title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 18 iulie 2013.#Mark Alemo-Herron și alții împotriva Parkwood Leisure Ltd.#Cerere de decizie preliminară formulată de Supreme Court of the United Kingdom.#Transfer de întreprinderi – Directiva 2001/23/CE – Menținerea drepturilor lucrătorilor – Convenție colectivă aplicabilă cedentului și angajatului la momentul transferului.#Cauza C-426/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      18 iulie 2013 (
            *1
         )
      „Transfer de întreprinderi — Directiva 2001/23/CE — Menținerea drepturilor lucrătorilor — Convenție colectivă aplicabilă cedentului și angajatului la momentul transferului”
      În cauza C-426/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Supreme Court of the United Kingdom (Regatul Unit), prin decizia din 10 august 2011, primită de Curte la 12 august 2011, în procedura

         Mark Alemo-Herron și alții

      împotriva

         Parkwood Leisure Ltd,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a treia, domnii K. Lenaerts, G. Arestis, J. Malenovský (raportor) și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 20 septembrie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul M. Alemo-Herron și alții, de T. Linden, barrister, și de L. Prince, advocate;

               —

               pentru Parkwood Leisure Ltd, de A. Lynch, QC;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de H. Walker, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de G. Rozet și de J. Enegren, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 februarie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 din Directiva 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (JO L 82, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 20).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Alemo-Herron și alții, pe de o parte, și Parkwood Leisure Ltd (în continuare „Parkwood”), pe de altă parte, având ca obiect aplicarea unei convenții colective.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Directiva 2001/23 constituie codificarea Directivei 77/187/CEE a Consiliului din 14 februarie 1977 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (JO L 61, p. 26), astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/50/CE a Consiliului din 29 iunie 1998 (JO L 201, p. 88, denumită în continuare „Directiva 77/187”).

               4

               Articolul 3 alineatele (1)-(3) din Directiva 2001/23 prevede:
               „(1)   Drepturile și obligațiile cedentului care decurg dintr-un contract de muncă sau un raport de muncă existent la data transferului, în cazul unui astfel de transfer, sunt transferate cesionarului.
               Statele membre pot prevedea ca, după data transferului, cedentul și cesionarul să fie responsabili, împreună și separat, de obligațiile care au decurs anterior datei transferului dintr-un contract de muncă sau dintr-un raport de muncă existent la data transferului.
               (2)   Statele membre pot adopta măsuri adecvate pentru a se asigura că cedentul notifică cesionarul cu privire la toate drepturile și obligațiile care îi vor fi transferate cesionarului în temeiul prezentului articol, în măsura în care aceste drepturi și obligații sunt sau ar fi trebuit să fie cunoscute de către cedent la data transferului. În cazul în care cedentul nu îndeplinește această condiție de notificare a cesionarului asupra tuturor drepturilor și obligațiilor, aceasta nu afectează transferul unor astfel de drepturi sau obligații și drepturile salariaților în ceea ce privește cesionarul și/sau cedentul pentru acele drepturi sau obligații.
               (3)   După transfer, cesionarul menține condițiile de muncă convenite printr-o convenție colectivă, în aceleași condiții aplicabile cedentului în cadrul acelui acord, până la data rezilierii sau expirării convenției colective sau a intrării în vigoare sau a aplicării unei alte convenții colective.
               Statele membre pot limita perioada de menținere a condițiilor de muncă, sub rezerva ca această perioadă să nu fie mai mică de un an.”

               5

               Potrivit articolului 8 din această directivă:
               „Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a aplica sau de a adopta acte cu putere de lege sau acte administrative mai favorabile pentru salariați sau de a promova ori de a permite convenții colective sau acorduri încheiate între partenerii sociali mai favorabile salariaților.”

         Dreptul din Regatul Unit

               6

               Directiva 77/187 a fost transpusă în Regatul Unit prin Regulamentul din 1981 privind transferul de întreprinderi (protecția lucrătorilor) [Transfer of Undertakings (Protection of Employment) Regulations 1981, denumit în continuare „TUPE”].

               7

               Articolul 5 alineatul 2 litera a) din TUPE, care transpune conținutul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2001/23, prevede:
               „Toate drepturile, competențele și obligațiile cedentului derivate sau având legătură cu contractul sunt transferate în temeiul acestui regulament cesionarului.”

               8

               Potrivit dreptului național, părțile pot să includă în contract o clauză care să prevadă posibilitatea ca salariile angajaților să fie stabilit în mod periodic de un terț precum National Joint Council for Local Governement Services (denumit în continuare „NJC”), la care angajatorul nu este afiliat sau în cadrul căruia nu este reprezentat. Potrivit regimului aplicabil raporturilor de muncă din Regatul Unit, se prezumă că acest tip de convenții colective nu au forță juridică obligatorie dacă părțile nu prevăd în mod expres acest lucru. Așadar, dispozițiile unui astfel de acord colectiv se pot aplica în calitate de condiții ale unui contract individual încheiat între angajator și angajat. Acest lucru poate fi realizat, precum în prezenta cauză, prin introducerea în contractul respectiv a unei clauze conform căreia angajatul va beneficia de condițiile stabilite între angajator și un sindicat sau negociate de un alt organism precum NJC. După ce au fost introduse, aceste condiții se aplică în calitate de condiții ale contractului de muncă.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               În anul 2002, unul dintre consiliile de burg din Londra, Lewisham London Borough Council (denumit în continuare „Lewisham”), a cesionat serviciul „agrement” către CCL Limited (denumită în continuare „CCL”), întreprindere din sectorul privat, care a preluat salariații din acest serviciu în cadrul personalului său. În luna mai 2004, CCL a cesionat serviciul respectiv către Parkwood, întreprindere care face parte de asemenea din sectorul privat.

               10

               Cât timp serviciul „agrement” depindea de Lewisham, contractele de muncă încheiate între acesta și lucrătorii din acest serviciu beneficiau de condițiile de muncă negociate în cadrul NJC, organism de negociere colectivă în sectorul public local. Aplicarea acordurilor negociate în cadrul NJC nu rezulta din lege, ci dintr-o clauză contractuală inclusă în contractul de muncă, care prevedea următoarele:
               „În perioada în care sunteți angajat al [Lewisham], condițiile contractului dumneavoastră de muncă vor fi în conformitate cu convențiile colective negociate periodic de [NJC], completând convențiile locale încheiate prin intermediul comitetelor de negociere din cadrul [Lewisham].”

               11

               La momentul cesiunii serviciului „agrement” către CCL, era în vigoare convenția încheiată de NJC pentru perioada cuprinsă între 1 aprilie 2002 și 31 martie 2004. Transferul întreprinderii de exploatare a acestui serviciu către Parkwood a avut loc în luna mai 2004.

               12

               Parkwood nu participă și nu ar putea în niciun caz să participe la NJC, întrucât este o întreprindere privată externă față de administrația publică.

               13

               În luna iunie 2004 s-a ajuns în cadrul NJC la un nou acord, a cărui intrare în vigoare s-a produs retroactiv, de la 1 aprilie 2004, cu efect până la 31 martie 2007. În consecință, acordul a fost încheiat ulterior transferului întreprinderii în discuție către Parkwood. Prin urmare, Parkwood a ajuns la concluzia că noul acord nu era obligatoriu în privința sa și a notificat această informație lucrătorilor, cărora le-a refuzat majorarea salarială convenită în cadrul NJC pentru perioada cuprinsă între luna aprilie 2004 și luna martie 2007.

               14

               Ca urmare a refuzului Parkwood de a se supune acordurilor încheiate în cadrul NJC, lucrătorii au formulat o acțiune la Employment Tribunal, care a fost respinsă în 2008. Aceștia au formulat apel împotriva acestei hotărâri în fața Employment Appeal Tribunal, care le-a admis acțiunea la 12 ianuarie 2009. Parkwood a atacat decizia acestei din urmă instanțe în fața Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

               15

               La 29 ianuarie 2010, instanța menționată a admis acțiunea formulată de Parkwood și a confirmat decizia Employment Tribunal prin care se respingeau cererile reclamanților din litigiul principal. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) a statuat că Hotărârea din 9 martie 2006, Werhof (C-499/04, Rec., p. I-2397), trebuie interpretată în sensul că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 77/187 nu obligă cesionarul să respecte niciun acord colectiv încheiat după efectuarea transferului întreprinderii.

               16

               Reclamanții din litigiul principal au formulat o acțiune împotriva deciziei Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) în fața Supreme Court of the United Kingdom, care a decis să adreseze Curții anumite întrebări în ceea ce privește interpretarea și efectul Directivei 2001/23. Instanța de trimitere consideră astfel că întrebarea asupra căreia Curtea s-a pronunțat în Hotărârea Werhof, citată anterior, nu este identică cu întrebarea la care trebuie să se răspundă în cauza principală.

               17

               În această privință, instanța de trimitere arată că legislația germană în discuție în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Werhof, citată anterior, adoptă o abordare „statică” a protecției lucrătorilor după efectuarea unui transfer de întreprindere sau de activitate. Această legislație prevede că normele stabilite în acordurile colective fac parte integrantă din contractul de muncă exclusiv cu conținutul pe care îl aveau la momentul transferului întreprinderii sau activității și că aceste norme nu se actualizează ulterior transferului.

               18

               În schimb, întrebarea care se pune în cauza principală este aceea dacă se poate interzice unui stat membru să acorde angajaților, în cazul unui transfer de întreprindere sau de activitate, o protecție „dinamică”, în aplicarea dreptului contractual național, și anume o protecție în temeiul căreia cesionarului i se pot opune nu numai convenții colective în vigoare la momentul transferului în cauză, ci și convenții ulterioare transferului respectiv.

               19

               În aceste condiții, Supreme Court of the United Kingdom a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        În situația în care, precum în prezenta cauză, un lucrător are un drept contractual împotriva cedentului, conform căruia lucrătorul poate beneficia de termenii și de condițiile negociate și stabilite periodic de către un organism terț de negociere colectivă, iar legislația națională prevede că acest drept are o natură dinamică, iar nu statică, atât în raport cu lucrătorul, cât și cu angajatorul cedent, articolul 3 din Directiva [2001/23] coroborat cu Hotărârea […] Werhof [citată anterior]:

                                 a)

                                 impune ca acest drept să fie protejat și opozabil cesionarului în cazul în care are loc un transfer relevant care intră în domeniul de aplicare al directivei [menționate]
                                 sau

                                 b)

                                 acordă instanțelor naționale competența de a hotărî că acest drept este protejat și este opozabil cesionarului în cazul în care are loc un transfer relevant care intră în domeniul de aplicare al directivei [menționate]
                                 sau

                                 c)

                                 interzice instanțelor naționale să considere că acest drept este protejat și este opozabil cesionarului în cazul în care are loc un transfer relevant care intră în domeniul de aplicare al [aceleiași directive]?

                        2)

                        În cazul în care un stat membru și-a îndeplinit obligațiile privind transpunerea cerințelor minime prevăzute la articolul 3 din Directiva 2001/23, dar se ridică problema dacă măsurile de punere în aplicare ar trebui interpretate în sensul că depășesc aceste cerințe într-un mod favorabil lucrătorilor protejați deoarece stabilesc anumite drepturi contractuale dinamice împotriva cesionarului, instanțele din statul membru respectiv au dreptul să aplice legislația națională atunci când interpretează măsurile de punere în aplicare, cu condiția însă ca această interpretare să nu fie niciodată contrară legislației comunitare, sau trebuie adoptat un mod diferit de interpretare și, în cazul unui răspuns afirmativ, care este acest mod?

                        3)

                        Instanța națională are dreptul de a adopta în prezenta cauză modul de interpretare a TUPE susținut de lucrători, având în vedere că angajatorul nu susține că dreptul dinamic al lucrătorilor prevăzut în legislația națională cu privire la termenii și condițiile stabilite în mod colectiv ar constitui o încălcare a drepturilor angajatorului prevăzute la articolul 11 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale [semnată la Roma la 4 noiembrie 1950]?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               20

               Prin intermediul celor trei întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 din Directiva 2001/23 trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru să prevadă, în cazul unui transfer de întreprindere precum cel în discuție în litigiul principal, opozabilitatea față de cesionar a clauzelor de trimitere dinamică la convențiile colective negociate și adoptate ulterior datei transferului.

               21

               Trebuie să se sublinieze, de la bun început, că Hotărârea Werhof, citată anterior, referitoare la articolul 3 din Directiva 77/187, cuprinde mai multe elemente pertinente pentru cauza principală. Desigur, aceasta privește Directiva 2001/23, însă elementele menționate sunt aplicabile pe deplin, în măsura în care această directivă codifică Directiva 77/187, dispozițiile pertinente ale articolului 3 din fiecare dintre aceste două directive fiind formulate în mod identic.

               22

               În primul rând, trebuie amintit că, la punctul 37 din Hotărârea Werhof, citată anterior, Curtea a decis că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 77/187 trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca, în cazul în care contractul de muncă trimite la o convenție colectivă la care cedentul este parte, cesionarului, care nu este parte la o astfel de convenție, să nu îi fie opozabile convenții colective ulterioare celei care era în vigoare la momentul transferului întreprinderii.

               23

               În plus, reiese de la articolul 8 din Directiva 2001/23 că această directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a aplica sau de a adopta acte cu putere de lege și acte administrative mai favorabile pentru salariați sau de a promova ori de a permite convenții colective sau acorduri încheiate între partenerii sociali mai favorabile salariaților.

               24

               În ceea ce privește cauza principală, nu se contestă faptul că, astfel cum rezultă din însuși modul de redactare a celei de a doua întrebări adresate, clauzele de trimitere la convențiile colective negociate și adoptate ulterior datei transferului de întreprindere în discuție, care stabilesc anumite drepturi contractuale dinamice, se dovedesc a fi mai favorabile lucrătorilor.

               25

               În aceste condiții, Directiva 77/187 nu urmărește numai protejarea, cu ocazia transferului de întreprindere, a intereselor lucrătorilor, ci înțelege să asigure un just echilibru între interesele acestora din urmă, pe de o parte, și cele ale cesionarului, pe de altă parte. Mai exact, aceasta precizează că cesionarul trebuie să fie în măsură să efectueze ajustările și adaptările necesare continuării activității sale (a se vedea în acest sens Hotărârea Werhof, citată anterior, punctul 31).

               26

               În această privință, trebuie arătat că transferul de întreprindere în discuție în litigiul principal a avut loc între, pe de o parte, o persoană juridică de drept public și, pe de altă parte, o persoană juridică de drept privat.

               27

               În măsura în care este vorba despre un transfer de întreprindere din sectorul public în sectorul privat, trebuie să se considere că continuarea activității cesionarului va necesita, având în vedere diferențele inevitabile existente, în condițiile de muncă, între cele două sectoare, ajustări și adaptări importante.

               28

               Or, o clauză de trimitere dinamică la convențiile colective negociate și adoptate ulterior datei transferului de întreprindere în discuție, destinate să regleze evoluția condițiilor de muncă în sectorul public, poate să limiteze în mod considerabil marja de manevră necesară adoptării măsurilor de ajustare și de adaptare de către un cesionar privat.

               29

               Într-o astfel de situație, o asemenea clauză este de natură să aducă atingere justului echilibru între interesele cesionarului în calitatea sa de angajator, pe de o parte, și cele ale lucrătorilor, pe de altă parte.

               30

               În al doilea rând, trebuie să se sublinieze că, potrivit unei jurisprudențe constante, dispozițiile Directivei 2002/23 trebuie interpretate cu respectarea drepturilor fundamentale, astfel cum sunt acestea recunoscute de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 2012, Cimade și GISTI, C-179/11, punctul 42).

               31

               În această privință, instanța de trimitere arată, desigur, că dreptul de a nu se asocia nu este în discuție în litigiul principal. Cu toate acestea, interpretarea articolului 3 din Directiva 2001/23 trebuie, în orice caz, să se conformeze articolului 16 din cartă, care prevede libertatea de a desfășura o activitate economică.

               32

               Acest drept fundamental include printre altele libertatea contractuală, astfel cum rezultă din explicațiile redactate în vederea orientării interpretării cartei (JO 2007, C 303, p. 17), care trebuie luate în considerare, conform articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf TUE și articolului 52 alineatul (7) din cartă, în vederea interpretării acesteia (Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky Österreich, C-283/11, punctul 42).

               33

               Având în vedere articolul 3 din Directiva 2001/23, rezultă că, în temeiul libertății de a desfășura o activitate comercială, cesionarul trebuie să aibă posibilitatea de a-și valorifica în mod eficient interesele într-un proces contractual la care participă și să negocieze elementele care determină evoluția condițiilor de muncă ale angajaților săi, în vederea viitoarei sale activități economice.

               34

               Cu toate acestea, trebuie să se constate că cesionarul în discuție în litigiul principal nu are nicio posibilitate de a participa la organismul de negociere colectivă în cauză. În aceste condiții, acest cesionar nu are posibilitatea nici să își valorifice în mod eficient interesele într-un proces contractual, nici să negocieze elementele care determină evoluția condițiilor de muncă ale angajaților săi, în vederea viitoarei sale activități economice.

               35

               În aceste condiții, libertatea contractuală a cesionarului menționat este în mod serios redusă, astfel încât o asemenea limitare poate să aducă atingere conținutului însuși al dreptului său la libertatea de a desfășura o activitate comercială.

               36

               Or, articolul 3 din Directiva 2001/23 coroborat cu articolul 8 din această directivă nu poate fi interpretat în sensul că permite statelor membre să ia măsurile care, deși sunt mai favorabile lucrătorilor, pot aduce atingere conținutului însuși al dreptului cesionarului la libertatea de a desfășura o activitate comercială (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 septembrie 2012, Deutsches Weintor, C-544/10, punctele 54 și 58).

               37

               Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se răspundă la cele trei întrebări adresate că articolul 3 din Directiva 2001/23 trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru să prevadă, în cazul unui transfer de întreprindere, opozabilitatea față de cesionar a clauzelor de trimitere dinamică la convențiile colective negociate și adoptate ulterior datei transferului atunci când acesta nu are posibilitatea de a participa la procesul de negociere a unor astfel de convenții colective încheiate ulterior transferului.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               38

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 3 din Directiva 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru să prevadă, în cazul unui transfer de întreprindere, opozabilitatea față de cesionar a clauzelor de trimitere dinamică la convențiile colective negociate și adoptate ulterior datei transferului atunci când acesta nu are posibilitatea de a participa la procesul de negociere a unor astfel de convenții colective încheiate ulterior transferului.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 6 martie 1997. # Maatschap M.J.M. Linthorst, K.G.P. Pouwels en J. Scheren c.s. împotriva Inspecteur der Belastingdienst/Ondernemingen Roermond. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Țările de Jos. # A șasea directivă TVA - Articol 9. # Cauza C-167/95.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 19 iulie 2012.#Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö împotriva A Oy.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Korkein hallinto-oikeus.#Impozitare directă — Libertatea de stabilire — Libera circulație a capitalurilor — Acordul privind SEE — Articolele 31 și 40 — Directiva 2009/133/CE — Domeniu de aplicare — Schimb de acțiuni între o societate stabilită într-un stat membru și o societate stabilită într-un stat terț parte la Acordul privind SEE — Refuzul acordării unui avantaj fiscal — Convenția privind asistența administrativă reciprocă în materie fiscală.#Cauza C-48/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      19 iulie 2012 (
            *1
         )
      „Impozitare directă — Libertatea de stabilire — Libera circulație a capitalurilor — Acordul privind SEE — Articolele 31 și 40 — Directiva 2009/133/CE — Domeniu de aplicare — Schimb de acțiuni între o societate stabilită într-un stat membru și o societate stabilită într-un stat terț parte la Acordul privind SEE — Refuzul acordării unui avantaj fiscal — Convenția privind asistența administrativă reciprocă în materie fiscală”
      În cauza C-48/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Korkein hallinto-oikeus (Finlanda), prin decizia din 31 ianuarie 2011, primită de Curte la 2 februarie 2011, în procedura

         Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö

      împotriva

         A Oy,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul J. Malenovský, doamna R. Silva de Lapuerta, și domnii G. Arestis (raportor) și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 februarie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru A Oy, de M. Ohtonen, asianajaja;

               —

               pentru guvernul finlandez, de M. Pere, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Fernandes, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul norvegian, de K. B. Moen și de K. Moe Winther, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de R. Lyal și de I. Koskinen, în calitate de agenți;

               —

               pentru Autoritatea de Supraveghere a AELS, de X. Lewis și de F. Simonetti, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 31 și 40 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 (JO 1994, L 1, p. 3, Ediție specială, 11/vol. 53, p. 4, denumit în continuare „Acordul privind SEE”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö, mai precis administrația fiscală finlandeză, pe de o parte, și A Oy (denumită în continuare „A”), o societate comercială finlandeză, pe de altă parte, cu privire la o operațiune de schimb de acțiuni.

         Cadrul juridic

         Acordul privind SEE

               3

               Articolul 6 din Acordul privind SEE prevede:
               „Fără a aduce atingere evoluțiilor viitoare ale jurisprudenței, dispozițiile prezentului acord, în măsura în care sunt identice din punctul de vedere al conținutului cu normele corespondente din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene și cu Tratatul de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului, precum și cu actele adoptate în aplicarea acestor două tratate, se interpretează, în cadrul punerii lor în aplicare, în conformitate cu hotărârile pertinente ale Curții de Justiție a Comunităților Europene emise înainte de data semnării prezentului acord.”

               4

               Articolul 31 din acest acord prevede:
               „(1)   În cadrul dispozițiilor prezentului acord, nu există restricții în ceea ce privește libertatea de stabilire a resortisanților unui stat membru al [Comunității Europene] sau a resortisanților unui stat [din Asociația Europeană a Liberului Schimb (AELS)] pe teritoriul oricăruia dintre aceste state. Această dispoziție se aplică și înființării de agenții, sucursale sau filiale de către resortisanții oricărui stat membru al [Comunității Europene] sau ai unui stat AELS, stabiliți pe teritoriul oricăruia dintre aceste state.
               Libertatea de stabilire cuprinde dreptul de a iniția și de a desfășura activități în calitate de lucrători care desfășoară o activitate independentă și de a înființa și administra societăți comerciale, cu precădere societăți în sensul articolului 34 al doilea paragraf, în condițiile prevăzute de legislația țării respective în care are loc această stabilire pentru propriii cetățeni, sub rezerva dispozițiilor de la capitolul 4.
               (2)   Anexele VIII-XI conțin dispoziții speciale cu privire la dreptul de stabilire.”

               5

               Articolul 40 din acordul menționat prevede:
               „În cadrul prezentului acord, nu există restricții între părțile contractante cu privire la circulația capitalurilor aparținând persoanelor rezidente în statele membre ale [Comunității Europene] sau în statele AELS și discriminări pe bază de cetățenie sau pe baza locului de reședință al părților sau a locului unde este investit acest capital. Anexa XII conține dispozițiile necesare pentru punerea în aplicare a prezentului articol.”

         Dreptul Uniunii

               6

               Schimbul de acțiuni este definit la articolul 2 litera (e) din Directiva 2009/133/CE a Consiliului din 19 octombrie 2009 privind regimul fiscal comun care se aplică fuziunilor, divizărilor, divizărilor parțiale, cesionării de active și schimburilor de acțiuni între societățile din state membre diferite și transferului sediului social al unei SE sau SCE între statele membre (JO L 310, p. 34) după cum urmează:
               „[...] operațiunea prin care o societate achiziționează o participație din capitalul altei societăți, astfel încât obține o majoritate a drepturilor de vot în cadrul societății respective, sau, deținând această majoritate, achiziționează încă o participație, în schimbul emiterii către acționarii acesteia din urmă, în schimbul titlurilor lor de valoare, a unor titluri de valoare care reprezintă capitalul fostei societăți și, după caz, a unei plăți în numerar ce nu poate depăși 10 % din valoarea nominală sau, în absența unei valori nominale, din valoarea contabilă nominală a titlurilor de valoare emise în schimb”.

         Dreptul finlandez

               7

               Articolul 52 și articolul 52f alineatele 1 și 2 din Legea 360/1968 privind impozitarea veniturilor obținute dintr-o activitate economică [Laki elinkeinotulon verottamisesta (360/1968), denumită în continuare „Legea privind impozitul pe profit”] sunt formulate după cum urmează:
               „Articolul 52
               Dispozițiile articolelor 52a-52f de mai jos se aplică în cazul fuziunii, divizării, cesionării de active și schimbului de acțiuni care privesc societăți pe acțiuni naționale. Articolele 52a-52e din prezenta lege se aplică de asemenea în cazul fuziunii, divizării, cesionării de active și schimbului de acțiuni între alte societăți prevăzute la articolul 3 din Legea privind impozitul pe venit. Dispozițiile privind societățile pe acțiuni, acțiunile, capitalurile și acționarii se aplică în acest scop și altor societăți, unor părți din capitalul acestora, capitalului social emis care corespunde capitalurilor și acționarilor sau membrilor acestora. Dispozițiile privind operațiunile de fuziune se aplică și operațiunilor de fuziune ale unor grupări economice naționale. Dispozițiile privind societățile pe acțiuni, acțiunile și acționarii se aplică în acest scop și unor părți din capitalul grupărilor, precum și acționarilor lor și grupărilor însele.
               Articolele 52a-52f se aplică, sub rezerva restricțiilor indicate în continuare, atunci când fuziunea, divizarea, cesionarea de active sau schimbul de acțiuni privesc societățile supuse impozitului pe profit, prevăzute la articolul 3 litera (a) din Directiva 90/434/CEE a Consiliului [din 23 iulie 1990] privind regimul fiscal comun care se aplică fuziunilor, divizărilor, divizărilor parțiale, cesionării de active și schimburilor de acțiuni între societățile din diferite state membre și transferului sediului social al unei SE sau SCE între statele membre. Se consideră că o societate este stabilită într-un stat membru atunci când are sediul în acest stat potrivit legislației acestuia și nu poate fi considerată stabilită în afara Uniunii Europene în temeiul unei convenții de evitare a dublei impuneri încheiate între un stat membru al Uniunii Europene și o țară terță.
               [...]
               Articolul 52f
               Schimbul de acțiuni este o operațiune prin care o societate pe acțiuni achiziționează o parte din acțiunile unei alte societăți pe acțiuni, astfel încât acțiunile pe care le deține reprezintă mai mult de jumătate din drepturile de vot corespunzătoare totalității acțiunilor celeilalte societăți sau prin care – în măsura în care prima societate deține deja mai mult de jumătate din drepturile de vot – achiziționează alte acțiuni de la a doua societate și cedează în schimb acționarilor acesteia o parte din propriile acțiuni, nou emise sau existente. Contraprestația poate cuprinde de asemenea o sumă de bani, dar aceasta nu poate fi mai mare decât 10 % din valoarea nominală a acțiunilor cedate în contraprestație sau – în lipsa unei valori nominale – din partea corespunzătoare a capitalului plătit.
               Schimbul de acțiuni nu este considerat din punct de vedere fiscal o cesiune. Partea neamortizată încă din cheltuielile de achiziție a acțiunilor dobândite în cadrul unui schimb de acțiuni este considerată din punct de vedere fiscal drept cheltuieli de achiziție a acțiunilor. În măsura în care se primește o sumă de bani în contraprestație, schimbul este considerat o cesiune de acțiuni.”

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               8

               A deține 4093 din totalul de 20743 de acțiuni care constituie capitalul societății de drept finlandez C Oy (denumită în continuare „C”), ceea ce corespunde unei participații de aproximativ 19,7 %. Cealaltă proprietară a C, cu o participație de aproximativ 80,3 % din capitalul acestei societăți, este societatea norvegiană B AS (denumită în continuare „B”). Obiectivul operațiunii care face obiectul acțiunii principale era realizarea unui schimb de acțiuni în sensul articolului 52f din Legea privind impozitul pe profit, prin care A, pe de o parte, a cedat societății B acțiunile pe care le deține din capitalul societății C și, pe de altă parte, a primit drept contraprestație acțiunile noi emise de B până la concurența a aproximativ 6 % din capitalul său. În urma acestei operațiuni, B ar deține, așadar, 100 % din capitalul societății C.

               9

               A solicitase keskusverolautakunta (Comisia Centrală de Impozite) să stabilească dacă articolul 52f, în temeiul căruia, în anumite condiții, un schimb de acțiuni nu este considerat o cesiune impozabilă, s-ar aplica schimbului de acțiuni în discuție în acțiunea principală.

               10

               În decizia preliminară nr. 55/2008 din 1 octombrie 2008, această comisie a declarat că principiile enunțate la articolul 52f din Legea privind impozitul pe profit erau aplicabile schimbului de acțiuni precum cel avut în vedere între A și B. Potrivit acestei decizii, principiile care rezultă din articolul 52f din Legea privind impozitul pe profit sunt aplicabile în speță, astfel încât acest schimb nu trebuie considerat o cesiune de acțiuni în vederea impozitării societății A.

               11

               Prin intermediul acțiunii formulate la Korkein hallinto-oikeus (Curtea Administrativă Supremă), Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö solicită anularea deciziei preliminare a Comisiei Centrale de Impozite.

               12

               Korkein hallinto-oikeus a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Un schimb de acțiuni în cadrul căruia o societate pe acțiuni finlandeză cesionează unei societăți norvegiene (care are forma juridică a unei aksjeselskap [SA]) acțiuni ale unei societăți care îi aparține și primește drept contraprestație acțiuni emise de societatea norvegiană trebuie, ținând seama de articolele 31 și 40 din Acordul privind SEE, să fie tratată în același mod neutru din punct de vedere fiscal ca și cum schimbul de acțiuni ar avea loc între societăți pe acțiuni naționale sau între societăți stabilite în statele membre ale Uniunii Europene?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               13

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că instanța de trimitere precizează că Legea privind impozitul pe profit transpune Directiva 2009/133 în dreptul intern.

               14

               Potrivit articolului 1 din directiva menționată, aceasta se aplică numai schimburilor de acțiuni care implică societăți stabilite pe teritoriul a două sau mai multe state membre. Deoarece una dintre societățile care au participat la schimbul de acțiuni în discuție în acțiunea principală nu este stabilită într-un stat membru, mai precis B, care este stabilită în Norvegia, respectivul schimb nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2009/133. În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată de instanța de trimitere analizând dispozițiile legislației fiscale naționale în raport cu dispozițiile din Acordul privind SEE.

               15

               În ceea ce privește Acordul privind SEE, trebuie amintit că unul dintre principalele obiective ale acestui acord este acela de a realiza în modul cel mai cuprinzător cu putință libera circulație a mărfurilor, a persoanelor, a serviciilor și a capitalurilor pe tot cuprinsul Spațiului Economic European (SEE), astfel încât piața internă realizată pe teritoriul Uniunii să fie extinsă la statele membre ale AELS. În această perspectivă, mai multe dispoziții ale acordului respectiv vizează să garanteze o interpretare cât mai uniformă cu putință a acestuia pe tot cuprinsul SEE (a se vedea Avizul 1/92 din 10 aprilie 1992, Rec., p. I-2821). În acest cadru, este de competența Curții să asigure că normele din Acordul privind SEE care sunt identice, în esență, cu cele din Tratatul FUE sunt interpretate uniform în interiorul statelor membre (Hotărârea Curții din 19 noiembrie 2009, Comisia/Italia, C-540/07, Rep., p. I-10983, punctul 65, Hotărârea Curții din 28 octombrie 2010, Établissements Rimbaud, C-72/09, Rep., p. I-10659, punctul 20).

               16

               Pe de altă parte, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, deși fiscalitatea directă este de competența statelor membre, acestea din urmă trebuie să o exercite totuși cu respectarea dreptului Uniunii (a se vedea în special Hotărârea din 7 septembrie 2004, Manninen, C-319/02, Rec., p. I-7477, punctul 19, Hotărârea din 6 martie 2007, Meilicke și alții, C-292/04, Rep., p. I-1835, punctul 19, Hotărârea din 24 mai 2007, Holböck, C-157/05, Rep., p. I-4051, punctul 21, precum și Hotărârea din 11 octombrie 2007, ELISA, C-451/05, Rep., p. I-8251, punctul 68). De asemenea, această competență nu le permite să aplice măsuri contrare libertăților de circulație garantate de dispozițiile similare ale Acordului privind SEE (a se vedea Hotărârea Établissements Rimbaud, citată anterior, punctul 23).

               17

               În ceea ce privește libertatea în lumina căreia trebuie analizată legislația în discuție în acțiunea principală, rezultă dintr-o jurisprudență constantă că, pentru a stabili dacă o reglementare națională intră sub incidența normelor referitoare la libertatea de stabilire sau a acelor referitoare la libera circulație a capitalurilor, este necesar să fie luat în considerare obiectul legislației în cauză (Ordonanța Curții din 10 mai 2007, Lasertec, C-492/04, Rep., p. I-3775, punctul 19 și jurisprudența citată).

               18

               Astfel, dispozițiile naționale privind deținerea unei participații care permite să se exercite o influență certă asupra deciziilor societății respective și să se stabilească activitățile acesteia intră în domeniul material de aplicare al prevederilor Tratatului FUE referitoare la libertatea de stabilire (a se vedea Ordonanța Lasertec, citată anterior, punctul 20 și jurisprudența citată).

               19

               Reiese cu claritate din modul de redactare a articolului 52f din Legea privind impozitul pe profit că, pentru ca schimbul de acțiuni respectiv să nu fie considerat o cesiune impozabilă, societatea achizitoare trebuie să dețină sau să achiziționeze acțiuni ale unei alte societăți care îi conferă mai mult de jumătate din drepturile de vot în cadrul acestei din urmă societăți. Astfel de dispoziții naționale, care își găsesc aplicarea în cazul operațiunilor care presupun deținerea sau preluarea controlului unei societăți, intră sub incidența libertății de stabilire.

               20

               Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată numai în raport cu articolul 31 din Acordul privind SEE.

               21

               În această privință, Curtea s-a pronunțat deja în sensul că normele care interzic restricțiile privind libertatea de stabilire prevăzute la articolul 31 din Acordul privind SEE sunt identice cu cele impuse prin articolul 49 TFUE (a se vedea Hotărârea din 23 februarie 2006, Keller Holding, C-471/04, Rec., p. I-2107, punctul 49, și Hotărârea din 23 octombrie 2008, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C-157/07, Rep., p. I-8061, punctul 24).

               22

               În plus, trebuie arătat că articolul 6 din Acordul privind SEE prevede că, fără a aduce atingere evoluțiilor viitoare ale jurisprudenței, dispozițiile acestui acord, în măsura în care sunt identice din punctul de vedere al conținutului cu normele corespondente din tratatele Uniunii, se interpretează, în cadrul punerii lor în aplicare, în conformitate cu jurisprudența pertinentă a Curții existentă la data semnării acordului respectiv.

               23

               Astfel, libertatea de stabilire implică, pentru societățile constituite în conformitate cu legislația unui stat membru sau a unei țări terțe parte la Acordul privind SEE și care au sediul statutar, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în cadrul Uniunii sau al unei țări terțe parte la Acordul privind SEE, dreptul de a-și desfășura activitatea în alte state membre sau în alte țări terțe parte la Acordul privind SEE prin intermediul unei filiale, al unei sucursale sau al unei agenții (a se vedea în acest sens Hotărârea Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, citată anterior, punctul 28 și jurisprudența citată).

               24

               Curtea a subliniat de asemenea că noțiunea de stabilire în sensul dat de Tratatul FUE este o noțiune foarte largă, care implică posibilitatea unui resortisant al Uniunii de a participa, în mod stabil și continuu, la viața economică a unui stat membru diferit de statul său de origine și de a obține profit din această participare, favorizând astfel întrepătrunderea economică și socială în interiorul Uniunii în domeniul activităților independente (a se vedea Hotărârea ELISA, citată anterior, punctul 63). Libertatea de stabilire urmărește astfel să garanteze beneficiul tratamentului național în statul membru în care este stabilită filiala, interzicând orice discriminare, chiar și minimă, întemeiată pe locul sediului societății-mamă (a se vedea Hotărârea din 14 decembrie 2006, Denkavit Internationaal și Denkavit France, C-170/05, Rec., p. I-11949, punctul 22).

               25

               Rezultă dintr-o jurisprudență constantă că trebuie considerate astfel de restricții toate măsurile care interzic, îngreunează sau fac mai puțin atractivă exercitarea acestei libertăți (a se vedea Hotărârea Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, citată anterior, punctul 30).

               26

               În conformitate cu legislația națională în discuție în acțiunea principală, o operațiune de schimb de acțiuni între societăți nu beneficiază de un tratament fiscal neutru în ceea ce privește societatea cedentă cu sediul în Finlanda decât în măsura în care, pe de o parte, sediul social al societății achizitoare este de asemenea în Finlanda sau într-un stat membru al Uniunii și, pe de altă parte, schimbul de acțiuni determină preluarea de către societatea achizitoare a unei participații majoritare în cadrul societății achiziționate. Dacă nu sunt îndeplinite aceste condiții, în special atunci când, precum în situația din acțiunea principală, sediul societății achizitoare este într-o țară terță parte la Acordul privind SEE, schimbul de acțiuni este tratat pe plan fiscal ca fiind o cesiune de acțiuni impozabilă.

               27

               Diferența de tratament astfel constatată nu se explică printr-o diferență obiectivă de situație. Astfel, tratamentul fiscal la care este supusă o societate națională în cazul unui schimb de acțiuni este, într-o situație precum cea în discuție în acțiunea principală, determinat în exclusivitate de locul în care se află sediul societății achizitoare. Or, articolul 31 din Acordul privind SEE interzice orice discriminare întemeiată pe locul sediului societăților (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 26 iunie 2008, Burda, C-284/06, Rep., p. I-4571, punctul 77 și jurisprudența citată).

               28

               Trebuie să se mai sublinieze și faptul că, în mod contrar susținerilor guvernului finlandez, aplicarea articolului 31 din Acordul privind SEE în cazul unei reglementări precum cea în discuție în acțiunea principală nu conduce la extinderea domeniului de aplicare al Directivei 2009/113 la societățile stabilite într-o țară terță parte la Acordul privind SEE. În temeiul principiului nediscriminării prevăzut la articolul 31 din Acordul privind SEE, un stat membru este, astfel, obligat să aplice tratamentul fiscal rezervat schimburilor de acțiuni între societățile naționale și schimburilor de acțiuni care implică o societate stabilită într-o țară terță parte la Acordul privind SEE.

               29

               Trebuie să se constate că regimul fiscal în cauză în acțiunea principală instituie un obstacol în calea dreptului prevăzut la articolul 31 din Acordul privind SEE.

               30

               Reiese din jurisprudența Curții că o restricție privind libertatea de stabilire nu poate fi admisă decât dacă se justifică prin motive imperative de interes general. În acest caz, în plus, trebuie ca aceasta să fie de natură să garanteze realizarea obiectivului în cauză și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv (a se vedea Hotărârea Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, citată anterior, punctul 40).

               31

               Instanța de trimitere ridică întrebarea dacă o astfel de restricție se justifică prin motivele imperative de interes general legate de necesitatea combaterii fraudei fiscale și a asigurării eficacității controalelor fiscale.

               32

               Cu toate acestea, simpla împrejurare că, în cadrul unui schimb de acțiuni, societatea achizitoare are sediul într-o țară terță parte la Acordul privind SEE nu poate sta la baza unei prezumții generale de fraudă fiscală și nu poate justifica o măsură care aduce atingere exercitării unei libertăți fundamentale garantate de Acordul privind SEE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 septembrie 2000, Comisia/Belgia, C-478/98, Rec., p. I-7587, punctul 45, Hotărârea din 21 noiembrie 2002, X și Y, C-436/00, Rec., p. I-10829, punctul 62, Hotărârea din 4 martie 2004, Comisia/Franța, C-334/02, Rec., p. I-2229, punctul 27, precum și Hotărârea din 29 noiembrie 2011, National Grid Indus, C-371/10, Rep., p. I-12273, punctul 84).

               33

               În ceea ce privește necesitatea de a asigura eficacitatea controalelor fiscale, Curtea s-a pronunțat în sensul că nu se poate exclude a priori ca persoana impozabilă să fie în măsură să prezinte înscrisurile justificative pertinente care să permită autorităților fiscale ale statului membru în care se plătește impozitul să verifice, în mod clar și precis, că aceasta nu încearcă să evite sau să eludeze plata taxelor (Hotărârea din 18 decembrie 2007, A, C-101/05, Rep., p. I-11531, punctul 59 și jurisprudența citată).

               34

               Totuși, această jurisprudență referitoare la restricțiile privind exercitarea libertăților de circulație în cadrul Uniunii nu poate fi transpusă în întregime în cazul libertăților garantate de Acordul privind SEE, deoarece exercitarea acestor din urmă libertăți se înscrie într-un context juridic diferit (a se vedea în acest sens Hotărârea citate anterior A, punctul 60, și Établissements Rimbaud, punctul 40).

               35

               Trebuie să se arate, în această privință, că acel cadru de cooperare între autoritățile competente ale statelor membre stabilit prin Directiva 77/799/CEE a Consiliului din 19 decembrie 1977 privind asistența reciprocă acordată de autoritățile competente din statele membre în domeniul impozitării directe (JO L 336, p. 15, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 21), precum și prin Directiva 2011/16/UE a Consiliului din 15 februarie 2011 privind cooperarea administrativă în domeniul fiscal și de abrogare a Directivei 77/799 (JO L 64, p. 1) nu există între acestea și autoritățile competente dintr-un stat terț atunci când acesta din urmă nu și-a asumat niciun angajament de asistență reciprocă (a se vedea în acest sens Hotărârea Établissements Rimbaud, citată anterior, punctul 41).

               36

               În special, în ceea ce privește statele părți la Acordul privind SEE, atunci când reglementarea unui stat membru prevede ca beneficiul unui avantaj fiscal să depindă de îndeplinirea condițiilor a căror respectare nu poate fi verificată decât prin obținerea de informații de la autoritățile competente dintr-o țară terță parte la Acordul privind SEE, în principiu, acest stat membru are dreptul să refuze acordarea avantajului respectiv dacă, în special din cauza lipsei unei obligații convenționale a acestei țări terțe de a furniza informații, se dovedește imposibilă obținerea informațiilor respective de la aceasta din urmă (a se vedea Hotărârea Établissements Rimbaud, citată anterior, punctul 44).

               37

               Trebuie arătat că între Republica Finlanda și Regatul Norvegiei există o convenție privind asistența administrativă reciprocă în materie fiscală, Convenția 37/1991, semnată la Copenhaga la 7 decembrie 1989. Deși instanța de trimitere este cea care trebuie să aprecieze dacă această convenție cuprinde mecanisme de schimb de informații suficiente pentru a permite autorităților finlandeze să verifice și să controleze dacă sunt îndeplinite condițiile impuse de legislația națională pentru aplicarea regimului de neutralitate fiscală în cazul unui schimb de acțiuni precum cel în discuție în acțiunea principală, trebuie să se constate că, în cadrul ședinței, guvernul finlandez însuși a explicat că dispozițiile respectivei convenții prevăd un schimb de informații între autoritățile naționale la fel de eficace precum cel prevăzut de dispozițiile Directivelor 77/799 și 2011/16.

               38

               În aceste condiții, statul membru în discuție nu poate justifica diferența de tratament constatată la punctul 27 din prezenta hotărâre pe baza necesității de asigurare a eficacității controalelor fiscale (a se vedea în acest sens Hotărârea ELISA, citată anterior, punctele 98-101).

               39

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea preliminară că articolul 31 din Acordul privind SEE se opune legislației unui stat membru care asimilează cu o cesiune de acțiuni impozabile un schimb de acțiuni între o societate stabilită pe teritoriul statului membru respectiv și o societate stabilită pe teritoriul unei țări terțe parte la acest acord, în condițiile în care o astfel de operațiune ar fi neutră din punct de vedere fiscal dacă ar implica numai societăți naționale sau societăți stabilite în alte state membre, în măsura în care între statul membru respectiv și respectiva țară terță există o convenție privind asistența administrativă reciprocă în materie fiscală care prevede un schimb de informații între autoritățile naționale la fel de eficace precum cel prevăzut de dispozițiile Directivelor 77/799 și 2011/16, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               40

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 31 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 se opune legislației unui stat membru care asimilează cu o cesiune de acțiuni impozabile un schimb de acțiuni între o societate stabilită pe teritoriul statului membru respectiv și o societate stabilită pe teritoriul unei țări terțe parte la acest acord, în condițiile în care o astfel de operațiune ar fi neutră din punct de vedere fiscal dacă ar implica numai societăți naționale sau societăți stabilite în alte state membre, în măsura în care între statul membru respectiv și respectiva țară terță există o convenție privind asistența administrativă reciprocă în materie fiscală care prevede un schimb de informații între autoritățile naționale la fel de eficace precum cel prevăzut de dispozițiile Directivei 77/799/CEE a Consiliului din 19 decembrie 1977 privind asistența reciprocă acordată de autoritățile competente din statele membre în domeniul impozitării directe, precum și ale Directivei 2011/16/UE a Consiliului din 15 februarie 2011 privind cooperarea administrativă în domeniul fiscal și de abrogare a Directivei 77/799, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: finlandeza.


Hotărârea Curții din data de 20 octombrie 1977. # Antonio Giuliani împotriva Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sozialgericht Augsburg - Germania. # Securitatea socială a lucrătorilor migranți. # Cauza 32-77.


Hotărârea Curții din data de 16 iulie 1998. # Silhouette International Schmied GmbH & Co. KG împotriva Hartlauer Handelsgesellschaft mbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberster Gerichtshof - Austria. # Directivă 89/104/CEE. # Cauza C-355/96.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 6 decembrie 2001. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Cauza C-146/00.


Hotărârea Curții din data de 21 octombrie 1975. # Teresa și Silvana Petroni împotriva Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS), Bruxelles. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgia. # Cauza 24-75.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 17 decembrie 2015.#Imtech Marine Belgium NV împotriva Radio Hellenic SA.#Cerere de decizie preliminară formulată de hof van beroep te Antwerpen.#Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Regulamentul (CE) nr. 805/2004 – Titlu executoriu european pentru creanțele necontestate – Condiții de certificare – Drepturi ale debitorului – Revizuirea hotărârii judecătorești.#Cauza C-300/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      17 decembrie 2015 (
            *
         )
      „Trimitere preliminară — Cooperare judiciară în materie civilă — Regulamentul (CE) nr. 805/2004 — Titlu executoriu european pentru creanțele necontestate — Condiții de certificare — Drepturi ale debitorului — Revizuirea deciziei”
      În cauza C‑300/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de hof van beroep te Antwerpen (Curtea de Apel din Antwerpen, Belgia), prin decizia din 16 iunie 2014, primită de Curte la 20 iunie 2014, în procedura

         Imtech Marine Belgium NV

      împotriva

         Radio Hellenic SA,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președintele Camerei a treia, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a patra, domnii J. Malenovský și M. Safjan (raportor) și doamnele A. Prechal și K. Jürimäe, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul belgian, de C. Pochet, de J.‑C. Halleux și de L. Van den Broeck, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de E. Pedrosa, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de G. Wils și de A.‑M. Rouchaud‑Joët, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 septembrie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 805/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 aprilie 2004 privind crearea unui titlu executoriu european pentru creanțele necontestate (JO L 143, p. 15, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 3).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Imtech Marine Belgium NV (denumită în continuare „Imtech Marine”), cu sediul în Belgia, pe de o parte, și Radio Hellenic SA (denumită în continuare „Radio Hellenic”), cu sediul în Grecia, pe de altă parte, cu privire la cererea de certificare ca titlu executoriu european în sensul Regulamentului nr. 805/2004 a unei hotărâri judecătorești, pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă, privind o creanță însoțită de o clauză penală și de dobânzi de întârziere.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Regulamentul (CE) nr. 44/2001

               3

               Articolul 34 punctul 2 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74) prevede că o hotărâre nu este recunoscută „dacă actul de sesizare a instanței sau un alt act echivalent nu a fost comunicat sau notificat pârâtului care nu s‑a înfățișat în timp util și într‑o manieră care să‑i permită acestuia să‑și pregătească apărarea, dacă pârâtul nu a introdus o acțiune împotriva hotărârii atunci când a avut posibilitatea să o facă [a se citi «dacă actul de sesizare a instanței sau un alt act echivalent nu a fost comunicat sau notificat, în timp util și într‑o manieră care să‑i permită să‑și pregătească apărarea, pârâtului judecat în lipsă, cu excepția cazului în care pârâtul nu a exercitat calea de atac împotriva hotărârii, deși a avut posibilitatea să o facă»]”.

         Regulamentul nr. 805/2004

               4

               Potrivit considerentelor (10)-(14), (18) și (19) ale Regulamentului nr. 805/2004:

                        „(10)

                        Atunci când instanța judecătorească dintr‑un stat membru a pronunțat o hotărâre cu privire la o creanță necontestată în lipsa participării debitorului la procedură, eliminarea oricărui control în statul membru de executare este indisolubil legată și subordonată garanției suficiente a respectării drepturilor apărării.

                        (11)

                        Prezentul regulament vizează promovarea drepturilor fundamentale și ține seama de principiile care sunt recunoscute în special de Carta drepturilor fundamentale ale Uniunii Europene [denumită în continuare «carta»]. În special, acesta vizează asigurarea respectării pe deplin a dreptului de acces la o instanță imparțială, recunoscut prin articolul 47 din cartă.

                        (12)

                        Este necesară stabilirea standardelor minime pe care trebuie să le îndeplinească procedura în urma căreia se pronunță hotărârea, pentru a garanta că debitorul este informat, în timp util și astfel încât să își poată pregăti apărarea, cu privire la acțiunea în justiție introdusă împotriva sa, cu privire la condițiile participării sale active la procedură pentru a contesta creanța în cauză și cu privire la consecințele neparticipării.

                        (13)

                        Având în vedere diferențele dintre statele membre în ceea ce privește normele de procedură civilă, în special cele care reglementează notificarea și comunicarea actelor, este necesar să se dea o definiție precisă și detaliată acestor standarde minime. În special, un mod de notificare sau de comunicare bazat pe o ficțiune juridică în ceea ce privește respectarea acestor standarde minime nu poate fi considerat suficient în scopul certificării unei hotărâri judecătorești ca titlu executoriu european.

                        (14)

                        Toate modurile de notificare și comunicare prevăzute la articolele 13 și 14 se caracterizează fie printr‑o certitudine absolută (articolul 13), fie printr‑un grad foarte ridicat de probabilitate (articolul 14) că actul notificat sau comunicat a ajuns la destinatarul său. În cel de al doilea caz, o hotărâre judecătorească nu ar trebui certificată ca titlu executoriu european decât în cazul în care statul membru de origine dispune de un mecanism corespunzător care permite debitorului să solicite revizuirea completă a hotărârii în condițiile prevăzute la articolul 19, în acele cazuri excepționale în care, cu toate că dispozițiile articolului 14 au fost respectate, actul nu a ajuns la destinatar.

                  […]

                        (18)

                        Încrederea reciprocă în administrarea justiției în statele membre face ca instanța judecătorească dintr‑un stat membru să poată considera că toate condițiile certificării ca titlu executoriu european sunt îndeplinite pentru a permite executarea unei hotărâri în toate celelalte state membre, fără control jurisdicțional al aplicării corecte a standardelor minime de procedură în statul membru în care hotărârea trebuie executată.

                        (19)

                        Prezentul regulament nu impune statelor membre obligația adaptării legislației lor interne la standardele minime de procedură pe care acesta le prevede. Prezentul regulament le stimulează în acest sens, permițând o executare mai eficientă și mai rapidă a hotărârilor în celelalte state membre, numai în cazul în care aceste standarde minime sunt respectate.”

               5

               Articolul 6 din acest regulament, intitulat „Condițiile de certificare ca titlu executoriu european”, prevede la alineatul (1):
               „O hotărâre judecătorească privind o creanță necontestată pronunțată într‑un stat membru este certificată, la cererea adresată în orice moment instanței de origine, ca titlu executoriu european în cazul în care se îndeplinesc următoarele condiții:

                        (a)

                        hotărârea este executorie în statul membru de origine;

                        (b)

                        hotărârea nu este incompatibilă cu dispozițiile în materie de competență prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 44/2001 capitolul II secțiunile 3 și 6;

                        (c)

                        procedura judiciară din statul membru de origine a îndeplinit cerințele prevăzute de capitolul III în cazul unei creanțe necontestate în sensul articolului 3 alineatul (1) literele (b) sau (c) și

                        (d)

                        hotărârea a fost pronunțată în statul membru în care debitorul își are domiciliul în sensul articolului 59 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001, în cazul:

                                 —

                                 în care este vorba de o creanță necontestată în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (b) sau (c) din prezentul regulament;

                                 —

                                 în care aceasta se raportează la un contract încheiat de o persoană, consumatorul, pentru o utilizare care se poate considera ca fiind străină de activitatea sa profesională;

                                 —

                                 în care debitorul este consumatorul.”

               6

               Articolul 9 din Regulamentul nr. 805/2004, intitulat „Eliberarea certificatului de titlu executoriu european”, are următorul cuprins:
               „(1)   Certificatul de titlu executoriu european se eliberează utilizând formularul tip prevăzut în anexa I.
               (2)   Certificatul de titlu executoriu european se completează în limba hotărârii judecătorești.”

               7

               Articolul 10 din Regulamentul nr. 805/2004, intitulat „Rectificarea sau retragerea certificatului de titlu executoriu european”, prevede:
               „(1)   Pe bază de cerere adresată instanței judecătorești de origine, certificatul de titlu executoriu european este

                        (a)

                        rectificat, în cazul în care, ca urmare a unei erori materiale, există o neconcordanță între hotărâre și certificat;

                        (b)

                        retras, în cazul în care este evident că certificatul a fost eliberat în mod neîntemeiat, având în vedere cerințele prevăzute de prezentul regulament.

                  (2)   Legislația statului membru de origine se aplică rectificării și retragerii certificatului de titlu executoriu european.
               (3)   Rectificarea sau retragerea unui certificat de titlu executoriu european se poate solicita utilizând formularul tip prevăzut în anexa VI.
               (4)   Eliberarea unui certificat de titlu executoriu european nu poate fi supusă niciunei căi de atac.”

               8

               Articolul 13 din regulamentul menționat, intitulat „Notificarea sau comunicarea însoțită de confirmarea de primire de către debitor”, prevede:
               „(1)   Actul de sesizare a instanței sau un act echivalent poate fi notificat sau comunicat debitorului prin una din următoarele căi:

                        (a)

                        notificare sau comunicare personală, debitorul semnând o confirmare de primire cu data primirii;

                        (b)

                        notificare sau comunicare personală utilizând un document semnat de persoana competentă care a efectuat notificarea sau comunicarea, specificând că debitorul a primit actul sau că a refuzat să‑l primească fără niciun motiv legitim, precum și data la care actul a fost notificat sau comunicat;

                        (c)

                        notificare sau comunicare pe cale poștală, debitorul semnând și trimițând o confirmare de primire cu data primirii;

                        (d)

                        notificare sau comunicare pe cale electronică, precum faxul sau poșta electronică, debitorul semnând și trimițând o confirmare de primire cu data primirii.

                  (2)   Orice citație în vederea prezentării poate fi notificată sau comunicată debitorului în conformitate cu alineatul (1) sau verbal în cursul unei ședințe anterioare privind aceeași creanță și consemnată în procesul‑verbal al respectivei ședințe.”

               9

               Potrivit articolului 14 din Regulamentul nr. 805/2004, intitulat „Notificarea sau comunicarea neînsoțită de confirmarea primirii sale de către debitor”:
               „(1)   Actul de sesizare a instanței sau un act echivalent, precum și orice citație în vederea prezentării, pot fi notificate sau comunicate debitorului, de asemenea, prin una din următoarele căi:

                        (a)

                        notificare sau comunicare personală, la adresa personală a debitorului, către persoanele care locuiesc la aceeași adresă cu acesta sau angajate la această adresă;

                        (b)

                        în cazul în care debitorul este un lucrător care desfășoară o activitate independentă sau o persoană juridică, notificarea sau comunicarea personală, la incintele comerciale ale debitorului, către persoanele angajate de către debitor;

                        (c)

                        depunerea actului în cutia poștală a debitorului;

                        (d)

                        depunerea actului la oficiul poștal sau la o autoritate publică competentă și comunicarea scrisă a acestei depuneri în cutia poștală a debitorului, cu condiția ca respectiva comunicare scrisă să menționeze clar natura judiciară a actului sau faptul că valorează notificare sau comunicare și are ca efect curgerea termenelor;

                        (e)

                        pe cale poștală, fără dovada prevăzută în alineatul (3), atunci când debitorul are o adresă în statul membru de origine;

                        (f)

                        prin mijloace electronice, cu confirmare de primire automată, cu condiția ca debitorul să fi acceptat în prealabil, în mod expres, prezentul mod de notificare sau comunicare.

                  (2)   În sensul prezentului regulament, notificarea sau comunicarea în temeiul alineatului (1) nu se admite în cazul în care adresa debitorului nu este cunoscută cu certitudine.
               (3)   Notificarea sau comunicarea unui act în conformitate cu alineatul (1) literele (a)-(d) se atestă prin:

                        (a)

                        un act semnat de persoana competentă care a efectuat înștiințarea sau notificarea menționând următoarele elemente:

                                 (i)

                                 modul de notificare sau de comunicare utilizat;

                                 (ii)

                                 data notificării sau comunicării și

                                 (iii)

                                 în cazul în care actul a fost notificat sau comunicat unei alte persoane decât debitorul, numele acestei persoane și legătura sa cu debitorul,
                                 sau

                        (b)

                        o confirmare de primire emanând de la persoana care a primit notificarea sau comunicarea, pentru aplicarea alineatului (1) literele (a) și (b).”

               10

               Articolul 19 din același regulament, intitulat „Standarde minime pentru revizuire în cazuri excepționale”, are următorul cuprins:
               „(1)   Fără a aduce atingere articolelor 13-18, o hotărâre judecătorească poate fi certificată ca titlu executoriu european numai în cazul în care debitorul are dreptul, în temeiul legislației statului membru de origine, de a solicita o revizuire a hotărârii în cauză, atunci când sunt îndeplinite următoarele condiții:

                        (a)

                        (i) actul de sesizare a instanței sau un act echivalent sau, după caz, citația în vederea prezentării a fost notificată sau comunicată prin una din modalitățile prevăzute la articolul 14 și

                                 (ii)

                                 notificarea sau comunicarea nu a intervenit în timp util pentru a‑i permite să‑și pregătească apărarea, fără să aibă vreo vină în acest sens;
                                 sau

                        (b)

                        debitorul a fost împiedicat să conteste creanța din motive de forță majoră sau ca urmare a unor circumstanțe extraordinare, fără să aibă vreo vină în acest sens,
                        cu condiția ca acesta să acționeze rapid în ambele cazuri.

                  (2)   Prezentul articol nu aduce atingere posibilității pe care o au statele membre de a permite o revizuire a hotărârii judecătorești în condiții mai favorabile decât cele prevăzute la alineatul (1).”

               11

               Articolul 21 din Regulamentul nr. 805/2004, intitulat „Refuzul executării”, prevede:
               „(1)   La cererea debitorului, executarea este refuzată de către instanța competentă din statul membru de executare în cazul în care hotărârea certificată ca executoriu european este incompatibilă cu o hotărâre pronunțată anterior în orice stat membru sau într‑o țară terță atunci când:

                        (a)

                        hotărârea anterioară s‑a pronunțat între aceleași părți într‑un litigiu având aceeași cauză și

                        (b)

                        hotărârea anterioară s‑a pronunțat în statul membru de executare sau a întrunit condițiile necesare recunoașterii sale în statul membru de executare și

                        (c)

                        ireconciabilitatea hotărârilor nu a fost și nu ar fi putut fi invocată în cursul procedurii judiciare în statul membru de origine.

                  (2)   Hotărârea judecătorească sau certificarea sa ca titlu executoriu european nu poate face, în niciun caz, obiectul unei revizuiri pe fond în statul membru de executare.”

               12

               Potrivit articolului 30 din regulamentul menționat, intitulat „Informații privind căile de atac, regimul lingvistic și autoritățile”:
               „(1)   Statele membre notifică Comisia cu privire la:

                        (a)

                        procedurile de rectificare și de retragere prevăzute la articolul 10 alineatul (2) și procedura de revizuire prevăzută la articolul 19 alineatul (1);

                  […]”

         Dreptul belgian

               13

               Potrivit articolului 50 din Codul judiciar (code judiciare):
               „Termenele stabilite a căror nerespectare este sancționată cu decăderea nu pot fi reduse sau prelungite, nici chiar cu acordul părților, cu excepția cazului în care decăderea a fost acoperită în condițiile prevăzute de lege.
               Cu toate acestea, dacă termenul de apel sau de opoziție prevăzut la articolele 1048, 1051 și la articolul 1253 quater literele c) și d) începe să curgă și expiră în timpul vacanțelor judecătorești, acesta se prelungește până în a cincisprezecea zi a noului an judiciar”.

               14

               Articolul 55 din acest cod prevede:
               „În cazul în care legea prevede prelungirea termenelor acordate părții care nu are nici domiciliul, nici reședința și nici domiciliul ales în Belgia, această prelungire este de:

                        1°

                        15 zile dacă partea își are reședința într‑un stat limitrof sau în Regatul Unit al Marii Britanii [și al Irlandei de Nord];

                        2°

                        30 de zile dacă își are reședința în alt stat din Europa și

                        3°

                        80 de zile dacă își are reședința în alt loc din lume.”

               15

               Articolul 860 din codul menționat prevede:
               „Independent de formalitatea care este omisă sau nerespectată, niciun act de procedură nu poate fi declarat nul dacă nulitatea nu este prevăzută în mod expres de lege.
               Termenele prevăzute pentru formularea unei căi de atac sunt termene de decădere.
               Celelalte termene sunt termene de decădere doar dacă legea prevede acest lucru.”

               16

               Potrivit articolului 1047 din același cod:
               „Orice hotărâre pronunțată într‑o cauză judecată în lipsă poate face obiectul unei opoziții, în afara excepțiilor prevăzute de lege.
               […]”

               17

               Articolul 1048 din Codul judiciar prevede:
               „Fără a aduce atingere termenelor prevăzute de dispozițiile imperative supranaționale și internaționale, termenul de opoziție este de o lună, de la data notificării hotărârii sau a comunicării acesteia în conformitate cu articolul 792 al doilea și al treilea paragraf.
               În cazul în care partea judecată în lipsă nu are nici domiciliul, nici reședința și nici domiciliul ales în Belgia, termenul de opoziție se prelungește conform articolului 55.”

               18

               Articolul 1051 din Codul judiciar prevede:
               „Fără a aduce atingere termenelor prevăzute de dispozițiile imperative supranaționale și internaționale, termenul de declarare a apelului este de o lună de la data notificării hotărârii sau a comunicării acesteia în conformitate cu articolul 792 al doilea și al treilea paragraf.
               Acest termen începe să curgă de la data acestei notificări a hotărârii și pentru partea care a solicitat‑o.
               În cazul în care una dintre părțile căreia i‑a fost notificată hotărârea sau la cererea căreia a fost notificată hotărârea nu are nici domiciliul, nici reședința și nici domiciliul ales în Belgia, termenul de apel se prelungește în conformitate cu articolul 55.
               […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               19

               Imtech Marine a efectuat diverse prestații pentru Radio Hellenic, în schimbul cărora aceasta din urmă îi datora suma de 23506,99 euro. Potrivit condițiilor comerciale generale ale Imtech Marine, în caz de neplată, se datorează o clauză penală de 10 % și dobânzi de întârziere de 12 % pe an.

               20

               În pofida diverselor puneri în întârziere, Radio Hellenic nu și‑a îndeplinit obligațiile de plată.

               21

               Prin citația notificată la 25 martie 2013, Imtech Marine a solicitat rechtbank van koophandel te Antwerpen (Tribunalul Comercial din Antwerpen) obligarea Radio Hellenic la plata sumelor datorate și certificarea ca titlu executoriu european a hotărârii judecătorești care cuprinde această dispoziție de obligare, în temeiul Regulamentului nr. 805/2004. Prin hotărârea din 5 iunie 2013, această instanță a declarat cererea respectivă admisibilă și fondată în parte. Radio Hellenic a fost obligată în lipsă la plata sumei de 23506,99 euro, majorată cu clauza penală de 10 % și cu dobânzi de întârziere. Cu toate acestea, instanța menționată a considerat că nu poate să certifice această hotărâre ca titlu executoriu european, în absența unei legislații interne adaptate.

               22

               La 3 septembrie 2013, Imtech Marine a declarat apel împotriva hotărârii respective la instanța de trimitere. În cererea sa, aceasta solicită certificarea ca titlu executoriu european, în sensul Regulamentului nr. 805/2004, a hotărârii care urmează să fie pronunțată.

               23

               Instanța de trimitere arată că problema dacă dreptul belgian este conform cu cerințele prevăzute la articolul 19 din Regulamentul nr. 805/2004 generează efectiv dezbateri, la fel ca atribuțiile respective ale judecătorului și ale grefierului cu privire la certificarea unei hotărâri judecătorești ca titlu executoriu european. Inacțiunea legiuitorului național ar crea insecuritate juridică pentru justițiabil. În pofida efectului direct al regulamentului menționat, instanțele belgiene s‑ar arăta mai degrabă puțin dispuse să efectueze asemenea certificări.

               24

               În special, instanța de trimitere arată că, în ceea ce privește procedura de revizuire prevăzută la articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 805/2004, termenul de introducere a căii de atac împotriva unei hotărâri judecătorești pronunțate într‑o cauză judecată în lipsă poate, în dreptul belgian, să expire înainte ca debitorul să fi fost în măsură să exercite calea de atac.

               25

               În aceste condiții, hof van beroep te Antwerpen (Curtea de Apel din Antwerpen) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Faptul că Regulamentul nr. 805/2004 nu este aplicat în mod direct reprezintă o încălcare a dispozițiilor articolului 288 TFUE, în măsura în care

                                 a)

                                 legiuitorul belgian a omis să transpună acest regulament în dreptul belgian și

                                 b)

                                 a omis – în pofida faptului că dreptul belgian prevede opoziția și apelul – să instituie procedura de revizuire?

                        2)

                        În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare: având în vedere că un regulament produce efecte în mod nemijlocit, ce se înțelege prin «revizuire a hotărârii» în sensul articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 805/2004? Este necesar să se prevadă o procedură de revizuire numai în cazul în care notificarea sau comunicarea unei citații sau a unui act de sesizare a instanței s‑a efectuat prin una dintre modalitățile prevăzute la articolul 14 din acest regulament, și anume fără confirmare de primire? Prin instituirea procedurii de opoziție prevăzute la articolul 1047 și următoarele din Codul judiciar belgian și a procedurii apelului prevăzute la articolul 1050 și următoarele din același cod, dreptul belgian nu oferă garanții suficiente pentru a îndeplini criteriile «procedurii de revizuire» prevăzute la articolul 19 alineatul (1) din regulamentul menționat?

                        3)

                        Dispozițiile articolului 50 din Codul judiciar belgian, potrivit căruia termenele de decădere menționate la articolul 860 al doilea paragraf, la articolul 55 și la articolul 1048 din același cod pot fi prelungite în caz de forță majoră sau ca urmare a unor circumstanțe extraordinare independente de voința persoanei interesate, oferă o protecție suficientă în sensul articolului 19 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 805/2004?

                        4)

                        Certificarea ca titlu executoriu european pentru creanțele necontestate reprezintă o hotărâre judecătorească ce trebuie solicitată printr‑un act de sesizare a instanței? În cazul unui răspuns afirmativ, judecătorul trebuie să certifice hotărârea ca titlu executoriu european, iar grefierul trebuie să elibereze certificatul de titlu executoriu european?
                        În cazul unui răspuns negativ, certificarea ca titlu executoriu european poate fi o atribuție a grefierului?

                        5)

                        În cazul în care certificarea ca titlu executoriu european nu reprezintă o hotărâre judecătorească, solicitantul care nu a cerut un titlu executoriu european printr‑un act de sesizare a instanței poate solicita ulterior grefierului – și anume după ce hotărârea a devenit definitivă – certificarea ca titlu executoriu european?”

               26

               O cerere de informații a fost adresată instanței de trimitere la 7 august 2014, la care aceasta a răspuns la 16 octombrie 2014.

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               27

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească în esență dacă articolul 19 din Regulamentul nr. 805/2004, citit în lumina articolului 288 TFUE, trebuie interpretat în sensul că impune statelor membre obligația să instituie în dreptul intern o procedură de revizuire, astfel cum este prevăzută la articolul 19.

               28

               Articolul 19 din regulamentul menționat prevede că o hotărâre judecătorească poate fi certificată ca titlu executoriu european numai în cazul în care debitorul are dreptul, în temeiul legislației statului membru de origine, de a solicita o revizuire a hotărârii în cauză. Or, potrivit considerentului (19) al Regulamentului nr. 805/2004, acesta nu impune statelor membre obligația adaptării legislației lor interne la standardele minime de procedură pe care le prevede, nici, așadar, obligația de a institui o procedură specifică de revizuire în sensul articolului 19 menționat.

               29

               Singura consecință a lipsei unei proceduri de revizuire este, astfel cum prevede însuși articolul 19 din Regulamentul nr. 805/2004, imposibilitatea de a certifica o hotărâre judecătorească ca titlu executoriu european în condițiile prevăzute de acesta din urmă.

               30

               În aceste împrejurări și independent de obligația de a notifica Comisia, în temeiul articolului 30 alineatul (1) litera (a) din regulamentul menționat, cu privire la o procedură de revizuire care ar exista, dacă este cazul, în dreptul intern, un stat membru care, în conformitate cu termenii aceluiași regulament, alege să nu își adapteze legislația nu poate încălca articolul 288 TFUE.

               31

               Prin urmare, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 19 din Regulamentul nr. 805/2004, citit în lumina articolului 288 TFUE, trebuie interpretat în sensul că nu impune statelor membre obligația de a institui în dreptul intern o procedură de revizuire, astfel cum este prevăzută la articolul 19 menționat.

         Cu privire la a doua și la a treia întrebare

               32

               Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită să se stabilească în esență care sunt condițiile impuse prin articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 805/2004 pentru certificarea ca titlu executoriu european a unei hotărâri judecătorești pronunțate într‑o cauză judecată în lipsă.

               33

               Articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 805/2004 prevede că, în ipotezele menționate la alineatul (1) literele (a) și (b) al acestui articol, o hotărâre judecătorească poate fi certificată ca titlu executoriu european numai în cazul în care debitorul are dreptul, în temeiul legislației statului membru de origine, de a solicita o revizuire a hotărârii în cauză.

               34

               Ipoteza prevăzută la articolul 19 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 805/2004 este cea potrivit căreia actul de sesizare a instanței sau un act echivalent a fost notificat sau comunicat debitorului potrivit uneia dintre modalitățile prevăzute la articolul 14 din respectivul regulament, însă notificarea sau comunicarea nu a intervenit în timp util pentru a‑i permite acestuia să‑și pregătească apărarea, fără să aibă vreo vină în acest sens.

               35

               Din cuprinsul articolului 19 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 805/2004 rezultă ipoteza potrivit căreia debitorul a fost împiedicat să conteste creanța din motive de forță majoră sau ca urmare a unor circumstanțe extraordinare, fără să aibă vreo vină în acest sens. Această ipoteză poate să privească de asemenea o situație în care împiedicarea ar persista în stadiul în care începe să curgă termenul de introducere a căii de atac împotriva hotărârii în cauză.

               36

               Deși este posibil ca statele membre să fi instituit, în dreptul lor național, o procedură de revizuire a hotărârilor care să fie specifică ipotezelor prevăzute la articolul 19 alineatul (1) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 805/2004, nu este exclus nici ca procedurile care existau într‑un stat membru înainte de intrarea în vigoare a acestui regulament să permită debitorului să solicite o astfel de revizuire. Fără a aduce atingere obligației statelor membre de a notifica Comisia, în conformitate cu articolul 30 alineatul (1) litera (a) din regulamentul menționat, cu privire la procedurile în cauză, caracterul obligatoriu, în temeiul articolului 288 TFUE, al tuturor elementelor acestui regulament impune instanței sesizate cu o cerere de certificare să examineze dacă este îndeplinită condiția prevăzută în această privință la articolul 19 alineatul (1) din același regulament, și anume dacă dreptul intern permite efectiv și fără excepție să se solicite o revizuire a hotărârii în cauză în ipotezele menționate.

               37

               Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 24 din concluzii, poate fi vorba despre căi de atac care respectă suficient dreptul la apărare al debitorului și dreptul la un proces echitabil, menționate în considerentele (10) și (11) ale Regulamentului nr. 805/2004, întrucât dreptul Uniunii nu reglementează procedura de revizuire, iar Regulamentul nr. 805/2004 face trimitere în mod expres la legislația statului membru de origine.

               38

               Or, pentru a respecta dreptul la apărare al debitorului și dreptul la un proces echitabil garantate prin articolul 47 alineatul (2) din cartă, este necesar să se impună ca, pentru a constitui o procedură de revizuire în sensul articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 805/2004, interpretat în lumina considerentului (14) al acestuia, căile de atac în cauză să permită, în primul rând, o revizuire completă a hotărârii judecătorești, în drept și în fapt.

               39

               În al doilea rând, căile de atac respective trebuie să permită debitorului care invocă una dintre ipotezele avute în vedere la articolul 19 alineatul (1) literele (a) și (b) din acest regulament să solicite o astfel de revizuire în afara termenelor ordinare prevăzute de dreptul național pentru a formula opoziție sau apel împotriva hotărârii. Aceasta este situația în special în cazul în care dreptul național prevede posibilitatea prelungirii acestor termene, astfel încât ele curg din nou, cel mai devreme, din ziua în care debitorul a avut efectiv posibilitatea să ia cunoștință despre conținutul hotărârii sau să exercite o cale de atac.

               40

               Pentru a îndeplini în mod specific cerințele prevăzute la articolul 19 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 805/2004, dreptul intern trebuie să permită o asemenea prelungire a termenelor de introducere a căii de atac atât în caz de forță majoră, cât și în cazul existenței unor circumstanțe extraordinare independente de voința debitorului și fără ca el să fi avut vreo culpă în acest sens, dat fiind că această dispoziție face o distincție între cele două noțiuni.

               41

               Informațiile furnizate de instanța de trimitere indică faptul că ordinea juridică belgiană prevede în principal două căi de atac pentru a contesta o hotărâre pronunțată într‑o cauză precum cea din speță, și anume opoziția, concepută în mod specific pentru a contesta hotărârile pronunțate într‑o cauză judecată în lipsă și prevăzută la articolul 1047 și următoarele din Codul judiciar, și apelul, prevăzut la articolul 1050 și următoarele din Codul judiciar. Revine instanței de trimitere, singura competentă să interpreteze aceste dispoziții din dreptul său intern, sarcina de a acționa în conformitate cu interpretarea articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 805/2004 dată la punctele 38-40 din prezenta hotărâre și de a stabili dacă legislația națională respectă standardele minime de procedură stabilite de această dispoziție. Într‑o asemenea ipoteză și cu condiția îndeplinirii tuturor celorlalte condiții necesare în acest scop, revine acestei instanțe sarcina să efectueze certificarea.

               42

               Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare preliminară că articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 805/2004 trebuie interpretat în sensul că, pentru a efectua certificarea ca titlu executoriu european a unei hotărâri judecătorești pronunțate într‑o cauză judecată în lipsă, instanța sesizată cu o astfel de cerere trebuie să se asigure că dreptul său intern permite, efectiv și fără excepție, o revizuire completă, în drept și în fapt, a unei asemenea hotărâri în cele două ipoteze prevăzute la această dispoziție și că permite prelungirea termenelor de introducere a unei căi de atac împotriva unei hotărâri judecătorești referitoare la o creanță necontestată, nu doar în caz de forță majoră, ci și atunci când alte circumstanțe extraordinare, independente de voința debitorului, l‑au împiedicat pe acesta din urmă să conteste creanța în cauză.

         Cu privire la a patra și la a cincea întrebare

               43

               Prin intermediul celei de a patra și al celei de a cincea întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită să se stabilească în esență dacă articolul 6 din Regulamentul nr. 805/2004 trebuie interpretat în sensul că certificarea hotărârii judecătorești ca titlu executoriu european reprezintă un act de natură jurisdicțională, rezervat, așadar, judecătorului și care trebuie solicitat în actul de sesizare a instanței.

               44

               Articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 805/2004 prevede că cererea de certificare, ca titlu executoriu european, a unei hotărâri judecătorești privind o creanță necontestată trebuie să fie adresată instanței de origine, fără a preciza cine este competent, în cadrul acestei instanțe, pentru a acorda o astfel de certificare.

               45

               În aceste condiții, ținând seama de economia Regulamentului nr. 805/2004, este posibil să se facă distincție între certificarea propriu‑zisă a unei hotărâri ca titlu executoriu european și actul formal al eliberării certificatului care este prevăzut la articolul 9 din regulamentul menționat. Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 52 din concluzii, acest act formal, ulterior adoptării deciziei privind certificarea ca titlu executoriu european, nu este în mod necesar un act care trebuie realizat de judecător, astfel încât poate fi încredințat grefierului.

               46

               În schimb, certificarea propriu‑zisă impune o examinare jurisdicțională a condițiilor prevăzute de Regulamentul nr. 805/2004.

               47

               Astfel, calificările juridice ale unui judecător sunt indispensabile pentru a aprecia în mod corect, într‑un context de incertitudine cu privire la respectarea standardelor minime care urmăresc să garanteze respectarea dreptului la apărare al debitorului și a dreptului la un proces echitabil, căile de atac interne în conformitate cu punctele 38-40 din prezenta hotărâre. Pe de altă parte, doar o instanță în sensul articolului 267 TFUE va putea să asigure faptul că, prin intermediul unei trimiteri preliminare adresate Curții, standardele minime stabilite de Regulamentul nr. 805/2004 fac obiectul unei interpretări și al unei aplicări uniforme în cadrul Uniunii Europene.

               48

               În ceea ce privește problema dacă certificarea unei hotărâri ca titlu executoriu european trebuie să fie solicitată în actul de sesizare a instanței, articolul 6 din Regulamentul nr. 805/2004 prevede că o hotărâre judecătorească privind o creanță necontestată pronunțată într‑un stat membru este certificată, la cererea adresată în orice moment instanței de origine, ca titlu executoriu european.

               49

               În plus, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 56 din concluzii, ar fi ilogic să se solicite ca cererea de certificare să fie formulată în orice situație în actul de sesizare a instanței întrucât în acest stadiu încă nu se poate ști dacă creanța va fi sau nu va fi contestată și, prin urmare, dacă hotărârea care urmează să fie pronunțată la finalul acestei proceduri va respecta condițiile necesare pentru a fi certificată ca titlu executoriu european.

               50

               Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la a patra și la a cincea întrebare că articolul 6 din Regulamentul nr. 805/2004 trebuie interpretat în sensul că certificarea unei hotărâri judecătorești ca titlu executoriu european, care poate fi solicitată în orice moment, trebuie să fie rezervată judecătorului.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               51

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                           1)

                           Articolul 19 din Regulamentul (CE) nr. 805/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 aprilie 2004 privind crearea unui titlu executoriu european pentru creanțele necontestate, citit în lumina articolului 288 TFUE, trebuie interpretat în sensul că nu impune statelor membre obligația de a institui în dreptul intern o procedură de revizuire, astfel cum este prevăzută la articolul 19 menționat.

                           2)

                           Articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 805/2004 trebuie interpretat în sensul că, pentru a efectua certificarea ca titlu executoriu european a unei hotărâri judecătorești pronunțate într‑o cauză judecată în lipsă, instanța sesizată cu o astfel de cerere trebuie să se asigure că dreptul său intern permite, efectiv și fără excepție, o revizuire completă, în drept și în fapt, a unei asemenea hotărâri în cele două ipoteze prevăzute la această dispoziție și că permite prelungirea termenelor de introducere a unei căi de atac împotriva unei hotărâri judecătorești referitoare la o creanță necontestată, nu doar în caz de forță majoră, ci și atunci când alte circumstanțe extraordinare, independente de voința debitorului, l‑au împiedicat pe acesta din urmă să conteste creanța în cauză.

                           3)

                           Articolul 6 din Regulamentul nr. 805/2004 trebuie interpretat în sensul că certificarea unei hotărâri judecătorești ca titlu executoriu european, care poate fi solicitată în orice moment, trebuie să fie rezervată judecătorului.

                     Semnături

            (
            *
         )   Limba de procedură: neerlandeza.


Hotărârea Curții din data de 4 aprilie 1974. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Cauza 167-73.