title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 20 mai 2010.#Scott SA şi Kimberly Clark SAS împotriva Ville d'Orléans.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour administrative d'appel de Nantes - Franța.#Ajutor de stat - Regulamentul (CE) nr. 659/1999 - Articolul 14 alineatul (3) - Recuperarea ajutorului - Principiul efectivității - Avize de încasare afectate de un viciu de formă - Anulare.#Cauza C-210/09.

text:
      Cauza C‑210/09
      Scott SA și Kimberly Clark SAS, fostă Kimberly Clark SNC,
      împotriva
      Ville d'Orléans
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de cour administrative d'appel de Nantes)
      „Ajutor de stat – Regulamentul (CE) nr. 659/1999 – Articolul 14 alineatul (3) – Recuperarea ajutorului – Principiul efectivității – Avize de încasare afectate de un viciu de formă – Anulare”
      Sumarul hotărârii
      Ajutoare acordate de state – Recuperarea unui ajutor ilegal – Aplicarea dreptului național – Condiții și limite
      [art. 88 CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 14 alin. (3)]
      Articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88] din Tratatul
         CE trebuie interpretat în sensul că, în condițiile în care sumele corespunzătoare ajutorului în cauză au fost deja recuperate,
         nu se opune anulării pentru viciu de formă, de către instanța națională, a avizelor de încasare emise pentru recuperarea ajutorului
         de stat ilegal, dacă este asigurată în dreptul național posibilitatea înlăturării acestui viciu de formă. În schimb, această
         dispoziție se opune posibilității ca sumele să fie, chiar provizoriu, vărsate din nou beneficiarului acestui ajutor.

      Astfel, articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 reflectă cerințele principiului efectivității, potrivit căruia
         un stat membru care, în temeiul unei decizii a Comisiei, se vede obligat să recupereze ajutoare ilegale este liber să aleagă
         mijloacele prin care va executa această obligație, cu condiția ca măsurile alese să nu afecteze domeniul de aplicare și eficacitatea
         dreptului Uniunii.

      Controlul, de către instanța națională, al legalității formale a unui aviz de încasare emis pentru recuperarea unui ajutor
         de stat ilegal și eventuala anulare a acestui aviz pentru motivul că nu au fost respectate cerințele de formă prevăzute de
         dreptul național trebuie considerate o simplă manifestare a principiului protecției jurisdicționale efective, ce constituie
         un principiu general al dreptului Uniunii. Cu toate acestea, o astfel de anulare ar putea, în principiu, să conducă la nașterea
         dreptului beneficiarului ajutorului care a obținut câștig de cauză de a solicita, în temeiul dreptului național, ca sumele
         corespunzătoare ajutorului deja restituit să îi fie din nou vărsate. Astfel, trebuie ca dreptul național să dispună de instrumentele
         necesare pentru a evita ca anularea unui aviz de încasare să determine în mod automat restituirea imediată a sumei achitate
         de debitor pentru a se conforma acestui aviz. Prin urmare, autoritatea competentă trebuie să fie în măsură să înlăture viciul
         de formă de care este afectat avizul menționat fără a fi obligată să restituie beneficiarului ajutorului ilegal, chiar provizoriu,
         sumele pe care acesta le‑a rambursat în executarea avizului respectiv.

      (a se vedea punctele 20, 21, 25-27 și 33 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      20 mai 2010(*)

      „Ajutor de stat – Regulamentul (CE) nr. 659/1999 – Articolul 14 alineatul (3) – Recuperarea ajutorului – Principiul efectivității – Avize de încasare afectate de un viciu de formă – Anulare”
      În cauza C‑210/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de cour administrative
         d’appel de Nantes (Franța), prin decizia din 29 decembrie 2008, primită de Curte la 10 iunie 2009, în procedura

      Scott SA,

      Kimberly Clark SAS, fostă Kimberly Clark SNC,

      împotriva
      Ville d’Orléans,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnii E. Juhász, G. Arestis, J. Malenovský și T. von Danwitz (raportor),
         judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Scott SA și Kimberly Clark SAS, fostă Kimberly Clark SNC, de R. Sermier, avocat;
      –        pentru ville d’Orléans, de A. Lyon-Caen, avocat;
      –        pentru guvernul francez, de domnul G. de Bergues și de doamna B. Beaupère-Manokha, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii B. Stromsky și L. Flynn, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul (CE)
         nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88] din Tratatul CE (JO
         L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 49).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Scott SA (denumită în continuare „Scott”) și Kimberly Clark SAS,
         fostă Kimberly Clark SNC (denumită în continuare „Kimberly Clark”), pe de o parte, și ville d’Orléans, pe de altă parte, având
         ca obiect legalitatea avizelor de încasare emise de acesta din urmă pentru recuperarea unui ajutor de stat declarat incompatibil
         cu piața comună.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Considerentul (13) al Regulamentului nr. 659/1999 are următorul cuprins:

      „întrucât, în cazul ajutoarelor ilegale care nu sunt compatibile cu piața comună, trebuie restabilită concurența efectivă;
         întrucât, în acest scop, este necesară recuperarea fără întârziere a ajutorului, inclusiv a dobânzii; întrucât este necesar
         ca recuperarea să se realizeze în conformitate cu procedurile de drept național; întrucât aplicarea acestor proceduri nu trebuie
         să ridice obstacole în calea restabilirii concurenței nedenaturate, prin împiedicarea executării imediate și efective a deciziei
         Comisiei; întrucât, pentru a obține acest rezultat, statele membre trebuie să ia toate măsurile necesare pentru a asigura
         efectul util al deciziei Comisiei”.

      4        Articolul 14 din regulamentul menționat, intitulat „Recuperarea ajutorului”, prevede:

      „(1)      Atunci când adoptă decizii negative în cazuri de ajutor ilegal, Comisia decide ca statul membru în cauză să ia toate măsurile
         necesare pentru recuperarea ajutorului de la beneficiar […]. Comisia nu solicită recuperarea ajutorului în cazul în care aceasta
         ar contraveni unui principiu general de drept comunitar.

      […]
      (3)      Fără a aduce atingere unui ordin emis de Curtea de Justiție a Comunităților Europene în temeiul articolului [242 CE], recuperarea
         se efectuează fără întârziere și în conformitate cu procedurile legislației naționale a statului membru în cauză, cu condiția
         ca acestea să permită executarea imediată și efectivă a deciziei Comisiei. În acest scop și în eventualitatea unei proceduri
         derulate în fața instanțelor naționale, statele membre în cauză parcurg toate etapele necesare permise de legislațiile naționale
         respective, inclusiv măsuri provizorii, fără a aduce atingere dreptului comunitar.”

       Reglementarea națională
      5        Articolul 4 din Legea nr. 2000‑321 din 12 aprilie 2000 privind drepturile cetățenilor în relațiile cu administrația (loi relative
         au droit des citoyens dans leurs relations avec les administrations) (JORF din 13 aprilie 2000, p. 5646) prevede:

      „În relațiile cu una dintre autoritățile administrative menționate la articolul 1, orice persoană are dreptul de a cunoaște
         prenumele, numele, calitatea și adresa administrativă a agentului însărcinat cu soluționarea cererii sau cu analizarea cauzei
         sale; aceste elemente figurează în corespondența care îi este adresată. Dacă există motive de securitate publică sau de securitate
         a persoanelor, se păstrează anonimatul agentului.

      Orice decizie luată de una dintre autoritățile administrative menționate la articolul 1 cuprinde, în afară de semnătura autorului,
         cu caractere lizibile, prenumele, numele și calitatea acestuia.”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      6        În cursul anului 1987, ville d’Orléans și departamentul Loiret au vândut, în condiții preferențiale, societății Bouton Brochard
         Scott, căreia i s‑a substituit în drepturi Scott, ale cărei acțiuni sunt deținute de Kimberly Clark, un teren situat în zona
         industrială La Saussaye din Orléans. În plus, aceste două colectivități s‑au angajat să calculeze redevența pentru tratarea
         apelor uzate la o cotă preferențială.

      7        La 12 iulie 2000, Comisia a adoptat Decizia 2002/14/CE privind ajutorul de stat pus în aplicare de Franța în favoarea Scott
         Paper SA/Kimberly-Clark (JO 2002, L 12, p. 1), declarând incompatibil cu piața comună ajutorul de stat acordat sub forma unui
         preț preferențial al unui teren și a unui tarif preferențial al redevenței pentru tratarea apelor uzate. Articolul 2 din această
         decizie prevede:

      „(1)      Franța ia toate măsurile necesare pentru a recupera de la beneficiar ajutorul menționat la articolul 1 și care a fost pus
         deja la dispoziția acestuia în mod ilegal.

      (2)      Recuperarea se efectuează fără întârziere, în conformitate cu procedurile prevăzute de legislația internă, cu condiția ca
         acestea să permită executarea imediată și efectivă a prezentei decizii […]”.

      8        Scott și departamentul Loiret au introdus acțiuni împotriva Deciziei 2002/14, care nu privesc decât cererea de recuperare
         referitoare la ajutorul acordat sub forma unui preț preferențial al terenului în cauză. În măsura în care privește ajutorul
         de stat acordat sub forma unui tarif preferențial al redevenței pentru tratarea apelor uzate, singurul ajutor care este în
         cauză în prezenta speță, această decizie nu face, așadar, obiectul acțiunii de pe rolul instanțelor Uniunii Europene.

      9        La 5 decembrie 2001, ville d’Orléans a emis, pentru recuperarea ajutorului acordat sub forma unui tarif preferențial al redevenței
         pentru tratarea apelor uzate, cele trei avize de încasare care fac obiectul acțiunii principale (denumite în continuare „avizele
         de încasare în cauză”). Pe acestea sunt aplicate timbrele primăriei, o semnătură și mențiunea „pentru primar, adjunctul delegat”,
         însă nu se precizează nici domeniul de aplicare al delegației date de primar adjunctului care a semnat avizele respective,
         nici numele și prenumele acestuia.

      10      Avizele de încasare în cauză fac obiectul unei acțiuni introduse de Scott și Kimberly Clark la tribunal administratif d’Orléans
         (Tribunalul Administrativ din Orléans).

      11      Având în vedere efectul suspensiv automat al unor astfel de acțiuni, conform legislației naționale, și anume articolul L. 1617‑5
         alineatul 1 al doilea paragraf din Codul general al colectivităților teritoriale (code général des collectivités territoriales),
         forța executorie a avizelor de încasare menționate a fost suspendată și, inițial, acestea nu au fost executate.

      12      Între timp, Republica Franceză a fost condamnată, prin Hotărârea Curții din 5 octombrie 2006, Comisia/Franța (C‑232/05, Rec.,
         p. I‑10071), pentru neîndeplinirea obligațiilor care îi revin atât în temeiul articolului 249 al patrulea paragraf CE, cât
         și al articolelor 2 și 3 din Decizia 2002/14. Curtea a constatat printre altele, la punctul 53 din hotărârea menționată, că
         efectul suspensiv al acțiunilor introduse împotriva avizelor de încasare emise pentru recuperarea ajutorului încasat nelegal
         constituie o procedură care nu îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999
         și că, prin urmare, norma care prevede un asemenea efect suspensiv ar fi trebuit să fie lăsată neaplicată.

      13      La 9 ianuarie 2007, tribunal administratif d’Orléans a respins acțiunile introduse de Scott și de Kimberly Clark, care, în
         consecință, au rambursat, la 7 februarie 2007, suma principală a ajutorului de care beneficiaseră în mod nelegal.

      14      La 8 martie 2007, Scott și Kimberly Clark au declarat apel la cour administrative d’appel de Nantes (Curtea Administrativă
         de Apel din Nantes) împotriva acestei hotărâri și, în susținerea apelului, au invocat printre altele un motiv întemeiat pe
         încălcarea articolului 4 din Legea nr. 2000‑321, arătând că dispozițiile celui de al doilea paragraf al acestui articol au
         fost încălcate, întrucât numele și prenumele persoanei care a semnat avizele de încasare în cauză nu figurează pe acestea.

      15      La 8 decembrie 2008, Scott și Kimberly Clark au rambursat dobânzile corespunzătoare ajutorului de care beneficiaseră pentru
         perioada cuprinsă între 1990 și 1 iunie 2008 și, la 24 martie 2009, au achitat dobânzile corespunzătoare ajutorului pentru
         perioada cuprinsă între 1 iunie și 8 decembrie 2008.

      16      Constatând că avizele de încasare în cauză nu respectă cerințele de formă prevăzute la articolul 4 din Legea nr. 2000‑321
         și că această încălcare este de natură să conducă la anularea acestor avize, instanța de trimitere exprimă îndoieli cu privire
         la compatibilitatea anulării acestora pentru vicii de formă cu dispozițiile articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul
         nr. 659/1999.

      17      În aceste condiții, cour administrative d’appel de Nantes a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea
         întrebare preliminară:

      „[E]ventuala anulare de către instanța administrativă franceză a unor avize de încasare emise pentru recuperarea ajutoarelor
         declarate incompatibile cu piața comună de Comisia Comunităților Europene la 12 iulie 2000, pentru motivul că încalcă prevederile
         legale referitoare la prezentarea materială a acestor avize, este de natură, ținând seama de posibilitatea administrației
         competente de a înlătura viciul care afectează aceste avize, să împiedice executarea imediată și efectivă a Deciziei [2002/14],
         nefiind respectat astfel articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul [nr. 659/1999]?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      18      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 14 alineatul
         (3) din Regulamentul nr. 659/1999 trebuie interpretat în sensul că se opune unei anulări de către instanța națională a avizelor
         de încasare emise pentru recuperarea ajutorului de stat în cauză în acțiunea principală, pentru un viciu de formă, ținând
         seama de posibilitatea administrației competente de a le regulariza.

      19      În acțiunea principală, avizele de încasare au fost emise pentru a asigura executarea Deciziei 2002/14. Potrivit articolului
         2 din decizie, aceasta impune Republicii Franceze, în conformitate cu articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999,
         obligația de a lua toate măsurile necesare pentru a recupera de la societățile beneficiare ajutoarele puse la dispoziția lor
         în mod ilegal și precizează că recuperarea trebuie efectuată fără întârziere, în conformitate cu procedurile prevăzute de
         legislația internă, cu condiția ca acestea să permită executarea imediată și efectivă a deciziei.

      20      Astfel cum Curtea a constatat la punctul 49 din Hotărârea Comisia/Franța, citată anterior, articolul 14 alineatul (3) din
         Regulamentul nr. 659/1999 reflectă cerințele principiului efectivității, consacrat anterior în jurisprudență (a se vedea Hotărârea
         din 2 februarie 1989, Comisia/Germania, 94/87, Rec., p. 175, punctul 12, Hotărârea din 20 martie 1997, Alcan Deutschland,
         C‑24/95, Rec., p. I‑1591, punctul 24, și Hotărârea din 12 decembrie 2002, Comisia/Germania, C‑209/00, Rec., p. I‑11695, punctele
         32-34), această jurisprudență dovedindu‑se, așadar, relevantă pentru aplicarea dispoziției menționate.

      21      Conform acestui principiu al efectivității, astfel cum a fost concretizat în materia ajutoarelor de stat printr‑o jurisprudență
         constantă, un stat membru care, în temeiul unei decizii a Comisiei, se vede obligat să recupereze ajutoare ilegale este liber
         să aleagă mijloacele prin care va executa această obligație, cu condiția ca măsurile alese să nu afecteze domeniul de aplicare
         și eficacitatea dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Alcan Deutschland, citată anterior, punctul 24, Hotărârea
         din 12 decembrie 2002, Comisia/Germania, citată anterior, punctul 34, precum și Hotărârea din 7 iulie 2009, Comisia/Grecia,
         C‑369/07, Rep., p. I‑5703, punctul 67).

      22      Un stat membru nu poate îndeplini o asemenea obligație de recuperare decât dacă măsurile pe care le adoptă sunt de natură
         a restabili condițiile normale de concurență care au fost denaturate prin acordarea ajutorului ilegal a cărui recuperare se
         dispune în temeiul unei decizii a Comisiei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2002, Comisia/Germania, citată
         anterior, punctul 35).

      23      În speță, articolul 4 din Legea nr. 2000‑321 are ca obiect, după cum indică guvernul francez în observațiile scrise, să consolideze
         transparența administrativă prin înlăturarea anonimatului în relațiile dintre autoritățile administrative și cetățeni, precum
         și să permită să se verifice că decizia administrativă a fost luată de o autoritate competentă. După cum rezultă din cererea
         de pronunțare a unei hotărâri preliminare, instanța de trimitere consideră că avizele de încasare în cauză încalcă dispozițiile
         acestui articol 4 și, prin urmare, trebuie anulate pentru acest motiv.

      24      Trebuie să se examineze, așadar, dacă aplicarea acestor dispoziții naționale, ținând în același timp seama de contextul general
         al dreptului național în care se înscriu (a se vedea în acest sens Hotărârile din 14 decembrie 1995, Peterbroeck, C‑312/93,
         Rec., p. I‑4599, punctul 14, și van Schijndel și van Veen, C‑430/93 și C‑431/93, Rec., p. I‑4705, punctul 19, precum și Hotărârea
         din 7 iunie 2007, van der Weerd și alții, C‑222/05-C‑225/05, Rep., p. I‑4233, punctul 33), se dovedește inconciliabilă cu
         cerința privind recuperarea imediată și efectivă a ajutorului, prevăzută la articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999
         și astfel cum a fost interpretată în lumina ideilor degajate din jurisprudența amintită la punctele 21 și 22 din prezenta
         hotărâre.

      25      Trebuie arătat de la bun început că, în această privință, controlul, de către instanța națională, al legalității formale a
         unui aviz de încasare emis pentru recuperarea unui ajutor de stat ilegal și eventuala anulare a acestui aviz pentru motivul
         că nu au fost respectate cerințele rezultate din articolul 4 din Legea nr. 2000‑321 trebuie considerate o simplă manifestare
         a principiului protecției jurisdicționale efective, ce constituie, conform jurisprudenței constante a Curții, un principiu
         general al dreptului Uniunii (a se vedea Hotărârea din 13 martie 2007, Unibet, C‑432/05, Rep., p. I‑2271, punctul 37 și jurisprudența
         citată).

      26      Prin urmare, deși anularea unui aviz de încasare nu este criticabilă ca atare, trebuie totuși să se sublinieze că o astfel
         de anulare ar putea, în principiu, să conducă la nașterea dreptului beneficiarului ajutorului care a obținut câștig de cauză
         de a solicita, în temeiul dreptului național, ca sumele corespunzătoare ajutorului deja restituit să îi fie din nou vărsate
         și, prin urmare, această eventuală consecință trebuie apreciată în raport cu obligațiile înscrise la articolul 14 alineatul
         (3) din Regulamentul nr. 659/1999.

      27      În această privință, trebuie să se arate că din chiar cuprinsul întrebării preliminare reiese că autoritatea competentă de
         la care provin avizele de încasare în cauză este abilitată să înlăture viciul de formă de care acestea sunt afectate, putându‑se
         deduce dintr‑o asemenea abilitare că anularea avizelor de încasare în cauză nu determină în mod necesar restituirea către
         societățile vizate a sumelor pe care acestea le‑au achitat în executarea avizelor respective. În plus, guvernul francez și
         Comisia au arătat, în observațiile scrise, că dreptul francez dispune de instrumentele necesare pentru a evita ca anularea
         unui aviz de încasare să determine în mod automat restituirea imediată a sumei achitate de debitor pentru a se conforma acestui
         aviz. Astfel, autoritatea competentă ar fi în măsură să înlăture viciul de formă de care sunt afectate avizele menționate
         fără a fi obligată să restituie reclamantelor din acțiunea principală, chiar provizoriu, sumele pe care acestea le‑au rambursat
         în executarea avizelor respective.

      28      În ceea ce privește punerea în aplicare a acestor instrumente, de către autoritatea competentă sau de către instanța națională,
         trebuie amintit că, potrivit articolului 14 alineatul (3) a doua teză din Regulamentul nr. 659/1999, în eventualitatea unei
         proceduri derulate în fața instanțelor naționale, statele membre în cauză parcurg toate etapele necesare permise de legislațiile
         naționale respective, inclusiv luarea de măsuri provizorii, pentru a garanta executarea imediată și efectivă a deciziei Comisiei.

      29      În acest scop, autoritatea competentă și instanța națională sunt obligate, în temeiul articolului 14 alineatul (3) menționat,
         printre altele, să garanteze efectivitatea deplină a deciziei prin care se dispune recuperarea ajutorului ilegal și să ajungă
         la o soluție conformă cu finalitatea acestei decizii, și anume să garanteze că beneficiarul ajutorului nu dispune, nici măcar
         provizoriu, de fondurile corespunzătoare ajutorului deja restituit.

      30      Dacă, potrivit dreptului național, regularizarea avizelor de încasare în cauză ar interveni în împrejurări care garantează
         că ajutorul deja restituit nu este, nici măcar provizoriu, vărsat din nou beneficiarelor acestuia în cazul anulării avizelor
         respective de către instanța de trimitere, atunci această anulare ar fi lipsită de consecințe reale cu privire la punerea
         în aplicare a Deciziei 2002/14. Astfel, beneficiarele nu ar dispune, nici măcar provizoriu, de sumele corespunzătoare ajutorului
         pe care l‑au restituit deja și, prin urmare, ar fi private în continuare de avantajul concurențial nelegitim ce le‑ar fi conferit
         dacă le‑ar fi vărsate din nou aceste sume. În aceste condiții, simpla anulare a avizelor de încasare în cauză nu s‑ar opune
         executării imediate și efective a deciziei menționate, astfel cum impune articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999.

      31      Cu toate acestea, dacă, prin anularea avizelor de încasare în cauză, ajutorul deja restituit de beneficiare le‑ar fi din nou
         vărsat acestora, chiar provizoriu, acestea ar dispune din nou de sumele provenite din ajutoarele declarate incompatibile cu
         piața comună și ar beneficia de avantajul concurențial nelegitim rezultat. Astfel, restabilirea imediată și stabilă a situației
         anterioare ar fi compromisă, iar avantajul concurențial nelegitim ar fi restabilit în beneficiul reclamantelor din acțiunea
         principală.

      32      O astfel de consecință ar fi incompatibilă cu Decizia 2002/14 prin care se dispune recuperarea ajutorului ilegal și cu obligațiile
         care decurg din aceasta în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999.

      33      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul
         nr. 659/1999 trebuie interpretat în sensul că, în condițiile în care sumele corespunzătoare ajutorului în cauză au fost deja
         recuperate, nu se opune anulării pentru viciu de formă, de către instanța națională, a avizelor de încasare emise pentru recuperarea
         ajutorului de stat ilegal, dacă este asigurată în dreptul național posibilitatea înlăturării acestui viciu de formă. În schimb,
         această dispoziție se opune posibilității ca sumele să fie, chiar provizoriu, vărsate din nou beneficiarului acestui ajutor.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      34      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de
            aplicare a articolului [88] din Tratatul CE trebuie interpretat în sensul că, în condițiile în care sumele corespunzătoare
            ajutorului în cauză au fost deja recuperate, nu se opune anulării pentru viciu de formă, de către instanța națională, a avizelor
            de încasare emise pentru recuperarea ajutorului de stat ilegal, dacă este asigurată în dreptul național posibilitatea înlăturării
            acestui viciu de formă. În schimb, această dispoziție se opune posibilității ca sumele să fie, chiar provizoriu, vărsate din
            nou beneficiarului acestui ajutor.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Tribunalului (Camera a noua) din 17 septembrie 2015.#Bankia, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative Bankia – Marca națională verbală anterioară BANKY – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-323/14.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 9 noiembrie 2000. # Comisia Comunităților Europene împotriva Hitesys SpA. # Clauză compromisorie. # Cauza C-356/99.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 12 iunie 1980. # Lippische Hauptgenossenschaft eG și Westfälische Central-Genossenschaft eG împotriva Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Germania. # Cauze conexate 119/79 și 126/79.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 10 aprilie 2003. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Portugheze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 75/439/CEE. # Cauza C-392/99.


Hotărârea Curții din data de 16 decembrie 1992. # Reading Borough Council împotriva Payless Diy Ltd, Wickes Building Supplies Ltd, Great Mills (South) Ltd, Homebase Ltd, B & Q Plc # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Reading and Sonning Magistrates' Court - Regatul Unit. # Cauza C-304/90.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 25 septembrie 1985. # Procureur de la République împotriva Christian Gratiot. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de grande instance de Briey - Franța. # Cauza 11/84.


title: Hotărârea Curții (Camera a zecea) din 2 martie 2017.#SC Casa Noastră SA împotriva Ministerului Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier (ISCTR).#Cerere de decizie preliminară formulată de Judecătoria Balş – Judeţul Olt.#Trimitere preliminară – Transporturi rutiere – Dispoziții sociale – Derogări – Regulamentul (CE) nr. 561/2006 – Articolul 3 litera (a) – Regulamentul (CE) nr. 1073/2009 – Articolul 2 punctul 3 – Servicii regulate care asigură transportul de călători – Noțiune – Transporturi gratuite organizate de un operator economic pentru angajații săi, la și de la locul de muncă, cu vehicule care îi aparțin și conduse de unul dintre angajații săi.#Cauza C-245/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
      2 martie 2017 (
            1
         )
      „Trimitere preliminară — Transporturi rutiere — Dispoziții sociale — Derogări — Regulamentul (CE) nr. 561/2006 — Articolul 3 litera (a) — Regulamentul (CE) nr. 1073/2009 — Articolul 2 punctul 3 — Servicii regulate care asigură transportul de călători — Noțiune — Transporturi gratuite organizate de un operator economic pentru angajații săi, la și de la locul de muncă, cu vehicule care îi aparțin și conduse de unul dintre angajații săi”
      În cauza C‑245/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Judecătoria Balș – Județul Olt (România), prin decizia din 30 aprilie 2015, primită de Curte la 28 mai 2015, în procedura

         SC Casa Noastră SA

      împotriva

         Ministerului Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier (ISCTR),

      CURTEA (Camera a zecea),
      compusă din doamna M. Berger (raportor), președinte de cameră, și domnii A. Borg Barthet și F. Biltgen, judecători,
      avocat general: domnul H. Saugmandsgaard Øe,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Ministerul Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier (ISCTR), de D. Ștefan, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul român, de M. Chicu, de E. Gane și de R. H. Radu, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul austriac, de G. Eberhard, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de J. Hottiaux și de L. Nicolae, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 561/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 privind armonizarea anumitor dispoziții ale legislației sociale în domeniul transporturilor rutiere, de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 3821/85 și (CE) nr. 2135/98 ale Consiliului și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului (JO 2006, L 102, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 214), precum și a articolului 2 punctul 3 din Regulamentul (CE) nr. 1073/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 octombrie 2009 privind normele comune pentru accesul la piața internațională a serviciilor de transport cu autocarul și autobuzul și de modificare a Regulamentului (CE) nr. 561/2006 (JO 2009, L 300, p. 88, rectificare în JO 2015, L 272, p. 15).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între SC Casa Noastră SA, pe de o parte, și Ministerul Transporturilor – Inspectoratul de Stat pentru Controlul în Transportul Rutier (ISCTR) (România), pe de altă parte, în legătură cu amenda aplicată de ISCTR unuia dintre angajații Casa Noastră pentru nerespectarea perioadelor de repaus și de conducere.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Regulamentul nr. 561/2006

               3

               Articolul 2 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 561/2006 prevede:
               „(1)   Prezentul regulament se aplică transportului rutier:
               […]

                        (b)

                        de călători cu vehicule care sunt construite sau amenajate în mod permanent pentru a putea asigura transportul a mai mult de nouă persoane, inclusiv conducătorul auto, și care sunt destinate acestui scop.”

               4

               Articolul 3 litera (a) din acest regulament prevede:
               „Prezentul regulament nu se aplică transporturilor rutiere efectuate de:

                        (a)

                        vehicule utilizate pentru transportul de călători prin servicii regulate, traseul liniei nedepășind 50 km.”

               5

               Articolul 4 litera (n) din regulamentul menționat prevede:
               „În sensul prezentului regulament, se înțelege prin:
               […]

                        (n)

                        «servicii regulate de transport călători»: serviciile de transport naționale și internaționale, astfel cum sunt definite la articolul 2 din Regulamentul (CEE) nr. 684/92 al Consiliului din 16 martie 1992 privind regulile comune pentru transportul internațional de călători cu autocarul și autobuzul [(JO 1992, L 74, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 34)].”

         Regulamentul nr. 684/92

               6

               Articolul 2 punctul 1 din Regulamentul nr. 684/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1791/2006 al Consiliului din 20 noiembrie 2006 (JO 2006, L 363, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 7, p. 15) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 684/92”), prevede:
               „1. Servicii regulate

                        1.1

                        Serviciile regulate sunt acele servicii care asigură transportul călătorilor la intervale stabilite pe trasee stabilite, călătorii fiind îmbarcați și debarcați la puncte de oprire prestabilite. Serviciile regulate sunt deschise tuturor, fiind supuse, după caz, rezervării obligatorii.
                        Caracterul regulat al serviciului nu este afectat de nicio ajustare a condițiilor de operare a serviciului.

                        1.2

                        Serviciile, indiferent de cine sunt organizate, care asigură transportul unor categorii precizate de călători cu excluderea altor călători, în măsura în care aceste servicii sunt exploatate în condițiile prevăzute la punctul 1.1, sunt considerate servicii regulate. Aceste servicii sunt denumite în continuare «servicii regulate speciale».

                  Serviciile regulate speciale includ:

                        (a)

                        transportul lucrătorilor între domiciliu și locul de muncă;

                        (b)

                        transportul elevilor și studenților la și de la instituția de învățământ;

                        (c)

                        transportul soldaților și familiilor acestora între statul de proveniență și zona de încartiruire a acestora.

                  Faptul că un serviciu special poate fi diversificat conform necesităților utilizatorilor nu afectează clasificarea acestuia ca serviciu regulat.
               […]”

         Regulamentul nr. 1073/2009

               7

               Regulamentul nr. 684/92 a fost abrogat prin articolul 30 din Regulamentul nr. 1073/2009. În temeiul acestui articol, trimiterile la regulamentul abrogat se interpretează ca trimiteri la Regulamentul nr. 1073/2009 și se citesc în conformitate cu tabelul de corespondență din anexa III la acesta. În urma acestei abrogări, articolului 2 punctul 1.1 din Regulamentul nr. 684/92 îi corespund articolul 2 punctul 2 și articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1073/2009, iar articolului 2 punctul 1.2 din Regulamentul nr. 684/92 îi corespund articolul 2 punctul 3 și articolul 5 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1073/2009.

               8

               Articolul 2 din Regulamentul nr. 1073/2009 cuprinde următoarele definiții:
               „[…]

                        2.

                        «servicii regulate» înseamnă serviciile care asigură transportul de persoane la intervale stabilite pe trasee stabilite, persoanele fiind îmbarcate și debarcate la puncte de oprire prestabilite;

                        3.

                        «servicii regulate speciale» înseamnă serviciile regulate, indiferent de cine sunt organizate, care asigură transportul unor categorii precizate de persoane cu excluderea altor persoane;

                  […]

                        5.

                        «operațiuni de transport în cont propriu» înseamnă operațiunile efectuate în scopuri necomerciale și nonprofit de o persoană fizică sau juridică, în cazul în care:

                                 —

                                 activitatea de transport constituie numai o activitate auxiliară pentru persoana fizică sau juridică și

                                 —

                                 vehiculele utilizate sunt proprietatea acelei persoane fizice sau juridice sau au fost achiziționate de persoana respectivă în rate sau au făcut obiectul unui contract de leasing pe termen lung și sunt conduse de un membru al echipei persoanei fizice sau juridice sau chiar de persoana fizică sau de membri ai personalului angajat sau pus la dispoziția întreprinderii în temeiul unei obligații contractuale;

                  […]”

               9

               Articolul 3 din acest regulament, intitulat „Libertatea de a presta servicii”, prevede:
               „(1)   În conformitate cu prezentul regulament, oricărui operator de transport care prestează servicii contra cost în numele unui terț menționat la articolul 1 i se permite să efectueze servicii regulate, inclusiv servicii regulate speciale și servicii ocazionale de transport cu autocarul și autobuzul, fără discriminare pe bază de naționalitate sau loc de stabilire în cazul în care acesta:

                        (a)

                        este autorizat în statul membru de stabilire să efectueze transporturi cu autocarul și autobuzul, sub formă de servicii regulate, inclusiv servicii regulate speciale, sau servicii ocazionale, în conformitate cu condițiile de acces la piață prevăzute de legislația națională;

                  […]
               (2)   Oricărui operator de transport în cont propriu, menționat la articolul 1, i se permite să efectueze serviciile de transport definite la articolul 5 alineatul (5), fără discriminare pe bază de naționalitate sau loc de stabilire în cazul în care acesta:

                        (a)

                        este autorizat în statul membru de stabilire să efectueze transporturi cu autocarul și autobuzul în conformitate cu condițiile de acces la piață stabilite de legislația internă;

                  […]”

               10

               Articolul 5 din regulamentul menționat, intitulat „Accesul la piață”, prevede:
               „(1)   Serviciile regulate sunt deschise tuturor, fiind supuse, după caz, rezervării obligatorii.
               Astfel de servicii fac obiectul unei autorizații în conformitate cu dispozițiile capitolului III.
               Serviciile regulate dintr‑un stat membru către o țară terță și viceversa fac obiectul unei autorizații în conformitate cu acordul bilateral dintre statul membru și țara terță și, după caz, statul membru tranzitat, până în momentul în care se încheie acordul necesar între Comunitate și țara terță în cauză.
               Caracterul regulat al serviciului nu este afectat de nicio ajustare a condițiilor de operare a serviciului.
               Organizarea de servicii paralele sau temporare care deservesc același public ca și serviciile regulate existente, nedeservirea anumitor stații și deservirea de stații suplimentare în serviciile regulate existente sunt guvernate de aceleași norme ca și serviciile regulate existente.
               (2)   Serviciile regulate speciale includ în special:

                        (a)

                        transportul lucrătorilor între domiciliu și locul de muncă;

                        (b)

                        transportul elevilor și studenților la și de la instituția de învățământ.
                        Faptul că un serviciu special poate fi diversificat conform necesităților utilizatorilor nu afectează clasificarea acestuia ca serviciu regulat.
                        Serviciile regulate speciale nu necesită autorizare conform capitolului III în cazul în care sunt acoperite de un contract încheiat între organizator și operatorul de transport.

                  […]
               (5)   Operațiunile de transport în cont propriu sunt exceptate de la orice sistem de autorizare, dar fac obiectul unui sistem de certificare.
               Certificatele sunt eliberate de autoritățile competente ale statului membru în care este înmatriculat vehiculul și sunt valabile pe durata întregii deplasări, inclusiv tranzitul.
               […]”

         Dreptul român

               11

               Articolul 3 din Ordonanța Guvernului nr. 27/2011 privind transporturile rutiere, în versiunea în vigoare la data faptelor în discuție în litigiul principal, prevede că „transportul rutier în cont propriu de persoane [este] transportul rutier efectuat în scopuri necomerciale și nonprofit de către o persoană fizică sau juridică cu respectarea condițiilor prevăzute la art. 2 pct. 5 din Regulamentul (CE) nr. 1073/2009”.

               12

               Articolul 4, partea I, punctul 2 din ordonanța menționată prevede, în ceea ce privește clasificarea transporturilor rutiere:
               „2.   clasificarea din punctul de vedere al caracterului comercial al activității:

                        a)

                        transport rutier contra cost;

                        b)

                        transport rutier în cont propriu.”

               13

               Articolul 52 din anexa la Ordinul ministrului Transporturilor nr. 980/2011 pentru aprobarea Normelor metodologice privind aplicarea prevederilor referitoare la organizarea și efectuarea transporturilor rutiere și a activităților conexe acestora stabilite prin Ordonanța Guvernului nr. 27/2011 privind transporturile rutiere, în versiunea în vigoare la data faptelor în discuție în litigiul principal, prevede că serviciile regulate, serviciile regulate speciale și serviciile ocazionale sunt realizate contra cost.

               14

               Articolul 54 alineatele (1) și (2) din anexa la acest ordin prevede:
               „(1)   Transportul rutier interjudețean contra cost de persoane prin servicii regulate se poate efectua de către operatorii de transport rutier numai în condițiile în care aceștia dețin licență de traseu valabilă pentru cursa respectivă așa cum aceasta este prevăzută în programul de transport.
               (2)   Licența de traseu este valabilă numai însoțită de graficul de circulație pe toată durata efectuării transportului și numai dacă plecarea de la capătul de traseu s‑a făcut în ziua și la ora prevăzute în respectivul grafic de circulație.”

               15

               Articolul 80 din această anexă prevede:
               „(1)   Transportul rutier în cont propriu de persoane se efectuează de către întreprinderi de transport rutier în cont propriu numai cu autobuze la bordul cărora se află, pe toată durata transportului, o copie conformă a certificatului de transport în cont propriu și documentul de transport.
               (2)   În sensul alin. (1), prin document de transport se înțelege tabelul cuprinzând numele persoanelor transportate, semnat și ștampilat de către reprezentantul legal al întreprinderii.”

               16

               Articolul 81 litera a) din anexa menționată prevede:
               „Suplimentar față de documentul de transport, în cazul transportului rutier în cont propriu de persoane, la bordul autobuzului trebuie să se mai afle:

                        a)

                        legitimația de serviciu valabilă a conducătorului auto, din care să reiasă că este angajat al întreprinderii de transport rutier în cont propriu.”

               17

               Articolul 8 alineatul (1) din Ordonanța Guvernului nr. 37/2007 privind stabilirea cadrului de aplicare a regulilor privind perioadele de conducere, pauzele și perioadele de odihnă ale conducătorilor auto și utilizarea aparatelor de înregistrare a activității acestora, în versiunea în vigoare la data faptelor în discuție în litigiul principal (denumită în continuare „Ordonanța Guvernului nr. 37/2007”), prevede:
               „(1)   Următoarele fapte reprezintă încălcări foarte grave ale dispozițiilor Regulamentului Parlamentului European și al Consiliului (CE) nr. 561/2006, ale Regulamentului (CEE) nr. 3 821/85 și, după caz, ale [A]cordului [european privind munca echipajelor vehiculelor care efectuează transporturi rutiere internaționale (AETR)] și constituie contravenții, dacă acestea nu sunt considerate infracțiuni potrivit legii penale:

                        1.

                        depășirea perioadei zilnice de conducere, respectiv a perioadei maxime zilnice de conducere cu două ore sau mai mult;

                  […]

                        6.

                        nerespectarea perioadei minime de odihnă zilnică redusă cu două ore sau mai mult.”

               18

               Articolul 9 din Ordonanța Guvernului nr. 37/2007 prevede:
               „(1)   Contravențiile prevăzute la art. 8 se sancționează după cum urmează:
               […]

                        c)

                        cu amendă de la 4000 lei la 8000 lei - faptele prevăzute la alin. (1) pct. 15-16, 18-20, 22-26, 28-30, 36 și 38, aplicabilă conducătorului auto, și faptele prevăzute la alin. (1) pct. 1-11, 31 și 32, aplicabilă întreprinderii/operatorului de transport rutier.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               19

               Casa Noastră este o întreprindere care produce și comercializează tâmplărie din PVC și ale cărei hale de producție sunt situate în Pielești (România), și anume la aproximativ 13 km de Craiova (România).

               20

               Această întreprindere asigură transportul angajaților săi la și de la locul de muncă cu trei autocare cu 44 de locuri și cu două microbuze cu 20 de locuri, vehicule a căror proprietară este. Aceasta are cinci șoferi angajați permanent în acest scop.

               21

               Angajații Casa Noastră lucrează în trei schimburi, astfel încât transportul lor se efectuează în fiecare zi lucrătoare pe trei trasee dus‑întors. Unul dintre traseele parcurse în cadrul acestor transporturi este traseul dus‑întors între Pielești și Braneț (România), distanța dintre aceste două localități fiind de 21 km.

               22

               La 26 noiembrie 2014, unul dintre vehiculele întreprinderii Casa Noastră, condus de unul dintre șoferii acestei întreprinderi pe traseul menționat, a fost controlat de un inspector din cadrul ISCTR. La momentul acestui control, conducătorul auto a trebuit să prezinte înregistrarea tahografului, care a arătat nerespectarea perioadelor de repaus și de conducere. Întreprinderii Casa Noastră i s‑a aplicat, așadar, o amendă contravențională în temeiul articolului 8 alineatul (1) punctele 1 și 6 din Ordonanța Guvernului nr. 37/2007 pentru depășirea perioadei zilnice de conducere și mai precis a perioadei maxime zilnice de conducere, precum și pentru nerespectarea perioadei minime de odihnă zilnică.

               23

               Casa Noastră a contestat această sancțiune susținând printre altele că în momentul controlului respectiv efectua un transport rutier de persoane care se încadrează în categoria „serviciilor regulate speciale” de transport de lucrători între domiciliu și locul lor de muncă, pe un traseu mai mic de 50 km, și că, în consecință, derogarea prevăzută la articolul 3 litera (a) din Regulamentul nr. 561/2006 era aplicabilă.

               24

               ISCTR a susținut că întreprinderea Casa Noastră efectua un transport rutier de persoane în cont propriu, dat fiind că acest transport era efectuat în scopuri necomerciale și nonprofit, în timp ce transportul rutier de persoane prin servicii regulate speciale este contra cost și presupune respectarea altor condiții prevăzute de legislația națională. În consecință, în opinia sa, transportul respectiv nu intra sub incidența derogării prevăzute la articolul 3 litera (a) din Regulamentul nr. 561/2006.

               25

               Instanța de trimitere consideră că trebuie să se analizeze posibilitatea legală a operatorilor economici de a organiza servicii de transport pentru propriii lucrători la și de la locul de muncă, precum și în ce măsură un lucrător este, pe durata transportului, un călător care beneficiază de un serviciu regulat special, ținând seama de faptul că întreprinderea Casa Noastră nu încasează nicio remunerație pentru serviciul de transport vizat.

               26

               În aceste condiții, Judecătoria Balș – Județul Olt a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        În ce măsură sintagma «indiferent de cine sunt organizate» din cuprinsul articolului 2 punctul 3 din Regulamentul (CE) nr. 1073/2009 poate fi interpretată în sensul că serviciul regulat de transport poate fi organizat de un agent economic pentru transportul propriilor lucrători, la și de la locul de muncă?

                        2)

                        În ce măsură sintagma «transportul de călători prin servicii regulate, traseul liniei nedepășind 50 km», din cuprinsul articolului 3 litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 561/2006 poate fi interpretată în sensul că este aplicabilă pentru lucrători, în deplasarea la sau de la locul de muncă?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               27

               Prin intermediul celor două întrebări formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă serviciul de transport al lucrătorilor între domiciliu și locul de muncă, organizat de angajatorul acestora și cu traseul liniei nedepășind 50 km, intră în domeniul de aplicare al derogării prevăzute la articolul 3 litera (a) din Regulamentul nr. 561/2006, potrivit căreia acest regulament nu se aplică unui asemenea serviciu de transport.

               28

               În această privință, trebuie amintit că, în temeiul considerentului (17) și al articolului 1 din Regulamentul nr. 561/2006, acesta urmărește armonizarea condițiilor de concurență între modurile de transport terestru, în special în ceea ce privește sectorul rutier și îmbunătățirea condițiilor de muncă ale personalului din acest sector, precum și a siguranței rutiere, aceste obiective traducându‑se în special prin obligația de a dota în principiu vehiculele de transport rutier cu un tahograf omologat care permite înregistrarea perioadelor de conducere și de repaus ale conducătorilor auto (a se vedea în special Hotărârea din 3 octombrie 2013, Lundberg, C‑317/12, EU:C:2013:631, punctul 31 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 19 octombrie 2016, EL‑EM-2001, C‑501/14, EU:C:2016:777, punctul 21).

               29

               Potrivit articolului 3 litera (a), Regulamentul nr. 561/2006 nu se aplică transporturilor rutiere efectuate de vehicule utilizate pentru transportul de călători prin servicii regulate, traseul liniei nedepășind 50 km.

               30

               Potrivit articolului 4 litera (n) din același regulament, prin „servicii regulate de transport călători” se înțelege serviciile de transport naționale și internaționale, astfel cum sunt definite la articolul 2 punctul 1 din Regulamentul nr. 684/92.

               31

               În această privință, Curtea a precizat că articolul 2 punctul 1 menționat prevede două categorii de asemenea servicii, stabilind o distincție între serviciile regulate și serviciile regulate speciale. Primele, deschise tuturor, asigură transportul călătorilor la intervale și pe trasee stabilite, călătorii fiind îmbarcați și debarcați la puncte de oprire prestabilite. Celelalte sunt efectuate în aceleași condiții, însă numai pentru categorii determinate de călători (Hotărârea din 30 aprilie 1998, Clarke & Sons și Ferne, C‑47/97, EU:C:1998:185, punctul 16), și anume pentru transportul lucrătorilor între domiciliu și locul de muncă, pentru transportul elevilor și studenților la și de la instituția de învățământ și pentru transportul soldaților și familiilor acestora între statul de proveniență și zona de încartiruire a acestora.

               32

               Rezultă că serviciile regulate speciale constituie o categorie specifică de servicii regulate, singura diferență dintre aceste două categorii constând în faptul că serviciile regulate speciale privesc transportul unor grupuri determinate de persoane, cu excluderea altor călători, în timp ce serviciile regulate sunt deschise fără restricții tuturor călătorilor. Or, în ceea ce privește obiectivele urmărite de Regulamentul nr. 561/2006, menționate la punctul 28 din prezenta hotărâre, calitatea persoanelor transportate nu poate constitui un criteriu decisiv pentru aplicarea sau neaplicarea acestui regulament.

               33

               Ținând seama de structura Regulamentului nr. 684/92, precum și de definiția noțiunii „servicii regulate speciale”, reiese că intenția legiuitorului Uniunii Europene a fost să excludă din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 561/2006 atât serviciile regulate, cât și serviciile regulate speciale, cu condiția ca traseul liniei în cauză să nu depășească 50 km.

               34

               Această constatare nu este pusă în discuție de faptul că Regulamentul nr. 684/92 a fost înlocuit prin Regulamentul nr. 1073/2009, care face distincție între „serviciile regulate” și „serviciile regulate speciale”. Astfel, definițiile acestor noțiuni rămân în esență neschimbate, așa încât serviciile regulate speciale sunt definite în continuare ca fiind o categorie specifică de servicii regulate.

               35

               În plus, transportul lucrătorilor între domiciliu și locul de muncă este reglementat în mod explicit de articolul 5 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1073/2009, în condițiile în care constituie una dintre formele de servicii regulate speciale. Raționamentul care se află la baza interpretării Regulamentului nr. 684/92 se aplică, în consecință, mutatis mutandis, Regulamentului nr. 1073/2009.

               36

               Rezultă că domeniul de aplicare al derogării prevăzute la articolul 3 litera (a) din Regulamentul nr. 561/2006 nu a fost modificat de Regulamentul nr. 1073/2009, această derogare aplicându‑se atât serviciilor regulate, cât și serviciilor regulate speciale, cu condiția ca traseul liniei în cauză să nu depășească 50 km.

               37

               În al doilea rând, trebuie arătat că Regulamentul nr. 1073/2009 cuprinde la articolul 2 punctul 5, la fel ca articolul 2 punctul 4 din Regulamentul nr. 684/1992, definiția „operațiunilor de transport în cont propriu”, potrivit căreia este vorba despre operațiunile efectuate în scopuri necomerciale și nonprofit, cu condiția ca, pe de o parte, activitatea de transport să constituie numai o activitate auxiliară pentru persoana fizică sau juridică care o asigură. Pe de altă parte, definiția menționată prevede că vehiculele trebuie să fie proprietatea acelei persoane, să fi fost achiziționate în rate sau să fi făcut obiectul unui contract de leasing pe termen lung și că trebuie să fie conduse de un membru al echipei persoanei fizice sau juridice sau chiar de această persoană sau de membri ai personalului angajat sau pus la dispoziția întreprinderii în temeiul unei obligații contractuale.

               38

               În speță, trebuie să se constate că, pe de o parte, transportul în discuție în litigiul principal pare să îndeplinească condițiile impuse pentru a fi calificat ca „serviciu regulat special”.

               39

               Transportul respectiv este efectuat în fiecare zi lucrătoare pe trei trasee dus‑întors, ceea ce corespunde celor trei schimburi zilnice din cadrul Casa Noastră. Dat fiind că, potrivit elementelor de care dispune Curtea, transportul angajaților acestei întreprinderi între domiciliu și locul de muncă se efectuează între localitățile Pielești și Braneț, traseul respectiv este „stabilit” în sensul articolului 2 punctul 2 din Regulamentul nr. 1073/2009, lucrătorii fiind îmbarcați și debarcați în locuri prestabilite. În plus, serviciul în discuție în litigiul principal este destinat numai unei categorii determinate de călători, în speță angajații întreprinderii menționate, cu excluderea altor călători.

               40

               Pe de altă parte, transportul în discuție în litigiul principal îndeplinește deopotrivă cerințele stabilite la articolul 2 punctul 5 din Regulamentul nr. 1073/2009, referitoare la „operațiunile de transport în cont propriu”.

               41

               Astfel, potrivit acelorași elemente, serviciile de transport vizate nu sunt prestate angajaților Casa Noastră nici în scopuri de profit, nici în scopuri comerciale. Instanța de trimitere precizează de altfel că nu este încasată nicio remunerație pentru serviciul prestat. În plus, activitatea principală a acestei societăți nu este transportul de persoane, ci producerea și comercializarea de tâmplărie din PVC, transportul lucrătorilor constituind pentru aceasta numai o activitate auxiliară. În sfârșit, Casa Noastră este proprietara vehiculelor utilizate, care, în plus, sunt conduse de propriii angajați ai acestei întreprinderi.

               42

               Astfel cum s‑a constatat la punctul 36 din prezenta hotărâre, derogarea prevăzută la articolul 3 litera (a) din Regulamentul nr. 561/2006 se aplică serviciilor regulate, inclusiv serviciilor regulate speciale. În consecință, această derogare nu se referă, a priori, la operațiunile de transport în cont propriu.

               43

               Or, trebuie să se constate că categoria serviciilor regulate, care cuprinde serviciile regulate speciale, și categoria operațiunilor de transport în cont propriu nu se exclud reciproc. Operațiunile de transport în cont propriu pot lua forma serviciilor regulate speciale sau a serviciilor ocazionale, acestea din urmă fiind definite la articolul 2 punctul 4 din Regulamentul nr. 1073/2009 ca servicii care nu corespund definiției de servicii regulate, inclusiv serviciile regulate speciale, și a căror caracteristică principală este faptul că transportă grupuri de persoane constituite la inițiativa clienților sau chiar a operatorului de transport.

               44

               În această privință, trebuie arătat că niciun element din textul Regulamentelor nr. 561/2006 și nr. 1073/2009 nu se opune acestei interpretări. În principiu, astfel cum a arătat Comisia Europeană în observațiile sale scrise, serviciile de transport pot fi clasificate în două categorii, și anume serviciile prestate în beneficiul unor terți, pe de o parte, și serviciile în cont propriu, pe de altă parte.

               45

               Prima dintre aceste două categorii poate lua mai multe forme, și anume cea a serviciilor regulate, a serviciilor regulate speciale și a serviciilor ocazionale.

               46

               Serviciile în cont propriu pot lua de asemenea forma serviciilor regulate speciale sau a serviciilor ocazionale, dacă îndeplinesc condițiile stabilite prin Regulamentul nr. 1073/2009. În schimb, sunt excluse din acestea serviciile regulate, care, prin definiție, sunt deschise tuturor călătorilor.

               47

               Această interpretare este susținută de faptul că, într‑adevăr, atât Regulamentul nr. 684/92, cât și Regulamentul nr. 1073/2009 includ în domeniul de aplicare al serviciilor regulate speciale, așa cum s‑a constatat deja la punctul 35 din prezenta hotărâre, transportul lucrătorilor între domiciliu și locul de muncă. În plus, definiția prevăzută la articolul 2 punctul 1.2 din Regulamentul nr. 684/92 precizează că aceste servicii asigură transportul unor categorii determinate de călători, „indiferent de cine sunt organizate”.

               48

               Pe de altă parte, o asemenea interpretare este confirmată și de faptul că, în Regulamentul nr. 1073/2009, care privește normele comune pentru accesul la piața internațională a serviciilor de transport cu autocarul și autobuzul, operațiunile de transport în cont propriu sunt supuse unor norme mai puțin stricte, în general, decât cele aplicabile serviciilor regulate, inclusiv serviciilor regulate speciale. Astfel, acestea din urmă pot fi efectuate numai pe bază de autorizație, în timp ce operațiunile de transport în cont propriu fac numai obiectul unui sistem de certificare și sunt exceptate de la autorizare. În consecință, nu este necesară obținerea unui certificat în funcție de modalitățile de exercitare a serviciului de transport, certificatul referitor la operațiunile de transport în cont propriu cuprinzând toate modalitățile de exercitare a serviciului, fără să fie necesară o identificare specifică pe categoriile de servicii de transport în cauză.

               49

               Singura diferență care există între un serviciu regulat special destinat terților și același serviciu efectuat în cadrul unei operațiuni de transport în cont propriu are legătură, în consecință, cu calitatea organizatorului serviciului. Or, această diferență nu poate justifica faptul ca serviciile regulate speciale efectuate în cadrul unei operațiuni de transport în cont propriu să fie excluse din domeniul de aplicare al derogării prevăzute la articolul 3 litera (a) din Regulamentul nr. 561/2006.

               50

               Această interpretare nu aduce atingere nici obiectivelor urmărite de Regulamentul nr. 561/2006. Acesta din urmă, astfel cum s‑a menționat la punctul 28 din prezenta hotărâre, urmărește armonizarea condițiilor de concurență între modurile de transport terestru, în special în ceea ce privește sectorul rutier, și îmbunătățirea condițiilor de muncă ale personalului din acest sector, precum și a siguranței rutiere. Or, serviciile regulate speciale efectuate în cont propriu nu constituie concurență neloială în detrimentul altor tipuri de transport oferite terților, din moment ce numai angajații întreprinderii care oferă aceste servicii le pot utiliza. De altfel, în ceea ce privește îmbunătățirea condițiilor de muncă și a siguranței rutiere, nimic nu ar justifica să se facă distincție între un conducător auto care asigură servicii regulate speciale în beneficiul unor terți pe distanțe mai mici de 50 km și un conducător auto care asigură servicii regulate speciale în cadrul unei operațiuni de transport în cont propriu pe aceleași distanțe.

               51

               Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că articolul 3 litera (a) din Regulamentul nr. 561/2006, precum și articolul 2 punctul 3 din Regulamentul nr. 1073/2009 trebuie interpretate în sensul că serviciul de transport al lucrătorilor între domiciliu și locul de muncă, organizat de angajatorul acestora și cu traseul liniei nedepășind 50 km, intră în domeniul de aplicare al derogării prevăzute la articolul 3 litera (a) din Regulamentul nr. 561/2006, potrivit căreia acest regulament nu se aplică unui asemenea serviciu de transport.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               52

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:

                     Articolul 3 litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 561/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 privind armonizarea anumitor dispoziții ale legislației sociale în domeniul transporturilor rutiere, de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 3821/85 și (CE) nr. 2135/98 ale Consiliului și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului, precum și articolul 2 punctul 3 din Regulamentul (CE) nr. 1073/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 octombrie 2009 privind normele comune pentru accesul la piața internațională a serviciilor de transport cu autocarul și autobuzul și de modificare a Regulamentului (CE) nr. 561/2006 trebuie interpretate în sensul că serviciul de transport al lucrătorilor între domiciliu și locul de muncă, organizat de angajatorul acestora și cu traseul liniei nedepășind 50 km, intră în domeniul de aplicare al derogării prevăzute la articolul 3 litera (a) din Regulamentul nr. 561/2006, potrivit căreia acest regulament nu se aplică unui asemenea serviciu de transport.

                           Berger

                           Borg Barthet
                           Biltgen

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 2 martie 2017.

                           Grefier
                           A. Calot Escobar

                           Președintele Camerei a zecea
                           M. Berger

            (
            1
         )	Limba de procedură: româna.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 15 martie 1984. # Industrie riunite odolesi SpA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 348/82.