de libertate pentru o infracțiune săvârșită înaintea predării sale, alta decât cea care a motivat predarea
         sa. Cererea de predare se întemeiază pe informațiile care prezintă situația investigațiilor la momentul emiterii mandatului
         european de arestare. Este, așadar, posibil ca, pe parcursul procedurii, faptele reținute să nu mai corespundă întru totul
         celor care fuseseră descrise inițial. Elementele obținute pot conduce la clarificarea și chiar la modificarea elementelor
         constitutive ale infracțiunii care au justificat inițial emiterea mandatului european de arestare.

      Termenii „urmărită penal”, „condamnată” sau „privată de libertate” prevăzuți la articolul 27 alineatul (2) menționat arată
         că noțiunea „infracțiune […] alta” decât cea care a motivat predarea trebuie apreciată în raport cu diferitele faze ale procedurii
         și având în vedere fiecare act de procedură susceptibil să modifice încadrarea juridică a infracțiunii. Pentru a aprecia,
         în vederea solicitării consimțământului prevăzut la articolul 27 alineatul (3) litera (g) din această decizie‑cadru, dacă
         un act de procedură conduce la o „infracțiune […] alta” decât cea care figurează în mandatul european de arestare, este necesar
         să se compare descrierea infracțiunii menționate în mandatul european de arestare cu cea care figurează în actul de procedură
         ulterior. Solicitarea consimțământului statului membru de executare pentru orice schimbare în descrierea faptelor ar depăși
         implicațiile principiului specialității și ar aduce atingere obiectivului urmărit, care constă în accelerarea și în simplificarea
         cooperării judiciare între statele membre avute în vedere în decizia‑cadru.

      Pentru a determina dacă infracțiunea în cauză nu este o „infracțiune […] alta” decât cea care a motivat predarea, în sensul
         articolului 27 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2002/584, care necesită aplicarea procedurii consimțământului prevăzute la
         articolul 27 alineatul (3) litera (g) și alineatul (4) din decizia‑cadru menționată, este necesar să se verifice dacă elementele
         constitutive ale infracțiunii, potrivit descrierii legale a acesteia în statul membru emitent, sunt cele pentru care persoana
         a fost predată și dacă există o corespondență suficientă între datele care figurează în mandatul de arestare și cele menționate
         în actul de procedură ulterior. Sunt admise schimbări în circumstanțele referitoare la timp și la loc, în măsura în care acestea
         decurg din elementele culese pe parcursul procedurii derulate în statul membru emitent cu privire la comportamentele descrise
         în mandatul de arestare, nu modifică natura infracțiunii și nu conduc la motive de neexecutare în temeiul articolelor 3 și
         4 din decizia‑cadru menționată.

      (a se vedea punctele 43, 53-56 și 59 și dispozitiv 1)
      3.        O schimbare în descrierea infracțiunii, având ca obiect numai categoria de stupefiante în cauză, fără să fie modificată încadrarea
         juridică a infracțiunii, nu este, în sine, de natură să caracterizeze o „infracțiune […] alta” decât cea care a motivat predarea,
         în sensul articolului 27 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2002/584 privind mandatul european de arestare și procedurile de
         predare între statele membre, în condițiile în care este vorba tot despre o infracțiune pentru care este prevăzută o pedeapsă
         între aceleași limite și care intră la rubrica „traficul ilicit de stupefiante” menționată la articolul 2 alineatul (2) din
         decizia‑cadru menționată.

      (a se vedea punctele 62 și 63 și dispozitiv 2)
      4.        Excepția prevăzută la articolul 27 alineatul (3) litera (c) din Decizia‑cadru 2002/584 privind mandatul european de arestare
         și procedurile de predare între statele membre, potrivit căreia principiul specialității prevăzut la articolul 27 alineatul
         (2) nu se aplică atunci când procedura penală nu duce la aplicarea unei măsuri care să restrângă libertatea individuală a
         persoanei, trebuie interpretată în sensul că, în cazul unei „infracțiuni […] alta” decât cea care a motivat predarea, consimțământul
         trebuie solicitat, conform articolului 27 alineatul (4) din această decizie‑cadru, și obținut dacă este necesară executarea
         unei pedepse sau a unei măsuri privative de libertate. Persoana predată poate fi urmărită penal și condamnată pentru o astfel
         de infracțiune înainte ca acest consimțământ să fie obținut, în măsura în care nu se aplică nicio măsură restrictivă de libertate
         pe parcursul urmăririi penale sau al judecării infracțiunii respective. Cu toate acestea, excepția prevăzută la articolul
         27 alineatul (3) litera (c) menționat nu se opune posibilității ca persoana predată să fie supusă unei măsuri restrictive
         de libertate înainte de obținerea consimțământului, în condițiile în care această restrângere este legal justificată de alte
         capete de acuzare menționate în mandatul european de arestare.

      (a se vedea punctul 76 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      1 decembrie 2008(*)

      „Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Articolul 27 – Mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre – Principiul specialității – Procedura consimțământului”
      În cauza C‑388/08 PPU,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 35 UE de Korkein oikeus
         (Finlanda), prin decizia din 5 septembrie 2008, primită de Curte la aceeași dată, în procedura penală împotriva

      Artur Leymann,

      Aleksei Pustovarov,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, doamna P. Lindh (raportor) și
         domnul A. Arabadjiev, judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere cererea instanței de trimitere din 5 septembrie 2008, primită de Curte la aceeași dată, de a judeca trimiterea
         preliminară potrivit unei proceduri de urgență conform articolului 104b din Regulamentul de procedură,

      având în vedere decizia Camerei a treia din 11 septembrie 2008 de a admite această cerere,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 noiembrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Leymann, de M. Annala, asianajaja;
      –        pentru domnul Pustovarov, de H. Tuominen, oikeustieteen maisteri;
      –        pentru guvernul finlandez, de doamna A. Guimaraes‑Purokoski, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. M. Rodríguez Cárcamo, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna C. ten Dam, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii I. Koskinen și R. Troosters, precum și de doamna S. Grünheid, în calitate
         de agenți,

      după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 27 alineatele (2)-(4) din Decizia‑cadru
         2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele
         membre (JO L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3, denumită în continuare „decizia‑cadru”).

      2        Această cerere a fost prezentată în cadrul unei proceduri penale declanșate, în Finlanda, împotriva domnilor Leymann și Pustovarov,
         acuzați de săvârșirea unei infracțiuni grave („törkeä”) referitoare la stupefiante și predați autorităților finlandeze în
         temeiul unor mandate europene de arestare.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii Europene
      3        Articolul 2 alineatul (1) din decizia‑cadru prevede următoarele:

      „Un mandat european de arestare poate fi emis pentru fapte pedepsite de legea statului membru emitent cu o pedeapsă sau o
         măsură de siguranță privative de libertate a căror durată maximă este de cel puțin douăsprezece luni […]”

      4        La articolul 2 alineatul (2) din decizia‑cadru sunt enumerate 32 de infracțiuni printre care traficul ilicit de stupefiante
         și substanțe psihotrope, care, în cazul în care sunt pedepsite în statul membru emitent cu o pedeapsă sau cu o măsură de siguranță
         privative de libertate a căror durată maximă este de cel puțin 3 ani, astfel cum sunt definite acestea de dreptul statului
         membru emitent, duc la predarea pe baza unui mandat european de arestare fără verificarea dublei incriminări a faptei.

      5        Conform articolului 2 alineatul (4) din decizia‑cadru, verificarea dublei incriminări a faptei poate fi efectuată atunci când
         este vorba despre infracțiuni care nu se află printre cele enumerate la articolul 2 alineatul (2) din decizia‑cadru.

      6        Articolul 3 din decizia‑cadru enumeră motivele de neexecutare obligatorie a mandatului european de arestare.

      7        Articolul 4 din decizia‑cadru enumeră motivele de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare.

      8        Articolul 8 din decizia‑cadru privește conținutul și forma mandatului european de arestare. Informațiile necesare conform
         alineatului (1) literele (d) și (e) din această dispoziție sunt următoarele:

      „(d)      natura și încadrarea juridică a infracțiunii, în special cu respectarea articolului 2;
      (e)      descrierea circumstanțelor comiterii infracțiunii, inclusiv a momentului, locului și gradului de implicare a persoanei căutate
         la infracțiune”.

      9        Articolul 27 alineatul (2) din decizia‑cadru prevede că „o persoană care a fost predată nu poate fi urmărită penal, condamnată
         sau privată de libertate pentru o infracțiune săvârșită înaintea predării sale, alta decât cea care a motivat predarea sa”,
         cu excepția cazului prevăzut la alineatul (1) al acestui articol, în temeiul căruia se poate prezuma că s‑a dat consimțământul
         pentru o astfel de predare, și a cazurilor prevăzute la alineatul (3) al articolului 27 menționat.

      10      Articolul 27 alineatul (3) din decizia‑cadru prevede că „[a]lineatul (2) nu se aplică în următoarele cazuri:

      (a)      atunci când persoana nu a părăsit teritoriul statului membru căruia i‑a fost predată în patruzeci și cinci de zile de la data
         eliberării sale definitive, deși a avut posibilitatea să o facă, sau atunci când s‑a reîntors aici după ce l‑a părăsit;

      (b)      infracțiunea nu este sancționată cu o pedeapsă sau măsură de siguranță privative de libertate;
      (c)      procedura penală nu duce la aplicarea unei măsuri care să restrângă libertatea individuală a persoanei;
      (d)      atunci când persoana este pasibilă de o pedeapsă sau de o măsură care nu implică privarea de libertate, în special o pedeapsă
         pecuniară sau o măsură echivalentă, chiar dacă această pedeapsă sau măsură este susceptibilă de restrângerea libertății sale
         individuale;

      (e)      atunci când persoana a acceptat să fie predată, renunțând, după caz, în același timp și la principiul specialității, în conformitate
         cu articolul 13;

      (f)      atunci când persoana a renunțat în mod expres, după predarea sa, să beneficieze de principiul specialității pentru fapte specifice
         anterioare predării sale. […]

      (g)      atunci când autoritatea judiciară de executare care a predat persoana își dă consimțământul, în conformitate cu alineatul
         (4)”.

      11      Articolul 27 alineatul (4) din decizia‑cadru are următorul cuprins:

      „Cererea pentru consimțământ este prezentată autorității judiciare de executare, însoțită de informațiile menționate la articolul
         8 alineatul (1), precum și de o traducere, astfel cum se prevede la articolul 8 alineatul (2). Consimțământul este dat atunci
         când infracțiunea pentru care este solicitat implică ea însăși obligația de predare, în conformitate cu prezenta decizie‑cadru.
         Consimțământul este refuzat pentru motivele menționate la articolul 3 și, în caz contrar, poate fi refuzat doar pentru motivele
         menționate la articolul 4. Decizia este adoptată în cel mult 30 de zile de la data primirii cererii.

      […]”
      12      În temeiul articolului 31 alineatul (1) din decizia‑cadru, aceasta înlocuiește dispozițiile corespunzătoare ale mai multor
         convenții aplicabile în materie de extrădare între statele membre, printre care Convenția europeană privind extrădarea, semnată
         la 13 decembrie 1957, Convenția încheiată în temeiul articolului K.3 din Tratatul privind Uniunea Europeană, privind procedura
         simplificată de extrădare între statele membre ale Uniunii Europene, semnată la 10 martie 1995 (JO C 78, p. 2), și Convenția
         încheiată în temeiul articolului K.3 din Tratatul privind Uniunea Europeană privind extrădarea între statele membre ale Uniunii
         Europene, semnată la 27 septembrie 1996 (JO C 313, p. 12, denumită în continuare „Convenția din 1996”).

      13      Din Informarea privind data intrării în vigoare a Tratatului de la Amsterdam, publicată în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene din 1 mai 1999 (JO L 114, p. 56), reiese că Republica Finlanda a făcut o declarație în temeiul articolului 35 alineatul (2)
         UE, prin care aceasta acceptă competența Curții de a hotărî cu titlu preliminar în conformitate cu modalitățile prevăzute
         la articolul 35 alineatul (3) litera (b) UE.

       Dreptul național
      14      Potrivit articolului 1 din capitolul 50 din Codul penal (rikoslaki în versiunea rezultată din Legea 1304/1993), în vigoare
         la data faptelor menționate în actele de acuzare, săvârșește o infracțiune referitoare la stupefiante, printre altele, persoana
         care introduce sau încearcă să introducă ilegal în țară, transportă, organizează transportul, vinde, comercializează, oferă
         sau distribuie ori încearcă să distribuie în orice mod sau care deține sau încearcă să procure stupefiante.

      15      În temeiul articolului 2 din capitolul 50 din acest cod, infracțiunea referitoare la stupefiante este numită „gravă” dacă,
         printre altele, are ca obiect o substanță stupefiantă deosebit de periculoasă sau o cantitate mare de substanțe stupefiante,
         iar infracțiunea, în ansamblul său, este gravă. Autorul unei infracțiuni grave referitoare la stupefiante este condamnat la
         pedeapsa închisorii de la 1 an la 10 ani.

      16      Legea 1286/2003 privind predarea între Republica Finlanda și celelalte state membre ale Uniunii Europene [rikoksen johdosta
         tapahtuvasta luovuttamisesta Suomen ja muiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä annettu laki (1286/2003)] are ca obiect
         transpunerea deciziei‑cadru. Articolul 14 din această lege prevede că cererea de arestare și de predare trebuie să indice
         natura și încadrarea juridică a infracțiunii, în special atunci când este vorba despre fapte pentru care dubla incriminare
         nu este necesară, precum și descrierea circumstanțelor comiterii infracțiunii, inclusiv a momentului, a locului și a gradului
         de implicare la infracțiune a persoanei a cărei predare se solicită.

      17      Articolul 58 alineatul 1 din legea menționată prevede că persoana predată Republicii Finlanda de un stat membru nu poate fi
         urmărită penal, condamnată sau privată de libertate pentru o infracțiune săvârșită înaintea predării sale, alta decât cea
         care a motivat predarea sa. Potrivit alineatului 2 al aceluiași articol, această interdicție nu se aplică, printre altele,
         dacă procedura penală nu duce la aplicare unei măsuri care să restrângă libertatea persoanei predate sau dacă statul membru
         care a efectuat predarea își dă consimțământul pentru ridicarea interdicției.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      18      Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește procedura penală declanșată împotriva domnilor Leymann și Pustovarov,
         urmăriți penal de autoritățile finlandeze pentru comiterea unei infracțiuni grave referitoare la stupefiante. Persoanele în
         cauză se află în detenție în temeiul unei decizii din 21 martie 2006 pronunțate în lipsă de Helsingin käräjäoikeus (tribunal
         de primă instanță din Helsinki), în ceea ce îl privește pe domnul Leymann, și în temeiul unei decizii din 5 mai 2006 pronunțate
         de aceeași instanță, în ceea ce îl privește pe domnul Pustovarov.

       În ceea ce îl privește pe domnul Leymann
      19      Printr‑un mandat european de arestare din 21 martie 2006, procurorul districtului Helsinki a solicitat autorității judiciare
         poloneze arestarea și predarea în vederea urmăririi penale a domnului Leymann, bănuit de comiterea unei infracțiuni grave
         referitoare la traficul de stupefiante între 1 ianuarie 2005 și 21 martie 2006. Potrivit acestui mandat de arestare, domnul
         Leymann ar fi introdus ilegal în Finlanda, cu ajutorul unor complici, în scopul revânzării, o cantitate mare de amfetamine,
         substanță considerată stupefiant deosebit de periculos.

      20      La 28 iunie 2006, autoritatea judiciară poloneză a decis ca domnul Leymann să fie predat Republicii Finlanda pe baza cererii
         prezentate în mandatul de arestare menționat.

      21      La 2 octombrie 2006, procurorul districtului Helsinki l‑a trimis în judecată pe domnul Leymann în fața Helsingin käräjäoikeus
         pentru săvârșirea infracțiunii grave referitoare la traficul de stupefiante între 15 și 26 februarie 2006. Actul de acuzare
         arăta că domnul Leymann, împreună cu domnul Pustovarov și alte persoane, introdusese în Finlanda 26 kg de hașiș în vederea
         revânzării. Domnul Leymann era prezentat ca executant, în timp ce domnul Pustovarov și o altă persoană ar fi organizat traficul.
         Produsul ar fi fost transportat în localitatea Kouvola (Finlanda) prin portul Hanko (Finlanda), la bordul unui autoturism
         privat, și ar fi fost apoi recuperat de o altă persoană.

      22      Procurorul districtului Helsinki a declarat că, înainte de începerea judecării cauzei de către Helsingin käräjäoikeus, a primit
         o informație de la un reprezentant al Republicii Polonia pe lângă organismul european pentru consolidarea cooperării judiciare
         (Eurojust), potrivit căreia nu era necesar să se solicite consimțământul acestui stat membru în temeiul articolului 27 alineatul
         (3) litera (g) și alineatul (4) din decizia‑cadru pentru urmărirea penală a domnului Leymann pentru infracțiunea gravă referitoare
         la traficul de stupefiante care consta în introducerea de hașiș, în condițiile în care predarea avusese loc pe baza faptului
         că era bănuit de trafic de amfetamine.

      23      La 7 noiembrie 2006, Helsingin käräjäoikeus, în fața căruia nu a fost formulată nicio obiecție cu privire la predare sau la
         acuzațiile aduse inculpaților, i‑a declarat vinovați pe autorii prezumați ai infracțiunii, printre care domnul Leymann, și
         l‑a condamnat pe acesta din urmă la o pedeapsă cu închisoarea.

      24      Domnul Leymann a declarat apel împotriva acestei condamnări la Helsingin hovioikeus (curte de apel din Helsinki), susținând
         că nu ar fi trebuit să fie urmărit penal pentru infracțiunea gravă referitoare la traficul de stupefiante (hașiș) între 15
         și 26 februarie 2006, având în vedere că nu fusese predat autorității judiciare finlandeze pentru această infracțiune. Printr‑o
         decizie din 16 august 2007, această instanță a considerat că Helsingin käräjäoikeus obținuse consimțământul autorității judiciare
         poloneze, prin intermediul reprezentantului acestuia la Eurojust, pentru acuzarea domnului Leymann pentru săvârșirea acestei
         infracțiuni.

      25      La 30 noiembrie 2007, Helsingin hovioikeus a judecat cauza pe fond și l‑a condamnat pe domnul Leymann la o pedeapsă cu închisoarea
         de 3 ani și 4 luni. Deși, potrivit deciziei de trimitere, domnul Leymann a fost privat de libertate din momentul în care a
         fost arestat în cadrul procedurii de predare, reprezentantul acestuia a arătat, în cadrul ședinței în fața Curții, că, din
         luna februarie 2008, acesta beneficiază de o liberare condiționată.

       În ceea ce îl privește pe domnul Pustovarov
      26      Printr‑un mandat european de arestare din 8 mai 2006, procurorul districtului Helsinki a solicitat autorității judiciare spaniole
         arestarea și predarea în vederea urmăririi penale a domnului Pustovarov, bănuit de comiterea unei infracțiuni grave referitoare
         la traficul de stupefiante între 19 și 25 februarie 2006. Potrivit acestui mandat de arestare, domnul Pustovarov ar fi introdus
         ilegal în Finlanda, cu ajutorul unor complici, în scopul revânzării, o cantitate mare de amfetamine, considerate stupefiante
         deosebit de periculoase. Persoana în cauză era prezentată ca organizator al importului și al revânzării. Mandatul de arestare
         menționat privea de asemenea două alte infracțiuni grave referitoare la traficul de stupefiante care constau în importul în
         vederea revânzării a unor mari cantități de hașiș, una dintre acestea comisă în cursul lunilor septembrie și octombrie 2005,
         iar cealaltă, în cursul lunii noiembrie a aceluiași an.

      27      La 20 iunie 2006, autoritatea judiciară spaniolă a decis ca domnul Pustovarov să fie predat Republicii Finlanda pe baza cererii
         prezentate în mandatul european de arestare din 8 mai 2006.

      28      La 2 octombrie 2006, procurorul districtului Helsinki l‑a trimis în judecată pe domnul Pustovarov în fața Helsingin käräjäoikeus
         în condițiile arătate la punctul 21 din prezenta hotărâre.

      29      La 24 octombrie 2006, dată la care judecarea cauzei de către această instanță era în curs, procurorul menționat a emis un
         nou mandat european de arestare prin care a solicitat consimțământul autorității judiciare spaniole pentru ca domnul Pustovarov
         să poată fi urmărit penal pentru o infracțiune gravă referitoare la traficul de stupefiante între 19 și 25 februarie 2006,
         care consta în importul, în vederea revânzării, al unei mari cantități de hașiș, iar nu de amfetamine, astfel cum se menționase
         în mandatul european de arestare inițial.

      30      Printr‑o decizie din 7 noiembrie 2006, pronunțată înaintea obținerii consimțământului autorității judiciare spaniole cu privire
         la al doilea mandat de arestare, Helsingin käräjäoikeus l‑a condamnat pe domnul Pustovarov la o pedeapsă cu închisoarea pentru
         comiterea, între 15 și 26 februarie 2006, a faptelor descrise în actul de acuzare, calificate ca infracțiune gravă referitoare
         la traficul de stupefiante, precum și a celorlalte două infracțiuni grave referitoare la traficul de stupefiante pentru care
         era acuzat.

      31      Domnul Pustovarov a declarat apel împotriva acestei decizii la Helsingin hovioikeus, susținând că nu ar fi trebuit să fie
         urmărit penal pentru infracțiunea gravă referitoare la traficul de stupefiante (hașiș) săvârșită între 15 și 26 februarie
         2006, având în vedere că nu fusese predat autorității judiciare finlandeze pentru această infracțiune.

      32      La 11 iulie 2007, autoritatea judiciară spaniolă și‑a dat consimțământul ca domnul Pustovarov să poată fi urmărit penal pentru
         motivele arătate în al doilea mandat european de arestare.

      33      Helsingin hovioikeus a considerat că, deși fusese obținut după pronunțarea hotărârii Helsingin käräjäoikeus, consimțământul
         autorității judiciare spaniole îi permitea să se pronunțe cu privire la infracțiunea gravă referitoare la traficul de stupefiante
         comisă între 15 și 26 februarie 2006, pentru care era acuzat domnul Pustovarov.

      34      La 30 noiembrie 2007, domnul Pustovarov a fost judecat de Helsingin hovioikeus pentru această infracțiune, precum și pentru
         celelalte două infracțiuni pentru care era acuzat și a fost condamnat la o pedeapsă cu închisoarea cu o durată totală de 5
         ani și 8 luni.

       Acțiunea în fața instanței de trimitere
      35      La 28 mai 2008, domnilor Leymann și Pustovarov li s‑a permis să introducă o acțiune la Korkein oikeus (Curtea Supremă) având
         ca obiect problema dacă principiul specialității, astfel cum este prevăzut în reglementarea națională care transpune articolul
         27 alineatul (2) din decizia‑cadru, se opune urmăririi penale a acestora pentru infracțiunea gravă referitoare la traficul
         de stupefiante, și anume la hașiș, săvârșită între 15 și 26 februarie 2006.

       Întrebările preliminare
      36      În aceste condiții, Korkein oikeus a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Cum trebuie interpretată expresia «infracțiune […] alta decât cea care a motivat predarea» utilizată la articolul 27 alineatul
         (2) din decizia‑cadru și, mai precis, care sunt criteriile relevante pentru a stabili dacă descrierea faptelor pe care se
         întemeiază acuzarea diferă de cea pe care s‑a întemeiat predarea, astfel încât trebuie să se considere că este o «altă infracțiune»,
         care nu poate fi urmărită decât cu consimțământul menționat la articolul 27 alineatul (3) litera (g) și alineatul (4)?

      2)      Articolul 27 alineatul (2) din decizia‑cadru trebuie interpretat în sensul că procedura consimțământului prevăzută la alineatul
         (3) litera (g) și la alineatul (4) ale aceluiași articol trebuie să se aplice într‑un caz în care atât mandatul de arestare,
         cât și acuzarea definitivă [priveau] o infracțiune gravă referitoare la stupefiante, dar descrierea faptelor care fac obiectul
         acuzării a fost modificată ulterior astfel încât acuzarea privea o altă categorie de stupefiante decât cea menționată în mandatul
         de arestare?

      3)      Cum trebuie interpretat articolul 27 alineatul (2) din decizia‑cadru potrivit căruia o persoană care a fost predată nu poate
         fi urmărită penal, condamnată sau privată de libertate pentru o altă infracțiune, având în vedere în special procedura consimțământului
         prevăzută la alineatul (4) al aceluiași articol și ținând seama de dispoziția din articolul 27 alineatul (3) litera (c), potrivit
         căreia «principiul specialității» nu se aplică în cazul în care procedura penală nu duce la aplicarea unei măsuri care să
         restrângă libertatea individuală a persoanei?

      a)      În cazurile în care se aplică procedura consimțământului, dispozițiile menționate mai sus trebuie interpretate în sensul că
         nu se opun efectuării unor acte de urmărire penală, desfășurării unui proces și pronunțării unei hotărâri cu privire la respectiva
         infracțiune înainte de primirea consimțământului, cu condiția ca persoana bănuită de comiterea infracțiunii să nu fie supusă,
         pe baza faptului că este bănuită, unor măsuri privative sau restrictive de libertate?

      b)      Cum trebuie apreciată împrejurarea că o procedură penală care implică restrângerea libertății privește mai multe infracțiuni,
         iar pentru una dintre acestea se aplică procedura consimțământului? În acest caz, dispozițiile menționate trebuie interpretate
         în sensul că nu se opun efectuării unor acte de urmărire penală, desfășurării unui proces și pronunțării unei hotărâri cu
         privire la respectiva infracțiune înainte de primirea consimțământului, deși suspectul a fost supus în cursul procedurii unei
         măsuri restrictive de libertate, din moment ce această restrângere se întemeia legal pe alte capete de acuzare?”

       Cu privire la procedura de urgență
      37      Printr‑o scrisoare din 5 septembrie 2008, depusă la grefa Curții la aceeași dată, Korkein oikeus a solicitat ca trimiterea
         preliminară să fie judecată potrivit procedurii de urgență prevăzute la articolul 104b din Regulamentul de procedură.

      38      Instanța de trimitere și‑a motivat cererea arătând că domnul Pustovarov execută în prezent o pedeapsă cu închisoarea pentru
         săvârșirea unor diferite infracțiuni, printre care și cea privind importul ilegal a 26 kg de hașiș; desfășurarea procedurii
         având ca obiect această din urmă infracțiune a dat naștere cererii de pronunțare a întrebării preliminare. Domnul Pustovarov
         trebuie să fie liberat condiționat la 18 martie 2009. Această instanță afirmă că, dacă actul de acuzare referitor la această
         infracțiune ar fi înlăturat, durata pedepsei aplicate domnului Pustovarov ar fi redusă, iar punerea în libertate a acestuia
         ar interveni mai devreme.

      39      La propunerea judecătorului raportor, Camera a treia a Curții a decis, după ascultarea avocatului general, să admită cererea
         instanței de trimitere privind judecarea trimiterii preliminare potrivit procedurii de urgență.

       Cu privire la întrebările preliminare
      40      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 13 din prezenta hotărâre, Curtea este
         competentă să se pronunțe, în speță, cu privire la interpretarea deciziei‑cadru în temeiul articolului 35 UE.

       Cu privire la prima întrebare
      41      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească criteriile relevante care
         permit să se determine dacă persoana predată este urmărită penal pentru o „infracțiune […] alta” decât cea care a motivat
         predarea, în sensul articolului 27 alineatul (2) din decizia‑cadru, care necesită aplicarea procedurii consimțământului prevăzute
         la alineatul (3) litera (g) și la alineatul (4) ale articolului 27 menționat anterior.

      42      Astfel cum reiese în special din articolul 1 alineatele (1) și (2) din decizia‑cadru, precum și din considerentele (5)-(7)
         și (11) ale acesteia, decizia‑cadru are ca obiect înlocuirea sistemului multilateral de extrădare între statele membre cu
         un sistem de predare între autoritățile judiciare a persoanelor condamnate sau bănuite, în scopul executării sentințelor de
         condamnare sau a urmăririlor, bazat pe principiul recunoașterii reciproce. Decizia‑cadru urmărește în special facilitarea
         și accelerarea cooperării judiciare (a se vedea Hotărârea din 3 mai 2007, Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, Rep., p. I‑3633,
         punctul 28).

      43      Articolul 27 alineatul (2) din decizia‑cadru enunță principiul specialității potrivit căruia o persoană care a fost predată
         nu poate fi urmărită penal, condamnată sau privată de libertate pentru o infracțiune săvârșită înaintea predării sale, alta
         decât cea care a motivat predarea sa.

      44      Acest principiu ține de suveranitatea statului membru de executare și conferă persoanei căutate dreptul de a nu fi urmărită
         penal, condamnată sau privată de libertate decât pentru infracțiunea care a motivat predarea sa.

      45      Statele membre pot renunța la aplicarea principiului specialității, conform articolului 27 alineatul (1) din decizia‑cadru.
         Acest principiu cuprinde, pe de altă parte, mai multe excepții prevăzute la alineatul (3) al aceluiași articol.

      46      Pentru a determina domeniul de aplicare al articolului 27 alineatul (2) din decizia‑cadru și în special temenii „infracțiune
         […] alta” decât cea care a motivat predarea, trebuie să se țină seama de obiectivul urmărit prin decizia‑cadru.

      47      În această privință, trebuie amintit considerentul (5) al deciziei‑cadru care subliniază că obiectivul stabilit pentru Uniune
         de a deveni un spațiu de libertate, securitate și justiție duce la eliminarea extrădării între statele membre și la înlocuirea
         acesteia cu un sistem de predare între autoritățile judiciare.

      48      Același considerent adaugă că relațiile de cooperare clasice între statele membre ar trebui să fie înlocuite cu un sistem
         de liberă circulație a deciziilor judiciare în materie penală, atât a celor anterioare sentinței de condamnare, cât și a celor
         definitive.

      49      Considerentul (6) al deciziei‑cadru prevede că mandatul de arestare european constituie prima concretizare, în domeniul dreptului
         penal, a principiului recunoașterii reciproce pe care Consiliul European l‑a calificat drept „piatra de temelie” a cooperării
         judiciare.

      50      Potrivit considerentului (10) al deciziei‑cadru, punerea în aplicare a mecanismului mandatului european de arestare necesită
         un grad ridicat de încredere între statele membre.

      51      Principiul recunoașterii reciproce, care stă la baza economiei deciziei‑cadru, presupune de asemenea, în temeiul articolului
         1 alineatul (2) din aceasta, ca statele membre să fie în principiu obligate să dea curs unui mandat european de arestare.
         Astfel, acestea trebuie sau nu pot să refuze executarea unui astfel de mandat decât în cazurile enumerate la articolele 3
         și 4 din decizia‑cadru menționată.

      52      Pentru a decide predarea unei persoane căutate în vederea urmăririi penale pentru o infracțiune definită de legea națională
         a statului membru emitent, autoritatea judiciară a statului membru de executare examinează, în temeiul articolului 2 din decizia‑cadru,
         descrierea infracțiunii prezentate în mandatul european de arestare. Conform formularului cuprins în anexa la decizia‑cadru,
         această descriere trebuie să cuprindă informațiile menționate la articolul 8 din decizia‑cadru, și anume, printre altele,
         natura și încadrarea juridică a infracțiunii, descrierea circumstanțelor comiterii infracțiunii, inclusiv a momentului, a
         locului și a gradului de implicare a persoanei căutate la infracțiune, precum și limitele pedepselor prevăzute pentru infracțiune.

      53      Astfel cum a arătat Comisia în observațiile prezentate, cererea de predare se întemeiază pe informațiile care prezintă situația
         investigațiilor la momentul emiterii mandatului european de arestare. Este, așadar, posibil ca, pe parcursul procedurii, faptele
         reținute să nu mai corespundă întru totul celor care fuseseră descrise inițial. Elementele obținute pot conduce la clarificarea
         și chiar la modificarea elementelor constitutive ale infracțiunii care au justificat inițial emiterea mandatului european
         de arestare.

      54      Termenii „urmărită penal”, „condamnată” sau „privată de libertate” prevăzuți la articolul 27 alineatul (2) din decizia‑cadru
         arată că noțiunea „infracțiune […] alta” decât cea care a motivat predarea trebuie apreciată în raport cu diferitele faze
         ale procedurii și având în vedere fiecare act de procedură susceptibil să modifice încadrarea juridică a infracțiunii.

      55      Pentru a aprecia, în vederea solicitării consimțământului, dacă un act de procedură conduce la o „infracțiune […] alta” decât
         cea care figurează în mandatul european de arestare, este necesar să se compare descrierea infracțiunii menționate în mandatul
         european de arestare cu cea care figurează în actul de procedură ulterior.

      56      Solicitarea consimțământului statului membru de executare pentru orice schimbare în descrierea faptelor ar depăși implicațiile
         principiului specialității și ar aduce atingere obiectivului urmărit, care constă în accelerarea și în simplificarea cooperării
         judiciare între statele membre avute în vedere în decizia‑cadru.

      57      Pentru a stabili dacă este sau nu este vorba despre o „infracțiune […] alta” decât cea care a motivat predarea, este necesar
         să se verifice dacă elementele constitutive ale infracțiunii, potrivit descrierii legale a acesteia în statul membru emitent,
         sunt cele pentru care persoana a fost predată și dacă există o corespondență suficientă între datele care figurează în mandatul
         de arestare și cele menționate în actul de procedură ulterior. Sunt admise schimbări în circumstanțele referitoare la timp
         și la loc în măsura în care acestea decurg din elementele obținute pe parcursul procedurii derulate în statul membru emitent
         cu privire la comportamentele descrise în mandatul de arestare, nu modifică natura infracțiunii și nu conduc la motive de
         neexecutare în temeiul articolelor 3 și 4 din decizia‑cadru.

      58      Este de competența instanței naționale competente să verifice, în lumina criteriilor menționate la punctul precedent din prezenta
         hotărâre, dacă infracțiunea descrisă în actul de acuzare constituie o altă infracțiune decât cea descrisă în mandatele de
         arestare emise împotriva domnilor Leymann și Pustovarov.

      59      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că, pentru a determina dacă infracțiunea în cauză nu este o „infracțiune
         […] alta” decât cea care a motivat predarea, în sensul articolului 27 alineatul (2) din decizia‑cadru, care necesită aplicarea
         procedurii consimțământului prevăzute la articolul 27 alineatul (3) litera (g) și alineatul (4) din decizia‑cadru, este necesar
         să se verifice dacă elementele constitutive ale infracțiunii, potrivit descrierii legale a acesteia în statul membru emitent,
         sunt cele pentru care persoana a fost predată și dacă există o corespondență suficientă între datele care figurează în mandatul
         de arestare și cele menționate în actul de procedură ulterior. Sunt admise schimbări în circumstanțele referitoare la timp
         și la loc, în măsura în care acestea decurg din elementele culese pe parcursul procedurii derulate în statul membru emitent
         cu privire la comportamentele descrise în mandatul de arestare, nu modifică natura infracțiunii și nu conduc la motive de
         neexecutare în temeiul articolelor 3 și 4 din decizia‑cadru.

       Cu privire la a doua întrebare
      60      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o schimbare
         în descrierea infracțiunii, având ca obiect numai categoria de stupefiante în cauză, fără să fie modificată încadrarea juridică
         a infracțiunii, este de natură să definească o „infracțiune […] alta” decât cea care a motivat predarea, în sensul articolului
         27 alineatul (2) din decizia‑cadru, și să facă necesară recurgerea la procedura consimțământului prevăzută la articolul 27
         alineatul (3) litera (g) și alineatul (4).

      61      În acțiunea principală, actul de acuzare se referă la un import de hașiș, în timp ce mandatele de arestare vizează un import
         de amfetamine.

      62      Cu toate acestea, este vorba tot despre o infracțiune pedepsită cu închisoarea a cărei durată maximă este de cel puțin 3 ani
         și care intră la rubrica „traficul ilicit de stupefiante” menționată la articolul 2 alineatul (2) din decizia‑cadru.

      63      În consecință, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, o schimbare
         în descrierea infracțiunii, având ca obiect categoria de stupefiante în cauză, nu este, în sine, de natură să caracterizeze
         o „infracțiune […] alta” decât cea care a motivat predarea, în sensul articolului 27 alineatul (2) din decizia‑cadru.

       Cu privire la a treia întrebare
      64      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească interpretarea care
         trebuie dată excepției de la principiul specialității prevăzute la articolul 27 alineatul (3) litera (c) din decizia‑cadru,
         având în vedere procedura consimțământului prevăzută la articolul 27 alineatul (4) din decizia‑cadru. Aceasta întreabă în
         special dacă aceste dispoziții permit urmărirea penală și condamnarea unei persoane pentru o „infracțiune […] alta” decât
         cea care a motivat predarea, pentru care este necesar consimțământul statului membru de executare, înainte de a se obține
         acest consimțământ în măsura în care persoana nu este supusă unei măsuri restrictive de libertate. Aceasta întreabă de asemenea
         dacă împrejurarea că persoana în cauză este, pe de altă parte, deținută în temeiul altor capete de acuzare care justifică
         în mod legal deținerea sa are o influență asupra posibilității de a urmări penal și de a condamna această persoană pentru
         această „infracțiune […] alta”.

      65      Cu titlu introductiv, trebuie precizat că a treia întrebare nu se pune decât dacă autoritățile judiciare competente sunt sesizate
         cu o „infracțiune […] alta” decât cea care a motivat predarea, deoarece, prin definiție, excepțiile de la principiul specialității
         nu se aplică decât în această situație.

      66      Pentru a determina domeniul de aplicare al articolului 27 alineatul (3) din decizia‑cadru, este necesar ca această dispoziție
         să fie interpretată ținând seama de obiectul, de economia și de finalitatea deciziei‑cadru.

      67      Excepțiile prevăzute la articolul 27 alineatul (1) și alineatul (3) literele (a)-(g) din decizia‑cadru reiau excepțiile care
         erau prevăzute în convențiile anterioare privind extrădarea, în special pe cele din Convenția din 1996. Excepțiile menționate
         la articolul 27 alineatul (3) literele (b)-(d) din decizia‑cadru corespund excepțiilor prevăzute la articolul 10 alineatul
         (1) literele (a)-(c) din această convenție.

      68      Aceste excepții sunt expresia unor diferite motivații. Excepțiile enunțate la articolul 27 alineatul (1) și alineatul (3)
         literele (e)-(g) din decizia‑cadru se întemeiază pe consimțământul statelor membre în cauză sau pe cel al autorităților judiciare
         ale statului membru de executare sau chiar pe consimțământul persoanei care face obiectul unui mandat european de arestare.
         Excepțiile prevăzute la articolul 27 alineatul (3) literele (b) și (d) din decizia‑cadru vizează pedepsele sau măsurile aplicabile.
         Excepția prevăzută la litera (c) a alineatului (3) menționat se referă la procedura penală.

      69      Excepțiile întemeiate pe consimțământ se aplică independent de procedura urmată și de natura pedepsei prevăzute.

      70      Excepțiile enunțate la articolul 27 alineatul (3) literele (b)-(d) din decizia‑cadru presupun de asemenea regimuri diferențiate.
         Astfel, excepția prevăzută la articolul 27 alineatul (3) litera (b) din decizia‑cadru vizează situațiile în care infracțiunea
         nu este sancționată cu o pedeapsă sau o măsură de siguranță privative de libertate. Cea prevăzută la articolul 27 alineatul
         (3) litera (c) din decizia‑cadru privește situațiile în care, potrivit legii sau potrivit aprecierii autorității judiciare,
         procedura penală nu duce la aplicarea unei măsuri care să restrângă libertatea individuală a persoanei în cauză. Articolul
         27 alineatul (3) litera (d) din decizia‑cadru are în vedere situații în care persoana este pasibilă de o pedeapsă sau de o
         măsură care nu implică privarea de libertate, chiar dacă această pedeapsă sau măsură este susceptibilă de restrângerea libertății
         sale individuale. Sunt vizate, în această ultimă ipoteză, situațiile în care sunt aplicabile sancțiuni pecuniare, în special
         amenzi, sau măsuri, precum munca în folosul comunității, sau chiar obligații de a face sau de a nu face, printre care se numără,
         de exemplu, interdicția de a frecventa anumite locuri sau obligația de a nu părăsi statul membru respectiv.

      71      Atunci când procedura a condus la constatarea existenței unei „infracțiun[i] […] alta” decât cea care a motivat predarea,
         această infracțiune nu poate fi urmărită fără a se fi obținut consimțământul, cu excepția situațiilor în care se aplică excepțiile
         prevăzute la articolul 27 alineatul (3) literele (a)-(f) din decizia‑cadru.

      72      Excepția prevăzută la articolul 27 alineatul (3) litera (c) din decizia‑cadru privește situația în care procedura penală nu
         duce la aplicarea unei măsuri care să restrângă libertatea individuală.

      73      Rezultă că, în cadrul acestei excepții, o persoană poate fi urmărită penal sau condamnată pentru o „infracțiune […] alta”
         decât cea care a motivat predarea sa, care duce la aplicarea unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate,
         fără să fie necesar să se recurgă la procedura consimțământului, în măsura în care nu se aplică nicio altă măsură restrictivă
         de libertate pe parcursul procesului penal. Dacă, cu toate acestea, la încheierea fazei de judecată, persoana respectivă este
         condamnată la o pedeapsă sau la o măsură restrictivă de libertate, consimțământul este necesar pentru ca această pedeapsă
         să poată fi executată.

      74      Această interpretare amintește, pe de altă parte, dispozițiile articolului 10 alineatul (1) litera (b) din Convenția din 1996,
         astfel cum reiese din raportul explicativ referitor la această convenție, aprobat de Consiliu la 26 mai 1997 (JO 1997, C 191,
         p. 13). Potrivit acestui raport, un stat membru solicitant poate începe sau continua urmărirea penală sau judecarea unei persoane,
         pentru fapte diferite de cele care au motivat extrădarea, chiar dacă infracțiunea este pasibilă de o pedeapsă prin care se
         restrânge libertatea individuală, în măsura în care, nici în cursul, nici în urma procedurii persoana nu este supusă unei
         restrângeri a libertății individuale. Astfel, potrivit acestui raport, dacă persoana în cauză este condamnată la o pedeapsă
         sau la o măsură privative de libertate, această condamnare nu poate fi executată, cu excepția cazului în care statul membru
         solicitant primește consimțământul fie din partea acestei persoane, fie din partea statului solicitat.

      75      Articolul 27 alineatul (3) litera (c) din decizia‑cadru nu se opune, totuși, ca persoana predată să fie supusă unei măsuri
         restrictive de libertate înainte de obținerea consimțământului, în condițiile în care această restrângere este legal justificată
         de alte capete de acuzare menționate în mandatul european de arestare.

      76      Așadar, este necesar să se răspundă la a treia întrebare că excepția prevăzută la articolul 27 alineatul (3) litera (c) din
         decizia‑cadru trebuie interpretată în sensul că, în cazul unei „infracțiuni […] alta” decât cea care a motivat predarea, consimțământul
         trebuie solicitat, conform articolului 27 alineatul (4) din decizia‑cadru, și obținut dacă este necesară executarea unei pedepse
         sau a unei măsuri privative de libertate. Persoana predată poate fi urmărită penal și condamnată pentru o astfel de infracțiune
         înainte ca acest consimțământ să fie obținut, în măsura în care nu se aplică nicio măsură restrictivă de libertate pe parcursul
         urmăririi penale sau al judecării infracțiunii respective. Cu toate acestea, excepția prevăzută la articolul 27 alineatul
         (3) litera (c) menționat nu se opune posibilității ca persoana predată să fie supusă unei măsuri restrictive de libertate
         înainte de obținerea consimțământului, în condițiile în care această restrângere este legal justificată de alte capete de
         acuzare menționate în mandatul european de arestare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      77      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Pentru a determina dacă infracțiunea în cauză nu este o „infracțiune […] alta” decât cea care a motivat predarea, în sensul
            articolului 27 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare
            și procedurile de predare între statele membre, care necesită aplicarea procedurii consimțământului prevăzute la articolul
            27 alineatul (3) litera (g) și alineatul (4) din această decizie‑cadru, este necesar să se verifice dacă elementele constitutive
            ale infracțiunii, potrivit descrierii legale a acesteia în statul membru emitent, sunt cele pentru care persoana a fost predată
            și dacă există o corespondență suficientă între datele care figurează în mandatul de arestare și cele menționate în actul
            de procedură ulterior. Sunt admise schimbări în circumstanțele referitoare la timp și la loc, în măsura în care acestea decurg
            din elementele culese pe parcursul procedurii derulate în statul membru emitent cu privire la comportamentele descrise în
            mandatul de arestare, nu modifică natura infracțiunii și nu conduc la motive de neexecutare în temeiul articolelor 3 și 4
            din decizia‑cadru menționată.
      2)      În împrejurări precum cele din acțiunea principală, o schimbare în descrierea infracțiunii, având ca obiect categoria de stupefiante
            în cauză, nu este, în sine, de natură să caracterizeze o „infracțiune […] alta” decât cea care a motivat predarea, în sensul
            articolului 27 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2002/584.
      3)      Excepția prevăzută la articolul 27 alineatul (3) litera (c) din Decizia‑cadru 2002/584 trebuie interpretată în sensul că,
            în cazul unei „infracțiuni […] alta” decât cea care a motivat predarea, consimțământul trebuie solicitat, conform articolului
            27 alineatul (4) din această decizie‑cadru, și obținut dacă este necesară executarea unei pedepse sau a unei măsuri privative
            de libertate. Persoana predată poate fi urmărită penal și condamnată pentru o astfel de infracțiune înainte ca acest consimțământ
            să fie obținut, în măsura în care nu se aplică nicio măsură restrictivă de libertate pe parcursul urmăririi penale sau al
            judecării infracțiunii respective. Cu toate acestea, excepția prevăzută la articolul 27 alineatul (3) litera (c) menționat
            nu se opune posibilității ca persoana predată să fie supusă unei măsuri restrictive de libertate înainte de obținerea consimțământului,
            în condițiile în care această restrângere este legal justificată de alte capete de acuzare menționate în mandatul european
            de arestare.
      Semnături
      * Limba de procedură: finlandeza.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 23 aprilie 2009. # Draka NK Cables Ltd, AB Sandvik international, VO Sembodja BV şi Parc Healthcare International Limited împotriva Omnipol Ltd. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hof van Cassatie - Belgia. # Cooperare judiciară în materie civilă - Regulamentul (CE) nr. 44/2001 - Articolul 43 alineatul (1) - Competența judiciară și executarea hotărârilor - Noțiunea «parte». # Cauza C-167/08.

text:
      Cauza C‑167/08
      Draka NK Cables Ltd și alții
      împotriva
      Omnipol Ltd
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Hof van Cassatie)
      „Cooperare judiciară în materie civilă — Regulamentul (CE) nr. 44/2001 — Articolul 43 alineatul (1) — Competența judiciară și executarea hotărârilor — Noțiunea «parte»”
      Sumarul hotărârii
      Cooperare judiciară în materie civilă — Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială — Regulamentul
            nr. 44/2001
      [Regulamentul nr. 44/2001 al Consiliului, art. 43 alin. (1)]
      Asemănător articolului 36 alineatul (1) și articolului 40 alineatul (1) din Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența
         judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, articolul 43 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 44/2001 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie
         interpretat în sensul că creditorul unui debitor nu poate introduce o acțiune împotriva unei hotărâri privind o cerere de
         încuviințare a executării dacă nu a intervenit în mod oficial ca parte în litigiul în care un alt creditor al respectivului
         debitor a solicitat această încuviințare a executării.

      Astfel, în ambele cazuri, procedura de exequatur prevăzută constituie un sistem autonom și complet, independent de sistemele juridice naționale, inclusiv în domeniul căilor
         de atac. Normele care se raportează la aceasta trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte. Jurisprudența referitoare
         la articolele 36 și 40 din Convenție este aplicabilă în privința articolului 43 din Regulamentul nr. 44/2001.

      (a se vedea punctele 23, 24, 27, 30 și 31 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      23 aprilie 2009(*)

      „Cooperare judiciară în materie civilă – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Articolul 43 alineatul (1) – Competența judiciară și executarea hotărârilor – Noțiunea «parte»”
      În cauza C‑167/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Hof van Cassatie
         (Belgia), prin decizia din 10 aprilie 2008, primită de Curte la 21 aprilie 2008, în procedura

      Draka NK Cables Ltd,
      AB Sandvik International,
      VO Sembodja BV,
      Parc Healthcare International Ltd
      împotriva
      Omnipol Ltd,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits (raportor) și J.‑J. Kasel,
         judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 februarie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Draka NK Cables Ltd, AB Sandvik International, VO Sembodja BV și Parc Healthcare International Ltd, de P. Lefèbvre,
         advocaat, de domnul A. Hansebout, conseil, și de C. Ronse, avocat;

      –        pentru Omnipol Ltd, de H. Geinger, H. Verhulst și R. Portocarero, advocaten;
      –        pentru guvernul belgian, de domnul T. Materne, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul slovac, de domnul J. Čorba, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna A.‑M. Rouchaud‑Joët și de domnul R. Troosters, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 43 alineatul (1) din Regulamentul (CE)
         nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în
         materie civilă și comercială (JO 2001, L 12 p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între anumiți creditori ai Central Bank of Iraq (denumită în continuare
         „CBI”), și anume Draka NK Cables Ltd, cu sediul în Finlanda, AB Sandvik International, cu sediul în Suedia, VO Sembodja BV,
         cu sediul în Țările de Jos, și Parc Healthcare International Ltd., cu sediul în Irlanda (denumite în continuare, împreună,
         „reclamantele”), pe de o parte, și un alt creditor al CBI, și anume Omnipol Ltd., cu sediul în Republica Cehă (denumită în
         continuare „Omnipol”), pe de altă parte, cu privire la o hotărâre de exequatur pronunțată de rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles), prin care s‑a încuviințat
         executarea unei hotărâri a Gerechtshof te Amsterdam din 11 decembrie 2003 privind creanțele Omnipol față de CBI.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 prevede:

      „Oricare dintre părți poate introduce o acțiune împotriva hotărârii privind cererea de încuviințare a executării.”
      4        Acest regulament înlocuiește Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești
         în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32), astfel cum a fost modificată prin Convenția din 9 octombrie 1978
         privind aderarea Regatului Danemarcei, a Irlandei și a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord (JO L 304, p. 1
         și – text modificat – p. 77), prin Convenția din 25 octombrie 1982 privind aderarea Republicii Elene (JO L 388, p. 1), prin
         Convenția din 26 mai 1989 privind aderarea Regatului Spaniei și a Republicii Portugheze (JO L 285, p. 1) și prin Convenția
         din 29 noiembrie 1996 privind aderarea Republicii Austria, a Republicii Finlanda și a Regatului Suediei (JO 1997, C 15, p. 1,
         denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”).

      5        Articolul 36 alineatul (1) din Convenția de la Bruxelles prevedea:

      „Dacă executarea este încuviințată, partea împotriva căreia este cerută executarea poate formula o acțiune împotriva hotărârii
         în termen de o lună de la comunicare.” [traducere neoficială]

      6        Articolul 40 din această convenție prevedea:

      „Dacă cererea este respinsă, solicitantul poate formula o acțiune:
      […]
      Partea împotriva căreia este cerută executarea este chemată să se prezinte în fața instanței sesizate cu acțiunea. […]” [traducere
         neoficială]

       Reglementarea națională
      7        Articolul 1166 din Codul civil belgian prevede:

      „Cu toate acestea, creditorii pot exercita toate drepturile și acțiunile debitorului lor, cu excepția celor exclusiv personale.”
       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      8        Reclamantele și Omnipol sunt interesate de repartizarea echitabilă a sumelor care aparțin CBI.

      9        Cuantumul creanței Omnipol corespunde unei jumătăți din cuantumul total al creanțelor față de CBI. Omnipol își întemeiază
         creanța pe o hotărâre a Gerechtshof te Amsterdam din 11 decembrie 2003.

      10      Rechtbank van eerste aanleg te Brussel a autorizat executarea acestei hotărâri în temeiul articolelor 38 și al următoarelor
         din Regulamentul nr. 44/2001.

      11      Reclamantele au introdus împreună o acțiune împotriva acestei hotărâri de exequatur, în temeiul „acțiunii oblice” în sensul articolului 1166 din Codul civil belgian și al articolului 43 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 44/2001, pentru a împiedica executarea hotărârii pronunțate de Gerechtshof te Amsterdam.

      12      La 14 noiembrie 2005, rechtbank van eerste aanleg te Brussel a declarat această acțiune inadmisibilă, considerând că, chiar
         dacă articolul 1166 din Codul civil belgian acordă creditorilor dreptul de a exercita toate drepturile și acțiunile debitorului
         lor, aceștia nu pot fi considerați ca fiind „părți” în sensul articolului 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001. Astfel,
         procedura de exequatur din acest regulament prevede un sistem complet și independent de căi de atac pe care legiuitorul național nu este competent
         să îl completeze.

      13      Reclamantele au formulat recurs împotriva acestei hotărâri. Acestea susțin că creditorul care exercită, în temeiul acțiunii
         oblice, drepturile debitorului trebuie considerat „parte” în sensul articolului 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001,
         din moment ce debitorul avea calitatea de parte în cadrul procedurii străine.

      14      Hof van Cassatie a constatat că, chiar dacă Regulamentul nr. 44/2001 are, în domeniul căilor de atac, același obiectiv ca
         și Convenția de la Bruxelles, formularea articolului 43 alineatul (1) din acest regulament se îndepărtează de formularea dispoziției
         analoage din convenția menționată.

      15      Astfel, articolul 36 din Convenția de la Bruxelles prevedea că partea împotriva căreia este cerută executarea hotărârii în
         discuție în acțiunea principală putea formula o acțiune împotriva hotărârii prin care se autoriza această executare, în timp
         ce, potrivit articolului 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, „oricare dintre părți” poate introduce o acțiune împotriva
         hotărârii privind cererea de încuviințare a executării hotărârii respective.

      16      Având în vedere această evoluție în formularea textelor comunitare, instanța de trimitere a considerat că nu era clar dacă
         mai este aplicabilă interpretarea pe care Curtea a dat‑o articolului 36 din Convenția de la Bruxelles (a se vedea Hotărârea
         din 2 iulie 1985, Deutsche Genossenschaftsbank, 148/84, Rec., p. 1981), potrivit căreia acțiunile împotriva hotărârii de încuviințare
         a executării nu pot fi formulate decât de părțile din decizia sau din hotărârea străină, ceea ce exclude orice acțiune formulată
         de terți interesați împotriva hotărârii de încuviințare a executării.

      17      În aceste condiții, Hof van Cassatie a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Creditorul care formulează o acțiune în numele și pe seama debitorului său trebuie să fie considerat «parte» în sensul articolului
         43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, cu alte cuvinte o parte care poate introduce o acțiune împotriva unei hotărâri
         privind o cerere de încuviințare a executării, deși nu a intervenit în mod oficial în calitate de parte în proces în cadrul
         litigiului în care un alt creditor al acestui debitor a solicitat această încuviințare a executării?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      18      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 43 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că creditorul unui debitor poate introduce o acțiune împotriva
         unei hotărâri privind o cerere de încuviințare a executării, deși nu a intervenit în mod oficial ca parte în litigiul în care
         un alt creditor al respectivului debitor a solicitat această încuviințare a executării.

      19      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit, pe de o parte, că, potrivit unei jurisprudențe constante, dispozițiile
         Regulamentului nr. 44/2001 trebuie interpretate în mod autonom, prin referire la sistemul și la obiectivele acestuia (a se
         vedea în special Hotărârea din 13 iulie 2006, Reisch Montage, C‑103/05, Rec., p. I‑6827, punctul 29, precum și Hotărârea din
         2 octombrie 2008, Hassett și Doherty, C‑372/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 17).

      20      Pe de altă parte, în măsura în care Regulamentul nr. 44/2001 înlocuiește, în relațiile dintre statele membre, Convenția de
         la Bruxelles, interpretarea dată de Curte în privința primelor dispoziții este de asemenea valabilă pentru cele din urmă atunci
         când dispozițiile Convenției de la Bruxelles și cele ale Regulamentului nr. 44/2001 pot fi calificate ca fiind echivalente.
         În plus, rezultă din considerentul (19) al Regulamentului nr. 44/2001 că trebuie asigurată continuitatea de interpretare între
         Convenția de la Bruxelles și regulamentul menționat.

      21      În această privință, instanța națională constată că formularea articolului 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 se
         îndepărtează de aceea a articolului 36 din Convenția de la Bruxelles.

      22      Cu toate acestea, analiza sistemului instituit prin Convenția de la Bruxelles în raport cu cel instituit prin Regulamentul
         nr. 44/2001 evidențiază că formularea articolului 43 alineatul (1) din acest regulament nu trebuie comparată cu cea a articolului
         36 alineatul (1) din această convenție, ci cu formularea coroborată a articolelor 36 și 40 din convenția menționată.

      23      Astfel, rezultă din articolul 36 alineatul (1) din Convenția de la Bruxelles, pe de o parte, și din articolul 40 alineatul
         (1) din această convenție, pe de altă parte, că fie partea împotriva căreia este cerută executarea, fie reclamantul poate
         introduce o acțiune dacă cererea îi este respinsă. Astfel, lectura acestor două dispoziții evidențiază că oricare dintre părțile
         la procedura de încuviințare a executării poate introduce o acțiune împotriva hotărârii de încuviințare a executării, ceea
         ce echivalează cu conținutul articolului 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, care regrupează astfel cele două dispoziții
         distincte ale Convenției de la Bruxelles.

      24      De aici rezultă că modificarea de formulare adusă articolului 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 în raport cu Convenția
         de la Bruxelles nu a determinat nicio modificare pe fond și nu poate însemna că interpretarea dată de Curte articolelor din
         Convenția de la Bruxelles privind executarea unei hotărâri nu poate să se aplice articolelor corespondente din Regulamentul
         nr. 44/2001.

      25      În această privință, Curtea s‑a pronunțat mai întâi în sensul că principiul securității juridice în ordinea comunitară și
         obiectivele urmărite prin Convenția de la Bruxelles în temeiul articolului 220 CE, pe care aceasta se întemeiază, impun o
         aplicare uniformă în toate statele membre a noțiunilor și a calificărilor juridice identificate de Curte în cadrul acestei
         convenții (a se vedea Hotărârea din 14 iulie 1977, Bavaria Fluggesellschaft, 9/77 și 10/77, Rec., p. 1517, punctul 4, precum
         și Hotărârea din 11 august 1995, SISRO, C‑432/93, Rec., p. I‑2269, punctul 39).

      26      În continuare, aceasta a precizat că obiectivul principal al Convenției de la Bruxelles este să simplifice procedurile în
         statul în care se cere executarea, prevăzând o procedură de exequatur foarte sumară, simplă și rapidă, și acordând în același timp părții împotriva căreia este cerută executarea posibilitatea
         de a introduce o acțiune (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 iunie 1994, Solo Kleinmotoren, C‑414/92, Rec., p. I‑2237,
         punctul 20, și Hotărârea din 17 iunie 1999, Unibank, C‑260/97, Rec., p. I‑3715, punctul 14).

      27      Această procedură constituie un sistem autonom și complet, independent de sistemele juridice ale statelor contractante, inclusiv
         în domeniul căilor de atac (a se vedea Hotărârea Deutsche Genossenschaftsbank, citată anterior, punctele 16 și 17). Normele
         care se raportează la aceasta trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte (a se vedea Hotărârea SISRO, citată anterior,
         punctele 35 și 39). De aici rezultă că articolul 36 din Convenția de la Bruxelles exclude acțiunile pe care dreptul intern
         le recunoaște terților interesați împotriva unei hotărâri de exequatur (a se vedea Hotărârea Deutsche Genossenschaftsbank, citată anterior, punctul 17, și Hotărârea din 21 aprilie 1993, Sonntag,
         C‑172/91, Rec., p. I‑1963, punctul 33).

      28      În consecință, întinderea dreptului acordat reclamantelor prin articolul 1166 din Codul civil belgian, în privința cărora
         guvernul belgian a precizat în cadrul ședinței că nu ar putea fi asimilate debitorului, este lipsită de importanță.

      29      În final, Curtea a amintit că, întrucât Convenția de la Bruxelles se limitează să reglementeze procedura de exequatur a titlurilor executorii străine și nu se ocupă de executarea propriu‑zisă, care rămâne supusă dreptului național al instanței
         sesizate (a se vedea Hotărârea din 4 februarie 1988, Hoffmann, 145/86, Rec., p. 645, punctul 27), terții interesați vor putea
         să atace măsurile de executare silită cu acțiunile care le sunt recunoscute de dreptul statului în care executarea silită
         are loc (a se vedea Hotărârea Deutsche Genossenschaftsbank, citată anterior, punctul 18).

      30      Aceste constatări au vocația de a se aplica în același mod în privința Regulamentului nr. 44/2001. Acestea sunt susținute
         și de considerentul (18) al regulamentului menționat, care se referă la căile de atac deschise împotriva hotărârii de încuviințare
         a executării. Astfel, potrivit considerentului amintit, o asemenea posibilitate nu este acordată în mod expres decât pârâtului
         și reclamantului.

      31      Din tot ceea ce precedă rezultă că articolul 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că
         creditorul unui debitor nu poate introduce o acțiune împotriva unei hotărâri privind o cerere de încuviințare a executării
         dacă nu a intervenit în mod oficial ca parte în litigiul în care un alt creditor al respectivului debitor a solicitat această
         încuviințare a executării.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      32      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolul 43 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară,
            recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că creditorul unui debitor
            nu poate introduce o acțiune împotriva unei hotărâri privind o cerere de încuviințare a executării dacă nu a intervenit în
            mod oficial ca parte în litigiul în care un alt creditor al respectivului debitor a solicitat această încuviințare a executării.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a patra) din 8 mai 2012. # Yoshida Metal Industry Co. Ltd împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de declarare a nulității - Marcă comunitară figurativă care reprezintă o suprafață cu puncte negre - Forma produsului necesară pentru obținerea unui rezultat tehnic - Articolul 7 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-416/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 8 mai 2012 — Yoshida Metal Industry/OAPI – Pi‑Design și alții (Reprezentarea unei suprafețe cu puncte negre)
      (Cauza T‑416/10)
      „Marcă comunitară — Procedură de declarare a nulității — Marcă comunitară figurativă care reprezintă o suprafață cu puncte negre — Forma produsului necesară pentru obținerea unui rezultat tehnic — Articolul 7 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive absolute de refuz — Semne constituite exclusiv din forma produsului necesară pentru obținerea unui rezultat tehnic — Noțiune [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (e) punctul (ii)] (a se vedea punctele 26‑28)
      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 20 mai 2010 (cauza R 1237/2008‑1) privind o procedură
                  de declarare a nulității între Pi‑Design AG, Bodum France și Bodum Logistics A/S, pe de o parte, și Yoshida Metal Industry
                  Co. Ltd., pe de altă parte

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează Decizia Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)
                     (OAPI) din 20 mai 2010 (cauza R 1237/2008‑1).

                  2)

                  	OAPI suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și cheltuielile de judecată efectuate de Yoshida Metal Industry Co.
                     Ltd.

                  3)

                  	Pi‑Design AG, Bodum France și Bodum Logistics A/S suportă propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Curții din data de 29 noiembrie 1978. # Pigs Marketing Board împotriva Raymond Redmond. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Armagh Magistrate's Court (Northern Ireland) - Regatul Unit. # Organizare comună a pieței. # Cauza 83/78.