title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din 2 decembrie 2010.#Edyta Joanna Jakubowska împotriva Alessandro Maneggia.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Giudice di pace di Cortona - Italia.#Normele Uniunii privind exercitarea profesiei de avocat - Directiva 98/5/CE - Articolul 8 - Prevenirea conflictelor de interese - Reglementare națională privind interzicerea exercitării profesiei de avocat concomitent cu desfășurarea, în calitate de funcționar, a unei activități cu normă redusă - Radierea înscrierii în tabloul ordinului avocaților.#Cauza C-225/09.

text:
      Cauza C‑225/09
      Edyta Joanna Jakubowska
      împotriva
      Alessandro Maneggia
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Giudice di pace di Cortona)
      „Normele Uniunii privind exercitarea profesiei de avocat — Directiva 98/5/CE — Articolul 8 — Prevenirea conflictelor de interese — Reglementare națională privind interzicerea exercitării profesiei de avocat concomitent cu desfășurarea, în calitate de funcționar,
         a unei activități cu normă redusă — Radierea înscrierii în tabloul ordinului avocaților”

      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare — Competența Curții — Limite — Întrebări generale sau ipotetice — Verificarea propriei competențe de
            către Curte
      (art. 234 CE; Directiva 98/5 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 8)
      2.        Concurență — Norme comunitare — Obligații ale statelor membre
      [art. 3 alin. (1) lit. (g) CE, art. 4 CE, 10 CE, 81 CE și 98 CE]
      3.        Libera circulație a persoanelor — Libertatea de stabilire — Avocați — Exercitarea cu caracter permanent a profesiei într‑un
            stat membru, altul decât cel în care s‑a obținut calificarea — Directiva 98/5
      (Directiva 98/5 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 8)
      1.        Întrebările preliminare privind dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea unei cereri formulate
         de o instanță națională nu este posibilă decât atunci când este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu
         are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale sau atunci când problema este de natură ipotetică ori
         Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate.

      În această privință, o întrebare preliminară privind interpretarea articolului 8 din Directiva 98/5 de facilitare a exercitării
         cu caracter permanent a profesiei de avocat într‑un stat membru, altul decât cel în care s‑a obținut calificarea, nu poate
         fi considerată ipotetică întrucât ar fi fost adresată în cadrul unei proceduri de radiere din tabloul ordinului avocaților
         în care erau vizați avocații care exercitau această profesie în statul lor și în temeiul titlului profesional obținut în acest
         stat membru. Astfel, norma prevăzută la articolul 8 menționat nu are ca obiect doar acordarea, în privința avocaților înscriși
         într‑un stat membru gazdă cu titlul profesional obținut în alt stat membru, a acelorași drepturi precum cele de care beneficiază
         avocații înscriși în statul membru gazdă respectiv, pe baza titlului profesional obținut în acesta. Norma menționată garantează
         deopotrivă că aceștia din urmă nu suferă o discriminare pozitivă, care ar putea surveni dacă normele ce le sunt impuse nu
         ar fi aplicate și în privința avocaților înscriși în statul membru gazdă respectiv cu un titlu profesional obținut în alt
         stat membru.

      (a se vedea punctele 28, 31 și 32)
      2.        Articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE și articolele 4 CE, 10 CE, 81 CE și 98 CE nu se opun unei reglementări naționale care
         îi împiedică pe funcționarii care își desfășoară activitatea în cadrul unui raport de muncă cu normă redusă să exercite profesia
         de avocat, chiar dacă sunt titulari ai unei abilitări de a exercita această profesie, impunând radierea lor din tabloul ordinului
         avocaților.

      Astfel, există o încălcare a articolelor 10 CE și 81 CE atunci când un stat membru fie impune sau favorizează încheierea unor
         înțelegeri contrare articolului 81 CE sau întărește efectele unor asemenea înțelegeri, fie retrage propriei reglementări caracterul
         statal prin delegarea responsabilității de a adopta decizii de intervenție de interes economic unor operatori privați. Or,
         faptul că un stat membru prevede ca organele unei asociații profesionale, precum consiliile ordinului avocaților din diferite
         barouri, să radieze din oficiu înscrierea în tabloul ordinului avocaților a membrilor acestei profesii care sunt deopotrivă
         funcționari cu normă redusă și care nu au optat în termenul stabilit nici pentru menținerea înscrierii în tabloul respectiv,
         nici pentru menținerea raportului de muncă cu entitatea publică în cadrul căreia își desfășoară activitatea nu este de natură
         să demonstreze că acest stat membru a retras caracterul statal propriei reglementări. Astfel, consiliile respective nu au
         nicio influență în ceea ce privește adoptarea din oficiu, prevăzută de lege, a deciziilor de radiere.

      Pentru motive analoage, o asemenea reglementare națională nu poate fi apreciată în sensul că impune sau că favorizează înțelegeri
         contrare articolului 81 CE.

      Aceste considerații nu sunt infirmate nici de articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE, care are în vedere acțiunea Uniunii
         Europene privind un sistem care să împiedice denaturarea concurenței pe piața internă, nici de articolele 4 CE și 98 CE, care
         urmăresc instituirea unei politici economice în conformitate cu principiul unei economii de piață deschise, în care concurența
         este liberă.

      (a se vedea punctele 49-53 și dispozitiv 1)
      3.        Articolul 8 din Directiva 98/5 de facilitare a exercitării cu caracter permanent a profesiei de avocat într‑un stat membru,
         altul decât cel în care s‑a obținut calificarea, trebuie interpretat în sensul că statului membru gazdă îi este permis să
         impună avocaților înscriși pe teritoriul acestuia și în care își desfășoară activitatea – fie cu normă întreagă, fie cu normă
         redusă – în serviciul altui avocat, al unei asocieri ori al unei societăți de avocați sau al unei întreprinderi publice sau
         private restricții privind exercitarea profesiei de avocat concomitent cu desfășurarea activității menționate, cu condiția
         ca aceste restricții să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului de prevenire a conflictului de interese
         și să se aplice tuturor avocaților înscriși în acest stat membru.

      Astfel, articolul 8 din Directiva 98/5 are în vedere toate normele pe care statul membru gazdă le‑a instituit în vederea prevenirii
         conflictelor de interese care, potrivit propriilor aprecieri, ar putea să rezulte dintr‑o situație în care un avocat este,
         pe de o parte, înscris în tabloul ordinului avocaților și, pe de altă parte, se află în serviciul altui avocat, al unei asocieri
         ori al unei societăți de avocați sau al unei întreprinderi publice sau private. Așadar, interdicția impusă avocaților înscriși
         în statul membru vizat de a se afla în serviciul unei entități publice, deși cu normă redusă, se încadrează în domeniul normelor
         prevăzute la articolul 8 menționat, cel puțin în măsura în care această interdicție privește exercitarea profesiei de avocat
         concomitent cu desfășurarea unei activități în cadrul unei întreprinderi publice. În plus, faptul că această reglementare
         poate fi considerată strictă nu este, în sine, criticabil. Astfel, lipsa unui conflict de interese este indispensabilă exercitării
         profesiei de avocat și implică în special faptul ca avocații să fie independenți față de autoritățile publice și față de alți
         operatori, din partea cărora nu trebuie să sufere nicio influență. Desigur, se impune ca normele stabilite în această privință
         să nu depășească ceea ce este necesar pentru a atinge obiectivul prevenirii conflictelor de interese. În sfârșit, articolul
         8 menționat presupune ca normele din statul membru gazdă să fie aplicate tuturor avocaților înscriși în acest stat membru,
         indiferent dacă profesează cu titlul profesional obținut în acesta sau cu titlul obținut în alt stat membru.

      (a se vedea punctele 59-62 și 64 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      2 decembrie 2010(*)

      „Normele Uniunii privind exercitarea profesiei de avocat – Directiva 98/5/CE – Articolul 8 – Prevenirea conflictelor de interese – Reglementare națională privind interzicerea exercitării profesiei de avocat concomitent cu desfășurarea, în calitate de funcționar,
         a unei activități cu normă redusă – Radierea înscrierii în tabloul ordinului avocaților”

      În cauza C‑225/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Giudice di pace
         di Cortona (Italia), prin decizia din 23 aprilie 2009, primită de Curte la 19 iunie 2009, în procedura

      Edyta Joanna Jakubowska
      împotriva
      Alessandro Maneggia,
      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul E. Levits, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a cincea, domnii M. Ilešič (raportor) și M. Safjan,
         judecători,

      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul M.‑A. Gaudissart, șef de unitate,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 iunie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –      pentru doamna Jakubowska, de M. Frigessi di Rattalma, avvocato;
      –      pentru guvernul italian, de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de domnii P. Gentili și L. Ventrella, avvocati
         dello Stato;

      –      pentru guvernul irlandez, de domnul D. J. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnul M. Collins, SC;
      –      pentru guvernul ungar, de doamna R. Somssich, de domnul M. Fehér și de doamna Z. Tóth, în calitate de agenți;
      –      pentru guvernul austriac, de domnul E. Riedl, în calitate de agent;
      –      pentru guvernul portughez, de domnul L. Fernandes, în calitate de agent;
      –      pentru guvernul sloven, de doamna N. Pintar Gosenca, în calitate de agent;
      –      pentru Comisia Europeană, de domnul H. Støvlbæk și de doamna E. Montaguti, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) litera (g) CE, a articolelor
         4 CE, 10 CE, 81 CE și 98 CE, a Directivei 77/249/CEE a Consiliului din 22 martie 1977 de facilitare a exercitării efective
         a libertății de a presta servicii de către avocați (JO L 78, p. 17, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 46), a Directivei 98/5/CE
         a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 1998 de facilitare a exercitării cu caracter permanent a profesiei
         de avocat într‑un stat membru, altul decât cel în care s‑a obținut calificarea (JO L 77, p. 36, Ediție specială, 06/vol. 3,
         p. 24), precum și a principiilor generale ale protecției încrederii legitime și respectării drepturilor dobândite.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Jakubowska, pe de o parte, și domnul Maneggia, pe de altă
         parte, în legătură cu o cerere de plată a unor despăgubiri, litigiu care a determinat o procedură aflată în prezent pe rolul
         Giudice di pace di Cortona (judecătorul de pace din Cortona), în cursul căreia avocații care o reprezintă pe doamna Jakubowska
         au făcut obiectul unei decizii de radiere din tabloul întocmit de Ordine degli Avvocati di Perugia [Ordinul Avocaților din
         Perugia (Italia)].

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
       Directiva 77/249
      3        Articolul 1 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 77/249 prevede:

      „Prezenta directivă se aplică, în limitele și în condițiile pe care le prevede, activităților de avocat exercitate prin prestare
         de servicii.”

      4        Articolul 6 din aceeași directivă prevede:

      „Orice stat membru poate exclude avocații salariați, care au încheiat un contract de muncă cu o întreprindere publică sau
         privată, de la exercitarea activităților de reprezentare și de apărare în justiție a întreprinderii respective, în măsura
         în care avocații stabiliți în statul respectiv nu sunt autorizați să le exercite.”

      5        Având în vedere versiunile lingvistice diferite ale articolului 6 menționat și în vederea asigurării aceluiași conținut tuturor
         acestor versiuni, termenii „ente pubblico o privato” din versiunea în limba italiană a acestui articol trebuie interpretați
         în sensul că se referă la noțiunea „întreprindere publică sau privată” (impresa pubblica o privata).

      Directiva 98/5
      6        Articolul 3 din Directiva 98/5 prevede:

      „(1)      Un avocat care dorește să profeseze într‑un alt stat membru decât cel în care și‑a obținut calificarea profesională este obligat
         să se înregistreze la autoritatea competentă din acel stat.

      (2)      Autoritatea competentă din statul membru gazdă înregistrează avocatul pe baza prezentării unui certificat care atestă înregistrarea
         lui la autoritatea competentă din statul membru de origine. […]

      […]”
      7        Articolul 6 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:

      „Indiferent de normele profesionale și deontologice care i se aplică în statul membru de origine, avocatul care profesează
         sub titlul profesional din statul membru de origine se supune acelorași norme profesionale și deontologice ca și avocații
         care profesează sub titlul profesional corespunzător din statul membru gazdă, în ceea ce privește toate activitățile pe care
         le exercită pe teritoriul acestuia.”

      8        Articolul 7 alineatul (1) din directiva menționată prevede:

      „În cazul neîndeplinirii de către un avocat care profesează sub titlul profesional din statul membru de origine a obligațiilor
         în vigoare în statul membru gazdă, se aplică normele de procedură, sancțiunile și căile de atac prevăzute în statul membru
         gazdă.”

      9        Articolul 8 din Directiva 98/5 prevede:

      „Un avocat înregistrat într‑un stat membru sub titlul profesional din statul membru de origine poate profesa ca avocat salariat
         în serviciul altui avocat, într‑o asociere sau societate de avocați [a se citi «al unei asocieri ori al unei societăți de
         avocați»] sau al unei întreprinderi publice sau private, în măsura în care statul membru gazdă permite acest lucru avocaților
         înregistrați sub titlul profesional utilizat în acel stat.”

      10      Având în vedere versiunile lingvistice diferite ale articolului 8 menționat și în vederea asigurării aceluiași conținut tuturor
         acestor versiuni, termenii „ente pubblico o privato” din versiunea în limba italiană a acestui articol trebuie interpretați
         în sensul că se referă la noțiunea „întreprindere publică sau privată” (impresa pubblica o privata).

       Reglementarea națională
      11      Articolul 3 al doilea paragraf din Decretul‑lege regal nr. 1578 din 27 noiembrie 1933 privind reglementarea profesiilor „avvocato”
         și „procuratore legale” (ordinamento delle professioni di avvocato e procuratore legale, Gazzetta ufficiale del Regno d’Italia nr. 281 din 5 decembrie 1933), devenit, după modificare, Legea nr. 36 din 22 ianuarie 1934 (Gazzetta ufficiale del Regno d’Italia nr. 24 din 30 ianuarie 1934), prevede:

      „[Exercitarea în special a profesiei de avocat este] incompatibilă cu orice activitate sau serviciu remunerat de la bugetul
         statului, al provinciilor, al comunelor […] și, în general, al oricărei administrații sau instituții publice supuse tutelei
         ori controlului statului, al provinciilor și al comunelor.”

      12      Articolul 1 alineatele 56 și 56 bis din Legea nr. 662 din 23 decembrie 1996 privind unele măsuri de raționalizare a finanțelor
         publice (misure di razionalizzazione della finanza pubblica, supliment ordinar la GURI nr. 303 din 28 decembrie 1996), astfel
         cum a fost modificată prin Decretul‑lege nr. 79 din 28 martie 1997 privind unele măsuri urgente de restabilire a finanțelor
         publice (misure urgenti per il riequilibrio della finanza pubblica), devenit, în urma modificărilor ulterioare, Legea nr. 140
         din 28 mai 1997 (GURI nr. 123 din 29 mai 1997, p. 5, denumită în continuare „Legea nr. 662/96”), prevede:

      „56.      Actele […] cu putere de lege și normele administrative care interzic înscrierea în tablourile profesionale nu se aplică funcționarilor
         cu normă redusă din administrațiile publice și a căror activitate nu este superioară pragului de 50 % din activitatea cu normă
         întreagă.

      56 bis. Dispozițiile care interzic înscrierea în tablouri și exercitarea de activități profesionale de către persoanele menționate
         la alineatul 56 se abrogă. Celelalte dispoziții referitoare la condițiile pentru înscrierea în tablourile profesionale și
         pentru exercitarea acestor activități rămân aplicabile. Administrațiile publice nu pot încredința misiuni de ordin profesional
         funcționarilor înscriși în tablourile profesionale și care desfășoară o activitate profesională; acești funcționari nu pot
         asigura asistența judiciară în cauzele în care o administrație publică are calitate de parte.”

      13      Articolul 1 din Legea nr. 339 din 25 noiembrie 2003 privind unele norme în materie de incompatibilitate a exercitării profesiei
         de avocat (norme in materia di incompatibilità dell’esercizio della professione di avvocato, GURI nr. 279 din 1 decembrie
         2003, p. 6, denumită în continuare „Legea nr. 339/2003”), intrată în vigoare la 2 decembrie 2003, prevede:

      „Dispozițiile articolului 1 alineatele 56, 56 bis și 57 din Legea nr. [662/96] nu se aplică înscrierii în tablourile ordinului
         avocaților, în privința cărora sunt menținute limitele și interdicțiile prevăzute în Decretul‑lege regal nr. 1578 din 27 noiembrie
         1933, devenit, după modificare, Legea nr. 36 din 22 ianuarie 1934, cu modificările ulterioare.”

      14      Articolul 2 din aceeași lege prevede:

      „1.      Funcționarii care au fost înscriși în tabloul ordinului avocaților după intrarea în vigoare a Legii nr. [662/96] și sunt în
         continuare înscriși pot opta pentru menținerea raportului lor de muncă prin comunicarea adresată consiliul ordinului la care
         sunt înscriși, în termen de 36 de luni de la intrarea în vigoare a prezentei legi.

      În lipsa unei asemenea comunicări în termenul prevăzut, consiliile ordinului avocaților radiază din oficiu înscrierea în tabloul
         aferent acestora.

      2.      În cazul prevăzut la alineatul 1, funcționarul are dreptul de a fi reintegrat în raportul de muncă cu normă întreagă.
      3.      În termenul de 36 de luni prevăzut la alineatul 1, funcționarul poate opta pentru încetarea raportului de muncă și, prin urmare,
         pentru menținerea înscrierii sale în tabloul ordinului avocaților.

      4.      Funcționarul cu normă redusă care a optat pentru profesia de avocat în sensul prezentei legi își păstrează, timp de cinci
         ani, dreptul de a fi reintegrat cu normă întreagă în serviciu în termen de trei luni de la introducerea cererii, în măsura
         în care nu există, în cadrul administrației în care a fost încadrat, un număr excedentar de posturi aferente funcției ocupate
         în momentul exercitării opțiunii. În acest caz, vechimea se suspendă pe toată perioada de încetare a serviciului și începe
         să curgă de la data readmiterii.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      15      Doamna Jakubowska l‑a chemat în judecată pe domnul Maneggia la Giudice di pace di Cortona pentru plata sumei de 200 de euro
         cu titlu de despăgubiri, pentru motivul că acesta a lovit în mod accidental mașina pe care o deține în proprietate.

      16      În cadrul acestui litigiu, doamna Jakubowska a fost reprezentată de domnii Mazzolai și Nardini, avocați înscriși în tabloul
         Ordinului Avocaților din Perugia. În calitate de funcționari angajați cu normă redusă, aceștia se încadrau în domeniul de
         aplicare al articolului 1 alineatele 56 și 56 bis din Legea nr. 662/96.

      17      După intrarea în vigoare a Legii nr. 339/2003 și expirarea termenului prevăzut la articolul 2 alineatul 1 din aceasta, în
         timp ce acțiunea principală se afla pe rolul instanței de trimitere, Consiliul Ordinului Avocaților din Perugia a adoptat
         două decizii prin care a dispus radierea avocaților menționați din tabloul ordinului.

      18      Doamna Jakubowska a depus un memoriu prin care a solicitat menținerea autorizației avocaților săi pentru a fi reprezentată,
         susținând că Legea nr. 339/2003 este contrară Tratatului CE, precum și principiilor generale ale protecției încrederii legitime
         și respectării drepturilor dobândite.

      19      În aceste condiții, Giudice di pace di Cortona a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări:

      „1)      Articolul 3 litera (g) [CE] și articolele 4 [CE], 10 [CE], 81 [CE] și 98 [CE] trebuie interpretate în sensul că se opun unei
         reglementări naționale precum cea care rezultă din articolele 1 și 2 din Legea nr. 339/2003 […], care reintroduc incompatibilitatea
         exercitării profesiei de avocat de către funcționarii cu normă redusă și îi împiedică, chiar dacă sunt titulari ai unei abilitări
         de a exercita profesia de avocat, să exercite această profesie, impunând radierea lor din tabloul ordinului avocaților prin
         decizie a consiliului ordinului avocaților competent, cu excepția cazului în care funcționarul optează pentru încetarea raportului
         de muncă?

      2)      Articolul 3 litera (g) [CE] și articolele 4 [CE], 10 [CE] și 98 [CE] trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări
         naționale precum cea care rezultă din articolele 1 și 2 din Legea nr. 339/2003 […]?

      3)      Articolul 6 din Directiva 77/249 […] trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea care
         rezultă din articolele 1 și 2 din Legea nr. 339/2003 […] în situația în care această reglementare națională se aplică și avocaților
         salariați care exercită activitatea de avocat în temeiul libertății de a presta servicii?

      4)      Articolul 8 din Directiva 98/5 […] trebuie interpretat în sensul că nu se aplică avocatului funcționar cu normă redusă?
      5)      Principiile generale ale dreptului [Uniunii] privind protecția încrederii legitime și a [respectării] drepturilor dobândite
         se opun unei reglementări naționale precum cea care rezultă din articolele 1 și 2 din Legea nr. 339/2003 […], care introduc
         incompatibilitatea exercitării profesiei de avocat de către funcționarii cu normă redusă și se aplică și avocaților deja înscriși
         în tabloul ordinului avocaților la data intrării în vigoare a acestei legi […], prevăzând la articolul 2 [menționat] o perioadă
         scurtă pentru a opta în mod obligatoriu între acest loc de muncă și exercitarea profesiei de avocat?”

      20      Răspunzând la întrebările scrise care au fost adresate de Curte mandatarilor ad litem ai doamnei Jakubowska în temeiul articolului 54a din Regulamentul de procedură al Curții, prin scrisoarea din 31 mai 2010,
         domnul Nardelli a depus un certificat emis de Consiliul Ordinului Avocaților din Perugia din care rezultă că înscrierea sa
         este menținută formal în tabloul acestui ordin până la momentul la care se va aduce la cunoștința ordinului data notificării
         deciziei Consiliului național al Ordinului Avocaților privind respingerea reclamației formulate de domnul Nardelli împotriva
         deciziei de radiere care îl privește.

      21      Prin intermediul aceleiași scrisori, domnul Nardelli a informat Curtea că domnul Mazzolai a renunțat la mandatul ad litem cu care fusese învestit în acțiunea principală. În plus, a precizat că doamna Jakubowska a dat un mandat special ad litem domnului Frigessi di Rattalma în vederea reprezentării acesteia în cadrul ședinței în fața Curții.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitatea întrebărilor preliminare
      22      Cu titlu introductiv, trebuie arătat că împrejurarea că întrebările preliminare nu au nicio legătură cu obiectul propriu‑zis
         al acțiunii introduse de doamna Jakubowska împotriva domnului Maneggia nu determină inadmisibilitatea acestora. Astfel, întrebările
         menționate urmăresc să permită instanței de trimitere să aprecieze legalitatea unei reglementări naționale a cărei aplicare
         a cauzat un incident de procedură în acțiunea principală. Întrucât acest incident face parte din acea cauză, instanței menționate
         îi este permis să se adreseze Curții cu privire la interpretarea normelor de drept al Uniunii care, în opinia acesteia, sunt
         pertinente cu privire la acest aspect.

      23      Cu toate acestea, fără a contesta posibilitatea unei asemenea trimiteri preliminare, unele guverne care au prezentat observații
         în fața Curții, precum și Comisia Europeană au invocat excepții privind inadmisibilitatea întrebărilor adresate de Giudice
         di pace di Cortona.

      24      Guvernele irlandez și austriac subliniază că toate elementele acțiunii principale privind posibilitatea mandatarilor ad litem ai doamnei Jakubowska de a‑și exercita profesia de avocat sunt limitate la interiorul unui singur stat membru. Problemele
         de drept al Uniunii invocate de instanța de trimitere ar fi, așadar, pur ipotetice, pentru acest motiv fiind necesar ca cererea
         de pronunțare a unei hotărâri preliminare să fie declarată inadmisibilă.

      25      În opinia guvernului ungar, în orice ipoteză, reglementarea italiană invocată de instanța de trimitere nu se încadrează în
         domeniul de aplicare al dispozițiilor dreptului Uniunii referitoare la exercitarea profesiei de avocat, întrucât reglementarea
         națională respectivă privește funcționari, în timp ce Directivele 77/249 și 98/5 privesc exercitarea acestei profesii de către
         avocați independenți sau care își desfășoară activitatea în calitate de avocat salariat în serviciul altui avocat, al unei
         asocieri sau al unei întreprinderi.

      26      La rândul său, Comisia apreciază că a treia întrebare trebuie considerată ipotetică și, prin urmare, inadmisibilă, deoarece
         această întrebare are în vedere exercitarea profesiei de avocat în conformitate cu libertatea de a presta servicii, în timp
         ce reglementarea din acțiunea principală privește stabilirea în calitate de avocat.

      27      De asemenea, Comisia exprimă îndoieli în legătură cu admisibilitatea celei de a cincea întrebări, având în vedere că legislația
         italiană în raport cu care s‑a solicitat interpretarea principiilor generale ale dreptului Uniunii nu a fost adoptată în vederea
         îndeplinirii obligațiilor pe care acest drept le‑a generat în sarcina Republicii Italiene.

      28      Având în vedere aceste diverse excepții de inadmisibilitate, trebuie amintit că întrebările privind dreptul Uniunii beneficiază
         de o prezumție de pertinență. Respingerea unei cereri formulate de o instanță națională nu este posibilă decât atunci când
         este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii
         principale sau atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare
         pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea din
         5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C‑94/04 și C‑202/04, Rec., p. I‑11421, punctul 25, precum și Hotărârea din 1 iunie 2010,
         Blanco Pérez și Chao Gómez, C‑570/07 și C‑571/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 36).

      29      Or, în ceea ce privește prima, a doua și a patra întrebare preliminară, nu rezultă în mod evident că interpretarea solicitată
         nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul incidentului de procedură survenit în cadrul acțiunii principale ori că
         problema invocată ar fi de natură ipotetică.

      30      Pe de o parte, trebuie amintit că o lege care se aplică pe întreg teritoriul unui stat membru poate, după caz, să afecteze
         comerțul dintre statele membre în sensul articolului 81 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 februarie 2002, Arduino,
         C‑35/99, Rec., p. I‑1529, punctul 33, precum și Hotărârea Cipolla și alții, citată anterior, punctul 45). Prin urmare, nu
         rezultă în mod evident că prima și a doua întrebare, prin care se urmărește să se stabilească dacă normele de drept al Uniunii
         în materie de concurență se opun unei reglementări naționale precum Legea nr. 339/2003, sunt lipsite de pertinență.

      31      Pe de altă parte, în ceea ce privește a patra întrebare, trebuie arătat, după cum au subliniat guvernul italian și Comisia
         în cadrul ședinței, că norma prevăzută la articolul 8 din Directiva 98/5 nu are ca obiect doar acordarea, în privința avocaților
         înscriși într‑un stat membru gazdă cu titlul profesional obținut în alt stat membru, a acelorași drepturi precum cele de care
         beneficiază avocații înscriși în statul membru gazdă respectiv, pe baza titlului profesional obținut în acesta. Astfel, norma
         menționată garantează deopotrivă că aceștia din urmă nu suferă o discriminare pozitivă, care ar putea surveni dacă normele
         ce le sunt impuse nu ar fi aplicate și în privința avocaților înscriși în statul membru gazdă respectiv cu un titlu profesional
         obținut în alt stat membru.

      32      Prin urmare, împrejurarea că procedura de radiere din tabloul Ordinului Avocaților din Perugia care a determinat întrebările
         preliminare îi privește pe avocații care exercită această profesie în Italia cu titlul profesional obținut în acest stat membru
         nu determină nicidecum caracterul ipotetic al celei de a patra întrebări adresate. Dimpotrivă, interpretarea solicitată a
         articolului 8 din Directiva 98/5 va ajuta instanța de trimitere să stabilească dacă Legea nr. 339/2003 creează o discriminare
         pozitivă contrară dreptului Uniunii.

      33      În definitiv, admisibilitatea celei de a patra întrebări nu este infirmată de argumentarea guvernului ungar potrivit căreia
         Legea nr. 339/2003, în măsura în care îi privește pe funcționari, nu reglementează niciuna dintre situațiile prevăzute la
         articolul 8 din Directiva 98/5, care îi privește numai pe avocații care lucrează în calitate de salariat „în serviciul altui
         avocat, al unei asocieri ori al unei societăți de avocați sau al unei întreprinderi publice sau private”.

      34      În această privință, trebuie amintit că derogarea la care se referă guvernul ungar, respectiv inaplicabilitatea dreptului
         Uniunii față de funcționari, se aplică numai pentru funcțiile care implică o participare la exercitarea autorității publice
         și care presupun astfel existența unui raport specific în privința statului. În schimb, normele de drept al Uniunii în materia
         liberei circulații se aplică activităților care, deși se încadrează în domeniul rezervat statului sau altor organisme de drept
         public, nu implică însă recurgerea la atribuții ce revin administrației publice propriu‑zise (a se vedea în acest sens, în
         special, Hotărârea din 30 septembrie 2003, Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española, C‑405/01, Rec., p. I‑10391,
         punctele 39 și 40, precum și Hotărârea din 10 decembrie 2009, Peśla, C‑345/08, Rep., p. I‑11677, punctul 31).

      35      În ceea ce privește, mai exact, noțiunea „întreprindere publică” cuprinsă în articolul 8 din Directiva 98/5, potrivit unei
         jurisprudențe constante, atunci când o entitate integrată în administrația publică desfășoară activități care prezintă caracter
         economic și nu se încadrează în domeniul exercitării unor prerogative de autoritate publică, aceasta trebuie considerată o
         asemenea întreprindere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 1993, Decoster, C‑69/91, Rec., p. I‑5335, punctul
         15, Hotărârea din 14 septembrie 2000, Collino și Chiappero, C‑343/98, Rec., p. I‑6659, punctul 33, precum și Hotărârea din
         26 martie 2009, SELEX Sistemi Integrati/Commission, C‑113/07 P, Rep., p. I‑2207, punctul 82).

      36      Rezultă că domeniul de aplicare al Legii nr. 339/2003 – care, coroborată cu Decretul‑lege regal nr. 1578 din 27 noiembrie
         1933 la care face trimitere, îi privește pe avocații înscriși în tabloul unuia dintre ordinele de avocați din Republica Italiană,
         angajați deopotrivă de o administrație publică ori de o instituție publică supusă tutelei sau controlului Republicii Italiene
         ori unei colectivități teritoriale a acesteia – coincide cu cel al articolului 8 din Directiva 98/5 în ceea ce îi privește
         pe avocații angajați de o entitate care, indiferent dacă este supusă controlului statului italian ori al uneia dintre colectivitățile
         sale teritoriale, constituie o „întreprindere publică”.

      37      Având în vedere toate aceste constatări, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie considerată admisibilă
         în ceea ce privește prima, a doua și a patra întrebare preliminară adresate.

      38      În schimb, în ceea ce privește a treia întrebare, care se referă la Directiva 77/249 și, prin urmare, la exercitarea profesiei
         de avocat în conformitate cu libertatea de a presta servicii, se impune constatarea că răspunsul Curții la această întrebare
         nu poate fi util instanței de trimitere. Astfel, incidentul invocat în fața acestei instanțe privește aspectul dacă radierea
         unor avocați în temeiul Legii nr. 339/2003 este compatibilă cu dreptul Uniunii. După cum Comisia a subliniat în mod întemeiat,
         în acest context este vorba despre stabilirea în calitate de avocat, prin urmare despre o materie reglementată de Directiva
         98/5, iar nu despre exercitarea profesiei de avocat în conformitate cu libertatea de a presta servicii.

      39      Prin urmare, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie declarată inadmisibilă în privința celei de a treia
         întrebări adresate.

      40      În sfârșit, în ceea ce privește a cincea întrebare, din decizia de trimitere reiese că, prin intermediul acestei întrebări,
         Giudice di pace di Cortona invită Curtea să examineze, întemeindu‑se pe jurisprudența sa referitoare la principiile protecției
         încrederii legitime și securității juridice, modificarea defavorabilă, în privința persoanelor care doresc să exercite profesia
         de avocat concomitent cu desfășurarea unei activități cu normă redusă în cadrul unei entități publice, rezultată din Legea
         nr. 339/2003, această lege punând capăt regimului mai favorabil de care beneficiau persoanele interesate menționate, introdus
         prin Legea nr. 662/96.

      41      Or, fără a fi necesară pronunțarea asupra argumentului privind inadmisibilitatea, formulat de Comisie în legătură cu această
         întrebare, este suficient să se constate că, în orice caz, Curtea nu poate răspunde în mod util la aceasta, având în vedere
         lipsa elementelor necesare pentru a proceda astfel.

      42      În ceea ce privește principiul securității juridice, potrivit unei jurisprudențe constante, o reglementare care produce consecințe
         defavorabile față de particulari trebuie să fie clară și precisă, iar aplicarea acesteia să fie previzibilă pentru justițiabili
         (Hotărârea din 14 septembrie 2010, Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia, C‑550/07 P, nepublicată încă în Repertoriu,
         punctul 100 și jurisprudența citată). Or, nici decizia de trimitere, nici observațiile prezentate Curții nu îi permit să stabilească
         în ce măsură sau pentru ce motiv este contestată claritatea sau previzibilitatea Legii nr. 339/2003.

      43      Mai mult, instanța de trimitere a clarificat chestiunea referitoare la acest principiu, arătând că Legea nr. 339/2003 produce
         efecte retroactive care ar fi contrare principiului securității juridice. Această pretinsă retroactivitate a Legii nr. 339/2003
         este însă vădit contrazisă de constatarea, deopotrivă cuprinsă în decizia de trimitere, potrivit căreia intrarea în vigoare
         a acestei legi nu aduce atingere dreptului de exercitare concomitentă conferit de Legea nr. 662/96 până la acea dată, Legea
         nr. 339/2003 instituind și o perioadă tranzitorie de trei ani în vederea evitării situației ca modificarea pe care a introdus‑o
         să fie imediată.

      44      În ceea ce privește principiul protecției încrederii legitime, s‑a stabilit în mod clar că justițiabilii nu au dreptul să
         își plaseze încrederea legitimă în menținerea unei situații existente care poate fi modificată în temeiul puterii de apreciere
         a autorităților naționale (Hotărârea din 10 septembrie 2010, Plantanol, C‑201/08, Rep., p. I‑8343, punctul 53 și jurisprudența
         citată). Având în vedere această jurisprudență constantă, o întrebare preliminară precum a cincea întrebare adresată în cadrul
         prezentei proceduri nu poate fi examinată în mod util de Curte în lipsa unei descrieri minime a elementelor invocate în acțiunea
         principală pentru a demonstra că adoptarea reglementării în cauză nu privește ipoteza în care legiuitorul modifică doar pentru
         viitor reglementarea existentă.

      45      În speță, instanța de trimitere s‑a limitat, în esență, să arate că Legea nr. 339/2003 modifică substanțial și, potrivit unor
         opinii, în mod surprinzător regimul anterior în vigoare în temeiul Legii nr. 662/96. Or, se impune constatarea că simplul
         fapt că legiuitorul a adoptat o nouă lege și că aceasta diferă considerabil de legea anterior în vigoare nu oferă Curții un
         temei suficient pentru recurge la o examinare clarificatoare a celei de a cincea întrebări.

      46      Având în vedere cele de mai sus, cererea de pronunțare a unei întrebări preliminare este deopotrivă inadmisibilă în privința
         celei de a cincea întrebări adresate.

       Cu privire la fond
       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      47      Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere urmărește
         să afle, în esență, dacă articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE și articolele 4 CE, 10 CE, 81 CE și 98 CE se opun unei reglementări
         naționale precum cea care rezultă din articolele 1 și 2 din Legea nr. 339/2003, care îi împiedică pe funcționarii care își
         desfășoară activitatea în cadrul unui raport de muncă cu normă redusă să exercite profesia de avocat, chiar dacă sunt titulari
         ai unei abilitări de a exercita această profesie, impunând radierea lor din tabloul ordinului avocaților.

      48      Deși este adevărat că, prin el însuși, articolul 81 CE vizează numai comportamentul întreprinderilor și nu privește măsurile
         normative care emană de la statele membre, nu este mai puțin adevărat că acest articol coroborat cu articolul 10 CE impune
         statelor membre să nu ia sau să nu mențină în vigoare măsuri, chiar de natură normativă, care pot elimina efectul util al
         normelor de concurență aplicabile întreprinderilor (Hotărârea Arduino, citată anterior, punctul 34, precum și Hotărârea Cipolla
         și alții, citată anterior, punctul 46).

      49      Curtea s‑a pronunțat în special în sensul că există o încălcare a articolelor 10 CE și 81 CE atunci când un stat membru fie
         impune sau favorizează încheierea unor înțelegeri contrare articolului 81 CE sau întărește efectele unor asemenea înțelegeri,
         fie retrage propriei reglementări caracterul statal prin delegarea responsabilității de a adopta decizii de intervenție de
         interes economic unor operatori privați (Hotărârea Arduino, citată anterior, punctul 35, precum și Hotărârea Cipolla și alții,
         citată anterior, punctul 47).

      50      Or, faptul că un stat membru prevede ca organele unei asociații profesionale, precum consiliile ordinului avocaților din diferite
         barouri, să radieze din oficiu înscrierea în tabloul ordinului avocaților a membrilor acestei profesii care sunt deopotrivă
         funcționari cu normă redusă și care nu au optat în termenul stabilit nici pentru menținerea înscrierii în tabloul respectiv,
         nici pentru menținerea raportului de muncă cu entitatea publică în cadrul căreia își desfășoară activitatea nu este de natură
         să demonstreze că acest stat membru a retras caracterul statal propriei reglementări. Astfel, consiliile respective nu au
         nicio influență în ceea ce privește adoptarea din oficiu, prevăzută de lege, a deciziilor de radiere.

      51      Pentru motive analoage, o reglementare națională precum cea în discuție în acțiunea principală nu poate fi apreciată în sensul
         că impune sau că favorizează înțelegeri contrare articolului 81 CE.

      52      Aceste considerații nu sunt infirmate nici de articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE, care are în vedere acțiunea Uniunii
         Europene privind un sistem care să împiedice denaturarea concurenței pe piața internă, nici de articolele 4 CE și 98 CE, care
         urmăresc instituirea unei politici economice în conformitate cu principiul unei economii de piață deschise, în care concurența
         este liberă.

      53      Având în vedere cele de mai sus, la prima și la a doua întrebare adresate trebuie să se răspundă că articolul 3 alineatul
         (1) litera (g) CE și articolele 4 CE, 10 CE, 81 CE și 98 CE nu se opun unei reglementări naționale care îi împiedică pe funcționarii
         care își desfășoară activitatea în cadrul unui raport de muncă cu normă redusă să exercite profesia de avocat, chiar dacă
         sunt titulari ai unei abilitări de a exercita această profesie, impunând radierea lor din tabloul ordinului avocaților.

       Cu privire la a patra întrebare
      54      După cum s‑a arătat în decizia de trimitere, prin intermediul celei de a patra întrebări, Giudice di pace di Cortona urmărește,
         în esență, să afle dacă posibilitatea prevăzută la articolul 8 din Directiva 98/5 acordată statului membru gazdă de a reglementa
         și, prin urmare, după caz, de a restrânge exercitarea anumitor categorii de activități de către avocații care sunt înscriși
         în acel stat există și în privința avocaților care doresc să exercite una dintre aceste activități doar cu normă redusă.

      55      Pentru a răspunde la această întrebare, este util să se amintească mai întâi că, prin adoptarea Directivei 98/5, legiuitorul
         Uniunii a intenționat în special să pună capăt diferențelor dintre normele naționale privind condițiile de înscriere în calitate
         de avocat (Hotărârea din 19 septembrie 2006, Wilson, C‑506/04, Rec., p. I‑8613, punctul 64).

      56      Având în vedere acest obiectiv al Directivei 98/5, Curtea a precizat deja că directiva trebuie analizată în sensul că realizează
         o armonizare completă a condițiilor prealabile cerute pentru înscrierea la autoritatea competentă a statului membru gazdă,
         aceste condiții fiind, în esență, limitate la depunerea la această autoritate a unui certificat de înscriere la autoritatea
         competentă a statului membru de origine (a se vedea în acest sens Hotărârea Wilson, citată anterior, punctele 65-67).

      57      Cu toate acestea, astfel cum rezultă fără echivoc din cuprinsul articolului 6 din Directiva 98/5, înscrierea într‑un stat
         membru gazdă a avocaților care profesează cu un titlu obținut în alt stat membru îi supune pe acești avocați aplicării normelor
         profesionale și deontologice în vigoare în statul membru gazdă. Or, aceste norme, spre deosebire de cele privind condițiile
         prealabile cerute pentru înscriere, nu au făcut obiectul armonizării și, prin urmare, pot diferi considerabil de cele în vigoare
         în statul membru de origine. În definitiv, după cum atestă articolul 7 alineatul (1) din aceeași directivă, nerespectarea
         normelor menționate poate determina radierea înscrierii în statul membru gazdă.

      58      Se impune constatarea că articolul 8 din Directiva 98/5 privește o categorie specifică de norme profesionale și deontologice
         la care face trimitere articolul 6 din aceeași directivă, și anume cele care stabilesc în ce măsură avocații înscriși pot
         „profesa ca avocat salariat în serviciul altui avocat, al unei asocieri ori al unei societăți de avocați sau al unei întreprinderi
         publice sau private”.

      59      Având în vedere termenii largi aleși de legiuitorul Uniunii, este necesar să se statueze în sensul că articolul 8 menționat
         are în vedere toate normele pe care statul membru gazdă le‑a instituit în vederea prevenirii conflictelor de interese care,
         potrivit propriilor aprecieri, ar putea să rezulte dintr‑o situație în care un avocat este, pe de o parte, înscris în tabloul
         ordinului avocaților și, pe de altă parte, se află în serviciul altui avocat, al unei asocieri ori al unei societăți de avocați
         sau al unei întreprinderi publice sau private.

      60      Interdicția impusă de Legea nr. 339/2003 avocaților înscriși în Italia de a se afla în serviciul unei entități publice, deși
         cu normă redusă, se încadrează în domeniul normelor prevăzute la articolul 8 din Directiva 98/5, cel puțin în măsura în care
         această interdicție privește exercitarea profesiei de avocat concomitent cu desfășurarea unei activități în cadrul unei întreprinderi
         publice.

      61      În definitiv, faptul că reglementarea instituită pe această cale de Republica Italiană poate fi considerată strictă nu este,
         în sine, criticabil. Astfel, lipsa unui conflict de interese este indispensabilă exercitării profesiei de avocat și implică
         în special faptul ca avocații să fie independenți față de autoritățile publice și față de alți operatori, din partea cărora
         nu trebuie să sufere nicio influență (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 februarie 2002, Wouters și alții, C‑309/99,
         Rec., p. I‑1577, punctele 100-102). Desigur, se impune ca normele stabilite în această privință să nu depășească ceea ce este
         necesar pentru a atinge obiectivul prevenirii conflictelor de interese. Cu toate acestea, proporționalitatea unei interdicții
         precum cea impusă de Legea nr. 339/2003 nu trebuie examinată în cadrul prezentei întrebări, care nu privește acest aspect.

      62      În sfârșit, astfel cum s‑a constatat deja în cadrul examinării admisibilității acestei întrebări, trebuie subliniat că articolul
         8 din Directiva 98/5 presupune ca normele din statul membru gazdă să fie aplicate tuturor avocaților înscriși în acest stat
         membru, indiferent dacă profesează cu titlul profesional obținut în acesta sau cu titlul obținut în alt stat membru.

      63      Or, sub rezerva examinării ce urmează a fi efectuată în această privință de instanțele italiene, nu reiese că Legea nr. 339/2003
         se aplică numai avocaților de origine italiană, creând astfel o discriminare pozitivă. Desigur, avocații vizați de această
         lege sunt cei interesați să desfășoare o activitate în cadrul unei entități supuse tutelei sau controlului Republicii Italiene
         ori al colectivităților sale teritoriale. Cu toate acestea, cel puțin în măsura în care este vorba despre activități desfășurate
         în cadrul unor întreprinderi publice, avocații înscriși în tabloul unuia dintre ordinele de avocați din Republica Italiană
         și, prin urmare, afectați de interdicția de exercitare concomitentă a unei asemenea activități pot fi nu numai resortisanți
         italieni, ci și resortisanți ai altor state membre.

      64      Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a patra întrebare adresată că articolul 8 din Directiva
         98/5 trebuie interpretat în sensul că statului membru gazdă îi este permis să impună avocaților înscriși pe teritoriul acestuia
         și în care își desfășoară activitatea – fie cu normă întreagă, fie cu normă redusă – în serviciul altui avocat, al unei asocieri
         ori al unei societăți de avocați sau al unei întreprinderi publice sau private restricții privind exercitarea profesiei de
         avocat concomitent cu desfășurarea activității menționate, cu condiția ca aceste restricții să nu depășească ceea ce este
         necesar pentru atingerea obiectivului de prevenire a conflictului de interese și să se aplice tuturor avocaților înscriși
         în acest stat membru.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      65      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
      1)      Articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE și articolele 4 CE, 10 CE, 81 CE și 98 CE nu se opun unei reglementări naționale care
            îi împiedică pe funcționarii care își desfășoară activitatea în cadrul unui raport de muncă cu normă redusă să exercite profesia
            de avocat, chiar dacă sunt titulari ai unei abilitări de a exercita această profesie, impunând radierea lor din tabloul ordinului
            avocaților.
      2)      Articolul 8 din Directiva 98/5/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 1998 de facilitare a exercitării
            cu caracter permanent a profesiei de avocat într‑un stat membru, altul decât cel în care s‑a obținut calificarea, trebuie
            interpretat în sensul că statului membru gazdă îi este permis să impună avocaților înscriși pe teritoriul acestuia și în care
            își desfășoară activitatea – fie cu normă întreagă, fie cu normă redusă – în serviciul altui avocat, al unei asocieri ori
            al unei societăți de avocați sau al unei întreprinderi publice sau private restricții privind exercitarea profesiei de avocat
            concomitent cu desfășurarea activității menționate, cu condiția ca aceste restricții să nu depășească ceea ce este necesar
            pentru atingerea obiectivului de prevenire a conflictului de interese și să se aplice tuturor avocaților înscriși în acest
            stat membru.
      Semnături

      * Limba de procedură: italiana.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 6 aprilie 2017 (Extras).#Saremar - Sardegna Regionale Marittima SpA împotriva Comisiei Europene.#Ajutoare de stat – Transport maritim – Compensație pentru serviciul public – Majorare de capital – Decizie prin care ajutoarele sunt declarate incompatibile cu piața internă și se dispune recuperarea lor – Intrarea în lichidare a reclamantei – Capacitate de a sta în judecată – Menținerea interesului de a exercita acțiunea – Absența lipsei necesității de a se pronunța asupra fondului – Noțiunea de ajutor – Serviciu de interes economic general – Criteriul investitorului privat – Eroare vădită de apreciere – Eroare de drept – Excepție de nelegalitate – Obligația de motivare – Dreptul la apărare – Decizia 2011/21/UE – Liniile directoare privind ajutoarele de stat pentru salvarea și restructurarea întreprinderilor aflate în dificultate – Cadrul Uniunii Europene pentru ajutoarele de stat sub forma compensațiilor pentru obligația de serviciu public – Hotărârea Altmark.#Cauza T-220/14.

text:
T‑220/1462014TJ0220EU:T:2017:26700011155T
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)
      6 aprilie 2017 (
            *1
         )
      „Ajutoare de stat — Transport maritim — Compensație pentru serviciul public — Majorare de capital — Decizie prin care ajutoarele sunt declarate incompatibile cu piața internă și se dispune recuperarea lor — Intrarea în lichidare a reclamantei — Capacitate de a sta în judecată — Menținerea interesului de a exercita acțiunea — Absența lipsei necesității de a se pronunța asupra fondului — Noțiunea de ajutor — Serviciu de interes economic general — Criteriul investitorului privat — Eroare vădită de apreciere — Eroare de drept — Excepție de nelegalitate — Obligația de motivare — Dreptul la apărare — Decizia 2011/21/UE — Liniile directoare privind ajutoarele de stat pentru salvarea și restructurarea întreprinderilor aflate în dificultate — Cadrul Uniunii Europene pentru ajutoarele de stat sub forma compensațiilor pentru obligația de serviciu public — Hotărârea Altmark”
      În cauza T‑220/14,

         Saremar – Sardegna Regionale Marittima SpA, cu sediul în Cagliari (Italia), reprezentată de G. M. Roberti, de G. Bellitti și de I. Perego, avocați,
      reclamantă,
      împotriva

         Comisiei Europene, reprezentată de G. Conte, de D. Grespan și de A. Bouchagiar, în calitate de agenți,
      pârâtă,
      susținută de

         Compagnia Italiana di Navigazione SpA, cu sediul în Napoli (Italia), reprezentată inițial de F. Sciaudone, de R. Sciaudone, de D. Fioretti și de A. Neri, ulterior de M. Merola, de B. Carnevale și de M. Toniolo, avocați,
      intervenientă,
      având ca obiect o cerere întemeiată pe articolul 263 TFUE și prin care se urmărește anularea deciziei C(2013) 9101 final a Comisiei din 22 ianuarie 2014 privind măsurile de ajutor SA.32014 (2011/C), SA.32015 (2011/C) și SA.32016 (2011/C), puse în aplicare de Regione autonoma della Sardegna în favoarea Saremar, în măsura în care această decizie a calificat drept ajutoare de stat o măsură de compensare pentru serviciul public și o majorare de capital, a declarat aceste măsuri incompatibile cu piața internă și a dispus recuperarea lor,
      TRIBUNALUL (Camera a opta),
      compus din domnul D. Gratsias (raportor), președinte, și doamnele M. Kancheva și N. Półtorak, judecători,
      grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,
      având în vedere faza scrisă a procedurii și în urma ședinței din 20 iulie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre (
               1
            )

         [omissis]

         În drept

      1. Cu privire la capacitatea de a sta în judecată a Saremar

               43

               Cu titlu introductiv, reiese din explicațiile și din documentele prezentate Tribunalului de către părți la 11 și la 29 iulie 2016 că, în caz de imposibilitate de restituire a părții din ajutoarele în litigiu deja plătite, Saremar a solicitat să fie admisă în procedura de concordat preventiv în vederea lichidării, cerere care a fost omologată de Tribunale di Cagliari (Tribunalul din Cagliari, Italia) la 22 iulie 2015. Saremar și‑a încetat orice activitate de la 31 martie 2016 și se afla într‑o etapă avansată a fazei de lichidare, întrucât toți creditorii privilegiați fuseseră plătiți și, potrivit înseși acestei societăți, se prevăzuse să realizeze în lunile care urmau o primă partajare substanțială între creditorii chirografari.

               44

               Or, în funcție de dreptul național și de procedura aplicabile, o societate intrată în lichidare își poate pierde capacitatea de a sta în judecată, cel puțin în nume propriu. De altfel, reclamanta însăși precizează că o asemenea situație poate apărea în dreptul italian. Desigur, în ședință și în scrisoarea sa din data de 29 iulie 2016, Comisia a susținut numai că intrarea în lichidare a reclamantei pune sub semnul întrebării interesul său de a exercita acțiunea, iar nu că această intrare în lichidare ar pune sub semnul întrebării capacitatea sa de a sta în judecată. Totuși, în măsura în care o eventuală pierdere a capacității de a sta în judecată a reclamantei ar lăsa fără obiect chestiunea interesului său de a exercita acțiunea, trebuie să se verifice dacă reclamanta și‑a păstrat capacitatea amintită în cursul procedurii.

               45

               În această privință, deși, astfel cum a statuat Curtea, noțiunea „persoană juridică” ce figurează la articolul 263 alineatul (4) TFUE nu coincide neapărat cu noțiunile care fac parte din diferitele sisteme juridice ale statelor membre, rezultă totuși din jurisprudență că această noțiune implică în principiu existența unei personalități juridice constituite în temeiul dreptului unui stat membru sau al unei țări terțe și a unei capacități de a sta în judecată recunoscute de acest drept (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 martie 1959, Nold/Înalta Autoritate, 18/57, EU:C:1959:6, Hotărârea din 28 octombrie 1982, Groupement des Agences de voyages/Comisia, 135/81, EU:C:1982:371, punctul 10, Hotărârea din 18 ianuarie 2007, PKK și KNK/Consiliul, C‑229/05 P, EU:C:2007:32, punctul 114, și Ordonanța din 24 noiembrie 2009, Landtag Schleswig‑Holstein/Comisia, C‑281/08 P, nepublicată, EU:C:2009:728, punctul 22). Astfel, numai în circumstanțe excepționale, în special atunci când cerințele de a asigura o protecție jurisdicțională efectivă o impun, se poate constata admisibilitatea acțiunii introduse de o entitate care nu dispune, în temeiul unui anumit drept național, de capacitatea de a sta în judecată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 ianuarie 2007, PKK și KNK/Consiliul, C‑229/05 P, EU:C:2007:32, punctele 109-114). Pe de altă parte, această capacitate de a sta în judecată trebuie să se mențină în cursul procedurii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 septembrie 2007, Salvat père & fils și alții/Comisia, T‑136/05, EU:T:2007:295, punctele 25-27, și Hotărârea din 21 martie 2012, Marine Harvest Norway și Alsaker Fjordbruk/Consiliul, T‑113/06, nepublicată, EU:T:2012:135, punctele 27-29). Existența unei personalități juridice și a capacității de a sta în judecată trebuie să fie examinată din perspectiva dreptului național pertinent (Hotărârea din 27 noiembrie 1984, Bensider și alții/Comisia, 50/84, EU:C:1984:365, punctul 7, și Ordonanța din 3 aprilie 2008, Landtag Schleswig‑Holstein/Comisia, T‑236/06, EU:T:2008:91, punctul 22).

               46

               În prezenta cauză, reiese din scrisoarea Saremar din 29 iulie 2016 că, conform jurisprudenței Corte suprema di cassazione (Curtea Supremă de Casație, Italia), o societate care face obiectul unei proceduri de concordat preventiv păstrează dreptul de a exercita în nume propriu acțiuni în justiție și de a lua parte la litigii în vederea protejării patrimoniului propriu. În plus, reclamanta a anexat la această scrisoare o scrisoare a lichidatorilor săi judiciari din data de 26 iulie 2016 prin care se certifică faptul că mandatul consilierilor săi în cadrul prezentei acțiuni este în continuare valid. În consecință, este necesar să se considere că, în pofida intrării sale în lichidare, Saremar nu și‑a pierdut capacitatea de a sta în judecată în cursul procedurii.

         2. Cu privire la excepția lipsei necesității de a se pronunța asupra fondului, invocată de Comisie

               47

               Comisia susține că, dat fiind că lichidarea Saremar se află în curs, interesul de a exercita acțiunea al acesteia din urmă a dispărut în cursul judecății. În această privință, ea arată că intrarea în lichidare a Saremar se află într‑o etapă avansată și lichidarea s‑ar putea încheia anterior pronunțării prezentei hotărâri. Pe de altă parte, astfel cum ar fi recunoscut chiar reclamanta, ea nu mai putea relua o activitate economică, în condițiile în care decizia atacată ar fi anulată și, prin urmare, ea însăși ar fi scutită de obligația de a restitui ajutoarele. În cele din urmă, interesul creditorilor Saremar în sensul excluderii cuantumurilor ajutoarelor în litigiu din pasivul acestei societăți ar fi distinct de interesul de a‑și continua activitatea economică. Comisia arată, în concluzie, că o astfel de lipsă a interesului de a exercita acțiunea ar trebui să conducă la constatarea de către Tribunal a lipsei necesității de a se pronunța asupra fondului speței.

               48

               La rândul său, drept răspuns la aceste argumente, Saremar arată că anularea deciziei atacate ar produce efecte juridice față de sine, întrucât ar avea drept consecință reducerea pasivului concordatar cu o sumă de peste 11 milioane de euro, ceea ce ar permite plata integrală a tuturor creditorilor săi.

               49

               Potrivit unei jurisprudențe constante, interesul de a exercita acțiunea constituie o condiție esențială și prima condiție a oricărei acțiuni în justiție (a se vedea Hotărârea din 17 septembrie 2015, Mory și alții/Comisia, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punctul 58 și jurisprudența citată).

               50

               În această privință, rezultă din articolul 263 TFUE că există o distincție clară între dreptul de a exercita o acțiune în anulare al instituțiilor Uniunii și al statelor membre, vizat la al doilea paragraf al acestui articol, și cel al persoanelor fizice și juridice, vizat la al patrulea paragraf al acestuia. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, în ceea ce privește instituțiile Uniunii și statele membre, exercitarea acestui drept de a formula o acțiune nu este condiționată nici de justificarea calității lor procesuale active, nici a interesului lor de a exercita acțiunea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 martie 2011, Freistaat Sachsen și Land Sachsen‑Anhalt/Comisia, T‑443/08 și T‑455/08, EU:T:2011:117, punctul 64, și Ordonanța din 19 februarie 2013, Provincie Groningen și alții/Comisia, T‑15/12 și T‑16/12, nepublicată, EU:T:2013:74, punctele 42 și 44 și jurisprudența citată).

               51

               În schimb, dreptul la exercitarea unei căi de atac al persoanelor fizice și juridice vizat la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE este supus, pe de o parte, condiției de a li se recunoaște calitatea procesuală activă, respectiv, conform modului de redactare a acestei dispoziții, condiției ca acțiunea lor să vizeze un act ale cărui destinatare sunt sau un act care le vizează în mod direct și individual sau ca aceasta să vizeze un act normativ care le privește direct și care nu presupune măsuri de executare. Pe de altă parte, acest drept la exercitarea acțiunii este condiționat de existența unui interes de a exercita acțiunea în momentul introducerii acțiunii, ceea ce constituie o condiție de admisibilitate distinctă de calitatea procesuală activă. La fel precum obiectul acțiunii, și acest interes de a exercita acțiunea trebuie să se mențină până la momentul pronunțării deciziei judecătorești, în caz contrar lipsind necesitatea de a se pronunța asupra fondului (a se vedea Hotărârea din 17 septembrie 2015, Mory și alții/Comisia, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punctele 57 și 59-62 și jurisprudența citată).

               52

               Existența unui interes de a exercita acțiunea constituie, așadar, o chestiune de ordine publică a cărei examinare din oficiu trebuie realizată de Tribunal fie în stadiul introducerii acțiunii pentru a verifica admisibilitatea acesteia din urmă, fie în cursul procedurii, pentru a verifica dacă mai este sau nu mai este necesar să se pronunțe cu privire la această acțiune (a se vedea în acest sens Ordonanța din 24 martie 2011, Internationaler Hilfsfonds/Comisia, T‑36/10, EU:T:2011:124, punctul 46 și jurisprudența citată).

               53

               Un astfel de interes de a exercita acțiunea presupune ca anularea actului atacat să poată avea, în sine, consecințe juridice și ca acțiunea să poată astfel aduce, prin rezultatul său, un beneficiu părții care a formulat‑o (Hotărârea din 7 iunie 2007, Wunenburger/Comisia, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punctul 42, și Hotărârea din 17 septembrie 2015, Mory și alții/Comisia, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punctul 55). Pe de altă parte, interesul de a exercita acțiunea al unui reclamant trebuie să fie născut și actual și nu poate viza o situație viitoare și ipotetică (a se vedea Hotărârea din 17 septembrie 2015, Mory și alții/Comisia, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punctul 56 și jurisprudența citată).

               54

               Cu titlu introductiv, trebuie să se constate că prezenta acțiune îndeplinește condițiile de admisibilitate amintite la punctele 51-53 de mai sus atât din punctul de vedere al calității procesuale active a reclamantei, cât și din cel al existenței interesului său de a exercita acțiunea în etapa introducerii acestei acțiuni, aspect pe care de altfel Comisia nu îl contestă.

               55

               În ceea ce privește în special interesul de a exercita acțiunea, este necesar să se arate că, la data introducerii acțiunii, decizia atacată cauza prejudicii reclamantei, întrucât Comisia a declarat incompatibile și ilegale ajutoarele de care beneficia reclamanta și a dispus recuperarea lor. Astfel, exclusiv ca urmare a acestui fapt, decizia atacată a modificat situația juridică a acestei societăți, care, de la adoptarea acestei decizii, nu mai avea dreptul de a beneficia de aceste ajutoare și trebuia să se aștepte să fie obligată în principiu să le restituie (a se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2011, ACEA/Comisia, C‑319/09 P, nepublicată, EU:C:2011:857, punctele 68 și 69 și jurisprudența citată).

               56

               Trebuie să se constate că intrarea în lichidare a Saremar nu a avut drept efect să repună în discuție, în cursul judecății, interesul său de a exercita acțiunea, astfel cum este definit la punctul 55 de mai sus.

               57

               Astfel, mai întâi, trebuie arătat că decizia atacată nu a fost abrogată sau retrasă, așa încât prezenta acțiune își menține obiectul (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 2007, Wunenburger/Comisia, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punctul 48).

               58

               În continuare, efectele juridice ale deciziei atacate nu au devenit caduce ca urmare a simplei intrări în lichidare a Saremar.

               59

               Astfel, în primul rând, ca urmare a deciziei atacate, RAS continuă să nu aibă dreptul de a plăti Saremar partea din majorarea de capital în litigiu pe care, astfel cum rezultă din procesul‑verbal al adunării acționarilor Saremar din data de 11 iulie 2012 anexat la cererea introductivă, această autoritate publică nu a plătit‑o ca urmare a notificării acestei operațiuni Comisiei. Or, niciun element din dosar nu permite să se excludă posibilitatea ca, în cazul anulării deciziei atacate, această parte din majorarea de capital în litigiu, de care Saremar ar avea atunci dreptul să beneficieze, să fie integrată în patrimoniul său.

               60

               În al doilea rând, în ceea ce privește partea din ajutoarele în litigiu care a fost deja plătită Saremar de către RAS, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că simpla împrejurare că întreprinderea face obiectul unei proceduri de faliment, în special atunci când această procedură conduce la lichidarea întreprinderii, nu repune în discuție principiul recuperării ajutorului. Astfel, într‑o asemenea ipoteză, restabilirea situației anterioare și eliminarea denaturării concurenței care rezultă din ajutoarele plătite în mod ilegal pot, în principiu, să fie realizate prin înscrierea în pasivul întreprinderii în lichidare a unei obligații de restituire a ajutoarelor în cauză (a se vedea Hotărârea din 1 iulie 2009, KG Holding și alții/Comisia, T‑81/07-T‑83/07, EU:T:2009:237, punctele 192 și 193 și jurisprudența citată). În consecință, ca urmare a deciziei atacate, ajutoarele în litigiu trebuie cel puțin să rămână în pasivul Saremar, astfel încât, presupunând chiar că nu pot fi restituite RAS, ele să nu mai facă parte din patrimoniul reclamantei.

               61

               În consecință, este necesar să se arate că intrarea în lichidare a Saremar nu repune în discuție constatarea efectuată la punctul 55 de mai sus potrivit căreia anularea deciziei atacate ar putea aduce un beneficiu reclamantei întrucât situația juridică a acesteia din urmă în raport cu ajutoarele în litigiu va fi în mod obligatoriu modificată. În plus, această anulare ar avea de asemenea drept efect ameliorarea în mod semnificativ a situației sale economice, din moment ce ajutoarele în litigiu ar putea fi integrate din nou în patrimoniul său. În plus, este necesar să se arate că această analiză este confirmată de Hotărârea din 13 septembrie 2010, Grecia și alții/Comisia (T‑415/05, T‑416/05 și T‑423/05, EU:T:2010:386), în care Tribunalul a statuat că societățile în lichidare care au rambursat ajutoarele în discuție în aceste cauze își mențineau un interes de a exercita acțiunea întrucât, în caz de anulare, Republica Elenă ar fi fost obligată să le restituie sumele rambursate, care ar fi înscrise în activul bilanțului de lichidare al fiecăreia (Hotărârea din 13 septembrie 2010, Grecia și alții/Comisia, T‑415/05, T‑416/05 și T‑423/05, EU:T:2010:386, punctul 62).

               62

               Trebuie să se adauge că Tribunalul nu a fost informat până în prezent că procedura de lichidare a Saremar s‑ar fi încheiat.

               63

               Rezultă din tot ceea ce precedă că Saremar are în continuare un interes de a exercita prezenta acțiune și că, în consecință, este necesară pronunțarea asupra fondului.

                  [omissis]

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a opta)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Obligă Saremar – Sardegna Regionale Marittima SpA să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Europeană și de Compagnia Italiana di Navigazione SpA.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Półtorak

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 6 aprilie 2017.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: italiana.
      (
            1
         )	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.


HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera de recursuri) din 16 mai 2013.#Diego Canga Fano împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Recurs – Funcție publică – Funcționari – Promovare – Exercițiul de promovare 2009 – Decizie de a nu îl promova pe reclamant la gradul AD 13 – Comparație a meritelor – Controlul de către instanță al erorii vădite de apreciere.#Cauza T‑281/11 P.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 27 noiembrie 1990. # Dorothea Kobor împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-7/90.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 21 iunie 2001. # SONAE - Tecnologia de Informação SA împotriva Direcção-Geral dos Registos e Notariado. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Tributário de Primeira Instância do Porto - Portugalia. # Directivă 69/335/CEE. # Cauza C-206/99.