title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 26 februarie 2015.#Ministre de l'Économie et des Finances împotriva lui Gérard de Ruyter.#Cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d'État (Franța).#Trimitere preliminară – Securitate socială – Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 – Articolul 4 – Domeniu de aplicare material – Contribuții aferente veniturilor din patrimoniu – Contribuție socială generalizată – Contribuție pentru rambursarea datoriei sociale – Contribuție socială – Contribuție suplimentară la contribuția socială – Participare la finanțarea sistemelor obligatorii de securitate socială – Legătură directă și suficient de relevantă cu anumite ramuri ale securității sociale.#Cauza C-623/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      26 februarie 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Securitate socială — Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 — Articolul 4 — Domeniu de aplicare material — Contribuții aferente veniturilor din patrimoniu — Contribuție socială generalizată — Contribuție pentru rambursarea datoriei sociale — Contribuție socială — Contribuție suplimentară la contribuția socială — Participare la finanțarea sistemelor obligatorii de securitate socială — Legătură directă și suficient de relevantă cu anumite ramuri ale securității sociale”
      În cauza C‑623/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Conseil d’État (Franța), prin decizia din 17 iulie 2013, primită de Curte la 28 noiembrie 2013, în procedura

         Ministre de l’Économie et des Finances

      împotriva

         Gérard de Ruyter,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits și F. Biltgen (raportor), judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul de Ruyter, de J. Molinié, avocat;

               —

               pentru guvernul francez, de D. Colas și de R. Coesme, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de D. Martin și de W. Roels, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 octombrie 2014,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996 (JO 1997, L 28, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 35), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1606/98 al Consiliului din 29 iunie 1998 (JO L 209, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 76, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1408/71”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între ministre de l’Économie et des Finances (ministrul economiei și finanțelor), pe de o parte, și domnul de Ruyter, pe de altă parte, având ca obiect plata mai multor contribuții sociale pentru anii 1997-2004, aferente unor rente viagere cu titlu oneros primite din Țările de Jos.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii Europene

               3

               Articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Domeniul de aplicare material”, are următorul cuprins:
               „(1)   Prezentul regulament se aplică tuturor legislațiilor referitoare la ramurile de securitate socială care se referă la:

                        (a)

                        prestații de boală și de maternitate;

                        (b)

                        prestații de invaliditate, inclusiv cele destinate menținerii sau îmbunătățirii capacității de obținere a unor venituri;

                        (c)

                        prestații pentru limită de vârstă;

                        (d)

                        prestații de urmaș;

                        (e)

                        prestații pentru accidente de muncă și boli profesionale;

                        (f)

                        ajutoarele de deces;

                        (g)

                        ajutoarele de șomaj;

                        (h)

                        prestațiile familiale.

                  (2)   Prezentul regulament se aplică tuturor regimurilor de securitate socială generale și speciale, de tip contributiv sau necontributiv, precum și regimurilor referitoare la obligațiile unui angajator sau armator în ceea ce privește prestațiile prevăzute la alineatul (1).”

               4

               Conform articolului 13 din Regulamentul nr. 1408/71:
               „(1)   Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu.
               (2)   Sub rezerva articolelor 14-17:

                        (a)

                        persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă își are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată își are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru;

                        (b)

                        persoana care desfășoară o activitate independentă pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv, chiar dacă are reședința pe teritoriul altui stat membru;

                  […]”

         Dreptul francez

               5

               În temeiul articolului L. 136‑6 din Codul securității sociale, în versiunea aplicabilă situației de fapt din procedura principală, persoanele fizice cu domiciliul fiscal în Franța, în sensul articolului 4 B din Codul fiscal general, sunt supuse unei contribuții aferente veniturilor din patrimoniu, aplicată asupra cuantumului net reținut pentru stabilirea impozitului pe venit, în special venituri funciare, rente viagere constituite cu titlu oneros și venituri din capitaluri mobiliare.

               6

               Potrivit articolului 1600‑0 C din Codul fiscal general, care face parte din dispozițiile acestui cod destinate „[c]ontribuției sociale generalizate încasate de Caisse nationale des allocations familiales, du fonds de solidarité vieillesse et des régimes obligatoires d’assurance maladie (Casa Națională pentru Alocații Familiale, pentru Fondul de Solidaritate pentru Limită de Vârstă și pentru Sistemele Obligatorii de Asigurări de Sănătate)” (denumită în continuare „CSG”), în versiunea aplicabilă situației de fapt din procedura principală, persoanele fizice cu domiciliul fiscal în Franța în sensul articolului 4 B sunt, așa cum prevede articolul L. 136‑6 din Codul securității sociale, supuse unei contribuții aferente veniturilor din patrimoniu, aplicată asupra cuantumului net reținut pentru stabilirea impozitului pe venit, în special pe venituri din bunuri mobiliare, rente viagere constituite cu titlu oneros și venituri din capitaluri mobiliare.

               7

               Potrivit articolelor 1600‑0 G și 1600‑0 H din Codul fiscal general, în versiunea aplicabilă situației de fapt din procedura principală, aceste persoane sunt de asemenea supuse unei „contribuții pentru rambursarea datoriei sociale” (denumită în continuare „CRDS”), calculată cu privire la aceleași venituri.

               8

               Potrivit articolului 1600‑0 F bis din Codul fiscal general, în versiunea aplicabilă situației de fapt din procedura principală, aceste persoane sunt, în plus, supuse unei „contribuții sociale obligatorii” de 2 % din aceste venituri, precum și, începând cu 1 iulie 2004, în temeiul articolului L. 14‑10‑4 din Codul asistenței sociale și al familiei, unei contribuții suplimentare de 0,3 %.

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               9

               Domnul de Ruyter, cetățean olandez domiciliat în Franța, este angajat al societății olandeze Vermeer Verenigde Bedrijven BV.

               10

               Pentru anii 1997-2004, domnul de Ruyter a declarat în Franța venituri provenite din Țările de Jos, constând în salarii, venituri din capitaluri mobiliare, profituri industriale și comerciale, precum și rente viagere cu titlu oneros plătite de două societăți de asigurări olandeze.

               11

               Autoritatea fiscală franceză a considerat că rentele viagere cu titlu oneros încasate de domnul de Ruyter reprezentau venituri din patrimoniu și l‑a obligat la plata unor cotizații legate de aceste rente, reprezentând CSG, CRDS, contribuția socială obligatorie de 2 %, precum și contribuția suplimentară de 0,3 % la această contribuție obligatorie.

               12

               Domnul de Ruyter a formulat în fața acestei autorități administrative contestații cu privire la temeinicia acestor impuneri, considerând că obligarea sa la plata unor cotizații pentru aceleași venituri la două sisteme distincte de securitate socială contravenea principiului unicității legislației sociale aplicabile în temeiul articolului 13 din Regulamentul nr. 1408/71, dat fiind că aceste venituri făcuseră deja obiectul unor contribuții de aceeași natură în Țările de Jos. În urma respingerii atât a acestor contestații, cât și a căilor de atac subsecvente introduse în fața tribunaux administratifs (Tribunalele Administrative) din Marsilia și din Nîmes, domnul de Ruyter a declarat apel la cour administrative d’appel de Marseille (Curtea Administrativă de Apel din Marsilia) împotriva sentințelor pronunțate de aceste tribunale.

               13

               Prin hotărârile din 15 octombrie 2009 și din 1 iulie 2010, cour administrative d’appel de Marseille l‑a scutit pe domnul de Ruyter de cotizațiile aferente rentelor viagere cu titlu oneros pe care le primise în perioadele 1997-2000 și 2001-2004, considerând că supunerea rentelor viagere la impunerile contestate încălca principiul liberei circulații a lucrătorilor instituit de articolul 39 CE.

               14

               Ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État (ministrul bugetului, finanțelor publice, funcției publice și reformei statului) a declarat recurs împotriva acestor hotărâri la Conseil d’État (Consiliul de Stat).

               15

               Prin hotărârea din 17 iulie 2013, Conseil d’État a anulat în parte hotărârea cour administrative d’appel de Marseille din 15 octombrie 2009 și în totalitate hotărârea din 1 iulie 2010 a aceleiași instanțe. Acesta a considerat că simplul fapt că, în Țările de Jos, rentele viagere în cauză au făcut obiectul unei impuneri de aceeași natură cu cele la care au fost supuse în Franța nu este suficient pentru a stabili că există o încălcare a liberei circulații a lucrătorilor, având în vedere că Tratatul CE, aplicabil la momentul respectiv, nu stabilea criterii generale pentru repartizarea competențelor între statele membre în ceea ce privește dubla impunere în interiorul Uniunii Europene.

               16

               Hotărând să soluționeze pe fond cele două cauze cu care fusese sesizat și întrucât domnul de Ruyter susținea că contribuțiile avute în vedere în litigiul principal încălcau articolul 13 din Regulamentul nr. 1408/71, Conseil d’État a considerat necesar, în scopul evaluării ariei de aplicare a principiului unicității legislației, să stabilească dacă aceste contribuții au o legătură directă și relevantă cu anumite ramuri ale securității sociale enumerate la articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71 și intră astfel în domeniul de aplicare al acestui regulament.

               17

               În această privință, Conseil d’État a constatat că, pe de o parte, contribuțiile respective participă la finanțarea unor sisteme franceze obligatorii de securitate socială.

               18

               Pe de altă parte și spre deosebire de situațiile din cauzele în care s‑au pronunțat Hotărârile Comisia/Franța (C‑34/98, EU:C:2000:84) și Comisia/Franța (C‑169/98, EU:C:2000:85), Conseil d’État a evidențiat faptul că contribuțiile avute în vedere în litigiul principal nu se aplică în raport cu veniturile din activități și cu veniturile substitutive, înlocuind astfel în parte cotizațiile de securitate socială, ci se aplică numai veniturilor din patrimoniu obținute de contribuabilul respectiv, independent de exercitarea de către acesta a unei activități profesionale.

               19

               De asemenea, Conseil d’État a afirmat că aceste contribuții sunt lipsite de orice legătură cu dobândirea unui drept la o prestație sau cu un avantaj acordat de un sistem de securitate socială și sunt, din acest motiv, considerate ca având caracterul unor impozite, iar nu al unor contribuții de securitate socială în sensul dispozițiilor constituționale și legislative naționale.

               20

               În aceste condiții, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Contribuțiile fiscale aferente veniturilor din patrimoniu, precum CSG aferentă veniturilor din patrimoniu, CRDS aferentă acelorași venituri, contribuția socială obligatorie de 2 % și contribuția suplimentară la această contribuție obligatorie, au, pentru simplul fapt că participă la finanțarea sistemelor franceze obligatorii de securitate socială, o legătură directă și relevantă cu anumite ramuri ale securității sociale enumerate la articolul 4 din [R]egulament[ul] [nr. 1408/71] și intră astfel în domeniul de aplicare al acestui regulament?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               21

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă contribuțiile aferente veniturilor din patrimoniu, precum cele avute în vedere în litigiul principal, care participă la finanțarea sistemelor obligatorii de securitate socială, au o legătură directă și relevantă cu anumite ramuri ale securității sociale enumerate la articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71 și intră astfel în domeniul de aplicare al acestui regulament, chiar dacă aceste contribuții se aplică veniturilor din patrimoniu obținute de persoanele impozabile, independent de exercitarea de către acestea a unei activități profesionale.

               22

               Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit că articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71 stabilește domeniul de aplicare al prevederilor acestui regulament în termeni din care rezultă că sunt supuse aplicării normelor dreptului Uniunii sistemele de securitate socială în ansamblul lor (Hotărârea Jansen, C‑104/76, EU:C:1977:72, punctul 7, și Hotărârea Rheinhold & Mahla, C‑327/92, EU:C:1995:144, punctul 15).

               23

               Curtea a precizat că elementul decisiv pentru aplicarea Regulamentului nr. 1408/71 constă în legătura directă și suficient de relevantă pe care dispoziția respectivă o are cu legile care guvernează ramurile securității sociale enumerate la articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71 (Hotărârea Rheinhold & Mahla, EU:C:1995:144, punctul 23, Hotărârea Comisia/Franța, EU:C:2000:84, punctul 35, și Hotărârea Comisia/Franța, EU:C:2000:85, punctul 33).

               24

               Faptul că o contribuție a fost calificată drept impozit potrivit unei legislații naționale nu înseamnă că, din perspectiva Regulamentului nr. 1408/71, contribuția respectivă poate fi considerată ca încadrându‑se în domeniul de aplicare al acestui regulament (Hotărârea Comisia/Franța, EU:C:2000:84, punctul 34, și Hotărârea Comisia/Franța, EU:C:2000:85, punctul 32).

               25

               Această constatare nu poate fi contrazisă nici de faptul că respectiva contribuție este destinată în parte achitării unei datorii către sistemul de securitate socială generate de finanțarea prestațiilor acordate în trecut (Hotărârea Comisia/Franța, EU:C:2000:84, punctul 39), nici de faptul că, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 31 din concluzii, respectiva contribuție nu vizează să se substituie cotizațiilor sociale care au existat în trecut.

               26

               În același timp, existența sau lipsa unei contraprestații nu prezintă relevanță cu privire la aplicarea Regulamentului nr. 1408/71, criteriul decisiv fiind cel al afectării specifice a unei contribuții pentru finanțarea unui sistem de securitate socială al unui stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Franța, EU:C:2000:84, punctele 39 și 40, precum și Hotărârea Comisia/Franța, EU:C:2000:85, punctele 37 și 38).

               27

               Astfel, în cauzele care priveau contribuții fiscale percepute de autoritatea fiscală franceză din veniturile din activități și din veniturile substitutive obținute de lucrători cu reședința în Franța, salariați sau care desfășoară activități independente, care sunt supuși regimului fiscal din Republica Franceză, dar lucrează într‑un alt stat membru, Curtea a constatat că aceste contribuții erau afectate în mod specific și direct finanțării securității sociale în Franța și a dedus că prezentau o legătură directă și suficient de relevantă cu legile care guvernează ramurile securității sociale enumerate la articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71 (Hotărârea Comisia/Franța, EU:C:2000:84, punctele 36 și 37, precum și Hotărârea Comisia/Franța, EU:C:2000:85, punctele 34 și 35).

               28

               Aceeași concluzie trebuie trasă și în ceea ce privește contribuțiile avute în vedere în litigiul principal care nu se referă la veniturile din activități și la veniturile substitutive ale lucrătorilor, ci se aplică veniturilor din patrimoniu, întrucât nu se contestă faptul că veniturile obținute din aceste contribuții sunt afectate în mod specific și direct finanțării anumitor ramuri ale securității sociale din Franța sau compensării deficitelor acestora din urmă.

               29

               Contribuțiile respective prezintă, așadar, o legătură directă și suficient de relevantă cu legile care guvernează ramurile securității sociale enumerate la articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71, independent de lipsa unei legături între veniturile din patrimoniu ale persoanelor impozabile și exercitarea unei activități profesionale de către acestea din urmă.

               30

               În această privință, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 41 din concluzii, aplicarea dispozițiilor Regulamentului nr. 1408/71 nu este subordonată exercitării unei activități profesionale.

               31

               Astfel, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că existența unui raport de muncă nu prezintă relevanță în vederea aplicării Regulamentului nr. 1408/71, elementul determinant în această privință fiind faptul că o persoană este asigurată, în mod obligatoriu sau facultativ, pentru unul sau mai multe riscuri în cadrul unui regim general sau special de securitate socială prevăzut la articolul 1 litera (a) din regulamentul menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea Martínez Sala, C‑85/96, EU:C:1998:217, punctul 36, și Hotărârea Borger, C‑516/09, EU:C:2011:136, punctele 26 și 28).

               32

               În plus, noțiunea „legislație” în sensul articolului 1 litera (j) din Regulamentul nr. 1408/71 este deosebit de cuprinzătoare, incluzând toate tipurile de acte cu putere de lege și acte administrative adoptate de statele membre și trebuie interpretată ca vizând ansamblul actelor naționale aplicabile în materie (Hotărârea Bozzone, C‑87/76, EU:C:1977:60, punctul 10).

               33

               Pe de altă parte, această interpretare este coroborată de obiectivul urmărit de Regulamentul nr. 1408/71, precum și de principiile pe care se întemeiază acesta.

               34

               Astfel, în vederea asigurării liberei circulații a lucrătorilor în Uniune reținând ca principiu egalitatea de tratament a lucrătorilor, în conformitate cu diferitele legislații naționale, Regulamentul nr. 1408/71 a instituit în titlul II un sistem de coordonare, privind în special stabilirea reglementării sau a reglementărilor aplicabile lucrătorilor salariați și lucrătorilor care desfășoară activități independente care își exercită, în diverse circumstanțe, dreptul la liberă circulație (a se vedea în acest sens Hotărârea Derouin, C‑103/06, EU:C:2008:185, punctul 20, și Hotărârea Tomaszewska, C‑440/09, EU:C:2011:114, punctele 25 și 28).

               35

               Caracterul complet al acestui sistem de norme privind conflictul de legi are ca efect deposedarea legiuitorului din fiecare stat membru de puterea de a stabili în mod independent întinderea și condițiile de aplicare a legislației sale naționale cu privire la persoanele supuse acesteia și la teritoriul în interiorul căruia dispozițiile naționale își produc efectele (Hotărârea Luijten, 60/85, EU:C:1986:307, punctul 14, și Hotărârea Somova, C‑103/13, EU:C:2014:2334, punctul 54).

               36

               În această privință, articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 prevede că persoanele cărora li se aplică acest regulament nu se supun decât legislației unui singur stat membru, excluzând astfel, sub rezerva situațiilor prevăzute la articolele 14c și 14f, orice posibilitate de cumulare a mai multor legislații naționale cu privire la aceeași perioadă (a se vedea în acest sens Hotărârea Perenboom, C‑102/76, EU:C:1977:71, punctul 11).

               37

               Acest principiu al unicității legislației aplicabile în materia securității sociale urmărește evitarea complicațiilor care pot rezulta din aplicarea concomitentă a mai multor legislații naționale și suprimarea inegalităților de tratament care, în cazul persoanelor care se deplasează în interiorul Uniunii, ar fi consecința unui cumul parțial sau total al legislațiilor aplicabile (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Franța, EU:C:2000:84, punctul 46, Hotărârea Comisia/Franța, EU:C:2000:85, punctul 43, și Hotărârea Allard, C‑249/04, EU:C:2005:329, punctul 28).

               38

               Din cele de mai sus rezultă că aplicarea dispozițiilor Regulamentului nr. 1408/71 nu se poate limita la veniturile pe care aceste persoane le obțin din raporturile lor de muncă, în caz contrar creându‑se discrepanțe în aplicarea articolului 13 din acest regulament, în funcție de originea veniturilor obținute de aceste persoane.

               39

               Astfel, obligarea acelora dintre rezidenții unui stat membru care sunt afiliați sistemului de securitate socială al unui alt stat membru să finanțeze în plus, chiar dacă numai parțial, sistemul de securitate socială al statului de reședință ar genera o inegalitate de tratament potrivit articolului 13 din Regulamentul nr. 1408/71, întrucât toți ceilalți rezidenți ai acestui din urmă stat membru trebuie să contribuie doar la sistemul său de securitate socială (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Franța, EU:C:2000:84, punctele 45-48, și Hotărârea Comisia/Franța, EU:C:2000:85, punctele 42-45).

               40

               În speță, dat fiind că domnul de Ruyter, în calitate de lucrător migrant, se supune sistemului de securitate socială din statul membru în care este angajat, respectiv în Țările de Jos, și că nu se încadrează în niciuna dintre excepțiile situațiilor prevăzute la articolele 14c și 14f din Regulamentul nr. 1408/71, care permit cumularea mai multor legislații naționale în materia securității sociale, acesta nu poate fi supus de statul membru de reședință, în ceea ce privește atât veniturile obținute dintr‑un raport de muncă, cât și cele provenite din patrimoniul său, prevederilor legale care instituie contribuții care au o legătură directă și suficient de relevantă cu legile care guvernează ramurile securității sociale enumerate la articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71.

               41

               În plus, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 57 din concluzii, în temeiul principiului unicității legislației aplicabile, prevăzut la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71, aceste constatări nu pot fi puse în discuție de faptul că veniturile din patrimoniu ale domnului de Ruyter nu ar fi făcut încă obiectul unei impuneri sub forma unor cotizații la sistemul de securitate socială al statului membru în care este angajat.

               42

               Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că Regulamentul nr. 1408/71 trebuie interpretat în sensul că contribuții aferente veniturilor din patrimoniu, precum cele avute în vedere în litigiul principal, au, atunci când participă la finanțarea sistemelor obligatorii de securitate socială, o legătură directă și relevantă cu anumite ramuri ale securității sociale enumerate la articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71 și intră astfel în domeniul de aplicare al acestui regulament, chiar dacă aceste contribuții se aplică veniturilor din patrimoniu obținute de persoanele impozabile, independent de exercitarea de către acestea din urmă a vreunei activități profesionale.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               43

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1606/98 al Consiliului din 29 iunie 1998, trebuie interpretat în sensul că contribuții aferente veniturilor din patrimoniu, precum cele avute în vedere în litigiul principal, au, atunci când participă la finanțarea sistemelor obligatorii de securitate socială, o legătură directă și relevantă cu anumite ramuri ale securității sociale enumerate la articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71 și intră astfel în domeniul de aplicare al acestui regulament, chiar dacă aceste contribuții se aplică veniturilor din patrimoniu obținute de persoanele impozabile, independent de exercitarea de către acestea a vreunei activități profesionale.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 26 februarie 2015.#Ingeniørforeningen i Danmark împotriva Tekniq.#Cerere de decizie preliminară formulată de Østre Landsret.#Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 2000/78/CE – Egalitatea de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Articolul 2 alineatul (1) și alineatul (2) litera (a) – Articolul 6 alineatul (1) – Tratament diferențiat pe motive de vârstă – Reglementare națională care prevede neplata unei indemnizații de concediere lucrătorilor care la data încetării raporturilor de muncă pot beneficia de pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii.#Cauza C-515/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      26 februarie 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Politica socială — Directiva 2000/78/CE — Egalitatea de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă — Articolul 2 alineatul (1) și alineatul (2) litera (a) — Articolul 6 alineatul (1) — Tratament diferențiat pe motive de vârstă — Reglementare națională care prevede neplata unei indemnizații de concediere lucrătorilor care la data încetării raporturilor de muncă pot beneficia de pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii”
      În cauza C‑515/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Østre Landsret (Danemarca), prin decizia din 17 septembrie 2013, primită de Curte la 25 septembrie 2013, în procedura

         Ingeniørforeningen i Danmark, acționând în numele lui Poul Landin,
      împotriva

         Tekniq, acționând în numele societății ENCO A/S – VVS,
      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, și domnii A. Arabadjiev (raportor) și J. L. da Cruz Vilaça, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul I. Illessy, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 octombrie 2014,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Ingeniørforeningen i Danmark, acționând în numele domnului Landin, de K. Schioldann, advokat;

               —

               pentru Tekniq, acționând în numele societății ENCO A/S – VVS, de C. Ketelsen și de T. Lind‑Larsen, advokaterne;

               —

               pentru guvernul danez, de M. Wolff, de C. Thorning și de U. Melgaard, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Clausen și de D. Martin, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (2) litera (a) și a articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Ingeniørforeningen i Danmark, acționând în numele domnului Landin, pe de o parte, și Tekniq, acționând în numele societății ENCO A/S – VVS, pe de altă parte, cu privire la respingerea de către Tekniq a cererii domnului Landin având ca obiect obținerea unei indemnizații speciale de concediere.

         Cadrul juridic

         Directiva 2000/78

               3

               Potrivit articolului 1 din Directiva 2000/78, aceasta „are ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament”.

               4

               Articolul 2 din această directivă prevede:
               „(1)   În sensul prezentei directive, prin principiul egalității de tratament se înțelege absența oricărei discriminări directe sau indirecte, bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1.
               (2)   În sensul alineatului (1):

                        (a)

                        o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau va fi tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1;

                  […]”

               5

               Articolul 6 din aceeași directivă are următorul cuprins:
               „(1)   Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 2 alineatul (2), statele membre pot prevedea că un tratament diferențiat pe motive de vârstă nu constituie o discriminare atunci când este justificat în mod obiectiv și rezonabil, în cadrul dreptului național, de un obiectiv legitim, în special de obiective legitime de politică a ocupării forței de muncă, a pieței muncii și a formării profesionale, iar mijloacele de realizare a acestui obiectiv sunt corespunzătoare și necesare.
               Tratamentul diferențiat se poate referi în special la:

                        (a)

                        aplicarea unor condiții speciale de acces la un loc de muncă și la formarea profesională, de încadrare și de muncă, inclusiv a condițiilor de concediere și de remunerare, pentru tineri, lucrători în vârstă și pentru cei care au persoane în întreținere, pentru a favoriza integrarea lor profesională sau pentru a le asigura protecția;

                        (b)

                        stabilirea unor condiții minime de vârstă, de experiență profesională sau de vechime în muncă, pentru accesul la încadrare în muncă sau pentru anumite avantaje legate de încadrarea în muncă;

                  […]
               (2)   Fără a aduce atingere articolului 2 alineatul (2), statele membre pot să prevadă că nu constituie discriminare luarea în considerare a criteriului vârstei la stabilirea, pentru regimurile profesionale de securitate socială, a unei vârste pentru aderare sau admitere la prestațiile de pensie sau invaliditate, inclusiv la fixarea, pentru aceste regimuri, a unor vârste diferite pentru lucrători sau pentru categorii de lucrători și la utilizarea, în cadrul acestor regimuri, a criteriilor de vârstă în calculele actuariale, cu condiția ca acestea să nu se traducă prin discriminări pe motive de sex.”

         Dreptul danez

               6

               Legea privind angajații [lov om retsforholdet mellem arbejdsgivere og funktionærer (funktionærloven), denumită în continuare „Legea privind angajații”] include, la articolul 2a, următoarele dispoziții referitoare la indemnizația specială de concediere:
               „1.   În cazul disponibilizării unui lucrător care a fost angajat în mod neîntrerupt în aceeași întreprindere timp de 12 ani, de 15 ani sau de 18 ani, la data încetării raportului de muncă, angajatorul acordă lucrătorului echivalentul a unu, a două sau, respectiv, a trei salarii lunare.
               2.   Dispozițiile de la alineatul 1 nu se aplică în cazul în care, la data încetării raportului de muncă, lucrătorul va primi o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii.
               3.   Indemnizația de concediere nu se acordă în cazul în care, la data încetării raportului de muncă, lucrătorul va primi o pensie pentru limită de vârstă plătită de angajator și în cazul în care lucrătorul a aderat la respectivul sistem de pensii înainte de împlinirea vârstei de 50 de ani.
               4.   Dispozițiile de la alineatul 3 nu se aplică în cazul în care o convenție colectivă reglementează, la data de 1 iulie 1996, problema reducerii sau a încetării indemnizației de concediere ca urmare a pensiei pentru limită de vârstă plătite de angajator.
               5.   Dispozițiile de la alineatul 1 se aplică mutatis mutandis în caz de concediere abuzivă.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               7

               Domnul Landin s‑a născut la 24 noiembrie 1944 și a fost angajat la 11 ianuarie 1999 în calitate de inginer în temeiul dispozițiilor Legii privind angajații.

               8

               Acesta a solicitat ca, la împlinirea vârstei de 65 de ani, la 24 noiembrie 2009, să fie amânată plata pensiei sale pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii pentru a obține un cuantum mai ridicat.

               9

               La 30 noiembrie 2011, pârâta din litigiul principal a notificat domnului Landin, atunci în vârstă de 67 ani, decizia de a‑l concedia după o perioadă de preaviz de șase luni, la sfârșitul lunii mai 2012, în conformitate cu dispozițiile Legii privind angajații, ținând seama de vechimea în muncă a acestuia.

               10

               Dat fiind că domnul Landin, în vârstă de peste 65 de ani, putea beneficia de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii, pârâta din litigiul principal nu i‑a plătit indemnizația specială de concediere prevăzută la articolul 2a alineatul 1 din Legea privind angajații pentru motivul că, potrivit dispozițiilor articolului 2a alineatul 2 din această lege, salariatul care poate beneficia de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii pierde dreptul la indemnizația prevăzută la alineatul 1 al articolului 2a menționat, chiar dacă continuă să exercite o activitate profesională și chiar dacă a solicitat amânarea plății respectivei pensii.

               11

               Domnul Landin a lucrat în toată perioada de preaviz și, la expirarea acesteia, s‑a angajat în calitate de inginer specializat în sisteme de aspersare la alt angajator, în condițiile obișnuite de pe piață și în conformitate cu Legea privind angajații.

               12

               Acesta a inițiat o procedură pentru a obține indemnizația specială de concediere prevăzută la articolul 2a alineatul 1 din Legea privind angajații, susținând că refuzul plății acesteia este contrar dreptului Uniunii.

               13

               În aceste condiții, Østre Landsret a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Interzicerea discriminărilor directe pe motive de vârstă, cuprinsă în articolele 2 și 6 din Directiva [2000/78], trebuie interpretată în sensul că se opune posibilității ca un stat membru să mențină în vigoare un regim juridic potrivit căruia, la concedierea unui lucrător care a fost angajat în mod neîntrerupt în aceeași întreprindere timp de 12 ani, de 15 ani sau de 18 ani, angajatorul trebuie să achite la încetarea raporturilor de muncă o indemnizație echivalentă cu unu, cu două sau, respectiv, cu trei salarii lunare, însă această indemnizație nu se acordă în cazul în care lucrătorul poate beneficia la încetarea raporturilor de muncă de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               14

               Pentru a răspunde la întrebarea adresată, trebuie analizat în primul rând dacă din aplicarea articolului 2a alineatul 2 din Legea privind angajații rezultă un tratament diferențiat, în sensul articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2000/78.

               15

               În speță, prin efectul articolului 2a alineatul 2 din Legea privind angajații, anumiți lucrători sunt privați de dreptul la indemnizația specială de concediere pentru simplul motiv că pot beneficia la data concedierii de o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii. Or, din dosarul cauzei rezultă că obținerea dreptului la o astfel de pensie este supusă îndeplinirii unei condiții privind vârsta minimă, care a fost stabilită la 65 de ani pentru lucrătorii născuți înainte de anul 1954. Această dispoziție se întemeiază, așadar, pe un criteriu indisolubil legat de vârsta salariaților (a se vedea prin analogie Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark, C‑499/08, EU:C:2010:600, punctul 23).

               16

               Rezultă că reglementarea națională în discuție în litigiul principal cuprinde un tratament diferențiat întemeiat direct pe criteriul vârstei, în sensul dispozițiilor articolului 1 coroborat cu articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/78.

               17

               În al doilea rând, este necesar să se examineze dacă acest tratament diferențiat poate fi justificat.

               18

               Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2000/78 precizează astfel că statele membre pot prevedea că un tratament diferențiat pe motive de vârstă nu constituie o discriminare atunci când este justificat în mod obiectiv și rezonabil, în cadrul dreptului național, de obiective legitime, în special de obiective legitime de politică a ocupării forței de muncă, a pieței muncii și a formării profesionale, iar mijloacele destinate atingerii acestor obiective sunt corespunzătoare și necesare (Hotărârea Schmitzer, C‑530/13, EU:C:2014:2359, punctul 37).

               19

               Curtea a statuat în mod repetat că statele membre dispun de o marjă largă de apreciere nu numai în alegerea urmăririi unui obiectiv determinat printre alte obiective în materie de politică socială și de ocupare a forței de muncă, ci și în ceea ce privește definirea măsurilor prin care acest obiectiv poate fi realizat (Hotărârea Specht și alții, C‑501/12-C‑506/12, C‑540/12 și C541/12, EU:C:2014:2005, punctul 46, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea Schmitzer, EU:C:2014:2359, punctul 38).

               20

               Pentru a evalua caracterul legitim al obiectivului urmărit de dispoziția în discuție în litigiul principal, trebuie să se evidențieze, pe de o parte, că indemnizația specială de concediere are ca obiect, după cum indică instanța de trimitere făcând referire la expunerea de motive a proiectului de lege privind angajații, să faciliteze etapa de tranziție către găsirea unui nou loc de muncă în cazul lucrătorilor celor mai în vârstă, cu o vechime considerabilă în muncă în serviciul aceluiași angajator. Pe de altă parte, deși legiuitorul a dorit să restrângă dreptul la obținerea indemnizației în cauză la categoria lucrătorilor care la data concedierii nu beneficiază de pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii, lucrările pregătitoare ale acestei măsuri legislative, citate de instanța de trimitere, demonstrează că respectiva limitare se întemeiază pe constatarea că persoanele care beneficiază de dreptul la o astfel de pensie decid în general să se retragă de pe piața muncii (a se vedea în acest sens Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, punctul 27).

               21

               Astfel cum rezultă din dosarul de care dispune Curtea, limitarea instituită la articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații urmărește să garanteze ca angajatorii să nu plătească angajaților concediați care au o vechime considerabilă în muncă o dublă compensare ce nu ar servi niciunui obiectiv în materie de politică a ocupării forței de muncă.

               22

               Obiectivul protejării lucrătorilor cu o vechime apreciabilă în muncă în cadrul întreprinderii și al încurajării reintegrării lor profesionale, urmărit prin indemnizația specială de concediere, se înscrie în categoria obiectivelor legitime de politică a ocupării forței de muncă și a pieței muncii în sensul articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78 (Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, punctul 29).

               23

               Potrivit acestei dispoziții, obiectivele menționate pot justifica, cu titlu de derogare de la principiul interzicerii discriminărilor pe motive de vârstă, tratamente diferențiate legate printre altele de „aplicarea unor condiții speciale […] de încadrare și de muncă, inclusiv a condițiilor de concediere și de remunerare, pentru […] lucrători în vârstă […], pentru a favoriza integrarea lor profesională sau pentru a le asigura protecția”.

               24

               Prin urmare, obiective precum cele urmărite de dispoziția națională în discuție în litigiul principal trebuie considerate, în principiu, ca fiind de natură să justifice „în mod obiectiv și rezonabil”, „în cadrul dreptului național”, astfel cum prevede articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2000/78, un tratament diferențiat pe motive de vârstă (Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, punctul 31).

               25

               Trebuie de asemenea verificat, potrivit chiar conținutului dispoziției menționate, dacă mijloacele de realizare a acestui obiectiv sunt „corespunzătoare și necesare”. În speță, este necesar să se examineze dacă articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații permite îndeplinirea obiectivelor de politică a ocupării forței de muncă urmărite de legiuitor, fără a aduce însă atingere în mod excesiv intereselor legitime ale lucrătorilor care, din cauza acestei dispoziții, sunt privați de indemnizația respectivă pentru motivul că pot beneficia de o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii (a se vedea în acest sens Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, punctul 32).

               26

               Trebuie amintit în această privință că statele membre dispun de o largă marjă de apreciere în alegerea măsurilor care pot duce la îndeplinirea obiectivelor acestora în materie de politică socială și de ocupare a forței de muncă. Totuși, această marjă de apreciere nu poate avea ca efect golirea de conținut a aplicării principiului nediscriminării pe motive de vârstă (Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, punctul 33 și jurisprudența citată).

               27

               Or, a restrânge acordarea indemnizației speciale de concediere la categoria lucrătorilor care nu vor beneficia la data concedierii de o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii nu este o opțiune nerezonabilă din perspectiva finalității urmărite de legiuitor, care constă în a oferi o protecție sporită lucrătorilor în cazul cărora etapa de tranziție către găsirea unui nou loc de muncă se dovedește delicată, dată fiind vechimea în muncă în cadrul întreprinderii. Articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații permite deopotrivă limitarea eventualelor abuzuri constând, în privința lucrătorului, în obținerea unei indemnizații menite să îi ofere un sprijin în căutarea unui nou loc de muncă în condițiile în care acesta se pensionează (a se vedea în acest sens Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, punctul 34).

               28

               Prin urmare, este necesar să se considere că o dispoziție precum articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații nu este vădit neadecvată pentru a atinge obiectivul legitim de politică a ocupării forței de muncă urmărit de legiuitorul Uniunii Europene.

               29

               În continuare, mai trebuie verificat dacă această măsură depășește cadrul a ceea ce este necesar pentru atingerea unui astfel de obiectiv.

               30

               Reiese din dosarul de care dispune Curtea că legiuitorul a evaluat comparativ protecția lucrătorilor care, ca urmare a vechimii în muncă în cadrul întreprinderii, se numără în general printre cei mai în vârstă și protecția lucrătorilor mai tineri, care nu pot beneficia de dreptul la indemnizația specială de concediere. Lucrările pregătitoare ale Legii nr. 1417 din 22 decembrie 2004, prin care a fost transpusă Directiva 2000/78, citate de instanța de trimitere, ar demonstra în această privință că legiuitorul a luat în considerare faptul că indemnizația specială de concediere, în calitate de instrument de protecție sporită a unei categorii de lucrători definite în raport cu vechimea în muncă dobândită, constituie o formă de tratament diferențiat în defavoarea lucrătorilor mai tineri. Guvernul danez menționează astfel că limitarea domeniului de aplicare al indemnizației speciale de concediere prevăzute la articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații permite să nu se extindă dincolo de cadrul a ceea ce este necesar o măsură de protecție socială care nu are vocație să se aplice lucrătorilor mai tineri.

               31

               În plus, măsura în discuție în litigiul principal ar tinde să garanteze, potrivit principiului proporționalității și necesității de a combate abuzurile, că indemnizația specială de concediere nu se acordă decât persoanelor cărora le este destinată, mai exact persoanelor care doresc să rămână active, dar care, din cauza vârstei, se confruntă în general cu mai multe dificultăți în găsirea unui nou loc de muncă. Această măsură ar permite de asemenea evitarea riscului ca indemnizația specială de concediere să fie plătită unor persoane care, pe de altă parte, vor beneficia de o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii.

               32

               Din aceste elemente rezultă că, în măsura în care exclude de la beneficiul indemnizației speciale de concediere lucrătorii care vor primi la data concedierii o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii, articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor pe care urmărește să le concilieze (a se vedea în acest sens Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, punctul 40).

               33

               Trebuie examinat însă dacă această constatare este susceptibilă să fie repusă în discuție de împrejurarea că dispoziția respectivă asimilează persoanelor care vor primi efectiv o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general pe cele care pot beneficia de o astfel de pensie (a se vedea prin analogie Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, punctul 41).

               34

               Articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații are ca efect excluderea posibilității de a primi indemnizația specială de concediere în ceea ce privește toți lucrătorii care pot beneficia la momentul disponibilizării lor de o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii. Trebuie, așadar, să se examineze dacă o astfel de excludere nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor urmărite (a se vedea în acest sens Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, punctul 43).

               35

               Din explicațiile furnizate de instanța de trimitere și de guvernul danez rezultă că această excludere se întemeiază pe ideea că, în general, salariații se retrag de pe piața muncii în cazul în care pot beneficia de o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general de pensii. Pe baza acestei aprecieri legate de vârstă, un lucrător care, deși îndeplinește condițiile de eligibilitate pentru a beneficia de o pensie în cadrul sistemului general, dorește să renunțe temporar la respectiva pensie pentru a‑și continua cariera profesională nu poate beneficia de indemnizația specială de concediere, cu toate că aceasta este menită să îl protejeze. Astfel, în scopul legitim de a evita riscul ca de respectiva indemnizație să profite persoane care nu se află în căutarea unui nou loc de muncă, ci care vor primi un venit de substituție sub forma unei pensii pentru limită de vârstă în cadrul sistemului general, măsura în cauză ajunge să priveze de dreptul la indemnizația în cauză lucrători concediați care doresc să continue să activeze pe piața muncii, pentru simplul motiv că acești lucrători ar putea, în special în considerarea vârstei atinse, să beneficieze de o astfel de pensie (a se vedea Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, punctul 44).

               36

               La punctul 45 din Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark (EU:C:2010:600), în care era în discuție articolul 2a alineatul 3 din Legea privind angajații, care prevede excluderea de la plata indemnizației speciale de concediere în cazul în care angajatul poate beneficia la data încetării raporturilor de muncă de pensia pentru limită de vârstă plătită de angajator, Curtea a considerat că această dispoziție face mai dificilă continuarea exercitării dreptului la muncă de către un astfel de angajat întrucât, aflat în etapa de tranziție către găsirea unui nou loc de muncă, acesta nu beneficiază de indemnizația respectivă. La punctul 46 din această hotărâre, Curtea a constatat existența unui risc pentru ca lucrătorii în cauză să trebuiască să accepte o pensie pentru limită de vârstă în cuantum mai scăzut, ceea ce, pe termen lung, determină o pierdere semnificativă de venituri.

               37

               Cu toate acestea, este necesar să se constate că litigiul principal se distinge de cel aflat la originea cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea Ingeniørforeningen i Danmark (EU:C:2010:600).

               38

               Întrucât pensia pentru limită de vârstă în discuție în cauza menționată putea fi plătită începând cu vârsta de 60 de ani, niciun angajat care va fi împlinit vârsta respectivă la data încetării raporturilor de muncă nu putea beneficia decât de o pensie în cuantum mai scăzut decât cel pe care l‑ar fi obținut dacă ar fi putut aștepta împlinirea vârstei de pensionare pentru a‑și valorifica drepturile la aceasta. Prin urmare, el risca astfel să sufere o reducere a cuantumului plătit ca urmare a pensionării anticipate.

               39

               Această situație nu se regăsește în cauza principală, care privește excluderea de la plata indemnizației speciale de concediere în cazul în care angajatul poate beneficia la data încetării raporturilor de muncă de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii. Astfel cum reiese din dosarul de care dispune Curtea, această pensie pentru limită de vârstă poate fi asimilată unei prestații de care se beneficiază la împlinirea vârstei de pensionare prevăzute la nivel național. În perioada cuprinsă între anul 1999 și anul 2023, vârsta normală de pensionare este de 65 de ani, iar această limită va fi modificată în mod progresiv la vârsta de 67 de ani în anul 2027.

               40

               Astfel, este necesar să se constate că riscul de a suferi o reducere a cuantumului plătit ca urmare a pensionării anticipate nu privește în principiu angajații care, asemenea domnului Landin, în vârstă de 67 de ani la data concedierii, pot beneficia de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii.

               41

               În plus, întrucât indemnizația specială de concediere este o indemnizație unică echivalentă cu unu, cu două sau cu trei salarii lunare, o dispoziție precum cea în discuție în litigiul principal nu este susceptibilă să cauzeze o pierdere semnificativă de venituri pe termen lung.

               42

               În această privință, litigiul principal se distinge și de cel care s‑a aflat la originea cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea Dansk Jurist- og Økonomforbund (C‑546/11, EU:C:2013:603), care privea excluderea de la beneficiul dreptului la menținerea salariului timp de trei ani a funcționarilor care au împlinit vârsta de 65 de ani și care pot primi o pensie pentru limită de vârstă.

               43

               Aceste concluzii nu sunt repuse în discuție de împrejurarea că un angajat precum domnul Landin, care continuă să muncească după împlinirea vârstei de pensionare, poate să își majoreze cuantumul pensiei pentru limită de vârstă. Astfel, trebuie arătat că, după cum a menționat guvernul danez în răspunsul la o întrebare adresată în ședință, este posibil să se beneficieze de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii exercitându‑se totodată o activitate profesională. Plata acestei pensii poate de asemenea să fie suspendată în vederea exercitării unei asemenea activități și, astfel, a majorării pe viitor a cuantumului pensiei respective.

               44

               În aceste condiții și ținând seama de elementele menționate la punctele 40 și 41 din prezenta hotărâre, a căror verificare a exactității este de competența instanței de trimitere, nu rezultă că o măsură precum cea prevăzută la articolul 2a alineatul 2 din Legea privind angajații aduce o atingere excesivă intereselor legitime ale lucrătorilor care au împlinit vârsta normală de pensionare.

               45

               Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 2 alineatul (1) și alineatul (2) litera (a) și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede că, în cazul concedierii unui angajat care a lucrat în mod neîntrerupt în aceeași întreprindere timp de 12 ani, de 15 ani sau de 18 ani, angajatorul trebuie să achite la încetarea raporturilor de muncă ale angajatului respectiv o indemnizație echivalentă cu unu, cu două sau cu trei salarii lunare, însă această indemnizație nu se acordă în cazul în care angajatul menționat poate beneficia la încetarea raporturilor de muncă de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii, în măsura în care, pe de o parte, această reglementare este justificată în mod obiectiv și rezonabil printr‑un obiectiv legitim referitor la politica ocupării forței de muncă și a pieței muncii și, pe de altă parte, constituie un mijloc corespunzător și necesar pentru realizarea acestui obiectiv. Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă această situație se regăsește în speță.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               46

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

                     Articolul 2 alineatul (1) și alineatul (2) litera (a) și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede că, în cazul concedierii unui angajat care a lucrat în mod neîntrerupt în aceeași întreprindere timp de 12 ani, de 15 ani sau de 18 ani, angajatorul trebuie să achite la încetarea raporturilor de muncă ale angajatului respectiv o indemnizație echivalentă cu unu, cu două sau cu trei salarii lunare, însă această indemnizație nu se acordă în cazul în care angajatul menționat poate beneficia la încetarea raporturilor de muncă de pensia pentru limită de vârstă din cadrul sistemului general de pensii, în măsura în care, pe de o parte, această reglementare este justificată în mod obiectiv și rezonabil printr‑un obiectiv legitim referitor la politica ocupării forței de muncă și a pieței muncii și, pe de altă parte, constituie un mijloc corespunzător și necesar pentru realizarea acestui obiectiv. Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă această situație se regăsește în speță.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: daneza.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 18 iunie 1998. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza C-35/96.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 18 iunie 1998. # Corsica Ferries France SA împotriva Gruppo Antichi Ormeggiatori del porto di Genova Coop. arl, Gruppo Ormeggiatori del Golfo di La Spezia Coop. arl şi Ministero dei Trasporti e della Navigazione. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Genova - Italia. # Libertatea de a presta servicii - Transporturi maritime. # Cauza C-266/96.