title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 22 ianuarie 2009. # Commercy AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de declarare a nulității - Marca comunitară verbală easyHotel - Marca națională verbală anterioară EASYHOTEL - Motiv relativ de refuz - Lipsa similitudinii produselor și a serviciilor - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și articolul 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Asistență judiciară - Cerere formulată de administratorul judiciar al unei societăți comerciale - Articolul 94 alineatul (2) din Regulamentul de procedură. # Cauza T-316/07.

text:
      Cauza T‑316/07
      Commercy AG
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Marcă comunitară – Procedură de declarare a nulității – Marca comunitară verbală easyHotel – Marca națională verbală anterioară EASYHOTEL – Motiv relativ de refuz – Lipsa similitudinii produselor și a serviciilor − Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și articolul 52 alineatul (1) litera
         (a) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Asistență judiciară – Cerere formulată de administratorul judiciar al unei societăți comerciale – Articolul 94 alineatul (2) din Regulamentul de procedură”

      Sumarul hotărârii
      1.      Marcă comunitară – Renunțare, decădere și nulitate – Cauze de nulitate relativă
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)]
      2.      Marcă comunitară – Renunțare, decădere și nulitate – Persoane care pot introduce o cerere de declarare a nulității
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 42 alin. (1), art. 52 alin. (1), art. 55 alin. (1) lit. (b), art. 58 și art.
            64 alin. (4)]
      3.      Procedură – Cerere de acordare a asistenței judiciare gratuite – Condiții de acordare
      [Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 94 alin. (2)]
      4.      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Similitudine între produsele
            sau serviciile vizate
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)]
      1.      Nu există niciun risc de confuzie, în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca
         comunitară, în percepția publicului larg, între semnul verbal easyHotel, a cărui înregistrare ca marcă comunitară este solicitată
         pentru „Servicii de informare privind toate serviciile de transport, inclusiv serviciile de informare furnizate online pornind
         de la o bază de date informatică sau de pe internet; servicii de rezervare și de comandare de călătorii furnizate pe rețeaua
         mondială a internetului (World Wide Web)” și „Servicii informatizate de rezervare de camere de hotel” din clasele 39 și, respectiv,
         42 în sensul Aranjamentului de la Nisa, precum și pentru produse și servicii din clasele 16, 25, 32, 33, 35, 36 și 41, și
         marca verbală EASYHOTEL, înregistrată anterior în Germania pentru „Programe informatice pentru realizarea de magazine online
         independente de orice platformă și sisteme‑autor pentru internet destinate în esență rezervării, comandării și plății de camere
         de hotel” și pentru „Dezvoltare și proiectare de programe informatice, în principal pentru magazine online și sisteme‑autor
         pentru internet, în special pentru rezervarea, comandarea și plata de camere de hotel” din clasele 9, respectiv, 42 în sensul
         aranjamentului menționat.

      Produsele și serviciile vizate diferă în ce privește natura, destinația și utilizarea lor și nu prezintă un caracter concurent
         sau complementar. Astfel, mai întâi, trebuie să se constate că produsele și serviciile în cauză, desemnate de marca anterioară,
         sunt de natură informatică, în timp ce serviciile de informare, de comandare și de rezervare, desemnate de marca solicitată,
         sunt de natură diferită și nu utilizează informatica decât drept suport pentru transmiterea unei informații sau pentru a face
         posibilă rezervarea unor camere de hotel sau a unor călătorii.

      Produsele și serviciile în cauză desemnate de marca anterioară sunt special destinate întreprinderilor din sectorul hotelier
         și al călătoriilor, iar serviciile de informare, de comandare și de rezervare desemnate de marca solicitată sunt destinate
         publicului larg.

      În plus, produsele și serviciile în cauză desemnate de marca anterioară sunt utilizate pentru a permite funcționarea unui
         sistem informatic și, mai precis, a unui magazin online, în timp de serviciile de informare, de comandare și de rezervare
         desemnate de marca solicitată sunt utilizate pentru rezervarea unei camere de hotel sau a unei călătorii.

      Simpla împrejurare că serviciile de informare, de comandare și de rezervare desemnate de marca solicitată sunt furnizate exclusiv
         pe internet și, prin urmare, necesită un suport informatic precum cel furnizat de produsele și serviciile desemnate de marca
         anterioară nu este suficientă pentru a înlătura diferențele esențiale care există între produsele și serviciile vizate cu
         privire la natura, la destinația și la utilizarea acestora.

      (a se vedea punctele 51-54)
      2.      Rezultă din articolul 55 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară coroborat cu articolul
         42 alineatul (1) și cu articolul 52 alineatul (1) din acest regulament că o cerere de declarare a nulității întemeiată pe
         articolul 8 alineatul (1) din același regulament nu poate fi introdusă decât de titularii mărcilor anterioare invocate în
         susținerea acestei cereri sau de titularii licențelor mandatați de aceștia. Calitatea de administrator judiciar în procedura
         de faliment deschisă împotriva unei societăți comerciale care este titularul mărcilor anterioare în discuție nu corespunde
         niciuneia dintre aceste două categorii. Prin urmare, o cerere de declarare a nulității introdusă de administratorul menționat
         în nume propriu trebuie respinsă ca inadmisibilă.

      Întrucât societatea vizată a introdus o cerere de declarare a nulității unei mărci comunitare invocând mărci anterioare a
         căror titulară este, tot această societate, dacă este cazul, reprezentată de administratorul judiciar, are dreptul de a ataca
         în justiție deciziile diviziei de anulare și pe cele ale camerei de recurs. În schimb, recursul în fața camerei de recurs
         și acțiunea în fața Tribunalului, introduse de administratorul judiciar al aceleiași societăți în nume propriu, trebuie respinse
         pentru motivul că, spre deosebire de cele prevăzute la articolul 58 și, respectiv, la articolul 63 alineatul (4) din Regulamentul
         nr. 40/94, acestea au fost introduse de o persoană căreia îi lipsește capacitatea de a ataca, prin acțiunile menționate, deciziile
         vizate.

      (a se vedea punctele 20, 21 și 23)
      3.      Admiterea unei cereri de asistență judiciară în cadrul unei acțiuni introduse la Tribunal, în numele unei persoane juridice,
         de către reprezentantul acestei persoane în calitatea sa de administrator judiciar în procedura de faliment deschisă împotriva
         patrimoniului acesteia ar reprezenta, în realitate, acordarea acestui beneficiu unei persoane juridice, cu încălcarea dispozițiilor
         articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, potrivit căruia orice persoană fizică are dreptul
         să beneficieze de asistență judiciară în cazul în care, datorită stării sale materiale, este în imposibilitate totală sau
         parțială de a face față cheltuielilor prevăzute la alineatul (1). Această dispoziție prevede expres că numai persoanele fizice
         au dreptul de a beneficia de asistență judiciară.

      (a se vedea punctele 16, 18, 19, 27 și 29)
      4.      Produsele și serviciile complementare sunt cele între care există o strânsă legătură, în sensul că unul este indispensabil
         sau important pentru utilizarea celuilalt, astfel încât consumatorii pot crede că răspunderea fabricării acestor produse sau
         a prestării acestor servicii revine aceleiași întreprinderi.

      Această definiție din jurisprudență implică posibilitatea utilizării împreună a produselor sau a serviciilor complementare,
         ceea ce presupune că acestea sunt adresate aceluiași public. Prin urmare, o legătură de complementaritate nu poate exista
         între, pe de o parte, produsele sau serviciile necesare pentru funcționarea unei întreprinderi comerciale și, pe de altă parte,
         produsele și serviciile pe care le fabrică sau le furnizează această întreprindere. Aceste două categorii de produse sau de
         servicii nu sunt utilizate împreună, întrucât cele din prima categorie sunt utilizate de întreprinderea vizată însăși, pe
         când cele din a doua categorie sunt utilizate de clienții respectivei întreprinderi.

      (a se vedea punctele 57 și 58)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)
      22 ianuarie 2009(*)

      „Marcă comunitară – Procedură de declarare a nulității – Marca comunitară verbală easyHotel – Marca națională verbală anterioară EASYHOTEL – Motiv relativ de refuz – Lipsa similitudinii produselor și a serviciilor − Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și articolul 52 alineatul (1) litera
         (a) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Asistență judiciară – Cerere formulată de administratorul judiciar al unei societăți comerciale – Articolul 94 alineatul (2) din Regulamentul de procedură”

      În cauza T‑316/07,
      Commercy AG, cu sediul în Weimar (Germania), reprezentată inițial de F. Jaschke și ulterior de S. Grosse și I. Müller, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul S. Schäffner, în calitate de agent,

      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă în fața Tribunalului, fiind
      easyGroup IP Licensing Ltd, cu sediul în Londra (Regatul Unit), reprezentată de T. Koerl și S. Möbus, avocați,

      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 19 iunie 2007 (cauza R 1295/2006‑2)
         privind o procedură de declarare a nulității între Commercy AG și easyGroup IP Licensing Ltd,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a cincea),
      compus din domnii M. Vilaras (raportor), președinte, M. Prek și V. Ciucă, judecători,
      grefier: doamna C. Kantza, administrator,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 20 august 2007,
      având în vedere memoriul în răspuns depus de OAPI la grefa Tribunalului la 7 ianuarie 2008,
      având în vedere memoriul în răspuns al intervenientei depus la grefa Tribunalului la 21 decembrie 2007,
      având în vedere cererea de asistență judiciară depusă de reclamantă la 18 septembrie 2008,
      în urma ședinței din 18 septembrie 2008,
      având în vedere observațiile scrise privind cererea de asistență judiciară a reclamantei, depuse de OAPI și de intervenientă
         la 2 octombrie 2008,

      având în vedere Decizia președintelui din 9 octombrie 2008 de terminare a procedurii orale,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        La 21 septembrie 2000, intervenienta, easyGroup IP Licensing Ltd, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare
         la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) în temeiul Regulamentului
         (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1,
         p. 146), cu modificările ulterioare.

      2        Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul verbal easyHotel.

      3        Produsele și serviciile pentru care a fost solicitată înregistrarea fac parte din clasele 9, 16, 25, 32, 33, 35, 36, 38, 39,
         41 și 42 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării
         mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare.

      4        La 30 iunie 2004, marca comunitară a fost înregistrată cu numărul 1 866 706 pentru toate produsele și serviciile vizate în
         cererea de înregistrare.

      5        La 11 februarie 2005, reclamanta, Commercy AG, a formulat o cerere de declarare a nulității mărcii în cauză în temeiul articolului
         55 din Regulamentul nr. 40/94. Motivele invocate erau cele vizate la articolul 52 alineatul (1) litera (a) din regulamentul
         menționat coroborat cu articolul 8 alineatul (1) din același regulament.

      6        Cererea de declarare a nulității era întemeiată pe marca națională verbală anterioară EASYHOTEL, înregistrată în Germania
         pentru diferite produse și servicii care fac parte, printre altele, din clasele 9 și 42 și care corespund, pentru fiecare
         dintre aceste clase, descrierii următoare:

      –        clasa 9: „Programe informatice pentru realizarea de magazine online independente de orice platformă și sisteme‑autor pentru
         internet destinate în esență rezervării, comandării și plății de camere de hotel”;

      –        clasa 42: „Dezvoltare și proiectare de programe informatice, în principal pentru magazine online și sisteme‑autor pentru internet,
         în special pentru rezervarea, comandarea și plata de camere de hotel”.

      7        Cererea de declarare a nulității privea toate produsele și serviciile desemnate de marca în litigiu.

      8        La 12 februarie 2005, în temeiul articolului 49 din Regulamentul nr. 40/94, intervenienta a renunțat la marca în litigiu pentru
         toate produsele și serviciile din clasele 9 și 38, precum și pentru o parte din serviciile din clasa 42, pentru care marca
         respectivă fusese înregistrată. Această renunțare a fost înregistrată de OAPI la 28 iunie 2005.

      9        Printre serviciile din clasele 39 și 42, desemnate de marca în litigiu ulterior acestei renunțări, se numără în special cele
         care corespund descrierii următoare, pentru clasele 39 și 42:

      –        clasa 39: „Servicii de informare privind toate serviciile de transport, inclusiv serviciile de informare furnizate online
         pornind de la o bază de date informatică sau de pe internet; servicii de rezervare și de comandare de călătorii furnizate
         pe rețeaua mondială a internetului (World Wide Web)”;

      –        clasa 42: „Servicii informatizate de rezervare de camere de hotel”.
      10      Prin Decizia din 31 iulie 2006, divizia de anulare a respins cererea de declarare a nulității, întrucât a considerat că una
         dintre condițiile necesare pentru aplicarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 nu era îndeplinită,
         respectiv cea privind identitatea sau similitudinea produselor și a serviciilor desemnate de mărcile aflate în conflict.

      11      La 29 septembrie 2006, reclamanta a formulat recurs, în temeiul articolelor 57-62 din Regulamentul nr. 40/94, împotriva deciziei
         diviziei de anulare, întrucât aceasta din urmă respinsese cererea de declarare a nulității mărcii în cauză pentru serviciile
         din clasele 39 și 42 pentru motivul că produsele și serviciile din clasele 9 și 42, desemnate de marca anterioară și menționate
         la punctul 6 de mai sus, și serviciile din clasele 39 și 42, desemnate de marca în cauză și menționate la punctul 9 de mai
         sus, ar fi similare.

      12      Prin Decizia din 19 iunie 2007 (denumită în continuare „decizia atacată”), comunicată reclamantei în ziua următoare, Camera
         a doua de recurs a respins recursul reclamantei și a confirmat decizia diviziei de anulare.

      13      În esență, camera de recurs a considerat că produsele și serviciile vizate nu erau nici identice, nici similare și că, în
         consecință, nu se impunea aplicarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

       Concluziile părților
      14      Reclamanta a solicitat Tribunalului anularea mărcii în litigiu.

      15      OAPI și intervenienta a solicitat Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
       Cu privire la cererea de asistență judiciară
      16      Potrivit articolului 94 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului, asistența judiciară
         acoperă, în tot sau în parte, cheltuielile legate de asistența și reprezentarea în fața Tribunalului. Aceste cheltuieli sunt
         avansate de casieria Tribunalului. Alineatul (2) adaugă că orice persoană fizică are dreptul să beneficieze de asistență judiciară
         în cazul în care, datorită stării sale materiale, este în imposibilitate totală sau parțială de a face față cheltuielilor
         prevăzute la alineatul (1).

      17      Din aceste dispoziții reiese că o persoană juridică, precum Commercy, nu poate beneficia de asistență judiciară.

      18      Totuși, în cadrul ședinței, reprezentantul reclamantei a susținut că B., întrucât a introdus acțiunea în calitatea sa de administrator
         judiciar în procedura de faliment deschisă împotriva societății Commercy, trebuia considerat reclamant în cauza de față. Întrucât
         B. este persoană fizică, aceasta ar fi în drept să beneficieze de asistența judiciară.

      19      Această argumentație nu poate fi reținută. Desigur, din dosarul procedurii în fața OAPI, transmis Tribunalului conform articolului
         133 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, reiese că cererea de declarare a nulității în litigiu a fost formulată de
         B., în calitatea sa sus‑menționată. Cu toate acestea, în mod întemeiat, OAPI a analizat această cerere ca fiind introdusă
         în numele societății Commercy, titulară a mărcii anterioare.

      20      Astfel, o cerere de declarare a nulității formulată de B. în nume propriu ar fi trebuit declarată inadmisibilă de OAPI. Rezultă
         din articolul 55 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 coroborat cu articolul 42 alineatul (1) și cu articolul
         52 alineatul (1) din acest regulament că o cerere de declarare a nulității întemeiată pe articolul 8 alineatul (1) din același
         regulament nu poate fi introdusă decât de titularii mărcilor anterioare invocate în susținerea acestei cereri sau de titularii
         licențelor mandatați de aceștia. Or, calitatea de administrator judiciar în procedura de faliment deschisă împotriva unei
         societăți comerciale nu corespunde niciuneia dintre aceste două categorii.

      21      Trebuie să se considere că atât recursul în fața camerei de recurs, cât și acțiunea în fața Tribunalului au fost introduse
         de Commercy. Astfel, întrucât cererea de declarare a nulității a fost analizată ca fiind formulată de Commercy, o interpretare
         a recursului și a acțiunii în sensul că ar fi fost introduse de B. trebuie să conducă în mod obligatoriu la respingerea acestora
         pentru motivul că, spre deosebire de cele prevăzute la articolul 58 și, respectiv, la articolul 63 alineatul (4) din Regulamentul
         nr. 40/94, acestea au fost introduse de o persoană căreia îi lipsește capacitatea de a ataca, prin acțiunile menționate, deciziile
         vizate, respectiv decizia diviziei de anulare și cea a camerei de recurs.

      22      Reclamanta arată, totuși, că normele de procedură germane prevăd că administratorul judiciar din procedura de faliment poate
         sta în justiție atât în nume propriu, cât și ca „Partei kraft Amtes”, și nu în numele persoanei fizice sau juridice vizate
         prin procedura respectivă de faliment.

      23      Acest argument nu poate fi reținut. În afară de faptul că normele germane de procedură sunt lipsite de pertinență în speță,
         întrucât procedura în fața Tribunalului este reglementată prin Regulamentul de procedură, este suficient să se arate că prezentul
         argument, care se referă numai la procedurile jurisdicționale, nu readuce în discuție concluzia potrivit căreia, pentru a
         fi admisibilă, cererea de declarare a nulității în fața OAPI ar fi trebuit introdusă în numele societății Commercy. Or, astfel
         cum s‑a arătat mai sus, dacă această societate a introdus cererea de declarare a nulității, tot această societate, dacă este
         cazul, reprezentată de administratorul judiciar, are dreptul de a ataca în justiție deciziile diviziei de anulare și pe cele
         ale camerei de recurs.

      24      Din considerațiile anterioare rezultă că, întrucât reclamantă în cauza de față este societatea Commercy, respectiv o persoană
         juridică, aceasta nu poate beneficia de asistența judiciară.

      25      În orice ipoteză, nici în cazul în care B. ar trebui considerat reclamant în prezenta cauză, cererea de asistență judiciară
         nu ar fi fost admisă.

      26      Astfel, în cererea de asistență judiciară, reclamanta susține că, în scopul aprecierii temeiniciei acestei cereri, trebuie
         luată în considerare situația economică a societății Commercy, și nu situația economică personală a administratorului judiciar
         al acesteia. Astfel cum a arătat OAPI în observațiile sale scrise privind cererea menționată, această teză a reclamantei își
         găsește originea în articolul 116 alineatul (1) din Zivilprozessordnung (Codul de procedură civilă german), care prevede că
         asistența judiciară poate fi acordată unei „Partei kraft Amtes” atunci când masa patrimonială administrată de aceasta nu este
         suficientă pentru a acoperi cheltuielile aferente unei proceduri jurisdicționale.

      27      Or, este suficient să se arate, în această privință, că Regulamentul de procedură nu cuprinde nicio dispoziție analogă articolului
         116 alineatul 1 din Zivilprozessordnung și prevede expres că numai persoanele fizice au dreptul de a beneficia de asistență
         judiciară, ținând seama de starea materială personală a acestora.

      28      În plus, trebuie arătat că, în ședință, drept răspuns la o întrebare a Tribunalului, reprezentantul reclamantei a declarat
         că, în ipoteza în care acțiunea ar fi respinsă, iar reclamanta ar fi obligată la plata cheltuielilor de judecată, acestea
         s‑ar imputa asupra patrimoniului societății Commercy, și nu asupra patrimoniului personal al B. În procesul‑verbal de ședință,
         s‑a făcut mențiune cu privire la această declarație.

      29      În aceste condiții, admiterea cererii de asistență judiciară în speță ar reprezenta, în realitate, acordarea acestui beneficiu
         unei persoane juridice, cu încălcarea dispozițiilor articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.

      30      Ținând seama de toate considerațiile anterioare, cererea de asistență judiciară trebuie respinsă.

       Cu privire la acțiune
      31      Reclamanta solicită anularea mărcii în cauză. În susținerea acestei cereri introductive, reclamanta a invocat, în cerere,
         un motiv unic, întemeiat pe încălcarea articolului 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 coroborat cu articolul
         8 alineatul (1) litera (a) din același regulament. Aceasta arată că, ținând seama de identitatea mărcilor aflate în conflict,
         există un risc de confuzie, dat fiind că, spre deosebire de cele considerate de camera de recurs în decizia atacată, produsele
         și serviciile vizate prezintă o asemănare cel puțin redusă.

      32      Totuși, în ședință, reprezentantul reclamantei a precizat că, printr‑o eroare materială, în motivul unic invocat în cadrul
         cererii introductive formulate, s‑a făcut referire la articolul 8 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94, și
         nu la alineatul (1) litera (b) al aceluiași articol, aceasta din urmă fiind dispoziția pertinentă în speță. Celelalte părți
         au declarat că nu au obiecții cu privire la această clarificare. S‑a luat act de aceste declarații în procesul‑verbal de ședință.

      33      Cu titlu principal, OAPI și intervenienta invocă inadmisibilitatea unicului capăt de cerere al reclamantei, pentru motivul
         că, în temeiul articolului 63 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94, Tribunalul nu ar fi competent să pronunțe anularea
         mărcii în litigiu sau să adreseze OAPI o somație în acest sens.

      34      Cu titlu subsidiar, OAPI și intervenienta arată că s‑a concluzionat în mod întemeiat de către camera de recurs în sensul că
         produsele și serviciile vizate nu erau nici identice, nici asemănătoare și că, în consecință, articolul 8 alineatul (1) litera
         (b) din Regulamentul nr. 40/94 nu era aplicabil în speță.

      35      Tribunalul consideră oportun să se pronunțe mai întâi cu privire la fondul cauzei, respectiv cu privire la legalitatea deciziei
         atacate, în lumina argumentelor avansate de reclamantă în cadrul motivului unic formulat de aceasta, înainte de a examina,
         dacă este cazul, admisibilitatea acțiunii, contestată, cu titlu principal, de OAPI și de intervenientă.

      36      Articolul 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 prevede că marca comunitară este declarată nulă, ca urmare
         a unei cereri depuse la OAPI, atunci când există o marcă anterioară menționată la articolul 8 alineatul (2) și când se îndeplinesc
         condițiile prevăzute la alineatul (1) sau la alineatul (5) din acest articol.

      37      Pentru a fi aplicabil, articolul 8 alineatul (1) litera (b) din același regulament impune existența unui risc de confuzie
         în percepția publicului de pe teritoriul pe care este protejată marca anterioară, din cauza identității sau a asemănării sale
         cu marca anterioară și din cauza identității sau a asemănării produselor sau a serviciilor pe care le desemnează cele două
         mărci.

      38      În temeiul articolului 8 alineatul (2) litera (a) punctul (ii) din același regulament, „mărci anterioare” înseamnă în principal
         mărcile înregistrate într‑un stat membru, a căror dată de depunere este anterioară cererii de înregistrare a mărcii comunitare.

      39      În speță, atât divizia de anulare, cât și camera de recurs au admis identitatea mărcilor aflate în conflict. Totuși, acestea
         au considerat că produsele și serviciile vizate nu erau nici identice, nici asemănătoare și că, prin urmare, înregistrarea
         mărcii în litigiu nu încălca articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94.

      40      În susținerea motivului său unic, reclamanta contestă această concluzie arătând că aceasta provine dintr‑o interpretare prea
         restrictivă a articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. Reclamanta arată că, potrivit jurisprudenței,
         această dispoziție trebuie interpretată în sensul că, atunci când, precum în speță, mărcile aflate în conflict sunt identice,
         diferența între produsele sau serviciile vizate ar trebui să fie foarte mare pentru a exclude orice risc de confuzie.

      41      Potrivit jurisprudenței, existența unui risc de confuzie în percepția publicului, în sensul articolului 8 alineatul (1) litera
         (b) din Regulamentul nr. 40/94, trebuie apreciată global, ținând seama de toți factorii pertinenți din cauză. Această apreciere
         globală implică o anumită interdependență între factorii luați în considerare, astfel încât un grad redus de similitudine
         între produsele sau serviciile desemnate poate fi compensat printr‑un grad ridicat de similitudine între mărci și invers (a
         se vedea Hotărârea Curții din 17 aprilie 2008, Ferrero Deutschland/OAPI și Cornu, C‑108/07 P, punctele 44 și 45 și jurisprudența
         citată).

      42      De asemenea, s‑a decis că, în scopul aplicării articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, un risc
         de confuzie presupune în același timp o identitate sau o similitudine între mărcile aflate în conflict, precum și o identitate
         sau o similitudine între produsele sau serviciile pe care le desemnează acestea. Aceste condiții sunt cumulative (a se vedea
         în acest sens Hotărârea Curții din 12 octombrie 2004, Vedial/OAPI, C‑106/03 P, Rec., p. I‑9573, punctul 51, și Hotărârea Curții
         din 13 septembrie 2007, Il Ponte Finanziaria/OAPI, C‑234/06 P, Rep., p. I‑7333, punctul 48).

      43      Prin urmare, în scopul aplicării articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, chiar și în ipoteza în
         care ar exista o identitate între mărcile aflate în conflict, este necesar să se facă dovada existenței unei asemănări între
         produsele sau serviciile desemnate de acestea [a se vedea în acest sens Ordonanța Curții din 9 martie 2007, Alecansan/OAPI,
         C‑196/06 P, Rep., 2007, p. I‑36*, punctul 24, și Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2007, Mülhens/OAPI – Minoronzoni (TOSCA
         BLU), T‑150/04, Rep., p. II‑2353, punctul 27].

      44      Având în vedere aceste considerații și în lipsa oricărei contestări a identității mărcilor aflate în conflict, pentru a răspunde
         motivului unic invocat de reclamantă, trebuie să se verifice exactitatea concluziei camerei de recurs în decizia atacată,
         potrivit căreia produsele și serviciile vizate nu sunt similare și, în acest context, să se examineze argumentația reclamantei
         întemeiată, în esență, pe faptul că produsele și serviciile respective ar prezenta cel puțin o similitudine redusă.

      45      Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a aprecia similitudinea dintre produse și servicii, trebuie să se ia în considerare
         toți factorii pertinenți care caracterizează raportul dintre aceste produse sau servicii. Acești factori includ în special
         natura, destinația, utilizarea acestora, precum și caracterul lor concurent sau complementar (Hotărârea Curții din 11 mai
         2006, Sunrider/OAPI, C‑416/04 P, Rec., p. I‑4237, punctul 85, și Ordonanța Alecansan/OAPI, punctul 43 de mai sus, punctul
         28).

      46      În speță, camera de recurs a procedat, la punctele 18-21 din decizia atacată, la o comparație între produsele și serviciile
         vizate. Aceasta a arătat că produsele și serviciile în cauză desemnate de marca anterioară constituie componentele unui site
         internet sau, în cadrul unui astfel de site, ajută la crearea unui sistem de rezervare, de comandare și de plată pentru camere
         de hotel, precum și la instalarea de către o întreprindere a unei astfel de facilități pe internet. Potrivit camerei de recurs,
         acestea se disting de serviciile în cauză desemnate de marca în litigiu, care sunt, în esență, servicii de informare, de rezervare
         și de comandare de călătorii și de camere de hotel și al căror obiectiv este de a permite publicului larg să rezerve o cameră
         de hotel sau o călătorie în scopuri profesionale, turistice sau în orice alt scop.

      47      Camera de recurs a evidențiat, de asemenea, împrejurarea că produsele și serviciile desemnate de marca anterioară aparțin
         unui sector specializat, respectiv sectorul produselor și al serviciilor de creare și de punere în funcțiune a sistemelor
         informatice, și vizează un public restrâns, deoarece sunt destinate numai să permită unei întreprinderi din sectorul hotelier
         sau al călătoriilor instalarea unui sistem de rezervări online, accesibil prin internet. Publicul restrâns alcătuit din aceste
         întreprinderi s‑ar distinge în mod clar de publicul larg, căruia îi sunt destinate serviciile în cauză, desemnate prin marca
         în litigiu.

      48      Dat fiind că produsele și serviciile vizate sunt vândute unui public diferit, camera de recurs a concluzionat că acestea nu
         se aflau nici în relație de concurență.

      49      În plus, camera de recurs a examinat caracterul eventual complementar al produselor și al serviciilor vizate. Potrivit acesteia,
         un astfel de caracter ar trebui exclus în speță, întrucât publicul larg, căruia îi sunt destinate serviciile desemnate de
         marca în litigiu, nu își procură produsele și serviciile în cauză desemnate de marca anterioară, ce sunt destinate exclusiv
         întreprinderilor care, în continuare, vor furniza servicii acestui public larg.

      50      În cele din urmă, camera de recurs a arătat, în același context, că utilizatorii de internet care cumpără online servicii
         de voiaj nu cunosc probabil furnizorul programului de calculator care permite funcționarea unui magazin online și, în orice
         ipoteză, pot face diferența între o întreprindere care furnizează o tehnologie complexă și o alta care vinde pe internet servicii
         de călătorie.

      51      Aceste considerații trebuie acceptate. Ele demonstrează corespunzător cerințelor legale că produsele și serviciile vizate
         diferă în ce privește natura, destinația și utilizarea lor și nu prezintă un caracter concurent sau complementar. Astfel,
         mai întâi, trebuie să se constate că produsele și serviciile în cauză, desemnate de marca anterioară, sunt de natură informatică,
         în timp ce serviciile de informare, de comandare și de rezervare, desemnate de marca în cauză, sunt de natură diferită și
         nu utilizează informatica decât drept suport pentru transmiterea unei informații sau pentru a face posibilă rezervarea unor
         camere de hotel sau a unor călătorii.

      52      De asemenea, trebuie observat că produsele și serviciile în cauză desemnate de marca anterioară sunt special destinate întreprinderilor
         din sectorul hotelier și al călătoriilor și că serviciile de informare, de comandare și de rezervare desemnate de marca în
         cauză sunt destinate publicului larg.

      53      În plus, trebuie remarcat că produsele și serviciile în cauză desemnate de marca anterioară sunt utilizate pentru a permite
         funcționarea unui sistem informatic și, mai precis, a unui magazin online, în timp de serviciile de informare, de comandare
         și de rezervare desemnate de marca în cauză sunt utilizate pentru rezervarea unei camere de hotel sau a unei călătorii.

      54      Simpla împrejurare că serviciile de informare, de comandare și de rezervare desemnate de marca în cauză sunt furnizate exclusiv
         pe internet și, prin urmare, necesită un suport informatic precum cel furnizat de produsele și serviciile desemnate de marca
         anterioară nu este suficientă pentru a îndepărta diferențele esențiale care există între produsele și serviciile vizate cu
         privire la natura, la destinația și la utilizarea acestora.

      55      Astfel, produsele și serviciile informatice sunt utilizate în aproape toate sectoarele. Deseori, aceleași produse sau servicii,
         de exemplu, un anumit tip de program de calculator sau un sistem de operare, pot fi utilizate în scopuri foarte diferite,
         fără ca aceasta să implice faptul că acestea ar deveni produse sau servicii diferite și distincte. Invers, serviciile de agenție
         de voiaj nu își modifică natura, destinația sau utilizarea ca urmare a simplului fapt că sunt furnizate pe internet, cu atât
         mai mult cu cât, în prezent, utilizarea aplicațiilor informatice pentru furnizarea serviciilor de acest tip este aproape indispensabilă,
         chiar și atunci când aceste servicii nu sunt furnizate de un magazin online.

      56      Pe de altă parte, produsele și serviciile vizate nu sunt substituibile, întrucât sunt adresate unor categorii diferite de
         public. Prin urmare, camera de recurs a concluzionat în mod întemeiat că produsele și serviciile respective nu prezintă caracter
         concurent.

      57      În cele din urmă, aceste produse și servicii nu prezintă nici caracter complementar. Trebuie amintit, în această privință,
         că produsele sau serviciile complementare sunt cele între care există o strânsă legătură, în sensul că unul este indispensabil
         sau important pentru utilizarea celuilalt, astfel încât consumatorii pot crede că răspunderea fabricării acestor produse sau
         a prestării acestor servicii revine aceleiași întreprinderi [Hotărârea Tribunalului din 1 martie 2005, Sergio Rossi/OAPI –
         Sissi Rossi (SISSI ROSSI), T‑169/03, Rec., p. II‑685, punctul 60, Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2006, Eurodrive Services
         and Distribution/OAPI – Gómez Frías (euroMASTER), T‑31/04, Rec. 2006, p. II‑27*, punctul 35, și Hotărârea Tribunalului din
         17 iunie 2008, El Corte Inglés/OAPI – Abril Sánchez și Ricote Saugar (Boomerang TV), T‑420/03, Rep., p. II-837, punctul 98].

      58      Această definiție din jurisprudență implică posibilitatea utilizării împreună a produselor sau a serviciilor complementare,
         ceea ce presupune că acestea sunt adresate aceluiași public. Prin urmare, o legătură de complementaritate nu poate exista
         între, pe de o parte, produsele sau serviciile necesare pentru funcționarea unei întreprinderi comerciale și, pe de altă parte,
         produsele și serviciile pe care le fabrică sau le furnizează această întreprindere. Aceste două categorii de produse sau de
         servicii nu sunt utilizate împreună, întrucât cele din prima categorie sunt utilizate de întreprinderea vizată însăși, pe
         când cele din a doua categorie sunt utilizate de clienții respectivei întreprinderi.

      59      Reclamanta admite existența unor destinatari finali diferiți ai produselor și ai serviciilor vizate, însă susține că un risc
         de confuzie nu ar putea fi exclus în speță, întrucât produsele și serviciile în cauză desemnate de marca anterioară au drept
         unic obiectiv de a permite prestarea de servicii de informare, de comandare și de rezervare desemnate de marca în cauză. Ca
         regulă generală, publicul interesat de acestea din urmă nu ar cunoaște autorul programului de calculator necesar și nu ar
         putea distinge, dintre informațiile prezente pe site‑ul internet al intervenientei, pe cele care provin chiar de la intervenientă
         și pe cele provenite din programul de calculator sau din serviciile furnizate de o întreprindere specializată în informatică,
         precum reclamanta. În definitiv, pe site‑ul internet al intervenientei, serviciile desemnate de marca în litigiu s‑ar confunda
         cu produsele și serviciile în cauză desemnate de marca anterioară.

      60      Această argumentație nu poate fi reținută. Trebuie arătat în această privință că, în general, originea comercială a programului
         de calculator și a serviciilor informatice care permit funcționarea site‑ului internet al intervenientei nu prezintă interes
         pentru publicul căruia i se adresează serviciile vizate de marca în cauză și care sunt furnizate prin acest site internet.
         Pentru acest public, site‑ul internet al intervenientei este un simplu instrument de rezervare online a călătoriilor și a
         camerelor de hotel. Importantă este buna funcționare a acestuia, și nu persoana furnizorului programului de calculator și
         al serviciilor informatice care permit funcționarea acestuia.

      61      În cazul în care, totuși, anumiți clienți ai intervenientei doresc să afle originea comercială a programelor de calculator
         și a serviciilor de dezvoltare și de proiectare a acestora, care sunt necesare pentru funcționarea site‑ului internet al acesteia,
         astfel cum a arătat în mod întemeiat camera de recurs, aceștia pot face diferența între întreprinderea specializată care furnizează
         aceste produse și servicii și intervenientă, care furnizează pe internet servicii din sectorul turismului și al călătoriilor.
         Astfel, dat fiind că serviciile desemnate de marca în cauză sunt, prin definiție, furnizate numai prin internet, trebuie să
         se prezume că respectivii clienți ai intervenientei au cel puțin cunoștințe informatice de bază. Astfel, aceștia sunt conștienți
         de faptul că un sistem de rezervări online nu poate fi realizat de un utilizator oarecare al unui calculator și că aceasta
         necesită programe de calculator și servicii de dezvoltare și de proiectare a respectivelor programe de calculator care sunt
         furnizate de o întreprindere specializată.

      62      Nici afirmația reclamantei potrivit căreia clienții intervenientei nu pot distinge informațiile provenite chiar de la intervenientă
         de cele provenite de la programele de calculator și de la serviciile informatice de tipul vizat prin marca anterioară nu este
         exactă. Informațiile care îi pot interesa pe clienții intervenientei sunt cele referitoare la modalitățile unei călătorii,
         la disponibilitățile camerelor de hotel, precum și la prețurile acestora. Furnizarea acestor informații constituie tocmai
         serviciile desemnate de marca în cauză. Produsele și serviciile vizate de marca anterioară folosesc numai la transmiterea
         acestor informații și nu transmit ele însele alte informații distincte celor interesați.

      63      În cele din urmă, reclamanta contestă referirea care se face în decizia atacată la o hotărâre a Oberlandesgericht Dresden
         (Tribunalul Regional Superior din Dresda) din 12 mai 2006, care a fost invocată în fața camerei de recurs de intervenientă.
         În această hotărâre, în cadrul unei acțiuni privind încălcarea dreptului mărcilor între reclamantă și intervenientă, Oberlandesgericht
         Dresden a concluzionat în sensul că programele informatice și serviciile de dezvoltare și de proiectare de programe informatice
         și serviciile care utilizează aceste programe de calculator nu sunt similare, întrucât publicul știe că serviciile din numeroase
         sectoare sunt furnizate mulțumită unui suport electronic. La punctul 22 din decizia atacată, camera de recurs susține în întregime
         raționamentul și concluziile din hotărârea respectivă.

      64      Totuși, reclamanta arată că această referință confirmă caracterul eronat al concluziei camerei de recurs, potrivit căreia
         produsele și serviciile vizate nu sunt similare. Potrivit reclamantei, Hotărârea pronunțată de Bundesgerichtshof (Curtea Federală
         de Justiție germană) la 13 noiembrie 2003 (I ZR 103/01, GRUR 2004, p. 241), citată de Oberlandesgericht Dresden în motivarea
         hotărârii sale citate anterior, privește o cauză în care modul de transmitere a anumitor informații și comenzi, respectiv
         transmiterea acestora printr‑un sistem informatizat sau prin alte mijloace, precum serviciile poștale obișnuite, a fost considerată
         lipsită de pertinență pentru soluționarea litigiului. Cauza de față ar fi diferită, întrucât serviciile desemnate de marca
         în cauză sunt furnizate exclusiv pe internet.

      65      Or, astfel cum s‑a arătat mai sus, simpla împrejurare că serviciile în cauză ale intervenientei, vizate de marca în litigiu,
         nu ar fi furnizate decât pe internet nu este suficientă pentru a concluziona în sensul unei similitudini între aceste servicii
         și produsele și serviciile desemnate de marca anterioară. Așadar, contrar celor arătate de reclamantă, referirea din decizia
         atacată la hotărârea pronunțată de Oberlandesgericht Dresden, citată anterior, nu demonstrează în niciun mod caracterul eronat
         al concluziei referitoare la lipsa similitudinii dintre produsele și serviciile desemnate de una și de cealaltă dintre mărcile
         aflate în conflict, fără a fi necesar să se examineze dacă această din urmă hotărâre a făcut o aplicare corectă a jurisprudenței
         Bundesgerichtshof, această chestiune depășind competența Tribunalului și fiind, în orice ipoteză, lipsită de pertinență din
         perspectiva prezentului litigiu.

      66      Reiese din toate cele de mai sus că motivul unic al reclamantei trebuie respins ca neîntemeiat.

      67      Întrucât motivul unic invocat de reclamantă în susținerea acțiunii sale a fost respins, în orice ipoteză, această acțiune
         trebuie declarată neîntemeiată, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la cauza de inadmisibilitate invocată de OAPI și
         de intervenientă în memoriile în răspuns ale acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 26 februarie 2002, Consiliul/Boehringer,
         C‑23/00 P, Rec., p. I‑1873, punctul 52, și Hotărârea Curții din 23 martie 2004, Franța/Comisia, C‑233/02, Rec., p. I‑2759,
         punctul 26).

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      68      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor
         de judecată efectuate de OAPI și de intervenientă, conform concluziilor acestora.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a cincea)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge cererea de asistență judiciară.
      2)      Respinge acțiunea.
      3)      Obligă Commercy AG la plata cheltuielilor de judecată.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 22 ianuarie 2009.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 19 noiembrie 2009.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Finlanda.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru -Articolul 307 al doilea paragraf CE - Neadoptarea unor măsuri corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile dintre acordurile bilaterale încheiate cu state terțe înainte de aderarea statului membru la Uniunea Europeană și Tratatul CE - Acorduri bilaterale în domeniul investițiilor încheiate de Republica Finlanda cu Federația Rusă, cu Republica Belarus, cu Republica Populară Chineză, cu Malaysia, cu Republica Socialistă Democratică Sri Lanka și cu Republica Uzbekistan.#Cauza C-118/07.

text:
      Cauza C‑118/07
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Finlanda
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolul 307 al doilea paragraf CE – Neadoptarea unor măsuri corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile dintre acordurile bilaterale încheiate cu state
         terțe înainte de aderarea statului membru la Uniunea Europeană și Tratatul CE – Acorduri bilaterale în domeniul investițiilor încheiate de Republica Finlanda cu Federația Rusă, cu Republica Belarus, cu
         Republica Populară Chineză, cu Malaysia, cu Republica Democratică Socialistă Sri Lanka și cu Republica Uzbekistan”

      Sumarul hotărârii
      Acorduri internaționale – Acorduri încheiate de statele membre – Acorduri anterioare Tratatului CE
      [art. 57 alin. (2) CE, art. 59 CE, art. 60 alin. (1) CE și art. 307 al doilea paragraf CE]
      Un stat membru care nu recurge la mijloacele corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile, în lumina tratatului, referitoare
         la dispozițiile în materie de transfer de capitaluri cuprinse în acorduri bilaterale privind investițiile, având ca obiect
         promovarea și protejarea reciprocă a investițiilor, încheiate de acesta cu state terțe, nu își îndeplinește obligațiile care
         îi revin în temeiul articolului 307 al doilea paragraf CE.

      Astfel, articolul 307 al doilea paragraf CE obligă statele membre să recurgă la toate mijloacele corespunzătoare pentru a
         elimina incompatibilitățile constatate între convențiile încheiate înainte de data aderării acestora și dreptul comunitar.

      Or, dispozițiile articolului 57 alineatul (2) CE, ale articolului 59 CE și ale articolului 60 alineatul (1) CE conferă Consiliului
         competența de a restrânge, în anumite ipoteze precise, circulația capitalurilor și plățile între statele membre și statele
         terțe. Pentru a asigura efectul util al dispozițiilor menționate, este necesar ca măsurile care restrâng libera circulație
         a capitalurilor să poată fi aplicate imediat, în cazul în care ar fi adoptate de Consiliu, în privința statelor vizate.

      Atunci când un acord nu prevede nicio dispoziție care să permită statului membru respectiv să își exercite drepturile și să
         își îndeplinească obligațiile în calitate de membru al Comunității, când nu există niciun mecanism de drept internațional
         care să permită acest lucru și când respectivul stat membru nu inițiază niciun demers în raport cu statul terț respectiv pentru
         a elimina riscul de conflict care ar putea fi generat de aplicarea acordului în cauză cu măsurile pe care le poate adopta
         Consiliul în temeiul articolului 57 alineatul (2) CE, al articolului 59 CE și al articolului 60 alineatul (1) CE și nu invocă
         niciun mecanism de natură a‑i permite să își respecte obligațiile comunitare, exercitarea competențelor atribuite Consiliului
         în domeniul circulației capitalurilor ar putea fi restrânsă prin însăși existența acordurilor bilaterale în discuție și a
         termenilor în care sunt redactate.

      (a se vedea punctele 28-33, 49 și 50 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      19 noiembrie 2009(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru –Articolul 307 al doilea paragraf CE – Neadoptarea unor măsuri corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile dintre acordurile bilaterale încheiate cu state
         terțe înainte de aderarea statului membru la Uniunea Europeană și Tratatul CE – Acorduri bilaterale în domeniul investițiilor încheiate de Republica Finlanda cu Federația Rusă, cu Republica Belarus, cu
         Republica Populară Chineză, cu Malaysia, cu Republica Democratică Socialistă Sri Lanka și cu Republica Uzbekistan”

      În cauza C‑118/07,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         20 februarie 2007,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentatã de domnii M. Huttunen, H. Støvlbæk și B. Martenczuk, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Finlanda, reprezentată de domnul J. Heliskoski, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârâtă,
      susținută de:
      Republica Federală Germania, reprezentată de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      Republica Ungară, reprezentată de doamna J. Fazekas, în calitate de agent,

      Republica Lituania, reprezentată de domnul D. Kriaučiūnas, în calitate de agent,

      Republica Austria, reprezentată de doamna C. Pesendorfer, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      interveniente,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot (raportor), președintele Camerei a patra, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a
         doua, doamna C. Toader, domnii C. W. A. Timmermans, K. Schiemann și L. Bay Larsen, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 septembrie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin faptul că nu a recurs la mijloacele
         corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile, în lumina Tratatului CE în materie de transfer de capitaluri, referitoare
         la dispozițiile cuprinse în acordurile bilaterale privind investițiile, având ca obiect promovarea și protejarea reciprocă
         a investițiilor încheiate de Republica Finlanda cu fosta Uniune a Republicilor Socialiste Sovietice, a cărei succesoare este
         Federația Rusă (acord semnat la 8 februarie 1989, SopS 58/1991), cu Republica Belarus (acord semnat la 28 octombrie 1992,
         SopS 89/1994), cu Republica Populară Chineză (acord semnat la 4 septembrie 1984, SopS 4/1986), cu Malaysia (acord semnat la
         15 aprilie 1985, SopS 79/1987), cu Republica Democratică Socialistă Sri Lanka (acord semnat la 27 aprilie 1985, SopS 54/1987)
         și, respectiv, cu Republica Uzbekistan (acord semnat la 1 octombrie 1992, SopS 74/1993, denumite în continuare, împreună,
         „acordurile bilaterale în litigiu”), Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
         307 al doilea paragraf CE.

       Cadrul juridic
      2        Republica Finlanda a încheiat acordurile bilaterale în litigiu înainte de aderarea sa la Uniunea Europeană.

      3        Aceste acorduri au intrat în vigoare, respectiv, la 15 august 1991 în cazul celui încheiat cu Federația Rusă, la 11 decembrie
         1994 în cazul celui încheiat cu Republica Belarus, la 26 ianuarie 1986 în cazul celui încheiat cu Republica Populară Chineză,
         la 3 ianuarie 1988 în cazul celui încheiat cu Malaysia, la 25 octombrie 1987 în cazul celui încheiat cu Republica Democratică
         Socialistă Sri Lanka și, în sfârșit, la 22 octombrie 1993 în cazul celui încheiat cu Republica Uzbekistan.

      4        Aceste acorduri garantează investitorilor fiecărei Părți contractante transferul liber în valută liber convertibilă al plăților
         legate de o investiție.

      5        Toate aceste acorduri, cu excepția celui încheiat cu Federația Rusă, conțin o clauză care garantează protecția investițiilor
         în limitele autorizate de legislația părții contractante. Cu titlu de exemplu, acordul încheiat cu Republica Democratică Socialistă
         Sri Lanka conține următoarea clauză: „Fiecare Parte contractantă garantează în orice condiții, în limitele permise de propriile
         sale legi și decrete și în conformitate cu dreptul internațional, un tratament rezonabil și adecvat investițiilor realizate
         de cetățenii sau de societățile celeilalte Părți contractante.”

       Procedura precontencioasă
      6        Considerând că aceste acorduri bilaterale în litigiu puteau împiedica aplicarea restricțiilor privind circulația capitalurilor
         și plățile pe care le poate adopta Consiliul Uniunii Europene în temeiul articolului 57 alineatul (2) CE, al articolului 59
         CE și al articolului 60 alineatul (1) CE, Comisia a adresat Republicii Finlanda la 7 mai 2004 o scrisoare de punere în întârziere.

      7        Prin scrisoarea din 7 iulie 2004, acest stat membru a transmis Comisiei observații cu privire la scrisoarea de punere în întârziere
         sus‑menționată. În opinia acestuia, clauzele în litigiu din acordurile respective nu împiedicau respectarea obligațiilor sale
         care decurgeau din articolul 57 alineatul (2) CE, din articolul 59 CE și din articolul 60 alineatul (1) CE.

      8        Considerând că argumentele invocate de Republica Finlanda erau insuficiente, la 16 martie 2005, Comisia i‑a adresat un aviz
         motivat.

      9        Prin scrisoarea din 19 mai 2005, Republica Finlanda a transmis Comisiei observații în răspuns la respectivul aviz motivat.
         Aceasta și‑a menținut argumentele anterioare.

      10      Întrucât a considerat că aceste argumente nu permiteau infirmarea obiecțiilor formulate în avizul motivat, Comisia a decis
         să introducă prezenta acțiune.

      11      Prin Ordonanța președintelui Curții din 9 iulie 2007, au fost admise cererile de intervenție în susținerea concluziilor Republicii
         Finlanda formulate de Republica Federală Germania, de Republica Lituania, de Republica Ungară și de Republica Austria.

       Cu privire la acțiune
      12      Cu titlu introductiv, trebuie observat că unul dintre acordurile bilaterale nu conține o clauză specială precum cea avută
         în vedere la punctul 5 din prezenta hotărâre care, în opinia Republicii Finlanda, i‑ar permite în orice situație să își îndeplinească
         obligațiile comunitare. Celelalte cinci acorduri conțin o asemenea clauză.

      13      În acest context, este necesară examinarea acțiunii formulate de Comisie prin luarea în considerare, în primul rând, a acordului
         care nu conține o asemenea clauză, iar în continuare, în al doilea rând, a celor care conțin asemenea clauze.

      14      În al treilea rând, va fi necesară examinarea argumentării generale a părților referitoare la principiul nediscriminării și
         la domeniul de aplicare al articolului 307 al doilea paragraf CE.

       Cu privire la acordul încheiat cu Federația Rusă
       Argumentele părților
      15      În opinia Comisiei, în special lipsa din acordul în cauză a oricărei clauze care să permită Republicii Finlanda să aplice
         restricții privind circulația capitalurilor și plățile care, dacă este cazul, ar putea fi stabilite de Consiliu în temeiul
         articolului 57 alineatul (2) CE, al articolului 59 CE și al articolului 60 alineatul (1) CE, poate determina acest stat membru
         să nu își respecte obligațiile comunitare. De asemenea, Comisia consideră că, prin faptul că nu a recurs la mijloace corespunzătoare
         pentru a elimina toate situațiile de incompatibilitate cu tratatul, acest stat membru nu și‑a îndeplinit obligațiile care
         îi revin în temeiul articolului 307 al doilea paragraf CE.

      16      Republica Finlanda, precum și statele membre care au intervenit în susținerea concluziilor sale consideră că, în lipsa oricărei
         măsuri restrictive adoptate de Consiliu față de statele terțe cu care a încheiat acorduri de investiții, nu se ridică problema
         compatibilității acordului în cauză cu o dispoziție a tratatului care nu a făcut obiectul niciunei aplicări din moment ce
         nu ar exista „incompatibilități constatate” în sensul articolului 307 al doilea paragraf CE. Prin urmare, neîndeplinirea obligațiilor
         invocată de Comisie ar fi de natură pur ipotetică. În aceste condiții, obligația statelor membre de a recurge la toate mijloacele
         corespunzătoare pentru a elimina aceste „incompatibilități constatate” ar exista numai din momentul în care Curtea a constatat
         în prealabil existența unor asemenea incompatibilități.

      17      În plus, statele interveniente susțin că măsurile de salvgardare prevăzute la articolul 57 alineatul (2) CE, la articolul
         59 CE și la articolul 60 alineatul (1) CE pot fi puse în aplicare numai în cazuri excepționale, care nu puteau fi prevăzute
         la încheierea acordului în cauză. Astfel, rezultă că Republica Finlanda ar putea invoca principiul rebus sic stantibus pentru a suspenda provizoriu dispozițiile contestate privind libertatea de transfer în ipoteza în care Comunitatea ar adopta
         măsuri de salvgardare.

       Aprecierea Curții
      18      Acordul bilateral în cauză privind investițiile, încheiat de Republica Finlanda, conține clauze care asigură libertatea de
         transfer al plăților legate de o investiție, fără întârziere nejustificată, în valută liber convertibilă.

      19      Sunt astfel garantate în special libertatea de a transfera fonduri în vederea realizării unei investiții, a gestionării și
         a extinderii acesteia, libertatea de a repatria veniturile pe care le‑ar genera această investiție, precum și libertatea de
         a transfera fondurile necesare rambursării de împrumuturi și pe cele care provin din lichidarea sau din cesionarea investiției
         respective.

      20      Acordul menționat este conform în acest sens cu textul articolului 56 alineatul (1) CE, potrivit căruia „[…] sunt interzise
         orice restricții privind circulația capitalurilor între statele membre, precum și între statele membre și țările terțe”, și
         cu cel al articolului 56 alineatul (2) CE, potrivit căruia „[…] sunt interzise orice restricții privind plățile între statele
         membre, precum și între statele membre și țările terțe”.

      21      Este adevărat că dispozițiile tratatului avute în vedere de prezenta acțiune a Comisiei conferă Consiliului competența de
         a restrânge, în anumite împrejurări, circulația capitalurilor și plățile între statele membre și state terțe, între care sunt
         cuprinse și operațiunile prevăzute de clauzele de transfer în cauză.

      22      Dispozițiile în cauză, cuprinse la articolul 57 alineatul (2) CE, la articolul 59 CE și la articolul 60 alineatul (1) CE,
         introduc, în vederea protejării interesului general al Comunității și pentru a permite acesteia din urmă să respecte, dacă
         este cazul, propriile obligații internaționale și pe cele ale statelor membre, excepții de la principiul liberei circulații
         a capitalurilor și a plăților între statele membre, precum și între statele membre și statele terțe.

      23      Articolul 57 alineatul (2) CE permite Consiliului, hotărând cu majoritate calificată, la propunerea Comisiei, să adopte anumite
         măsuri restrictive referitoare la circulația capitalurilor în ceea ce privește în special investițiile directe având ca destinație
         țări terțe sau provenind din țări terțe. În cazul în care aceste măsuri sunt „mai puțin favorabile decât cele în vigoare”
         în dreptul comunitar în ceea ce privește liberalizarea circulației capitalurilor având ca destinație sau provenind din state
         terțe, este necesară unanimitatea.

      24      Articolul 59 CE autorizează Consiliul, la propunerea Comisiei și după consultarea Băncii Centrale Europene, să adopte măsuri
         de salvgardare în cazul în care circulația capitalurilor destinate statelor terțe sau provenind din acestea „provoacă sau
         amenință să provoace dificultăți grave în funcționarea uniunii economice și monetare”, cu condiția ca aceste măsuri să fie
         strict necesare și să privească o perioadă „de până la șase luni”.

      25      Articolul 60 alineatul (1) CE permite Consiliului, la propunerea Comisiei, pentru a pune în aplicare o poziție comună sau
         o acțiune comună referitoare la politica externă și de securitate comună, să adopte „măsurile urgente necesare” în ceea ce
         privește circulația capitalurilor și plățile. O astfel de acțiune se poate dovedi necesară, de exemplu, pentru a pune în executare
         o rezoluție a Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite.

      26      Este cert că acordul bilateral vizat nu conține nicio dispoziție care să rezerve Comunității aceste posibilități de limitare
         a circulației fondurilor legate de investiții. Așadar, trebuie să se examineze dacă, pentru acest motiv, Republica Finlanda
         avea obligația să recurgă la mijloacele corespunzătoare la care se referă articolul 307 al doilea paragraf CE.

      27      În temeiul articolului 307 primul paragraf CE, dispozițiile tratatului nu aduc atingere drepturilor și obligațiilor care rezultă
         dintr‑o convenție încheiată înainte de data aderării unui stat membru între acesta și un stat terț. Această dispoziție are
         drept obiectiv să precizeze, în conformitate cu principiile dreptului internațional, că aplicarea tratatului nu afectează
         angajamentul statului membru în cauză de a respecta drepturile statelor terțe care rezultă dintr‑o convenție anterioară și
         de a‑și îndeplini obligațiile (a se vedea Hotărârea din 14 octombrie 1980, Burgoa, 812/79, Rec., p. 2787, punctul 8, Hotărârea
         din 4 iulie 2000, Comisia/Portugalia, C‑84/98, Rec., p. I‑5215, punctul 53, precum și Hotărârea din 18 noiembrie 2003, Budĕjovický
         Budvar, C‑216/01, Rec., p. I‑13617, punctele 144 și 145).

      28      Cu toate acestea, articolul 307 al doilea paragraf CE obligă statele membre să recurgă la toate mijloacele corespunzătoare
         pentru a elimina incompatibilitățile constatate între convențiile încheiate înainte de data aderării acestora și dreptul comunitar.
         Potrivit acestei dispoziții, la nevoie, statele membre își acordă reciproc sprijin în vederea atingerii acestui scop și adoptă,
         dacă este cazul, o poziție comună.

      29      Dispozițiile articolului 57 alineatul (2) CE, ale articolului 59 CE și ale articolului 60 alineatul (1) CE conferă Consiliului
         competența de a restrânge, în anumite ipoteze precise, circulația capitalurilor și plățile între statele membre și statele
         terțe.

      30      Pentru a asigura efectul util al dispozițiilor menționate, este necesar ca măsurile care restrâng libera circulație a capitalurilor
         să poată fi aplicate imediat, în cazul în care ar fi adoptate de Consiliu, în privința statelor vizate.

      31      Prin urmare și astfel cum Curtea s‑a pronunțat în Hotărârile din 3 martie 2009, Comisia/Austria (C‑205/06, Rep, p. I‑1301,
         punctul 37) și Comisia/Suedia (C‑249/06, Rep., p. I‑1335, punctul 38), aceste competențe ale Consiliului, care constau în
         adoptarea unilaterală de măsuri restrictive în raport cu statele terțe într‑un domeniu identic sau conex cu cel reglementat
         de un acord anterior încheiat între un stat membru și un stat terț, pun în evidență o incompatibilitate cu acordul menționat
         atunci când, pe de o parte, acesta nu prevede nicio dispoziție care să permită statului membru respectiv să își exercite drepturile
         și să își îndeplinească obligațiile în calitate de membru al Comunității și atunci când, pe de altă parte, nu există niciun
         mecanism de drept internațional care să permită acest lucru.

      32      Or, în privința acordului sus‑menționat, Republica Finlanda nu invocă niciun mecanism de natură a‑i permite să își respecte
         obligațiile comunitare. În plus, în orice caz, posibilitatea, astfel cum este invocată de statele interveniente, de a se fi
         recurs la alte mijloace oferite de dreptul internațional, precum suspendarea ori chiar denunțarea acordului în cauză sau a
         unora dintre clauzele acestuia, este foarte nesigură din punctul de vedere al efectelor pentru a garanta că măsurile adoptate
         de Consiliu ar putea fi aplicate în mod util.

      33      Este cert că, în cazul avut în vedere, Republica Finlanda nu a inițiat, în termenul prevăzut de aceasta în avizul motivat,
         niciun demers în raport cu statul terț respectiv pentru a elimina riscul de conflict care ar putea fi generat de aplicarea
         acordului în cauză cu măsurile pe care le poate adopta Consiliul în temeiul articolului 57 alineatul (2) CE, al articolului
         59 CE și al articolului 60 alineatul (1) CE.

      34      Trebuie adăugat că, astfel cum s‑a constatat în cauzele în care au fost pronunțate Hotărârile citate anterior Comisia/Austria
         și Comisia/Suedia, incompatibilitățile cu tratatul pe care le determină acordurile privind investițiile încheiate cu state
         terțe și care se opun aplicării de restricții privind circulația capitalurilor și plățile pe care le poate adopta Consiliul
         în temeiul articolului 57 alineatul (2) CE, al articolului 59 CE și al articolului 60 alineatul (1) CE nu se limitează la
         statul membru pârât în prezenta cauză.

      35      În consecință, trebuie arătat că, în conformitate cu articolul 307 al doilea paragraf CE, la nevoie, statele membre își acordă
         reciproc sprijin în vederea eliminării incompatibilităților constatate și adoptă, dacă este cazul, o poziție comună. În cadrul
         responsabilității care revine Comisiei în temeiul articolului 211 CE de a veghea la aplicarea dispozițiilor tratatului, aceasta
         este competentă să ia orice inițiativă care poate facilita acordarea de sprijin reciproc între statele membre și adoptarea,
         dacă este cazul, a unei poziții comune.

       Cu privire la acordurile încheiate de Republica Finlanda cu Republica Belarus, cu Republica Populară Chineză, cu Malaysia,
            cu Republica Democratică Socialistă Sri Lanka și cu Republica Uzbekistan
       Argumentele părților
      36      Comisia susține că dispozițiile specifice precum cele cuprinse în clauza menționată la punctul 5 din prezenta hotărâre și
         de care se prevalează Republica Finlanda fac în ceea ce privește acordurile sus‑menționate fac trimitere la actele cu putere
         de lege și la normele administrative ale statelor părți la aceste acorduri, astfel cum acestea erau în vigoare la momentul
         în care au fost încheiate acordurile respective, cu alte cuvinte, în speță, înainte de aderarea Republicii Finlanda la Uniune.
         Prin urmare, Comisia consideră că aceaste dispoziții nu conferă, prin ele însele, acestui stat membru posibilitatea de a pune
         în aplicare fără întârziere măsuri restrictive pe care Comunitatea ar fi determinată să le adopte.

      37      Dimpotrivă, Republica Finlanda și Republica Lituania susțin că aceste dispoziții pot fi aplicate, întrucât, în temeiul efectului
         direct al dreptului comunitar, măsurile restrictive adoptate de Consiliu ar face parte din legislația finlandeză în sensul
         acestor dispoziții. Ca urmare a acestui fapt, nu ar exista o incompatibilitate cu tratatul, în sensul articolului 307 al doilea
         paragraf CE.

       Aprecierea Curții
      38      Trebuie arătat că, astfel cum susține în mod întemeiat Republica Finlanda, măsurile restrictive care ar putea fi adoptate
         de Consiliu în temeiul articolului 57 alineatul (2) CE și al articolelor 59 CE și 60 CE vor face parte din ordinea juridică
         finlandeză. Cu toate acestea, nu reiese cu claritate dacă, având în vedere acordurile bilaterale de investiții în cauză, asemenea
         măsuri vor putea fi considerate că fac parte din legislația finlandeză.

      39      Într‑adevăr, în conformitate cu o jurisprudență constantă, un tratat internațional trebuie interpretat în funcție de termenii
         utilizați în redactare și ținând seama de obiectivele acestuia. Articolul 31 din Convenția de la Viena din 23 mai 1969 cu
         privire la dreptul tratatelor și articolul 31 din Convenția de la Viena din 21 martie 1986 cu privire la dreptul tratatelor
         între state și organizații internaționale sau între organizații internaționale, care exprimă în acest sens dreptul internațional
         cutumiar general, precizează, referitor la acest aspect, că un tratat trebuie să fie interpretat cu bună‑credință, potrivit
         sensului obișnuit ce urmează a fi atribuit termenilor tratatului în contextul lor și în lumina obiectului și a scopului său
         (a se vedea Hotărârea din 20 noiembrie 2001, Jany și alții, C‑268/99, Rec., p. I‑8615, punctul 35, precum și Hotărârea din
         10 ianuarie 2006, IATA și ELFAA, C‑344/04, Rec., p. I‑403, punctul 40).

      40      Din acest punct de vedere, trebuie arătat că acele clauze ale acordurilor bilaterale în cauză, care sunt contestate de Comisie
         în cadrul acțiunii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, au ca obiect asigurarea, în cel mai scurt timp, a libertății
         plăților legate de investiții.

      41      În acest context, problema dacă clauza care garantează protecția investițiilor în limitele autorizate de legislația părții
         contractante, cuprinsă în acordurile bilaterale în cauză, ar permite uneia sau alteia dintre părți să restrângă facilitățile
         de plată în temeiul deciziilor – naționale sau altele – adoptate după intrarea în vigoare a acordurilor determină cel puțin
         o discuție, deși, mai degrabă, în privința anumitor acorduri se precizează deopotrivă că fiecare Parte contractantă are obligația
         să acționeze „în conformitate cu dreptul internațional”.

      42      Astfel, clauzele din acordurile bilaterale în cauză pe care se întemeiază Republica Finlanda pentru a arăta că, în mod contrar
         susținerilor Comisiei, ar fi în măsură să îndeplinească pe deplin, dacă este cazul, obligațiile sale comunitare ce ar putea
         rezulta din adoptarea, de către Consiliu, a măsurilor de restrângere a liberei circulații a capitalurilor nu pare să garanteze
         realizarea acestei ipoteze, din moment ce interpretarea acestor clauze este foarte incertă și că această situație se va regăsi
         deopotrivă în privința conținutului și a efectelor acestora.

      43      Rezultă că aceste clauze din acordurile bilaterale în cauză invocate de Republica Finlanda nu sunt suficiente pentru a asigura
         compatibilitatea acordurilor contestate de Comisie cu articolul 307 CE.

       Cu privire la principiul nediscriminării și la domeniul de aplicare al articolului 307 al doilea paragraf CE
       Argumentele părților
      44      În opinia exprimată de Republica Federală Germania și de Republica Ungară, constatarea unei incompatibilități a acordurilor
         bilaterale în litigiu cu tratatul, în sensul articolului 307 al doilea paragraf CE, ar fi contrară „principiului concurenței
         pe piața internă și principiului nediscriminării”, întrucât Republica Finlanda, precum și cetățenii și întreprinderile Uniunii
         ce fac parte din domeniul acordurilor încheiate de acest stat membru, ar fi dezavantajați față de alte state membre, precum
         și față de cetățenii și de întreprinderile ce fac parte din domeniul convențiilor privind investițiile, care nu sunt criticate
         de Comisie.

      45      Comisia susține că această comparație efectuată în raport cu acordurile de investiții încheiate de alte state membre nu este
         pertinentă, în măsura în care, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, un stat membru nu poate justifica neexecutarea
         obligațiilor care îi revin în temeiul unui tratat prin împrejurarea că nici alte state membre nu și‑ar îndeplini deopotrivă
         obligațiile.

      46      În sfârșit, Republica Finlanda, susținută de Republica Ungară, subliniază consecințele grave care ar putea rezulta din poziția
         Comisiei, în măsura în care ar permite constatarea unei neîndepliniri a obligațiilor în temeiul articolului 307 al doilea
         paragraf CE în toate cazurile în care o convenție – încheiată cu un stat terț înainte de intrarea în vigoare a tratatului
         sau de aderarea statului membru, după caz – reglementează un domeniu în care Comunitatea încă nu și‑a exercitat competența
         de care dispune în temeiul tratatului. O astfel de interpretare ar conferi articolului 307 al doilea paragraf CE o aplicabilitate
         nelimitată, ceea ce ar fi contestabil atât din punctul de vedere al securității juridice, cât și al repartizării competențelor
         între Comunitate și statele membre și ar rupe echilibrul creat de articolul 307 primul și al doilea paragraf CE.

      47      Comisia arată că nu a susținut niciodată că statele membre au obligația să recurgă la măsuri în temeiul articolului 307 CE
         în toate domeniile în care Comunitatea ar putea adopta în viitor măsuri legislative. Comisia admite că o asemenea cerință
         din partea sa este, de altfel, imposibilă, întrucât, prin definiție, nu se poate prevedea conținutul actelor legislative care
         pot fi adoptate în diferite domenii. Cu toate acestea, Comisia susține că situația este diferită în ceea ce privește articolul
         57 alineatul (2) CE, articolul 59 CE și articolul 60 alineatul (1) CE, care acordă Consiliului o competență definită foarte
         precis în materia restricțiilor privind circulația capitalurilor și operațiunile de plată față de statele terțe și care, atunci
         când sunt adoptate asemenea măsuri, obligă statele membre să le aplice imediat.

       Aprecierea Curții
      48      În primul rând, trebuie arătat că un stat membru nu se poate întemeia pe faptul că alte state membre nu și‑au îndeplinit obligațiile
         pentru a‑și justifica neîndeplinirea obligațiilor care îi revin în temeiul tratatului. În ordinea juridică comunitară instituită
         de tratat, aplicarea dreptului comunitar de către statele membre nu poate face obiectul unei condiții de reciprocitate. Articolele
         226 CE și 227 CE prevăd căile de atac adecvate pentru prevenirea neîndeplinirii, de către statele membre, a obligațiilor care
         decurg din tratat (a se vedea Hotărârea din 11 ianuarie 1990, Blanguernon, C‑38/89, Rec., p. I‑83, punctul 7, și Hotărârea
         din 29 martie 2001, Portugalia/Comisia, C‑163/99, Rec., p. I‑2613, punctul 22).

      49      În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul conform căruia admiterea acțiunii Comisiei ar avea drept efect a conferi
         articolului 307 al doilea paragraf CE o aplicabilitate prea largă, este suficient să se constate că prezenta hotărâre nu se
         pronunță nicidecum în mod anticipat asupra obligațiilor statelor membre în alte împrejurări și se limitează să constate că,
         după cum s‑a arătat mai sus, exercitarea competențelor atribuite Consiliului în domeniul circulației capitalurilor ar putea
         fi restrânsă prin însăși existența acordurilor bilaterale în discuție și a termenilor în care sunt redactate.

      50      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se constate că, prin faptul că nu a recurs la mijloacele corespunzătoare
         pentru a elimina incompatibilitățile, în lumina tratatului, referitoare la dispozițiile în materie de transfer de capitaluri
         cuprinse în acordurile bilaterale în litigiu, Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
         307 al doilea paragraf CE.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      51      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Finlanda la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Republica Finlanda a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      52      În temeiul alineatului (4) primul paragraf al aceluiași articol, Republica Federală Germania, Republica Lituania, Republica
         Ungară și Republica Austria, care au intervenit în litigiu, suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:
      1)      Prin faptul că nu a recurs la mijloacele corespunzătoare pentru a elimina incompatibilitățile, în lumina tratatului, referitoare
            la dispozițiile în materie de transfer de capitaluri cuprinse în acordurile bilaterale privind investițiile, având ca obiect
            promovarea și protejarea reciprocă a investițiilor, încheiate de Republica Finlanda cu fosta Uniune a Republicilor Socialiste
            Sovietice, a cărei succesoare este Federația Rusă (acord semnat la 8 februarie 1989), cu Republica Belarus (acord semnat la
            28 octombrie 1992), cu Republica Populară Chineză (acord semnat la 4 septembrie 1984), cu Malaysia (acord semnat la 15 aprilie
            1985), cu Republica Democratică Socialistă Sri Lanka (acord semnat la 27 aprilie 1985) și, respectiv, cu Republica Uzbekistan
            (acord semnat la 1 octombrie 1992), Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
            307 al doilea paragraf CE.
      2)      Obligă Republica Finlanda la plata cheltuielilor de judecată.
      3)      Republica Federală Germania, Republica Lituania, Republica Ungară și Republica Austria suportă propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: finlandeza.


Hotărârea Curții din data de 17 iunie 1987. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor. # Cauza 154/85.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 16 decembrie 2004. # Gregorio My împotriva Office national des pensions (ONP). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgia. # Funcționari - Articol 10 CE. # Cauza C-293/03.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 22 iunie 2006. # August Storck KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Recurs - Marcă comunitară. # Cauza C-24/05 P.