title: Hotărârea Curții din data de 15 mai 1986. # Marguerite Johnston împotriva Chief Constable of the Royal Ulster Constabulary. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Industrial Tribunal, Belfast (Northern Ireland) - Regatul Unit. # Egalitate de tratament între bărbați și femei. # Cauza 222/84.

text:
HOTĂRÂREA CURȚIIdin 15 mai 1986(1)„Egalitate de tratament între bărbați și femei – Membru înarmat al unei forțe de poliție auxiliare”În cauza 222/84,având
 ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Industrial
Tribunal of Northen Ireland, din Belfast, în procedura aflată pe rolul
acestei instanțe întreMarguerite JohnstonșiChief Constable of the Royal Ulster Constabulary,cu
 privire la interpretarea Directivei 76/207/CEE a Consiliului din 9
februarie 1976 privind punerea în aplicare a principiului egalității de
tratament între bărbați și femei (JO L 39, p. 40, Ediție
specială, 05/vol. 1, p. 164) și a articolului 224 din Tratatul
 CEE,CURTEA,compusă
 din domnii Mackenzie Stuart, președinte, T. Koopmans, U. Everling, K.
Bahlmann și R. Joliet, președinți de cameră, O. Due, Y. Galmot, C.
Kakouris și T. F. O’Higgins, judecători,avocat general: domnul M. Darmon,grefier: domnul P. Heim,luând în considerare observațiile prezentate:–        pentru
 doamna Marguerite Johnston, în scris și oral, de domnii A. Lester, QC,
și D. Smyth, barrister, la solicitarea Murphy, Kerr & Co.,
solicitors;–        pentru
 Regatul Unit, în scris, de doamna S. J. Hay, din cadrul Treasury
Solicitor’s Department, în calitate de agent, asistată de domnii A.
Campbell, Senior Crown Counsel, și R. Plender, barrister, precum și, în
procedura orală, de domnii F. Jacobs, QC, și R. Plender, barrister;–        pentru Regatul Danemarcei, oral, de domnul L. Mikaelsen;–        pentru
 Comisia Comunităților Europene, în scris și oral, de domnii A. Toledano
 Laredo, consilier juridic principal, și J. Currall, membru al
Serviciului juridic,după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 ianuarie 1986,pronunță prezentaHOTĂRÂRE1        Prin
 Decizia din 8 august 1984, primită de Curte la 4 septembrie 1984,
Industrial Tribunal of Northern Ireland, din Belfast, a adresat, în
temeiul articolului 177 din Tratatul CEE, mai multe întrebări
preliminare privind interpretarea Directivei 76/207/CEE a Consiliului
din 9 februarie 1976 privind punerea în aplicare a principiului
egalității de tratament între bărbați și femei (JO L 39,
p. 40, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 164) și a
articolului 224 din Tratatul CEE.2        Aceste
 întrebări au fost adresate în cadrul unui litigiu între doamna
Marguerite I. Johnston, pe de o parte, și Chief Constable al Royal
Ulster Constabulary (denumită în continuare „RUC”), pe de altă parte.
Chief Constable este autoritatea desemnată să numească personalul
auxiliar din cadrul forțelor de poliție în RUC Reserve în Irlanda de
Nord, în special pentru locuri de muncă cu normă întreagă, pe bază de
contracte încheiate pentru o durată de trei ani și care pot fi
reînnoite, în RUC Full‑time Reserve. Litigiul privește refuzul Chief
Constable de a reînnoi contractul doamnei Johnston, în calitate de
membru al RUC Full‑time Reserve, și de a îi permite să urmeze o formare
profesională în mânuirea și folosirea armelor de foc.3        Din
 decizia de trimitere reiese că dispozițiile din Royal Ulster
Constabulary Reserve (Appointment and Conditions of Service) Regulations
 (NI) 1973, care reglementează modalitățile de numire și condițiile de
muncă în cadrul forțelor de poliție auxiliare, nu fac nicio distincție
între bărbați și femei care să prezinte relevanță în speță. În plus, din
 articolele 10 și 19 din Sex Discrimination (Northern Ireland) Order
1976 – SI 1976, nr. 1042 (NI 15) –, care stabilește
normele menite să elimine discriminările pe criterii de sex și să pună
în aplicare principiul egalității în ceea ce privește accesul la
încadrare în muncă, la formare și promovare profesională și condițiile
de muncă, reiese că interdicția discriminării se aplică locurilor de
muncă din poliție și că bărbații și femeile nu trebuie să fie tratați
diferit în această privință, cu excepția cerințelor referitoare la
statură, uniformă, echipament sau alocații pentru uniformă sau
echipament. Totuși, în conformitate cu articolul 53 alineatul 1 din Sex
Discrimination Order, niciuna dintre dispozițiile sale care interzic
discriminările „nu poate atrage
nelegalitatea unui act adoptat pentru apărarea siguranței statului ori
pentru protejarea siguranței publice sau a ordinii publice”,și, în conformitate cu alineatul 2 al aceluiași articol,„un
 certificat semnat de ministru sau în numele acestuia atestând că un act
 menționat în certificat a fost adoptat pentru unul dintre scopurile
enunțate la alineatul 1 constituie dovada concludentă că actul a fost
adoptat în acest scop”.4        În
 general, în Regatul Unit polițiștii nu poartă arme de foc în
exercitarea funcțiunii, cu excepția operațiunilor speciale, în această
privință nefăcându‑se nicio distincție între bărbați și femei. Dat fiind
 numărul ridicat de atentate cărora le‑au căzut victimă polițiști în
Irlanda de Nord timp de mai mulți ani, Chief Constable al RUC a
considerat că nu mai poate fi menținută această practică, hotărând ca,
în RUC și RUC Reserve, bărbații să poarte arme de foc în exercitarea
normală a funcțiilor, dar ca femeilor să nu li se distribuie arme de foc
 și să nu fie instruite în mânuirea și folosirea acestora.5        În
 aceste împrejurări, în anul 1980, Chief Constable a considerat că
numărul femeilor în serviciul RUC era suficient pentru îndatoririle
speciale care sunt, în general, încredințate personalului de sex
feminin. Deoarece îndatoririle generale de poliție presupun frecvent
misiuni în cadrul cărora portul armelor de foc este necesar, a
considerat că aceste sarcini nu mai trebuiau încredințate femeilor și a
hotărât să nu mai ofere sau să nu mai reînnoiască contracte femeilor în
RUC Full‑time Reserve decât atunci când acestea ar trebui să
îndeplinească misiuni rezervate personalului de sex feminin. După
această hotărâre, cu o singură excepție, femeilor nu li s‑a mai oferit
sau reînnoit niciun contract în RUC Full‑time Reserve.6        În
 conformitate cu decizia de trimitere, în perioada 1974-1980, doamna
Johnston fusese membră a RUC Full‑time Reserve. Ea îndeplinise eficient
sarcinile generale ale unui funcționar de poliție în uniformă, cum ar fi
 asigurarea permanenței la post, participarea la patrule mobile,
conducerea vehiculului de patrulare și percheziționarea persoanelor
reținute la secția de poliție. În îndeplinirea acestor sarcini, nu purta
 armă și, în afara postului de poliție, era, în general, însoțită de un
bărbat înarmat din cadrul RUC Full‑time Reserve. În anul 1980, Chief
Constable a refuzat să îi reînnoiască contractul în temeiul noii sale
politici, menționate anterior, cu privire la femeile membre ale RUC
Full‑time Reserve.7        Doamna
 Johnston a introdus o acțiune în fața Industrial Tribunal împotriva
refuzului, ca urmare a aplicării acestei noi politici, de a i se reînnoi
 contractul și de a i se permite să urmeze o formare profesională în
mânuirea armelor de foc, arătând că suferise o discriminare nelegală,
interzisă de Sex Discrimination Order.8        În
 cursul procedurii în fața Industrial Tribunal, Chief Constable a
prezentat un certificat emis de Secretary of State, prin care acest
ministru al guvernului Regatului Unit atesta, în conformitate cu
articolul 53 din Sex Discrimination Order, menționat anterior, că actul
prin care Royal Ulster Constabulary refuzase să îi ofere doamnei
Marguerite I. Johnston un nou loc de muncă cu normă întreagă în cadrul
Royal Ulster Constabulary Reserve intervenise pentru: a) apărarea
siguranței statului și b) protejarea siguranței publice și a ordinii
publice.9        În
 ceea ce o privește, doamna Johnston a făcut trimitere la Directiva
76/207. Într‑adevăr, aceasta prevede, în conformitate cu articolul 1,
punerea în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați
 și femei în ceea ce privește accesul la încadrarea în muncă, inclusiv
la promovare și la formarea profesională, precum și în ceea ce privește
condițiile de muncă. Acest principiu presupune, în conformitate cu
articolul 2 alineatul (1), inexistența oricărei discriminări pe criterii
 de sex, sub rezerva derogărilor permise de alineatele (2) și (3). În
vederea aplicării acestui principiu în diferite domenii, articolele 3 și
 5 impun statelor membre în special eliminarea actelor cu putere de lege
 și a actelor administrative contrare principiului egalității de
tratament și revizuirea acelor acte cu putere de lege și acte
administrative atunci când preocuparea pentru protecție care le‑a
inspirat inițial nu mai este întemeiată. În conformitate cu articolul 6,
 orice persoană care se consideră lezată de o discriminare trebuie să
își poată valorifica drepturile pe cale judiciară.10      Pentru
 a fi în măsură să hotărască în privința acestui litigiu, Industrial
Tribunal a adresat Curții următoarele întrebări preliminare:„1)      Directiva
 76/207 a Consiliului, analizată atât în sine, cât și în lumina
împrejurărilor prezentei cauze, trebuie să fie interpretată în sensul că
 permite unui stat membru să excludă din domeniul de aplicare al
acesteia acte de discriminare pe criterii de sex în ceea ce privește
accesul la încadrare în muncă efectuate pentru apărarea siguranței
statului sau pentru protejarea ordinii publice sau a siguranței publice?2)      Potrivit
 acestei directive, analizată atât în sine, cât și în lumina
împrejurărilor prezentei cauze, un loc de muncă cu normă întreagă, în
calitate de membru înarmat al unei forțe de poliție auxiliare, sau
formarea în mânuirea și folosirea armelor de foc pentru un astfel de loc
 de muncă pot fi considerate activități profesionale și, după caz,
formarea care conduce la acestea, pentru care, date fiind natura sau
condițiile exercitării lor, sexul lucrătorului constituie o condiție
determinantă, în sensul articolului 2 alineatul (2)?3)      Care
 sunt principiile și criteriile pe care trebuie să le aplice statele
membre pentru a decide dacă «sexul constituie o condiție determinantă»,
în sensul articolului 2 alineatul (2), în ceea ce privește, pe de o
parte, «activitățile profesionale» ale unui membru înarmat al unei forțe
 de poliție auxiliare și, pe de altă parte, «formarea care conduce la
acestea», date fiind natura sau condițiile exercitării lor?4)      Politica
 aplicată de un comandant cu atribuții conferite prin lege pentru
conducerea și controlul poliției, în conformitate cu care femeile membre
 ale poliției nu trebuie să poarte arme de foc, poate – luând în
considerare împrejurările prezentei cauze – să constituie «o dispoziție
referitoare la protecția femeilor», în sensul articolului 2 alineatul
(3), sau «o dispoziție administrativă» determinată de «preocuparea
pentru protecție», în sensul articolului 3 alineatul (2) litera (c) din
directivă?5)      În
 cazul unui răspuns afirmativ la a patra întrebare, care sunt
principiile și criteriile pe care statele membre trebuie să le aplice
pentru a decide dacă «preocuparea pentru protecție» este «întemeiată»,
în sensul articolului 3 alineatul (2) litera (c)?6)      În
 circumstanțele speței, reclamanta poate să se prevaleze în fața
instanțelor naționale ale statelor membre de principiul egalității de
tratament cuprins în dispozițiile aplicabile ale directivei?7)      În cazul unui răspuns afirmativ la a șasea întrebare,a)      Articolul
 224 din Tratatul CEE, analizat în sine, trebuie interpretat în sensul
că autorizează statele membre, atunci când se confruntă cu tulburări
interne grave care afectează ordinea publică, să deroge de la
obligațiile care le‑ar incumba în mod normal (sau care ar incumba
angajatorilor aflați sub jurisdicția acestora) în temeiul directivei?b)      În
 acest caz, pentru a împiedica un stat membru să se prevaleze de
articolul 224 din Tratatul CEE, un particular poate invoca faptul că
acel stat membru nu s‑a consultat cu alte state membre?”11      Pentru
 a putea oferi răspunsuri utile la aceste întrebări în vederea
soluționării litigiului din cauza principală, este necesar să se explice
 situația asupra căreia Industrial Tribunal a fost chemat să se
pronunțe. Astfel cum rezultă din decizia de trimitere, Chief Constable a
 recunoscut în fața Industrial Tribunal că, dintre dispozițiile cuprinse
 în Sex Discrimination Order, numai articolul 53 putea să justifice
poziția adoptată. În ceea ce o privește, doamna Johnston a admis că
certificatul eliberat de Secretary of State ar priva‑o de posibilitatea
de a exercita orice acțiune în instanță dacă ar fi aplicat exclusiv
dreptul național și că se întemeiase pe dispozițiile directivei pentru a
 înlătura efectele articolului 53 din Sex Discrimination Order.12      Se
 constată, așadar, că întrebările adresate de Industrial Tribunal
urmăresc, în primul rând, să se stabilească dacă posibilitatea ca o
instanță națională să fie împiedicată de o normă cum este cea prevăzută
la articolul 53 alineatul 2 din Sex Discrimination Order să își exercite
 pe deplin controlul judecătoresc (parte din a șasea întrebare) este
compatibilă cu dreptul comunitar și cu Directiva 76/207. Următorul
obiectiv al întrebărilor adresate de către Industrial Tribunal este de a
 permite acestuia să aprecieze dacă și în ce condiții dispozițiile
directivei permit, într‑o situație precum cea din speță, să trateze în
mod diferit bărbații și femeile angajați în poliție, pentru motive de
protecție a siguranței publice, astfel cum sunt prevăzute acestea la
articolul 53 alineatul 1 din Sex Discrimination Order (prima-a cincea
întrebare). În afară de aceasta, întrebările adresate trebuie să permită
 instanței de trimitere să afle dacă dispozițiile directivei pot,
eventual, să fie invocate împotriva unei norme contrare din dreptul
național (ultima parte a celei de a șasea întrebări). În funcție de
răspunsurile ce urmează a fi oferite la aceste întrebări, s‑ar putea
ivi, în cele din urmă, întrebarea dacă articolul 224 din Tratatul CEE
poate fi invocat de un stat membru pentru a înlătura obligațiile pe care
 i le impune directiva într‑un caz precum este cel din speță (a șaptea
întrebare). Cu privire la dreptul la o cale de atac în justiție efectivă13      Prin
 urmare, este necesar să se examineze, în primul rând, partea din a
șasea întrebare care urmărește să stabilească dacă dreptul comunitar și
în special Directiva 76/207 obligă statele membre să asigure, prin
instanțele lor naționale, controlul efectiv al respectării dispozițiilor
 directivei și a legislației naționale menite să o pună în aplicare.14      Potrivit
 doamnei Johnston, o dispoziție precum articolul 53 alineatul 2 din Sex
Discrimination Order este contrară articolului 6 din directivă prin
aceea că se opune exercitării oricărui control judecătoresc de către
instanța națională competentă.15      Guvernul
 Regatului Unit observă că articolul 6 din directivă nu obligă statele
membre să supună unui control judecătoresc orice întrebare care se poate
 ivi în aplicarea directivei, nici chiar în domeniul siguranței
naționale și al siguranței publice. Normele privind probele, precum cea
de la articolul 53 alineatul 2 din Sex Discrimination Order, sunt des
întâlnite în dreptul procedural național. Acestea se justifică prin
faptul că problemele de siguranță națională și de siguranță publică nu
ar putea fi evaluate în mod util decât de autoritatea politică
competentă, și anume ministrul care eliberează certificatul respectiv.16      Comisia
 consideră că a recunoaște certificatului eliberat de un ministru un
efect precum cel prevăzut la articolul 53 alineatul 2 din Sex
Discrimination Order ar echivala cu a împiedica orice control
judecătoresc și, prin urmare, ar contraveni unui principiu fundamental
al dreptului comunitar și articolului 6 din directivă.17      În
 această privință, trebuie amintit, în primul rând, că articolul 6 din
directivă impune statelor membre obligația de a introduce în ordinile
lor juridice interne măsurile necesare pentru a permite oricărei
persoane care se consideră lezată de o discriminare „să își realizeze
drepturile pe cale judiciară”. Din această dispoziție rezultă că statele
 membre sunt obligate să adopte măsuri care să fie suficient de eficace
pentru a îndeplini scopul directivei și să procedeze astfel încât
drepturile astfel conferite să poată fi invocate efectiv în fața
instanțelor naționale de către persoanele interesate.18      Controlul
 judecătoresc impus de acest articol reflectă un principiu general de
drept care se află la baza tradițiilor constituționale comune statelor
membre. Acest principiu a fost de asemenea consacrat de articolele 6 și
13 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a
libertăților fundamentale, din 4 noiembrie 1950. Astfel cum s‑a
recunoscut prin Declarația comună a Parlamentului European, a
Consiliului și a Comisiei din 5 aprilie 1977 (JO C 103, p. 1)
și prin jurisprudența Curții, în cadrul dreptului comunitar trebuie să
se țină seama de principiile pe care se întemeiază această convenție.19      În
 temeiul articolului 6 din directivă, interpretat în lumina principiului
 general indicat, orice persoană are dreptul să formuleze o acțiune
efectivă în fața unei instanțe competente împotriva actelor despre care
consideră că aduc atingere principiului egalității de tratament între
bărbați și femei prevăzut de Directiva 76/207. Statelor membre le revine
 obligația de a asigura un control judecătoresc efectiv asupra
respectării dispozițiilor aplicabile din dreptul comunitar și a
legislației naționale menite să pună în aplicare drepturile prevăzute de
 directivă.20      O
 dispoziție care, asemenea articolului 53 alineatul 2 din Sex
Discrimination Order, conferă unui certificat, precum cel în litigiu în
speță, un efect de probă irefragabilă în sensul că sunt îndeplinite
condițiile unei derogări de la principiul egalității de tratament
permite autorității competente să priveze particularii de posibilitatea
de a‑și realiza pe cale judiciară drepturile recunoscute de directivă. O
 astfel de dispoziție este contrară, așadar, principiului unui control
judecătoresc efectiv consacrat de articolul 6 din directivă.21      Prin
 urmare, se poate răspunde la această parte a celei de a șasea întrebări
 adresate de către Industrial Tribunal că principiul unui control
judecătoresc efectiv consacrat de articolul 6 din Directiva 76/207 a
Consiliului din 9 februarie 1976 se opune posibilității ca unui
certificat emis de o autoritate națională care atestă că au fost
îndeplinite condițiile cerute pentru a deroga de la principiul
egalității de tratament între bărbați și femei, în scopul protejării
siguranței publice, să i se recunoască efecte identice cu ale unei probe
 irefragabile, care exclude exercitarea oricărui control judecătoresc. Cu privire la aplicabilitatea Directivei 76/207 în cazul unor măsuri de protecție a siguranței publice22      În
 continuare, trebuie examinată prima întrebare, prin care Industrial
Tribunal solicită să se stabilească dacă, având în vedere lipsa din
Directiva 76/207 a unei dispoziții exprese privind măsurile luate în
scopul apărării siguranței statului sau a protejării ordinii publice și
în special a siguranței publice, directiva se aplică unor astfel de
măsuri.23      Potrivit
 doamnei Johnston, nu se admite, pentru astfel de scopuri, nicio
derogare generală de la principiul fundamental al egalității de
tratament, indiferent dacă este vorba despre activități profesionale
speciale sau natura și condițiile de exercitare a acestora. O asemenea
derogare pentru simplul motiv că o discriminare urmărește scopuri cum ar
 fi protejarea siguranței publice ar oferi statelor membre posibilitatea
 să se sustragă unilateral de la obligațiile impuse de directivă.24      Guvernul
 Regatului Unit consideră că, în conformitate cu clauzele de salvgardare
 de la articolele 36, 48, 56, 66, 223 și 224 din Tratatul CEE, nici
tratatul, nici, în consecință, dreptul derivat din acesta nu se aplică
domeniilor vizate de întrebarea instanței naționale și nu restrâng
competența statelor membre de a lua măsurile pe care le consideră utile
sau necesare în aceste scopuri. Așadar, măsurile vizate de prima
întrebare nu ar aparține domeniului de aplicare al directivei.25      Comisia
 propune interpretarea directivei în lumina articolului 224 din Tratatul
 CEE, astfel încât anumite considerente de securitate publică să poată,
în condițiile speciale prevăzute de acest articol și sub rezerva unui
control judecătoresc, să justifice derogările de la principiul
egalității de tratament, chiar atunci când condițiile stricte ale
articolului 2 alineatele (2) și (3) din directivă nu sunt îndeplinite.26      În
 această privință, se poate constata că tratatul nu prevede derogări
aplicabile în situațiile susceptibile să afecteze siguranța publică
decât la articolele 36, 48, 56, 223 și 224, care privesc ipoteze
excepționale precis delimitate. Dat fiind caracterul lor limitat, aceste
 articole nu se pretează unei interpretări extensive și nu permit
deducerea unei rezerve generale, inerente tratatului, pentru orice
măsură luată din motive de securitate publică. Recunoașterea unei
rezerve generale oricărei dispoziții din dreptul comunitar, în afara
condițiilor specifice ale prevederilor tratatului, ar risca să aducă
atingere caracterului imperativ și aplicării uniforme a dreptului
comunitar.27      Rezultă
 că nu există nicio rezervă generală față de aplicarea principiului
egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce privește
măsurile motivate de protejarea siguranței publice, dincolo de eventuala
 aplicare a articolului 224 din tratat, care se referă la o situație cu
totul excepțională și face obiectul celei de a șaptea întrebări. Așadar,
 faptele care au făcut ca autoritatea competentă să invoce necesitatea
protejării siguranței publice trebuie să fie luate în considerare, după
caz, în primul rând în cadrul aplicării dispozițiilor specifice ale
directivei.28      Prin
 urmare, este necesar să se răspundă la prima întrebare că
discriminările pe criterii de sex pentru motive ce țin de protejarea
siguranței publice trebuie să fie examinate în lumina derogărilor de la
principiul egalității de tratament între bărbați și femei prevăzute de
Directiva 76/207. Cu privire la derogările admise datorită condițiilor de exercitare a activității profesionale29      Prin
 intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări,
Industrial Tribunal solicită interpretarea derogării de la principiul
egalității de tratament prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din
directivă, pentru a fi în măsură să aprecieze dacă o diferență de
tratament precum cea în litigiu intră sub incidența acestei derogări. În
 acest scop, instanța de trimitere solicită definirea criteriilor și a
principiilor potrivit cărora se poate stabili dacă o activitate cum este
 cea în discuție în speță face parte dintre activitățile pentru care
„date fiind natura sau condițiile exercitării lor, sexul reprezintă o
condiție determinantă”.30      Doamna
 Johnston consideră că un răspuns la această întrebare nu poate fi
formulat în termeni atât de generali. Aceasta susține că și‑a îndeplinit
 întotdeauna în mod satisfăcător atribuțiile de serviciu în poliție și
că femeile ar fi perfect capabile să fie instruite în mânuirea armelor
de foc. Industrial Tribunal este cel care ar trebui să aprecieze, ținând
 seama de sarcinile concrete pe care reclamanta ar trebui să le
îndeplinească, dacă este posibilă o derogare în temeiul articolului 2
alineatul (2) din directivă. Această dispoziție nu ar permite să fie
complet exclusă de la ocuparea oricărui loc de muncă în cadrul RUC
Full‑time Reserve.31      Potrivit
 guvernului Regatului Unit, statele membre dețin puteri discreționare în
 a aprecia dacă, date fiind cerințele siguranței naționale și ale
siguranței publice sau ale ordinii publice, condițiile exercitării unei
activități profesionale în poliție se opun ca această activitate să fie
exercitată de o femeie înarmată. Statele membre ar putea lua în
considerare în această privință criterii precum diferența de forță
fizică, reacția probabilă a publicului la apariția femeilor polițist
înarmate și riscul atentatelor împotriva acestora. Întrucât Chief
Constable a aplicat asemenea criterii, hotărârea sa ar fi cuprinsă în
domeniul de aplicare al articolului 2 alineatul (2) din directivă.32      Comisia
 consideră că, din perspectiva condițiilor exercitării sale, dar nu și a
 naturii sale, activitatea de polițist înarmat ar putea fi considerată o
 activitate pentru care sexul este o condiție determinantă. Cu toate
acestea, o derogare ar trebui să fie justificată în raport cu sarcinile
specifice, și nu în raport cu un loc de muncă privit în mod global. În
special, ar trebui să se respecte principiul proporționalității.
Instanța națională trebuie să aprecieze discriminarea respectivă sub
acest aspect.33      În
 această privință, este necesar să se constate în primul rând că, în
măsura în care, date fiind cerințele protejării siguranței publice,
autoritățile polițienești competente din Irlanda de Nord au decis să nu
se mai conformeze principiului general aplicat în alte părți ale
Regatului Unit al unei forțe de poliție neînarmate în exercitarea
normală a atribuțiilor specifice, această decizie nu implică, prin ea
însăși, nicio distincție între bărbați și femei și, prin urmare, nu ține
 de domeniul de aplicare al principiului egalității de tratament. O
apreciere a acestor măsuri ținând seama de dispozițiile directivei poate
 fi avută în vedere numai în măsura în care Chief Constable a hotărât că
 femeile nu vor fi nici dotate cu arme de foc, nici instruite pentru
folosirea lor, că sarcinile generale de poliție vor fi în viitor
rezervate bărbaților înarmați și că nu vor fi reînnoite contractele
femeilor în RUC Full‑time Reserve, cărora până atunci le fuseseră
încredințate sarcini generale de poliție, precum în cazul doamnei
Johnston.34      Dat
 fiind faptul că Sex Discrimination Order se aplică, astfel cum reiese
din decizia de trimitere, conform unei dispoziții exprese, locurilor de
muncă în cadrul poliției și că, în această privință, nu se face nicio
distincție între bărbați și femei prin prevederile specifice aplicabile,
 natura activității profesionale în cadrul forțelor de poliție nu are
nicio relevanță cât privește justificarea discriminării în cauză. În
schimb, trebuie să se examineze dacă, date fiind condițiile specifice de
 exercitare a activității descrise în decizia de trimitere, sexul
constituie pentru aceasta o condiție determinantă.35      Astfel
 cum reiese din decizia de trimitere, politica RUC Full‑time Reserve în
privința femeilor a fost adoptată de Chief Constable deoarece acesta
considera că, în cazul în care ar fi dotate cu arme de foc, acestea ar
risca să devină mai frecvent ținta atentatelor și armele lor ar putea
cădea în mâinile atacatorilor, că publicul ar avea o percepție negativă
asupra portului de armă de către femei, fapt ce ar fi în prea mare
contradicție cu idealul unei forțe de poliție neînarmate, și că femeile
înarmate ar fi mai puțin eficace în activitățile de poliție din domeniul
 social în contact cu familiile și copiii, unde serviciile lor ar fi
deosebit de apreciate. Chief Constable și‑a motivat politica și în
raport cu condițiile speciale în care trebuie să se desfășoare
activitatea de poliție în contextul existent în Irlanda de Nord, ținând
seama de cerințele protejării siguranței publice, în circumstanțe
caracterizate prin grave tulburări interne.36      În
 ceea ce privește aspectul dacă o asemenea motivație poate face obiectul
 articolului 2 alineatul (2) din directivă, este necesar să se observe
în primul rând că, fiind o derogare de la un drept individual consacrat
de directivă, această dispoziție este de strictă interpretare. Cu toate
acestea, trebuie să se admită că specificul condițiilor de exercitare a
activității profesionale a membrilor unei forțe de poliție înarmate este
 determinat de mediul în care sunt exercitate aceste activități. În
această privință, nu se poate exclude posibilitatea ca, în situația unor
 grave tulburări interne, portul de arme de foc de către femeile
polițiști să creeze riscuri suplimentare de atentate asupra acestora și,
 așadar, să contravină cerințelor siguranței publice.37      În
 asemenea circumstanțe, condițiile de exercitare a anumitor activități
de poliție pot avea o astfel de natură încât sexul să constituie o
condiție determinantă pentru exercitarea lor. Un stat membru poate
atunci să rezerve bărbaților aceste sarcini, precum și formarea
profesională care conduce la acestea. Într‑un asemenea caz, statele
membre sunt obligate, astfel cum rezultă din articolul 9 alineatul (2)
din directivă, să examineze periodic activitățile respective, pentru a
decide, ținând seama de evoluțiile sociale, dacă derogarea de la regimul
 general al directivei poate fi menținută.38      În
 plus, trebuie amintit faptul că, în stabilirea domeniului de aplicare
al oricărei derogări de la un drept individual, cum ar fi egalitatea de
tratament între bărbați și femei consacrată de directivă, trebuie
respectat principiul proporționalității, unul dintre principiile
generale de drept pe care se întemeiază ordinea juridică comunitară.
Acest principiu impune ca derogările să nu depășească limitele a ceea ce
 este adecvat și necesar pentru îndeplinirea scopului urmărit și cere
concilierea, în măsura posibilului, a principiului egalității de
tratament cu cerințele siguranței publice care sunt determinante pentru
condițiile exercitării activității respective.39      Dată
 fiind repartizarea competențelor prevăzută la articolul 177 din
Tratatul CEE, instanța națională este cea care trebuie să hotărască dacă
 motivele pe care s‑a fundamentat hotărârea adoptată de Chief Constable
sunt efectiv întemeiate și justifică măsura concretă luată în cazul
doamnei Johnston. Tot acesta trebuie să vegheze la respectarea
principiului proporționalității și să verifice dacă refuzul de a reînnoi
 contractul doamnei Johnston nu ar putea fi evitat prin decizia de a
încredința femeilor misiuni care, fără a pune în pericol scopurile
urmărite, pot fi îndeplinite fără arme de foc.40      Prin
 urmare, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare
adresate de Industrial Tribunal că articolul 2 alineatul (2) din
Directiva 76/207 trebuie interpretat în sensul că, apreciind dacă, date
fiind condițiile exercitării activității de polițist, sexul constituie o
 condiție determinantă pentru această activitate profesională, un stat
membru poate lua în considerare cerințele protejării siguranței publice
pentru a rezerva, într‑o situație internă caracterizată prin atentate
frecvente, sarcinile generale de poliție bărbaților dotați cu arme de
foc. Cu privire la derogările admise din preocuparea pentru protecția femeilor41      Prin
 intermediul celei de a patra și al celei de a cincea întrebări,
Industrial Tribunal solicită, în continuare, Curții să interpreteze
noțiunile „protecția femeilor”, în sensul articolului 2 alineatul (3)
din directivă, și „preocupare pentru protecție”, în sensul articolului 3
 alineatul (2) litera (c), care inspiră anumite dispoziții naționale,
pentru a fi în măsură să aprecieze dacă diferența de tratament în cauză
poate intra în domeniul de aplicare al derogărilor de la principiul
egalității de tratament prevăzute în acest scop.42      Potrivit
 doamnei Johnston, aceste dispoziții sunt de strictă interpretare și
singurul lor scop este să asigure un tratament special al femeilor
pentru a le proteja sănătatea și securitatea în caz de graviditate sau
maternitate. Aceasta nu ar însemna excluderea totală a femeilor din
serviciul înarmat al poliției.43      Guvernul
 Regatului Unit susține că politica RUC Full‑time Reserve în privința
femeilor are drept scop protejarea acestora, evitând ca ele să devină
ținta atentatelor. Noțiunea „protecția femeilor” ar putea acoperi un
asemenea scop în perioade de tulburări grave. Comisia este de asemenea
de părere că o situație excepțională cum este cea din Irlanda de Nord și
 pericolele care decurg din aceasta pentru polițiștii de sex feminin
dotați cu arme de foc pot fi luate în considerare sub aspectul
protecției femeii. 44      În
 această privință, trebuie observat că, precum articolul 2 alineatul (2)
 din directivă, și alineatul (3) al aceluiași articol, care stabilește
de asemenea domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (2) litera
(c), este de strictă interpretare. Din menționarea expresă a
gravidității și a maternității rezultă că directiva intenționează să
asigure, pe de o parte, protecția condiției biologice a femeii și, pe de
 altă parte, raporturile speciale dintre femeie și copil. Această
dispoziție a directivei nu permite, așadar, excluderea femeilor de la
încadrarea în muncă pe motivul că opinia publică ar cere ca ele să fie
protejate mai mult decât bărbații împotriva riscurilor care afectează în
 același mod bărbații și femeile și care sunt diferite de nevoile
specifice de protecție a femeilor, cum ar fi nevoile expres menționate.45      Nu
 se constată că riscurile și pericolele la care sunt expuse femeile în
exercitarea atribuțiilor în poliție, într‑o situație cum este cea din
Irlanda de Nord, ar fi diferite de cele la care este expus orice bărbat
în exercitarea acelorași atribuții. O excludere totală a femeilor de la o
 astfel de activitate profesională din cauza unui risc general și
nespecific femeilor, excludere impusă din motive de protecție a
siguranței publice, nu se înscrie în cadrul diferențelor de tratament pe
 care le admite articolul 2 alineatul (3) din directivă, din preocuparea
 pentru protecția femeilor.46      Prin
 urmare, trebuie să se răspundă la a patra și la a cincea întrebare
adresate de Industrial Tribunal că diferențele de tratament între
bărbați și femei pe care le admite articolul 2 alineatul (3) din
Directiva 76/207, din preocuparea pentru protecția femeilor, nu includ
riscuri și pericole precum cele la care este expus orice polițist
înarmat în exercitarea atribuțiilor sale într‑o situație dată, care nu
se referă în mod specific la femei ca atare. Cu privire la efectul Directivei 76/20747      Industrial
 Tribunal dorește să afle, prin intermediul celei de a șasea întrebări
adresate, și dacă un particular se poate prevala de dispozițiile
directivei în cadrul unui litigiu în fața unei instanțe naționale. Având
 în vedere cele menționate mai sus, această întrebare este adresată în
special cu privire la articolele 2 și 6 din directivă.48      Doamna
 Johnston consideră că articolul 2 alineatul (1) din directivă este
necondițional și suficient de clar și de precis pentru a avea efect
direct. Acesta ar putea fi invocat împotriva Chief Constable, în
calitate de autoritate publică. În orice caz, directiva are un efect
direct orizontal chiar față de particulari.49      Potrivit
 guvernului Regatului Unit, articolul 2 alineatul (1) din directivă este
 o dispoziție condițională, prin aceea că este supusă unor derogări pe
care statele membre le pot aprecia în mod discreționar. Chief Constable
este, din punct de vedere constituțional, independent de stat și nu este
 implicat, în speță, decât în calitate de angajator; directiva nu
produce efect direct în astfel de raporturi.50      Comisia
 consideră că această cauză poate fi soluționată pe baza dreptului
național și că nu este cazul să se pronunțe asupra efectului direct al
articolelor 2 și 3 din directivă.51      În
 această privință, trebuie să se observe în primul rând că, în toate
cazurile în care o directivă este corect pusă în aplicare, efectele sale
 sunt resimțite de particulari prin intermediul măsurilor de punere în
aplicare adoptate de statul membru respectiv. Aspectul dacă articolul 2
alineatul (1) poate fi invocat în fața unei instanțe naționale este,
așadar, fără obiect, din moment ce s‑a stabilit că dreptul național a
pus în aplicare această dispoziție.52      Derogarea
 de la principiul egalității de tratament pe care, astfel cum s‑a arătat
 mai sus, o permite articolul 2 alineatul (2) reprezintă o simplă
posibilitate oferită statelor membre. Instanței naționale competente îi
revine sarcina să constate dacă s‑a făcut uz de această posibilitate
prin dispozițiile legislației naționale și totodată să evalueze
conținutul său. Problema dacă o persoană de drept privat se poate
întemeia pe o dispoziție a directivei pentru a înlătura o derogare
prevăzută de legislația națională s‑ar pune numai în cazul în care
această derogare ar depăși limitele excepțiilor permise de articolul 2
alineatul (2) din directivă.53      În
 acest context, se poate observa în primul rând, astfel cum a stabilit
deja Curtea în Hotărârile din 10 aprilie 1984 (von Colson și Kamann,
14/83, Rec., p. 1891, Harz, 79/83, Rec., p. 1921), că
obligația statelor membre ce decurge dintr‑o directivă de a obține
rezultatul prevăzut de aceasta, precum și datoria acestora, în temeiul
articolului 5 din tratat, de a lua toate măsurile generale sau speciale
necesare pentru a asigura îndeplinirea acestei obligații este imperativă
 pentru toate autoritățile statelor membre, inclusiv pentru autoritățile
 judecătorești, în cadrul competențelor lor. În consecință, aplicând
dreptul național și mai ales dispozițiile unei legi naționale special
adoptate în vederea punerii în aplicare a Directivei 76/207, instanța
națională trebuie să interpreteze propriul drept național în lumina
sensului și a finalității directivei, pentru a obține rezultatul
prevăzut de articolul 189 alineatul (3) din Tratatul CEE. Așadar,
Industrial Tribunal trebuie să interpreteze dispozițiile Sex
Discrimination Order și în special ale articolului 53 alineatul 1 în
lumina prevederilor directivei, astfel cum au fost interpretate mai sus,
 cu scopul de a garanta eficacitatea deplină a acesteia.54      În
 cazul în care, ținând seama de cele menționate anterior, s‑ar ivi
totuși întrebarea dacă o persoană de drept privat poate invoca directiva
 împotriva unei derogări prevăzute de legislația națională, trebuie
amintită jurisprudența constantă a Curții (a se vedea în special
Hotărârea din 19 ianuarie 1982, Becker, 8/81, Rec., p. 53). În mod
special, Curtea a apreciat recent, în Hotărârea din 26 februarie 1986
(Marshall, 152/84, Rec., 1986, p. 723), că anumite dispoziții ale
Directivei 76/207 sunt, din punctul de vedere al conținutului,
necondiționale și suficient de precise și că particularii sunt
îndreptățiți să le invoce împotriva unui stat membru când acesta le
transpune incorect.55      Această
 constatare a fost făcută în Hotărârea din 26 februarie 1986, citată
anterior, cu privire la aplicarea principiului egalității de tratament,
prevăzut de articolul 2 alineatul (1) din directivă, la condițiile de
concediere prevăzute la articolul 5 alineatul (1). Același lucru este
valabil pentru aplicarea principiului prevăzut la articolul 2 alineatul
(1) la condițiile de acces la încadrarea în muncă și de acces la
formarea și perfecționarea profesională, menționate la articolul 3
alineatul (1) și la articolul 4 și despre care este vorba în speță.56      Tot
 prin hotărârea menționată anterior, din 26 februarie 1986, Curtea a
decis că particularii se pot prevala de directivă împotriva unei
instituții a statului, fără să se facă distincție după cum aceasta
acționează în calitate de angajator sau de autoritate publică. În ceea
ce privește o autoritate precum Chief Constable, trebuie observat că din
 decizia de trimitere rezultă că acesta este un funcționar cu atribuții
de conducere a serviciilor de poliție. Oricare ar fi raporturile sale cu
 alte instituții ale statului, o astfel de autoritate publică,
însărcinată de stat cu menținerea ordinii și a siguranței publice, nu
acționează în calitate de particular. Aceasta nu poate obține niciun
beneficiu din nerespectarea dreptului comunitar de către statul căruia
îi aparține.57      Prin
 urmare, trebuie să se răspundă la a șasea întrebare că particularii pot
 invoca împotriva unei autorități a statului însărcinate cu menținerea
ordinii și a siguranței publice, care acționează în calitate de
angajator, aplicarea principiului egalității de tratament între bărbați
și femei, prevăzut la articolul 2 alineatul (1) din Directiva 76/207, la
 domeniile menționate la articolul 3 alineatul (1) și la articolul 4,
privind condițiile de acces la încadrarea în muncă și de acces la
formarea și perfecționarea profesională, pentru a înlătura o derogare de
 la acest principiu prevăzută de legislația națională, în măsura în care
 aceasta ar depăși limitele excepțiilor permise de articolul 2 alineatul
 (2).58      În
 ceea ce privește articolul 6 din directivă, care se aplică de asemenea
în speță, astfel cum s‑a arătat anterior, Curtea s‑a pronunțat deja, în
Hotărârile din 10 aprilie 1984, citate anterior, arătând că acest
articol nu implică – în ceea ce privește sancțiunile aplicabile în cazul
 unei eventuale discriminări – nicio obligație necondițională și
suficient de precisă care ar putea fi invocată de un particular. În
schimb, astfel cum rezultă din acest articol, interpretat în lumina
principiului general pe care îl exprimă, și anume că orice persoană care
 se consideră lezată de o discriminare între bărbați și femei trebuie să
 dispună de o cale de atac în justiție efectivă, această dispoziție este
 suficient de precisă și necondițională pentru a putea fi invocată
împotriva unui stat membru care nu ar fi asigurat deplina sa aplicare în
 ordinea juridică internă proprie. 59      Prin
 urmare, trebuie să se răspundă la această parte a celei de a șasea
întrebări că dispoziția de la articolul 6 potrivit căreia orice persoană
 care se consideră lezată de o discriminare între bărbați și femei
trebuie să dispună de o cale de atac în justiție efectivă poate fi
invocată de particulari împotriva unui stat membru care nu a asigurat
deplina sa aplicare în ordinea juridică internă proprie. Cu privire la articolul 224 din Tratatul CEE60      În
 ceea ce privește a șaptea întrebare, referitoare la interpretarea
articolului 224, din cele de mai sus rezultă că articolul 2 alineatul
(2) din Directiva 76/207 permite unui stat membru să ia în considerare
cerințele protejării siguranței publice într‑un caz precum cel din
speță. În ceea ce privește cerința de a asigura un control judecătoresc
asupra respectării normelor prevăzute de directivă, niciun element din
dosar și niciuna dintre observațiile prezentate în fața Curții nu permit
 să se afirme că situația din Irlanda de Nord, caracterizată prin
tulburări interne grave, ar face imposibilă efectuarea unui control
judecătoresc sau că măsurile necesare pentru a proteja siguranța publică
 ar fi lipsite de eficacitate din cauza unui asemenea control din partea
 instanțelor naționale. În aceste condiții, nu se pune, în speță,
întrebarea dacă articolul 224 din Tratatul CEE poate fi invocat de un
stat membru pentru a înlătura obligațiile pe care i le impune dreptul
comunitar și în special directiva.61      A
 șaptea întrebare este, așadar, fără obiect, date fiind răspunsurile la
celelalte întrebări. Cu privire la cheltuielile de judecată62      Cheltuielile
 efectuate de guvernele Regatului Unit și al Danemarcei, precum și de
Comisia Comunităților Europene, care au prezentat observații Curții, nu
pot face obiectul unei rambursări. Întrucât, în privința părților din
acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la
instanța națională, este de competența acesteia să se pronunțe cu
privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive,CURTEA,pronunțându‑se
 cu privire la întrebările care i‑au fost adresate de Industrial
Tribunal of Northern Ireland, prin Decizia din 8 august 1984, hotărăște:1)      Principiul
 unui control judecătoresc efectiv consacrat de articolul 6 din
Directiva 76/207 a Consiliului din 9 februarie 1976 se opune
posibilității ca unui certificat emis de o autoritate națională care
atestă că au fost îndeplinite condițiile pentru a deroga de la
principiul egalității de tratament între bărbați și femei, în scopul
protejării siguranței publice, să i se recunoască efecte identice cu ale
 unei probe irefragabile, care exclude exercitarea oricărui control
judecătoresc. Prevederea de la articolul 6 conform căreia orice persoană
 care se consideră lezată de o discriminare între bărbați și femei
trebuie să dispună de o cale de atac efectivă poate fi valorificată de
particulari împotriva unui stat membru care nu a asigurat punerea în
aplicare deplină a acestui principiu în ordinea sa juridică internă.2)      Discriminările
 pe criterii de sex, pentru motive ce țin de protejarea siguranței
publice, trebuie să fie examinate în lumina derogărilor de la principiul
 egalității de tratament între bărbați și femei prevăzute de Directiva
76/207.3)      Articolul
 2 alineatul (2) din Directiva 76/207 trebuie interpretat în sensul că,
apreciind dacă, date fiind condițiile exercitării activității de
polițist, sexul constituie o condiție determinantă pentru această
activitate profesională, un stat membru poate lua în considerare
cerințele protejării siguranței publice pentru a rezerva, într‑o
situație internă caracterizată prin atentate frecvente, sarcinile
generale de poliție bărbaților dotați cu arme de foc.4)      Diferențele
 de tratament între bărbați și femei pe care le admite articolul 2
alineatul (3) din Directiva 76/207, din preocuparea pentru protecția
femeilor, nu includ riscuri și pericole precum cele la care este expus
orice polițist înarmat în exercitarea atribuțiilor sale într‑o situație
dată, care nu se referă în mod specific la femei ca atare.5)      Particularii
 pot invoca împotriva unei autorități a statului însărcinate cu
menținerea ordinii și siguranței publice, care acționează în calitate de
 angajator, aplicarea principiului egalității de tratament între bărbați
 și femei, prevăzut de articolul 2 alineatul (1) din Directiva 76/207,
la domeniile menționate la articolul 3 alineatul (1) și la articolul 4,
privind condițiile de acces la încadrarea în muncă și de acces la
formarea și perfecționarea profesională, pentru a înlătura o derogare de
 la acest principiu prevăzută de legislația națională, în măsura în care
 aceasta ar depăși limitele excepțiilor permise de articolul 2 alineatul
 (2).Mackenzie StuartKoopmans      Everling            BahlmannJoliet      DueGalmotKakourisO’HigginsPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 15 mai 1986.Grefier       PreședinteP. Heim       A. J. Mackenzie Stuart1 Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 13 februarie 2014.#Susanne Sokoll‑Seebacher.#Cerere de decizie preliminară formulată de Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich.#Libertatea de stabilire – Sănătate publică – Articolul 49 TFUE – Farmacii – Aprovizionarea adecvată a populației cu medicamente – Autorizație de înființare – Repartizarea teritorială a farmaciilor – Instituirea unor limite întemeiate în principal pe un criteriu demografic – Distanța minimă dintre farmacii.#Cauza C‑367/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      13 februarie 2014 (
            *1
         )
      „Libertatea de stabilire — Sănătate publică — Articolul 49 TFUE — Farmacii — Aprovizionarea adecvată a populației cu medicamente — Autorizație de înființare — Repartizarea teritorială a farmaciilor — Instituirea unor limite întemeiate în principal pe un criteriu demografic — Distanța minimă dintre farmacii”
      În cauza C‑367/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich (Austria), prin decizia din 24 iulie 2012, primită de Curte la 1 august 2012, în procedura inițiată de

         Susanne Sokoll‑Seebacher,

      cu participarea:

         Agnes Hemetsberger, succesoare în drepturi a Susannei Zehetner,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii M. Safjan și J. Malenovský (raportor), doamna A. Prechal și domnul S. Rodin, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru doamna Sokoll‑Seebacher, de E. Berchtold‑Ostermann, Rechtsanwältin;

               —

               pentru doamna Hemetsberger, de C. Schneider, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul austriac, de C. Pesendorfer, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek, de J. Vláčil și de T. Müller, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de A. P. Antunes, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de G. Braun și de I. Rogalski, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 49 TFUE, precum și a articolelor 16 și 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).

               2

               Această cerere a fost prezentată în cadrul unei proceduri inițiate de doamna Sokoll‑Seebacher cu privire la deschiderea unei noi farmacii pe teritoriul comunei Pinsdorf, situată în landul Austria Superioară.

         Cadrul juridic austriac

               3

               Articolul 10 din Legea privind farmaciile (Apothekengesetz), astfel cum a fost modificată prin legea publicată în BGBl. I, 41/2006 (denumită în continuare „ApG”), prevede:
               „(1)   Autorizația de creare a unei farmacii se acordă atunci când:

                        1.

                        un medic este deja stabilit în mod permanent în comuna în care are sediul farmacia și

                        2.

                        există necesitatea creării unei noi farmacii.

                  (2)   Nu există această necesitate atunci când:

                        1.

                        la data introducerii cererii există deja pe teritoriul comunei de la locul preconizat al exploatării o farmacie de cabinet, iar mai puțin de două posturi de medici care au încheiat un contract cu casa de asigurări de sănătate […] (norme întregi) sunt ocupate de medici generaliști sau

                        2.

                        distanța dintre locul preconizat al exploatării noii farmacii care urmează să fie înființată și locul exploatării celei mai apropiate farmacii existente este sub 500 de metri sau

                        3.

                        ca urmare a acestei înființări, numărul persoanelor care vor trebui aprovizionate întotdeauna din locul de exploatare al uneia dintre farmaciile existente în împrejurimi se reduce la sub 5500.

                  (3)   Necesitatea în sensul alineatului 2 punctul 1 de mai sus nu există nici când, la data introducerii cererii, există, pe teritoriul comunei de la locul preconizat al exploatării farmaciei,

                        1.

                        o farmacie de cabinet și

                        2.

                        un cabinet de grup care a încheiat un contract cu casa de asigurări de sănătate […]

                  […]
               (4)   Persoanele care urmează să fie aprovizionate, în sensul alineatului 2 punctul 3 de mai sus, sunt locuitorii permanenți dintr‑un perimetru de maximum 4 kilometri, pe drum, de la locul exploatării farmaciei existente și care, ca urmare a condițiilor locale, vor trebui întotdeauna să se aprovizioneze de la aceasta din urmă.
               (5)   Atunci când numărul locuitorilor permanenți astfel cum sunt definiți la alineatul 4 de mai sus este de maximum 5500, trebuie să se țină seama, cu ocazia verificării existenței unei necesități, de persoanele care trebuie aprovizionate ca urmare a faptului că își desfășoară activitatea, utilizează servicii sau mijloace de transport în această zonă.
               (6)   Distanța vizată la alineatul 2 punctul 2 de mai sus poate în mod excepțional să nu fie respectată atunci când particularități locale impun aceasta în mod presant în interesul unei bune aprovizionări a populației cu medicamente.
               (7)   În vederea înființării unei noi farmacii este necesară o expertiză efectuată de ordinul austriac al farmaciștilor cu privire la aspectul necesității. […]
               […]”

               4

               Articolul 47 alineatul 2 din ApG, referitor la „termenul de excludere”, prevede:
               „O cerere de autorizare a unui candidat trebuie respinsă de autoritățile administrative ale unității teritoriale fără continuarea procedurii și în cazul în care o cerere anterioară a unui alt candidat în vederea creării unei noi farmacii în același loc a fost respinsă pentru motivul absenței uneia dintre condițiile materiale prevăzute la articolul 10, au trecut mai puțin de doi ani de la notificarea ultimei decizii pronunțate în această cauză și nu a existat o modificare substanțială a condițiilor locale care au motivat prima decizie. […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               5

               Prin decizia din 29 decembrie 2011, prefectul din Gmunden (Bezirkshauptmann von Gmunden) a respins cererea doamnei Sokoll‑Seebacher prin care aceasta urmărea obținerea autorizației de înființare a unei farmacii pe teritoriul comunei Pinsdorf pentru motivul că nu exista o necesitate în sensul articolului 10 din ApG.

               6

               Acest refuz se întemeia pe un raport de expertiză al ordinului austriac al farmaciștilor din 12 aprilie 2011, precum și pe observațiile complementare acestui raport, din 25 octombrie 2011. Potrivit acestor documente, înființarea unei noi farmacii ar fi condus la scăderea potențialului de aprovizionare al farmaciei exploatate de doamna Zehetner, stabilită pe teritoriul comunei Altmünster, vecină cu Pinsdorf, semnificativ sub pragul de 5500 de persoane, clientela acesteia reducându‑se la 1513 persoane.

               7

               Doamna Sokoll‑Seebacher a contestat această decizie, arătând că, în observațiile complementare raportului de expertiză, ordinul austriac al farmaciștilor a ținut seama de o conexiune rutieră directă existentă între comunele vecine Pinsdorf și Altmünster, la care, potrivit planului de infrastructură al societății de cale ferată austriece, se va renunța. Or, potrivit doamnei Sokoll‑Seebacher, această împrejurare ar fi trebuit să fie luată în considerare. În plus, ar fi trebuit de asemenea să se ia în considerare faptul că, atunci când doamna Zehetner a înființat farmacia, era perfect conștientă de faptul că nu urma să aibă niciodată un număr de 5500 de persoane de aprovizionat.

               8

               În aceste condiții, Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Principiul legalității prevăzut la articolul 16 din cartă și/sau obligația de transparență prevăzută la articolul 49 TFUE se opun unei norme naționale precum dispoziția de la articolul 10 alineatul 2 punctul 3 din ApG, în discuție în [litigiul] principal, care nu reglementează criteriul necesității înființării unei farmacii publice în mod direct, nici măcar în ceea ce privește caracteristicile esențiale, ci lasă concretizarea aspectelor relevante ale conținutului acestuia în seama jurisprudenței naționale, întrucât astfel nu este exclus faptul ca unii candidați naționali interesați, precum și ansamblul acestora să dobândească un avantaj concurențial semnificativ în raport cu resortisanții altor state membre?

                        2)

                        În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare: articolul 49 TFUE se opune unei norme naționale precum cea de la articolul 10 alineatul 2 punctul 3 din ApG, care stabilește în ceea ce privește criteriul esențial de examinare a necesității înființării unei farmacii o limită fixă de 5500 de persoane, fără ca legea să prevadă o posibilitate de derogare de la această normă de bază, întrucât astfel, de facto, nu este garantată (în mod automat) atingerea coerentă a obiectivelor în sensul [Hotărârii Curții din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez, C-570/07 și C-571/07, Rep., p. I-4629], punctele 98-101?

                        3)

                        În cazul în care și răspunsul la a doua întrebare este unul negativ: articolul 49 TFUE și/sau articolul 47 din cartă se opun unei norme precum cea de la articolul 10 alineatul 2 punctul 3 din ApG, din care, în temeiul jurisprudenței instanțelor supreme naționale cu privire la problema examinării necesității înființării unei farmacii, rezultă și alte criterii detaliate – precum prioritatea temporală a cererii, efectul de blocare pe care procedura în curs îl are asupra cererilor ulterioare, o perioadă de interdicție de doi ani în cazul respingerii cererii, criterii pentru stabilirea «locuitorilor permanenți», pe de o parte, și a «clienților în tranzit», pe de altă parte, precum și pentru separarea numărului de potențiali clienți în cazul în care perimetrele de 4 kilometri a două sau mai multe farmacii se intersectează etc. –, întrucât astfel nu se permite ca regulă generală aplicarea previzibilă și predictibilă a acestei prevederi într‑un termen corespunzător, iar pentru acest motiv (a se vedea Hotărârea Blanco Pérez și Chao Gómez, citată anterior, punctele 98-101 și 114-125) se poate constata inexistența caracterului adecvat al acesteia în ceea ce privește necesitatea coerenței atingerii obiectivelor și/sau neasigurarea de facto a unui serviciu farmaceutic adecvat și/sau tendința de discriminare între candidații naționali interesați sau între aceștia și persoanele interesate din alte state membre?”

         Cu privire la admisibilitate

               9

               În primul rând, doamna Zehetner și guvernul austriac au contestat admisibilitatea cererii de decizie preliminară pentru motivul că litigiul principal nu cuprinde elemente transfrontaliere și privește o situație pur internă.

               10

               În această privință, trebuie amintit că, deși o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal – care este aplicabilă fără deosebire resortisanților austrieci și resortisanților altor state membre – nu poate intra, în general, sub incidența dispozițiilor referitoare la libertățile fundamentale garantate de Tratatul FUE decât în măsura în care aceasta se aplică unor situații care au legătură cu schimburile comerciale dintre statele membre, nu poate fi nicidecum exclus ca resortisanți stabiliți în alte state membre decât Republica Austria să fi fost sau să fie interesați să exploateze farmacii în acest din urmă stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 decembrie 2013, Venturini și alții, C‑159/12-C‑161/12, punctul 25 și jurisprudența citată).

               11

               Or, deși rezultă, desigur, din dosarul aflat la dispoziția Curții că reclamanta din litigiul principal are cetățenie austriacă și că toate elementele de fapt din litigiul principal sunt limitate la interiorul unui singur stat membru, respectiv Republica Austria, reglementarea în discuție în litigiul principal poate produce totuși efecte care nu se limitează la acest stat membru.

               12

               În plus, chiar într‑o situație pur internă, precum cea în discuție în litigiul principal, în care toate elementele erau limitate la interiorul unui singur stat membru, un răspuns poate fi totuși util instanței de trimitere, în special în cazul în care dreptul național i‑ar impune să acorde unui resortisant național aceleași drepturi precum cele conferite în aceeași situație de dreptul Uniunii unui resortisant al altui stat membru (Hotărârea Venturini și alții, citată anterior, punctul 28 și jurisprudența citată).

               13

               Această primă excepție de inadmisibilitate trebuie, în consecință, respinsă.

               14

               În al doilea rând, doamna Zehetner, fără a invoca expres o excepție de inadmisibilitate în această privință, manifestă dubii privind aspectul dacă cererea de decizie preliminară expune într‑o măsură adecvată legătura dintre dispozițiile de drept al Uniunii invocate și legislația națională aplicabilă în litigiul principal. Astfel, această cerere de decizie preliminară ar fi greu inteligibilă întrucât nu ar prezenta dreptul pozitiv austriac decât într‑un mod sumar.

               15

               În această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului Uniunii care să fie utilă instanței naționale impune definirea de către aceasta din urmă a cadrului factual și normativ în care sunt incluse întrebările adresate sau cel puțin explicarea ipotezelor de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări (a se vedea în special Hotărârea din 17 februarie 2005, Viacom Outdoor, C-134/03, Rec., p. I-1167, punctul 22, Hotărârea din 6 decembrie 2005, ABNA și alții, C-453/03, C-11/04, C-12/04 și C-194/04, Rec., p. I-10423, punctul 45, precum și Hotărârea din 21 noiembrie 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, punctul 20).

               16

               Curtea a insistat de asemenea asupra importanței menționării de către instanța de trimitere a motivelor exacte care au determinat‑o să reflecteze asupra interpretării dreptului Uniunii și să considere necesar să adreseze Curții întrebări preliminare. Astfel, aceasta din urmă a statuat că este absolut necesar ca instanța națională să dea un minim de explicații privind motivele alegerii dispozițiilor de drept al Uniunii a căror interpretare o solicită și legătura pe care o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă în litigiul care i‑a fost prezentat (a se vedea în special Hotărârea din 21 ianuarie 2003, Bacardi‑Martini și Cellier des Dauphins, C-318/00, Rec., p. I-905, punctul 43, precum și Hotărârea ABNA și alții, citată anterior, punctul 46).

               17

               În speță, prezentarea, în decizia de trimitere, a situației de fapt din litigiul principal și a descrierii dreptului național aplicabil au permis reclamantei din litigiul principal și guvernelor statelor membre să prezinte observații scrise privind întrebările adresate. Pe de altă parte, decizia menționată expune dispozițiile de drept al Uniunii a căror interpretare este solicitată de instanța de trimitere și explică suficient legătura dintre acestea și legislația națională aplicabilă în cadrul litigiului principal.

               18

               În aceste condiții, cererea de decizie preliminară trebuie considerată admisibilă.

         Cu privire la fond

      Cu privire la prima și la a doua întrebare

               19

               Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 16 din cartă și/sau articolul 49 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în măsura în care, potrivit instanței menționate, această legislație nu stabilește criterii suficient de precise în vederea verificării existenței unei necesități de aprovizionare cu medicamente pentru înființarea unei noi farmacii, și, în ipoteza unui răspuns negativ, dacă acest articol 49 TFUE, în special cerința coerenței în urmărirea obiectivului vizat, se opune unei astfel de legislații în măsura în care stabilește drept criteriu esențial de verificare a unei astfel de existențe o limită fixă care nu poate face obiectul unei derogări în ceea ce privește numărul „persoanelor care vor trebui aprovizionate întotdeauna”.

               20

               În primul rând, trebuie arătat că instanța de trimitere ridică problema interpretării nu numai a articolului 49 TFUE, privind libertatea de stabilire, ci și a articolului 16 din cartă, care prevede libertatea de a desfășura o activitate comercială.

               21

               Or, articolul 16 menționat prevede că „[l]ibertatea de a desfășura o activitate comercială este recunoscută în conformitate cu dreptul Uniunii și cu legislațiile și practicile naționale”. Astfel, în scopul de a determina domeniul de aplicare al libertății de a desfășura o activitate comercială, acest articol din cartă face trimitere în special la dreptul Uniunii.

               22

               Această trimitere trebuie interpretată în sensul că articolul 16 din cartă se referă, între altele, la articolul 49 TFUE, care garantează exercitarea libertății fundamentale de stabilire.

               23

               În aceste condiții și dat fiind că întrebările adresate nu vizează decât libertatea de stabilire, trebuie să se aprecieze reglementarea națională în discuție în litigiul principal exclusiv din perspectiva articolului 49 TFUE.

               24

               Trebuie amintit în al doilea rând că, potrivit jurisprudenței constante a Curții, articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în principiu, ca un stat membru să adopte un sistem de autorizare prealabilă pentru instalarea unor noi furnizori de asistență medicală, precum farmaciile, atunci când un astfel de sistem se dovedește indispensabil pentru acoperirea unor eventuale lacune în privința accesului la prestații sanitare și pentru evitarea înființării unor structuri redundante, astfel încât să se asigure o asistență sanitară adaptată nevoilor populației, care acoperă întregul teritoriu și ține seama de regiunile izolate din punct de vedere geografic sau dezavantajate în vreun alt mod (a se vedea în acest sens Hotărârea Blanco Pérez și Chao Gómez, citată anterior, punctele 70 și 71 și jurisprudența citată).

               25

               Curtea a statuat astfel că o reglementare națională care se întemeiază pe anumite criterii aplicabile emiterii autorizațiilor de stabilire a noilor farmacii este de natură, în principiu, să atingă obiectivul referitor la asigurarea unei aprovizionări sigure și de calitate a populației cu medicamente (a se vedea în acest sens Hotărârea Blanco Pérez și Chao Gómez, citată anterior, punctul 94, Ordonanța din 17 decembrie 2010, Polisseni, C‑217/09, punctul 25, și Ordonanța din 29 septembrie 2011, Grisoli, C‑315/08, punctul 31).

               26

               Curtea a statuat de asemenea că trebuie să se țină seama de faptul că sănătatea și viața persoanelor ocupă primul loc printre bunurile și interesele protejate de tratat și că revine statelor membre sarcina de a decide cu privire la nivelul la care intenționează să asigure protecția sănătății publice, precum și cu privire la modul în care acest nivel trebuie atins. Întrucât nivelul menționat poate varia de la un stat membru la altul, este necesar să se recunoască statelor membre o marjă de apreciere (Hotărârea Blanco Pérez și Chao Gómez, citată anterior, punctul 44 și jurisprudența citată).

               27

               În special, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că un regim de autorizare administrativă prealabilă nu poate legitima un comportament discreționar din partea autorităților naționale, de natură să priveze de efectul lor util dispozițiile de drept al Uniunii, în special pe cele referitoare la o libertate fundamentală precum libertatea de stabilire. Așadar, pentru ca regimul autorizației administrative prealabile să se justifice chiar și atunci când derogă de la o astfel de libertate fundamentală, acesta trebuie să fie întemeiat pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în mod anticipat, care să asigure că regimul respectiv poate să circumscrie suficient exercitarea puterii de apreciere a autorităților naționale (Hotărârea din 10 martie 2009, Hartlauer, C-169/07, Rep., p. I-1721, punctul 64 și jurisprudența citată).

               28

               În cauza principală, trebuie arătat că legislația națională în cauză condiționează emiterea unei autorizații de înființare a unei noi farmacii de existența unei „necesități” a cărei existență se prezumă, cu excepția cazurilor când cel puțin una dintre diferitele împrejurări concrete precizate de această legislație se opune.

               29

               În special, potrivit legislației menționate, sunt luate în considerare, în scopul determinării lipsei necesității de a se înființa o nouă farmacie, numărul prestatorilor de servicii medicale prezenți în zona vizată la data introducerii cererii, distanța dintre farmacia care urmează să se înființeze și cea mai apropiată care există deja, precum și numărul „persoanelor care vor trebui aprovizionate întotdeauna” de una dintre farmaciile existente. Acest număr se determină în raport cu un perimetru calculat pornind de la locul unde este amplasată farmacia existentă și cuprinde, în principal, totalitatea locuitorilor permanenți din zona astfel determinată și, secundar, totalitatea persoanelor care au anumite legături cu această zonă, care sunt la rândul lor precizate în această legislație.

               30

               Dintre aceste criterii, cele privind numărul prestatorilor de servicii medicale sau cel al locuitorilor permanenți din diferite zone sau privind distanța dintre farmacii constituie date obiective care, în principiu, nu sunt de natură să dea naștere unor dificultăți de interpretare sau de apreciere.

               31

               În schimb, în ceea ce privește criteriul referitor la legăturile pe care persoanele le au cu zona vizată, trebuie arătat că, desigur, acesta nu este lipsit de orice ambiguitate. Totuși, pe de o parte, un astfel de criteriu nu constituie criteriul principal de determinare a numărului „persoanelor care vor trebui aprovizionate întotdeauna”, întrucât nu intervine decât în subsidiar, și, pe de altă parte, diferitele legături relevante sunt definite în mod obiectiv și sunt verificabile în special prin intermediul datelor statistice.

               32

               În aceste condiții, este necesar să se considere că acele criterii prevăzute de o legislație națională precum cea în discuție în litigiul principal prezintă un caracter suficient de obiectiv.

               33

               Pe de altă parte, nu reiese din decizia de trimitere că alte criterii decât cele expres prevăzute de legislația națională în discuție în litigiul principal și, prin urmare, necunoscute în avans de operatorii economici ar putea fi luate de asemenea în considerare în scopul de a determina lipsa necesității de înființare a unei noi farmacii.

               34

               În această privință, împrejurarea că acele criterii enunțate la articolul 10 din ApG au fost clarificate de jurisprudența națională nu este, în sine, de natură să împiedice operatorii economici interesați să ia cunoștință în avans de aceste criterii.

               35

               În cele din urmă, având în vedere dosarul aflat la dispoziția Curții, nimic nu permite să se constate că acele criterii reglementate de legislația menționată ar putea fi considerate discriminatorii.

               36

               În această privință, trebuie arătat în special că, într‑o situație precum cea precizată la punctul 28 din prezenta hotărâre, necesitatea de a crea o nouă farmacie se prezumă. În consecință, nu revine diferiților candidați care doresc să înființeze o nouă farmacie obligația de a demonstra existența în speță a unei astfel de necesități.

               37

               În consecință, rezultatul procedurii de emitere a unei autorizații nu depinde, în principiu, de faptul că numai unii candidați, indiferent dacă sunt naționali sau resortisanți ai altor state membre, ar dispune, dacă este cazul, de informații de natură să demonstreze existența unei astfel de necesități, ceea ce i‑ar plasa într‑o situație privilegiată în raport cu cea a concurenților lor, care nu ar deține astfel de informații.

               38

               În consecință, trebuie să se considere că o legislație națională precum cea în discuție în litigiul principal este întemeiată pe criterii obiective, cunoscute în mod anticipat și nediscriminatorii, care pot circumscrie suficient exercitarea puterii de apreciere de care dispun în această privință autoritățile naționale competente.

               39

               În al treilea rând, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței constante a Curții, o legislație națională nu este de natură să garanteze realizarea obiectivului urmărit decât în cazul în care răspunde cu adevărat preocupării de a atinge obiectivul respectiv într‑un mod coerent și sistematic (a se vedea în acest sens Hotărârea Hartlauer, citată anterior, punctul 55, Hotărârea din 19 mai 2009, Apothekerkammer des Saarlandes și alții, C-171/07 și C-172/07, Rep., p. I-4171, punctul 42, Hotărârea Blanco Pérez și Chao Gómez, citată anterior, punctul 94, precum și Hotărârea din 26 septembrie 2013, Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, punctul 47).

               40

               În această privință, revine instanței naționale, care este singura competentă să aprecieze faptele din litigiul principal și să interpreteze legislația națională, sarcina de a stabili dacă și în ce măsură aceasta îndeplinește cerințele menționate. Cu toate acestea, Curtea, învestită cu atribuția de a furniza răspunsuri utile instanței naționale, este competentă să dea indicații întemeiate pe dosarul cauzei principale, precum și pe observațiile scrise și orale care i‑au fost prezentate, de natură a permite instanței naționale să se pronunțe (a se vedea Hotărârea Ottica New Line di Accardi Vincenzo, citată anterior, punctele 48 și 49 și jurisprudența citată).

               41

               În acest scop, trebuie amintit că o aplicare uniformă pe întregul teritoriu vizat a condițiilor legate de densitatea demografică și de distanța minimă dintre farmacii, stabilite prin reglementarea națională în vederea înființării unei noi farmacii, riscă, în anumite circumstanțe, să nu asigure un acces adecvat la serviciul farmaceutic în zone care prezintă anumite particularități demografice (a se vedea în acest sens Hotărârea Blanco Pérez și Chao Gómez, citată anterior, punctul 96).

               42

               În ceea ce privește în special condițiile legate de densitatea demografică, Curtea a considerat că aplicarea uniformă a acestor condiții, fără derogări posibile, ar putea conduce, în anumite zone rurale în care populația este în general dispersată și mai puțin numeroasă, la situația în care anumiți locuitori interesați să se afle în afara unei distanțe rezonabile de o farmacie și să fie lipsiți, astfel, de un acces adecvat la serviciul farmaceutic (a se vedea în acest sens Hotărârea Blanco Pérez și Chao Gómez, citată anterior, punctul 97).

               43

               În ceea ce privește litigiul principal, articolul 10 din ApG prevede că nu există o necesitate care să justifice înființarea unei noi farmacii atunci când, ca urmare a acestei înființări, numărul „persoanelor care vor trebui aprovizionate întotdeauna” din locul exploatării uneia dintre farmaciile existente în împrejurimi, respectiv numărul locuitorilor permanenți dintr‑un perimetru de maximum 4 kilometri, pe drum, de la locul respectiv, scade sub 5500. Totuși, atunci când numărul acestor locuitori este sub 5500, în temeiul aceleiași legi, trebuie să se țină seama, cu ocazia verificării existenței unei necesități, de persoanele care trebuie aprovizionate ca urmare a faptului că își desfășoară activitatea sau utilizează servicii sau mijloace de transport în zona de aprovizionare a respectivei farmacii (denumite în continuare „clienții în tranzit”).

               44

               În vederea formulării unui răspuns util instanței de trimitere, se impune să se sublinieze două elemente care pot fi enunțate în următorul mod.

               45

               Pe de o parte, există persoane care locuiesc în afara perimetrului de maximum 4 kilometri, pe drum, de la locul exploatării farmaciei celei mai apropiate și care nu sunt deci luate în considerare drept locuitori permanenți nici în zona sa de aprovizionare, nici în vreo altă zonă existentă. Aceste persoane pot, desigur, să fie luate în considerare drept „clienți în tranzit” în una sau mai multe zone, însă totuși accesul lor la serviciile farmaceutice depinde astfel de împrejurări care nu le asigură în principiu un acces permanent și continuu la astfel de îngrijiri, întrucât nu este legat decât de activitatea desfășurată sau de utilizarea mijloacelor de transport dintr‑o anumită zonă. În consecință, pentru anumite persoane, în special pentru cele care locuiesc în regiunile rurale, accesul la medicamente se poate dovedi puțin adecvat, dat fiind de asemenea și faptul că o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal nu prevede nicio distanță maximă între locul de reședință al unei persoane și farmacia cea mai apropiată de acesta.

               46

               Persoanele care fac parte din categoria vizată la punctul anterior se regăsesc cu atât mai mult în această situație cu cât, în plus, în mod temporar sau prelungit, unele dintre acestea au mobilitate redusă, cum este cazul persoanelor în vârstă, al celor cu handicap sau bolnave. Astfel, pe de o parte, starea lor de sănătate poate necesita administrarea urgentă sau frecventă de medicamente și, pe de altă parte, legăturile lor cu diverse zone sunt, ca urmare a stării lor de sănătate, foarte reduse, uneori inexistente.

               47

               Pe de altă parte, în cazul în care înființarea unei noi farmacii se solicită în interesul tuturor persoanelor care locuiesc pe teritoriul ce constituie viitoarea zonă de aprovizionare a unei noi farmacii și dincolo de un perimetru de maximum 4 kilometri, o astfel de înființare ar conduce în mod necesar la o reducere, dacă este cazul sub pragul de 5500 de persoane, a numărului locuitorilor permanenți din zonele de aprovizionare ale farmaciilor existente, care vor trebui aprovizionați întotdeauna. Se regăsesc în această situație în special regiunile rurale în care densitatea populației este în general redusă.

               48

               Or, pare că reiese din legislația națională – aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere – că, pentru ca unei cereri prin care se urmărește obținerea autorizației de înființare a unei noi farmacii în astfel de condiții să i se dea curs, numărul „clienților în tranzit” trebuie să fie suficient pentru a compensa scăderea relativă a numărului rezidenților „care vor trebui aprovizionați întotdeauna” în zonele vizate de această înființare. Astfel, decizia care trebuie luată cu privire la această cerere ar depinde, în realitate, nu de evaluarea accesibilității serviciilor farmaceutice din zona nou luată în considerare, ci de aspectul dacă, în zonele vizate de această înființare, acestea pot primi „clienți în tranzit” și care este numărul lor.

               49

               Totuși, în regiunile rurale, izolate și cu „tranzit” redus, există riscul ca numărul „persoanelor care vor trebui aprovizionate întotdeauna” să nu atingă limita strict impusă și, în consecință, ca necesitatea care justifică înființarea unei noi farmacii să fie considerată insuficientă.

               50

               În consecință, în aplicarea criteriului privind numărul „persoanelor care vor trebui aprovizionate întotdeauna”, există un risc de a nu se asigura un acces egal și adecvat la serviciile farmaceutice anumitor persoane care locuiesc în regiunile rurale și izolate, situate în afara zonelor de aprovizionare ale farmaciilor existente, în special în ceea ce privește persoanele cu mobilitate redusă.

               51

               Având în vedere totalitatea considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la primele două întrebări că articolul 49 TFUE, în special cerința coerenței în urmărirea obiectivului vizat, trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care stabilește drept criteriu esențial de verificare a existenței necesității de înființare a unei noi farmacii o limită fixă a „persoanelor care vor trebui aprovizionate întotdeauna”, în măsura în care autoritățile naționale competente nu au posibilitatea de a deroga de la această limită pentru a ține seama de unele particularități locale.

         Cu privire la a treia întrebare

               52

               Având în vedere răspunsurile date la primele două întrebări, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               53

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolul 49 TFUE, în special cerința coerenței în urmărirea obiectivului vizat, trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care stabilește drept criteriu esențial de verificare a existenței necesității de înființare a unei noi farmacii o limită fixă a „persoanelor care vor trebui aprovizionate întotdeauna”, în măsura în care autoritățile naționale competente nu au posibilitatea de a deroga de la această limită pentru a ține seama de unele particularități locale.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.