title: Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 13 iulie 2011. # Unipetrol a.s. împotriva Comisiei Europene. # Concurență - Înțelegeri - Piața cauciucului butadienic și a cauciucului stiren-butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie - Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE - Participare la înțelegere - Imputabilitatea comportamentului ilicit - Amenzi. # Cauza T-45/07.

text:
      Cauza T‑45/07
      Unipetrol a.s.
      împotriva
      Comisiei Europene
      „Concurență – Înțelegeri – Piața cauciucului butadienic și a cauciucului stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE – Participare la înțelegere – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Amenzi”
      Sumarul hotărârii
      Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Elemente de probă care trebuie
            reunite
      [art. 81 alin. (1) CE]
      În ceea ce privește administrarea dovezii unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisiei îi revine obligația de
         a dovedi încălcările pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător
         cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări. Astfel, Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise
         și concordante pentru a crea convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită.

      Orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii destinatare a deciziei de constatare a unei încălcări.
         Prin urmare, instanța nu poate concluziona că existența încălcării în cauză a fost dovedită de Comisie în mod corespunzător
         cerințelor legale dacă în percepția sa există încă un dubiu cu privire la acest aspect.

      Pe de altă parte, activitățile pe care le presupun practicile și acordurile anticoncurențiale se desfășoară de obicei în mod
         clandestin, reuniunile se țin în secret și documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Rezultă de aici că, chiar
         în cazul în care Comisia descoperă înscrisuri ce atestă în mod explicit un contact nelegal între operatori, de regulă, acestea
         nu vor fi decât fragmentare și disparate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții.
         În consecință, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă din
         anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada
         încălcării normelor de concurență.

      Având în vedere că elementele reținute de Comisie, deși pot avea o anumită valoare probantă, nu sunt suficiente pentru a justifica
         constatarea existenței unei încălcări din partea întreprinderii în cauză, date fiind contradicțiile din decizia Comisiei,
         în special cu privire la reuniunile organizate în cadrul înțelegerii, și îndoiala care trebuie să fie interpretată în favoarea
         întreprinderii în cauză, se impune anularea deciziei Comisiei.

      (a se vedea punctele 48, 49, 66 și 68)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera întâi)
      13 iulie 2011(*)

      „Concurență – Înțelegeri – Piața cauciucului butadienic și a cauciucului stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE – Participare la înțelegere – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Amenzi”
      În cauza T‑45/07,
      Unipetrol a.s., cu sediul în Praga (Republica Cehă), reprezentată de J. Matějček și de I. Janda, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii M. Kellerbauer, V. Bottka și O. Weber și ulterior de domnii M. Kellerbauer, V. Bottka și V.
         Di Bucci, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      având ca obiect o cerere de anulare, în privința Unipetrol a.s., a Deciziei Comisiei C(2006) 5700 final din 29 noiembrie 2006
         privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/F/38.638 – Cauciuc
         butadienic și cauciuc stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie) sau, în subsidiar, exercitarea de către Tribunal
         a deplinei sale jurisdicții,

      TRIBUNALUL (Camera întâi),
      compus din domnul F. Dehousse (raportor), îndeplinind funcția de președinte, doamna I. Wiszniewska‑Białecka și domnul N. Wahl,
         judecători,

      grefier: doamna K. Pocheć, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 20 octombrie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        Prin Decizia C(2006) 5700 final din 29 noiembrie 2006 (Cazul COMP/F/38.638 – Cauciuc butadienic și cauciuc stiren‑butadienic
         fabricat prin polimerizare în emulsie, denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia Comunităților Europene a constatat
         că mai multe întreprinderi au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic
         European (SEE) prin participarea la o înțelegere pe piața produselor menționate anterior.

      2        Întreprinderile destinatare ale deciziei atacate sunt:

      –        Bayer AG, cu sediul în Leverkusen (Germania);
      –        The Dow Chemical Company, cu sediul în Midland, Michigan (Statele Unite) (denumită în continuare „Dow Chemical”);
      –        Dow Deutschland Inc., cu sediul în Schwalbach (Germania);
      –        Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (fostă Dow Deutschland GmbH & Co. OHG), cu sediul în Schwalbach;
      –        Dow Europe, cu sediul în Horgen (Elveția);
      –        Eni SpA, cu sediul în Roma (Italia);
      –        Polimeri Europa SpA, cu sediul în Brindisi (Italia) (denumită în continuare „Polimeri”);
      –        Shell Petroleum NV, cu sediul în Haga (Țările de Jos);
      –        Shell Nederland BV, cu sediul în Haga;
      –        Shell Nederland Chemie BV, cu sediul în Rotterdam (Țările de Jos);
      –        Unipetrol a.s., cu sediul în Praga (Republica Cehă);
      –        Kaučuk a.s., cu sediul în Kralupy nad Vltavou (Republica Cehă);
      –        Trade‑Stomil sp. z o.o., cu sediul în Łódź (Polonia) (denumită în continuare „Stomil”).
      3        Dow Deutschland, Dow Deutschland Anlagengesellschaft și Dow Europe sunt controlate în întregime, direct sau indirect, de Dow
         Chemical (denumite în continuare, împreună, „Dow”) [considerentele (16)-(21) ale deciziei atacate].

      4        Activitatea Eni pentru produsele în cauză era asigurată inițial de EniChem Elastomeri Srl, controlată indirect de Eni, prin
         intermediul filialei sale EniChem SpA (denumită în continuare „EniChem SpA”). La 1 noiembrie 1997, EniChem Elastomeri a fost
         absorbită de EniChem SpA. Eni controla 99,97 % din EniChem SpA. La 1 ianuarie 2002, EniChem SpA a transferat activitatea strategică
         din domeniul chimic (inclusiv activitatea legată de cauciucul butadienic și de cauciucul stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare
         în emulsie) filialei sale Polimeri, deținută în proporție de 100 %. Eni controlează direct și integral Polimeri de la 21 octombrie
         2002. Începând cu 1 mai 2003, EniChem SpA și‑a schimbat denumirea în Syndial SpA [considerentele (26)-(32) ale deciziei atacate].
         Comisia utilizează în decizia atacată denumirea „EniChem” cu referire la orice societate deținută de Eni (denumită în continuare
         „EniChem”) [considerentul (36) al deciziei atacate].

      5        Shell Nederland Chemie este o filială a Shell Nederland, care este ea însăși controlată în întregime de Shell Petroleum [considerentele
         (38)-(40) ale deciziei atacate].

      6        Kaučuk a fost înființată în 1997, în urma fuziunii dintre Kaučuk Group a.s. și Chemopetrol Group a.s. La 21 iulie 1997, Unipetrol
         a achiziționat integralitatea activelor, drepturilor și obligațiilor întreprinderilor fuzionate. Unipetrol deține 100 % din
         acțiunile Kaučuk [considerentele (45) și (46) ale deciziei atacate]. Pe de altă parte, potrivit deciziei atacate, Tavorex
         s.r.o. (denumită în continuare „Tavorex”), cu sediul în Republica Cehă, a reprezentat Kaučuk (și pe predecesoarea acesteia,
         Kaučuk Group) la export între 1991 și 28 februarie 2003. Tot potrivit deciziei atacate, Tavorex reprezenta Kaučuk, din anul
         1996, în cadrul reuniunilor Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (49) al deciziei atacate].

      7        Potrivit deciziei atacate, Stomil reprezenta producătorul polonez Chemical Company Dwory S.A. (denumit în continuare „Dwory”)
         în activitățile sale la export de aproximativ 30 de ani, până în anul 2001 cel puțin. Tot potrivit deciziei atacate, Stomil
         a reprezentat Dwory, între 1997 și 2000, în cadrul reuniunilor Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (51)
         al deciziei atacate].

      8        Perioada reținută pentru durata încălcării se întinde de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002, pentru Bayer, Eni și Polimeri,
         de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999, pentru Shell Petroleum, Shell Nederland și Shell Nederland Chemie, de la 1 iulie 1996 la
         28 noiembrie 2002, pentru Dow Chemical, de la 1 iulie 1996 la 27 noiembrie 2001, pentru Dow Deutschland, de la 16 noiembrie
         1999 la 28 noiembrie 2002, pentru Unipetrol și Kaučuk, de la 16 noiembrie 1999 la 22 februarie 2000, pentru Stomil, de la
         22 februarie 2001 la 28 februarie 2002, pentru Dow Deutschland Anlagengesellschaft și de la 26 noiembrie 2001 la 28 noiembrie
         2002, pentru Dow Europe [considerentele (476)-(485) și articolul 1 din dispozitivul deciziei atacate].

      9        Cauciucul butadienic (denumit în continuare „CB”) și cauciucul stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie (denumit
         în continuare „CSB”) sunt cauciucuri sintetice utilizate în principal în producția de anvelope. Aceste două produse sunt substituibile
         între ele și cu alte cauciucuri sintetice, precum și cu cauciucul natural [considerentele (3)-(6) ale deciziei atacate].

      10      În plus față de producătorii vizați prin decizia atacată, alți producători stabiliți în Asia și în Europa de Est au vândut
         cantități limitate de CB și de CSB pe teritoriul SEE. Pe de altă parte, o cantitate importantă de CB este produsă direct de
         marii producători de anvelope [considerentul (54) al deciziei atacate].

      11      La 20 decembrie 2002, Bayer a contactat serviciile Comisiei și și‑a exprimat dorința de a coopera, în temeiul Comunicării
         Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45,
         p. 3, denumită în continuare „comunicarea privind cooperarea”), în privința CB și CSB. În ceea ce privește CSB, Bayer a furnizat
         o declarație orală în care descria activitățile înțelegerii. Această declarație orală a fost înregistrată pe casetă [considerentul
         (67) al deciziei atacate].

      12      La 14 ianuarie 2003, Bayer a furnizat o declarație orală în care descria activitățile înțelegerii în privința CB. Această
         declarație orală a fost înregistrată pe casetă. Bayer a furnizat de asemenea procese‑verbale ale reuniunilor comitetului CB
         din cadrul Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (68) al deciziei atacate].

      13      La 5 februarie 2003, Comisia a notificat Bayer decizia sa de a‑i acorda o imunitate condiționată la amenzi [considerentul
         (69) al deciziei atacate].

      14      La 27 martie 2003, Comisia a efectuat o vizită de verificare, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17
         al Consiliului din 6 februarie 1962, primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13,
         p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), în incintele Dow Deutschland & Co. [considerentul (70) al deciziei atacate].

      15      Între luna septembrie 2003 și luna iulie 2006, Comisia a adresat întreprinderilor vizate prin decizia atacată mai multe cereri
         de informații în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17 și al articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului
         din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO
         2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) [considerentul (71) al deciziei atacate].

      16      La 16 octombrie 2003, Dow Deutschland și Dow Deutschland & Co. au avut întâlniri cu serviciile Comisiei și și‑au exprimat
         dorința de a coopera în temeiul comunicării privind cooperarea. În cadrul acestei reuniuni, a fost realizată o prezentare
         orală a activităților înțelegerii pentru CB și CSB. Această prezentare orală a fost înregistrată. A fost predat de asemenea
         un dosar conținând documente referitoare la înțelegere [considerentul (72) al deciziei atacate].

      17      La 4 martie 2005, Dow Deutschland a fost informată cu privire la intenția Comisiei de a‑i acorda o reducere a amenzii cuprinsă
         între 30 și 50 % [considerentul (73) al deciziei atacate].

      18      La 7 iunie 2005, Comisia a deschis procedura și a adresat o primă comunicare privind obiecțiunile întreprinderilor destinatare
         ale deciziei atacate – cu excepția Unipetrol –, precum și Dwory. Prima comunicare privind obiecțiunile a fost adoptată de
         asemenea împotriva Tavorex, dar nu i‑a fost notificată, în măsura în care Tavorex se afla în faliment din luna octombrie 2004.
         Procedura în privința acesteia a fost, așadar, închisă [considerentele (49) și (74) ale deciziei atacate].

      19      Întreprinderile vizate au depus observații scrise cu privire la această primă comunicare privind obiecțiunile [considerentul
         (75) al deciziei atacate]. Acestea au avut de asemenea acces la dosar, sub forma unui CD‑ROM, și la declarațiile orale și
         la documentele aferente acestora în incintele Comisiei [considerentul (76) al deciziei atacate].

      20      La 3 noiembrie 2005, Manufacture française des pneumatiques Michelin (denumită în continuare „Michelin”) a formulat o cerere
         de intervenție. Aceasta a prezentat comentarii scrise la 13 ianuarie 2006 [considerentul (78) al deciziei atacate].

      21      La 6 aprilie 2006, Comisia a adoptat o a doua comunicare privind obiecțiunile adresată întreprinderilor destinatare ale deciziei
         atacate. Întreprinderile în cauză au depus observații scrise în această privință [considerentul (84) al deciziei atacate].

      22      La 12 mai 2006, Michelin a depus o plângere în temeiul articolului 5 din Regulamentul (CE) nr. 773/2004 al Comisiei din 7
         aprilie 2004 privind desfășurarea procedurilor puse în aplicare de Comisie în temeiul articolelor 81 [CE] și 82 [CE] (JO L 123,
         p. 18, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 242) [considerentul (85) al deciziei atacate].

      23      La 22 iunie 2006, întreprinderile destinatare ale deciziei atacate, cu excepția Stomil, precum și Michelin au luat parte la
         audierea în fața Comisiei [considerentul (86) al deciziei atacate].

      24      În lipsa unor elemente de probă suficiente ale participării Dwory la înțelegere, Comisia a decis să închidă procedura în privința
         sa [considerentul (88) al deciziei atacate]. Comisia a decis de asemenea să închidă procedura în privința Syndial [considerentul
         (89) al deciziei atacate].

      25      Pe de altă parte, deși inițial fuseseră utilizate două numere de cauze distincte, unul pentru CB și unul pentru CSB (COMP/E‑1/38.637
         și COMP/E‑1/38.638), Comisia a utilizat, după prima comunicare privind obiecțiunile, un număr unic (COMP/F/38.638) [considerentele
         (90) și (91) al deciziei atacate].

      26      Procedura administrativă s‑a finalizat prin adoptarea de către Comisie, la 29 noiembrie 2006, a deciziei atacate.

      27      Potrivit articolului 1 din dispozitivul deciziei atacate, întreprinderile următoare au încălcat articolul 81 CE și articolul
         53 SEE, prin participarea, în perioadele indicate, la un acord unic și continuu în cadrul căruia au convenit să stabilească
         obiective de preț, să împartă clienții prin acorduri de neagresiune și să facă schimb de informații sensibile cu privire la
         prețuri, la concurenți și la clienți în sectoarele CB și CSB:

      a)      Bayer, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002;
      b)      Dow Chemical, de la 1 iulie 1996 la 28 noiembrie 2002; Dow Deutschland, de la 1 iulie 1996 la 27 noiembrie 2001; Dow Deutschland
         Anlagengesellschaft, de la 22 februarie 2001 la 28 februarie 2002; Dow Europe, de la 26 noiembrie 2001 la 28 noiembrie 2002;

      c)      Eni, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002; Polimeri, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002;
      d)      Shell Petroleum, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999; Shell Nederland, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999; Shell Nederland Chemie,
         de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999;

      e)      Unipetrol, de la 16 noiembrie 1999 la 28 noiembrie 2002; Kaučuk, de la 16 noiembrie 1999 la 28 noiembrie 2002;
      f)      Stomil, de la 16 noiembrie 1999 la 22 februarie 2000.
      28      Pe baza constatărilor de fapt și a aprecierilor juridice efectuate în decizia atacată, Comisia a impus întreprinderilor în
         cauză amenzi al căror cuantum a fost calculat potrivit metodologiei expuse în Liniile directoare privind metoda de stabilire
         a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din
         Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”), precum
         și în comunicarea privind cooperarea.

      29      Prin articolul 2 din dispozitivul deciziei atacate sunt aplicate următoarele amenzi:

      a)      Bayer: 0 euro;
      b)      Dow Chemical: 64,575 milioane de euro, din care:
      i)      60,27 milioane de euro în solidar cu Dow Deutschland;
      ii)      47,355 milioane de euro în solidar cu Dow Deutschland Anlagengesellschaft și Dow Europe;
      c)      Eni și Polimeri, în solidar: 272,25 milioane de euro;
      d)      Shell Petroleum, Shell Nederland și Shell Nederland Chemie, în solidar: 160,875 milioane de euro;
      e)      Unipetrol și Kaučuk, în solidar: 17,55 milioane de euro;
      f)      Stomil: 3,8 milioane de euro.
      30      Articolul 3 din dispozitivul deciziei atacate obligă întreprinderile enumerate la articolul 1 să înceteze imediat încălcările
         vizate la același articol, în cazul în care nu au făcut deja aceasta, iar pe viitor să se abțină de la repetarea oricărui
         act sau a oricărei conduite descrise la articolul 1 și de la orice act sau conduită cu un obiect sau cu un efect echivalent.

       Procedura și concluziile părților
      31      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 16 februarie 2007, Unipetrol a introdus prezenta acțiune.

      32      Prin decizia președintelui Tribunalului din 2 aprilie 2009, domnul N. Wahl a fost desemnat pentru completarea camerei ca urmare
         a împiedicării unuia dintre membrii acesteia.

      33      Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera întâi) a decis deschiderea procedurii orale.

      34      În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, acesta
         a invitat Comisia să îi comunice anumite documente. Comisia a dat curs acestei solicitări în termenul stabilit.

      35      Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 20
         octombrie 2009.

      36      Unipetrol solicită Tribunalului:

      –        anularea în totalitate sau în parte a deciziei atacate, cel puțin în măsura în care o privește;
      –        în subsidiar, exercitarea de către Tribunal a deplinei sale jurisdicții;
      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      37      Comisia solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea Unipetrol la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
      38      Acțiunea introdusă de Unipetrol se întemeiază pe șapte motive. Prin intermediul primului motiv, Unipetrol susține că Comisia
         a săvârșit o eroare vădită de apreciere cu privire la natura pur financiară a participării Unipetrol în Kaučuk. Al doilea
         motiv este întemeiat pe o eroare vădită de apreciere cu privire la comportamentul autonom al Kaučuk pe piață. Prin intermediul
         celui de al treilea motiv, Unipetrol susține că avut loc o dublă imputare eronată a unuia și același comportament. Prin intermediul
         celui de al patrulea motiv, Unipetrol consideră că nu există o dovadă a participării Tavorex la acorduri de stabilire a prețurilor
         și de împărțire a pieței. Al cincilea motiv este întemeiat pe o eroare vădită de apreciere a Comisiei cu privire la participarea
         Tavorex la înțelegere, în raport cu soluția reținută pentru Dwory. Al șaselea motiv este întemeiat pe aplicarea eronată a
         dreptului comunitar al concurenței în privința Tavorex și a Unipetrol. Al șaptelea motiv este întemeiat pe neluarea în considerare
         a neglijenței Unipetrol.

      39      Se impune examinarea în primul rând a celui de al patrulea motiv invocat de Unipetrol.

       Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe lipsa probei participării Tavorex la acorduri de stabilire a prețurilor și de
            împărțire a pieței
       Argumentele părților
      –       Argumentele Unipetrol
      40      Cu titlu prealabil, Unipetrol amintește jurisprudența privind sarcina probei care îi incumbă Comisiei. În particular, Unipetrol
         consideră că este necesar să fie tratate cu prudență depozițiile întreprinderilor în cadrul comunicării privind cooperarea.

      41      Apoi, în primul rând, Unipetrol arată în esență că decizia atacată conține puține elemente precise privind participarea Tavorex
         la înțelegere. În particular, Unipetrol are în vedere considerentele (125), (141) și (155)-(159) ale deciziei atacate și susține
         că declarațiile care figurează în acestea sunt vagi. Pe de altă parte, acestea ar fi contrazise de fapte.

      42      În al doilea rând, Unipetrol contestă implicarea directă a domnului T. (Tavorex) într‑o înțelegere la 15 și 16 noiembrie 1999.
         În particular, aceasta susține că cifrele care privesc Kaučuk și care apar în notele olografe ale domnul N. (Dow), precum
         și faptele menționate în declarația Dow sunt inexacte. Furnizând un tabel în această privință, Unipetrol subliniază în special
         incoerențele care ar apărea în raport cu realitatea vânzărilor efectuate către două societăți, Bridgestone și Michelin, în
         1999 și 2000. Ar exista de asemenea diferențe majore față de alți clienți. Unipetrol concluzionează de aici că aceste note
         reflectă cel mai probabil estimări personale ale domnului N. Pe de altă parte, Unipetrol arată că, contrar afirmației Dow,
         probele conținute în dosar indică faptul că nicio reuniune informală nu a avut loc la 16 noiembrie 1999. Mai precis, Unipetrol
         arată că domnul P. (Bayer) a părăsit Frankfurt (Germania) la 16 noiembrie 1999 la orele 16. Unipetrol presupune că, dacă ar
         fi avut loc o reuniune informală, aceasta s‑ar fi ținut în seara zilei de 15 noiembrie 1999. Niciun document nu ar demonstra
         că domnul T. era prezent la acel moment. Domnul T. nu ar fi participat decât la reuniunea oficială din 16 noiembrie 1999.

      43      În al treilea rând, Unipetrol susține că nu există nicio dovadă a unei încălcări unice și continue în ceea ce o privește începând
         cu 15 și 16 noiembrie 1999. Unipetrol indică faptul că Comisia pune accentul pe trei reuniuni despre care se crede că au intervenit
         în 2000, două în 2001 și două reuniuni în 2002. Cu toate acestea, în ceea ce privește reuniunile din 31 august și 1 septembrie
         2000 de la Praga, din 30 noiembrie și 1 decembrie 2000 de la Frankfurt, din 30 și 31 august 2001 de la Frankfurt și din 26
         și 27 noiembrie 2001 de la Hamburg (Germania), Comisia nu ar menționa Tavorex. În ceea ce privește reuniunea din 2 și 3 septembrie
         2002 de la Praga, Unipetrol arată că, în pofida participării Dwory la această reuniune, Comisia nu reține participarea Dwory
         la încălcarea unică și continuă (nota de subsol 161 din decizia atacată). Unipetrol consideră că Comisia ar fi trebuit să
         ajungă la aceeași concluzie în ceea ce o privește. În plus, răspunsurile oferite de angajații Dow ar fi vagi și ambigue, chiar
         contradictorii. În sfârșit, în ceea ce privește reuniunea din 28 și 29 noiembrie 2002 de la Londra (Regatul Unit), nu ar fi
         avut loc nicio discuție ilicită. Unipetrol concluzionează de aici că Comisia nu a reușit să stabilească în privința Tavorex
         existența unei încălcări unice și continue pentru perioada dintre luna noiembrie 1999 și luna noiembrie 2002. Calitatea probelor
         ar fi prea redusă pentru a stabili răspunderea Tavorex și, prin urmare, a Kaučuk și a Unipetrol.

      –       Argumentele Comisiei
      44      Cu titlu prealabil, Comisia prezintă interpretarea sa cu privire la sarcina probei care îi incumbă, conform jurisprudenței,
         și consideră că, în speță, ansamblul elementelor ar demonstra în mod convingător participarea Tavorex/Kaučuk, și, prin urmare,
         a Unipetrol, la înțelegere în perioada menționată în decizia atacată. În particular, Comisia subliniază că declarațiile făcute
         de întreprinderi în cadrul comunicării privind cooperarea sunt elemente de probă.

      45      Apoi, în primul rând, Comisia vizează elementele care, în dosar, acreditează, în opinia sa, participarea Tavorex la încălcarea
         în cauză. Comisia are în vedere în special reuniunile în cadrul înțelegerii privind Kaučuk, precum și reuniunea din 2 și 3
         septembrie 1999 de la Richmond‑on‑Thames (Regatul Unit). În afara simplelor dezmințiri, niciun element de probă nu ar dovedi
         că Kaučuk/Unipetrol nu participa la înțelegere. Pe de altă parte, niciun element nu ar demonstra că Tavorex ar fi părăsit
         înțelegerea. Unipetrol nu ar nega că domnul T. a fost prezent la toate reuniunile sectoriale între 1999 și 2002. Reuniunile
         în cadrul înțelegerii s‑ar fi derulat cu ocazia acestor reuniuni oficiale. Mai precis, Comisia respinge argumentele prezentate
         de Unipetrol privind considerentele (125), (141) și (155)-(159) ale deciziei atacate.

      46      În al doilea rând, în ceea ce privește implicarea directă a domnului T. (Tavorex) în reuniunea informală din 15 și 16 noiembrie
         1999, Comisia subliniază că Unipetrol nu a contestat, în răspunsurile sale la prima și la a doua comunicare privind obiecțiunile,
         locul unde se afla domnul T. Aceasta nu ar fi afirmat niciodată că domnul T. nu putea fi prezent la reuniune astfel cum este
         descrisă în decizia atacată. Argumentele invocate de Unipetrol în fața Tribunalului ar fi, în această privință, inadmisibile
         (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 martie 2007, France Télécom/Comisia, T‑339/04, Rep., p. II‑521). Pe
         fond, Comisia admite că detaliile declarației Dow nu par să fie exacte în ceea ce privește data reuniunii informale (și anume,
         potrivit Dow, 16 noiembrie 1999, seara). Cu toate acestea, elementele dosarului ar demonstra că reuniunea informală s‑a derulat
         în noaptea de 15 spre 16 noiembrie 1999. Comisia subliniază de asemenea că existau șanse mari ca domnul T. să fi fost la Frankfurt
         în ajunul zilei de 16 noiembrie 1999, întrucât acesta utiliza întotdeauna mașina personală atunci când venea de la Praga.
         Pe de altă parte, Comisia susține că numeroasele elemente de probă confirmă prezența domnului T. la reuniune, chiar dacă nota
         de cheltuieli a domnului P. (Bayer) nu în menționează pe domnul T. printre participanți. În plus, Comisia subliniază că Dow
         îl citează pe domnul T. printre participanții la această reuniune. Dow, ale cărei afirmații ar fi confirmate de Bayer, ar
         declara de asemenea că toți participanții, inclusiv domnul T., s‑ar fi înțeles cu privire la prețuri și ar fi comunicat anumite
         cifre. Notele olografe ale domnului N. (Dow) ar conține cifrele în cauză la rubrica „KRA” (pentru „Kralupy”, loc de producție
         al Kaučuk). Domnul N. și Dow ar fi confirmat că „KRA” însemna „Kralupy, pentru Kaučuk”.

      47      În al treilea rând, în ceea ce privește contestarea de către Unipetrol a existenței unei încălcări unice și continue, Comisia
         precizează că, în ceea ce privește reuniunea din 31 august și 1 septembrie 2000 de la Praga, nu ar imputa Kaučuk un acord
         în cadrul înțelegerii cu această ocazie, ci ar constata în decizia atacată că Dow ar fi schimbat informații referitoare la
         prețuri cu privire în special la Kaučuk. În ceea ce privește reuniunea din 30 noiembrie și 1 decembrie 2000 de la Frankfurt,
         declarația Bayer nu ar implica în mod direct Kaučuk ca participantă. Totuși, înțelegerea ar fi continuat. În privința reuniunii
         din 30 și 31 august 2001 care a avut loc la Frankfurt, Comisia recunoaște lipsa implicării directe a Kaučuk, dar subliniază
         că declarația Dow întărește acuzația și că, în mod incontestabil, Kaučuk era prezentă la reuniunea oficială. În ceea ce privește
         reuniunea din 26 și 27 noiembrie 2001 care a avut loc la Hamburg, s‑ar deduce din e‑mailurile doamnei I. (Dow) că înțelegerea
         continua în mod general. În ceea ce privește reuniunea care a avut loc la Praga la 2 și 3 septembrie 2002, Comisia arată că
         toate persoanele cu atribuții în privința CSB din cadrul Bayer îl acuză în mod direct și unanim pe domnul T. (Tavorex) că
         a participant la acordurile cu privire la prețuri. În particular, mărturia Bayer (domnul P.) s‑ar baza pe un e‑mail intern,
         prezentat ca element de probă în decizia atacată. În ceea ce privește reuniunea din 28 și 29 noiembrie 2002 care a avut loc
         la Londra, Comisia interpretează declarația domnului P. ca incluzându‑l și pe domnul T. În sfârșit, nimic nu ar indica faptul
         că Kaučuk/Tavorex s‑ar fi distanțat în mod clar de înțelegere.

       Aprecierea Tribunalului
      48      Trebuie amintit că, în ceea ce privește administrarea probei unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisia trebuie
         să facă dovada încălcărilor pe care le constată și să stabilească elementele de probă de natură să demonstreze, corespunzător
         cerințelor legale, existența faptelor constitutive ale unei încălcări (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia,
         C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 58, și Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec.,
         p. I‑4125, punctul 86). Astfel, Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise și concordante pentru a crea convingerea fermă
         că încălcarea a fost săvârșită (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia, T‑62/98, Rec., p. II‑2707,
         punctul 43 și jurisprudența citată). Trebuie amintit de asemenea că, pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul
         (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit
         mod (Hotărârea Curții din 15 iulie 1970, ACF Chemiefarma/Comisia, 41/69, Rec., p. 661, punctul 112, Hotărârea Curții din 29
         octombrie 1980, van Landewyck și alții/Comisia, 209/78-215/78 și 218/78, Rec., p. 3125, punctul 86, și Hotărârea Tribunalului
         din 17 decembrie 1991, Hercules Chemicals/Comisia, T‑7/89, Rec., p. II‑1711, punctul 256). Orice dubiu al instanței trebuie
         interpretat în favoarea întreprinderii destinatare a deciziei de constatare a unei încălcări. Instanța nu poate concluziona
         că existența încălcării în cauză a fost dovedită de Comisie în mod corespunzător cerințelor legale dacă în percepția sa există
         încă un dubiu cu privire la acest aspect (Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T‑38/02, Rec.,
         p. II‑4407, punctul 215).

      49      Pe de altă parte, activitățile pe care le presupun practicile și acordurile anticoncurențiale se desfășoară de obicei în mod
         clandestin, reuniunile se țin în secret și documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Prin urmare, chiar în cazul
         în care Comisia descoperă elemente ce atestă în mod explicit un contact nelegal între operatori, de regulă, acestea nu vor
         fi decât fragmentare și disparate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții.
         În consecință, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă din
         anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada
         încălcării normelor de concurență (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P,
         C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctele 55-57, și Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007,
         Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia, C‑403/04 P și C‑405/04 P, Rep., p. I‑729, punctul 51).

      50      În speță, în ceea ce privește reuniunile în cadrul înțelegerii (secțiunea 4.3 din decizia atacată), Unipetrol contestă, în
         primul rând, participarea domnului T. (Tavorex) la un acord ilicit la 15 și 16 noiembrie 1999, la Frankfurt. Unipetrol contestă,
         în al doilea rând, faptul că Comisia a reținut în privința sa existența unei încălcări între 16 noiembrie 1999 și 28 noiembrie
         2002.

      51      Cu titlu prealabil, trebuie respinse argumentele Comisiei privind reuniunea din 2 și 3 septembrie 1999 care a avut loc la
         Richmond‑on‑Thames [considerentele (189)-(193) ale deciziei atacate], întrucât această reuniune nu face parte din perioada
         în care s‑a desfășurat comportamentul ilicit reținută de Comisie în privința Unipetrol.

      52      În ceea ce privește reuniunea din 15 și 16 noiembrie 1999, care a avut loc la Frankfurt, Comisia reține existența unei reuniuni
         în cadrul înțelegerii, cu ocazia reuniunii oficiale a Asociației Europene a Cauciucului Sintetic, în „seara și noaptea de
         16 noiembrie 1999” [considerentul (212) al deciziei atacate]. Această reuniune ilicită i‑ar fi implicat pe domnii P. (Bayer),
         F., N., V. (Dow), L. (Stomil), L. (EniChem) și T. (Tavorex). Persoanele în cauză s‑ar fi întâlnit mai întâi în barul unui
         hotel, înainte de a închiria o sală de reuniuni [considerentul (202) al deciziei atacate].

      53      În această privință, în primul rând, din elementele depuse la dosar rezultă că, astfel cum susține Unipetrol, domnul P. (Bayer)
         nu era prezent la Frankfurt în seara zilei de 16 noiembrie 1999. Comisia recunoaște acest fapt.

      54      În al doilea rând, trebuie să se arate că decizia atacată conține mai multe contradicții cu privire la momentul exact la care
         a avut loc reuniunea ilicită în cauză. Astfel, Comisia vizează, în considerentul (212) al deciziei atacate, „seara și […]
         noaptea de 16 noiembrie 1999” pe baza declarației Dow. Comisia reține de asemenea, în considerentul (297) al deciziei atacate,
         că reuniunea ilicită în cauză ar fi avut loc în „noaptea dintre 15 și 16 noiembrie 1999”. Pe de altă parte, secțiunea 4.3.8
         din decizia atacată are în vedere datele de 15 și 16 noiembrie 1999. În sfârșit, dispozitivul acesteia din urmă reține data
         de 16 noiembrie 1999 pentru a stabili începutul încălcării în privința Unipetrol.

      55      În al treilea rând, mai multe elemente materiale indică de asemenea contradicții în ceea ce privește data presupusă a reuniunii
         ilicite în cauză și celelalte explicații posibile oferite de Comisie. Astfel, nota de cheltuieli a domnului P. (Bayer), privind
         printre altele o plată efectuată la barul hotelului, în cuantum de 84,5 mărci germane (DEM), menționează data de 15 noiembrie
         1999. În schimb, plata chiriei unei săli de reuniuni, în cuantum de 436 DEM, fost înregistrată la 16 noiembrie 1999. Pe de
         altă parte, notele olografe ale domnului N. (Dow) menționează numai data de 16 noiembrie 1999. În sfârșit, declarația Dow
         reprodusă în considerentul (202) al deciziei atacate precizează că reuniunea ilicită ar fi avut loc după reuniunea oficială
         a Asociației Europene a Cauciucului Sintetic, care s‑a desfășurat în dimineața zilei de 16 noiembrie.

      56      În al patrulea rând, Comisia nu contestă că, astfel cum indică Unipetrol în înscrisurile sale, domnul T. (Tavorex) se deplasa
         la reuniunile Asociației Europene a Cauciucului Sintetic cu mașina (cu excepția reuniunilor din Regatul Unit) și că traseul
         dintre Praga și Frankfurt dura aproximativ cinci ore. În aceste condiții, este posibil, chiar dacă această ipoteză ar implica
         un efort deosebit, ca domnul T. să se fi deplasat direct la Frankfurt în dimineața zilei de 16 noiembrie 1999. Niciun element
         din dosar nu contrazice, în orice caz, această ipoteză. În ceea ce privește argumentul Comisiei potrivit căruia contestarea
         de către Unipetrol a prezenței domnului T. în seara zilei de 15 noiembrie la Frankfurt ar fi inadmisibilă, este suficient
         să se arate că Unipetrol nu face decât să conteste ipoteza – nouă, conform considerentului (212) al deciziei atacate – potrivit
         căreia o reuniune ilicită ar fi putut avea loc în seara zilei de 15 noiembrie 1999. Prin urmare, argumentele Comisiei trebuie
         să fie respinse.

      57      În al cincilea rând, declarația Dow reprodusă în considerentul (202) al deciziei atacate indică faptul că domnii P. (Bayer),
         F., N., V. (Dow), L. (Stomil), L. (EniChem) și T. (Tavorex) s‑ar fi întâlnit în barul hotelului, înainte de a închiria o sală
         de reuniuni. Or, nota de cheltuieli a domnului P., privind consumațiile plătite, nu îl menționează pe domnul T. printre participanții
         la întâlnirea din barul hotelului.

      58      În al șaselea rând, în ceea ce privește notele olografe ale domnului N. (Dow), este cert că răspunderea Unipetrol nu a fost
         reținută de Comisie în privința înțelegerii referitoare la CB. Partea din notele olografe ale domnului N. privind CB nu poate,
         prin urmare, să aibă forță probantă în privința Unipetrol. În legătură cu partea din notele olografe ale domnului N. care
         privește CSB, trebuie să se arate că, în afară de producătorii implicați în înțelegere, alți producători care nu fac parte
         din înțelegere sunt menționați ca furnizori ai anumitor clienți. În aceste condiții particulare, nu se poate exclude ca estimări
         ale livrărilor să fi fost realizate numai între anumiți producători, fără a fi posibil să se determine cu precizie dacă Unipetrol
         (prin intermediul Tavorex) făcea parte dintre aceștia, ținând cont în special de contradicțiile care există în ceea ce privește
         data presupusă a reuniunii ilicite în cauză.

      59      Ținând cont de coroborarea tuturor acestor elemente specifice în prezenta cauză, Tribunalul consideră că există o îndoială
         cu privire la participarea domnului T. (Tavorex) la o reuniune ilicită, la Frankfurt, la 15 și 16 noiembrie 1999. Această
         îndoială trebuie să fie interpretată în favoarea Unipetrol.

      60      În ceea ce privește reuniunile ulterioare lunii noiembrie 1999, nu este posibil să se determine cu certitudine dacă Tavorex
         a participat direct la o reuniune în cadrul înțelegerii.

      61      În particular, Comisia nu vizează Tavorex printre întreprinderile care au încheiat un acord în cadrul reuniunii din 31 august
         și 1 septembrie 2000 de la Praga [considerentul (221) al deciziei atacate]. În ceea ce privește reuniunea din 30 noiembrie
         și 1 decembrie 2000 care a avut loc la Frankfurt [considerentele (222)-(225) ale deciziei atacate], este îndoielnic faptul
         că acordul în cauză a putut fi încheiat cu Tavorex în mașina domnului W. (Bayer), ținând cont, în particular, de faptul, necontestat
         de Comisie, că domnul T. (Tavorex) se deplasa cu mașina personală la reuniunile care aveau loc la Frankfurt. În ceea ce privește
         reuniunea din 30 și 31 august 2001, care a avut loc de asemenea la Frankfurt [considerentele (226)-(230) ale deciziei atacate],
         declarațiile întreprinderilor reproduse în decizia atacată nu vizează în mod expres Tavorex sau Unipetrol. În ceea ce privește
         reuniunea din 26 și 27 noiembrie 2001 [considerentele (231)-(237) ale deciziei atacate], Comisia nu concluzionează în sensul
         existenței unui acord specific, ci în sensul că acordurile în cauză ar fi putut să continue până la acel moment.

      62      În ceea ce privește reuniunea din 2 și 3 septembrie 2002 care a avut loc la Praga [considerentele (238)-(245) ale deciziei
         atacate], elementele prezentate de Comisie par să demonstreze, la prima vedere, că au fost încheiate acorduri ilicite. Cu
         toate acestea, există o îndoială cu privire la participarea domnului T. (Tavorex) la reuniunea ilicită menționată. Astfel,
         concluzia Comisiei se întemeiază în particular pe o declarație a Bayer, reprodusă în considerentul (240) al deciziei atacate,
         care se bazează în special pe indicațiile domnului P., potrivit căreia domnul T. ar fi fost implicat direct în cadrul reuniunii
         ilicite în cauză. Or, Bayer a indicat de asemenea, într‑o declarație reprodusă în considerentul (156) al deciziei atacate,
         care se bazează tot pe indicațiile domnului P., că domnul T. ar fi participat la reuniunile informale care au avut loc cu
         ocazia reuniunilor oficiale între luna noiembrie 1996 și „sfârșitul anului 1999”. Așadar, există o anumită contradicție între
         cele două declarații ale Bayer. Această contradicție determină o îndoială cu privire la participarea efectivă a domnului T.
         la o reuniune ilicită la 2 și 3 septembrie 2002, la Praga. Această îndoială trebuie să fie interpretată în favoarea Unipetrol.

      63      În sfârșit, în ceea ce privește reuniunea din 28 și 29 noiembrie 2002 care a avut loc la Londra, Comisia nu constată încheierea
         unui acord ilicit între întreprinderile în cauză la aceste date.

      64      Ținând cont de coroborarea tuturor acestor elemente în prezenta cauză, Tribunalul consideră că elementele în privința Tavorex
         (și, prin urmare, în privința Unipetrol) reproduse în partea din decizia atacată privind reuniunile în cadrul înțelegerii
         nu sunt suficiente pentru a concluziona că această întreprindere a participat la acordurile ilicite în cauză.

      65      Elementele menționate în partea din decizia atacată privind descrierea înțelegerii (secțiunea 4.2 din decizia atacată) nu
         pot infirma această concluzie.

      66      În această privință, Tribunalul consideră că, deși unele elemente prezentate în secțiunea 4.2 din decizia atacată pot avea
         o anumită valoare probantă, în special declarația generală a Bayer vizată în considerentul (156) al deciziei atacate, acestea
         nu sunt suficiente, având în vedere elementele specifice indicate anterior cu privire la reuniunile în cadrul înțelegerii
         și îndoiala care trebuie să fie interpretată în favoarea reclamantei, pentru a justifica constatarea existenței unei încălcări
         din partea Unipetrol.

      67      Având în vedere ansamblul acestor elemente, și în cadrul unei aprecieri globale a lor, Tribunalul consideră că, prin reținerea
         participării Tavorex (și, prin urmare, a Unipetrol) la înțelegere, Comisia a săvârșit o eroare.

      68      În consecință, se impune anularea deciziei atacate în ceea ce privește Unipetrol, fără a fi necesară examinarea celorlalte
         motive invocate în susținerea acțiunii, și în special a problemei relațiilor dintre comitenți și intermediari în cadrul încălcărilor
         normelor de concurență.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      69      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor
         de judecată, conform concluziilor Unipetrol.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera întâi)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează Decizia Comisiei C(2006) 5700 final din 29 noiembrie 2006 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al
            articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/F/38.638 – Cauciuc butadienic și cauciuc stiren‑butadienic fabricat prin
            polimerizare în emulsie) în măsura în care aceasta vizează Unipetrol a.s.
      2)      Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.

               Dehousse

               Wiszniewska‑Białecka

               Wahl

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 iulie 2011.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 8 noiembrie 2007.#Firma ING. AUER - Die Bausoftware GmbH împotriva Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Linz - Austria.#Impozite indirecte - Acumulări de capital - Transferul sediului social al unei societăți - Eliminarea impozitului pe aportul de capital aplicat unei societăți.#Cauza C-251/06.

text:
      Cauza C‑251/06
      Firma ING. AUER – Die Bausoftware GmbH
      împotriva
      Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Linz)
      „Impozite indirecte — Acumulări de capital — Transferul sediului social al unei societăți — Eliminarea impozitului pe capital aplicat unei societăți”
      Sumarul hotărârii
      Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozitarea indirectă a majorării de capital — Impozit pe capital aplicat
            societăților de capital
      [Directiva 69/335 a Consiliului, art. 3 alin. (1) lit.(a), art. 4 alin. (1) lit. (g) și alin.(3) lit.(b) și art. 7 alin. (2)]
      Articolul 4 alineatul (1) litera (g) și alineatul (3) litera (b) din Directiva 69/335 privind impozitele indirecte aplicate
         majorării capitalului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 85/303 și prin Actul privind condițiile de aderare la Uniunea
         Europeană a Republicii Austria, a Republicii Finlanda și a Regatului Suediei și adaptările tratatelor pe care se întemeiază
         Uniunea Europeană, trebuie interpretat în sensul că renunțarea unui stat membru la aplicarea impozitului pe capital nu se
         opune calificării unei societăți care aparține uneia dintre categoriile menționate la articolul 3 alineatul (1) litera (a)
         din această directivă drept societate de capital în scopul aplicării impozitului pe capital, în sensul articolului 4 alineatul
         (1) litera (g) din respectiva directivă, cu ocazia transferului sediului său de administrare din acest stat membru către un
         alt stat membru, unde acest impozit se aplică încă.

      Într‑adevăr, articolul 3 alineatul (1) din Directiva 69/335 stabilește, în mod imperativ și uniform pentru toate statele membre,
         societățile care trebuie considerate societăți de capital în sensul acestei directive. Prin urmare, în cazul în care o societate
         îmbracă una dintre formele juridice prevăzute la articolul 3 alineatul (1) menționat, aceasta trebuie considerată ca fiind
         o societate de capital în sensul Directivei 69/335 și nu poate fi, așadar, supusă impozitului pe capital cu ocazia unui transfer
         al sediului său de administrare dintr‑un stat membru în altul pentru motivul că nu ar fi considerată o societate de capital
         în statul membru de origine. Prin urmare, faptul că un stat membru a pus în aplicare posibilitatea prevăzută la articolul
         7 alineatul (2), eliminând impozitul pe capital, nu implică, cu ocazia transferului sediului de administrare al unei societăți
         de capital din acest stat membru către un alt stat membru, faptul că acesta din urmă poate supune în mod automat această operațiune
         impozitului respectiv.

      Totuși, o astfel de interpretare nu poate conduce la favorizarea unor conduite caracterizate prin realizarea de aranjamente
         artificiale în scopul unic de a obține un avantaj fiscal. Instanța de trimitere are obligația să verifice dacă circumstanțele
         acțiunii principale cuprind elemente obiective constitutive ale unei astfel de practici abuzive.

      (a se vedea punctele 21, 28, 29, 35 și 45-47 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      8 noiembrie 2007(*)

      „Impozite indirecte – Acumulări de capital – Transferul sediului social al unei societăți – Eliminarea impozitului pe capital aplicat unei societăți”
      În cauza C‑251/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de l’Unabhängiger
         Finanzsenat, Außenstelle Linz (Austria), prin Decizia din 31 mai 2006, primită de Curte la 6 iunie 2006, în procedura

      Firma ING. AUER – Die Bausoftware GmbH
      împotriva
      Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul G. Arestis, doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), domnii E.
         Juhász și T. von Danwitz, judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 martie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Firma ING. AUER – Die Bausoftware GmbH, de J. Wiedlroither și G. Aigner, Rechtsanwälte;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer, precum și de domnii G. Glega și J. Bauer, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul elen, de doamnele I. Pouli și M. Tassopoulou, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul Muñoz Pérez, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul polonez, de doamna Ośniecka‑Tamecka, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna M. Afonso și de domnul W. Mölls, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 iunie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 4 alineatul (1) litera (g) și alineatul
         (3) litera (b), precum și a articolului 7 alineatul (2) din Directiva 69/335/CEE a Consiliului din 17 iulie 1969 privind impozitele
         indirecte aplicate majorării capitalului (JO L 249, p. 25, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 9), astfel cum a fost modificată
         prin Directiva 85/303/CEE a Consiliului din 10 iunie 1985 (JO L 156, p. 23, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 75) și prin Actul
         privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Austria, a Republicii Finlanda și a Regatului Suediei și adaptările
         tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (JO 1994, C 241, p. 21 și JO 1995, L 1, p. 1, denumită în continuare „Directiva
         69/335”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Firma ING. AUER – Die Bausoftware GmbH (denumită în continuare
         „ING. AUER – Die Bausoftware”), pe de o parte, și Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr (administrația financiară din Freistadt
         Rohrbach Urfahr), pe de altă parte, cu privire la reclamarea de către acesta din urmă a unui impozit pe capital de 104 680,20
         euro.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 2 alineatele (1) și (2) din Directiva 69/335 prevede:

      „(1)      Tranzacțiile la care se aplică taxa pe majorarea capitalului [a se citi «impozitul pe capital»] se taxează numai în statele
         membre pe al căror teritoriu este situat sediul de administrare al unei societăți de capital în momentul derulării acestor
         tranzacții.

      (2)      Dacă sediul de administrare al unei societăți de capital este situat într‑o țară terță, iar sediul său social este situat
         într‑un stat membru, tranzacțiile la care se aplică taxa pe majorarea capitalului [a se citi «impozitul pe capital»] sunt
         taxate în statul membru în care este situat sediul social.”

      4        Articolul 3 din Directiva 69/335 prevede:

      „(1)      În sensul prezentei directive expresia «societate de capital» desemnează:
      (a)      societăți aflate sub incidența legislației belgiene, germane, franceze, italiene, irlandeze, din Luxemburg și Țările de Jos
         cunoscute drept:

      […]
      –        société de personnes à responsabilité limitée/personenvennootschap met beperkte aansprakelijkheid, Gesellschaft mit beschränkter
         Haftung, société à responsabilité limitée, società a responsabilità limitata, société à responsabilité limitée;

      societăți aflate sub incidența legislației austriece cunoscute sub denumirile de:
      –        «Aktiengesellschaft»,
      –        «Gesellschaft mit beschränkter Haftung»;
      […]
      (2)      În sensul prezentei directive, orice altă societate comercială, firmă, asociație sau persoană juridică cu scop lucrativ este
         considerată societate de capital. Cu toate acestea, un stat membru are dreptul să nu o considere ca atare în ceea ce privește
         aplicarea taxei pe majorarea de capital [a se citi «impozitul pe capital»].”

      5        Potrivit articolului 4 alineatele (1) și (3) din Directiva 69/335:

      „(1)      Taxa pe majorarea capitalului [a se citi «impozitul pe capital»] se aplică următoarelor tranzacții:
      (a)      înființarea unei societăți de capital;
      […]
      (c)      o creștere de capital a unei societăți de capital prin aporturi de active de orice fel;
      […]
      (g)      mutarea dintr‑un stat membru într‑un alt stat membru a sediului de administrare al unei societăți comerciale, firme, asociații
         sau persoane juridice care este luată în evidență în statul membru unde a avut loc mutarea, în scopul aplicării taxei pe majorarea
         capitalului [a se citi «impozitului pe capital»], drept societate de capital, dar nu este considerată astfel în celălalt stat
         membru;

      […]
      (3)      Înființarea în sensul alineatului (1) litera (a) nu include nicio modificare a actului constitutiv sau a statutului unei societăți
         de capital, în special:

      […]
      (b)      mutarea dintr‑un stat membru într‑un alt stat membru a sediului de administrare sau a sediului social al unei societăți comerciale,
         firme, asociații sau persoane juridice care este luată în evidență în ambele state membre, în scopul aplicării taxei pe majorarea
         capitalului [a se citi «impozitului pe capital»], drept societate de capital;

      [...]”
      6        Articolul 7 alineatele (1) și (2) din Directiva 69/335 prevede:

      „(1)      Statele membre scutesc de plata taxei pe majorarea de capital [a se citi «impozitului pe capital»] tranzacțiile, altele decât
         cele menționate la articolul 9, care, la 1 iulie 1984, erau scutite sau impozitate cu o cotă mai mică sau egală cu 0,50 %.

      […]
      (2)      Statele membre pot fie să scutească de la plata taxei pe majorarea de capital [a se citi «impozitului pe capital»] toate tranzacțiile,
         altele decât cele menționate la alineatul (1), fie să le supună impozitării cu o cotă unică de cel mult 1 %.”

       Reglementările naționale
       Dreptul austriac
      7        Temeiul juridic al aplicării unui impozit pe capital în Austria îl reprezintă partea I din Legea privind impozitul pe circulația
         capitalurilor (Kapitalverkehrsteuergesetz) din 16 octombrie 1934 (deutsches RGBl. I. S 1058/1934), astfel cum a fost modificată
         prin Legea din 12 ianuarie 1999 (BGBl. I, 28/1999, denumită în continuare „KVG”).

      8        Potrivit articolului 2 din KVG:

      „Sunt supuse impozitului pe capital:
      [...]
      5.      Transferul sediului de administrare sau al sediului social al unei societăți de capital străine către Austria atunci când,
         prin acest transfer, această societate devine o societate austriacă. Această regulă nu se aplică în cazul în care societatea
         era considerată, înainte de transferul sediului său de administrare sau a sediului său social, societate de capital în scopul
         aplicării impozitului pe capital într‑un stat membru al Uniunii Europene;

      [...]”
      9        Articolul 4 alineatele 1 și 2 din KVG enumeră societățile de capital și societățile considerate societăți de capital în scopul
         aplicării impozitului pe capital. În conformitate cu articolul 4 alineatul 1 punctul 2 din KVG, sunt societăți de capital,
         printre altele, societățile cu răspundere limitată („Gesellschaften mit beschränkter Haftung”).

       Dreptul german
      10      Articolul 4 alineatul 1 punctul 2 din Legea privind ameliorarea cadrului normativ al piețelor financiare (lege de susținere
         a piețelor financiare) [Gesetz zur Verbesserung der Rahmenbedingungen der Finanzmärkte (Finanzmarktförderungsgesetz)] din
         22 februarie 1990 (BGBl. 1990 I, p. 266) a abrogat Legea privind impozitul pe circulația capitalurilor (Kapitalverkehrsteuergesetz)
         din 17 noiembrie 1972 (BGBl. 1972 I, p. 2130) și, prin urmare, a eliminat impozitul pe capital începând cu 1 ianuarie 1992.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      11      La 9 septembrie 1999, o societate a cărei constituire fusese declarată la 28 iulie 1999 a fost înscrisă în registrul firmelor
         al Republicii Austria sub numele comercial „Bausoftware GmbH” (denumită în continuare „Bausoftware”). Singura sa asociată
         era Nemetschek AG (denumită în continuare „Nemetschek”), societate de drept german. Sediul de administrare al Bausoftware
         se afla în Germania.

      12      La 16 septembrie 1999, Nemetschek a efectuat o plată de 102 milioane ATS în beneficiul Bausoftware. Prin contractul de aport
         din 22 septembrie 1999, exploatarea întreprinderii individuale neînregistrate „Ing. Auer «Die Bausoftware»”, stabilită în
         Mondsee (Republica Austria), a fost adusă ca aport firmei Bausoftware.

      13      Acest aport a fost aprobat în cadrul adunării generale a Bausoftware, care a avut loc în aceeași zi.

      14      La această adunare, domnul Auer, care își avea reședința în Austria, a fost numit cogerant al Bausoftware și i s‑a acordat
         un drept special de administrare. În sfârșit, denumirea societății a fost modificată, aceasta devenind ING. AUER – Die Bausoftware.

      15      În urma unui control efectuat la această societate, Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr a reclamat acesteia, prin Decizia
         din 6 iunie 2005, plata unui impozit pe capital de 104 680,20 euro, reprezentând 1 % din valoarea drepturilor în cadrul societății,
         în temeiul transferului sediului de administrare din Germania în Austria, în conformitate cu dispozițiile KVG.

      16      Sesizat cu apelul formulat de ING. AUER – Die Bausoftware împotriva acestei decizii, Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle
         Linz (Camera Independentă a Finanțelor, filiala Linz) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      În cazul în care sediul de administrare al unei societăți, asociații sau persoane juridice este transferat dintr‑un stat membru
         care a eliminat impozitul pe capital înainte de constituirea acestei entități către un alt stat membru, care aplică impozitul
         pe capital la aceeași dată, faptul că primul stat membru a renunțat la aplicarea impozitului pe capital, desființându‑i temeiul
         juridic național, se opune calificării acestei societăți, asociații sau persoane juridice drept societate de capital «în scopul
         aplicării impozitului pe capital» în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (g) […] și al articolului 4 alineatul (3) litera
         (b) din [Directiva 69/335]?

      2)      Articolul 7 alineatul (2) din [Directiva 69/335] interzice statului membru în care o societate de capital își transferă sediul
         de administrare să supună impozitului pe capital, cu ocazia acestui transfer, operațiunile descrise la articolul 4 alineatul
         (1) literele (a) și (g) din aceeași directivă atunci când aceste operațiuni au loc în cursul unei perioade în care societatea
         de capital își avea sediul de administrare într‑un stat membru care renunțase, înainte de constituirea acestei societăți,
         la aplicarea impozitului pe capital, desființându‑i temeiul juridic național?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      17      Prin intermediul întrebărilor preliminare, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să
         se stabilească dacă renunțarea unui stat membru la aplicarea impozitului pe capital se opune calificării unei societăți drept
         societate de capital „în scopul aplicării impozitului pe capital”, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (g) din Directiva
         69/335, cu ocazia transferului sediului său de administrare din acest stat membru într‑un alt stat membru, unde acest impozit
         se aplică încă.

      18      Cu titlu introductiv, trebuie precizat că nu face obiectul analizei Curții chestiunea dacă înscrierea în registrul firmelor
         al Republicii Austria a Bausoftware, la 9 septembrie 1999, și dacă plata a 102 milioane ATS în beneficiul acesteia, efectuată
         de Nemetschek, la 16 septembrie 1999, pot fi calificate drept constituire a unei societăți de capital sau majorare a capitalului
         social al unei societăți de capital și, ca atare, să fie supuse impozitului pe capital, în conformitate cu articolul 4 alineatul
         (1) litera (a) sau litera (c) din Directiva 69/335.

      19      Pe de altă parte, dintr‑o jurisprudență constantă reiese că, în cadrul unei proceduri prevăzute la articolul 234 CE, care
         este întemeiat pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, orice apreciere a situației de fapt din
         cauză este de competența instanței naționale (Hotărârea din 15 noiembrie 1979, Denkavit Futtermittel, 36/79, Rec., p. 3439,
         punctul 12, și Hotărârea din 15 mai 2003, RAR, C‑282/00, Rec., p. I‑4741, punctul 46). Astfel, analiza Curții se întemeiază
         pe constatarea instanței de trimitere potrivit căreia faptele expuse la punctele 11-14 din prezenta hotărâre reprezintă un
         transfer al sediului de administrare dintr‑un stat membru în altul.

      20      Din decizia de trimitere rezultă că societatea în cauză în acțiunea principală este o societate cu răspundere limitată de
         drept austriac.

      21      Din articolul 3 alineatul (1) din Directiva 69/335, al cărui text este reprodus la punctul 4 din prezenta hotărâre, rezultă
         că această dispoziție stabilește, în mod imperativ și uniform pentru toate statele membre, societățile având calitatea de
         societate de capital în sensul Directivei 69/335.

      22      Pe de altă parte, articolul 4 alineatul (1) din această directivă stabilește care sunt operațiunile supuse impozitului pe
         capital.

      23      În ceea ce privește transferul sediului de administrare, articolul 4 alineatul (1) litera (g) din Directiva 69/335 prevede
         că impozitul pe capital se aplică, între altele, „mut[ării] dintr‑un stat membru într‑un alt stat membru a sediului de administrare
         al unei societăți comerciale, firme, asociații sau persoane juridice care este luată în evidență în statul membru unde a avut
         loc mutarea, în scopul aplicării taxei pe majorarea capitalului [a se citi «impozitului pe capital»], drept societate de capital,
         dar nu este considerată astfel în celălalt stat membru”.

      24      În schimb, potrivit articolului 4 alineatul (3) litera (b) din această directivă, „mutarea dintr‑un stat membru într‑un alt
         stat membru a sediului de administrare sau a sediului social al unei societăți comerciale, firme, asociații sau persoane juridice
         care este luată în evidență în ambele state membre, în scopul aplicării taxei pe majorarea capitalului [a se citi «impozitului
         pe capital»], drept societate de capital” nu constituie înființare a unei societăți de capital în sensul alineatului (1) litera
         (a) din același articol.

      25      Rezultă că, pentru ca o operațiune de acest gen să poată fi supusă impozitului pe capital în statul membru de destinație,
         societatea în cauză nu trebuie considerată, în scopul aplicării impozitului menționat, o societate de capital în statul membru
         de origine.

      26      Statele membre care au prezentat observații Curții susțin că, în cazul în care o societate nu a fost supusă impozitului pe
         capital în statul membru de origine datorită eliminării acestui impozit de către acest stat, societatea respectivă nu este
         considerată, în scopul aplicării impozitului pe capital, o societate de capital în acest stat, îndeplinind astfel condițiile
         stabilite la articolul 4 alineatul (1) litera (g) din Directiva 69/335.

      27      O astfel de analiză nu poate totuși fi urmată, în caz contrar fiind privilegiată calificarea de societate de capital reținută
         în dreptul intern în raport cu cea care decurge din Directiva 69/335.

      28      Într‑adevăr, după cum s‑a arătat la punctul 21 din prezenta hotărâre, articolul 3 alineatul (1) din Directiva 69/335 stabilește,
         în mod imperativ și uniform pentru toate statele membre, societățile care trebuie considerate societăți de capital în sensul
         acestei directive.

      29      Prin urmare, în cazul în care o societate îmbracă una dintre formele juridice prevăzute la articolul 3 alineatul (1) menționat,
         aceasta trebuie considerată ca fiind o societate de capital în sensul Directivei 69/335 și nu poate fi, așadar, supusă impozitului
         pe capital cu ocazia unui transfer al sediului său de administrare dintr‑un stat membru în altul pentru motivul că nu ar fi
         considerată o societate de capital în statul membru de origine.

      30      Trebuie adăugat că o astfel de divergență de calificare, care face aplicabil articolul 4 alineatul (1) litera (g) din Directiva
         69/335, este, în schimb, posibilă atunci când este vorba despre societățile menționate la articolul 3 alineatul (2) din aceasta.

      31      Într‑adevăr, prevăzând totodată că „în sensul […] directive[i 69/335], orice altă societate comercială, firmă, asociație sau
         persoană juridică cu scop lucrativ este considerată societate de capital”, această dispoziție permite totuși statelor membre
         să nu considere ca atare, în ceea ce privește aplicarea impozitului pe capital, societățile, asociațiile sau persoanele juridice
         astfel asimilate.

      32      Marja de apreciere recunoscută astfel statelor membre, care nu există în ceea ce privește societățile menționate la alineatul
         (1) din articolul menționat, poate conduce, așadar, la calificarea unei entități determinate drept societate de capital într‑un
         stat membru, în timp ce în alt stat membru nu este calificată astfel. În cazul unei astfel de divergențe de calificare, transferul
         sediului de administrare al unei anumite entități ar intra în domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (1) litera (g)
         din Directiva 69/335.

      33      Mai mult, Curtea a declarat deja că privilegierea criteriului supunerii la plata impozitului în statul membru de origine în
         raport cu cel al calificării drept societate de capital, prevăzut la articolul 4 alineatul (1) litera (g) din Directiva 69/335,
         este contrară dispozițiilor acesteia, în măsura în care ar permite aplicarea unui impozit pe capital în cazuri în care directiva
         menționată nu prevede acest impozit (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 2007, Comisia/Grecia, C‑178/05, Rep.,
         p. I‑4185, punctele 26-30).

      34      În plus, din jurisprudența Curții reiese că, dacă statele membre sunt libere, în conformitate cu articolul 7 alineatul (2)
         din Directiva 69/335, să scutească aporturile într‑o societate de impozitul pe capital, o astfel de scutire nu poate avea
         drept consecință să permită altui stat membru impozitarea respectivelor aporturi de capital (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 12 ianuarie 2006, Senior Engineering Investments, C‑494/03, Rec., p. I‑525, punctul 43).

      35      Prin urmare, faptul că un stat membru a pus în aplicare posibilitatea prevăzută la articolul 7 alineatul (2), eliminând impozitul
         pe capital, nu implică, cu ocazia transferului sediului de administrare al unei societăți de capital din acest stat membru
         către un alt stat membru, faptul că acesta din urmă poate supune în mod automat această operațiune impozitului respectiv.

      36      Rezultă din tot ceea ce precedă că articolul 4 alineatul (1) litera (g) și alineatul (3) litera (b) din Directiva 69/335 trebuie
         interpretat în sensul că renunțarea unui stat membru la aplicarea impozitului pe capital nu se opune calificării unei societăți
         care aparține uneia dintre categoriile menționate la articolul 3 alineatul (1) litera (a) din această directivă drept societate
         de capital în scopul aplicării impozitului pe capital, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (g) din respectiva directivă,
         cu ocazia transferului sediului său de administrare din acest stat membru către un alt stat membru, unde acest impozit se
         aplică încă.

      37      Dată fiind această interpretare, trebuie adăugat că a fost ridicată în cursul procedurii în fața Curții chestiunea eventualei
         evaziuni fiscale care ar rezulta din utilizarea abuzivă a dispozițiilor Directivei 69/335 astfel interpretate.

      38      În această privință, chiar dacă pe plan formal instanța de trimitere și‑a limitat întrebările la interpretarea articolului
         4 alineatul (1) litera (g) și alineatul (3) litera (b), precum și a articolului 7 alineatul (2) din Directiva 69/335, o asemenea
         împrejurare nu împiedică Curtea să îi furnizeze toate elementele de interpretare a dreptului comunitar care pot fi utile pentru
         soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă această instanță s-a referit sau nu s-a referit la acestea în enunțul
         întrebărilor sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 1990, SARPP, C‑241/89, Rec., p. I‑4695, punctul 8,
         Hotărârea din 4 martie 1999, Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97, Rec., p. I‑1301, punctul 16, și Hotărârea
         din 26 aprilie 2007, Alevizos, C‑392/05, Rep., p. I‑3505, punctul 64).

      39      Trebuie, așadar, să se analizeze dacă interpretarea articolului 4 alineatul (1) litera (g) și alineatul (3) litera (b) din
         Directiva 69/335 realizată la punctul 36 din prezenta hotărâre poate contribui la o utilizare abuzivă a dreptului comunitar
         în vederea eludării dispozițiilor unei legislații naționale precum cele în cauză în acțiunea principală.

      40      În primul rând, trebuie subliniat că Directiva 69/335 nu conține nicio normă menită în mod specific să prevină riscul de evaziune
         fiscală.

      41      Totuși, Curtea a declarat deja că aplicarea reglementării comunitare nu ar putea fi extinsă într-o asemenea măsură încât să
         acopere practicile abuzive ale agenților economici, și anume operațiunile care nu sunt realizate în cadrul tranzacțiilor comerciale
         normale, ci doar cu scopul de a beneficia în mod abuziv de avantajele prevăzute de dreptul comunitar (a se vedea Hotărârea
         din 21 februarie 2006, Halifax și alții, C‑255/02, Rec., p. I‑1609, punctul 69).

      42      Așadar, protecția conferită de dreptul comunitar nu privește situații în care un subiect de drept, persoană fizică sau juridică,
         intenționează să se prevaleze în mod abuziv sau fraudulos de normele comunitare în scopul unic de a se sustrage autorității
         legislației unui stat membru.

      43      Desigur, împrejurarea că o societate a fost creată într‑un anumit stat membru în scopul de a beneficia de o legislație mai
         avantajoasă nu este, ca atare, suficientă pentru a deduce existența unei utilizări abuzive a reglementării comunitare.

      44      Totuși, înființarea unei societăți într‑un stat membru în cadrul unor aranjamente pur artificiale, lipsite de realitate economică,
         în scopul de a eluda impozitul datorat în mod normal, depășește protecția pe care Directiva 69/335 trebuie să o confere în
         favoarea societăților avute în vedere de aceasta.

      45      Rezultă că efectele care decurg din interpretarea articolului 4 alineatul (1) litera (g) și alineatul (3) litera (b) din Directiva
         69/335 expusă la punctul 36 din prezenta hotărâre nu trebuie să favorizeze conduitele caracterizate prin realizarea de aranjamente
         artificiale în scopul unic de a obține un avantaj fiscal.

      46      Prin urmare, instanța de trimitere are obligația să verifice dacă circumstanțele acțiunii principale cuprind elemente obiective
         constitutive ale unei astfel de practici abuzive.

      47      În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebările preliminare că articolul 4 alineatul (1) litera (g) și alineatul
         (3) litera (b) din Directiva 69/335 trebuie interpretat în sensul că renunțarea unui stat membru la aplicarea impozitului
         pe capital nu se opune calificării unei societăți care aparține uneia dintre categoriile menționate la articolul 3 alineatul
         (1) litera (a) din această directivă drept societate de capital în scopul aplicării impozitului pe capital, în sensul articolului
         4 alineatul (1) litera (g) din respectiva directivă, cu ocazia transferului sediului său de administrare din acest stat membru
         către un alt stat membru, unde acest impozit se aplică încă. Totuși, o astfel de interpretare nu poate conduce la favorizarea
         unor conduite caracterizate prin realizarea de aranjamente artificiale în scopul unic de a obține un avantaj fiscal. Instanța
         de trimitere are obligația să verifice dacă circumstanțele acțiunii principale cuprind elemente obiective constitutive ale
         unei astfel de practici abuzive.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      48      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Articolul 4 alineatul (1) litera (g) și alineatul (3) litera (b) din Directiva 69/335/CEE a Consiliului din 17 iulie 1969
            privind impozitele indirecte aplicate majorării capitalului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 85/303/CEE a Consiliului
            din 10 iunie 1985 și prin Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Austria, a Republicii Finlanda
            și a Regatului Suediei și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană, trebuie interpretat în sensul că
            renunțarea unui stat membru la aplicarea impozitului pe capital nu se opune calificării unei societăți care aparține uneia
            dintre categoriile menționate la articolul 3 alineatul (1) litera (a) din această directivă drept societate de capital în
            scopul aplicării impozitului pe capital, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (g) din respectiva directivă, cu ocazia
            transferului sediului său de administrare din acest stat membru către un alt stat membru, unde acest impozit se aplică încă.
            Totuși, o astfel de interpretare nu poate conduce la favorizarea unor conduite caracterizate prin realizarea de aranjamente
            artificiale în scopul unic de a obține un avantaj fiscal. Instanța de trimitere are obligația să verifice dacă circumstanțele
            acțiunii principale cuprind elemente obiective constitutive ale unei astfel de practici abuzive.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 11 iulie 1968. # Firma Schwarzwaldmilch GmbH împotriva Einfuhr- und Vorratsstelle für Fette. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Germania. # Cauza 4-68.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 14 decembrie 2005. # Honeywell International, Inc. împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Concurență. # Cauza T-209/01.