title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 11 iunie 2009.#Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG împotriva Franz Hauswirth GmbH.#Cerere de decizie preliminară formulată de Oberster Gerichtshof.#Cauza C-529/07.

text:
      Cauza C‑529/07
      Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG
      împotriva
      Franz Hauswirth GmbH
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Oberster Gerichtshof)
      „Marcă comunitară tridimensională – Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Articolul 51 alineatul (1) litera (b) – Criterii pertinente pentru aprecierea «relei‑credințe» a solicitantului în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii
         comunitare”

      Sumarul hotărârii
      Marcă comunitară – Renunțare, decădere și nulitate – Cauze de nulitate absolută
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 51 alin. (1) lit. (b)]
      Pentru aprecierea existenței relei‑credințe a solicitantului, în sensul articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94 privind marca comunitară, instanța națională trebuie să ia în considerare toți factorii pertinenți specifici speței
         și existenți la momentul depunerii cererii de înregistrare a unui semn ca marcă comunitară și, în special:

      – împrejurarea că solicitantul are sau trebuie să aibă cunoștință de faptul că un terț utilizează cel puțin într‑un stat membru
         un semn identic sau similar pentru un produs identic sau similar ce poate conduce la confuzie cu semnul a cărui înregistrare
         se cere;

      – intenția solicitantului de a‑l împiedica pe acest terț să utilizeze un astfel de semn în continuare;
      – nivelul de protecție juridică de care beneficiază semnul terțului și semnul a cărui înregistrare se solicită.
      O prezumție de cunoaștere de către solicitant a utilizării de către un terț a unui semn identic sau similar pentru un produs
         identic sau similar ce poate conduce la confuzie cu semnul a cărui înregistrare se cere poate rezulta, printre altele, din
         împrejurarea că, în sectorul economic vizat, o astfel de utilizare este îndeobște cunoscută, această cunoaștere putând fi
         dedusă, în special, din durata unei astfel de utilizări. Într‑adevăr, cu cât este mai îndelungată această utilizare, cu atât
         este mai probabil ca solicitantul să fi avut cunoștință de ea la momentul depunerii cererii de înregistrare. Însă, această
         prezumție nu este suficientă în sine pentru a stabili existența relei‑credințe a solicitantului.

      Intenția solicitantului la momentul depunerii cererii de înregistrare este un element subiectiv care trebuie stabilit prin
         trimitere la circumstanțele obiective ale speței. Astfel, intenția de a împiedica un terț să comercializeze un produs poate,
         în anumite împrejurări, să constituie un element al relei‑credințe a solicitantului, în special atunci când nu are intenția
         să îl utilizeze, ci dorește numai să împiedice intrarea pe piață a unui terț.

      Faptul că un terț utilizează de multă vreme un semn pentru un produs identic sau similar ce poate conduce la confuzie cu marca
         solicitată, iar acest semn beneficiază de un anumit nivel de protecție juridică este un factor pertinent pentru a aprecia
         existența relei‑credințe a solicitantului. Într‑adevăr, într‑un astfel de caz, solicitantul ar putea beneficia de drepturile
         conferite de marca comunitară cu unicul scop de a face concurență neloială unui concurent ce utilizează un semn care, prin
         propriile calități, a obținut deja un anumit nivel de protecție juridică. Așa fiind, nu este exclus totuși ca în astfel de
         împrejurări și, în special, atunci când mai mulți producători utilizează pe piață semne identice sau similare pentru produse
         identice sau similare ce pot conduce la confuzie cu semnul a cărui înregistrare se cere, solicitantul să urmărească un obiectiv
         legitim prin înregistrarea acestui semn. Acesta poate fi cazul în special atunci când solicitantul are cunoștință, la momentul
         depunerii cererii de înregistrare, de faptul că un terț, care este un actor recent pe piață, încearcă să profite de semnul
         amintit prin copierea prezentării sale, ceea ce conduce solicitantul la obținerea înregistrării semnului pentru a împiedica
         utilizarea acestei prezentări.

      În plus, și natura mărcii solicitate poate fi pertinentă pentru aprecierea existenței relei‑credințe a solicitantului. Astfel,
         în cazul în care semnul vizat constă în forma și în prezentarea de ansamblu ale unui produs, existența relei‑credințe a solicitantului
         ar putea fi stabilită mai ușor atunci când libertatea de alegere a concurenților în privința formei și a prezentării ale unui
         produs este restrânsă din cauza unor considerații de ordin tehnic sau comercial, astfel încât titularul mărcii este în măsură
         să îi împiedice pe concurenți nu numai să utilizeze un semn identic sau similar, dar și să comercializeze produse comparabile.

      În sfârșit, pentru aprecierea existenței relei‑credințe a solicitantului, poate fi luat în considerare nivelul de notorietate
         de care se bucură un semn la momentul depunerii cererii prezentate în vederea înregistrării ca marcă comunitară. Într‑adevăr,
         un astfel de nivel de notorietate ar putea justifica în mod clar interesul solicitantului de a asigura protecția juridică
         mai extinsă a semnului său.

      (a se vedea punctele 39-44, 46-52 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      11 iunie 2009(*)

      „Marcă comunitară tridimensională – Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Articolul 51 alineatul (1) litera (b) – Criterii pertinente pentru aprecierea «relei‑credințe» a solicitantului în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii
         comunitare”

      În cauza C‑529/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Oberster Gerichtshof
         (Austria), prin decizia din 2 octombrie 2007, primită de Curte la 28 noiembrie 2007, în procedura

      Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG
      împotriva
      Franz Hauswirth GmbH,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii M. Ilešič (raportor), A. Tizzano, E. Levits și J.‑J. Kasel, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna K. Sztranc‑Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 noiembrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG, de H.‑G. Kamann și G. K. Hild, Rechtsanwälte;
      –        pentru Franz Hauswirth GmbH, de H. Schmidt, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul suedez, de doamna A. Falk și de domnul A. Engman, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul H. Krämer, în calitate de agent,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 martie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1,
         p. 146).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli AG (denumită în continuare
         „Lindt & Sprüngli”), cu sediul în Elveția, pe de o parte, și Franz Hauswirth GmbH (denumită în continuare „Franz Hauswirth”),
         cu sediul în Austria, pe de altă parte.

      3        Printr‑o acțiune în contrafacere, Lindt & Sprüngli a solicitat, în esență, ca Franz Hauswirth să înceteze producerea sau comercializarea
         pe teritoriul Uniunii Europene a iepurașilor de ciocolată care ar fi similari până la confuzie cu cel protejat prin marca
         comunitară tridimensională (denumită în continuare „marca tridimensională în cauză”) al cărei titular este Lindt & Sprüngli.

      4        Franz Hauswirth, care a formulat o cerere reconvențională de declarare a nulității acestei mărci, apreciază, în esență, că,
         potrivit articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, aceasta din urmă nu poate fi protejată ca marcă
         pentru motivul că Lindt & Sprüngli era de rea‑credință în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii respective.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      5        Articolul 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, intitulat „Cauze de nulitate absolută”, prevede:

      „Se declară nulitatea mărcii comunitare, ca urmare a unei cereri depuse la Oficiu[l pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne
         (mărci, desene, modele industriale) (OAPI)] sau a unei cereri reconvenționale în cadrul unei acțiuni în contrafacere:

      […]
      (b)      atunci când solicitantul era de rea‑credință în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii.”
      6        Regulamentul nr. 40/94 a fost abrogat prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca
         comunitară (JO L 78, p. 1), intrat în vigoare la 13 aprilie 2009. Cu toate acestea, având în vedere data faptelor, acțiunea
         principală continuă să fie guvernată de Regulamentul nr. 40/94.

       Reglementarea națională
      7        Articolul 34 alineatul 1 din Legea din privind protecția mărcilor (Markenschutzgesetz, BGBl. 260/1970), în versiunea publicată
         în BGBl. I, 111/1999, prevede:

      „Orice persoană poate cere radierea unei mărci atunci când solicitantul era de rea‑credință în momentul înregistrării.”
      8        În temeiul articolului 9 alineatul 3 din Legea împotriva concurenței neloiale (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb,
         BGBl. 448/1984), în versiunea sa publicată în BGBl. I, 136/2001, prezentarea mărfurilor, precum și ambalajul și învelișul
         acestora sunt protejate ca denumirea specială a unei întreprinderi atunci când în mediile vizate sunt considerate marcă a
         întreprinderii.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      9        În Austria, precum și în Germania, iepurașii de ciocolată, denumiți în mod obișnuit „Osterhasen”, sunt comercializați cel
         puțin începând cu anul 1930, în diferite forme și culori.

      10      În perioada în care se fabricau și erau ambalate manual, formele individuale ale iepurașilor de ciocolată erau foarte diferite,
         pe când, o dată cu introducerea ambalării automatizate, iepurașii fabricați industrial au devenit din ce în ce mai similari.

      11      Lindt & Sprüngli fabrică de la începutul anilor ’50 un iepuraș de ciocolată având o formă foarte similară cu cea protejată
         prin marca tridimensională în cauză. Începând din 1994, ea îl comercializează și în Austria.

      12      În cursul anului 2000, Lindt & Sprüngli a devenit titulara mărcii tridimensionale în cauză, care reprezintă un iepuraș de
         ciocolată auriu, în poziție așezat, cu o panglică roșie, un clopoțel și cu inscripția de culoare maro „Lindt GOLDHASE” și
         care se prezintă astfel:

      13      Marca amintită a fost înregistrată pentru ciocolată și pentru articole din ciocolată din clasa 30, în sensul Aranjamentului
         de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie
         1957, cu revizuirile și cu modificările anterioare.

      14      Franz Hauswirth comercializează, din anul 1962, iepurași de ciocolată. Iepurașul în cauză în acțiunea principală este reprezentat
         mai jos:

      15      Potrivit instanței de trimitere, există un risc de confuzie între iepurașul de ciocolată fabricat și comercializat de Franz
         Hauswirth, pe de o parte, și cel fabricat și comercializat de Lindt & Sprüngli sub marca tridimensională în cauză, pe de altă
         parte.

      16      Riscul de confuzie amintit ar rezulta în special din faptul că iepurașul fabricat și comercializat de Franz Hauswirth are
         forma și culoarea similare celui care este protejat prin marca tridimensională respectivă, precum și din faptul că această
         societate ar aplica o etichetă pe partea inferioară a produsului.

      17      Totodată, potrivit instanței de trimitere, și alți fabricanți stabiliți în Comunitatea Europeană produc iepurași de ciocolată
         similari celui înregistrat sub marca tridimensională în cauză. În plus, o mare parte a acestor fabricanți aplică în mod clar
         denumirea întreprinderii pe iepurași într‑o modalitate vizibilă pentru cumpărător.

      18      Înainte de înregistrarea mărcii tridimensionale în cauză, Lindt & Sprüngli nu a acționat în temeiul dreptului național al
         concurenței sau al dreptului național al proprietății intelectuale decât împotriva fabricanților de produse identice cu cel
         care a determinat ulterior înregistrarea acestei mărci.

      19      După înregistrarea mărcii tridimensionale în cauză, Lindt & Sprüngli a început să urmărească comercianții despre care avea
         cunoștință că fabricau produse similare până la confuzie cu iepurașul protejat prin această marcă.

      20      Oberster Gerichtshof arată că soluția pe care trebuie să o dea cererii reconvenționale prezentate de Franz Hauswirth depinde
         de aspectul dacă Lindt & Sprüngli era de rea‑credință, în sensul articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94, în momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii tridimensionale în cauză.

      21      În aceste condiții, Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Articolul 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 […] trebuie interpretat în sensul că solicitantul unei mărci
         comunitare trebuie considerat ca fiind de rea‑credință atunci când, la momentul înregistrării, are cunoștință de faptul că
         un concurent utilizează în (cel puțin) un stat membru o marcă identică sau similară ce poate conduce la confuzie pentru produse
         sau servicii identice ori similare, iar acesta înregistrează marca pentru a putea să îl împiedice pe concurent să utilizeze
         marca în continuare?

      2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare:
      Solicitantul unei mărci trebuie considerat ca fiind de rea‑credință atunci când înregistrează marca pentru a putea să îl împiedice
         pe concurent să utilizeze marca în continuare, deși, la momentul înregistrării, solicitantul are sau trebuie să aibă cunoștință
         de faptul că acest concurent a dobândit un «drept câștigat» («wertvollen Besitzstand») prin utilizarea unei mărci identice
         sau similare pentru produse sau servicii identice sau similare ce pot conduce la confuzie?

      3)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima sau la a doua întrebare:
      Trebuie exclusă reaua‑credință atunci când, pentru marca sa, solicitantul a dobândit deja o notorietate comercială și, astfel,
         o protecție în virtutea dreptului concurenței loiale?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      22      Prin intermediul întrebărilor sale, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere își pune problema, în esență, care
         sunt criteriile pertinente pe care este ținută să le ia în considerare pentru a stabili dacă solicitantul este de rea‑credință,
         în sensul articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, la momentul depunerii cererii de înregistrare
         a unui semn.

       Argumentele părților
      23      Lindt & Sprüngli susține, în esență, că împrejurarea că a cunoscut existența concurenților pe piață, precum și intenția de
         a‑i împiedica pe aceștia să acceadă la piață nu sunt elemente constitutive ale relei‑credințe a solicitantului, în sensul
         articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. Într‑adevăr, potrivit acestei societăți, la aceste elemente
         trebuie să se adauge un comportament neloial, mai precis, contrar bunelor moravuri comerciale. Or, în acțiunea principală,
         nu s‑a stabilit existența unui astfel de comportament.

      24      Potrivit Lindt & Sprüngli, încă înainte de depunerea cererii de înregistrare, marca tridimensională în cauză a dobândit o
         notorietate comercială și un caracter distinctiv și, prin urmare, o protecție în diferitele state membre ale Uniunii Europene,
         în temeiul dreptului concurenței sau al dreptului mărcilor. Societatea amintită adaugă că această marcă a fost utilizată ca
         semn o lungă perioadă înainte de depunerea cererii de înregistrare și a ajuns la această notorietate prin cheltuieli publicitare
         însemnate. Prin urmare, înregistrarea semnului amintit ca marcă ar urmări să protejeze valoarea comercială a acesteia din
         urmă împotriva produselor contrafăcute.

      25      În schimb, potrivit Lindt & Sprüngli, dacă OAPI înregistrează un semn ca marcă și dacă aceasta din urmă nu este efectiv utilizată
         ulterior, terții vor putea, în temeiul articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, să invoce, înainte
         de expirarea termenului de cinci ani, reaua‑credință a solicitantului în momentul înregistrării acestei mărci și să solicite
         declararea nulității mărcii respective pentru acest motiv.

      26      Franz Hauswirth susține, în esență, că articolul 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 constituie un corectiv
         necesar, fie atunci când obișnuitele motive absolute de refuz al înregistrării nu se aplică, fie atunci când motivele relative
         nu își găsesc aplicarea, pentru că nu există niciun drept propriu de protecție. Astfel, această societate susține că reaua‑credință
         este stabilită atunci când autorul cererii de înregistrare a unui semn ca marcă avusese cunoștință de utilizarea unui semn
         identic sau similar pentru produse sau servicii identice sau similare de către un concurent care avea un drept câștigat („wertvollen
         Besitzstand”) cel puțin într‑un stat membru și dacă solicită înregistrarea semnului ca marcă comunitară pentru a‑l împiedica
         pe acest concurent să utilizeze semnul său în continuare.

      27      Prin urmare, în opinia exprimată de Franz Hauswirth, prin înregistrarea mărcii tridimensionale în cauză, Lindt & Sprüngli
         avea intenția să elimine în totalitate concurenții. Astfel, Lindt & Sprüngli ar încerca să împiedice continuarea fabricării
         unui produs care este comercializat din anii ’60 sau, în forma actuală, din anul 1997. Într‑adevăr, în temeiul dreptului câștigat
         („wertvollen Besitzstand”), Franz Hauswirth ar trebui să își păstreze piața și nu ar putea fi amenințat de concurenții comunitari.

      28      Franz Hauswirth adaugă că este clar că modul de redactare a articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94
         nu prevede expres posibilitatea de a remedia reaua‑credință prin notorietatea semnului a cărui înregistrare ca marcă se solicită,
         astfel că, în acțiunea principală, notorietatea dobândită înainte de înregistrarea mărcii tridimensionale în cauză nu ar putea
         fi invocată.

      29      Guvernul ceh consideră, în principal, că articolul 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 trebuie interpretat
         în sensul că solicitantul care înregistrează marca pentru a împiedica un concurent să utilizeze în continuare un semn identic
         sau similar, deși are sau trebuie să aibă cunoștință, la momentul depunerii cererii de înregistrare, de faptul că acest concurent
         a dobândit un drept câștigat („wertvollen Besitzstand”) prin utilizarea unui astfel de semn pentru produse sau servicii identice
         sau similare ce pot conduce la confuzie, trebuie considerat ca fiind de rea‑credință. Guvernul amintit adaugă că împrejurarea
         că solicitantul a dobândit deja o notorietate pentru semnul pe care îl utilizează nu exclude reaua‑credință.

      30      Guvernul suedez subliniază, în esență, că este suficient ca solicitantul să fi știut că un alt operator economic utiliza semnul
         care poate conduce la confuzie pentru a se putea considera că este stabilită reaua‑credință, în sensul articolului 51 alineatul
         (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. Acest guvern precizează că scopul urmărit prin înregistrarea semnului ca marcă,
         mai precis acela de a împiedica un concurent să utilizeze un semn în continuare, precum și acela de a beneficia de valoarea
         dobândită de acesta din urmă, este lipsit de pertinență pentru aprecierea relei‑credințe. Guvernul amintit adaugă că modul
         de redactare sau economia Regulamentului nr. 40/94 nu vin nicidecum să susțină existența unui element intențional și că o
         interpretare contrară ar antrena dificultăți nejustificate în materie de probațiune și ar reduce posibilitățile operatorului
         economic ce a utilizat primul semnul vizat de a contesta o înregistrare neîntemeiată.

      31      Comisia Comunităților Europene susține, în esență, că OAPI trebuie să verifice în cadrul procedurii de înregistrare a unui
         semn ca marcă dacă această înregistrare se efectuează în vederea unei utilizări efective a mărcii. În schimb, dacă OAPI înregistrează
         un semn ca marcă și dacă aceasta din urmă nu este ulterior utilizată efectiv, terții vor putea de asemenea, în temeiul articolului
         51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, să invoce, înainte de expirarea termenului de cinci ani, reaua‑credință
         a solicitantului în momentul înregistrării acestui semn ca marcă și să solicite declararea nulității acesteia pentru acest
         motiv.

      32      În ceea ce privește criteriile pertinente pentru a stabili dacă solicitantul era de rea‑credință, Comisia menționează comportamentul
         acestuia din urmă pe piață, comportamentul altor operatori în ceea ce privește semnul care a fost depus, faptul că solicitantul
         dispune la momentul depunerii cererii de un portofoliu de mărci, precum și alte împrejurări specifice speței.

      33      Potrivit Comisiei, nu constituie, în schimb, elemente pertinente faptul că un terț utiliza deja un semn identic sau similar
         ce poate conduce la confuzie, faptul că solicitantul are cunoștință de această utilizare sau faptul că acest terț are un drept
         dobândit („wertvollen Besitzstand”) asupra semnului pe care îl utilizează.

       Răspunsul Curții
      34      Pentru a răspunde la întrebările adresate, trebuie amintit că rezultă din modul de redactare a articolului 51 alineatul (1)
         litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 că reaua‑credință constituie una dintre cauzele de nulitate absolută a mărcii comunitare,
         care poate fi invocată fie în fața OAPI, fie printr‑o acțiune reconvențională prezentată în cadrul unei acțiuni în contrafacere.

      35      Din aceeași dispoziție rezultă că momentul pertinent pentru aprecierea existenței relei‑credințe a solicitantului este cel
         al depunerii cererii de înregistrare de către persoana interesată.

      36      În această privință, trebuie amintit că, în prezenta cauză, Curtea nu este sesizată decât cu privire la cazul în care, la
         momentul depunerii cererii de înregistrare, mai mulți producători utilizau pe piață semne identice sau similare pentru produse
         identice sau similare ce pot conduce la confuzie cu semnul a cărei înregistrare se solicita.

      37      Este important de menționat că existența relei‑credințe a solicitantului, în sensul articolului 51 alineatul (1) litera (b)
         din Regulamentul nr. 40/94, trebuie apreciată global, ținând seama de toți factorii pertinenți în speță.

      38      În ceea ce privește în mod specific factorii menționați în întrebările preliminare, și anume:

      –        împrejurarea că solicitantul are sau trebuie să aibă cunoștință de faptul că un terț utilizează cel puțin într‑un stat membru
         un semn identic sau similar pentru un produs identic sau similar ce poate conduce la confuzie cu semnul a cărui înregistrare
         se cere;

      –        intenția solicitantului de a‑l împiedica pe acest terț să utilizeze un astfel de semn în continuare, precum și
      –        nivelul de protecție juridică de care beneficiază semnul terțului și semnul a cărui înregistrare se solicită,
      trebuie făcute următoarele precizări.
      39      Trebuie menționat, în ceea ce privește termenii „trebuie să aibă cunoștință” din cuprinsul textului celei de a doua întrebări
         preliminare, că o prezumție de cunoaștere de către solicitant a utilizării de către un terț a unui semn identic sau similar
         pentru un produs identic sau similar ce poate conduce la confuzie cu semnul a cărui înregistrare se cere poate rezulta, printre
         altele, din împrejurarea că, în sectorul economic vizat, o astfel de utilizare este îndeobște cunoscută, această cunoaștere
         putând fi dedusă, în special, din durata unei astfel de utilizări. Într‑adevăr, cu cât este mai îndelungată această utilizare,
         cu atât este mai probabil ca solicitantul să fi avut cunoștință de ea la momentul depunerii cererii de înregistrare.

      40      Cu toate acestea, trebuie constatat că împrejurarea că solicitantul are sau trebuie să aibă cunoștință de faptul că un terț
         utilizează de multă vreme cel puțin într‑un stat membru un semn identic sau similar pentru un produs identic sau similar ce
         poate conduce la confuzie cu semnul a cărui înregistrare se cere nu este suficientă în sine pentru a stabili existența relei‑credințe
         a solicitantului.

      41      Prin urmare, pentru a aprecia existența relei‑credințe, trebuie să se ia în considerare și intenția solicitantului la momentul
         depunerii cererii de înregistrare.

      42      Este important în această privință să se menționeze că, astfel cum a arătat, de altfel, avocatul general la punctul 58 din
         concluzii, intenția solicitantului la momentul pertinent este un element subiectiv care trebuie stabilit prin trimitere la
         circumstanțele obiective ale speței.

      43      Astfel, intenția de a împiedica un terț să comercializeze un produs poate, în anumite împrejurări, să constituie un element
         al relei‑credințe a solicitantului.

      44      Acesta lucru este valabil în special atunci când, ulterior, se adeverește că solicitantul a înregistrat un semn ca marcă comunitară
         fără intenția de a‑l utiliza, cu unicul scop de a împiedica intrarea pe piață a unui terț.

      45      Într‑adevăr, într‑un astfel de caz, marca nu îndeplinește funcția sa esențială, care constă în a garanta consumatorului sau
         utilizatorului final identitatea originii produsului sau a serviciului respectiv, permițându‑i să distingă, fără vreo posibilitate
         de confuzie, acest produs sau acest serviciu de cele care au o altă proveniență (a se vedea în special Hotărârea din 29 aprilie
         2004, Henkel/OAPI, C‑456/01 P și C‑457/01 P, Rec., p. I‑5089, punctul 48).

      46      Tot astfel, faptul că un terț utilizează de multă vreme un semn pentru un produs identic sau similar ce poate conduce la confuzie
         cu marca solicitată, iar acest semn beneficiază de un anumit nivel de protecție juridică este un factor pertinent pentru a
         aprecia existența relei‑credințe a solicitantului.

      47      Într‑adevăr, într‑un astfel de caz, solicitantul ar putea beneficia de drepturile conferite de marca comunitară cu unicul
         scop de a face concurență neloială unui concurent care utilizează un semn care, prin propriile calități, a obținut deja un
         anumit nivel de protecție juridică.

      48      Așa fiind, nu este exclus totuși ca în astfel de împrejurări și, în special, atunci când mai mulți producători utilizează
         pe piață semne identice sau similare pentru produse identice sau similare ce pot conduce la confuzie cu semnul a cărui înregistrare
         se cere, solicitantul să urmărească un obiectiv legitim prin înregistrarea acestui semn.

      49      Acesta poate fi cazul în special, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 67 din concluzii, atunci când solicitantul
         are cunoștință, la momentul depunerii cererii de înregistrare, de faptul că un terț, care este un actor recent pe piață, încearcă
         să profite de semnul amintit prin copierea prezentării sale, ceea ce conduce solicitantul la obținerea înregistrării semnului
         pentru a împiedica utilizarea acestei prezentări.

      50      În plus, astfel cum a menționat de asemenea avocatul general la punctul 66 din concluzii, și natura mărcii solicitate poate
         fi pertinentă pentru aprecierea existenței relei‑credințe a solicitantului. Astfel, în cazul în care semnul vizat constă în
         forma și în prezentarea de ansamblu ale unui produs, existența relei‑credințe a solicitantului ar putea fi stabilită mai ușor
         atunci când libertatea de alegere a concurenților în privința formei și a prezentării ale unui produs este restrânsă din cauza
         unor considerații de ordin tehnic sau comercial, astfel încât titularul mărcii este în măsură să îi împiedice pe concurenți
         nu numai să utilizeze un semn identic sau similar, dar și să comercializeze produse comparabile.

      51      În sfârșit, pentru aprecierea existenței relei‑credințe a solicitantului, poate fi luat în considerare nivelul de notorietate
         de care se bucură un semn la momentul depunerii cererii prezentate în vederea înregistrării ca marcă comunitară.

      52      Într‑adevăr, un astfel de nivel de notorietate ar putea justifica în mod clar interesul solicitantului de a asigura protecția
         juridică mai extinsă a semnului său.

      53      Având în vedere tot ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că, pentru aprecierea existenței relei‑credințe
         a solicitantului, în sensul articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, instanța națională trebuie
         să ia în considerare toți factorii pertinenți specifici speței și existenți la momentul depunerii cererii de înregistrare
         a unui semn ca marcă comunitară și, în special:

      –        împrejurarea că solicitantul are sau trebuie să aibă cunoștință de faptul că un terț utilizează cel puțin într‑un stat membru
         un semn identic sau similar pentru un produs identic sau similar ce poate conduce la confuzie cu semnul a cărui înregistrare
         se cere;

      –        intenția solicitantului de a‑l împiedica pe acest terț să utilizeze un astfel de semn în continuare, precum și
      –        nivelul de protecție juridică de care beneficiază semnul terțului și semnul a cărui înregistrare se solicită.
       Cu privire la cheltuielile de judecată
      54      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Pentru aprecierea existenței relei‑credințe a solicitantului, în sensul articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
            (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară, instanța națională trebuie să ia în considerare
            toți factorii pertinenți specifici speței și existenți la momentul depunerii cererii de înregistrare a unui semn ca marcă
            comunitară și, în special:
      –        împrejurarea că solicitantul are sau trebuie să aibă cunoștință de faptul că un terț utilizează cel puțin într‑un stat membru
            un semn identic sau similar pentru un produs identic sau similar ce poate conduce la confuzie cu semnul a cărui înregistrare
            se cere;
      –        intenția solicitantului de a‑l împiedica pe acest terț să utilizeze un astfel de semn în continuare, precum și
      –        nivelul de protecție juridică de care beneficiază semnul terțului și semnul a cărui înregistrare se solicită.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 5 octombrie 2004. # Stephen Sanders și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Egalitate de tratament. # Cauza T-45/01.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 9 martie 2004. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-314/03.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 5 octombrie 1994. # Hayriye Eroglu împotriva Land Baden-Württemberg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Karlsruhe - Germania. # Libera circulație a lucrătorilor. # Cauza C-355/93.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 20 noiembrie 2008.#Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Recurs - Remiterea taxelor de import - Decizia Comisiei - Articolul 239 din Codul vamal - Existența unei situații speciale - Inexistența unei înșelăciuni - Neglijență evidentă din partea importatorului.#Cauza C-38/07 P.

text:
      Cauza C‑38/07 P
      Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Recurs – Remiterea taxelor la import – Decizia Comisiei – Articolul 239 din Codul vamal – Existența unei situații speciale – Inexistența unei înșelăciuni – Neglijență evidentă din partea importatorului”
      Sumarul hotărârii
      1.        Recurs – Motive – Simplă repetare a motivelor și a argumentelor prezentate în fața Tribunalului – Inadmisibilitate
      [art. 225 CE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf; Regulamentul de procedură al Curții , art. 112 alin. (1)
            litera (c)]
      2.        Resurse proprii ale Comunităților Europene – Rambursarea sau remiterea taxelor la import
      (Regulamentul nr. 2658/87 al Consiliului, anexa I și Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 239; Regulamentul nr. 1196/97
            al Comisiei, anexa)
      1.        Din articolul 225 CE, din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții și din articolul 112 alineatul (1) litera (c) din
         Regulamentul de procedură al Curții rezultă că un recurs trebuie să indice cu precizie elementele criticate din hotărârea
         a cărei anulare se solicită, precum și argumentele juridice care susțin în mod concret această cerere. Nu îndeplinește cerințele
         de motivare ce rezultă din aceste dispoziții un recurs care se limitează la a repeta sau la a reproduce textual motivele și
         argumentele care au fost prezentate în fața Tribunalului. Cu toate acestea, dacă un recurent contestă interpretarea sau aplicarea
         dreptului comunitar efectuată de către Tribunal, aspectele de drept analizate în primă instanță pot fi rediscutate în cadrul
         recursului.

      Rezultă că este admisibil recursul prin care recurentul, recurgând la argumentele prezentate deja în fața Tribunalului în
         susținerea acțiunii sale în anulare, contestă totuși interpretarea dată de Tribunal.

      (a se vedea punctele 33-36)
      2.        Pentru a aprecia dacă există neglijență evidentă în sensul articolului 239 din Codul vamal comunitar, trebuie să se țină cont,
         în special, de complexitatea dispozițiilor a căror neexecutare a dus la nașterea datoriei vamale, precum și de experiența
         profesională și de diligența operatorului.

      În această privință, în primul rând, nu este vorba despre o complexitate deosebită atunci când, în cazul unui operator care
         a formulat o cerere de remitere a taxelor aferente unor operațiuni de import ulterioare intrării în vigoare a Regulamentului
         nr. 1196/97 privind clasificarea anumitor mărfuri în Nomenclatura combinată, publicarea acestui regulament a pus capăt eventualei
         complexități a legislației creată prin lipsa anumitor termeni din versiunea în limba olandeză a textului subpoziției 1905 90 20
         din Nomenclatura combinată, privind clasificarea hârtiei de orez. Astfel, deși textul versiunii în limba olandeză a subpoziției
         menționate ar fi putut părea mai puțin exact decât cel al altor versiuni lingvistice, nu este mai puțin adevărat că acest
         regulament de clasificare, direct aplicabil și obligatoriu în toate elementele sale, descrie în mod explicit și neechivoc
         produsele care trebuie clasificate la subpoziția respectivă și care corespund celor importate de operatorul în discuție.

      În al doilea rând, în ceea ce privește experiența profesională, operatorul care a recurs la serviciile unui comisionar vamal
         nu se poate sustrage de la o recuperare ulterioară a taxelor vamale invocând lipsa de experiență în materie de formalități
         vamale. Într‑adevăr, operatorii ar putea eluda eventual condiția privind experiența profesională recurgând în mod sistematic
         la serviciile specialiștilor în materie de formalități vamale și astfel operatorii care își desfășoară singuri operațiunile
         vamale ar fi cei defavorizați prin prisma procedurii prevăzute la articolul 239 din Codul vamal comunitar. Rezultă că, în
         măsura în care comisionarul vamal a acționat în numele și pe seama importatorului, pentru a evalua neglijența din partea acestui
         importator ar trebui luate în considerare elementele legate de eventuala neglijență din partea acestui comisionar, inclusiv
         nivelul său de experiență profesională.

      În al treilea rând, în ceea ce privește diligența operatorului, este necesar să se sublinieze că un operator diligent, odată
         ce a luat cunoștință de un regulament de clasificare publicat în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, nu se poate limita la continuarea importului mărfii sale sub un cod al Nomenclaturii combinate pentru simplul motiv că această
         clasificare a fost acceptată de administrația vamală. Astfel, a admite o astfel de neglijență ar însemna încurajarea operatorilor
         să profite de erorile săvârșite de autoritățile vamale naționale. Pe de altă parte, eroarea din partea administrației vamale,
         care fusese deja luată în considerare în cauză în cadrul verificării existenței unei situații speciale, nu poate, în principiu,
         să scutească operatorul de consecințele propriei neglijențe.

      (a se vedea punctele 40, 42, 43, 46, 53, 54, 64 și 65)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      20 noiembrie 2008(*)

      „Recurs – Remiterea taxelor la import – Decizia Comisiei – Articolul 239 din Codul vamal – Existența unei situații speciale – Inexistența unei înșelăciuni – Neglijență evidentă din partea importatorului”
      În cauza C‑38/07 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 29 ianuarie 2007,
      Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV, reprezentată de H. de Bie, advocaat,

      recurentă,
      cealaltă parte în proces fiind:
      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnul X. Lewis, în calitate de agent, asistat de F. Tuytschaever, advocaat, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârâtă în primă instanță,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii J.‑C. Bonichot, J. Makarczyk, P. Kūris, și doamna C.
         Toader (raportor), judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 22 mai 2008,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 4 septembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV (denumită în continuare „H & S”) solicită anularea Hotărârii
         Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 30 noiembrie 2006, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods/Comisia
         (T‑382/04, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s‑a respins acțiunea privind anularea Deciziei REM 19/2002
         a Comisiei din 17 iunie 2004, în care s‑a constatat că remiterea taxelor la import nu este justificată într‑un caz determinat
         (denumită în continuare „decizia atacată”).

       Cadrul juridic
       Reglementarea privind clasificarea tarifară a hârtiei de orez
      2        Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal
         comun (JO L 256, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3) a instituit o nomenclatură completă a mărfurilor ce fac obiectul
         operațiunilor de import sau de export în Comunitatea Europeană (denumită în continuare „NC”), nomenclatura fiind cuprinsă
         în anexa I la acest regulament.

      3        Subpozițiile 1901 90 99 și 1905 90 20 din NC, în versiunea rezultată din Regulamentul (CE) nr. 1624/97 al Comisiei din 13
         august 1997 de modificare a anexei I la Regulamentul nr. 2658/87 (JO L 224, p. 16), erau susceptibile să fie aplicate în speță.

      4        Pozițiile 1901 și 1905 din NC, precum și subpozițiile aferente, în versiunea în limba română, au următorul cuprins:

               „1901

               „Extracte de malț; preparate alimentare din făină, griș, amidon, fecule sau extracte de malț, care nu conțin cacao […], nedenumite
                  și necuprinse în altă parte; preparate alimentare din produsele de la pozițiile 0401-0404, care nu conțin cacao […], nedenumite
                  și necuprinse în altă parte:

               [...]

               1901 90 99

               – – –Altele:

               1905

               Produse de brutărie, de patiserie și biscuiți, chiar cu adaos de cacao; ostii, cașete goale de tipul celor utilizate pentru
                  medicamente, vafe cu capac, paste uscate din făină, din amidon sau din fecule în foi și produse similare:

               [...]

               1905 90

                – Altele:

               [...]

               1905 90 20

               – – Ostii, cașete goale de tipul celor utilizate pentru medicamente, vafe cu capac, paste uscate din făină, din amidon sau
                  din fecule în foi și produse similare.”

         [traducere neoficială]
      5        Versiunea în limba olandeză a NC descrie poziția 1905 și subpozițiile aferente după cum urmează:

               „1905

               Brood, gebak, biscuits en andere bakkerswaren, ook indien deze producten cacao bevatten; ouwel in bladen, hosties, ouwels
                  voor geneesmiddelen, plakouwels en dergelijke producten van meel of van zetmeel

               [...]

               1905 90

                – andere:

               [...]

               1905 90 20

               – – ouwel in bladen, hosties, ouwels voor geneesmiddelen, plakouwels en dergelijke producten, van meel of van zetmeel.”

      6        În scopul aplicării uniforme în Comunitate a NC, în temeiul articolului 9 alineatul (1) litera (a) prima liniuță din Regulamentul
         nr. 2658/87, Comisia Comunităților Europene poate adopta regulamente pentru clasificarea unor mărfuri specifice în NC.

      7        Potrivit anexei la Regulamentul (CE) nr. 1196/97 al Comisiei din 27 iunie 1997 privind clasificarea anumitor mărfuri în Nomenclatura
         combinată (JO L 170, p. 13, Ediție specială, 02/vol. 10, p. 99, denumit în continuare „regulamentul de clasificare”), „preparat[ele]
         alimentar[e] pe bază de făină de orez, sare și apă, sub formă de rondele de diferite dimensiuni, uscate, translucide” se clasifică
         la subpoziția 1905 90 20 din NC. În anexa menționată se precizează și că „[a]ceste foi sau rondele, după înmuierea în apă
         […], sunt în general utilizate pentru a înveli produsele denumite «rulouri de primăvară» și produsele similare”.

       Reglementarea privind remiterea taxelor la import
      8        Articolul 5 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar
         (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului
         European și al Consiliului din 19 decembrie 1996 (JO 1997, L 17, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 9, p. 250) (denumit în continuare
         „Codul vamal”), prevede:

      „(1)      În condițiile prevăzute la articolul 64 alineatul (2) și sub rezerva dispozițiilor adoptate în cadrul articolului 243 alineatul
         (2) litera (b), orice persoană își poate desemna un reprezentant în relația sa cu autoritățile vamale, pentru a întocmi actele
         și a îndeplini formalitățile prevăzute în reglementările vamale.

      (2)      O astfel de reprezentare poate fi:
      –        directă, caz în care reprezentantul acționează în numele și pe seama unei alte persoane
      sau
      –        indirectă, caz în care reprezentantul acționează în nume propriu, dar pe seama unei alte persoane.
      [...]”
      9        Articolul 239 din Codul vamal prevede:

      „(1)      Drepturile de import sau export se pot rambursa sau remite în alte situații decât cele menționate la articolele 236, 237 și
         238:

      –        care urmează a fi stabilite în conformitate cu procedura comitetului;
      –        care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate. Situațiile
         în care se poate aplica această dispoziție și procedura de urmat în acest scop sunt definite în conformitate cu procedura
         comitetului. Rambursarea sau remiterea poate fi făcută în condiții speciale.

      (2)      Drepturile se rambursează sau se remit pe motivele menționate la alineatul (1) în urma depunerii unei cereri la biroul vamal
         corespunzător [...]”

       Situația de fapt astfel cum rezultă din hotărârea atacată
      10      H & S, cu sediul în Țările de Jos, este importator de hârtie de orez din Vietnam. Prin urmare, a recurs la serviciile unui
         comisionar vamal, și anume Switch Customs Brokers BV, pe care l‑a desemnat reprezentantul său direct în sensul articolului
         5 alineatul (2) din Codul vamal.

      11      H & S a declarat hârtia de orez pe care o importa prin utilizarea codului 1901 90 99 din NC. Prin scrisoarea din 21 martie
         1996, administrația vamală olandeză (denumită în continuare „administrația vamală”) i‑a comunicat recurentei că hârtia de
         orez în discuție trebuia clasificată în mod efectiv la codul respectiv.

      12      La 27 iunie 1997, Comisia a adoptat regulamentul de clasificare, publicat în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene la 28 iunie 1997 și intrat în vigoare la 19 iulie același an.

      13      În pofida existenței acestui regulament de clasificare, H & S a continuat să importe hârtie de orez prin utilizarea codului
         1901 90 99 din NC, iar administrația vamală a acceptat în continuare 29 de declarații, pe parcursul a șase luni, cu această
         clasificare (cu efectuarea unui control al actelor și, într‑un caz, cu efectuarea unui control fizic). Cu toate acestea, la
         16 martie 1998, administrația vamală a informat recurenta că marfa trebuia clasificată nu la subpoziția 1901 90 99 din NC,
         ci la subpoziția 1905 90 20 din NC. Ulterior însă, în cursul aceleiași zile, administrația vamală a constatat conformitatea
         unei declarații de clasificare a hârtiei de orez la subpoziția 1901 90 99 din NC. Începând cu 17 martie 1998, recurenta a
         importat marfa și a clasificat‑o la subpoziția 1905 90 20 din NC.

      14      Prin scrisoarea din 22 noiembrie 2000, administrația vamală a informat H & S că, în ceea ce privește perioada 13 noiembrie
         1997-31 decembrie 1998, va proceda la recuperarea ulterioară a taxelor la import, în valoare totală de 645 399,50 NLG (echivalentul
         a 292 869,52 euro), pentru motivul că, în cursul perioadei sus‑menționate, această societate clasificase mărfurile în cauză
         în mod eronat, codul conform cu regulamentul de clasificare fiind 1905 90 20 din NC. După ajustare, această sumă a fost stabilită
         în final la 636 518,40 NLG, corespunzând declarațiilor depuse cu clasificarea eronată la subpoziția 1901 90 99 din NC în perioada
         25 noiembrie 1997-2 februarie 1998.

      15      La 13 septembrie 2002, la cererea H & S, Regatul Țărilor de Jos a solicitat Comisiei să decidă, în temeiul articolului 239
         din Codul vamal, dacă remiterea taxelor la import în beneficiul acestei societăți era justificată.

      16      La 17 iunie 2004, Comisia a adoptat decizia în litigiu. În această decizie, Comisia a constatat existența unei situații speciale,
         în sensul articolului 239 din Codul vamal. Cu toate acestea, a considerat că H & S dăduse dovadă de neglijență evidentă, deoarece,
         deși era un agent experimentat, iar regulamentul de clasificare eliminase complexitatea eventual existentă anterior a acestei
         legislații, nu luase nicio măsură pentru a se informa cu privire la exactitatea practicii administrației vamale, care era
         în mod vădit contrară regulamentului respectiv.

       Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
      17      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 23 septembrie 2004, H & S a introdus o acțiune împotriva deciziei
         în litigiu, prin care a solicitat, pe de o parte, anularea acesteia în măsura în care s‑a constatat caracterul nejustificat
         al cererii de remitere a taxelor la import și, pe de altă parte, obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată. Comisia
         a solicitat respingerea acțiunii și obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

      18      În susținerea acțiunii, H & S a invocat trei motive de declarare a nulității deciziei în litigiu, întemeiate, în primul rând,
         pe încălcarea articolului 239 din Codul vamal, pe o apreciere eronată a faptelor și pe o lipsă de motivare a acestei decizii,
         în al doilea rând, pe încălcarea principiului bunei administrări și al egalității de tratament și, în al treilea rând, pe
         încălcarea principiului proporționalității.

      19      Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins acțiunea introdusă de H & S.

      20      Prin primul motiv, H & S a invocat în special complexitatea reglementării în cauză, ca urmare a faptului că versiunea în limba
         olandeză a NC, spre deosebire de alte versiuni lingvistice, nu conținea o referire expresă la „foi din paste uscate din făină”,
         astfel încât, asemănător administrației vamale, care preconizase în trecut clasificarea acestei mărfi la subpoziția 1901 90 99
         din NC, această societate ar fi putut să considere cu bună‑credință că foile de orez erau clasificate la această subpoziție.
         În plus, regulamentul de clasificare ar fi contrar versiunii în limba olandeză a NC și, așadar, nu i‑ar fi opozabil.

      21      H & S a susținut de asemenea că nu era un importator experimentat și că nu i‑ar putea fi imputată experiența profesională
         a comisionarului său vamal. În această privință, a susținut că eventuala neglijență din partea acestuia din urmă, care nu
         luase cunoștință de regulamentul de clasificare publicat în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, nu putea fi luată în considerare pentru a se reține o neglijență evidentă din partea sa.

      22      În această privință, după ce s‑a precizat în primul rând, la punctul 43 din hotărârea atacată, că litigiul privea exclusiv
         aspectul dacă, în mod legal, Comisia ar fi putut reține o neglijență evidentă din partea H & S, la punctul următor al aceleiași
         hotărâri Tribunalul a amintit că, potrivit jurisprudenței rezultate din Hotărârea din 11 noiembrie 1999, Söhl și Söhlke (C‑48/98,
         Rec., p. I‑7877, punctul 56), pentru a aprecia neglijența evidentă trebuia să se țină cont în special de complexitatea dispozițiilor
         a căror neexecutare a dat naștere datoriei vamale, de experiența profesională, precum și de diligența operatorului.

      23      În continuare, la punctul 58 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că publicarea regulamentului de clasificare pusese
         capăt eventualei complexități a legislației, creată prin lipsa anumitor termeni din versiunea în limba olandeză a textului
         subpoziției 1905 90 20 din NC. La punctul 70 din hotărârea menționată, Tribunalul a statuat că elementele privind eventuala
         neglijență din partea comisionarului vamal, inclusiv experiența sa profesională, trebuiau puse în sarcina H & S. În sfârșit,
         la punctul 75 din aceeași hotărâre, Tribunalul a amintit că operatorului îi revine sarcina, atunci când are îndoieli cu privire
         la aplicarea exactă a dispozițiilor a căror neexecutare poate da naștere unei datorii vamale, de a se informa și de a căuta
         toate clarificările posibile pentru a nu contraveni dispozițiilor vizate.

      24      Prin urmare, Tribunalul a concluzionat la punctul 87 din hotărârea atacată că, întrucât nu s‑au informat la administrația
         vamală cu privire la motivele discrepanțelor dintre practica acesteia de clasificare și dispozițiile regulamentului de clasificare,
         H & S și comisionarul său vamal nu dăduseră dovadă de diligența impusă prin articolul 239 din Codul vamal.

      25      În aceste condiții, la punctul 96 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că H & S nu făcuse nici dovada încălcării de
         către Comisie a articolului 239 din Codul vamal, nici a aprecierii eronate a situației de fapt de către aceasta din urmă și
         nici a lipsei motivării deciziei în litigiu și, în consecință, a respins primul motiv.

      26      Prin cel de al doilea motiv, H & S a criticat Comisia în special pentru că ar fi dat dovadă de o rigurozitate excesivă, cu
         încălcarea principiului bunei administrări, fără să rețină erorile din partea administrației vamale în cadrul aprecierii diligenței
         importatorului.

      27      În această privință, la punctul 103 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că neglijența administrației vamale fusese
         deja luată în considerare în cadrul aprecierii existenței unei situații speciale, dar că aceasta nu o poate scuti pe reclamantă
         de consecințele propriei neglijențe.

      28      În ceea ce privește al treilea motiv, la punctul 111 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că, în cazul în care nu
         sunt îndeplinite condițiile de aplicare a articolului 239 din Codul vamal, refuzul unei remiteri a taxelor nu constituie o
         încălcare a principiului proporționalității.

       Cu privire la recurs
      29      Prin recursul formulat, H & S solicită anularea hotărârii atacate și a deciziei în litigiu, precum și obligarea Comisiei la
         plata cheltuielilor de judecată.

      30      Comisia solicită respingerea recursului ca nefondat și obligarea H & S la plata cheltuielilor de judecată.

      31      În susținerea recursului, H & S invocă, în esență, un motiv unic, întemeiat pe încălcarea de către Tribunal a articolului
         239 din Codul vamal în ceea ce privește aprecierea condiției referitoare la inexistența neglijenței evidente din partea operatorului.
         Acest motiv cuprinde trei aspecte, care corespund celor trei elemente reținute de jurisprudență în cadrul unei astfel de evaluări,
         și anume complexitatea legislației, experiența profesională și diligența importatorului.

      32      Comisia consideră că Tribunalul a aplicat în mod corect articolul 239 din Codul vamal. În plus, constată că H & S reiterează,
         uneori în mod literal, argumentele pe care le invocase la Tribunal, precizând însă că nu intenționează să ridice o excepție
         de inadmisibilitate.

       Cu privire la admisibilitate
      33      Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, din articolul 225 CE, din articolul 58 primul paragraf din Statutul
         Curții de Justiție și din articolul 112 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții rezultă că un recurs
         trebuie să indice cu precizie elementele criticate din hotărârea a cărei anulare se solicită, precum și argumentele juridice
         care susțin în mod concret această cerere (Hotărârea din 3 martie 2005, Biegi Nahrungsmittel și Commonfood/Comisia, C‑499/03 P,
         Rec. p. I‑1751, punctul 37 și jurisprudența citată).

      34      Nu îndeplinește cerințele de motivare ce rezultă din aceste dispoziții un recurs care se limitează la a repeta sau la a reproduce
         textual motivele și argumentele care au fost prezentate în fața Tribunalului (a se vedea în acest sens Hotărârea Biegi Nahrungsmittel
         și Commonfood/Comisia, citată anterior, punctul 38 și jurisprudența citată).

      35      Cu toate acestea, dacă un recurent contestă interpretarea sau aplicarea dreptului comunitar efectuată de către Tribunal, aspectele
         de drept analizate în primă instanță pot fi rediscutate în cadrul recursului. Într‑adevăr, dacă recurentul nu ar putea să
         se bazeze astfel în recurs pe motive și argumente utilizate deja în fața Tribunalului, procedura de recurs ar fi lipsită de
         o parte din sensul său (Hotărârea Biegi Nahrungsmittel și Commonfood/Comisia, citată anterior, punctul 39 și jurisprudența
         citată).

      36      Or, în cauză se impune constatarea că recurenta, recurgând la argumentele prezentate deja în fața Tribunalului în susținerea
         acțiunii sale în anulare, nu contestă interpretarea dată de Tribunal condițiilor care trebuie reunite pentru a îndeplini condiția
         privind inexistența neglijenței evidente din partea importatorului, astfel cum a fost prevăzută la articolul 239 din Codul
         vamal.

      37      În aceste condiții, este necesară examinarea prezentului recurs.

       Cu privire la primul aspect, referitor la complexitatea reglementării
       Argumentele părților
      38      În opinia H & S, clasificarea hârtiei de orez la subpoziția 1905 90 20 din NC nu ar fi încă stabilită, după cum o confirmă
         faptul că Hoge Raad der Nederlanden (Țările de Jos) a sesizat Curtea pe calea unei trimiteri preliminare, cauză înregistrată
         sub numărul C‑375/07. Aceasta ar tinde să confirme poziția recurentei, care consideră că este vorba despre o legislație complexă,
         în special ca urmare a insuficiențelor de redactare din versiunea în limba olandeză a NC și a persistenței administrației
         vamale în acceptarea unei clasificări pretins eronate. În plus, recurenta consideră că, în mod contrar soluției pronunțate
         de Tribunal, regulamentul de clasificare nu putea să elimine ambiguitatea clasificării mărfii în discuție, deoarece clasificarea
         efectuată prin acest regulament ar fi contrară NC și jurisprudenței Curții rezultate din Hotărârea din 11 august 1995, Uelzena
         Milchwerke (C‑12/94, Rec., p. I‑2397).

      39      În opinia Comisiei, legislația aplicabilă nu este complexă și, indiferent de situație, regulamentul de clasificare, a cărui
         aplicare face obiectul cauzei, ar fi clarificat normele aflate în vigoare. În realitate, argumentele invocate de H & S ar
         fi concentrate asupra problemei complexității clasificării hârtiei de orez. Or, o astfel de argumentare ar viza nu procedura
         de remitere a taxelor, ci caracterul real al datoriei vamale, mai precis acțiunea introdusă de H & S pe rolul instanței naționale
         împotriva clasificării acestei mărfi la subpoziția 1905 90 20 din NC, reținută de administrația vamală.

       Aprecierea Curții
      40      Trebuie amintit că, pentru a aprecia dacă există neglijență evidentă în sensul articolului 239 din Codul vamal, trebuie să
         se țină cont în special de complexitatea dispozițiilor a căror neexecutare a dus la nașterea datoriei vamale, precum și de
         experiența profesională și de diligența operatorului (Hotărârea din 13 septembrie 2007, Common Market Fertilizers/Comisia,
         C‑443/05 P, Rep., p. I‑7209, punctul 174 și jurisprudența citată).

      41      În acest scop, există un indiciu important de natură să facă dovada caracterului complex al problemei care trebuie soluționată,
         în cazul în care ar fi necesar, având în vedere diferențele existente între diferitele state membre în ceea ce privește clasificarea
         tarifară a unei mărfi, să se adopte un regulament care să clarifice în mod definitiv poziția tarifară la care trebuie clasificată
         marfa (a se vedea Hotărârea din 1 aprilie 1993, Hewlett Packard France, C‑250/91, Rec., p. I‑1819, punctul 23).

      42      Cu toate acestea, în cauză se impune constatarea că remiterea taxelor solicitată de H & S ar privi operațiuni de import ulterioare
         intrării în vigoare a regulamentului de clasificare. Or, deși este adevărat, desigur, că, în ceea ce privește clasificarea
         mărfii în discuție, textul versiunii în limba olandeză a subpoziției 1905 90 20 din NC ar fi putut părea mai puțin exact decât
         cel al altor versiuni lingvistice, nu este mai puțin adevărat că acest regulament de clasificare, direct aplicabil și obligatoriu
         în toate elementele sale, descrie în mod explicit și neechivoc produsele care trebuie clasificate la subpoziția respectivă
         și care corespund celor importate de recurentă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 noiembrie 2008, Heuschen & Schrouff
         Oriëntal Foods Trading, C‑375/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 52).

      43      Rezultă că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept atunci când a afirmat, la punctul 58 din hotărârea atacată, că publicarea
         regulamentului de clasificare pusese capăt eventualei complexități a legislației, creată prin lipsa anumitor termeni din versiunea
         în limba olandeză a textului poziției 1905 din NC, mai precis al subpoziției 1905 90 20 din aceasta.

      44      Pe de altă parte, această constatare nu este repusă în discuție prin împrejurarea că, la punctul 20 din Hotărârea din 26 iunie
         1990, Deutsche Fernsprecher (C‑64/89, Rec., p. I‑2535), Curtea a considerat că, într‑un caz precum cel în cauză, în care operatorul
         primise în două rânduri confirmarea temeiniciei poziției eronate care se afla la baza tratamentului vamal, eroarea repetată
         din partea autorității vamale constituia un indiciu de natură să facă dovada caracterului complex al problemei care trebuia
         soluționată.

      45      Într‑adevăr, în cauza în care s‑a pronunțat hotărârea menționată, astfel cum s‑a precizat la punctul 5 din aceasta, recurenta
         solicitase biroului vamal o reexaminare a cazului său, întrucât avea îndoieli cu privire la temeinicia unei scutiri de taxele
         vamale de care beneficiase și, în consecință, obținuse din partea directorului acestui birou confirmarea scutirii vamale.
         Or, în prezenta cauză este cert că H & S nu a obținut o astfel de confirmare după ce a solicitat explicații administrației
         vamale cu privire la practica acesteia, care încălca conținutul regulamentului de clasificare. Recurenta a întocmit doar declarații
         vamale, care au fost acceptate până când administrația vamală a remarcat clasificarea eronată.

      46      Din considerațiile precedente, astfel cum a statuat Tribunalul la punctul 58 din hotărârea atacată, rezultă că reglementarea
         tarifară în cauză, în versiunea în limba olandeză, aplicabilă situației de fapt din speță, nu prezenta o complexitate deosebită.

      47      În consecință, primul aspect trebuie respins.

       Cu privire la al doilea aspect, referitor la experiența profesională a importatorului
       Argumentele părților
      48      H & S susține că Tribunalul a statuat în mod greșit că experiența profesională a comisionarului său vamal trebuia să îi fie
         imputată. Recurenta subliniază, pe de o parte, că desfășoară numai activități de producție și de comerț și, prin urmare, nu
         ar fi nicidecum specializată în operațiunile de import. Pe de altă parte, interpretarea Tribunalului ar fi contrară voinței
         legiuitorului, întrucât o întreprindere reprezentată de un comisionar ar avea astfel în mai mică măsură posibilitatea de a
         beneficia de o remitere a taxelor decât o societate care și‑ar întocmi în nume propriu declarațiile vamale.

      49      În opinia Comisiei, Tribunalul a considerat în mod întemeiat că experiența profesională a comisionarului vamal trebuia pusă
         în sarcina întreprinderii importatoare, deoarece, în cazul reprezentării directe, declarația este întocmită de acesta în numele
         și pe seama importatorului. Pe de altă parte, în mod independent de experiența comisionarului, Tribunalul ar fi constatat,
         indiferent de situație, că recurenta este un importator experimentat.

       Aprecierea Curții
      50      Pentru a evalua experiența profesională a unui importator, care este luată în considerare în cadrul condiției privind inexistența
         neglijenței evidente în sensul articolului 239 din Codul vamal, trebuie să se verifice dacă este sau nu este vorba despre
         un operator economic a cărui activitate profesională constă, în esență, în operațiuni de import și de export și dacă acesta
         a acumulat o anumită experiență în exercitarea acestor operațiuni (Hotărârile citate anterior Söhl & Söhlke, punctul 57, precum
         și Common Market Fertilizers/Comisia, punctul 188).

      51      Cu toate acestea, articolul 5 alineatul (2) din Codul vamal prevede posibilitatea ca un operator să își desemneze un reprezentant.
         Astfel, în scopul îndeplinirii actelor și a formalităților prevăzute de legislația vamală, reprezentarea unui operator poate
         fi ori directă, atunci când reprezentantul acționează în numele și pe seama acestuia, ori indirectă, atunci când reprezentantul
         acționează în nume propriu, dar pe seama altuia (Hotărârea Common Market Fertilizers/Comisia, citată anterior, punctul 184).

      52      În această privință, Curtea a precizat că operatorul care a recurs la un comisionar vamal, în cadrul unei reprezentări fie
         directe, fie indirecte, este, în orice caz, debitorul datoriei vamale față de autoritățile vamale și că nu se poate exonera
         de răspundere prin invocarea unor erori săvârșite de acest comisionar (a se vedea Hotărârea Common Market Fertilizers/Comisia,
         citată anterior, punctele 186 și 187).

      53      De asemenea, operatorul care a recurs la serviciile unui comisionar vamal nu se poate sustrage de la o recuperare ulterioară
         a taxelor vamale invocând lipsa de experiență în materie de formalități vamale. Într‑adevăr, operatorii ar putea eluda eventual
         condiția privind experiența profesională recurgând în mod sistematic la serviciile specialiștilor în materie de formalități
         vamale și astfel, în mod contrar susținerilor H & S, operatorii care își desfășoară singuri operațiunile vamale ar fi cei
         defavorizați prin prisma procedurii prevăzute la articolul 239 din Codul vamal. În plus, astfel cum recunoaște și recurenta
         însăși la punctul 71 din recurs, un operator reprezentat beneficiază în mod incontestabil de experiența profesională a comisionarului
         său vamal.

      54      Rezultă că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat, la punctul 70 din hotărârea atacată, că, în măsura
         în care comisionarul vamal a acționat în numele și pe seama importatorului, pentru a evalua neglijența din partea acestui
         importator ar trebui luate în considerare elementele legate de eventuala neglijență din partea acestui comisionar, inclusiv
         nivelul său de experiență profesională.

      55      În ceea ce privește argumentarea recurentei de natură a repune în discuție aprecierea Tribunalului cuprinsă la punctul 63
         din hotărârea atacată, potrivit căreia recurenta însăși avea o anumită experiență în materie de importuri, este necesar a
         se aminti că aprecierea faptelor nu constituie, sub rezerva denaturării elementelor care i‑au fost prezentate, un aspect de
         drept supus, ca atare, controlului Curții în cadrul unui recurs (a se vedea Hotărârea Biegi Nahrungsmittel și Commonfood/Comisia,
         citată anterior, punctul 40).

      56      Prin urmare, acest argument trebuie respins ca inadmisibil.

      57      Ținând seama de considerațiile precedente, trebuie respins și al doilea aspect.

       Cu privire la al treilea aspect, referitor la diligența importatorului
       Argumentele părților
      58      H & S susține că Tribunalul a încălcat articolul 239 din Codul vamal, întrucât a impus unui importator diligența de a contesta
         clasificarea tarifară efectuată de administrația sa vamală. Or, în cauză, această societate nu avea motiv să procedeze astfel,
         din moment ce, pe de o parte, clasificarea produselor „necoapte” la subpoziția tarifară 1901 90 99 îi părea conformă cu NC,
         iar pe de altă parte, regulamentul de clasificare putea viza numai produse „coapte”. În plus, recurenta consideră că operatorii
         nu pot fi obligați să ia cunoștință de dispozițiile aplicabile în diferitele versiuni lingvistice publicate în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene. Continuând să întocmească declarații vamale prin utilizarea subpoziției 1901 90 99 din NC, declarații acceptate de administrația
         vamală, recurenta ar fi acționat cu diligența necesară. În plus, în cazul în care ar exista o neglijență, aceasta ar fi săvârșită
         de comisionarul vamal și nu îi poate fi imputată. În sfârșit, H & S consideră că, deși este posibil să fi dat dovadă de neglijență,
         aceasta ar fi minimă față de aceea săvârșită de administrația vamală.

      59      Comisia susține că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept în aplicarea condiției privind diligența operatorului. Comisia
         amintește că, potrivit jurisprudenței, operatorului îi revine sarcina, atunci când are îndoieli cu privire la aplicarea exactă
         a dispozițiilor a căror neexecutare poate da naștere unei datorii vamale, de a se informa și de a căuta toate clarificările
         posibile pentru a nu contraveni dispozițiilor vizate. Or, ar fi cert că nici H & S și nici comisionarul vamal al acesteia
         nu luaseră cunoștință de regulamentul de clasificare publicat în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, ceea ce ar constitui o neglijență prin ea însăși. A fortiori, aceștia nu au putut solicita explicații de la administrația vamală cu privire la poziția tarifară care trebuia utilizată
         pentru o aplicare corectă a NC.

       Aprecierea Curții
      60      Trebuie amintit de la bun început că rambursarea sau remiterea taxelor la import sau a taxelor la export, care nu poate fi
         acordată decât în anumite condiții și în cazuri special prevăzute, constituie o excepție de la regimul normal al importurilor
         și al exporturilor și că, în consecință, dispozițiile care prevăd o astfel de rambursare sau o astfel de remitere sunt de
         strictă interpretare. Întrucât inexistența „neglijenței evidente” este o condiție sine qua non pentru a se putea pretinde o rambursare sau o remitere a taxelor la import sau la export, rezultă că această noțiune trebuie
         interpretată astfel încât numărul de cazuri de rambursare sau de remitere să rămână limitat (Hotărârea Söhl și Söhlke, citată
         anterior, punctul 52).

      61      Dispozițiile comunitare aplicabile în materia tarifului vamal fac în mod obligatoriu obiectul unei publicări în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene. După publicare, aceste dispoziții constituie singurul drept pozitiv în materie, a cărui necunoaștere nu poate fi invocată
         (a se vedea Hotărârea din 12 iulie 1989, Binder, 161/88, Rec., p. 2415, punctul 19).

      62      Or, astfel cum s‑a constatat la punctul 42 din prezenta hotărâre, regulamentul de clasificare, care a făcut obiectul unei
         publicări legale în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, inclusiv în versiunea în limba olandeză, și care, în consecință, era direct aplicabil și obligatoriu în toate elementele
         sale, descrie în mod explicit și neechivoc mărfurile care trebuie clasificate la subpoziția 1905 90 20 din NC și care corespund
         celor importate de H & S.

      63      Rezultă că recurenta nu poate susține că a putut considera, cu bună‑credință, că acest regulament nu privea produsele pe care
         ea le importa, în cazul de față produse necoapte.

      64      În ceea ce privește erorile din partea autorităților vamale, care ar fi încurajat recurenta în alegerea subpoziției 1901 90 99
         din NC pentru operațiunile sale de import, este necesar să se sublinieze că un operator diligent, odată ce a luat cunoștință
         de un regulament de clasificare publicat în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, precum cel în cauză, nu se poate limita la continuarea importului mărfii sale sub un cod al NC pentru simplul motiv că această
         clasificare a fost acceptată de administrația vamală. Astfel, a admite o astfel de neglijență ar însemna încurajarea operatorilor
         să profite de erorile săvârșite de autoritățile vamale naționale.

      65      Pe de altă parte, astfel cum Tribunalul a constatat în mod întemeiat la punctul 103 din hotărârea atacată, eroarea din partea
         administrației vamale, care fusese deja luată în considerare în cauză în cadrul verificării existenței unei situații speciale,
         nu poate, în principiu, să scutească operatorul de consecințele propriei neglijențe.

      66      În orice caz, trebuie să se sublinieze că, într‑o situație precum aceea a recurentei, operatorul își menține posibilitatea
         de a contesta existența datoriei vamale, eventual invocând nelegalitatea regulamentului de clasificare, după cum, de altfel,
         H & S a procedat la instanța națională, care a sesizat Curtea cu o trimitere preliminară, cauză care a determinat pronunțarea
         Hotărârii Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading, citată anterior.

      67      În ceea ce privește argumentarea H & S prin care urmărește să conteste posibilitatea de a i se imputa neglijențele săvârșite
         de comisionarul său vamal, ținând seama de considerațiile amintite la punctul 52 din prezenta hotărâre, aceasta nu poate fi
         admisă.

      68      Rezultă că și al treilea aspect trebuie respins.

      69      Întrucât cele trei aspecte ale motivului unic invocat de H & S în susținerea recursului au fost înlăturate, acesta trebuie
         respins.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      70      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului
         118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât
         Comisia a solicitat obligarea H & S la plata cheltuielilor de judecată, iar H & S a căzut în pretenții, se impune obligarea
         acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:
      1)      Respinge recursul.
      2)      Obligă Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.