Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 9 noiembrie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articols 49 CE și 50 CE - Libertatea de a presta servicii. # Cauza C-433/04.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 27 februarie 2014.#Transportes Jordi Besora SL împotriva Generalitat de Catalunya.#Cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal Superior de Justicia de Cataluña.#Impozitarea indirectă – Accize – Directiva 92/12/CEE – Articolul 3 alineatul (2) – Uleiuri minerale – Taxă pe vânzările cu amănuntul – Noțiunea „scop specific” – Transfer de competențe către comunitățile autonome – Finanțare – Afectare prestabilită – Cheltuieli în legătură cu îngrijirile medicale și cu mediul.#Cauza C‑82/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      27 februarie 2014 (
            *1
         )
      „Impozitarea indirectă — Accize — Directiva 92/12/CEE — Articolul 3 alineatul (2) — Uleiuri minerale — Taxă pe vânzările cu amănuntul — Noțiunea «scop specific» — Transfer de competențe către comunitățile autonome — Finanțare — Afectare prestabilită — Cheltuieli în legătură cu îngrijirile medicale și cu mediul”
      În cauza C‑82/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Spania), prin decizia din 29 noiembrie 2011, primită de Curte la 16 februarie 2012, în procedura

         Transportes Jordi Besora SL

      împotriva

         Generalitat de Catalunya,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnii C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (raportor), doamna C. Toader și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 iunie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Transportes Jordi Besora SL, de C. Jover Ribalta și de I. Mallol Bosch, abogadas;

               —

               pentru la Generalitat de Catalunya, de M. Nieto García și de N. París Doménech, abogadas de la Generalitat;

               —

               pentru guvernul spaniol, de N. Díaz Abad, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul elen, de G. Papagianni, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul francez, de J.-S. Pilczer, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul portughez, de A. Cunha, de L. Inez Fernandes și de R. Collaço, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de W. Mölls și de J. Baquero Cruz, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 24 octombrie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse (JO L 76, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 129).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Transportes Jordi Besora SL (denumită în continuare „TJB”), pe de o parte, și Generalitat de Catalunya, pe de altă parte, cu privire la o decizie a Oficina Gestora de Impuestos Especiales de Tarragona (Oficiul de gestiune a accizelor din Tarragona, denumit în continuare „Oficiul de gestiune a accizelor”) prin care se respinge cererea acesteia de a i se acorda rambursarea taxei pe vânzările anumitor uleiuri minerale (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos, denumită în continuare „IVMDH”).

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Potrivit articolului 3 alineatele (1) și (2) din Directiva 92/12:
               „(1)   Prezenta directivă se aplică la nivel comunitar următoarelor produse, conform definiției din directivele relevante:

                        —

                        uleiuri minerale;

                  [...]
               (2)   Produsele enumerate la alineatul (1) pot fi supuse altor taxe indirecte în scopuri specifice, cu condiția ca taxele în cauză să fie conforme cu normele de impozitare aplicabile accizelor și taxei privind valoarea adăugată [denumită în continuare «TVA»] în ceea ce privește calcularea bazei de impozitare, calcularea taxei, exigibilitatea și monitorizarea taxei.”

         Dreptul spaniol

               4

               Prin articolul 9 din Legea 24/2001 privind unele măsuri fiscale, administrative și de natură socială (Ley 24/2001 de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social) din 27 decembrie 2001 (BOE nr. 313 din 31 decembrie 2001, p. 50493), astfel cum a fost modificată prin articolul 7 din Legea 53/2002 privind unele măsuri fiscale, administrative și de natură socială (Ley 53/2002 de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social) din 30 decembrie 2002 (BOE nr. 313 din 31 decembrie 2002, p. 46086, denumită în continuare „Legea 24/2001”), legiuitorul spaniol a instituit IVMDH, această taxă intrând în vigoare la 1 ianuarie 2002.

               5

               Articolul 9 alineatul 1 punctele 1-3 din Legea 24/2001 are următorul cuprins:

                        „1.

                        [IVMDH] este o taxă indirectă care privește consumul [anumitor uleiuri minerale], aplicându‑se într‑o etapă unică vânzărilor cu amănuntul ale produselor incluse în domeniul de aplicare material al acesteia, în conformitate cu dispozițiile prezentei legi.

                        2.

                        Transferul taxei către comunitățile autonome va fi reglementat de dispozițiile cuprinse în normele referitoare la transferul de taxe de la stat către comunitățile autonome, iar domeniul de aplicare și condițiile de aplicare în privința fiecărei comunități sunt cuprinse în legislația fiecăreia privind transferul.

                        3.

                        Încasările obținute din prezenta taxă sunt alocate în totalitate pentru finanțarea cheltuielilor legate de sănătate care sunt conforme unor criterii obiective stabilite la nivel național. Fără a aduce atingere celor de mai sus, partea din încasări care corespunde cotei de impozitare [a comunităților] autonome poate fi alocată finanțării unor acțiuni de protecție a mediului, care trebuie să fie conforme aceluiași tip de criterii.”

               6

               Potrivit articolului 9 alineatul 3 din aceeași lege, uleiurile minerale incluse în domeniul de aplicare al IVMDH sunt benzina, motorina, păcura și kerosenul care nu se utilizează drept combustibil pentru încălzire.

               7

               Articolul 9 alineatul 4 punctul 1 din legea menționată definește vânzările cu amănuntul ca fiind operațiunile următoare:

                        „a)

                        vânzările sau livrările produselor incluse în domeniul de aplicare material destinat consumului direct de către cumpărători. În orice caz, sunt considerate «vânzări cu amănuntul» vânzările realizate în unitățile de vânzare cu amănuntul către public vizate la punctul 2 litera a) de mai jos, independent de destinația dată de cumpărători produselor cumpărate;

                        b)

                        importurile și achizițiile intracomunitare ale produselor incluse în domeniul de aplicare material, dacă sunt destinate în mod direct consumului importatorului sau al cumpărătorului într‑o unitate de consum propriu.”

               8

               Articolul 9 alineatul 8 din Legea 24/2001 stabilește exigibilitatea IVMDH după cum urmează:

                        „1.

                        Taxa devine exigibilă în momentul în care produsele incluse în domeniul de aplicare material al acesteia sunt puse la dispoziția cumpărătorilor sau, dacă este cazul, în momentul autoconsumului și cu condiția ca regimul suspensiv prevăzut la articolul 4 alineatul 20 din Legea 38/1992 din 28 decembrie 1992 privind accizele să se fi încheiat.

                        2.

                        Pentru importurile avute în vedere la litera b) a punctului 1 din alineatul 4, taxa este exigibilă atunci când produsele incluse în domeniul de aplicare material sunt puse la dispoziția importatorilor, cu condiția ca importul în vederea consumului respectivelor produse și regimul suspensiv prevăzut la articolul 4 alineatul 20 din Legea 38/1992 să se fi încheiat.”

               9

               Articolul 9 alineatul 9 din legea 24/2001 prevede, printre altele, că baza de impozitare este constituită din volumul produselor care fac obiectul taxei.

               10

               Articolul 9 alineatul 10 din aceeași lege definește cota de impozitare după cum urmează:

                        „1.

                        Cota de impozitare aplicabilă fiecărui produs taxat se formează prin adunarea cotei de stat și [a comunității autonome corespunzătoare].

                        2.

                        Cota de impozitare de stat este următoarea:

                  [...]

                        3.

                        Cota de impozitare [a comunității] autonome este cea care, în temeiul dispozițiilor [Legii 21/2001] care reglementează măsurile fiscale și administrative ale noului sistem de finanțare a comunităților autonome și a orașelor care dispun de statut și de autonomie [Ley 21/2001, por la que se regulan las medidas fiscales y administrativas del nuevo sistema de financiación de las Comunidades Autónomas de Régimen Común y Ciudades con Estatuto de Autonomía) din 27 decembrie 2001 (BOE nr. 313, din 31 decembrie 2001, p. 50383)], este aprobată de comunitatea autonomă. Dacă comunitatea autonomă nu a aprobat nicio astfel de cotă, se aplică doar cota de impozitare de stat.

                  [...]”

               11

               Articolul 9 alineatul 11 din Legea 24/2001 prevede că persoanele impozabile trebuie să repercuteze valoarea taxei datorate asupra cumpărătorilor produselor, acestea fiind obligate să o suporte, cu excepția cazurilor în care persoana impozabilă este consumatorul final al produselor menționate.

               12

               L’IVMDH a fost transferată către comunitățile autonome în temeiul Legii 21/2001.

               13

               Cota de impozitare autonomă a IVMDH aplicabilă în Comunitatea autonomă Catalonia începând de la 1 august 2004 este stabilită prin Legea 7/2004 privind măsurile fiscale și administrative (Ley 7/2004 de medidas fiscales y administrativas) din 16 iulie 2004 (BOE nr. 235 din 29 septembrie 2004, p. 32391).

         Cauza principală și întrebările preliminare

               14

               TJB, o societate de transport de mărfuri cu sediul în Comunitatea autonomă Catalonia, a achitat, în calitate de consumator final, o sumă de 45632, 38 euro cu titlu de IVMDH, datorată pentru exercițiile fiscale 2005-2008.

               15

               La 30 noiembrie 2009, TJB a prezentat Oficiului de gestiune a accizelor o cerere privind obținerea rambursării sumei respective pentru motivul că IVMDH este, în opinia acestei societăți, contrară articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12, întrucât această taxă urmărește un obiectiv strict bugetar și nu respectă nici economia reglementării Uniunii în materie de TVA, nici pe cea referitoare la accize în ceea ce privește exigibilitatea sa.

               16

               Prin decizia din 1 decembrie 2009, această cerere a fost respinsă de Oficiul de gestiune a accizelor.

               17

               Printr‑o decizie din 10 iunie 2010, Tribunal Económico‑Administrativo Regional de Cataluña (Tribunalul Economic Administrativ Regional din Catalonia) a respins contestația formulată de TJB împotriva deciziei menționate.

               18

               Sesizat cu acțiune în contencios administrativ împotriva acestei decizii, Tribunalul Superior de Justicia de Cataluña (Curtea Supremă de Justiție a Cataloniei) manifestă îndoieli cu privire la compatibilitatea IVMDH cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva 92/12. În special, această instanță se întreabă dacă taxa respectivă poate fi considerată ca având un scop specific în sensul acestei dispoziții, având în vedere că este destinată finanțării – pe lângă, eventual, a cheltuielilor de mediu – noilor competențe transferate comunităților autonome în domeniul sănătății, în timp ce acciza instituită prin această directivă urmărește deja să protejeze sănătatea și mediul. Instanța de trimitere consideră, în plus, că normele privind exigibilitatea IVMDH nu respectă nici normele privind accizele, deoarece această taxă este exigibilă la momentul vânzării către consumatorul final, nici normele aferente TVA‑ului, deoarece taxa menționată nu este percepută în fiecare etapă a producției și a distribuției.

               19

               În aceste condiții, Tribunalul Superior de Justicia de Cataluña a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 3 alineatul (2) din [Directiva 92/12] și în special condiția privind «scopul specific» al unei anumite taxe,

                                 a)

                                 trebuie interpretat în sensul că impune ca obiectivul urmărit să nu poată fi atins prin intermediul unei alte taxe armonizate?

                                 b)

                                 trebuie interpretat în sensul că există un scop pur bugetar atunci când o anumită taxă a fost instituită în același timp cu transferul unor competențe către unele comunități autonome cărora, la rândul lor, li se cedează încasările obținute din taxă cu scopul de a acoperi în parte cheltuielile ocazionate de competențele transferate, putând fi stabilită o diversitate de cote de impozitare în funcție de teritoriul fiecărei comunități autonome?

                                 c)

                                 În cazul unui răspuns negativ la întrebarea anterioară, noțiunea «scop specific» trebuie interpretată în sensul că obiectivul respectiv trebuie să fie exclusiv sau, dimpotrivă, admite atingerea mai multor obiective diferite, printre care se află de asemenea obiectivul pur bugetar care vizează obținerea de finanțare pentru anumite competențe?

                                 d)

                                 În cazul în care răspunsul la întrebarea anterioară ar fi că se admite atingerea mai multor obiective, ce grad de relevanță trebuie să aibă un anumit obiectiv, în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12, pentru a respecta condiția ca taxa să corespundă unui «scop specific» în sensul admis de jurisprudența Curții și care ar fi criteriile pentru a delimita scopul principal de cel accesoriu?

                        2)

                        Articolul 3 alineatul 2 din [Directiva 92/12] și în special condiția conformității cu normele de impozitare aplicabile accizelor sau [TVA‑ului] în ceea ce privește stabilirea exigibilității,

                                 a)

                                 se opune unei taxe indirecte nearmonizate (precum IVMDH) care este exigibilă în momentul vânzării cu amănuntul a combustibilului către consumatorul final, spre deosebire de taxa armonizată (taxa pe uleiurile minerale, care este exigibilă atunci când produsele ies din ultimul antrepozit fiscal) sau de [TVA] (care, deși este de asemenea exigibilă în momentul vânzării finale cu amănuntul, este totuși exigibilă în fiecare etapă a procesului de producție și de distribuție), întrucât consideră că aceasta nu este conformă – potrivit formulării din Hotărârea [din 9 martie 2000,] EKW și Wein & Co. [C-437/97, Rec., p. I-1157,] (punctul 47) – cu sistemul general al uneia sau al alteia dintre tehnicile de impozitare menționate, astfel cum sunt reglementate de normele comunitare?

                                 b)

                                 în cazul în care răspunsul la întrebarea anterioară este negativ, trebuie să se interpreteze [dispoziția menționată în sensul că] respectiva condiție de conformitate este îndeplinită fără a fi necesar să existe coincidențe în ceea ce privește exigibilitatea pentru simplul fapt că taxa indirectă nearmonizată (în acest caz, IVMDH) nu interferează cu – în sensul că nu împiedică și nici nu face mai dificilă – funcționarea normală a exigibilității accizelor sau a [TVA‑ului]?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               20

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 3 alineatul (2) din Directiva 92/12 trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații naționale care instituie o taxă pe vânzarea cu amănuntul de uleiuri minerale cum este IVMDH în discuție în litigiul principal.

               21

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12, uleiurile minerale pot face obiectul altor taxe indirecte decât acciza instituită prin această directivă dacă, pe de o parte, această taxă urmărește unul sau mai multe scopuri specifice și dacă, pe de altă parte, este conformă cu normele de impozitare aplicabile accizelor sau TVA‑ului în ceea ce privește calcularea bazei de impozitare, calcularea taxei, exigibilitatea și monitorizarea taxei (a se vedea Hotărârea EKW și Wein & Co., citată anterior, punctul 30).

               22

               Aceste două condiții, care au are drept scop să împiedice restricționarea neadecvată a comerțului prin aplicarea unor taxe indirecte suplimentare (Hotărârea din 24 februarie 2000, Comisia/Franța, C-434/97, Rec., p. I-1129, punctul 26, precum și Hotărârea EKW și Wein & Co., citată anterior, punctul 46), sunt cumulative, astfel cum reiese din însuși modul de redactare a dispoziției menționate.

               23

               În ceea ce privește prima condiție dintre acestea, reiese din jurisprudența Curții că un scop specific în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12 este un alt scop decât pur bugetar (a se vedea Hotărârile citate anterior Comisia/Franța, punctul 19, și EKW și Wein & Co., punctul 31, precum și Hotărârea din 10 martie 2005, Hermann, C-491/03, Rec., p. I-2025, punctul 16).

               24

               În speță, este cert că încasările din IVMDH au fost afectate comunităților autonome în scopul finanțării de către acestea a anumitor competențe proprii. Astfel cum reiese din elementele de care dispune Curtea, cota de impozitare a acestei taxe rezultă din cumularea cotei de impozitare stabilite la nivel național cu cota de impozitare stabilită de comunitatea autonomă în cauză.

               25

               În această privință, trebuie amintit că Curtea a statuat deja că consolidarea autonomiei unei colectivități teritoriale prin recunoașterea unei competențe de a preleva venituri fiscale constituie un obiectiv pur bugetar care nu poate, în sine, să constituie un scop specific în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12 (Hotărârea EKW și Wein & Co., citată anterior, punctul 33).

               26

               Generalitat de Catalunya și guvernul spaniol, susținute de guvernele grec și francez, subliniază totuși că încasările din IVMDH sunt atribuite comunităților autonome nu în mod general, cu obiectivul pur bugetar de consolidare a capacității lor financiare, ci în scopul de a compensa sarcina pe care o implică pentru acestea exercitarea competențelor care le‑au fost transferate în materie de sănătate și de mediu. Astfel, în temeiul articolului 9 alineatul 1 punctul 3 din Legea 24/2001, încasările din această taxă rezultate din cota de impozitare stabilită la nivel național și din cota de impozitare autonomă trebuie alocate în mod obligatoriu pentru acoperirea cheltuielilor legate de sănătate, în timp ce, în ceea ce privește partea rezultând din această din urmă cotă, acestea pot, eventual, să fie afectate unor cheltuieli legate de mediu. Spre deosebire de acciză, care ar urmări în mod specific colectarea de venituri care au caracter pur bugetar, IVMDH ar contribui, prin modul său de concepere și prin incidența sa, la scopul specific de reducere a costurilor sociale implicate de consumul de uleiuri minerale.

               27

               În această privință, trebuie constatat de la bun început că, întrucât orice taxă are în mod necesar un scop bugetar, simpla împrejurare că o taxă precum IVMDH are un obiectiv bugetar nu poate, în sine, fără să golească de orice substanță articolul 3 alineatul (2) din Directiva 92/12, să fie suficientă pentru a exclude ca această taxă să poată fi considerată ca având deopotrivă un scop specific în sensul acestei dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea EKW și Wein & Co., citată anterior, punctul 33).

               28

               Pe de altă parte, astfel cum a indicat, în esență, avocatul general la punctele 26 și 27 din concluzii, afectarea prestabilită a încasărilor dintr‑o taxă precum IVMDH pentru finanțarea de către autoritățile regionale precum comunitățile autonome a unor competențe care au fost transferate acestora din urmă de stat în materie de sănătate și de mediu ar putea constitui un element care ar trebui luat în considerare pentru a identifica existența unui scop specific în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12 (a se vedea în acest sens Hotărârea EKW și Wein & Co., citată anterior, punctul 35).

               29

               Cu toate acestea, o asemenea afectare, care ține de o modalitate simplă de organizare internă a bugetului unui stat membru, nu poate constitui, în sine, o condiție suficientă în această privință, orice stat membru putând decide să impună, indiferent de scopul urmărit, afectarea încasărilor dintr‑o taxă pentru finanțarea anumitor cheltuieli. În caz contrar, orice scop ar putea fi considerat specific în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12, ceea ce ar priva acciza armonizată instituită prin această directivă de orice efect util și ar contraveni principiului potrivit căruia o dispoziție derogatorie precum articolul menționat 3 alineatul (2) trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte.

               30

               Pentru a fi considerată ca urmărind un scop specific în sensul dispoziției menționate, trebuie, în schimb, ca o taxă precum IVMDH să urmărească, în sine, să asigure protecția sănătății și a mediului. Aceasta ar fi, mai exact, situația, după cum a arătat, în esență, avocatul general la punctele 28 și 29 din concluzii, dacă încasările din această taxă ar trebui utilizate în mod obligatoriu pentru a reduce costurile sociale și de mediu legate în mod specific de consumul de uleiuri minerale grevate de taxa respectivă, astfel încât să existe o legătură directă între utilizarea încasărilor și scopul taxei în discuție.

               31

               În cauza principală, este cert însă că încasările din IVMDH trebuie să fie afectate de comunitățile autonome cheltuielilor de sănătate în general, iar nu celor care sunt legate în mod specific de consumul de uleiuri minerale taxate. Or, astfel de cheltuieli generale pot fi finanțate prin încasările din orice fel de taxe.

               32

               În plus, reiese din elementele de care dispune Curtea că legislația națională în cauză nu prevede niciun mecanism de afectare prestabilită în scopuri de mediu a încasărilor din IVMDH. Or, în lipsa unei astfel de afectări prestabilite, o taxă precum IVMDH nu poate, astfel cum a arătat avocatul general, în esență, la punctele 25 și 26 din concluzii, să fie considerată ca vizând, în sine, să asigure protecția mediului și, prin urmare, ca urmărind un scop specific în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12 decât dacă această taxă ar fi concepută, în ceea ce privește structura sa, în special baza impozabilă sau cota de impozitare, astfel încât să descurajeze contribuabilii să consume uleiuri minerale sau să încurajeze utilizarea altor produse ale căror efecte sunt mai puțin dăunătoare pentru mediu.

               33

               Cu toate acestea, nu reiese din dosarul transmis Curții că aceasta este situația în litigiul principal și, în plus, nu s‑a susținut în niciun caz în observațiile scrise prezentate în fața sa că acestea ar fi caracteristicile IVMDH.

               34

               Rezultă de aici că o taxă precum IVMDH în discuție în litigiul principal, care, astfel cum reiese din elementele de care dispune Curtea, este în prezent integrată în cota de acciză armonizată, nu poate fi considerată ca urmărind un scop specific în sensul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12.

               35

               În consecință, se impune să se concluzioneze, fără să fie necesar să se examineze dacă a doua condiție enunțată la articolul 3 alineatul (2) menționat referitoare la respectarea normelor de impozitare aplicabile accizelor sau TVA‑ului este îndeplinită, că dispoziția menționată trebuie interpretată în sensul că se opune ca o taxă precum IVMDH să poată fi considerată ca fiind conformă cerințelor dispoziției respective.

               36

               Trebuie să se răspundă, așadar, la întrebările adresate că articolul 3 alineatul (2) din Directiva 92/12 trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații naționale care instituie o taxă pe vânzarea cu amănuntul de uleiuri minerale, cum este IVMDH în discuție în litigiul principal, o asemenea taxă neputând fi considerată ca urmărind un scop specific în sensul acestei dispoziții, din moment ce această taxă, destinată să finanțeze exercitarea de către colectivitățile teritoriale în cauză a competențelor lor în materie de sănătate și de mediu, nu urmărește, în sine, să asigure protecția sănătății și a mediului.

         Cu privire la limitarea efectelor hotărârii în timp

               37

               În observațiile lor scrise, Generalitat de Catalunya și guvernul spaniol au solicitat Curții să limiteze în timp efectele prezentei hotărâri în cazul în care constată că articolul 3 alineatul (2) din Directiva 92/12 se opune instituirii unei taxe precum IVMDH în discuție în litigiul principal.

               38

               În susținerea cererii lor, Generalitat de Catalunya și guvernul spaniol, pe de o parte, atrag atenția Curții cu privire la consecințele financiare grave pe care le‑ar avea o hotărâre prin care s‑ar efectua o astfel de constatare. IVMDH ar fi generat astfel un volum mare de litigii. Or, obligația de rambursare a acestei taxe, ale cărei încasări ar fi atins aproximativ 13 miliarde de euro în perioada 2002-2011, ar compromite finanțarea sistemului de sănătate publică în comunitățile autonome.

               39

               Pe de altă parte, aceștia arată că, având în vedere comportamentul Comisiei Europene, au dobândit cu bună‑credință convingerea că taxa menționată era conformă dreptului Uniunii. Astfel, serviciile Comisiei consultate de autoritățile spaniole anterior punerii în aplicare a acestei taxe nu ar fi contestat, în avizul pe care l‑au furnizat acestora din urmă la 14 iunie 2001, posibilitatea de a institui o taxă pe uleiurile minerale având ca scop finanțarea competențelor transferate comunităților autonome în domeniul sănătății și al mediului, ci s‑ar fi limitat la stabilirea condițiilor care ar permite ca IVMDH să devină compatibilă cu dreptul Uniunii. Pe de altă parte, instanțele spaniole nu ar fi avut nicio clipă îndoieli cu privire la conformitatea acestei taxe cu dreptul Uniunii. În plus, procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor inițiată de Comisie în cursul anului 2002 ar fi suspendată de mai mulți ani. În sfârșit, după ce Comisia ar fi inițiat această procedură, autoritățile spaniole, prin Legea organică 2/2012 privind stabilitatea bugetară și viabilitatea financiară (Ley Orgánica 2/2012 de Estabilidad Presupuestaria y Sostenibilidad Financiera) din 27 aprilie 2012 (BOE nr. 103 din 30 aprilie 2012, p. 32653), ar fi inclus IVMDH în acciza pe uleiurile minerale.

               40

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, interpretarea de către Curte a unei norme de drept al Uniunii, în exercitarea competenței pe care i‑o conferă articolul 267 TFUE, lămurește și precizează semnificația și domeniul de aplicare ale acestei norme, astfel cum trebuie sau ar fi trebuit să fie înțeleasă și aplicată de la intrarea sa în vigoare. Rezultă că norma astfel interpretată poate și trebuie să fie aplicată de instanță chiar și raporturilor juridice născute și constituite înainte de hotărârea asupra cererii de interpretare dacă sunt reunite și condițiile care permit supunerea litigiului privind aplicarea normei respective instanțelor competente (a se vedea în special Hotărârea din 17 februarie 2005, Linneweber și Akritidis, C-453/02 și C-462/02, Rec., p. I-1131, punctul 41, Hotărârea din 6 martie 2007, Meilicke și alții, C-292/04, Rep., p. I-1835, punctul 34, precum și Hotărârea din 10 mai 2012, Santander Asset Management SGIIC și alții, C‑338/11-C‑347/11, punctul 58).

               41

               Curtea poate numai în mod excepțional, în aplicarea principiului general al securității juridice, inerent ordinii juridice a Uniunii, să considere necesar să limiteze posibilitatea oricărei persoane interesate de a invoca o dispoziție pe care a interpretat‑o în scopul de a contesta raporturi juridice stabilite cu bună‑credință. Pentru a putea impune o astfel de limitare, este necesară întrunirea a două criterii esențiale: buna‑credință a celor interesați și riscul de consecințe grave (a se vedea în special Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Skov și Bilka, C-402/03, Rec., p. I-199, punctul 51, Hotărârea din 3 iunie 2010, Kalinchev, C-2/09, Rep., p. I-4939, punctul 50, precum și Hotărârea Santander Asset Management SGIIC și alții, citată anterior, punctul 59).

               42

               Mai precis, Curtea nu a recurs la această soluție decât în circumstanțe bine determinate, și anume în cazul în care exista un risc de repercusiuni economice grave cauzate mai ales de numărul mare de raporturi juridice constituite cu bună‑credință pe baza reglementării considerate ca fiind în mod legal în vigoare și atunci când reieșea că particularii și autoritățile naționale au fost determinați să adopte un comportament neconform dreptului Uniunii ca urmare a unei incertitudini obiective și importante privind domeniul de aplicare al normelor de drept al Uniunii, incertitudine la care contribuise eventual și comportamentul altor state membre sau al Comisiei (a se vedea în special Hotărârea din 27 aprilie 2006, Richards, C-423/04, Rec., p. I-3585, punctul 42, precum și Hotărârile citate anterior Kalinchev, punctul 51, și Santander Asset Management SGIIC și alții, punctul 60).

               43

               În ceea ce privește primul criteriu referitor la buna‑credință, trebuie constatat, în speță, că, pe lângă faptul că în Hotărârea EKW și Wein & Co., citată anterior, pronunțată în cursul anului 2000, Curtea se pronunțase deja cu privire la o taxă care prezenta aspecte similare celor specifice IVMDH din perspectiva articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12, nu reiese în niciun caz din elementele prezentate de Generalitat de Catalunya și de guvernul spaniol, contrar susținerilor acestora, că Comisia ar fi precizat într‑un moment oarecare acestor autorități faptul că IVMDH era conformă acestei dispoziții.

               44

               În această privință, trebuie arătat că avizul furnizat de serviciile Comisiei pe care îl invocă Generalitat de Catalunya și guvernul spaniol a concluzionat în mod clar că instituirea unei taxe pe uleiurile minerale al cărei cuantum ar varia în funcție de comunitățile autonome, astfel cum este propusă de autoritățile spaniole, este contrară dreptului Uniunii. În special, serviciile menționate au subliniat că o astfel de taxă nu ar putea fi considerată conformă articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12 decât dacă ar exista o legătură coerentă între cuantumul acestei taxe și problemele de sănătate sau de protecție a mediului pe care aceasta urmărește să le remedieze și cu condiția ca aceasta să nu fie exigibilă la momentul introducerii pe piață a uleiurilor minerale. În plus, trebuie să se constate că, din 2003, și anume din anul următor celui al intrării în vigoare a IVMDH, Comisia a inițiat o procedură în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva Regatului Spaniei în ceea ce privește această taxă.

               45

               În aceste condiții, nu se poate admite că Generalitat de Catalunya și guvernul spaniol au acționat cu bună‑credință menținând IVMDH în vigoare timp de peste 10 ani. Faptul că ar fi dobândit convingerea că această taxă este conformă dreptului Uniunii nu poate repune în discuție o asemenea constatare.

               46

               Într‑un astfel de context, este lipsit de relevanță, contrar susținerilor guvernului spaniol, faptul că, admițând ca un alt stat membru, în anul 2004, să permită autorităților regionale ale acestui stat să crească accizele pe uleiurile minerale, Comisia ar fi acceptat o măsură fiscală similară celei pe care autoritățile spaniole au prezentat‑o serviciilor Comisiei anterior adoptării IVMDH.

               47

               Dat fiind că primul criteriu avut în vedere la punctul 41 din prezenta hotărâre nu este îndeplinit, nu este necesar să se verifice dacă este îndeplinit al doilea criteriu privind riscul de consecințe grave.

               48

               Trebuie amintit totuși că, potrivit unei jurisprudențe constante, implicațiile financiare care ar rezulta pentru un stat membru dintr‑o hotărâre preliminară nu justifică, prin ele însele, limitarea în timp a efectelor acestei hotărâri (Hotărârea din 20 septembrie 2001, Grzelczyk, C-184/99, Rec., p. I-6193, punctul 52, Hotărârea din 15 martie 2005, Bidar, C-209/03, Rec., p. I-2119, punctul 68, precum și Hotărârile citate anterior Kalinchev, punctul 52, și Santander Asset Management SGIIC și alții, punctul 62).

               49

               În caz contrar, încălcările cele mai grave ar fi tratate mai favorabil, în măsura în care chiar acestea sunt cele care pot avea implicațiile financiare cele mai importante pentru statele membre. În plus, limitarea în timp a efectelor unei hotărâri numai în temeiul acestui tip de considerente ar conduce la o diminuare substanțială a protecției jurisdicționale a drepturilor pe care le au contribuabilii în temeiul reglementării fiscale a Uniunii (Hotărârea din 11 august 1995, Roders și alții, C-367/93-C-377/93, Rec., p. I-2229, punctul 48).

               50

               Din considerațiile de mai sus rezultă că nu este necesar să fie limitate în timp efectele prezentei hotărâri.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               51

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații naționale care instituie o taxă pe vânzarea cu amănuntul de uleiuri minerale, cum este taxa pe vânzările anumitor uleiuri minerale (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos) în discuție în litigiul principal, o asemenea taxă neputând fi considerată ca urmărind un scop specific în sensul acestei dispoziții, din moment ce această taxă, destinată să finanțeze exercitarea de către colectivitățile teritoriale în cauză a competențelor lor în materie de sănătate și de mediu, nu urmărește, în sine, să asigure protecția sănătății și a mediului.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: spaniola.


title: Hotărârea Curții din data de 24 noiembrie 1993. # Proces penal împotriva Bernard Keck și Daniel Mithouard. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de grande instance de Strasbourg - Franța. # Libera circulație a mărfurilor. # Cauze conexate C-267/91 și C-268/91.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII24 noiembrie 1993(*)(cerere de pronunţare a unei hotărâri preliminare formulată de Tribunal de Grande Instance din Strasbourg)„Libera circulație a mărfurilor – Interzicerea revânzării în pierdere”În cauzele conexate C‑267/91 și C‑268/91,având
 ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Tribunal de Grande
 Instance din Strasbourg (Franța), în procedurile penale aflate pe rolul
 acestei instanțe și desfășurate împotriva Bernard KeckșiDaniel Mithouard,privind interpretarea normelor Tratatului CEE referitoare la concurență și la libera circulație în cadrul Comunității,CURTEA,compusă
 din domnii O. Due, președinte, G. F. Mancini, J. C. Moitinho
de Almeida, Diez de Velasco și D. A. O. Edward, președinți de
camere, C. N. Kakouris, R. Joliet, F. A. Schockweiler,
G. C. Rodríguez Iglesias, F. Grévisse, M. Zuleeg,
P. J. G. Kapteyn și J. L. Murray, judecători,avocat general: domnul W. Van Gerven,grefier: doamna D. Louterman‑Hubeau, administrator principal,luând în considerare observațiile scrise prezentate:–        pentru
 domnul D. Mithouard, de M. Meyer, avocat în cadrul Baroului din
Strasbourg;–        pentru
 domnul B. Keck, de J.‑P. Wachsmann, avocat în cadrul Baroului din
Strasbourg;–        pentru
 guvernul francez, de domnul P. Pouzoulet, director adjunct în cadrul
Direcției afaceri juridice din cadrul Ministerului Afacerilor Externe,
și de doamna H. Duchêne, secretar pentru afaceri externe în cadrul
Direcției juridice a aceluiași minister, în calitate de agenți;–        pentru
 guvernul elen, de domnul F. P. Georgakopoulos, consilier juridic
adjunct în cadrul Consiliului Juridic de Stat, în calitate de agent;–        pentru
 Comisia Comunităților Europene, de domnul R. Wainwright, consilier
juridic, și de doamna V. Melgar, funcționar național detașat în cadrul
Serviciului juridic al Comisiei, în calitate de agenți, asistați de H.
Lehman, avocat în cadrul Baroului din Paris;având în vedere raportul de ședință,după
 ascultarea observațiilor orale ale domnului D. Mithouard, reprezentat
de Meyer și Huet, avocați în cadrul Baroului din Strasbourg, ale
guvernului francez și ale Comisiei, în ședința din 9 martie 1993,după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 aprilie 1993,pronunță prezentaHotărâre1        Prin
 două hotărâri din 27 iunie 1991, primite de Curte la 16 octombrie 1991,
 Tribunal de Grande Instance din Strasbourg a adresat, în temeiul
articolului 177 din Tratatul CEE, două întrebări preliminare referitoare
 la interpretarea normelor Tratatului CEE referitoare la concurență și
la libera circulație în cadrul Comunității.2        Aceste
 întrebări au fost adresate în cadrul unor proceduri penale declanșate
împotriva domnilor Keck și Mithouard, care sunt cercetați penal pentru
fapta de a fi revândut produse, în starea în care le‑au achiziționat, la
 prețuri inferioare prețului de cumpărare, încălcând astfel dispozițiile
 articolului 1 din Legea franceză nr. 63‑628 din 2 iulie 1963,
astfel cum a fost modificată prin articolul 32 din Ordonanța
nr. 86‑1243 din 1 decembrie 1986.3        Domnii
 Keck și Mithouard au susținut în apărarea lor că o interdicție generală
 a revânzării în pierdere, astfel cum este prevăzută de dispozițiile
menționate, este incompatibilă cu articolul 30 din tratat, precum și cu
principiul liberei circulații a persoanelor, a serviciilor și a
capitalurilor și cu principiul liberei concurențe în cadrul Comunității.4        Considerând
 necesară interpretarea anumitor dispoziții din dreptul comunitar,
Tribunal de Grande Instance din Strasbourg a suspendat judecarea cauzei,
 în fiecare dintre cele două acțiuni, și a adresat Curții următoarea
întrebare preliminară:„Interzicerea în
Franța a revânzării în pierdere, prevăzută la articolul 32 din Ordonanța
 nr. 86‑1243 din 1 decembrie 1986, este compatibilă cu principiul
liberei circulații a persoanelor, a serviciilor și a capitalurilor, cu
principiul libertății de stabilire, cu principiul liberei concurențe pe
piața comună și cu principiul nediscriminării pe motive de cetățenie sau
 de naționalitate, prevăzute de Tratatul de instituire a CEE din 25
martie 1957, în special de articolele 3 și 7 din tratat, având în vedere
 că legislația franceză este susceptibilă de a denatura concurența:a)      pe
 de o parte, deoarece nu incriminează decât revânzarea în pierdere și
exclude din sfera de aplicare a interdicției producătorul, care este
liber să vândă pe piață produsul pe care îl fabrică, îl prelucrează sau
îl îmbunătățește, chiar și într‑o măsură foarte redusă, la un preț
inferior aceluia al costului său;b)      pe
 de altă parte, deoarece denaturează concurența, în special în zonele de
 frontieră, între diferiții agenți economici, în funcție de cetățenie
sau de naționalitate și de locul lor de stabilire?”5        Pentru
 o expunere mai amplă a faptelor din litigiul principal, a desfășurării
procedurii, precum și a observațiilor scrise prezentate Curții, se face
trimitere la raportul de ședință. Aceste elemente din dosar nu sunt
reluate în cele ce urmează decât în măsura în care sunt necesare pentru
raționamentul Curții.6        Cu
 titlu preliminar, trebuie arătat că dispozițiile tratatului privind
libera circulație a persoanelor, a serviciilor și a capitalurilor în
cadrul Comunității sunt lipsite de pertinență în cazul unei interdicții
generale a revânzării în pierdere, care are legătură cu comercializarea
mărfurilor, și că, prin urmare, aceste dispoziții nu prezintă nicio
relevanță pentru obiectul acțiunii principale.7        Apoi,
 în ceea ce privește principiul nediscriminării prevăzut la articolul 7
din tratat, din hotărârile de trimitere reiese că instanța națională are
 îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea cu această dispoziție a
interdicției revânzării în pierdere, în măsura în care această
interdicție ar putea să dezavantajeze întreprinderile aflate sub
incidența dispoziției menționate față de întreprinderile concurente din
statele membre în care revânzarea în pierdere este permisă.8        În
 această privință, trebuie arătat că faptul că întreprinderile care
desfășoară activități de vânzare în diferite state membre sunt supuse
unor legislații diferite, unele interzicând revânzarea în pierdere, iar
altele permițând‑o, nu constituie o discriminare în sensul articolului 7
 din tratat, din moment ce legislația națională în discuție în acțiunea
principală se aplică tuturor activităților de vânzare întreprinse pe
teritoriul național, indiferent de cetățenia sau de naționalitatea
persoanelor care exercită aceste activități (a se vedea Hotărârea din 14
 iulie 1988, Lambert, 308/86, Rec., p. 4369).9        În
 sfârșit, din întrebarea preliminară reiese că instanța de trimitere
solicită lămuriri în privința eventualelor efecte anticoncurențiale ale
reglementărilor în cauză, invocând fundamentele Comunității, descrise la
 articolul 3 din tratat, fără însă a face trimitere la normele specifice
 din tratat care le pun în aplicare în domeniul concurenței.10      În
 aceste împrejurări, ținând seama de argumentele scrise și orale
dezbătute în fața Curții și pentru a oferi instanței de trimitere un
răspuns util, trebuie examinată interdicția revânzării în pierdere din
perspectiva liberei circulații a mărfurilor.11      În
 temeiul articolului 30 din tratat, între statele membre sunt interzise
restricțiile cantitative la import, precum și orice măsură cu efect
echivalent. Potrivit unei jurisprudențe constante, reprezintă o măsură
cu efect echivalent unei restricții cantitative orice măsură de natură
să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un
obstacol în calea comerțului intracomunitar.12      Trebuie
 să se constate că o legislație națională care interzice în mod general
revânzarea în pierdere nu are ca obiect reglementarea schimburilor de
mărfuri între statele membre.13      Este
 adevărat că o astfel de legislație este de natură să limiteze volumul
vânzărilor și, în consecință, volumul vânzărilor de produse provenite
din alte state membre, în măsura în care îi privează pe agenții
economici de o metodă de promovare a vânzărilor. Cu toate acestea,
trebuie să se pună întrebarea dacă această eventualitate este suficientă
 pentru a califica legislația în cauză drept măsură cu efect echivalent
unei restricții cantitative la import.14      Dat
 fiind faptul că agenții economici invocă din ce în ce mai mult
articolul 30 din tratat pentru a contesta orice fel de reglementare care
 are ca efect limitarea libertății lor comerciale, chiar dacă aceasta nu
 vizează produsele provenite din alte state membre, Curtea consideră că
este necesar să își reexamineze și să își clarifice jurisprudența în
această materie.15      În
 această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Cassis de
 Dijon (Hotărârea din 20 februarie 1979, Rewe‑Zentral, 120/78, Rec.,
p. 649), reprezintă măsuri cu efect echivalent, interzise de
articolul 30, obstacolele în calea liberei circulații a mărfurilor care
rezultă, în absența armonizării legislațiilor, din aplicarea în cazul
mărfurilor provenite din alte state membre, unde sunt produse și
comercializate în mod legal, a unor norme privind condițiile pe care
trebuie să le îndeplinească aceste mărfuri (cum ar fi acelea referitoare
 la denumirea, forma, dimensiunile, greutatea, compoziția, prezentarea,
etichetarea, ambalarea lor), chiar dacă aceste norme se aplică, fără a
face distincție, tuturor produselor, atât timp cât această aplicare nu
poate fi justificată printr‑un obiectiv de interes general de natură să
primeze în fața exigențelor liberei circulație a mărfurilor.16      În
 schimb, trebuie să se considere că, spre deosebire de ceea ce s‑a
hotărât până în prezent, aplicarea în cazul produselor provenite din
alte state membre a unor dispoziții naționale care limitează sau
interzic anumite modalități de vânzare nu este de natură să constituie,
în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea
comerțului dintre statele membre, în sensul jurisprudenței Dassonville
(Hotărârea din 11 iulie 1974, 8/74, Rec., p. 837), dacă aceste
dispoziții se aplică tuturor agenților economici vizați care își
desfășoară activitatea pe teritoriul național și dacă afectează în
același mod, în drept și în fapt, comercializarea atât a produselor
naționale, cât și a celor provenite din alte state membre.17      Astfel,
 în cazul în care aceste condiții sunt îndeplinite, aplicarea
reglementărilor de acest tip vânzării produselor provenite dintr‑un alt
stat membru care respectă normele edictate de acest stat nu este de
natură să împiedice accesul acestora pe piață sau să îl restricționeze
mai mult decât îl restricționează pe cel al produselor naționale. Prin
urmare, aceste reglementări nu intră în domeniul de aplicare al
articolului 30 din tratat.18      În
 consecință, trebuie să se răspundă instanței naționale că articolul 30
din Tratatul CEE trebuie interpretat în sensul că nu se aplică
legislației unui stat membru care interzice în mod general revânzarea în
 pierdere. Cu privire la cheltuielile de judecată19      Cheltuielile
 efectuate de guvernul francez, de guvernul elen și de Comisia
Comunităților Europene, care au prezentat observații Curții, nu pot face
 obiectul unei rambursări. Întrucât, în privința părților din acțiunea
principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța
de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la
cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive,CURTEA,pronunțându‑se
 cu privire la întrebările adresate de Tribunal de Grande Instance din
Strasbourg, prin două hotărâri din 27 iunie 1991, hotărăște:Articolul
 30 din Tratatul CEE trebuie interpretat în sensul că nu se aplică
legislației unui stat membru care interzice în mod general revânzarea în
 pierdere.DueMancini      Moitinho de AlmeidaDiez de VelascoEdwardKakouris      Joliet      SchockweilerRodriguez IglesiasGrévisse            Zuleeg      KapteynMurrayPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 24 noiembrie 1993.Grefier       PreședinteJ.‑G. Giraud       O. Due* Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 24 mai 2012. # Formula One Licensing BV împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI) și Global Sports Media Ltd. # Recurs - Marcă comunitară - Marca figurativă F1-LIVE - Opoziție a titularului mărcilor verbale internaționale și naționale F1 și al unei mărci figurative comunitare F1 Formula 1 - Lipsa caracterului distinctiv - Element descriptiv - Suprimarea protecției rezervate unei mărci anterioare naționale - Risc de confuzie. # Cauza C-196/11 P.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      24 mai 2012 (
            *1
         )
      „Recurs — Marcă comunitară — Marca figurativă F1-LIVE — Opoziție a titularului mărcilor verbale internaționale și naționale F1 și al unei mărci figurative comunitare F1 Formula 1 — Lipsa caracterului distinctiv — Element descriptiv — Suprimarea protecției rezervate unei mărci anterioare naționale — Risc de confuzie”
      În cauza C-196/11 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 27 aprilie 2011,

         Formula One Licensing BV, cu sediul în Rotterdam (Țările de Jos), reprezentată de K. Sandberg și de B. Klingberg, Rechtsanwältinnen,
      recurentă,
      celelalte părți în proces fiind:

         Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de A. Folliard-Monguiral, în calitate de agent,
      pârât în primă instanță,

         Global Sports Media Ltd, cu sediul în Hamilton (Bermuda), reprezentată de T. de Haan, avocat,
      intervenientă în primă instanță,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, și domnii J. Malenovský, E. Juhász (raportor), G. Arestis și T. von Danwitz, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 14 decembrie 2011,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin recursul formulat, Formula One Licensing BV solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 17 februarie 2011, Formula One Licensing/OAPI – Global Sports Media (F1-LIVE) (T-10/09, Rep., p. II-427, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta din urmă a respins acțiunea sa în anularea deciziei Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din 16 octombrie 2008 (cauza R 7/2008-1), referitoare la o procedură de opoziție între Racing-Live SAS și Formula One Licensing BV (denumită în continuare „decizia în litigiu”).

         Cadrul juridic

               2

               Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1992/2003 al Consiliului din 27 octombrie 2003 (JO L 296, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 9, denumit în continuare „Regulamentul nr. 40/94”), a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1), care a intrat în vigoare la 13 aprilie 2009. Cu toate acestea, ținând seama de data faptelor, acest litigiu rămâne guvernat de Regulamentul nr. 40/94.

               3

               Al cincilea considerent al Regulamentului nr. 40/94 are următorul cuprins:
               „întrucât, cu toate acestea, dreptul comunitar al mărcilor nu se substituie legislațiilor statelor membre referitoare la mărci; întrucât, într-adevăr, nu s-ar dovedi justificat să se impună întreprinderilor să solicite înregistrarea mărcilor lor ca mărci comunitare; întrucât mărcile naționale rămân necesare acelor întreprinderi care nu doresc protecția mărcilor lor la scară comunitară”.

               4

               Potrivit articolului 8 alineatul (1) litera (b) din acest regulament, la opoziția titularului unei mărci anterioare, se respinge înregistrarea mărcii solicitate atunci când, din cauza identității sau asemănării sale cu marca anterioară și din cauza identității sau asemănării produselor sau serviciilor pe care le desemnează cele două mărci, există un risc de confuzie pe teritoriul pe care este protejată marca anterioară; riscul de confuzie presupune riscul de asociere cu marca anterioară.

               5

               Articolul 8 alineatul (2) litera (a) din regulamentul menționat prevede:
               „În înțelesul alineatului (1), «mărci anterioare» înseamnă:

                        (a)

                        mărci a căror dată de depunere este anterioară cererii de înregistrare a mărcii comunitare, ținând cont, dacă este cazul, de dreptul la prioritate invocat în sprijinul acestor mărci și care aparțin următoarelor categorii:

                                 (i)

                                 mărci comunitare;

                                 (ii)

                                 mărci înregistrate într-un stat membru sau, în ceea ce privește Belgia, Luxemburg și Țările de Jos, la Oficiul Mărcilor din Benelux;

                                 (iii)

                                 mărci care au făcut obiectul unei înregistrări în temeiul acordurilor internaționale, care produc efecte într-un stat membru;

                                 (iv)

                                 mărcile care au făcut obiectul unei înregistrări internaționale care produce efecte în Comunitate”.

               6

               Potrivit articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, la opoziția titularului unei mărci anterioare, se respinge înregistrarea mărcii solicitate, de asemenea, în cazul în care este identică sau similară cu marca anterioară și în cazul în care este destinată să fie înregistrată pentru produse sau servicii care nu sunt similare celor pentru care este înregistrată marca anterioară, atunci când, în cazul unei mărci comunitare anterioare, aceasta este de notorietate în cadrul Uniunii Europene și, în cazul unei mărci naționale anterioare, este de notorietate în respectivul stat membru și în cazul în care utilizarea fără un motiv întemeiat a mărcii solicitate ar genera un profit necuvenit din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii anterioare sau în cazul în care ar aduce atingere acestora.

               7

               Potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Prima Directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92), precum și potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO L 299, p. 25), care a abrogat și a înlocuit Directiva 89/104, sunt refuzate înregistrării sau pot să fie declarate nule, dacă sunt înregistrate, mărcile fără caracter distinctiv.

         Istoricul cauzei

               8

               La 13 aprilie 2004, Racing-Live SAS, căreia i s-a substituit, în calitate de titular al mărcii solicitate, Global Sports Media Ltd (denumită în continuare „Global Sports Media”), a depus la OAPI o cerere de înregistrare ca marcă comunitară pentru următoarea marcă figurativă:

               9

               Produsele și serviciile pentru care s-a solicitat înregistrarea fac parte din clasele 16, 38 și 41 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare (denumit în continuare „Aranjamentul de la Nisa”), și corespund pentru fiecare dintre aceste clase următoarei descrieri:

                        —

                        clasa 16: „Reviste, broșuri, cărți; toate aceste produse referitoare la formula 1”;

                        —

                        clasa 38: „Comunicații și difuzare de cărți, reviste și ziare prin terminale de calculator; toate aceste servicii referitoare la formula 1” și

                        —

                        clasa 41: „Publicare electronică de cărți, reviste și periodice; informații în materie de divertisment; organizare de concursuri pe internet; rezervarea de locuri pentru spectacole; jocuri online; toate aceste servicii referitoare la formula 1”.

               10

               Întrucât cererea de înregistrare a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare nr. 5/2005, Formula One Licensing BV (denumită în continuare „Formula One Licensing”) a formulat, la 2 mai 2005, opoziție la înregistrarea mărcii în cauză, întemeiată pe articolul 8 alineatul 1 litera (b) și pe articolul 5 din Regulamentul nr. 40/94.

               11

               Opoziția se întemeia în special pe următoarele mărci anterioare, al căror renume se revendica:

                        —

                        marca verbală F1, protejată prin înregistrarea internațională nr. 732 134 din 20 decembrie 1999, care produce efecte în Danemarca, în Germania, în Spania, în Franța, în Italia și în Ungaria pentru produse și servicii din clasele 16, 38 și 41 în sensul Aranjamentului de la Nisa, prin înregistrarea națională germană nr. 30 007 412 din 10 mai 2000, acoperind servicii din clasa 41 în sensul acestui aranjament, și prin înregistrarea națională britanică nr. 2 277 746 D din 13 august 2001, acoperind produse și servicii din clasele 16 și 38 în sensul aranjamentului menționat, și

                        —

                        marca figurativă F1 Formula 1, protejată prin înregistrarea comunitară nr. 631531 din 19 mai 2003 pentru produse și servicii din clasele 16, 38 și 41 în sensul Aranjamentului de la Nisa, reprodusă mai jos:

               12

               La 17 octombrie 2007, divizia de opoziție a OAPI a admis opoziția pe baza înregistrării internaționale anterioare nr. 732 134 care acoperă marca verbală F1. Aceasta a constatat că există o similitudine sau o identitate între produsele și serviciile pe care mărcile în conflict le desemnează și un grad mediu de similitudine între semnele în conflict și, prin urmare, un risc de confuzie între mărcile în conflict în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

               13

               La 14 decembrie 2007, Racing-Live SAS a formulat o cale de atac împotriva acestei decizii. La 16 octombrie 2008, Camera întâi de recurs a OAPI a admis calea de atac și a anulat respectiva decizie a diviziei de opoziție prin decizia în litigiu, considerând în esență că mărcile anterioare și marca solicitată nu pot genera un risc de confuzie și că, în această privință, este insuficientă coincidența elementului verbal „F1”, întrucât acest element este perceput ca fiind descriptiv în marca menționată.

         Acțiunea în fața Tribunalului și hotărârea atacată

               14

               Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 14 ianuarie 2009, Formula One Licensing a introdus o acțiune în anularea deciziei în litigiu. Această acțiune, care cuprindea două motive, a fost respinsă de Tribunal.

               15

               Prin intermediul primului motiv, recurenta a invocat o încălcare a articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

               16

               La punctul 28 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat, în ceea ce privește similitudinea produselor și a serviciilor în cauză, că, „la punctele 25 și 26 din decizia [în litigiu], camera de recurs a considerat că activitățile intervenientei cu privire la vânzarea de produse de imprimerie și de comunicare prin internet (și anume produsele și serviciile din clasele 16 și 38) erau identice cu cele ale recurentei, iar serviciile de publicare online și de divertisment online referitoare la formula 1 (și anume serviciile din clasa 41) și serviciile propuse de reclamantă erau foarte similare”.

               17

               Cu privire la compararea semnelor în conflict și la perceperea lor de către publicul relevant, Tribunalul, recunoscând că semnul „F1” în marca internațională și elementul „F1” în marca solicitată sunt comune, a examinat mai întâi rolul elementului „F1” în aceasta din urmă, în special aspectul dacă acest element este „dominant”.

               18

               Pe baza dovezilor de care dispunea, Tribunalul a considerat, la punctele 43 și 44 din hotărârea atacată, că termenul „formula 1” este utilizat în mod generic pentru a desemna un sport de curse automobilistice și că „abrevierea F1 este la fel de generică precum expresia formula 1”.

               19

               În ceea ce privește argumentul recurentei referitor la marca anterioară, Tribunalul a constatat, la punctul 46 din hotărârea atacată, că numai faptul că marca verbală anterioară a fost înregistrată ca marcă națională sau internațională nu exclude ca aceasta să fie în mod considerabil descriptivă sau, cu alte cuvinte, ca aceasta să nu posede decât un caracter distinctiv intrinsec scăzut în raport cu produsele și serviciile vizate. Cu toate acestea, Tribunalul a amintit, la punctul 47 din hotărârea atacată, că validitatea unei mărci internaționale sau naționale, în speță mărcile recurentei, nu poate fi pusă în discuție în cadrul unei proceduri de înregistrare a unei mărci comunitare, ci numai în cadrul unei proceduri de declarare a nulității inițiate în statul membru respectiv.

               20

               La punctul 49 din hotărârea atacată, Tribunalul a ajuns la concluzia că, „[a]vând în vedere aceste considerații și ținând seama de elementele de probă prezentate, trebuie să se concluzioneze că publicul relevant nu percepe elementul «f1» în marca solicitată ca pe un element distinctiv, ci ca pe un element utilizat în scopuri descriptive”. În același sens, la punctul 57 din hotărârea menționată, Tribunalul a apreciat că consumatorii vor considera „F1” într-o prezentare grafică obișnuită ca fiind abrevierea pentru „formula 1”, cu alte cuvinte, o indicație descriptivă, și a concluzionat că nu există un risc de confuzie între mărcile în conflict.

               21

               În continuare, Tribunalul a procedat la o comparație vizuală, fonetică și conceptuală a mărcii solicitate și a mărcii comunitare anterioare și, la punctul 61 din hotărârea atacată, a ajuns la concluzia că „[în] speță, în cadrul aprecierii globale a riscului de confuzie, caracterizată prin lipsa similitudinii vizuale și prin faptul că similitudinea în planurile fonetic și conceptual nu este decât limitată, este suficient să se constate că în mod întemeiat camera de recurs a reținut că nu exista un risc de confuzie între semnele în litigiu, întrucât publicul relevant nu va confunda marca solicitată cu cea a reclamantei. În această privință, trebuie să se sublinieze că sensul generic atribuit de public semnului F1 garantează că acest public va înțelege că marca solicitată privește formula 1, dar, din cauza organizării complet diferite, nu va stabili o legătură cu activitățile reclamantei”.

               22

               Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurenta a invocat în fața Tribunalului o încălcare a articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94.

               23

               Înainte de a respinge acest motiv, Tribunalul a considerat, la punctul 67 din hotărârea atacată:
               „Astfel cum reiese de la punctul 66 din decizia [în litigiu], semnul a căror utilizare și, eventual, renume le-a dovedit reclamanta este exclusiv cel care a făcut obiectul înregistrării comunitare nr. 631 531, și anume versiunea logotip. Prin urmare, prima problemă care se ridică este dacă mărcile figurative în cauză sunt identice sau similare. Astfel, caracterul distinctiv și renumele semnului constau în fuziunea virtuală a literei «f» și a cifrei «1», reprezentate în culori foarte contrastante. Numai prezența literei «f» și a cifrei «1» în marca solicitată, prezență care nu ar avea niciun caracter distinctiv, nu poate fi suficientă pentru a concluziona în sensul existenței unei legături între mărcile în cauză. În consecință, în pofida unei anumite asemănări sub aspect fonetic și conceptual, concluzia camerei de recurs potrivit căreia niciun element al mărcii solicitate nu amintește logotipul F1 publicului trebuie să fie confirmată, semnele în conflict neputând fi considerate ca fiind similare.”

         Concluziile părților

               24

               Prin recursul formulat, Formula One Licensing solicită Curții anularea hotărârii atacate, admiterea cererii sale în anularea deciziei în litigiu sau, în subsidiar, trimiterea cauzei Tribunalului spre rejudecare, precum și obligarea OAPI și a Global Sports Media la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor efectuate în primă instanță.

               25

               OAPI solicită Curții respingerea recursului și obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

               26

               Global Sports Media solicită Curții respingerea recursului și obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

         Cu privire la recurs

               27

               În susținerea recursului formulat, Formula One Licensing invocă trei motive.

               28

               Primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, în ceea ce privește caracterul distinctiv al elementului „F1”, cuprinde patru aspecte. Aceste aspecte se întemeiază pe absența unei referiri la produsele și la serviciile concrete, pe o denaturare a situației de fapt în ceea ce privește elementul „F1” și expresia „formula 1”, pe nerecunoașterea dobândirii caracterului distinctiv care rezultă din utilizarea ca parte a unei mărci comunitare înregistrate și, în sfârșit, pe o suprimare nelegală a protecției rezervate unei mărci anterioare.

               29

               Al doilea și al treilea motiv se întemeiază, pe de o parte, pe o încălcare a articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 care rezultă dintr-o eroare de apreciere a riscului de confuzie și, pe de altă parte, pe o încălcare a articolului 8 alineatul (5) din același regulament.

               30

               Trebuie analizat în primul rând al patrulea aspect al primului motiv.

         Argumentele părților

               31

               Prin intermediul celui de al patrulea aspect al primului motiv, Formula One Licensing arată că, la punctele 44, 49, 51, 57, 61 și 67 din hotărârea atacată, Tribunalul a anihilat caracterul distinctiv și protecția mărcii verbale anterioare F1 și a încălcat astfel articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

               32

               Formula One Licensing consideră că concluzia Tribunalului potrivit căreia denumirea „F1” este percepută ca fiind generică este afectată de o eroare de drept întrucât determină anularea de facto a mărcilor sale înregistrate F1 într-o prezentare grafică standard, această anulare fiind inadmisibilă. Recurenta amintește că Tribunalul a afirmat în această privință, la punctul 48 din hotărârea atacată, că OAPI era obligat să verifice în ce mod publicul relevant percepea elementul „F1” în marca solicitată. Recurenta consideră însă că această verificare are limitele sale, neputând determina anihilarea efectivă a caracterului distinctiv al mărcilor anterioare și, așadar, a întinderii protecției acestora.

               33

               Recurenta arată că, în cadrul examinării unei proceduri de înregistrare a unei mărci comunitare, Tribunalul nu are obligația de a nega existența caracterului distinctiv al mărcii invocate în susținerea opoziției și de a pune în discuție validitatea sa. În această privință, recurenta se referă la Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2007, Xentral/OAPI – Pages jaunes (PAGESJAUNES.COM) (T-134/06, Rep., p. II-5213, punctul 36), potrivit căreia validitatea unei mărci naționale nu poate fi pusă în discuție în cadrul unei proceduri de înregistrare a unei mărci comunitare, ci numai în cadrul unei proceduri de declarare a nulității inițiate în statul membru respectiv.

               34

               Potrivit Formula One Licensing, Tribunalul a săvârșit, așadar, o eroare de drept atunci când a negat caracterul distinctiv al mărcilor anterioare într-o prezentare grafică standard.

               35

               OAPI arată că recurenta, susținând că marca verbală anterioară F1 a fost lipsită de orice sferă de protecție, se referă la punctele 44, 49, 51, 57, 61 și 67 din hotărârea atacată, însă aceste puncte conțin numai declarații referitoare la percepția elementului verbal „F1” în marca solicitată. OAPI amintește că reproducerea unui semn anterior într-o marcă comunitară contestată nu poate conduce la o constatare a unui risc de confuzie dacă utilizarea acestui semn în marca contestată este realizată în scopuri pur descriptive și că, în speță, Tribunalul a concluzionat în mod întemeiat, la punctul 51 din hotărârea atacată, că semnul „F1” nu ocupă o poziție distinctivă autonomă în marca solicitată, rolul său nefiind pur și simplu cel al unui element distinctiv în semnul contestat.

               36

               Global Sports Media consideră că al patrulea aspect al primului motiv se bazează pe o interpretare eronată a hotărârii atacate, întrucât Tribunalul nu a anulat marca verbală F1, ci doar a constatat că publicul relevant percepe elementul „F1” în marca F1-LIVE ca termen generic. Aceasta adaugă că este autorizată utilizarea în scopuri descriptive a termenului „F1”, dat fiind că o astfel de utilizare a unui element nu poate fi atacată din perspectiva dreptului mărcilor (Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Gerolsteiner Brunnen, C-100/02, Rec., p. I-691, punctul 19, și Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Adam Opel, C-48/05, Rep., p. I-1017, punctele 42 și 43).

         Aprecierea Curții

               37

               Potrivit celui de al cincilea considerent al Regulamentului nr. 40/94, precum și, pe de altă parte, potrivit celui de al șaselea considerent al Regulamentului nr. 207/2009, „dreptul comunitar al mărcilor nu se substituie legislațiilor statelor membre referitoare la mărci”.

               38

               Tribunalul a amintit, la punctul 47 din hotărârea atacată, că, potrivit propriei jurisprudențe, validitatea unei mărci internaționale sau naționale, în speță mărcile recurentei, nu poate fi pusă în discuție în cadrul unei proceduri de înregistrare a unei mărci comunitare, ci numai în cadrul unei proceduri de declarare a nulității inițiate în statul membru respectiv [Hotărârea din 12 noiembrie 2008, Shaker/OAPI – Limiñana y Botella (Limoncello della Costiera Amalfitana shaker), T-7/04, Rep., p. II-3085, punctul 26]. Trebuie să se observe că această jurisprudență se întemeiază pe ideea potrivit căreia legiuitorul Uniunii a instituit un sistem bazat pe coexistența mărcii comunitare cu mărcile naționale, dat fiind că Tribunalul a citat, la punctul 26 din hotărârea menționată, Hotărârea din 23 octombrie 2002, Matratzen Concord/OAPI – Hukla Germany (MATRATZEN) (T-6/01, Rec., p. II-4335, punctul 55).

               39

               Acest raționament al Tribunalului trebuie aprobat.

               40

               Din coexistența mărcilor comunitare și a mărcilor naționale, precum și din faptul că înregistrarea acestora din urmă nu este de competența OAPI, iar controlul lor jurisdicțional nu este de competența Tribunalului, rezultă că validitatea mărcilor naționale nu poate fi pusă în discuție în cadrul unei proceduri de opoziție la o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare.

               41

               În consecință, în cadrul unei astfel de proceduri de opoziție, nu este posibil nici să se constate, în raport cu un semn identic cu o marcă protejată într-un stat membru, un motiv absolut de refuz, precum lipsa caracterului distinctiv, prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, precum și la articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Directivele 89/104 și 2008/95. În această privință, trebuie constatat că o caracterizare a unui semn ca descriptiv sau generic echivalează cu negarea caracterului său distinctiv.

               42

               Desigur, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 48 din hotărârea atacată, în cazul formulării unei opoziții, întemeiată pe existența unei mărci naționale anterioare, împotriva înregistrării unei mărci comunitare, OAPI și, în consecință, Tribunalul sunt obligate să verifice în ce mod publicul relevant percepe semnul identic cu această marcă națională în marca solicitată și să aprecieze, dacă este cazul, gradul caracterului distinctiv al acestui semn.

               43

               Astfel cum susține în mod întemeiat recurenta, aceste verificări au însă limitele lor.

               44

               Verificările menționate nu pot conduce la constatarea lipsei caracterului distinctiv al unui semn identic cu o marcă națională înregistrată și protejată, din moment ce o astfel de constatare nu ar fi compatibilă nici cu coexistența mărcilor comunitare și a mărcilor naționale, nici cu articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 coroborat cu alineatul (2) litera (a) punctul (ii) al aceluiași articol.

               45

               Astfel, această constatare ar aduce atingere mărcilor naționale identice cu un semn considerat ca fiind lipsit de caracter distinctiv, întrucât înregistrarea unei astfel de mărci comunitare ar constitui o situație care poate elimina protecția națională a acestor mărci. Astfel, constatarea menționată nu ar respecta sistemul instituit prin Regulamentul nr. 40/94, care se bazează pe coexistența mărcilor comunitare și a mărcilor naționale, după cum prevede al cincilea considerent al acestui regulament, dat fiind că validitatea unei mărci internaționale sau naționale poate fi pusă în discuție în temeiul lipsei caracterului distinctiv numai în cadrul unei proceduri de declarare a nulității inițiate în statul membru respectiv, în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Directivele 89/104 și 2008/95.

               46

               Trebuie amintit că articolul 8 alineatul (2) litera (a) punctul (ii) din Regulamentul nr. 40/94 prevede în mod explicit, în cadrul unei proceduri de opoziție, luarea în considerare ca mărci anterioare a mărcilor înregistrate într-un stat membru.

               47

               În consecință, pentru a nu încălca articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, trebuie recunoscut un anumit grad de caracter distinctiv al unei mărci naționale invocate în susținerea unei opoziții la înregistrarea unei mărci comunitare.

               48

               Or, în speță, Tribunalul nu a procedat astfel.

               49

               Mai întâi, Tribunalul a constatat, la punctul 44 din hotărârea atacată, că semnul „F1” poate fi utilizat într-un context descriptiv și că este, ca abreviere, la fel de generic ca expresia „formula 1”. Acesta a considerat, la punctele 49 și 51 din această hotărâre, că elementul „f1” în marca solicitată nu este perceput ca un element distinctiv, ci ca un element utilizat în scopuri descriptive.

               50

               În continuare, Tribunalul a arătat, la punctele 57 și 61 din hotărârea atacată, că consumatorii vor considera elementul „F1” într-o prezentare grafică obișnuită ca fiind abrevierea pentru „formula 1”, cu alte cuvinte, o indicație descriptivă, și că publicul atribuie un sens generic semnului „F1”. În sfârșit, Tribunalul a adăugat, la punctul 67 din hotărârea menționată, că prezența literei „f” și a cifrei „1” în marca solicitată nu prezintă niciun caracter distinctiv.

               51

               Deși constatările care figurează la punctele 44, 49, 51, 57, 61 și 67 din hotărârea atacată sunt făcute referitor la semnul din marca anterioară sau la elementul „F1” în marca solicitată, dat fiind că Tribunalul a apreciat, la punctul 54 din această hotărâre, că acest semn și acest element sunt comune, prin aceste constatări, Tribunalul a considerat astfel că semnul menționat este generic, descriptiv și lipsit de orice caracter distinctiv.

               52

               În consecință, Tribunalul a pus în discuție validitatea acestor mărci anterioare în cadrul unei proceduri de înregistrare a unei mărci comunitare și a încălcat astfel articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

               53

               În aceste condiții, este întemeiată susținerea Formula One Licensing potrivit căreia hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept.

               54

               În consecință, fără a fi necesar să se analizeze celelalte motive invocate de recurentă, se impune anularea, pentru acest motiv, a hotărârii atacate.

               55

               Conform articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în cazul în care Curtea anulează decizia Tribunalului, aceasta poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia.

               56

               În cauza de față nu sunt îndeplinite condițiile pentru ca Curtea să poată să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul.

               57

               Astfel, decizia pe fond impune examinarea problemei dacă, fără a proceda la constatarea lipsei caracterului distinctiv al semnului „F1” în mărcile anterioare, poate fi înlăturată aplicarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. Aceasta presupune examinarea situației de fapt, examinare pe care Tribunalul este mai bine plasat să o efectueze.

               58

               În consecință, se impune trimiterea cauzei Tribunalului și soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:

                           1)

                           Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 17 februarie 2011, Formula One Licensing/OAPI – Global Sports Media (F1-LIVE), (T-10/09).

                           2)

                           Trimite cauza Tribunalului Uniunii Europene.

                           3)

                           Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții din data de 2 iunie 1976. # Kurt Kampffmeyer Mühlenvereinigung KG și alții împotriva Comisiei și Consiliului Comunităților Europene. # Cauze conexate 56 până la 60-74.