Hotărârea Curții din data de 4 octombrie 2001. # Merz & Krell GmbH & Co.. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundespatentgericht - Germania. # Marques - Apropierea legislațiilor. # Cauza C-517/99.


Hotărârea Curții din data de 10 ianuarie 1980. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza 267/78.


title: Hotărârea Curții din data de 13 iulie 1966. # Établissements Consten S.à.R.L. și Grundig-Verkaufs-GmbH împotriva Comisiei Comunității Economice Europene. # Cauze conexate 56 și 58-64.

text:
HOTĂRÂREA CURȚIIdin 13 iulie 1966(1)În cauzele conexate 56/64 și 58/64,Établissements Consten S. A. R. L., cu sediul în Courbevoie (Seine),reclamantă în cauza 56/64, reprezentată
 de J. Lassier, avocat la cour d’appel de Paris, cu domiciliul ales în
Luxemburg, la J. Welter, avocat‑avoué, 6, rue Willy‑Goergen,șiGrundig‑Verkaufs‑GMBH, societate cu răspundere limitată de drept german, cu sediul în Fürth (Bavaria),reclamantă în cauza 58/64,reprezentată
 de administrator, domnul Max Grundig, asistat de H. Hellmann și K.
Pfeiffer, din cadrul Baroului din Köln, cu domiciliul ales în Luxemburg,
 la A. Neyens, avocat‑avoué, 9, rue des Glacis,susținute deGuvernul Republicii Italiene,
 reprezentat de domnul A. Maresca, ministru plenipotențiar și director
adjunct al contenciosului diplomatic din cadrul Ministerului Afacerilor
Externe, în calitate de agent,asistat de
domnul P. Peronaci, locțiitor al procurorului general, cu domiciliul
ales în Luxemburg, la sediul Ambasadei Italiei, 5, rue Marie‑Adélaïde,intervenient în cele două cauze,Guvernul Republicii Federale Germania, reprezentat de domnul U. Everling, Ministerialrat, și de domnul H. Peters, Regierungsrat,cu domiciliul ales în Luxemburg, la sediul cancelariei Ambasadei Republicii Federale Germania, 3, boulevard Royal,intervenient în cauza 58/64,împotrivaComisiei Comunității Economice Europene,pârâtă,reprezentată
 de consilierii juridici, domnul G. Le Tallec (cauza 56/64) și domnul J.
 Thiesing (cauza 58/64), în calitate de agenți,cu domiciliul ales în Luxemburg, la sediul secretariatului Serviciului Juridic al Executivelor Europene, 2, place de Metz,susținută deSocietatea Willy Leissner, societate pe acțiuni,cu sediul în Strasbourg,reprezentată de C. Lapp, din cadrul Baroului din Strasbourg,cu domiciliul ales în Luxemburg, la H. Glaesener, notar, 20, rue Glesener,Societatea UNEF, societate cu răspundere limitată de drept francez,cu sediul în Paris,reprezentată de R. Collin, avocat la cour d’appel de Paris, și de P. A. Franck, avocat pe lângă cour d’appel de Bruxelles,cu domiciliul ales în Luxemburg, la E. Arendt, avocat‑avoué, 6, rue Willy‑Goergen,interveniente,având
 ca obiect anularea Deciziei din 23 septembrie 1964 a Comisiei privind o
 procedură în temeiul articolului 85 din tratat (IV/A‑00004‑03344
„Grundig‑Consten”),CURTEA,compusă dindomnul Ch. L. Hammes, președinte,domnii L. Delvaux și W. Strauß, președinți de cameră,domnii A. M. Donner, A. Trabucchi (raportor), R. Lecourt și R. Monaco, judecători,avocat general: domnul K. Roemer,grefier: domnul A. Van Houtte,pronunță prezentaHotărâre Cu privire la motivul referitor la calificarea actului atacatAvând
 în vedere că reclamanta Consten invocă motivul încălcării unor norme
fundamentale privind forma actelor, deoarece textul publicat în Jurnalul
 Oficial califică actul atacat drept directivă, deși un astfel de act nu
 se poate adresa unor persoane private;că, în cazul unui act destinat unor întreprinderi individualizate nominal, numai textul notificat destinatarilor este autentic;că acest text conține formula „Comisia a adoptat prezenta decizie”;că, în consecință, acest motiv nu este întemeiat; Cu privire la motivele referitoare la încălcarea dreptului la apărareAvând
 în vedere că reclamanta Consten reproșează Comisiei încălcarea
dreptului la apărare, prin necomunicarea tuturor elementelor dosarului;că
 reclamanta Grundig formulează aceeași obiecție, în special cu privire
la două note emise de organe franceze și germane, pe care Comisia le‑a
luat în considerare la adoptarea deciziei sale;având
 în vedere că, în fața Comisiei, procedura privind aplicarea articolului
 85 din tratat este o procedură administrativă care presupune că
părților interesate li se acordă, în prealabil, posibilitatea de a‑și
prezenta observațiile asupra motivelor pe care Comisia consideră că
trebuie să le rețină împotriva lor;că, în
acest scop, persoanele amintite trebuie să fie informate cu privire la
elementele de fapt pe care se întemeiază motivele respective;că nu este, cu toate acestea, necesar să fie comunicat întregul conținut al dosarului;că,
 în prezenta cauză, se pare că darea de seamă a Comisiei din 20
decembrie 1963 reia toate faptele necesare pentru constatarea motivelor
reținute;că, potrivit cerințelor,
reclamantele au primit comunicarea acestei dări de seamă și și‑au putut
prezenta observațiile scrise și orale;că decizia atacată nu reține alte motive în afara acelora care făcuseră obiectul procedurii menționate;având
 în vedere că reclamanta Consten susține că decizia ar fi de asemenea
viciată prin încălcarea dreptului la apărare, întrucât nu a luat în
considerare principalele motive invocate de reclamantă în fața Comisiei,
 în special cererile de completare a anchetei;având
 în vedere că, în cadrul unei astfel de proceduri nejudiciare,
administrația nu este obligată să argumenteze respingerea motivelor
invocate de părți;că, în consecință, nu rezultă că a fost încălcat dreptul la apărare al părților pe parcursul procedurii în fața Comisiei;că acest motiv nu este întemeiat; Cu privire la motivul referitor la constatarea încălcării în dispozitivul decizieiAvând
 în vedere că guvernul german invocă motivul încălcării unor norme
fundamentale privind forma actelor, deoarece constatarea încălcării ar
fi trebuit să fie cuprinsă exclusiv în considerente, nu și în
dispozitivul deciziei;având în vedere că această constatare constituie fundamentul obligării părților să pună capăt încălcării;că
 efectele sale asupra situației juridice a întreprinderilor în cauză nu
depind de locul în care este plasată în cadrul deciziei;că, astfel, acest motiv este lipsit de interes și trebuie, în consecință, să fie respins; Cu privire la motivele referitoare la aplicabilitatea articolului 85 alineatul (1) la contractele de exclusivitateAvând
 în vedere că reclamantele susțin că interdicția de la articolul 85
alineatul (1) nu se aplică decât înțelegerilor denumite orizontale;că
 guvernul italian susține, în plus, că aceste contracte de exclusivitate
 nu ar constitui „acorduri între întreprinderi” în sensul dispoziției în
 cauză, părțile neaflându‑se pe poziții de egalitate;că, în privința acestor contracte, libertatea concurenței nu ar putea fi protejată decât în temeiul articolului 86 din tratat;că
 nici formularea articolului 85 și nici cea a articolului 86 nu oferă
niciun argument în favoarea atribuirii unei specializări fiecăruia
dintre aceste articole în funcție de locul pe care contractanții îl
ocupă la nivel economic;că articolul 85,
făcând trimitere în mod general la toate acordurile care denaturează
concurența în cadrul pieței comune, nu face distincție între aceste
acorduri după cum sunt încheiate între operatori concurenți la același
nivel sau între operatori neconcurenți aflați la niveluri diferite;că, în principiu, nu se poate face nicio distincție acolo unde tratatul nu distinge;având
 în vedere că, în plus, nu se poate exclude eventuala aplicare a
articolului 85 unui contract de concesiune exclusivă pe motiv că
părțile, concedent și concesionar, nu sunt concurente între ele și nu se
 află pe poziții de egalitate;că, în sensul
 articolului 85 alineatul (1), concurența poate fi denaturată nu numai
prin acorduri care o limitează între părți, ci și prin acorduri care
împiedică sau restrâng eventuala concurență între una dintre acestea și
terți;că, în acest scop, este irelevant
dacă părțile la acord se află sau nu pe picior de egalitate în ceea ce
privește pozițiile și funcțiile lor economice;că
 aceste considerații sunt cu atât mai valabile cu cât, printr‑un astfel
de acord, părțile ar putea căuta, împiedicând sau limitând concurența
terților cu privire la produse, să instituie sau să garanteze în folos
propriu un avantaj nejustificat, în detrimentul consumatorului sau al
utilizatorului, contrar obiectivelor generale ale articolului 85;că
 este, așadar, posibil ca, fără să conducă la apariția unui abuz de
poziție dominantă, un acord între operatori economici situați la
niveluri diferite să fie susceptibil să aducă atingere comerțului dintre
 statele membre și să aibă, în mod simultan, ca obiect sau ca efect
împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței, intrând astfel
sub incidența interdicției de la articolul 85 alineatul (1);având
 în vedere că, în plus, este inutil să se compare, pe de o parte,
situația, aflată sub incidența articolului 85, a producătorului legat
printr‑un acord de exclusivitate de distribuitorul produselor sale cu,
pe de altă parte, situația producătorului care încorporează în
întreprinderea sa distribuția propriilor produse printr‑un mijloc
oarecare, de reprezentare comercială de exemplu, la care nu se aplică
articolul 85;că aceste situații sunt distincte din punct de vedere juridic;că,
 pe de altă parte, acestea prezintă un interes diferit, fiind posibil ca
 eficacitatea specifică a unor circuite economice separate, dintre care
unul este integrat, iar celălalt nu, să fie diferită;că,
 dacă formularea articolului 85 face ca interdicția să fie aplicabilă,
sub rezerva îndeplinirii celorlalte condiții, în cazul unui acord
încheiat între mai multe întreprinderi și exclude, din același motiv,
situația unei întreprinderi unice care încorporează propria rețea de
distribuție, nu rezultă, cu toate acestea, că trebuie să fie legalizată,
 pe baza unei simple analogii economice, de altfel incompletă și în
contradicție cu textul amintit, situația contractuală care derivă
dintr‑un acord între o întreprindere de producție și o întreprindere de
distribuție;că, în condițiile în care, în
primul caz, tratatul a intenționat ca, prin articolul 85, să nu se aducă
 atingere organizării interne a întreprinderii, aceasta fiind ținută să
răspundă, în temeiul articolului 86, numai dacă încălcarea atinge
nivelul de gravitate al unui abuz de poziție dominantă, rezerva
menționată nu poate, cu toate acestea, să se aplice atunci când
obstacolele în calea concurenței rezultă dintr‑un acord încheiat între
două întreprinderi diferite, acord care, în general, este suficient să
fie interzis;având în vedere că, în
sfârșit, un acord între producător și distribuitor care ar urmări să
reconstituie compartimentările naționale în comerțul dintre statele
membre ar putea contraveni obiectivelor fundamentale ale Comunității;că
 tratatul, care, prin preambulul și conținutul său, vizează să elimine
barierele dintre state, iar prin multe dintre dispozițiile sale,
manifestă o atitudine severă față de reapariția acestor obstacole, nu ar
 putea permite întreprinderilor să reinstituie astfel de bariere;că
 articolul 85 alineatul (1) răspunde acestui obiectiv, chiar și în cazul
 acordurilor dintre întreprinderile situate la niveluri diferite ale
procesului economic;că motivele evocate mai sus nu sunt, prin urmare, întemeiate; Cu privire la motivul întemeiat pe Regulamentul nr. 19/65 al ConsiliuluiAvând
 în vedere că reclamanta Grundig formulează întrebarea dacă interdicția
enunțată la articolul 85 alineatul (1) ar fi fost aplicabilă acordului
în cauză înainte de adoptarea Regulamentului nr. 19/65 al
Consiliului cu privire la aplicarea articolului 85 alineatul (3) la
anumite categorii de acorduri;având în vedere că acest motiv a fost invocat de reclamantă pentru prima dată în replică;că faptul că regulamentul a fost adoptat după introducerea acțiunii nu justifică această întârziere;că,
 într‑adevăr, acest motiv exprimă, în esență, ideea conform căreia,
înainte de adoptarea acestui regulament, Comisia nu ar fi trebuit să
aplice articolul 85 alineatul (1), fiind lipsită de competența de a
acorda exceptări pe categorii de acorduri;că
 situația în cauză exista înainte de adoptarea Regulamentului
nr. 19/65, acesta din urmă neputând constitui un element nou, în
sensul articolului 42 din Regulamentul de procedură, care să justifice
invocarea tardivă a acestui motiv;că, în consecință, motivul este inadmisibil; Cu privire la motivele referitoare la noțiunea „acorduri care pot aduce atingere comerțului dintre statele membre”Având
 în vedere că reclamantele și guvernul german susțin că, bazându‑se pe o
 interpretare greșită a noțiunii de acord care poate aduce atingere
comerțului dintre statele membre, Comisia nu a demonstrat că, în lipsa
acordului contestat, comerțul ar fi fost mai intens;având
 în vedere că pârâta răspunde că această condiție de la articolul 85
alineatul (1) ar fi îndeplinită din moment ce, în virtutea acordului,
comerțul dintre statele membre se dezvoltă în alte condiții decât în
lipsa restricției ce rezultă din acord, precum și că influența acestuia
asupra condițiilor pieței atinge un anumit grad de importanță;că
 aceasta ar fi situația în speță, mai cu seamă avându‑se în vedere
impedimentele care decurg din acordul în cauză în cadrul pieței comune
în materia importului și exportului produselor Grundig către și dinspre
Franța;având în vedere că, prin condiția
prevăzută mai sus, se urmărește să se stabilească, în materia
reglementării înțelegerilor, sfera dreptului comunitar în raport cu cea a
 dreptului intern;că, într‑adevăr,
denaturarea concurenței provocată de acordul în cauză intră sub
incidența interdicției de drept comunitar de la articolul 85 numai în
măsura în care acordul poate aduce atingere comerțului dintre statele
membre, în caz contrar ieșind de sub incidența interdicției;că,
 în această privință, ceea ce trebuie știut este, în special, dacă
acordul poate periclita, direct sau indirect, efectiv sau potențial,
libertatea comerțului dintre statele membre într‑un sens care ar putea
dăuna realizării obiectivelor unei piețe unice între state;că,
 astfel, împrejurarea că un acord favorizează sporirea, fie aceasta și
considerabilă, a volumului comerțului dintre state nu este suficientă
pentru a exclude posibilitatea ca acordul în cauză să „aducă atingere”
comerțului în sensul precizat mai sus;că,
în acest caz, contractul dintre Grundig și Consten, pe de o parte,
împiedicând alte întreprinderi în afară de Consten să importe în Franța
produsele Grundig și, pe de altă parte, interzicând Consten să reexporte
 aceste produse în alte țări ale pieței comune, aduce incontestabil
atingere comerțului dintre statele membre;că
 aceste limitări ale libertății comerțului, precum și cele care ar putea
 rezulta pentru terți din înregistrarea de către Consten, în Franța, a
mărcii GINT, pe care Grundig o aplică pe toate produsele sale, sunt
suficiente pentru a considera îndeplinită condiția în cauză;că, prin urmare, obiecțiile formulate în această privință trebuie să fie respinse; Cu privire la motivele referitoare la criteriul restrângerii concurențeiAvând
 în vedere că reclamantele și guvernul german susțin că, deoarece
Comisia s‑a mărginit să examineze numai produsele Grundig, decizia ar fi
 întemeiată pe o concepție greșită despre concurență și despre regimul
interdicțiilor prevăzut la articolul 85 alineatul (1);că această noțiune ar viza în special concurența între produse similare purtând mărci diferite;că
 Comisia, înainte să declare aplicabil articolul 85 alineatul (1), ar fi
 trebuit, bazându‑se pe o aplicare rațională („rule of reason”), să ia
în considerare efectele economice ale contractului în litigiu asupra
concurenței dintre diferitele mărci;că
acordurile verticale de reprezentare exclusivă ar trebui să se bucure de
 o prezumție favorabilă din punct de vedere al concurenței și că, în
cazul de față, niciun element nu ar permite infirmarea acestei
prezumții;că, dimpotrivă, contractul în cauză ar fi dus la creșterea concurenței dintre produsele similare ale unor mărci diferite;având în vedere că principiul libertății concurenței privește diferitele etape și aspecte ale acesteia;că,
 deși concurența dintre producători este, în general, mai evidentă decât
 cea dintre distribuitorii aceleiași mărci, nu rezultă totuși că un
acord care tinde să o restrângă pe aceasta din urmă ar trebui să poată
ieși de sub incidența interdicției de la articolul 85 alineatul (1)
numai pentru motivul că ar putea să o consolideze pe prima;având
 în vedere că, de altfel, în vederea aplicării articolului 85 alineatul
(1), devine inutil să se ia în considerare efectele concrete ale unui
acord din momentul în care reiese că acesta are ca obiect restrângerea,
împiedicarea sau denaturarea concurenței;că,
 prin urmare, în decizia atacată, lipsa oricărei analize a efectelor
acordului pe planul concurenței între produsele similare ale unor mărci
diferite nu constituie, prin ea însăși, un viciu al deciziei;având
 în vedere că, așadar, trebuie examinat în continuare dacă decizia
atacată a aplicat în mod corect interdicția de la articolul 85 alineatul
 (1) la acordul în litigiu, în temeiul restrângerii concurenței create
pe planul distribuției produselor Grundig exclusiv;că
 încălcarea constatată prin decizia atacată rezultă din protecția
teritorială absolută instituită prin respectivul contract în favoarea
societății Consten, pe baza dreptului francez;că
 reclamantele au dorit astfel să elimine orice posibilitate de
concurență la nivelul comerțului cu ridicata de produse Grundig pe
teritoriul prevăzut în contract prin două metode principale;că, pe de o parte, Grundig s‑a angajat să nu livreze terților, nici indirect, produse destinate zonei vizate de contract;că
 natura restrictivă a acestui angajament reiese cu claritate dacă este
privită în lumina interdicției de export instituite nu numai cu privire
la Consten, ci și în privința tuturor celorlalți concesionari exclusivi
ai Grundig, precum și a comercianților cu ridicata germani;că,
 pe de altă parte, înregistrarea în Franța de către Consten a mărcii
GINT, pe care Grundig o aplică pe toate produsele sale, are ca obiectiv
sporirea gradului de protecție inerent din acordul în litigiu împotriva
riscului de importuri paralele în Franța de produse Grundig, prin
adăugarea protecției rezultate din dreptul de proprietate industrială;că,
 astfel, niciun terț nu ar putea să importe din alte țări membre ale
Comunității produse Grundig pentru a le revinde în Franța fără să își
asume riscuri importante;având în vedere că pârâta a ținut seama, în mod corect, de ansamblul sistemului instituit de către Grundig;că,
 într‑adevăr, pentru caracterizarea raporturilor contractuale, este
necesară plasarea contractului în contextul economic și juridic în care
l‑au încheiat părțile, fără ca acest lucru să poată fi considerat a fi
un amestec în actele sau situațiile juridice care nu fac obiectul
procedurii în fața Comisiei;că situația
constatată mai sus conduce la izolarea pieței franceze și permite să se
perceapă pentru produsele în cauză prețuri care se sustrag unei
concurențe eficace;că, în plus, cu cât
reușesc mai mult eforturile producătorilor de a individualiza mărcile
proprii în ochii consumatorilor, cu atât tinde să se diminueze
eficacitatea concurenței;că, datorită
impactului considerabil pe care îl au costurile de distribuție asupra
prețului final, devine important ca și concurența dintre comercianți să
fie stimulată;că eforturile comerciantului sunt stimulate de concurența dintre distribuitorii produselor aceleiași mărci;că
 acordul care urmărește să izoleze piața franceză a produselor Grundig
și să mențină în mod artificial, pentru produsele unei mărci foarte
răspândite, piețe naționale distincte în interiorul Comunității este,
prin urmare, de natură să denatureze concurența în cadrul pieței comune;că,
 în consecință, în mod corect, în decizia atacată s‑a considerat că
acordul constituie o încălcare a articolului 85 alineatul (1), iar orice
 analiză ulterioară, atât a datelor economice (diferențe de preț între
Franța și Germania, caracterul reprezentativ al tipului de aparat în
cauză, nivelul costurilor suportate de Consten), a exactității
criteriilor din care s‑a inspirat Comisia în comparațiile efectuate
între situația piețelor franceză și germană, cât și a eventualelor
efecte favorabile ale acordului pe alte planuri, nu poate nicidecum să
conducă, în prezența restricțiilor menționate mai sus, la o soluție
diferită în temeiul articolului 85 alineatul (1); Cu privire la motivele referitoare la întinderea interdicțieiAvând
 în vedere că reclamanta Grundig și guvernul german reproșează Comisiei
că nu a exclus de la aplicarea interdicției, în dispozitivul deciziei
atacate, clauzele contractului în privința cărora nu s‑a constatat
niciun efect care poate restrânge concurența și că a omis astfel să
definească încălcarea;având în vedere că
rezultă din considerentele deciziei atacate, precum și din articolul 3
din aceasta, că încălcarea constatată la articolul 1 din dispozitiv nu
constă în angajamentul societății Grundig de a nu livra direct în Franța
 decât societății Consten;că această
încălcare rezultă din clauzele care, completând acordarea acestor
drepturi exclusive, sunt de natură să împiedice, în temeiul dreptului
intern, importul paralel de produse Grundig în Franța, prin stabilirea
unei protecții teritoriale absolute în favoarea concesionarului
exclusiv;având în vedere că numai
elementele acordului care fac obiectul interdicției sau acordul în
ansamblul său, în cazul în care aceste elemente nu par a fi separabile
de acordul însuși, sunt lovite de nulitatea de drept prevăzută la
articolul 85 alineatul (2);că, așadar,
Comisia era îndreptățită fie să se limiteze, în dispozitivul deciziei
atacate, să constate încălcarea numai cu privire la elementele acordului
 care fac obiectul interdicției, fie să precizeze în cadrul
considerentelor motivele pentru care aceste elemente nu i se par
separabile de ansamblul acordului;că
rezultă, cu toate acestea, de la articolul 1 din decizie că acordul în
întregime constituie o încălcare, deși necesitatea ca ansamblul
acordului să fie lovit de nulitate nu a fost motivată în mod temeinic de
 către Comisie, nefiind dovedit că toate clauzele acestuia ar constitui o
 încălcare a dispozițiilor articolului 85 alineatul (1);că,
 dimpotrivă, situația, declarată incompatibilă cu articolul 85 alineatul
 (1), nu rezultă din acțiunea conjugată a tuturor clauzelor acordului și
 din efectul global al acestuia, ci din anumite clauze determinate
cuprinse în contractul din 1 aprilie 1957 privind protecția teritorială
absolută, precum și din acordul adițional privind marca GINT;că,
 prin urmare, articolul 1 din decizia atacată trebuie să fie anulat în
măsura în care extinde, fără motive valabile, nulitatea articolului 85
alineatul (2) la toate clauzele acordului; Asupra motivelor privind constatarea încălcării referitoare la acordul privind marca GINTAvând
 în vedere că reclamantele reproșează Comisiei că a încălcat articolele
36, 222 și 234 din Tratatul CEE și că, în plus, și‑a depășit limitele
competenței declarând că acordul privind înregistrarea în Franța a
mărcii GINT vizează asigurarea protecției teritoriale absolute în
favoarea societății Consten, excluzând în acest fel pentru Consten, la
articolul 3 din dispozitivul deciziei atacate, posibilitatea de a invoca
 drepturile care rezultă din legislația națională în materie de mărci
pentru a se opune importurilor paralele;având
 în vedere că reclamantele susțin, în special, că efectul criticat pe
planul concurenței nu se datorează acordului, ci înregistrării mărcii,
în conformitate cu legislația franceză, care dă naștere unui drept
originar al titularului mărcii, drept din care rezultă protecția
teritorială absolută în conformitate cu legislația națională;având
 în vedere că dreptul societății Consten de a dispune în mod exclusiv în
 Franța, în temeiul contractului, de marca GINT care poate fi utilizată
în același mod în alte țări are ca scop să permită controlul și să
împiedice importurile paralele;că, prin
urmare, acordul prin care Grundig, titular al acestei mărci în temeiul
unei înregistrări internaționale, a autorizat societatea Consten să o
înregistreze în Franța în numele său, este de natură să restrângă
concurența;că, deși Consten este, prin
înregistrarea mărcii GINT, titularul originar, conform dreptului
francez, al drepturilor referitoare la această marcă, a procedat, cu
toate acestea, la înregistrarea respectivă numai în temeiul unui acord
încheiat cu Grundig;că, prin urmare, acest acord poate face obiectul interdicției de la articolul 85 alineatul (1);că
 această interdicție ar fi lipsită de efect în cazul în care societatea
Consten ar putea continua să utilizeze marca în același scop cu cel
urmărit de acordul declarat ilicit;că
articolele 36, 222 și 234 din tratat, invocate de reclamante, nu exclud
orice influență a dreptului comunitar asupra exercitării drepturilor
naționale de proprietate industrială;că
articolul 36, care limitează domeniul de aplicare al normelor privind
liberalizarea schimburilor comerciale cuprinse în titlul I capitolul 2
din tratat, nu poate limita domeniul de aplicare al articolului 85;că articolul 222 se limitează să precizeze că „tratat[ul] nu poate aduce atingere regimului proprietății din statele membre”;că
 ordinul, prevăzut la articolul 3 din dispozitivul deciziei atacate, de a
 nu se utiliza drepturile naționale referitoare la marcă în scopul
împiedicării importurilor paralele nu afectează acordarea acestor
drepturi, ci doar limitează posibilitatea de exercitare a acestora în
măsura necesară pentru realizarea interdicției care rezultă de la
articolul 85 alineatul (1);că dreptul
Comisiei de a emite un astfel de ordin, prevăzut la articolul 3 din
Regulamentul nr. 17/62 al Consiliului, este compatibil cu natura
sistemului comunitar al concurenței, constituit din norme cu efect
imediat și care devin obligatorii în mod direct pentru toate persoanele;că
 un astfel de sistem, prin natura menționată mai sus și prin funcția sa,
 nu permite utilizarea abuzivă a drepturilor care rezultă din diversele
legislații naționale privind mărcile, în scopul obstrucționării
eficacității dreptului comunitar privind înțelegerile comerciale;că articolul 234, care are ca scop protejarea drepturilor statelor terțe, nu este aplicabil în cazul de față;că, în consecință, motivele menționate mai sus nu sunt întemeiate; Cu privire la motivele referitoare la lipsa audierii terților interesațiAvând
 în vedere că reclamantele și guvernul german afirmă că articolul 3 din
dispozitivul deciziei atacate ar privi, în fapt, ansamblul distribuției
produselor Grundig pe piața comună;că,
procedând astfel, Comisia și‑ar fi depășit competențele și nu ar fi luat
 în considerare dreptul tuturor celor interesați de a fi audiați;având
 în vedere că interdicția, care rezultă pentru Grundig de la articolul 3
 menționat mai sus, de a‑și împiedica distribuitorii și concesionarii
exclusivi să exporte în Franța constituie corolarul interdicției privind
 protecția teritorială absolută stabilită în favoarea Consten;că
 această interdicție nu depășește, astfel, cadrul procedurii care a dus
la aplicarea articolului 85 alineatul (1) la acordul dintre Grundig și
Consten;că, pe de altă parte, decizia
atacată nu afectează în mod direct validitatea juridică a acordurilor
încheiate între Grundig și alți comercianți cu ridicata sau
concesionari, în afara Consten;că aceasta
se limitează la restrângerea libertății de acțiune a Grundig în ceea ce
privește importul paralel al produselor sale în Franța;că,
 deși este de dorit ca anchetele Comisiei să se extindă, în măsura
posibilului, la toate persoanele care pot fi afectate de deciziile sale,
 numai interesul de a împiedica declararea ilegalității unui acord la
care aceștia nu erau parte, în scopul păstrării avantajelor pe care
le‑ar obține „de facto” din situația ce ar rezulta din acordul
respectiv, nu poate constitui o bază suficientă pentru a justifica, în
cazul celorlalți concesionari ai Grundig, dreptul de a fi chemați din
oficiu de către Comisie pentru a participa la procedura privind
raporturile dintre Consten și Grundig;că, în consecință, acest motiv nu este întemeiat; Cu privire la motivele referitoare la aplicarea articolului 85 alineatul (3) Asupra condițiilor de aplicareAvând
 în vedere că reclamantele, susținute cu privire la mai multe aspecte de
 către guvernul german, afirmă, între altele, că toate condițiile de
aplicare a exceptării, a cărei existență a fost negată prin decizia
atacată, sunt îndeplinite în cazul de față;având
 în vedere că pârâta pornește de la premisa că revine întreprinderilor
interesate să demonstreze că sunt îndeplinite condițiile necesare pentru
 exceptare;având în vedere că
întreprinderile au dreptul la o examinare corespunzătoare de către
Comisie a solicitărilor pentru aplicarea articolului 85 alineatul (3);că,
 în acest scop, Comisia nu se poate limita să solicite întreprinderilor
dovada îndeplinirii condițiilor necesare pentru exceptare, ci trebuie,
pentru o bună administrare, să contribuie cu propriile sale mijloace la
stabilirea faptelor și a circumstanțelor relevante;că, pe de altă parte, exercitarea competențelor Comisiei presupune, în mod obligatoriu, evaluări complexe de natură economică;că
 controlul judecătoresc al evaluărilor amintite trebuie să respecte
natura acestora, limitându‑se la examinarea faptelor în materialitatea
lor și a încadrărilor juridice pe care le atribuie Comisia;că
 acest control se va exercita în primul rând asupra motivării deciziilor
 care, în privința respectivelor evaluări, trebuie să precizeze faptele
și considerentele pe care se bazează;având
în vedere că decizia atacată prevede că motivul principal al refuzului
de exceptare constă în faptul că nu este îndeplinită condiția de la
articolul 85 alineatul (3) litera (a);având
 în vedere că guvernul german acuză faptul că respectiva decizie nu
răspunde la întrebarea dacă elementele cărora Comisia le‑a recunoscut
efectele favorabile, în special comenzile anticipate și serviciile de
garanție și postvânzare, ar putea rămâne intacte în lipsa unei protecții
 teritoriale absolute;având în vedere că
decizia atacată nu admite decât ca o posibilitate faptul că respectivul
contract exclusiv contribuie la îmbunătățirea producției și a
distribuției;că, în continuare, decizia
atacată examinează aspectul „dacă o îmbunătățire a distribuției
produselor prin intermediul acordului de distribuție exclusivă nu mai
poate fi realizată în cazul în care se admit importurile paralele”;că,
 după examinarea argumentelor referitoare la comenzile anticipate, la
analiza de piață, la serviciile de garanție și de postvânzare, decizia a
 conchis că „nu s‑a propus și nici nu se poate deduce vreo altă rațiune
care să militeze în favoarea necesității protecției teritoriale
absolute”;având în vedere că existența unei
 îmbunătățiri a producției sau a distribuției produselor în cauză,
necesară pentru acordarea exceptării, trebuie să fie apreciată ținând
seama de scopurile urmărite prin articolul 85;că,
 în primul rând, această îmbunătățire nu poate fi asimilată tuturor
avantajelor pe care le dobândesc părțile la acord, în temeiul acestuia,
în cadrul activității lor de producție sau de distribuție, avantaje, în
general, de necontestat care arată că acordul este, în toate elementele
sale, esențial pentru îmbunătățirea înțeleasă în acest sens;că
 o astfel de metodă subiectivă, care face să depindă conținutul noțiunii
 de îmbunătățire de particularitățile raporturilor contractuale în
cauză, nu ar corespunde scopurilor urmărite prin articolul 85;că,
 în plus, însuși faptul că tratatul prevede că limitarea concurenței
trebuie să fie „indispensabilă” îmbunătățirii în cauză indică, în mod
clar, importanța pe care aceasta trebuie să o aibă;că
 această îmbunătățire trebuie, în special, să prezinte avantaje
obiective semnificative, de natură să compenseze inconvenientele care
rezultă din acestea în materia concurenței;având
 în vedere că argumentul guvernului german, bazat pe ideea că toate
elementele care favorizează îmbunătățirea, astfel cum aceasta a fost
preconizată de părțile la acord, ar trebui să rămână intacte, presupune
că s‑a oferit deja o soluție pozitivă la problema de a stabili dacă
toate aceste elemente sunt nu numai favorabile, ci și indispensabile
îmbunătățirii producției sau distribuției produselor în cauză;că,
 din acest motiv, argumentul este nu numai de natură să diminueze
caracterul indispensabil, ci și să confunde preocuparea pentru
interesele specifice ale părților cu ameliorările obiective vizate de
tratat;având în vedere că, în evaluarea
importanței relative a diferitelor elemente supuse examinării sale,
Comisia trebuia, dimpotrivă, nu numai să aprecieze eficacitatea față de
îmbunătățirea producției și distribuției produselor care poate fi
constatată obiectiv, ci și să verifice dacă beneficiul rezultat ar fi
suficient pentru a putea considera indispensabile limitările corelative
ale concurenței;că teza bazată pe
necesitatea menținerii intacte a oricărui aranjament între părți în
măsura în care poate contribui la îmbunătățirea avută în vedere este
incompatibilă cu cele de mai sus;că, în consecință, obiecția guvernului federal, bazată pe premise inexacte, nu este de natură să anuleze evaluarea Comisiei;având
 în vedere că reclamantele susțin că admiterea importului paralel ar
avea ca efect faptul că reprezentantul exclusiv nu își mai poate
planifica activitatea;având în vedere că un
 anumit grad de incertitudine este inerent în cazul oricărei previziuni a
 posibilităților de vânzare pe viitor;că o astfel de previziune trebuie să se bazeze, în fapt, pe o serie de elemente variabile și aleatorii;că
 admiterea importului paralel poate, cu siguranță, presupune riscuri
sporite pentru concesionarul care face în avans o comandă fermă pentru
cantitățile pe care estimează că le poate vinde;că
 un astfel de risc este, cu toate acestea, inerent oricărei activități
comerciale și nu poate justifica acordarea unei protecții speciale în
acest sens;având în vedere că reclamantele
reproșează Comisiei că nu a examinat, pe baza unor elemente concrete,
dacă pot fi asigurate serviciile de garanție și de postvânzare fără o
protecție teritorială absolută;că acestea
subliniază în special importanța pe care o are, pentru renumele mărcii
Grundig, prestarea corespunzătoare a acestor servicii pentru toate
aparatele Grundig introduse pe piață;că
liberalizarea importului paralel ar obliga Consten să refuze prestarea
acestor servicii pentru aparatele importate de concurenții săi care nu
asigură ei înșiși aceste servicii în mod corespunzător;că acest refuz ar fi de asemenea contrar intereselor utilizatorilor;având
 în vedere că, în privința serviciului de garanție gratuită, decizia
menționează că, în mod normal, un cumpărător nu poate pretinde dreptul
la o astfel de garanție decât din partea furnizorului său și în
condițiile convenite cu acesta;că reclamantele nu contestă în mod temeinic această afirmație;că
 temerile referitoare la prejudiciul pentru renumele produselor Grundig
care ar putea rezulta în urma unui serviciu necorespunzător nu par să
fie, în situația de față, justificate;că,
în fapt, societatea UNEF, principala concurentă a Consten, cu toate că a
 început să vândă produse Grundig în Franța mai târziu decât Consten și
cu toate că și‑a asumat niște riscuri deloc neglijabile, oferă totuși o
garanție gratuită și servicii de postvânzare plătite în condiții care,
privite în ansamblu, nu par să fi dăunat renumelui mărcii Grundig;că,
 de altfel, nimic nu împiedică reclamantele să informeze utilizatorii,
printr‑o publicitate corespunzătoare, despre natura prestațiilor și a
altor avantaje eventual oferite de rețeaua oficială de distribuție a
produselor Grundig;că nu este, prin urmare, cert că de publicitatea făcută de Consten beneficiază în aceeași măsură importatorii paraleli;că, în consecință, motivele invocate de reclamante nu sunt întemeiate;având
 în vedere că reclamantele reproșează Comisiei că nu a examinat dacă
protecția teritorială absolută era în continuare indispensabilă pentru a
 permite amortizarea cheltuielilor semnificative suportate de Consten
pentru introducerea produselor Grundig pe piața franceză;având
 în vedere că pârâta obiectează că, înainte de adoptarea deciziei
atacate, nu avusese în niciun moment cunoștință de cheltuieli de
introducere pe piață care nu fuseseră amortizate;având în vedere că această afirmație a pârâtei nu a fost contestată;că totuși Comisia nu poate fi obligată să procedeze din oficiu la o anchetă cu privire la acest aspect;că,
 în plus, prin teza susținută, reclamantele pretind de fapt că, în lipsa
 protecției teritoriale absolute, concesionarul nu ar fi acceptat
condițiile convenite;că acest aspect nu are, cu toate acestea, nicio legătură cu ameliorările distribuției prevăzute la articolul 85 alineatul (3);că, în consecință, acest motiv nu poate fi reținut;având
 în vedere că reclamanta Grundig susține, în plus, că, fără protecție
teritorială absolută, distribuitorul exclusiv nu ar fi dispus să își
asume cheltuielile necesare pentru analiza de piață, de rezultatul
eforturilor sale putând profita, în consecință, importatorii paraleli;având
 în vedere că pârâta obiectează că o astfel de analiză a pieței, vizând
în special să faciliteze aducerea îmbunătățirilor tehnice dorite de
utilizatorul francez produselor destinate exportului în Franța, nu ar
putea fi decât în beneficiul Consten;având
în vedere că, în fapt, Consten, în calitatea sa de concesionar exclusiv,
 necontestată prin decizia atacată, ar fi singura care primește
aparatele cu dotări adaptate special pentru piața franceză;că, în consecință, acest motiv nu este întemeiat;având
 în vedere că motivele invocate împotriva părții din decizie referitoare
 la existența în speță a condiției prevăzute la articolul 85 alineatul
(3) litera (a), privite fiecare în parte și toate în ansamblu, nu par să
 fie întemeiate;că, datorită caracterului
cumulativ al condițiilor necesare pentru acordarea exceptării prevăzute
la articolul 85 alineatul (3), este, prin urmare, inutil să se examineze
 motivele referitoare la celelalte condiții de exceptare; Asupra neacordării exceptării condiționaleAvând
 în vedere că reclamanta Grundig, considerând că refuzul de a se acorda
exceptarea s‑a bazat pe existența protecției teritoriale absolute în
favoarea Consten, susține că, în conformitate cu articolul 7 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 17/62 al Consiliului, Comisia ar fi
trebuit cel puțin să admită contractul de reprezentare exclusivă, cu
condiția ca importul paralel să nu fie înlăturat;că,
 în lipsa unei astfel de exceptări condiționale, dispozitivul deciziei
ar depăși propriile considerente, precum și propriul obiectiv care
constă în interzicerea protecției teritoriale absolute;având
 în vedere că anularea parțială a deciziei atacate face să devină fără
obiect orice discuție suplimentară cu privire la prezentul motiv; Cu privire la cheltuielile de judecatăAvând
 în vedere că, în conformitate cu articolul 69 alineatul (3) din
Regulamentul său de procedură, Curtea poate repartiza în tot sau în
parte cheltuielile de judecată în cazul în care părțile cad în pretenții
 cu privire la unul sau mai multe capete de cerere;că aceasta este situația în speță;că
 este necesar, prin urmare, să fie repartizate cheltuielile suportate,
pe de o parte, de reclamante și de guvernele Republicii Italiene și
Republicii Federale Germania, interveniente, iar pe de altă parte, de
pârâtă și de societățile Leissner și UNEF, interveniente;văzând actele de procedură;după ascultarea raportului judecătorului raportor;după ascultarea susținerilor părților;după ascultarea concluziilor avocatului general;văzând Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolele 3, 36, 85, 86, 222 și 234;văzând Regulamentele nr. 17/62 și nr. 19/65 ale Consiliului;văzând Protocolul privind Statutul Curții de Justiție a Comunității Economice Europene;văzând Regulamentul de procedură al Curții,CURTEArespingând orice alte concluzii mai ample sau contrare, declară și hotărăște:1)      Anulează
 Decizia din 23 septembrie 1964 a Comisiei Comunității Economice
Europene privind o procedură în temeiul articolului 85 din tratat
(IV‑A/00004‑03344, „Grundig‑Consten”), publicată în Jurnalul Oficial al
Comunităților Europene din 20 octombrie 1964 (p. 2545/64), în
măsura în care, la articolul 1 din aceasta, se constată că, în ansamblu,
 contractul din 1 aprilie 1957 constituie o încălcare a dispozițiilor
articolului 85, inclusiv prin elementele acestui contract neconstitutive
 ale încălcării respective;2)      Respinge acțiunile 56/64 și 58/64 ca nefondate pentru celelalte motive;3)      Obligă reclamantele, pârâta și intervenientele să suporte propriile cheltuieli de judecată.Întocmită și pronunțată astfel la Luxemburg, la 13 iulie 1966.HammesDelvauxStraußDonnerTrabucchi      Lecourt      MonacoCitită în ședință publică la Luxemburg, la 13 iulie 1966.Grefier       PreședinteA. Van Houtte       Ch. L. Hammes1 Limbile de procedură: germana și franceza.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 2 octombrie 2003. # Proces penal împotriva Marco Grilli. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bayerisches Oberstes Landesgericht - Germania. # Libera circulație a mărfurilor - Măsuri cu efect echivalent. # Cauza C-12/02.


Hotărârea Curții din data de 7 noiembrie 1973. # Bestuur der Sociale Verzekeringsbank împotriva B. Smieja. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Centrale Raad van Beroep - Țările de Jos. # Cauza 51-73.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 25 noiembrie 2015.#Masafi Co. LLC împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative JUICE masafi – Marca națională verbală anterioară masafi – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-248/14.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 23 ianuarie 1997. # Myrianne Coen împotriva Statului belgian. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'Etat - Belgia. # Cauza C-246/95.


title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 2 martie 2017.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV împotriva comtech GmbH.#Cerere de decizie preliminară formulată de Landgericht Stuttgart.#Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Directiva 2011/83/UE – Articolul 21 – Comunicare prin telefon – Operarea unei linii telefonice de către un comerciant pentru a permite consumatorului să îl contacteze cu privire la un contract încheiat – Interdicția aplicării unui tarif superior tarifului de bază – Noțiunea «tarif de bază».#Cauza C-568/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      2 martie 2017 (
            1
         )
      „Trimitere preliminară — Protecția consumatorilor — Directiva 2011/83/UE — Articolul 21 — Comunicare prin telefon — Operarea unei linii telefonice de către un comerciant pentru a permite consumatorului să îl contacteze cu privire la un contract încheiat — Interdicția aplicării unui tarif superior tarifului de bază — Noțiunea «tarif de bază»”
      În cauza C‑568/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE, introdusă de Landgericht Stuttgart (Tribunalul Regional din Stuttgart, Germania), prin decizia din 15 octombrie 2015, primită de Curte la 5 noiembrie 2015, în procedura

         Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV

      împotriva

         comtech GmbH,

      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din doamna A. Prechal (raportor), președinte de cameră, doamna C. Toader și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV, de M. Ross și de M. Hammer, Rechtsanwälte;

               —

               pentru guvernul eston, de K. Kraavi‑Käerdi, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul lituanian, de D. Kriaučiūnas și de K. Mickutė, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul neerlandez, de J. Langer și de M. Bulterman, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul finlandez, de S. Hartikainen, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de D. Roussanov și de S. Grünheid, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 noiembrie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 21 din Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor, de modificare a Directivei 93/13/CEE a Consiliului și a Directivei 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 85/577/CEE a Consiliului și a Directivei 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului (JO 2011, L 304, p. 64).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV, asociație de combatere a practicilor comerciale neloiale, pe de o parte, și comtech GmbH, societate germană a cărei activitate este comercializarea de aparate electronice și electrice, în legătură cu tariful apelurilor telefonice practicat de această societate în cadrul serviciului său post‑vânzare.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 1 din Directiva 2011/83 definește obiectul acesteia după cum urmează:
               „Obiectivul prezentei directive este acela ca, prin atingerea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor, să contribuie la buna funcționare a pieței interne prin mărirea gradului de similitudine dintre anumite aspecte ale actelor cu putere de lege și ale actelor administrative ale statelor membre privind contractele încheiate între consumatori și comercianți.”

               4

               Articolul 6 din această directivă, intitulat „Cerințe de informare pentru contractele la distanță și cele negociate în afara spațiilor comerciale”, prevede la alineatul (1):
               „Înainte ca un contract la distanță sau negociat în afara spațiilor comerciale sau orice ofertă similară să producă efecte obligatorii asupra consumatorului, comerciantul trebuie să îi furnizeze consumatorului următoarele informații în mod clar și inteligibil:
               […]

                        (f)

                        costul de utilizare a mijloacelor de comunicare la distanță în vederea încheierii contractului, atunci când este calculat pe baza unui alt tarif decât tariful de bază;

                  […]”

               5

               Potrivit articolului 13 alineatul (1) primul paragraf din directiva menționată:
               „Comerciantul rambursează toate sumele pe care le‑a primit drept plată din partea consumatorului, inclusiv, după caz, costurile livrării, fără întârziere nejustificată și, în orice caz, nu mai târziu de 14 zile de la data la care este informat de decizia de retragere din contract a consumatorului în conformitate cu articolul 11.”

               6

               Articolul 19 din Directiva 2011/83 prevede:
               „Statele membre interzic comercianților să perceapă de la consumatori comisioane aferente utilizării unui anumit mijloc de plată care depășesc costul suportat de comerciant pentru utilizarea unor astfel de modalități de plată.”

               7

               Articolul 21 din această directivă, intitulat „Comunicarea prin telefon”, are următorul cuprins:
               „Statele membre se asigură că, în cazul în care un comerciant operează o linie telefonică în vederea contactării sale prin telefon cu privire la contractul încheiat, consumatorul nu este obligat să plătească, la contactarea comerciantului, mai mult decât tariful de bază.
               Primul paragraf nu aduce atingere dreptului furnizorilor de servicii de telecomunicații de a taxa aceste apeluri.”

         Dreptul german

               8

               Bürgerliches Gesetzbuch (Codul civil) prevede la articolul 312a, intitulat „Obligații și principii generale aplicabile contractelor încheiate cu consumatorii; limitele convenției de remunerare”:
               „[…]

                        (5)

                        Este lovită de nulitate convenția prin care un cumpărător se obligă să plătească un comision atunci când apelează comerciantul la un număr de telefon pe care comerciantul îl pune la dispoziție pentru întrebări sau clarificări referitoare la un contract încheiat între aceștia în cazul în care comisionul convenit depășește comisionul aferent simplei utilizări a serviciului de telecomunicații. În cazul în care o convenție este lovită de nulitate conform primei teze, consumatorul nu este obligat să plătească un comision pentru apelul respectiv nici furnizorului de telecomunicații. Furnizorul de telecomunicații are dreptul să solicite comisionul aferent simplei utilizări a serviciului de telecomunicații de la comerciantul care a încheiat cu consumatorul convenția lovită de nulitate.

                  […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               Pe pagina sa de internet, comtech afișează un număr de telefon corespunzător unui serviciu de asistență, în special pentru clienții care au încheiat deja un contract de vânzare‑cumpărare și care doresc să obțină informații sau să depună o reclamație. Acest număr de telefon începe cu prefixul 0180, utilizat în general în Germania pentru servicii de asistență supuse unui tarif național. Costul apelurilor către acest număr, numit „negeografic”, este mai ridicat decât cel al unui apel standard către un număr din rețeaua de telefonie fixă, numit „geografic”, sau către un număr din rețeaua de telefonie mobilă. Potrivit deciziei de trimitere, costul apelurilor către numărul de telefon al comtech care începe cu prefixul 0180 este de 0,14 euro pe minut dintr‑o rețea de telefonie fixă și de 0,42 euro pe minut dintr‑o rețea de telefonie mobilă.

               10

               Potrivit Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main, punerea la dispoziție a unei linii telefonice de asistență la un tarif mai ridicat decât cel al apelurilor standard constituie o practică comercială neloială, cu încălcarea articolului 312a alineatul (5) din Codul civil. Pentru acest motiv, ea a somat comtech să pună capăt practicii contestate și a formulat o acțiune împotriva acesteia în fața Landgericht Stuttgart (Tribunalul Regional din Stuttgart, Germania).

               11

               În fața acestei instanțe, comtech a susținut că articolul 312a alineatul (5) din Codul civil, interpretat în lumina articolului 21 din Directiva 2011/83, impune comerciantului în cauză să nu realizeze beneficii prin intermediul unei linii telefonice de asistență. Aceste dispoziții nu s‑ar opune, în consecință, ca tariful apelurilor către o linie de asistență să fie mai ridicat decât cel al apelurilor denumite „standard”, aceasta pentru a permite comerciantului să compenseze costurile suportate pentru punerea la dispoziție a unei asemenea linii, însă fără a obține beneficii astfel.

               12

               Instanța de trimitere arată că, pentru soluționarea litigiului principal, este necesară o interpretare a noțiunii „comisionul aferent simplei utilizări a serviciului de telecomunicații”, care figurează la articolul 312a alineatul 5 din Codul civil. Dat fiind că tarifele liniilor telefonice de asistență precum cele în discuție în litigiul principal au făcut obiectul unei uniformizări la nivel european, în temeiul articolului 21 din Directiva 2011/83, ar fi necesar să se interpreteze și acest din urmă articol. Or, potrivit instanței respective, acesta prevede că un consumator nu este obligat să plătească mai mult decât tariful de bază pentru contacte telefonice ulterioare încheierii unui contract.

               13

               Potrivit instanței menționate, legiuitorul german avea drept obiectiv evitarea obținerii de beneficii de către un comerciant din punerea la dispoziție a unei linii de asistență negeografice. Această interpretare a articolului 21 din Directiva 2011/83 și, prin urmare, a articolului 312a alineatul 5 din Codul civil nu ar exclude ca un consumator să plătească mai mult pentru un apel către o linie negeografică decât pentru un apel standard, cu condiția ca veniturile corespunzătoare să nu depășească costul punerii la dispoziție a unei asemenea linii.

               14

               Or, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă se impune o interpretare a noțiunii „tarif de bază” mai restrictivă decât cea prezentată la punctul precedent, pentru a garanta un nivel de protecție mai ridicat al consumatorilor. În acest caz, lipsa unui profit nu ar fi suficientă, întrucât apelurile către o linie precum cea din prezenta cauză pot fi oricum mai costisitoare decât cele către linii standard. Textul articolului 21, precum și finalitatea acestuia ar fi în sensul unei asemenea interpretări.

               15

               În aceste condiții, Landgericht Stuttgart (Tribunalul Regional din Stuttgart) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 21 primul paragraf din [Directiva 2011/83] trebuie interpretat în sensul că atunci când consumatorul contactează telefonic comerciantul, în cazul în care acesta a instituit o linie telefonică la care să poată fi contactat de consumator cu privire la un contract încheiat, costurile facturate acestuia nu pot depăși prețul pe care l‑ar fi achitat pentru un apel efectuat către un număr din rețeaua de telefonie fixă (geografic) sau din rețeaua de telefonie mobilă standard?

                        2)

                        Articolul 21 primul paragraf din [Directiva 2011/83] se opune unei dispoziții naționale care prevede că, în cazul în care comerciantul a instituit un serviciu de asistență cu număr special (care începe cu 0180) pentru apelurile aferente contractului încheiat, consumatorul trebuie să suporte acele costuri care îi sunt facturate de furnizorul de servicii de telecomunicații pentru utilizarea acestui serviciu de telecomunicații, inclusiv atunci când aceste costuri depășesc prețul pe care l‑ar fi achitat pentru un apel către un număr din rețeaua de telefonie fixă (geografic) sau din rețeaua de telefonie mobilă standard?
                        Articolul 21 primul paragraf din [Directiva 2011/83] nu se opune, în orice caz, unei asemenea dispoziții naționale în cazul în care furnizorul de servicii de telecomunicații nu transferă comerciantului nicio cotă‑parte din comisionul plătit de consumator pentru apelul telefonic către numărul special?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               16

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă noțiunea „tarif de bază”, vizată la articolul 21 din Directiva 2011/83, trebuie interpretată în sensul că costul unui apel aferent unui contract încheiat și efectuat către o linie telefonică de asistență operată de un comerciant nu poate depăși costul unui apel către o linie din rețeaua de telefonie fixă geografică sau mobilă standard și dacă este relevant, în această privință, că respectivul comerciant realizează sau nu realizează beneficii prin intermediul acestei linii telefonice de asistență.

               17

               În temeiul articolului 21 primul paragraf din Directiva 2011/83, statele membre se asigură că, atunci când comerciantul operează o linie telefonică pentru a fi contactat în legătură cu contractul încheiat, consumatorul nu este obligat să plătească mai mult decât tariful de bază pentru apelurile către această linie.

               18

               Or, noțiunea „tarif de bază”, prevăzută la acest articol, nu este definită de Directiva 2011/83.

               19

               În aceste condiții, semnificația și sfera de aplicare ale acestei noțiuni trebuie stabilite conform sensului obișnuit în limbajul curent, ținând cont în același timp de contextul în care se utilizează noțiunea respectivă și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 2016, TMD, C‑412/15, EU:C:2016:738, punctul 26 și jurisprudența citată).

               20

               În ceea ce privește sensul său obișnuit, noțiunea „tarif de bază” evocă tariful prevăzut pentru un apel standard. Este necesar să se verifice dacă contextul și finalitatea articolului 21 din Directiva 2011/83 permit să se constate că noțiunea menționată este utilizată în cadrul acestui articol în acest sens obișnuit.

               21

               În ceea ce privește contextul în care se înscrie acest articol, trebuie arătat că noțiunea „tarif de bază” figurează de asemenea la articolul 6 alineatul (1) litera (f) din directiva menționată. Această dispoziție prevede că un comerciant are obligația de a informa consumatorul dacă costul mijloacelor de comunicare la distanță în vederea încheierii contractului este calculat pe baza altui tarif decât tariful de bază.

               22

               În lipsa unor indicații contrare, din această dispoziție rezultă că tariful de bază prevăzut în dispoziția respectivă corespunde costului standard al unei comunicări obișnuite la care consumatorul se poate aștepta și care nu necesită ca comerciantul să îl informeze pe acesta din urmă în legătură cu acest cost.

               23

               Chiar dacă articolul 6 din Directiva 2011/83 se raportează la faza precontractuală, totuși această interpretare a noțiunii „tarif de bază” conține indicații pentru interpretarea aceleiași noțiuni, vizată la articolul 21 din această directivă, referitor la faza ulterioară încheierii contractului. Astfel, este important ca un consumator să poată utiliza linia telefonică pusă la dispoziția sa de comerciant prin achitarea unor costuri normale, a fortiori după încheierea contractului, pentru a‑și putea invoca drepturile.

               24

               În plus, reiese din mai multe articole din Directiva 2011/83 că, în principiu, nu consumatorului îi revine sarcina să suporte alte costuri decât costurile obișnuite, dacă își exercită drepturile consacrate de această directivă, și că eventuale costuri suplimentare sunt, în consecință, în sarcina comerciantului.

               25

               Astfel, articolul 19 din această directivă prevede, în ceea ce privește utilizarea unui anumit mijloc de plată, că „statele membre interzic comercianților să perceapă de la consumatori comisioane aferente utilizării unui anumit mijloc de plată care depășesc costul suportat de comerciant pentru utilizarea unor astfel de modalități de plată”.

               26

               Articolul 13 alineatul (1) din directiva menționată prevede, la rândul său, că, în cazul în care consumatorul își exercită dreptul de retragere,toate sumele plătite de acesta, inclusiv costurile livrării, îi sunt rambursate de comerciant. Curtea a statuat deja, în legătură cu dreptul de retragere, astfel cum figura în Directiva 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 1997 privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță (JO 1997, L 144, p. 19, Ediție specială, 15/vol. 4, p. 160), care a precedat Directiva 2011/83, că, în principiu, vânzătorul nu are posibilitatea să solicite consumatorului o despăgubire pentru utilizarea unui bun dobândit printr‑un contract la distanță în cazul în care acesta din urmă și‑a exercitat dreptul de retragere cu respectarea termenelor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 septembrie 2009, Messner, C‑489/07, EU:C:2009:502, punctul 29). În plus, un comerciant nu este autorizat să impute consumatorului costurile de expediere a mărfurilor, în cazul în care acesta din urmă își exercită dreptul de retragere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 aprilie 2010, Heinrich Heine, C‑511/08, EU:C:2010:189, punctul 59).

               27

               Rezultă, în consecință, din contextul în care se înscrie articolul 21 din Directiva 2011/83 că noțiunea „tarif de bază” se referă la un tarif obișnuit al unei comunicații telefonice, fără cheltuieli suplimentare pentru consumator.

               28

               Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 32 din concluzii, această interpretare reflectă de asemenea obiectivul, urmărit de Directiva 2011/83, al atingerii unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor, astfel cum este prevăzut în considerentele (3)-(5) și (7) ale acestei directive, precum și la articolul 1 din aceasta. În plus, protecția consumatorilor în politicile Uniunii Europene este consacrată la articolul 169 TFUE, precum și la articolul 38 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

               29

               Astfel, o interpretare a noțiunii „tarif de bază” în sensul că comercianții ar fi autorizați să factureze tarife mai ridicate decât tariful unei comunicări standard către o linie din rețeaua de telefonie fixă geografică sau mobilă ar fi de natură să descurajeze consumatorii să utilizeze o linie telefonică de asistență pentru a obține informații privind contractul încheiat sau să își invoce drepturile în materie, în special, de garanție sau de retragere.

               30

               Faptul că, în temeiul articolului 21 al doilea paragraf din Directiva 2011/83, furnizorii de servicii telefonice au dreptul să taxeze apelurile telefonice ale consumatorilor nu afectează considerațiile care precedă, cu condiția ca sumele facturate să nu depășească costurile obișnuite pe care le‑ar fi suportat aceștia din urmă pentru un apel standard.

               31

               Rezultă că un comerciant nu poate imputa consumatorului decât cheltuielile care nu depășesc costul unei comunicații telefonice standard. Astfel, în măsura în care această limită este respectată, împrejurarea că un comerciant realizează sau nu realizează beneficii în urma utilizării unei linii de asistență negeografică este lipsită de relevanță.

               32

               Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că trebuie să se răspundă la întrebările adresate că noțiunea „tarif de bază”, vizată la articolul 21 din Directiva 2011/83, trebuie interpretată în sensul că costul unui apel aferent unui contract încheiat și efectuat către o linie telefonică de asistență operată de un comerciant nu poate depăși costul unui apel către o linie din rețeaua de telefonie fixă geografică sau mobilă standard. În măsura în care această limită este respectată, împrejurarea că comerciantul respectiv realizează sau nu realizează beneficii prin intermediul acestei linii telefonice de asistență este lipsită de relevanță.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               33

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

                     Noțiunea „tarif de bază”, vizată la articolul 21 din Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor, de modificare a Directivei 93/13/CEE a Consiliului și a Directivei 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 85/577/CEE a Consiliului și a Directivei 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului, trebuie interpretată în sensul că costul unui apel aferent unui contract încheiat și efectuat către o linie telefonică de asistență operată de un comerciant nu poate depăși costul unui apel către o linie din rețeaua de telefonie fixă geografică sau mobilă standard. În măsura în care această limită este respectată, împrejurarea că comerciantul respectiv realizează sau nu realizează beneficii prin intermediul acestei linii telefonice de asistență este lipsită de relevanță.

                     Semnături

            (
            1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 29 mai 1997. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 94/15/CE. # Cauza C-357/96.


Hotărârea Curții din data de 17 decembrie 1998. # Baustahlgewebe GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Admisibilitate - Concurență - Amenzi. # Cauza C-185/95 P.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 23 martie 2006.#Enirisorse SpA împotriva Sotacarbo SpA.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Cagliari - Italia.#Ajutor de stat - Articols 87 și 88 CE.#Cauza C-237/04.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 14 mai 1998. # Mo Och Domsjö AB împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Amendă - Motivare. # Cauza T-352/94.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 23 aprilie 1996. # Giuseppe Mancini împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Admisibilitate - Termen de contestare. # Cauza T-113/95.


Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 26 aprilie 2005.#Stichting "Goed Wonen" împotriva Staatssecretaris van Financiën.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad der Nederlanden - Țările de Jos.#Cauza C-376/02.


Hotărârea Curții din data de 17 septembrie 2002. # A. G. Lawrence și alții împotriva Regent Office Care Ltd, Commercial Catering Group și Mitie Secure Services Ltd. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Regatul Unit. # Efect direct. # Cauza C-320/00.


Hotărârea Curții din data de 12 iulie 1962. # Koninklijke Nederlandsche Hoogovens en Staalfabrieken N.V. împotriva Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauza 14/61.