Hotărârea Curții din data de 9 septembrie 2003.#Landeshauptstadt Kiel împotriva Norbert Jaeger.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landesarbeitsgericht Schleswig-Holstein - Germania.#Politica socială - Directivă 93/104/CE.#Cauza C-151/02.


title: Hotărârea Trbunalului (Camera de recursuri) din 5 octombrie 2009.#Cauze conexate T-40/07 P și T-62/07 P.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera de recursuri) 5 octombrie 2009
      Cauzele conexate T‑40/07 P și T‑62/07 P
      José António de Brito Sequeira Carvalho
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      și
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      José António de Brito Sequeira Carvalho
      „Recurs — Funcție publice — Funcționari — Concedii — Concediu medical — Trimitere din oficiu în concediu medical — Prelungirea din oficiu a concediului medical — Nou examen medical prealabil — Competența Tribunalului Funcției Publice — Modificarea obiectului litigiului”
      Obiectul: Recursuri formulate împotriva Hotărârii Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera a treia) din 13 decembrie
         2006, de Brito Sequeira Carvalho/Comisia (F‑17/05, RecFP, p. I‑A‑1‑149 și II‑A‑1‑577), având ca obiect anularea acestei hotărâri

      Decizia: Respinge recursul în cauza T‑40/07 P. În cauza T‑40/07 P, domnul José António de Brito Sequeira Carvalho suportă propriile
         cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Comunităților Europene în cadrul prezentei
         proceduri. Anulează Hotărârea Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera a treia) din 13 decembrie 2006, de
         Brito Sequeira Carvalho/Comisia (F‑17/05, RecFP, p. I‑A‑1‑149 și II‑A‑1‑577), în măsura în care aceasta a anulat decizia din
         13 iulie 2004 și deciziile de prelungire din oficiu a concediului medical subsecvente deciziei din 22 septembrie 2004. Respinge
         ca inadmisibilă acțiunea formulată de domnul de Brito Sequeira Carvalho în fața Tribunalului Funcției Publice în cauza F‑17/05
         în ceea ce privește decizia din 13 iulie 2004 și deciziile de prelungire din oficiu a concediului medical subsecvente deciziei
         din 22 septembrie 2004. Respinge celelalte capete de cerere ale recursului în cauza T‑62/07 P. În cauza T‑62/07 P, domnul
         de Brito Sequeira Carvalho suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată efectuate atât în fața Tribunalului Funcției
         Publice, cât și în prezenta procedură. În cauza T‑62/07 P, Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și jumătate
         din cheltuielile de judecată efectuate de domnul de Brito Sequeira Carvalho atât în procedura în fața Tribunalului Funcției
         Publice, cât și în prezenta procedură.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari — Decizie care afectează situația administrativă a unui funcționar — Luarea în considerare a unor elemente care
            nu figurează în dosarul individual, dar care au fost aduse în prealabil la cunoștință părții interesate — Legalitate — Condiții
      (Statutul funcționarilor, art. 26 primul paragraf)
      2.      Procedură — Măsuri de organizare a procedurii — Întrebări scrise adresate părților — Lipsa unor consecințe automate asupra
            soluției litigiului
      [Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, art. 49, 64 și 65; Decizia 2004/752 a Consiliului, art. 3 alin.
            (4)]
      3.      Procedură — Prezentarea probelor — Termen — Depunerea tardivă a probelor propuse
      [Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, art. 48 alin. (1)]
      4.      Procedură — Cerere de măsuri de cercetare judecătorească — Formulare după terminarea procedurii orale — Cerere de redeschidere
            a procedurii orale
      (Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, art. 62)
      5.      Funcționari — Acțiune — Reclamație administrativă prealabilă — Termene — Caracter de ordine publică
      (Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
      6.      Acte ale instituțiilor — Prezumție de validitate — Act inexistent — Noțiune
      (art. 249 CE)
      7.      Funcționari — Autoritatea împuternicită să facă numiri — Competențe — Exercitare
      (Statutul funcționarilor, art. 2)
      8.      Funcționari — Acțiune — Motive — Abuz de putere
      9.      Funcționari — Acțiune — Reclamație administrativă prealabilă — Termene — Decădere — Eroare scuzabilă
      (Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
      1.      Legalitatea aprecierii de către instanța comunitară a unei acțiuni a unui funcționar nu este condiționată în niciun fel de
         respectarea de către instituția menționată a obligației de comunicare a dosarului personal funcționarului, prevăzută la articolul
         26 din statut. Numai instanța comunitară este competentă să aprecieze oportunitatea adoptării unor eventuale măsuri de organizare
         a procedurii și să dispună eventuale măsuri de cercetare judecătorească.

      Articolul 26 primul paragraf din statut are ca obiectiv garantarea dreptului la apărare al funcționarului, evitând ca deciziile
         luate de administrație, care afectează situația sa administrativă și cariera, să se întemeieze pe fapte legate de competența
         sa, pe randamentul sau pe comportamentul său, nemenționate în dosarul său individual. În consecință, o decizie întemeiată
         pe astfel de elemente de fapt încalcă garanțiile oferite de statut și trebuie anulată întrucât a fost adoptată în urma unei
         proceduri viciate de o ilegalitate.

      Cu toate acestea, numai faptul că documentele prevăzute la articolul 26 din statut nu au fost incluse în dosarul personal
         nu este de natură să justifice anularea unei decizii dacă acestea au fost efectiv aduse la cunoștința părții interesate. Astfel,
         inopozabilitatea față de un funcționar a unor documente legate de competența sa, de randamentul sau de comportamentul său
         afectează numai documentele care nu i‑au fost în prealabil comunicate. Aceasta nu vizează documentele care, deși i‑au fost
         aduse la cunoștință, nu au fost încă incluse în dosarul personal, instituția neputând fi împiedicată să adopte o decizie în
         interesul serviciului pe baza documentelor comunicate în prealabil părții interesate numai pentru motivul că nu au fost incluse
         în dosarul său personal. În consecință, o instituție săvârșește o încălcare a articolului 26 din statut și a dreptului la
         apărare al unui funcționar atunci când adoptă o decizie care îl lezează fără să i se fi comunicat în prealabil elementele
         de fapt, neincluse în dosarul său personal, care justifică adoptarea acestei decizii. În această privință, numai cunoașterea
         dovedită a acestor elemente de către funcționarul interesat nu poate fi considerată un element de probă suficient al faptului
         că acesta a avut posibilitatea să își apere în mod util interesele înainte de adoptarea deciziei care îl lezează. Pentru a
         se asigura respectarea dreptului său la apărare este necesar și ca instituția să demonstreze, prin orice mijloace de probă,
         că în prealabil funcționarul a fost în măsură să înțeleagă că, deși nu erau incluse în dosarul său personal, elementele de
         fapt în cauză erau de natură să justifice decizia care îl lezează. În caz contrar, nu se poate considera că a fost făcută
         comunicarea la care se referă articolul 26 din statut.

      (a se vedea punctele 91-94)
      Trimitere la: Tribunal 13 decembrie 2005, Cwik/Comisia, T‑155/03, T‑157/03 și T‑331/03, RecFP, p. I‑A‑411 și II‑1865, punctele
         50 și 5, și jurisprudența citată, și punctul 52; Tribunal 28 noiembrie 2006, Milbert și alții/Comisia, T‑47/04, RecFP, p. I‑A‑2‑281
         și II‑A‑2‑1455, punctul 83

      2.      Decizia de a adresa întrebări scrise părților ține de libera apreciere a Tribunalului Funcției Publice, acesta având posibilitatea,
         în orice etapă a procedurii, să dispună orice măsură de organizare a procedurii sau de cercetare judecătorească prevăzute
         la articolele 64 și 65 din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță. Exercitarea acestei posibilități nu
         are însă nicio consecință automată asupra soluției litigiului, Tribunalul Funcției Publice având în continuare libertatea
         de a aprecia în mod suveran valoarea pe care consideră că o au diferitele elemente de fapt și probe care i‑au fost prezentate
         sau pe care le‑a putut obține.

      (a se vedea punctul 105)
      Trimitere la: Curte 29 octombrie 2004, Ripa di Meana/Parlamentul European, C‑360/02 P, Rec., p. I‑10339, punctul 28
      3.      În ceea ce privește excepția de la normele care reglementează depunerea probelor propuse, articolul 48 alineatul (1) din Regulamentul
         de procedură al Tribunalului de Primă Instanță impune părților să motiveze întârzierea în propunerea probelor. O astfel de
         obligație implică recunoașterea competenței instanței comunitare de a verifica motivarea întârzierii cu care au fost propuse
         aceste probe și, dacă este cazul, conținutul acestora din urmă, precum și, în cazul în care cererea nu este întemeiată corespunzător
         cerințelor legale, a competenței de a le respinge. A fortiori, situația este similară în ce privește probele propuse ulterior depunerii duplicii.

      (a se vedea punctul 115)
      Trimitere la: Curte 14 aprilie 2005, M/Curtea de Justiție, C‑243/04 P, nepublicată în Recueil, punctul 33
      4.      După terminarea procedurii orale, o parte nu poate solicita măsuri de organizare a procedurii decât dacă Tribunalul Funcției
         Publice dispune redeschiderea procedurii orale. Întrucât are, în temeiul articolului 62 din Regulamentul de procedură al Tribunalului
         de Primă Instanță, o putere discreționară în materie, Tribunalul Funcției Publice nu are obligația de a admite o cerere de
         redeschidere a procedurii orale decât dacă partea interesată se întemeiază pe fapte de natură să aibă o influență decisivă
         pe care nu a putut să le invoce înainte de terminarea procedurii orale.

      (a se vedea punctul 131)
      Trimitere la: Curte 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. II‑4287, punctele 126 și 128; Curte 27 aprilie 2006,
         L/Comisia, C‑230/05 P, nepublicată în Recueil, punctul 68

      5.      Termenul de trei luni pentru depunerea unei reclamații împotriva unui act care lezează, similar termenului de trei luni pentru
         formularea unei acțiuni împotriva unei decizii explicite sau implicite de respingere a reclamației, prevăzute la articolele
         90 și 91 din statut, sunt de ordine publică și nu sunt lăsate la aprecierea părților sau a instanței, aceste termene fiind
         instituite pentru a asigura claritatea și securitatea situațiilor juridice. În acest scop, trebuie să se considere că termenele
         menționate se aplică oricărei contestări a unui act supus controlului instanței comunitare, indiferent de natura sa juridică.
         Astfel, articolele 90 și 91 din statut nu fac nicio distincție în privința condițiilor de admisibilitate a reclamației și
         a acțiunii în funcție de gravitatea viciului care afectează actul administrativ atacat.

      (a se vedea punctele 145 și 146)
      Trimitere la: Curte 6 decembrie 2001, Reyna González del Valle/Comisia, C‑219/01 P, nepublicată în Recueil, punctul 10; Curte
         18 ianuarie 2007, PKK și KNK/Consiliul, C‑229/05 P, Rec., p. I‑439, punctul 101; Tribunal 28 martie 2001, Reyna González del
         Valle/Comisia, T‑130/00, nepublicat în Recueil, punctul 39; Tribunal 8 martie 2006, Lantzoni/Curtea de Justiție, T‑289/04,
         RecFP, p. I‑A‑2‑39 și II‑A‑2‑171, punctele 40 și 41; Tribunal 25 octombrie 2007, Estaser El Mareny/Comisia, T‑274/06, nepublicată
         în Recueil, punctul 40

      6.      Actele instituțiilor comunitare se bucură, în principiu, de o prezumție de legalitate și produc efecte juridice, chiar dacă
         sunt viciate de unele neregularități, atât timp cât nu au fost anulate sau revocate. Prin excepție de la acest principiu,
         actele afectate de o neregularitate a cărei gravitate este atât de evidentă încât nu poate fi tolerată de ordinea juridică
         comunitară trebuie să fie prezumate că nu au produs niciun efect juridic, chiar provizoriu, cu alte cuvinte să fie considerate
         ca inexistente din punct de vedere juridic. Această excepție urmărește să mențină un echilibru între două cerințe fundamentale,
         dar uneori antagoniste, pe care trebuie să le îndeplinească o ordine juridică, și anume stabilitatea raporturilor juridice
         și respectarea legalității. Gravitatea consecințelor legate de constatarea inexistenței unui act al instituțiilor Comunității
         presupune ca, pentru motive de securitate juridică, această constatare să se limiteze la ipoteze extreme. Situația este diferită
         în cazul în care o neregularitate de competență și viciul de formă ce constau într‑o încălcare a obligației de motivare a
         deciziei nu par a avea o gravitate atât de evidentă încât să fie considerate inexistente din punct de vedere juridic.

      (a se vedea punctele 150-153)
      Trimitere la: Curte 15 iunie 1994, Comisia/BASF și alții, C‑137/92 P, Rec., p. I‑2555, punctele 48-50; Curte 8 iulie 1999,
         Chemie Linz/Comisia, C‑245/92 P, Rec., p. I‑4643, punctele 93-95; Curte 5 octombrie 2004, Comisia/Grecia, C‑475/01, Rec.,
         p. I‑8923, punctele 18-20

      7.      O subdelegare sau o derogare de la criteriile privind repartizarea competențelor acordată prin statut către autoritatea împuternicită
         să facă numiri nu poate cauza nulitatea unui act emis de administrație decât dacă o astfel de subdelegare sau de derogare
         riscă să aducă atingere uneia dintre garanțiile pe care statutul le acordă funcționarilor sau normelor de bună administrare
         în materia gestiunii personalului. Astfel, o decizie a Comisiei adoptată în temeiul articolului 2 din statut implică o repartizare
         a cauzelor în cadrul serviciilor Comisiei, mai degrabă decât o repartizare rigidă a cărei nerespectare ar fi sancționată prin
         nulitatea actelor efectuate în afara cadrului stabilit.

      (a se vedea punctul 155)
      Trimitere la: Tribunal 15 septembrie 1998, De Persio/Comisia, T‑23/96, RecFP, p. I‑A‑483 și II‑1413, punctul 111; Tribunal
         7 februarie 2007, Caló/Comisia, T‑118/04 și T‑134/04, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 68 și 71

      8.      Noțiunea de abuz de putere are un conținut precis, care se referă la exercitarea de către o autoritate administrativă a competenței
         sale într‑un alt scop decât cel în vederea căruia i‑a fost conferită. O decizie reprezintă un abuz de putere numai dacă rezultă
         din indicii obiective, pertinente și concordante că a fost adoptată în scopul de a atinge alte obiective decât cele declarate.

      În această privință, nu este suficient ca o persoană să invoce anumite fapte în susținerea pretențiilor sale, ci trebuie de
         asemenea ca aceasta să prezinte indicii suficient de precise, de obiective și de concordante, de natură să susțină veridicitatea
         acestor pretenții sau, cel puțin, caracterul plauzibil al acestora, în caz contrar nefiind posibilă repunerea în discuție
         a exactității materiale a afirmațiilor instituției în cauză.

      (a se vedea punctele 172 și 173)
      Trimitere la: Tribunal 5 iulie 2000, Samper/Parlamentul European, T‑111/99, RecFP, p. I‑A‑135 și II‑611, punctul 64; Tribunal
         19 septembrie 2001, E/Comisia, T‑152/00, RecFP, p. I‑A‑179 și II‑813, punctul 69; Cwik/Comisia, citată anterior, punctele
         179 și 180; Tribunal 2 decembrie 2008, Karatzoglou/AER, T‑471/04, RecFP, p. -I‑A-2-35 și II‑A-2-157, punctele 49 și 50

      9.      Noțiunea de eroare scuzabilă trebuie interpretată în mod restrictiv și nu poate viza decât circumstanțe excepționale sau în
         care în special instituțiile au adoptat un comportament de natură să provoace, prin el însuși sau într‑o măsură determinantă,
         o confuzie admisibilă în percepția unui justițiabil de bună‑credință și care dă dovadă de întreaga diligență cerută unui operator
         normal informat. Ținând cont că aceasta constituie o excepție de la sancțiunea inadmisibilității încălcării termenelor de
         depunere a unei reclamații și de formulare a unei acțiuni, care sunt de ordine publică, noțiunea de eroare scuzabilă trebuie
         invocată și dovedită de partea care intenționează să beneficieze de aceasta, iar instanța nu poate constata din oficiu existența
         unei astfel de erori.

      În plus, chiar dacă o eroare scuzabilă poate avea ca efect repunerea în termen și, prin urmare, poate determina admisibilitatea
         unei reclamații sau a unei acțiuni, în pofida nerespectării termenelor prevăzute la articolul 90 alineatul (2) sau la articolul
         91 alineatul (3) din statut, aceasta nu are efectul de a scuti un reclamant de procedura precontencioasă, prevăzută la articolul
         90 alineatul (2) din statut, care este condiția expresă a admisibilității unei acțiuni în temeiul articolului 91 alineatul
         (2) din statut, și de a permite formularea directă a unei acțiuni în fața Tribunalului Funcției Publice.

      (a se vedea punctele 204-206)
      Trimitere la: Curte 15 decembrie 1994, Bayer/Comisia, C‑195/91 P, Rec., p. I‑5619, punctul 26; Curte 15 mai 2003, Pitsiorlas/Consiliul
         și BCE, C‑193/01 P, Rec. p. I‑4837, punctul 24; Tribunal 16 martie 1993, Blackman/Parlamentul European, T‑33/89 și T‑74/89,
         Rec., p. II‑249, punctele 32 și 33; Tribunal 11 noiembrie 2008, Speiser/Parlamentul European, T‑390/07 P, nepublicată în Repertoriu,
         punctul 33


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 13 aprilie 2000. # Comisia Comunităților Europene împotriva Antonio Giannini. # Recurs. # Cauza C-153/99 P.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 10 noiembrie 2016.#Procedură privind executarea unui mandat european de arestare emis împotriva lui Krzysztof Marek Poltorak.#Cerere de decizie preliminară formulată de rechtbank Amsterdam.#Trimitere preliminară – Procedură preliminară de urgență – Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Mandat european de arestare – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Articolul 1 alineatul (1) – Noțiunea „decizie judiciară” – Articolul 6 alineatul (1) – Noțiunea „autoritate judiciară emitentă” – Mandat european de arestare emis de Rikspolisstyrelsen (Direcția Generală a Poliției Naționale, Suedia) în scopul executării unei pedepse privative de libertate.#Cauza C-452/16 PPU.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      10 noiembrie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Procedură preliminară de urgență — Cooperare polițienească și judiciară în materie penală — Mandat european de arestare — Decizia‑cadru 2002/584/JAI — Articolul 1 alineatul (1) — Noțiunea «decizie judiciară» — Articolul 6 alineatul (1) — Noțiunea «autoritate judiciară emitentă» — Mandat european de arestare emis de Rikspolisstyrelsen (Direcția Generală a Poliției Naționale, Suedia) în scopul executării unei pedepse privative de libertate”
      În cauza C‑452/16 PPU,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos), prin decizia din 16 august 2016, primită de Curte în aceeași zi, în procedura privind executarea unui mandat european de arestare emis împotriva lui

         Krzysztof Marek Poltorak,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnii E. Juhász și C. Vajda, doamna K. Jürimäe (raportor) și domnul C. Lycourgos, judecători,
      avocat general: domnul M. Campos Sánchez‑Bordona,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 5 octombrie 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Poltorak, de S. Wester, advocaat;

               —

               pentru guvernul neerlandez, de M. Bulterman, de H. Stergiou și de B. Koopman, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze, de M. Hellmann, de J. Möller și de R. Riegel, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elen, de E. Tsaousi, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul finlandez, de S. Hartikainen, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul suedez, de A. Falk, de C. Meyer‑Seitz, de U. Persson, de N. Otte Widgren, de H. Shev și de F. Bergius, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de R. Troosters și de S. Grünheid, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 octombrie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (1) și a articolului 6 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO 2009, L 81, p. 24, denumită în continuare „decizia‑cadru”).

               2

               Această cerere a fost prezentată în cadrul executării, în Țările de Jos, a unui mandat european de arestare emis de Rikspolisstyrelsen (Direcția Generală a Poliției Naționale, Suedia) (denumită în continuare „direcția generală a poliției suedeze”) împotriva domnului Krzysztof Marek Poltorak în scopul executării, în Suedia, a unei pedepse privative de libertate de un an și trei luni.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentele (5)-(9) ale deciziei‑cadru au următorul cuprins:

                        „(5)

                        Obiectivul stabilit pentru Uniune, și anume de a deveni un spațiu de libertate, securitate și justiție, duce la eliminarea extrădării între statele membre și la înlocuirea acesteia cu un sistem de predare între autoritățile judiciare. Pe de altă parte, introducerea unui nou sistem simplificat de predare a persoanelor condamnate sau bănuite, cu scopul executării sentințelor de condamnare sau a urmăririlor, în materie penală, permite eliminarea complexității și a riscurilor de întârziere inerente procedurilor actuale de extrădare. Relațiile de cooperare clasice care au dominat până în prezent între statele membre ar trebui să fie înlocuite cu un sistem de liberă circulație a deciziilor judiciare în materie penală, atât a celor anterioare sentinței de condamnare, cât și a celor definitive, într‑un spațiu de libertate, securitate și justiție.

                        (6)

                        Mandatul de arestare european prevăzut în prezenta decizie‑cadru constituie prima concretizare, în domeniul dreptului penal, a principiului recunoașterii reciproce pe care Consiliul European l‑a calificat drept «piatra de temelie» a cooperării judiciare.

                        (7)

                        Dat fiind faptul că obiectivul de a înlocui sistemul de extrădare multilateral întemeiat pe Convenția europeană privind extrădarea din 13 decembrie 1957 nu poate fi suficient realizat de statele membre acționând unilateral și, prin urmare, datorită dimensiunii și efectelor sale, poate fi mai bine realizat la nivelul Uniunii, Consiliul poate adopta măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum se prevede la articolul 2 [UE] și la articolul 5 [CE]. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este prevăzut de acest ultim articol, prezenta decizie‑cadru nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.

                        (8)

                        Deciziile privind executarea mandatului european de arestare trebuie să facă obiectul unor controale suficiente, ceea ce înseamnă că o autoritate judiciară din statul membru în care a fost arestată persoana căutată va trebui să ia decizia de predare a acesteia.

                        (9)

                        Rolul autorităților centrale în executarea unui mandat european de arestare trebuie să se limiteze la un sprijin practic și administrativ.”

               4

               Articolul 1 din decizia‑cadru, intitulat „Definiția mandatului european de arestare și obligația de executare a acestuia”, prevede:
               „(1)   Mandatul european de arestare este o decizie judiciară emisă de un stat membru în vederea arestării și a predării de către un alt stat membru a unei persoane căutate, pentru efectuarea urmăririi penale sau în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate.
               (2)   Statele membre execută orice mandat european de arestare, pe baza principiului recunoașterii reciproce și în conformitate cu dispozițiile prezentei decizii‑cadru.
               […]”

               5

               Articolele 3, 4 și 4a din decizia‑cadru enumeră motivele de neexecutare obligatorie și facultativă a mandatului european de arestare. Articolul 5 din decizia‑cadru prevede garanțiile pe care trebuie să le ofere statul membru emitent în cazuri speciale.

               6

               Potrivit articolului 6 din decizia‑cadru, intitulat „Stabilirea autorităților judiciare competente”:
               „(1)   Autoritatea judiciară emitentă este autoritatea judiciară a statului membru emitent care este competentă să emită un mandat european de arestare, în conformitate cu dreptul acestui stat.
               (2)   Autoritatea judiciară de executare este autoritatea judiciară a statului membru de executare, care este competentă să execute mandatul european de arestare, în conformitate cu dreptul acestui stat.
               (3)   Fiecare stat membru informează Secretariatul General al Consiliului despre autoritatea judiciară competentă, în conformitate cu dreptul intern.”

               7

               Articolul 7 din decizia‑cadru, intitulat „Recursul la autoritatea centrală”, prevede:
               „(1)   Fiecare stat membru poate desemna o autoritate centrală sau, atunci când sistemul juridic al acestuia prevede astfel, mai multe autorități centrale, pentru a asista autoritățile judiciare competente.
               (2)   Un stat membru poate, în cazul în care se dovedește necesar din motive de organizare a sistemului său judiciar, să încredințeze autorității sau autorităților sale centrale transmiterea și primirea administrative a mandatelor europene de arestare, precum și a oricărei alte corespondențe oficiale în legătură cu acestea.
               Statul membru care dorește să utilizeze posibilitățile prevăzute în prezentul articol comunică Secretariatului General al Consiliului informațiile referitoare la autoritatea centrală sau la autoritățile centrale desemnate. Aceste indicații sunt obligatorii pentru toate autoritățile statului membru emitent.”

         Dreptul neerlandez

               8

               Overleveringswet (Legea privind predarea) transpune în dreptul neerlandez decizia‑cadru. Articolul 1 din această lege are următorul cuprins:
               „În sensul prezentei legi:
               […]

                        b.

                        mandat european de arestare înseamnă decizia scrisă a unei autorități judiciare a unui stat membru al Uniunii Europene în vederea arestării și a predării unei persoane de către autoritatea judiciară a unui alt stat membru;

                  […]

                        i.

                        autoritate judiciară emitentă înseamnă autoritatea judiciară a unui stat membru al Uniunii Europene competentă în temeiul dreptului intern să emită un mandat european de arestare;

                  […]”

               9

               Articolul 5 din Legea privind predarea prevede:
               „Predarea se face exclusiv autorităților judiciare emitente ale altor state membre ale Uniunii Europene cu respectarea dispozițiilor prezentei legi sau a celor adoptate în temeiul acesteia.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               10

               La 21 decembrie 2012, Göteborgs Tingsrätt (Tribunalul de Primă Instanță din Göteborg, Suedia) a pronunțat împotriva domnului Poltorak, resortisant polonez, o pedeapsă privativă de libertate de un an și trei luni, pentru fapte calificate drept lovire și vătămare gravă. La 30 iunie 2014, direcția generală a poliției suedeze a emis un mandat de arestare împotriva domnului Poltorak, în scopul executării, în Suedia, a acestei pedepse.

               11

               Rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos) a fost sesizat, în calitate de autoritate judiciară de executare a mandatului european de arestare menționat, în vederea arestării și a predării domnului Poltorak autorităților suedeze.

               12

               În urma unei cereri de informații adresate autorităților suedeze cu privire la autoritatea emitentă a aceluiași mandat european de arestare, instanța menționată a obținut informații privind printre altele structura, independența, funcționarea și competențele acestei autorități, precum și procedura și criteriile pe baza cărora autoritatea menționată decide să emită mandate europene de arestare pentru executarea unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate.

               13

               Având în vedere aceste informații, precum și elementele care figurează în raportul de evaluare al Consiliului din 21 octombrie 2008 privind practicile naționale referitoare la mandatul european de arestare [Raportul de evaluare a celei de a patra runde de evaluări reciproce – „punerea în aplicare practică a mandatului european de arestare și a procedurilor de predare între statele membre”; raport cu privire la Suedia (9927/1/08 REV 2)], instanța de trimitere exprimă îndoieli cu privire la aspectul dacă mandatul european de arestare emis de un serviciu de poliție, precum direcția generală a poliției suedeze, trebuie să fie considerat emis de o „autoritate judiciară” în sensul articolului 6 alineatul (1) din decizia‑cadru și dacă, în consecință, acest mandat european de arestare constituie o „decizie judiciară” în sensul articolului 1 alineatul (1) din decizia‑cadru.

               14

               În această privință, instanța menționată se întreabă dacă noțiunile „decizie judiciară” și „autoritate judiciară” în sensul deciziei‑cadru trebuie interpretate ca fiind noțiuni autonome ale dreptului Uniunii sau dacă statele membre sunt libere să le definească sensul și domeniul de aplicare.

               15

               În ipoteza în care noțiunile menționate ar fi considerate noțiuni autonome ale dreptului Uniunii, instanța de trimitere consideră că acestea ar presupune ca mandatul european de arestare să fie emis de o autoritate care are un statut și competențe care îi permit să ofere o protecție judiciară suficientă în etapa emiterii mandatului european de arestare. Având în vedere principiul recunoașterii reciproce pe care se întemeiază decizia‑cadru, această instanță consideră că o asemenea autoritate trebuie să fie un judecător sau un procuror, excluzând astfel posibilitatea ca mandatul european de arestare să fie emis de un serviciu de poliție.

               16

               În ipoteza în care aceste noțiuni ar ține de dreptul național al statelor membre, instanța de trimitere consideră că aceste state ar rămâne totuși obligate să respecte dreptul Uniunii atunci când își exercită marja de apreciere. Instanța menționată face referire la principiile consacrate de Curte, în ceea ce privește dreptul la o cale de atac efectivă în cadrul procedurii de predare, la punctele 46 și 47 din Hotărârea din 30 mai 2013, F. (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358), și, în ceea ce privește protecția judiciară care trebuie să fie asigurată în etapa emiterii mandatului european de arestare, la punctul 56 din Hotărârea din 1 iunie 2016, Bob‑Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385).

               17

               În aceste condiții, rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Expresia «autoritate judiciară», prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din decizia‑cadru […], și expresia «decizie judiciară», prevăzută la articolul 1 alineatul (1) din decizia‑cadru […], sunt noțiuni autonome ale dreptului Uniunii?

                        2)

                        Dacă răspunsul la prima întrebare este afirmativ: pe baza căror criterii se poate determina dacă o autoritate a statului membru emitent este o «autoritate judiciară» de această natură și dacă mandatul european de arestare emis de aceasta este, în consecință, o «decizie judiciară» de această natură?

                        3)

                        Dacă răspunsul la prima întrebare este afirmativ: Direcția Generală a Poliției Naționale suedeze se încadrează în noțiunea «autoritate judiciară», prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din decizia‑cadru […], iar mandatul european de arestare emis de această autoritate este, în consecință, o «decizie judiciară», astfel cum este prevăzută aceasta la articolul 1 alineatul (1) din decizia‑cadru […]?

                        4)

                        Dacă răspunsul la prima întrebare este negativ: desemnarea unei autorități naționale polițienești precum Direcția Generală a Poliției Naționale drept autoritate judiciară emitentă este conformă cu dreptul Uniunii?”

         Cu privire la procedura de urgență

               18

               Instanța de trimitere a solicitat ca prezenta trimitere preliminară să fie judecată potrivit procedurii preliminare de urgență prevăzute la articolul 107 din Regulamentul de procedură al Curții.

               19

               În susținerea acestei cereri, instanța de trimitere invocă în special faptul că domnul Poltorak este în prezent privat de libertate în așteptarea predării sale efective către autoritățile suedeze.

               20

               Trebuie arătat, în primul rând, că prezenta trimitere preliminară privește interpretarea deciziei‑cadru, care face parte dintre domeniile prevăzute de titlul V din partea a treia din Tratatul FUE, referitor la spațiul de libertate, securitate și justiție. Prin urmare, aceasta poate fi judecată potrivit procedurii preliminare de urgență.

               21

               În al doilea rând, potrivit jurisprudenței Curții, trebuie să se ia în considerare împrejurarea că persoana vizată de cauza principală este în prezent lipsită de libertate și că menținerea sa în detenție depinde de soluționarea litigiului principal (Hotărârea din 16 iulie 2015, Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, punctul 24). Astfel, măsura detenției al cărei obiect îl face domnul Poltorak a fost dispusă, potrivit explicațiilor oferite de instanța de trimitere, în cadrul executării mandatului european de arestare emis împotriva persoanei în cauză.

               22

               În aceste condiții, Camera a patra a Curții a decis, la 31 august 2016, la propunerea judecătorului raportor, după ascultarea avocatului general, să admită cererea instanței de trimitere privind judecarea prezentei trimiteri preliminare potrivit procedurii preliminare de urgență.

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la primele trei întrebări

               23

               Prin intermediul primelor trei întrebări formulate, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă noțiunea „autoritate judiciară”, prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din decizia‑cadru, este o noțiune autonomă a dreptului Uniunii și dacă acest articol 6 alineatul (1) trebuie interpretat în sensul că un serviciu de poliție, precum cel în discuție în litigiul principal, intră în sfera noțiunii „autoritate judiciară emitentă”, în sensul acestei dispoziții, astfel încât mandatul european de arestare emis de acesta în scopul executării unei hotărâri prin care a fost pronunțată o pedeapsă privativă de libertate poate fi considerat o „decizie judiciară”, în sensul articolului 1 alineatul (1) din decizia‑cadru.

               24

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că decizia‑cadru, astfel cum reiese mai ales din articolul 1 alineatele (1) și (2), precum și din considerentele (5) și (7) ale acesteia, are ca obiect înlocuirea sistemului multilateral de extrădare întemeiat pe Convenția europeană privind extrădarea din 13 decembrie 1957 cu un sistem de predare între autoritățile judiciare a persoanelor condamnate sau bănuite în scopul executării sentințelor de condamnare sau a urmăririlor, acest din urmă sistem fiind bazat pe principiul recunoașterii reciproce (Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru, C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punctul 75, precum și jurisprudența citată).

               25

               Decizia‑cadru vizează astfel, prin introducerea unui nou sistem simplificat și mai eficient de predare a persoanelor condamnate sau bănuite că au încălcat legea penală, să faciliteze și să accelereze cooperarea judiciară în scopul de a contribui la realizarea obiectivului atribuit Uniunii de a deveni un spațiu de libertate, securitate și justiție, întemeindu‑se pe gradul ridicat de încredere care trebuie să existe între statele membre (Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru, C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punctul 76 și jurisprudența citată).

               26

               Atât principiul încrederii reciproce între statele membre, cât și principiul recunoașterii reciproce au, în dreptul Uniunii, o importanță fundamentală, având în vedere că permit crearea și menținerea unui spațiu fără frontiere interioare. Mai concret, principiul încrederii reciproce impune, îndeosebi în ceea ce privește spațiul de libertate, securitate și justiție, fiecăruia dintre aceste state să considere, mai puțin în situații excepționale, că toate celelalte state membre respectă dreptul Uniunii și în special drepturile fundamentale recunoscute de acesta (Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru, C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punctul 78 și jurisprudența citată).

               27

               Principiul recunoașterii reciproce, care constituie „piatra de temelie” a cooperării judiciare în materie penală, presupune, în temeiul articolului 1 alineatul (2) din decizia‑cadru, că statele membre sunt în principiu ținute să dea curs unui mandat european de arestare. Astfel, autoritatea judiciară de executare nu poate refuza să execute un asemenea mandat decât în cazurile, enumerate în mod exhaustiv, de neexecutare obligatorie, prevăzute la articolul 3 din decizia‑cadru, sau de neexecutare facultativă, prevăzute la articolele 4 și 4a din decizia‑cadru. În plus, executarea mandatului european de arestare nu poate fi supusă decât uneia dintre condițiile limitativ prevăzute la articolul 5 din decizia‑cadru (Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru, C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punctele 79 și 80, precum și jurisprudența citată).

               28

               Cu toate acestea, numai mandatele europene de arestare, în sensul articolului 1 alineatul (1) din decizia‑cadru, trebuie să fie executate în conformitate cu dispozițiile acesteia. Reiese de la articolul 1 alineatul (1) din decizia‑cadru că mandatul european de arestare constituie o „decizie judiciară”, ceea ce impune ca el să fie emis de o „autoritate judiciară”, în sensul articolului 6 alineatul (1) din aceasta.

               29

               Potrivit acestei din urmă dispoziții, autoritatea judiciară emitentă este autoritatea judiciară a statului membru emitent care este competentă să emită un mandat european de arestare, în conformitate cu dreptul acestui stat.

               30

               Deși, în conformitate cu principiul autonomiei procedurale a statelor membre, articolul 6 alineatul (1) din decizia‑cadru face referire la dreptul acestora din urmă, este necesar să se constate că această trimitere se limitează la desemnarea autorității judiciare care este competentă să emită mandatul european de arestare. Prin urmare, trimiterea menționată nu privește definiția noțiunii „autoritate judiciară” propriu‑zise.

               31

               În aceste condiții, sensul și domeniul de aplicare al noțiunii „autoritate judiciară”, în sensul articolului 6 alineatul (1) din decizia‑cadru, nu pot fi lăsate la aprecierea fiecărui stat membru (a se vedea prin analogie Hotărârea din 17 iulie 2008, Kozłowski, C‑66/08, EU:C:2008:437, punctul 43, și Hotărârea din 16 noiembrie 2010, Mantello, C‑261/09, EU:C:2010:683, punctul 38).

               32

               Rezultă că noțiunea „autoritate judiciară”, care figurează la articolul 6 alineatul (1) din decizia‑cadru, necesită, în întreaga Uniune, o interpretare autonomă și uniformă, care, conform unei jurisprudențe constante a Curții, trebuie stabilită ținând seama în același timp de termenii acestei dispoziții, de contextul în care se înscrie, precum și de obiectivul urmărit de decizia‑cadru (a se vedea prin analogie Hotărârea din 28 iulie 2016, JZ, C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, punctul 37 și jurisprudența citată).

               33

               Astfel, în ceea ce privește modul de redactare a articolului 6 alineatul (1) din decizia‑cadru, trebuie arătat că termenii „autoritate judiciară”, care figurează în această dispoziție, nu se limitează la a desemna numai judecătorii sau instanțele unui stat membru, ci permit să fie acoperite, mai larg, autoritățile chemate să participe la administrarea justiției în ordinea juridică în cauză.

               34

               Trebuie să se constate însă că noțiunea „autoritate judiciară”, prevăzută de dispoziția menționată, nu poate fi interpretată în sensul că ea ar permite să fie acoperite și serviciile de poliție ale unui stat membru.

               35

               În primul rând, în accepțiunea sa obișnuită, termenul „judiciar” nu vizează serviciile de poliție. Astfel, acest termen se referă la puterea judiciară, care trebuie, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 39 din concluzii, să fie distinctă, conform principiului separării puterilor care caracterizează funcționarea unui stat de drept, de puterea executivă. Astfel, autoritățile judiciare sunt considerate în mod tradițional a fi cele care participă la administrarea justiției, spre deosebire printre altele de autoritățile administrative sau de serviciile de poliție, care fac parte din puterea executivă.

               36

               În al doilea rând, această interpretare a termenilor articolului 6 alineatul (1) din decizia‑cadru este susținută de contextul în care se înscrie această dispoziție.

               37

               Pe de o parte, trebuie să se facă o distincție între cooperarea judiciară în materie penală, astfel cum era prevăzută la articolul 31 UE, și cooperarea polițienească, astfel cum era prevăzută la articolul 30 UE.

               38

               Pe de altă parte, noțiunea „autoritate judiciară”, în contextul deciziei‑cadru, trebuie înțeleasă în sensul că acoperă autoritățile care participă la administrarea justiției penale a statelor membre, cu excluderea serviciilor de poliție.

               39

               În această privință, Curtea a statuat că întreaga procedură de predare între statele membre prevăzută de decizia‑cadru se desfășoară, conform acesteia, sub control judiciar, astfel încât deciziile referitoare la mandatul european de arestare beneficiază de toate garanțiile proprii acestui tip de decizii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 mai 2013, F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctele 39 și 46).

               40

               În special, din considerentul (8) al deciziei‑cadru reiese că deciziile privind executarea mandatului european de arestare trebuie să facă obiectul unor controale suficiente, ceea ce înseamnă că o autoritate judiciară din statul membru în care a fost arestată persoana căutată va trebui să ia decizia de predare a acesteia. Pe de altă parte, articolul 6 din decizia‑cadru prevede că nu numai această decizie trebuie să fie luată de o autoritate judiciară, ci și cea referitoare la emiterea unui asemenea mandat. Intervenția unei autorități judiciare este necesară și în alte faze ale procedurii de predare, precum audierea persoanei căutate, decizia de menținere a persoanei în detenție sau transferul temporar al acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 mai 2013, F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctul 45).

               41

               În acest context, articolul 7 din decizia‑cadru autorizează statele membre, sub rezerva condițiilor prevăzute de această dispoziție, în cazul în care se dovedește necesar din motive de organizare a sistemelor lor judiciare, să recurgă la o autoritate nejudiciară, mai precis o autoritate centrală, în ceea ce privește transmiterea și primirea mandatelor europene de arestare.

               42

               Or, deși serviciile centrale de poliție ale unui stat membru sunt susceptibile să intre în sfera noțiunii „autoritate centrală”, în sensul acestui articol, reiese totuși din cuprinsul acestuia, interpretat în lumina considerentul (9) al deciziei‑cadru, că intervenția unei astfel de autorități centrale rămâne limitată la asistența practică și administrativă acordată autorităților judiciare competente. Astfel, posibilitatea oferită la articolul 7 din decizia‑cadru nu poate fi extinsă până la a permite statelor membre să înlocuiască cu această autoritate centrală autoritățile judiciare competente în ceea ce privește decizia de a emite mandatul european de arestare.

               43

               În al treilea rând, trebuie să se constate că o interpretare a articolului 6 alineatul (1) din decizia‑cadru în sensul că această dispoziție ar acoperi și serviciile de poliție ar fi contrară obiectivelor urmărite de aceasta și amintite la punctele 24-27 din prezenta hotărâre.

               44

               Astfel, principiul recunoașterii reciproce, consacrat la articolul 1 alineatul (2) din decizia‑cadru, în temeiul căruia autoritatea judiciară de executare este obligată să execute mandatul de arestare emis de autoritatea judiciară emitentă, are la bază premisa că o autoritate judiciară a intervenit în amonte față de executarea mandatului european de arestare, pentru a exercita un control judiciar.

               45

               Or, emiterea unui mandat de arestare de către o autoritate nejudiciară, precum un serviciu de poliție, nu permite ca autorității judiciare de executare să i se ofere garanția că emiterea acestui mandat european de arestare a beneficiat de un astfel de control judiciar și nu poate, în consecință, să fie suficientă pentru a justifica gradul ridicat de încredere între statele membre, menționat la punctul 25 din prezenta hotărâre, care constituie temeiul însuși al deciziei‑cadru. În această privință, sunt irelevante organizarea specifică a serviciilor de poliție în cadrul puterii executive și eventualul grad de autonomie de care beneficiază.

               46

               În consecință, noțiunea „autoritate judiciară”, în sensul articolului 6 alineatul (1) din decizia‑cadru, trebuie interpretată în sensul că serviciile de poliție nu intră în sfera acestei noțiuni, astfel încât mandatul european de arestare emis de astfel de servicii nu poate fi considerat o „decizie judiciară”, în sensul articolului 1 alineatul (1) din decizia‑cadru.

               47

               Această interpretare nu este repusă în discuție de faptul că, astfel cum a menționat guvernul suedez în observațiile prezentate Curții, serviciul de poliție în discuție în litigiul principal nu este competent decât în cadrul strict al executării unei hotărâri pronunțate, în urma unei proceduri judecătorești, de către o instanță judecătorească și care a dobândit autoritate de lucru judecat.

               48

               Astfel, din elementele prezentate Curții de guvernul suedez reiese că decizia privind emiterea mandatului european de arestare aparține în cele din urmă serviciului de poliție în discuție în litigiul principal, iar nu unei autorități judiciare.

               49

               Pe de o parte, acest serviciu de poliție nu emite mandatul european de arestare la cererea judecătorului care a adoptat hotărârea prin care se aplică pedeapsa privativă de libertate, ci la cererea serviciilor penitenciare.

               50

               Pe de altă parte, serviciul de poliție în discuție în litigiul principal dispune de o marjă de apreciere în ceea ce privește emiterea mandatului european de arestare, dat fiind că este singurul serviciu competent să verifice dacă sunt îndeplinite condițiile acestei emiteri, astfel cum sunt prevăzute acestea de decizia‑cadru, și să decidă, în urma unei aprecieri a diferitor interese în cauză, printre care cel al persoanei vizate, că emiterea menționată are un caracter proporțional.

               51

               Or, având în vedere informațiile oferite Curții de guvernul suedez, această marjă de apreciere nu face din oficiu obiectul unui control judiciar.

               52

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la primele trei întrebări că noțiunea „autoritate judiciară”, prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din decizia‑cadru, este o noțiune autonomă a dreptului Uniunii și că acest articol 6 alineatul (1) trebuie interpretat în sensul că un serviciu de poliție, precum direcția generală a poliției suedeze, nu intră în sfera noțiunii „autoritate judiciară emitentă”, în sensul acestei dispoziții, astfel încât mandatul european de arestare emis de acesta în scopul executării unei hotărâri prin care a fost pronunțată o pedeapsă privativă de libertate nu poate fi considerat o „decizie judiciară”, în sensul articolului 1 alineatul (1) din decizia‑cadru.

         Cu privire la a patra întrebare

               53

               Având în vedere răspunsul dat la primele trei întrebări, nu este necesar să se răspundă la a patra întrebare.

         Cu privire la limitarea efectelor în timp ale prezentei hotărâri

               54

               În cadrul ședinței, guvernul neerlandez, precum și Comisia Europeană au solicitat Curții să limiteze efectele în timp ale prezentei hotărâri în cazul în Curtea ar statua că un serviciu de poliție, precum direcția generală a poliției suedeze, nu intră în sfera noțiunii „autoritate judiciară”, în sensul articolului 6 alineatul (1) din decizia‑cadru. Acestea au evocat în esență eventualele consecințe ale prezentei hotărâri asupra cauzelor în care un mandat european de arestare a fost emis de o autoritate care nu este o „autoritate judiciară” în sensul acestei dispoziții.

               55

               Trebuie amintit în această privință că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, interpretarea unei norme de drept al Uniunii făcută de Curte în exercitarea competenței pe care i‑o conferă articolul 267 TFUE lămurește și precizează semnificația și câmpul de aplicare ale acestei norme, astfel cum trebuie sau ar fi trebuit să fie înțeleasă și aplicată de la intrarea sa în vigoare. Rezultă că norma astfel interpretată poate și trebuie să fie aplicată de instanță chiar și raporturilor juridice născute și constituite înainte de pronunțarea hotărârii asupra cererii de interpretare dacă sunt reunite și condițiile care permit supunerea litigiului privind aplicarea normei respective instanțelor competente (Hotărârea din 17 septembrie 2014, Liivimaa Lihaveis, C‑562/12, EU:C:2014:2229, punctul 80 și jurisprudența citată).

               56

               Curtea poate numai în mod cu totul excepțional, în aplicarea principiului general al securității juridice, inerent ordinii juridice a Uniunii, să considere necesar să limiteze posibilitatea oricărei persoane interesate de a invoca o dispoziție pe care a interpretat‑o în scopul de a contesta raporturi juridice stabilite cu bună‑credință. Pentru a putea impune o astfel de limitare, este necesară întrunirea a două criterii esențiale: buna‑credință a celor interesați și riscul de consecințe grave (Hotărârea din 27 februarie 2014, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, punctul 41, și Hotărârea din 22 septembrie 2016, Microsoft Mobile Sales International și alții, C‑110/15, EU:C:2016:717, punctul 60).

               57

               În speță, reiese printre altele din raportul de evaluare al Consiliului din 21 octombrie 2008, menționat la punctul 13 din prezenta hotărâre, că, în trecut, Consiliul a criticat emiterea unor mandate europene de arestare de către serviciul de poliție în discuție în litigiul principal, considerând‑o incompatibilă cu cerința desemnării unei „autorități judiciare”. În aceste condiții, nu se poate considera că Regatul Suediei a fost încurajat să adopte un comportament neconform cu dreptul Uniunii ca urmare a unei incertitudini obiective și importante legate de domeniul de aplicare al dispozițiilor dreptului Uniunii.

               58

               În aceste condiții, nu este necesară limitarea în timp a efectelor prezentei hotărâri.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               59

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Noțiunea „autoritate judiciară”, prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009, este o noțiune autonomă a dreptului Uniunii, iar acest articol 6 alineatul (1) trebuie interpretat în sensul că un serviciu de poliție, precum Rikspolisstyrelsen (Direcția Generală a Poliției Naționale, Suedia), nu intră în sfera noțiunii „autoritate judiciară emitentă”, în sensul acestei dispoziții, astfel încât mandatul european de arestare emis de acesta în scopul executării unei hotărâri prin care a fost pronunțată o pedeapsă privativă de libertate nu poate fi considerat o „decizie judiciară”, în sensul articolului 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.