title: Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 25 martie 2009.#Kaul GmbH împotriva Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Cauza T-402/07.

text:
      Cauza T‑402/07
      Kaul GmbH
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Marcă comunitară − Procedură de opoziție − Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ARCOL − Marcă comunitară verbală
         anterioară CAPOL – Executarea de către OAPI a unei hotărâri de anulare a unei decizii a camerelor sale de recurs – Motiv relativ de refuz – Lipsa riscului de confuzie – Dreptul la apărare – Articolul 8 alineatul (1) litera (b), articolul 61 alineatul (2), articolul 63 alineatul (6), articolul 73 a doua teză și
         articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”

      Sumarul hotărârii
      1.      Marcă comunitară – Procedură de recurs – Acțiune în fața instanței comunitare – Executarea unei hotărâri de anulare a unei
            decizii a unei camere de recurs
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 63 alin. (6)]
      2.      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)]
      3.      Marcă comunitară – Procedură de recurs – Acțiune în fața instanței comunitare – Executarea unei hotărâri de anulare a unei
            decizii a unei camere de recurs
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 63 alin. (6)]
      4.      Marcă comunitară – Dispoziții de procedură – Procedură de opoziție
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 74 alin. (2)]
      5.      Marcă comunitară – Procedură de recurs – Acțiune în fața instanței comunitare – Competența instanței comunitare
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 63 alin. (6)]
      6.      Procedură – Interpretarea unei hotărâri
      (Statutul Curții de Justiție, art. 43)
      7.      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)]
      8.      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Similitudine între mărcile
            vizate
      9.      Marcă comunitară – Decizii ale Oficiului – Legalitate – Practică decizională anterioară a Oficiului
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 131 alin. (4)]
      1.      Pentru a se conforma obligației ce îi revine, în temeiul articolului 63 alineatul (6) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca
         comunitară, de a lua măsurile necesare pentru executarea hotărârii unei instanțe comunitare de anulare a unei decizii a uneia
         dintre camerele sale de recurs, Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) trebuie
         să se asigure că recursul se finalizează prin pronunțarea unei noi decizii a unei camere de recurs. În această privință, Oficiul
         poate trimite cauza spre rejudecare unei alte camere de recurs.

      (a se vedea punctul 23)
      2.      Chiar dacă, în temeiul principiului interdependenței între factorii luați în considerare în cadrul unei aprecieri globale
         a riscului de confuzie, mai ales între similitudinea mărcilor și cea a produselor sau a serviciilor acoperite, un grad scăzut
         de similitudine între produsele sau serviciile acoperite poate fi compensat printr‑un grad ridicat de similitudine între mărci
         și invers, în vederea aplicării articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară,
         un risc de confuzie presupune în același timp o identitate sau o similitudine între marca a cărei înregistrare se solicită
         și marca anterioară, precum și o identitate sau o similitudine între produsele sau serviciile vizate în cererea de înregistrare
         și cele pentru care marca anterioară a fost înregistrată. Sunt avute în vedere aici condiții cumulative.

      Astfel, atunci când a constatat lipsa similitudinii între marca solicitată și cea anterioară, Oficiul pentru Armonizare în
         cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) nu este ținut să ia în considerare caracterul notoriu al mărcii
         anterioare, din moment ce poate să constate în mod întemeiat lipsa oricărui risc de confuzie, indiferent cât de ridicat ar
         fi fost pretinsul caracter distinctiv al mărcii anterioare.

      (a se vedea punctele 28 și 44)
      3.      Ca urmare a anulării, de către instanța comunitară, a deciziei unei camere de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul
         Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) de respingere a opoziției formulate împotriva înregistrării unei mărci
         comunitare, camera de recurs căreia i‑a fost trimisă cauza spre rejudecare trebuie să efectueze o nouă examinare a recursului.
         În măsura în care prin hotărârea de anulare nu s‑a luat nicio poziție în ceea ce privește caracterul similar sau nesimilar
         al mărcilor în conflict, camera de recurs trebuie să reexamineze acest aspect, cu privire la care poate să ajungă la o concluzie
         proprie, indiferent de poziția adoptată în decizia anterioară anulată.

      (a se vedea punctele 38 și 39)
      4.      Relevanța faptelor și a probelor prezentate în fața Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și
         modele industriale) de părțile din cadrul unei proceduri de opoziție, în afara termenelor acordate în acest scop, reprezintă
         unul dintre criteriile de care Oficiul trebuie să țină seama atunci când decide, în exercitarea puterii de apreciere care
         îi este conferită în temeiul articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară, dacă este sau
         nu este necesar să ia în considerare respectivele fapte și probe.

      (a se vedea punctul 42)
      5.      Instanța comunitară efectuează un control de legalitate al deciziilor organelor Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței
         Interne (mărci, desene și modele industriale). Dacă aceasta ajunge la concluzia că o astfel de decizie, pusă în discuție în
         cadrul unei acțiuni introduse în fața sa, este afectată de o nelegalitate, trebuie să o anuleze. Instanța menționată nu poate
         respinge acțiunea înlocuind motivarea organului competent al Oficiului, emitentul actului atacat, cu propria motivare. Prin
         urmare, dacă instanța comunitară constată că motivarea deciziei unei camere de recurs a Oficiului, care a confirmat decizia
         diviziei de opoziție de respingere a opoziției, este afectată de o eroare de drept, aceasta nu este în măsură să respingă
         ea însăși opoziția pentru un motiv neenunțat în decizia atacată în fața sa.

      (a se vedea punctele 47 și 49)
      6.      Potrivit articolului 43 din Statutul Curții, în caz de dificultate privind înțelegerea sensului sau a domeniului de aplicare
         al unei hotărâri, sarcina de a o interpreta revine instanței comunitare care a pronunțat hotărârea respectivă. Prin urmare,
         nu există nicio prezumție potrivit căreia, dintre mai multe interpretări posibile ale unei hotărâri de anulare a unei decizii
         a unei camere de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale), este
         necesar să se rețină interpretarea cea mai favorabilă reclamantului. Camera de recurs la care este trimisă cauza spre rejudecare
         ca urmare a unei astfel de anulări nu este ținută să asculte reclamantul cu privire la interpretarea hotărârii de anulare.
         Dacă reclamantul sau Oficiul, ambele părți în procedura în fața instanței comunitare care a pronunțat anularea, întâmpină
         dificultăți în interpretarea hotărârii de anulare, le revine sarcina de a sesiza instanța comunitară competentă asupra acestui
         aspect.

      (a se vedea punctele 62 și 63)
      7.      În privința fabricanților de produse alimentare și de dulciuri nu există niciun risc de confuzie, în sensul articolului 8
         alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară, între semnul verbal ARCOL, a cărui înregistrare
         ca marcă comunitară se solicită pentru „produsele chimice pentru conservarea alimentelor” din clasa 1 în sensul Aranjamentului
         de la Nisa precum și pentru produse din clasele 17 și 20 în sensul acestui aranjament, și marca verbală CAPOL, înregistrată
         anterior drept marcă comunitară pentru „produse chimice pentru conservarea alimentelor, respectiv materii prime pentru conservarea
         produselor alimentare finite, mai precis a dulciurilor”, din clasa 1 în sensul aceluiași aranjament, dat fiind că mărcile
         în conflict nu erau nicidecum identice sau similare și că, prin urmare, dispoziția amintită nu se aplică, chiar și în cazul
         în care produsele acoperite de mărcile în cauză ar fi identice.

      (a se vedea punctele 76 și 92)
      8.      Numărul identic de litere din care sunt alcătuite două mărci verbale nu are, în sine, semnificații speciale pentru publicul
         vizat de aceste mărci, chiar atunci când este vorba despre un public specializat. Dat fiind că alfabetul este alcătuit dintr‑un
         număr limitat de litere, care, în plus, nu sunt folosite cu aceeași frecvență, în mod inevitabil, mai multe cuvinte sunt alcătuite
         din același număr de litere și chiar au în comun anumite litere, fără ca prin acest simplu fapt să poată fi calificate drept
         similare pe plan vizual.

      Mai mult, în general, publicul nu este conștient de numărul exact de litere din care este alcătuită o marcă verbală și, prin
         urmare, nu va percepe, în cele mai multe cazuri, împrejurarea că două mărci în conflict se compun dintr‑un număr identic de
         litere.

      Aspectul esențial în aprecierea similitudinii vizuale între două mărci verbale este, mai curând, prezența, în cadrul fiecăreia
         dintre ele, a mai multe litere aflate în aceeași ordine.

      (a se vedea punctele 81-83)
      9.      Deciziile privind înregistrarea unui semn ca marcă comunitară pe care le adoptă camerele de recurs ale Oficiului pentru Armonizare
         în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) în temeiul Regulamentului nr. 40/94 privind marca comunitară
         sunt emise conform unei competențe reglementate, iar nu potrivit unei puteri discreționare. Prin urmare, caracterul înregistrabil
         al unui semn ca marcă comunitară nu trebuie apreciat decât în temeiul acestui regulament, astfel cum a fost interpretat de
         instanța comunitară, iar nu în temeiul unei practici anterioare a Oficiului. Aceste considerații sunt valabile a fortiori în ceea ce privește o declarație pretins făcută de reprezentantul Oficiului în fața instanței comunitare, și aceasta cu atât
         mai mult, cu cât, ținând seama de independența președintelui și a membrilor camerelor de recurs ale Oficiului, consacrată
         la articolul 131 alineatul (4) din regulamentul menționat, aceștia nu sunt ținuți de poziția adoptată de Oficiu într‑un litigiu
         în fața instanțelor comunitare.

      (a se vedea punctele 98 și 99)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)
      25 martie 2009(*)

      „Marcă comunitară − Procedură de opoziție − Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ARCOL − Marcă comunitară verbală
         anterioară CAPOL – Executarea de către OAPI a unei hotărâri de anulare a unei decizii a camerelor sale de recurs – Motiv relativ de refuz – Lipsa riscului de confuzie – Dreptul la apărare – Articolul 8 alineatul (1) litera (b), articolul 61 alineatul (2), articolul 63 alineatul (6), articolul 73 a doua teză și
         articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”

      În cauza T‑402/07,
      Kaul GmbH, cu sediul în Elmshorn (Germania), reprezentată de G. Würtenberger și R. Kunze, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul G. Schneider, în calitate de agent,

      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI fiind
      Bayer AG, cu sediul în Leverkusen (Germania),

      având ca obiect o acțiune formulată împotriva deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 1 august 2007 (cauza R 782/2000‑2),
         privind o procedură de opoziție între Kaul GmbH și Bayer AG,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a cincea),
      compus din domnii M. Vilaras (raportor), președinte, M. Prek și V. M. Ciucă, judecători,
      grefier: domnul N. Rosner, administrator,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 6 noiembrie 2007,
      având în vedere memoriul în răspuns depus la grefa Tribunalului la 21 februarie 2008,
      în urma ședinței din 20 noiembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        La 3 aprilie 1996, Atlantic Richfield Co. a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare
         în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului
         din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările
         ulterioare.

      2        Marca a cărei înregistrare s‑a solicitat este semnul verbal ARCOL.

      3        Produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea mărcii fac parte din clasele 1, 17 și 20 în sensul Aranjamentului de la
         Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957,
         cu revizuirile și modificările ulterioare. Printre produsele din clasa 1 menționate în cererea de înregistrare se numără „produsele
         chimice pentru conservarea alimentelor”.

      4        La 20 iulie 1998, cererea de înregistrare a mărcii a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare.

      5        La 20 octombrie 1998, în temeiul articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94, reclamanta, Kaul GmbH, a formulat
         opoziție împotriva înregistrării mărcii solicitate, în ceea ce privește „produsele chimice pentru conservarea alimentelor”
         din clasa 1. Opoziția a fost întemeiată pe existența unei mărci comunitare anterioare, înregistrată la 24 februarie 1998 sub
         numărul 49106. Această marcă anterioară este constituită din semnul verbal CAPOL și a fost înregistrată pentru „produse chimice
         pentru conservarea alimentelor, respectiv a materiilor prime pentru conservarea produselor alimentare finite, mai precis a
         dulciurilor”, din clasa 1. În susținerea opoziției, reclamanta a invocat motivul relativ de refuz prevăzut la articolul 1
         litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

      6        Prin Decizia din 30 iunie 2000, divizia de opoziție a respins opoziția pentru motivul că, fie și admițând identitatea produselor,
         poate fi exclus orice risc de confuzie între semnele în conflict datorită diferențelor vizuale și fonetice dintre acestea.

      7        Prin scrisoarea din 17 iulie 2000, primită la 24 iulie 2000, OAPI a fost informat de Bayer AG cu privire la transferul, în
         beneficiul acestei societăți, a cererii de înregistrare a mărcii ARCOL, formulată de Atlantic Richfield. Transferul a fost
         înscris în registrul mărcilor comunitare la 17 noiembrie 2000, potrivit articolului 17 alineatul (5) și articolului 24 din
         Regulamentul nr. 40/94.

      8        La 24 iulie 2000, reclamanta a introdus recurs împotriva deciziei diviziei de opoziție în temeiul articolelor 57-62 din Regulamentul
         nr. 40/94.

      9        În susținerea recursului, reclamanta a invocat în special, astfel cum susținuse și în fața diviziei de opoziție, că marca
         anterioară se bucura de un caracter distinctiv ridicat, astfel încât ar trebui, potrivit jurisprudenței, să beneficieze de
         protecție sporită. În această privință, reclamanta a afirmat că un astfel de caracter distinctiv ridicat nu ar rezulta totuși
         numai din lipsa caracterului distinctiv al termenului „capol” pentru produsele vizate, după cum arătase deja în fața diviziei
         de opoziție, ci și din împrejurarea că marca menționată dobândise un caracter notoriu prin utilizare. În susținerea acestui
         caracter notoriu, reclamanta a prezentat, în anexă la memoriul depus în fața camerei de recurs, o declarație pe proprie răspundere
         a directorului general al societății, precum și o listă a clienților săi.

      10      Prin Decizia din 4 martie 2002, notificată reclamantei la 25 martie 2002, (denumită în continuare „Decizia din 2002”), Camera
         a treia de recurs a OAPI a respins recursul. După ce a constatat identitatea produselor vizate de marca solicitată și de cea
         anterioară și după ce a comparat cele două semne în conflict, din punct de vedere vizual, fonetic și conceptual, Camera a
         treia de recurs a efectuat o apreciere globală a riscului de confuzie, în cadrul căreia a considerat, în special, că nu putea
         să ia în considerare un eventual caracter distinctiv ridicat al mărcii anterioare care ar avea legătură cu notorietatea sa,
         respectivul element, precum și probele menționate menite să îl dovedească fiind invocate pentru prima dată în susținerea recursului
         formulat în fața camerei de recurs.

      11      La 24 mai 2002, reclamanta a introdus în fața Tribunalului o acțiune împotriva Deciziei din 2002, înregistrată sub numărul
         T‑164/02. În susținerea acțiunii formulate, reclamanta a invocat patru motive, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea obligației
         de a examina elementele invocate de reclamantă în fața camerei de recurs, în al doilea rând, pe încălcarea articolului 8 alineatul
         (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, în al treilea rând, pe încălcarea normelor fundamentale de drept procedural recunoscute
         în statele membre și a normelor de procedură aplicabile în fața OAPI și, în al patrulea rând, pe încălcarea obligației de
         motivare.

      12      Prin Hotărârea din 10 noiembrie 2004, Kaul/OAPI − Bayer (ARCOL) (T‑164/02, Rec., p. II‑3807), Tribunalul a admis primul motiv
         și a anulat Decizia din 2002, fără a se pronunța asupra celorlalte motive invocate. În esență, Tribunalul a considerat că,
         prin Decizia din 2002, Camera a treia de recurs a încălcat articolul 74 din Regulamentul nr. 40/94, prin refuzul de a examina
         elementele de fapt prezentate de reclamantă pentru prima oară în fața acesteia în vederea dovedirii caracterului distinctiv
         ridicat al mărcii anterioare, care rezultă din utilizarea, revendicată de reclamantă, a acestei mărci pe piață.

      13      La 25 ianuarie 2005, OAPI a declarat recurs în fața Curții împotriva Hotărârii ARCOL, punctul 12 de mai sus. Prin Hotărârea
         din 13 martie 2007, OAPI/Kaul (C‑29/05 P, Rep., p. I‑2213), Curtea a admis recursul și a anulat Hotărârea ARCOL, punctul 12
         de mai sus. În continuare, pronunțându‑se ea însăși în mod definitiv asupra litigiului, Curtea a anulat Decizia din 2002.

      14      Curtea a constatat că, prin Decizia din 2002, Camera a treia de recurs a refuzat să ia în considerare faptele și probele invocate
         de reclamantă în susținerea recursului, considerând, în esență, că o astfel de luare în considerare era exclusă din oficiu,
         din moment ce faptele și probele nu fuseseră prezentate anterior în fața diviziei de opoziție, în termenele acordate de aceasta
         din urmă. Potrivit Curții, această teză încalcă articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, prevedere care învestește
         camera de recurs, în fața căreia au fost astfel prezentate tardiv faptele sau probele, cu o marjă de apreciere în a hotărî
         dacă este sau nu necesar să le ia în considerare pentru adoptarea deciziei pe care este chemată să o pronunțe. Deoarece, în
         loc să exercite puterea de apreciere cu care este astfel învestită, camera de recurs a apreciat în mod eronat că este lipsită
         de orice putere de apreciere în ceea ce privește eventuala luare în considerare a faptelor și a probelor în cauză, Curtea
         a conchis că Decizia din 2002 trebuie anulată (Hotărârea OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus, punctele 67-70).

      15      Prin Decizia din 19 iunie 2007, comunicată părților din procedura în fața OAPI la 22 iunie 2008, prezidiul camerelor de recurs
         ale OAPI a reatribuit cauza Camerei a doua de recurs.

      16      Prin Decizia din 1 august 2007 (denumită în continuare „decizia atacată”), notificată reclamantei la 6 septembrie 2007, Camera
         a doua de recurs a OAPI a respins recursul reclamantei și a confirmat decizia diviziei de opoziție prin care se respinsese
         opoziția. În esență, după ce a considerat că mărcile în conflict nu puteau, în niciun mod, să fie considerate similare de
         către publicul relevant, alcătuit din fabricanții de produse alimentare și de dulciuri, Camera a doua de recurs a ajuns la
         concluzia că nu era îndeplinită una dintre condițiile necesare pentru aplicarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din
         Regulamentul nr. 40/94 și că în mod întemeiat divizia de opoziție respinsese opoziția. Ținând seama de această concluzie,
         Camera a doua de recurs a considerat că faptele și probele prezentate pentru prima dată în etapa recursului în fața camerei
         de recurs de către reclamantă în susținerea afirmației sale potrivit căreia marca anterioară ar fi dobândit un caracter distinctiv
         ridicat rezultat din utilizarea pe piață era lipsită de relevanță, deoarece, chiar presupunând că ar fi dovedită, o astfel
         de afirmație nu ar produce niciun efect în ceea ce privește aplicarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94 la situația din speță.

       Concluziile părților
      17      Reclamanta solicită Tribunalului:

      –        anularea deciziei atacate;
      –        admiterea opoziției;
      –        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.
      18      OAPI solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 63 alineatul (6) și a articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul
            nr. 40/94
      19      Potrivit reclamantei, camera de recurs a încălcat dispozitivul și motivele Hotărârii OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus, întrucât
         nu și‑a exercitat deloc sau și‑a exercitat incorect puterea de apreciere care decurge din articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 40/94, în vederea eventualei luări în considerare a faptelor și a probelor invocate de reclamantă pentru prima oară în
         fața acestei camere. Reclamanta susține că, în cazul în care ar fi aplicat corect indicațiile furnizate de Curte în cadrul
         hotărârii menționate, camera de recurs ar fi trebuit să pronunțe o decizie favorabilă reclamantei.

      20      OAPI contestă argumentația reclamantei.

      21      Potrivit unei jurisprudențe constante, o hotărâre de anulare, precum Hotărârea OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus, operează
         ex tunc și, prin urmare, are efectul de a elimina retroactiv actul anulat din cadrul ordinii juridice (Hotărârea Curții din 26 aprilie
         1988, Asteris și alții/Comisia, 97/86, 99/86, 193/86 și 215/86, Rec., p. 2181, punctul 30, Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie
         1995, Exporteurs in Levende Varkens și alții/Comisia, T‑481/93 și T‑484/93, Rec., p. II‑2941, punctul 46, și Hotărârea Tribunalului
         din 10 octombrie 2001, Corus UK/Comisia, T‑171/99, Rec., p. II‑2967, punctul 50).

      22      Din aceeași jurisprudență rezultă că, pentru a se conforma hotărârii de anulare și pentru a‑i asigura executarea integrală,
         instituția autoare a actului anulat este obligată să respecte nu doar dispozitivul hotărârii, ci și motivele pe baza cărora
         a fost pronunțat acesta și care constituie temeiul necesar al hotărârii, acestea fiind indispensabile pentru a determina sensul
         exact a ceea ce s‑a hotărât în dispozitiv. Aceste motive sunt, în realitate, cele care, pe de o parte, identifică dispoziția
         exactă considerată nelegală și, pe de altă parte, relevă motivele exacte ale nelegalității constatate în dispozitiv și pe
         care instituția vizată trebuie să le ia în considerare atunci când înlocuiește actul anulat (Ordonanța Curții din 13 iulie
         2000, Gómez de Enterría y Sanchez/Parlamentul European, C‑8/99 P, Rec., p. I‑6031, punctele 19 și 20; a se vedea Hotărârea
         Tribunalului din 17 decembrie 2003, McAuley/Consiliul, T‑324/02, RecFP, p. I‑A‑337 și II‑1657, punctul 56 și jurisprudența
         citată).

      23      În speță, ca urmare a anulării Deciziei din 2002, recursul declarat de reclamantă în fața camerei de recurs a fost repus pe
         rol. Pentru a se conforma obligației ce îi revine, în temeiul articolului 63 alineatul (6) din Regulamentul nr. 40/94, de
         a lua toate măsurile necesare pentru executarea hotărârii Curții, OAPI trebuia să se asigure că recursul se finalizează prin
         pronunțarea unei noi decizii a camerei de recurs. Astfel s‑a și întâmplat, cauza fiind trimisă spre rejudecare Camerei a doua
         de recurs, care a adoptat decizia atacată.

      24      Reclamanta nu contestă legalitatea trimiterii cauzei spre rejudecare Camerei a doua de recurs. Totuși, reclamanta susține
         că respectiva cameră s‑a limitat să declare că Decizia din 2002 era întemeiată și că faptele și probele pe care le prezentase
         pentru prima dată în etapa recursului în fața camerei de recurs erau lipsite de relevanță și, prin urmare, inadmisibile, fără
         a mai exercita puterea de apreciere care decurge din articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 pentru a decide
         dacă este sau nu este necesar să se ia în considerare respectivele fapte și probe.

      25      În vederea examinării acestei argumentări, este necesar să se evidențieze că, potrivit articolului 8 alineatul (1) litera
         (b) din Regulamentul nr. 40/94, la opoziția titularului unei mărci anterioare, se respinge înregistrarea mărcii solicitate
         atunci când „din cauza identității sau asemănării sale cu marca anterioară și din cauza identității sau asemănării produselor
         sau serviciilor pe care le desemnează cele două mărci, există un risc de confuzie pe teritoriul în care este protejată marca
         anterioară; riscul de confuzie presupune riscul de asociere cu marca anterioară”.

      26      Potrivit unei jurisprudențe constante, reprezintă un risc de confuzie riscul ca publicul să creadă că produsele sau serviciile
         în cauză provin de la aceeași întreprindere sau, eventual, de la întreprinderi legate din punct de vedere economic. Din aceeași
         jurisprudență rezultă că riscul de confuzie trebuie apreciat în mod global, în funcție de percepția pe care o are publicul
         relevant asupra semnelor și a produselor sau a serviciilor în discuție, și ținând seama de toți factorii pertinenți din cauză,
         între care se înscriu în special similitudinea semnelor și cea a produselor sau serviciilor desemnate [Ordonanța Curții din
         24 aprilie 2007, Castellblanch/OAPI, C‑131/06 P, punctul 55; a se vedea Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Laboratorios
         RTB/OAPI – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Rec., p. II‑2821, punctele 30-33 și jurisprudența citată].

      27      În plus, riscul de confuzie este cu atât mai ridicat cu cât caracterul distinctiv al mărcii anterioare se dovedește a fi important.
         Astfel, mărcile care au un caracter distinctiv ridicat, fie intrinsec, fie din cauza faptului că sunt cunoscute pe piață,
         se bucură de o protecție mai extinsă decât cele al căror caracter distinctiv este mai redus. Caracterul distinctiv al mărcii
         anterioare, și în special renumele acesteia, trebuie să fie, așadar, avut în vedere atunci când se apreciază dacă există un
         risc de confuzie (a se vedea Hotărârea Curții din 17 aprilie 2008, Ferrero Deutschland/OAPI și Cornu, C‑108/07 P, punctele
         32 și 33 și jurisprudența citată).

      28      Or, chiar dacă este adevărat că, în temeiul principiului interdependenței factorilor luați în considerare, mai ales similitudinea
         mărcilor și cea a produselor sau a serviciilor acoperite, un grad scăzut de similitudine între produsele sau serviciile acoperite
         poate fi compensat printr‑un grad ridicat de similitudine între mărci și invers (a se vedea Hotărârea Curții din 15 martie
         2007, T.I.M.E. ART/OAPI, C‑171/06 P, punctul 35), Curtea a hotărât că, în temeiul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din
         Regulamentul nr. 40/94, un risc de confuzie presupune în același timp o identitate sau o similitudine între marca a cărei
         înregistrare se solicită și marca anterioară, precum și o identitate sau o similitudine între produsele sau serviciile vizate
         în cererea de înregistrare și cele pentru care marca anterioară a fost înregistrată. Sunt avute în vedere aici condiții cumulative
         (Hotărârea Curții din 12 octombrie 2004, Vedial/OAPI, C‑106/03 P, Rec., p. I‑9573, punctul 51, și Hotărârea Curții din 13
         septembrie 2007, Il Ponte Finanziaria/OAPI, C‑234/06 P, Rep., p. I‑7333, punctul 48).

      29      Prin urmare, în cazul în care produsele sau serviciile vizate de mărcile în conflict sunt identice, dacă respectivele mărci,
         luate în considerare în mod separat, nu prezintă gradul minim de similitudine cerut pentru a se putea stabili un risc de confuzie
         exclusiv pe baza caracterului distinctiv ridicat al mărcii anterioare sau exclusiv pe baza identității produselor sau a serviciilor
         acoperite de aceasta din urmă cu cele acoperite de marca a cărei înregistrare se solicită, opoziția trebuie respinsă, fără
         ca prin aceasta să se încalce principiul interdependenței în cadrul aprecierii globale a riscului de confuzie (a se vedea
         în acest sens Hotărârea Il Ponte Finanziaria/OAPI, punctul 28 de mai sus, punctele 50 și 51).

      30      În speță, la punctele 30-35 din Decizia din 2002, Camera a treia de recurs a efectuat o apreciere globală a riscului de confuzie
         și a conchis că, „în pofida identității produselor, […] luând în considerare diferențele sensibile constatate pe plan[urile]
         vizual și fonetic între mărci (aceste diferențe fiind mai importante decât similitudinile de ordin vizual și fonetic a căror
         existență este invocată de [reclamantă]), caracterul foarte specializat al pieței și gradul probabil de specializare al consumatorului
         tip”, nu exista niciun risc de confuzie între mărcile în conflict în speță.

      31      Or, astfel cum reiese din jurisprudența amintită la punctele 26 și 27 de mai sus, aprecierea globală a riscului de confuzie
         între două mărci în conflict presupune luarea în considerare a tuturor factorilor pertinenți în cauză, între care se înscrie
         și eventualul caracter distinctiv ridicat al mărcii anterioare. Hotărând să efectueze, în cadrul Deciziei din 2002, o apreciere
         globală a riscului de confuzie între mărcile în conflict, Camera a treia de recurs trebuia, astfel cum rezultă din Hotărârea
         OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus, punctele 67-70, să analizeze în prealabil admisibilitatea noii argumentații a reclamantei
         cu privire la caracterul notoriu al mărcii anterioare, argumentație invocată de reclamantă pentru prima dată în etapa recursului
         în fața camerei de recurs, precum și admisibilitatea elementelor de probă care susțineau această argumentație.

      32      Eroarea de drept care a determinat anularea Deciziei din 2002 prin Hotărârea OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus, a fost comisă
         de Camera a treia de recurs tocmai în cadrul acestei analize prealabile. Astfel cum a decis Curtea prin hotărârea amintită,
         în loc să exercite, în vederea unei eventuale luări în considerare a faptelor și a probelor privind pretinsul caracter notoriu
         al mărcii anterioare, puterea de apreciere cu care era învestită în temeiul articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 40/94, Camera a treia de recurs a conchis în mod greșit, la punctele 10-12 din Decizia din 2002, că nu dispunea de o astfel
         de putere, ceea ce a determinat‑o să înlăture faptele și probele invocate de reclamantă în fața sa pentru prima dată în etapa
         recursului declarat împotriva deciziei diviziei de opoziție.

      33      Or, după reexaminare, Camera a doua de recurs, în fața căreia a fost trimisă cauza spre rejudecare după anularea Deciziei
         din 2002, a respins recursul reclamantei împotriva deciziei diviziei de opoziție, pentru motivul că marca anterioară și cea
         solicitată nu puteau nicidecum să fie considerate identice sau similare de către publicul relevant și, prin urmare, în speță
         era exclus un risc de confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 (punctele 26-28
         din decizia atacată).

      34      Fără a anticipa examinarea concluziei Camerei a doua de recurs cu privire la lipsa oricărei similitudini între mărcile în
         conflict, concluzie contestată de reclamantă în cadrul celui de al treilea motiv analizat în continuare, se impune a constata
         că, respingând recursul declarat de reclamantă împotriva deciziei diviziei de opoziție și confirmând decizia în cauză pentru
         motivul că mărcile în conflict nu erau nici identice și nici similare, Camera a doua de recurs a aplicat corect jurisprudența
         amintită la punctul 28 de mai sus, jurisprudență la care camera face trimitere și la punctul 26 din decizia atacată.

      35      În plus, contrar celor afirmate de reclamantă, Camera a doua de recurs nu s‑a limitat, în cadrul deciziei atacate, să declare
         că Decizia din 2002 nu cuprinde nicio eroare.

      36      Sub acest aspect, este necesar să se evidențieze, pentru început, că, la punctul 24 din decizia atacată, Camera a doua de
         recurs a considerat că numai motivele Deciziei din 2002 privitoare la compararea vizuală, fonetică și conceptuală a mărcilor
         în conflict – motive preluate la punctul 23 din decizia atacată – nu erau afectate de nicio eroare și puteau, prin urmare,
         să constituie temeiul concluziei enunțate la punctele 25-28 din decizia atacată, potrivit căreia între mărcile respective
         nu exista nicio similitudine.

      37      În continuare, este necesar să se constate că, în cadrul Deciziei din 2002, Camera a treia de recurs nu enunțase în mod clar
         și neechivoc o astfel de concluzie, fapt confirmat prin aceea că, la punctele 30-35 din aceeași decizie, camera a efectuat
         o apreciere globală a riscului de confuzie, apreciere care nu ar fi fost necesară, potrivit jurisprudenței amintite la punctul
         29 de mai sus, în cazul în care aceeași cameră de recurs ar fi concluzionat că mărcile în cauză, comparate global, erau diferite.

      38      În schimb, la punctele 26-28 din decizia atacată, Camera a doua de recurs a enunțat într‑un mod clar concluzia potrivit căreia
         mărcile în conflict nu erau nici identice și nici similare. Întrucât, ca urmare a anulării Deciziei din 2002, Camera a doua
         de recurs trebuia să efectueze o nouă examinare a recursului declarat de reclamantă împotriva deciziei diviziei de opoziție,
         această cameră trebuia să reexamineze deopotrivă și caracterul identic sau similar al mărcilor în conflict pe baza căruia
         putea să ajungă la o concluzie proprie, indiferent de poziția adoptată de Camera a treia de recurs.

      39      Camera a doua de recurs nu era legată cu privire la acest aspect de dispozitivul și de motivele Hotărârii OAPI/Kaul, punctul
         13 de mai sus, deoarece Curtea nu a luat nicidecum poziție în ceea ce privește caracterul similar sau nesimilar al mărcilor
         în conflict în cadrul hotărârii respective. Acest aspect nu ar fi putut fi examinat, eventual, decât în cadrul unui motiv
         întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. Or, astfel cum de altfel procedase
         anterior Tribunalul, Curtea a admis recursul fără să examineze acest motiv.

      40      Ținând seama de concluzia potrivit căreia mărcile în conflict nu prezentau nicio similitudine, Camera a doua de recurs a considerat,
         la punctul 25 din decizia atacată, că faptele și probele privind pretinsul caracter notoriu al mărcii anterioare, prezentate
         de reclamantă pentru prima dată în etapa recursului în fața camerei de recurs, „nu sunt relevante în ceea ce privește soluționarea
         opoziției și, așadar, sunt inadmisibile, deoarece, chiar în condițiile în care faptele invocate fuseseră pe deplin demonstrate,
         aceasta nu putea avea niciun efect asupra aplicării articolului 8 alineatul (1) [litera] (b) din [Regulamentul nr. 40/94]
         în speță”.

      41      Reclamanta susține că, refuzând să ia în considerare respectivele fapte și probe, Camera a doua de recurs a încălcat articolul
         74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, astfel cum a fost interpretat prin Hotărârea OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus.

      42      Or, relevanța faptelor și a probelor prezentate în fața OAPI de părțile din cadrul unei proceduri de opoziție, în afara termenelor
         acordate în acest scop, reprezintă unul dintre criteriile de care OAPI trebuie să țină seama atunci când decide, în exercitarea
         puterii de apreciere care îi este conferită în temeiul articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, dacă este
         sau nu este necesar să ia în considerare respectivele fapte și probe (a se vedea în acest sens Hotărârea OAPI/Kaul, punctul
         13 de mai sus, punctul 44).

      43      Pe cale de consecință, nu se poate reproșa Camerei a doua de recurs faptul că a încălcat această din urmă dispoziție și că
         nu a respectat Hotărârea OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus, prin aceea că a luat în considerare, pentru a înlătura faptele
         și probele prezentate de reclamantă pentru prima dată în etapa recursului declarat împotriva deciziei diviziei de opoziție,
         lipsa totală de relevanță a faptelor și a probelor respective în ceea ce privește soluționarea litigiului.

      44      În orice caz, obiecția reclamantei întemeiată pe pretinsa încălcare a articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94
         este inoperantă. Astfel, atunci când a constatat lipsa similitudinii între marca solicitată și cea anterioară, Camera a doua
         de recurs nu era ținută să ia în considerare pretinsul caracter notoriu al mărcii anterioare, întrucât putea să constate în
         mod întemeiat lipsa oricărui risc de confuzie, indiferent cât de ridicat ar fi fost pretinsul caracter distinctiv al mărcii
         anterioare [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 25 iunie 2008, Otto/OAPI – L’Altra Moda (l’Altra Moda), T‑224/06,
         punctul 50].

      45      Prin urmare, și în cazul în care refuzul Camerei a doua de recurs de a lua în considerare, în exercitarea puterii sale de
         apreciere ce decurge din articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul 40/94, pretinsul caracter notoriu al mărcii anterioare
         și probele în susținerea acestuia ar fi afectat de o eroare de drept, o astfel de eroare nu ar avea nicio influență asupra
         dispozitivului deciziei atacate, care este întemeiat, în mod legal, pe concluzia potrivit căreia marca solicitată și cea anterioară
         nu sunt nici identice și nici similare.

      46      În sfârșit, reclamanta susține că afirmația de la punctul 30 din decizia atacată a Camerei a doua de recurs, potrivit căreia
         „eroarea de drept comisă de Camera a treia de recurs, mai precis, încălcarea articolului 74 alineatul (2) din [Regulamentul
         nr. 40/94], nu reprezintă un motiv suficient pentru a determina anularea [Deciziei din 2002]”, demonstrează că indicațiile
         din Hotărârea OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus, nu au fost luate în considerare de Camera a doua de recurs.

      47      Acest argument nu poate fi admis. Desigur, punctul 30 din decizia atacată pare a nu ține seama de faptul că, după ce a constatat
         că motivarea Deciziei din 2002 era afectată de o eroare de drept în ceea ce privește aplicarea articolului 74 alineatul (2)
         din Regulamentul nr. 40/94, Curtea nu era în măsură să respingă ea însăși opoziția pentru un motiv – întemeiat pe lipsa oricărei
         similitudini între mărcile în conflict – neenunțat în Decizia din 2002.

      48      Astfel, deși articolul 63 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94 arată că instanța comunitară „are competența atât de a
         anula, cât și de a modifica decizia atacată”, acest alineat trebuie interpretat în lumina prevederilor alineatului precedent,
         potrivit căruia „[a]cțiunea se înaintează pe motive de necompetență, încălcarea unor norme fundamentale de procedură, nerespectarea
         tratatului, nerespectarea dispozițiilor [Regulamentului 40/94] sau a oricărei norme de drept privind aplicarea acestora sau
         abuzul de putere”, precum și în contextul articolelor 229 CE și 230 CE [Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 1999, Procter &
         Gamble/OAPI (BABY‑DRY), T‑163/98, Rec., p. II‑2383, punctele 50 și 51, și Hotărârea Tribunalului din 31 mai 2005, Solo Italia/OAPI
         − Nuova Sala (PARMITALIA), T‑373/03, Rec., p. II‑1881, punctul 25].

      49      Rezultă astfel că Tribunalul, asemenea Curții în cazul în care dispune anularea hotărârii Tribunalului pronunțându‑se ea însăși
         asupra recursului, efectuează un control de legalitate al deciziilor organelor OAPI. Dacă instanțele amintite ajung la concluzia
         că o astfel de decizie, pusă în discuție în cadrul unei acțiuni introduse în fața lor, este afectată de o nelegalitate, trebuie
         să o anuleze. Instanțele menționate nu pot respinge acțiunea înlocuind motivarea organului competent al OAPI, emitentul actului
         atacat, cu propria motivare (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Curții din 27 ianuarie 2000, DIR International
         Film și alții/Comisia, C‑164/98 P, Rec., p. I‑447, punctul 38).

      50      Cu toate acestea, este necesar să se arate că, în speță, Camera a doua de recurs nu era chemată să se pronunțe nici asupra
         temeiniciei Deciziei din 2002, decizie eliminată retroactiv din ordinea juridică ca urmare a anulării de către Curte, și nici
         asupra aspectului dacă această anulare era justificată. Camera a doua de recurs era în drept să se pronunțe exclusiv asupra
         recursului declarat de reclamantă împotriva deciziei diviziei de opoziție. Numai motivele deciziei atacate care se referă
         la opoziția formulată de reclamantă constituie, așadar, fundamentul necesar al dispozitivului deciziei respective, prin care
         Camera a doua de recurs a dispus respingerea recursului reclamantei.

      51      În schimb, considerațiile privitoare la caracterul justificat sau nejustificat al anulării Deciziei din 2002 de către Curte,
         precum cele enunțate la punctul 30 din decizia atacată rămân fără efect asupra dispozitivului deciziei respective. Prin urmare,
         chiar și în cazul în care aceste considerații ar fi afectate de o eroare de drept, nu ar putea determina anularea deciziei
         atacate.

      52      Având în vedere toate considerațiile de mai sus, este necesar să se respingă primul motiv.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi ascultat
      53      Reclamanta susține că, încălcând articolul 61 alineatul (2) și articolul 73 a doua teză din Regulamentul nr. 40/94, Camera
         a doua de recurs a omis să îi ofere posibilitatea de a‑și prezenta observațiile înainte de adoptarea deciziei atacate, în
         special cu privire la domeniul de aplicare și la interpretarea Hotărârii OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus.

      54      OAPI contestă argumentația reclamantei.

      55      Este necesar să se arate că, potrivit articolului 73 teza a doua din Regulamentul nr. 40/94, deciziile OAPI nu pot fi întemeiate
         decât pe motive asupra cărora părțile interesate au avut posibilitatea de a formula observații. Această dispoziție consacră,
         în cadrul dreptului mărcilor comunitare, principiul general al protecției dreptului la apărare. În temeiul acestui principiu
         general al dreptului comunitar, destinatarii deciziilor autorităților publice care afectează în mod sensibil interesele acestora
         trebuie să aibă posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere. Dreptul de a fi ascultat este aplicabil în ceea
         ce privește toate elementele de fapt sau de drept care constituie fundamentul actului decizional, dar nu și în ceea ce privește
         poziția finală pe care administrația intenționează să o adopte [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 7 februarie 2007, Kustom
         Musical Amplification/OAPI (Forma unei chitare), T‑317/05, Rep., p. II‑427, punctele 24, 26 și 27 și jurisprudența citată].

      56      În speță, este cert că, în cadrul procedurii care a condus la adoptarea Deciziei din 2002, reclamanta a avut posibilitatea
         de a‑și prezenta, în fața Camerei a treia de recurs, observațiile referitoare la toate aspectele opoziției formulate, inclusiv
         asupra pretinsului caracter similar al mărcilor în conflict. Un rezumat al acestor observații este redat, de altfel, la punctul
         6 din Decizia din 2002.

      57      După anularea Deciziei din 2002 de către Curte, cauza a fost trimisă spre rejudecare Camerei a doua de recurs, care era chemată
         să se pronunțe, după reexaminarea cauzei, asupra recursului declarat de reclamantă împotriva deciziei diviziei de opoziție
         prin care se respinsese opoziția.

      58      Astfel cum a fost evidențiat în cadrul examinării primului motiv, Camera a doua de recurs a respins, prin decizia atacată,
         recursul declarat de reclamantă pentru motivul că marca solicitată și cea anterioară nu erau, contrar afirmațiilor reclamantei,
         nici identice și nici similare.

      59      Din decizia atacată nu rezultă nicidecum că, în adoptarea deciziei atacate, Camera a doua de recurs s‑a întemeiat pe elemente
         de fapt sau de drept diferite de cele de care dispunea Camera a treia de recurs la momentul când a adoptat Decizia din 2002
         și cu privire la care reclamanta ar fi putut să își prezinte observațiile. Mai mult, Camera a doua de recurs a preluat o mare
         parte din motivarea Deciziei din 2002 cu privire la compararea vizuală, fonetică și conceptuală a semnelor în conflict.

      60      Deși, într‑adevăr, Camera a doua de recurs a desprins din cadrul motivelor Deciziei din 2002, preluate în propria decizie,
         o concluzie în sensul lipsei caracterului similar al celor două mărci în conflict, concluzie care nu apărea, ca atare, în
         Decizia din 2002, nu este mai puțin adevărat că, în privința poziției finale pe care Camera a doua de recurs intenționa să
         o adopte, respectiva cameră nu era nicidecum ținută, luând în considerare jurisprudența amintită la punctul 55 de mai sus,
         să asculte din nou reclamanta înainte de adoptarea deciziei.

      61      În esență, reclamanta susține totuși că Hotărârea OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus, constituie un element de drept nou asupra
         căruia trebuia să fie ascultată înainte de adoptarea deciziei atacate.

      62      În același context, reclamanta susține că există o prezumție potrivit căreia, dintre mai multe interpretări posibile ale unei
         hotărâri de anulare precum Hotărârea OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus, este necesar să se rețină interpretarea cea mai favorabilă
         reclamantului.

      63      Pentru a răspunde la acest argument, este necesar să se evidențieze că, potrivit articolului 43 din Statutul Curții de Justiție,
         în caz de dificultate privind înțelegerea sensului sau a domeniului de aplicare al unei hotărâri, sarcina de a o interpreta
         revine Curții. Prin urmare, nu există nicio prezumție asemenea celei invocate de reclamantă, iar Camera a doua de recurs nu
         era ținută să o asculte cu privire la interpretarea Hotărârii OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus. Dacă reclamanta, OAPI sau
         ambele părți în procedura în fața Curții întâmpinau dificultăți în interpretarea hotărârii menționate, le revenea sarcina
         de a sesiza Curtea asupra acestui aspect.

      64      Cu privire la aspectul dacă, înainte de adoptarea deciziei atacate, Camera a doua de recurs trebuia să asculte din nou reclamanta
         cu privire la aplicarea articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, ca urmare a clarificărilor asupra interpretării
         și a aplicării acestei dispoziții aduse de Hotărârea OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus, este suficient a aminti că, și în cazul
         în care refuzul Camerei a doua de recurs de a lua în considerare, în exercitarea puterii sale de apreciere ce decurge din
         articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, faptele și probele care privesc pretinsul caracter notoriu al mărcii
         anterioare ar fi afectat de o eroare de drept, o astfel de eroare nu ar avea nicio influență asupra soluției adoptate prin
         decizia atacată.

      65      Dat fiind că, potrivit jurisprudenței amintite la punctul 55 de mai sus, dreptul de a fi ascultat, consacrat la articolul
         73 din Regulamentul nr. 40/94, cuprinde, în special, elementele de drept care constituie fundamentul actului decizional, Camera
         a doua de recurs nu era ținută să o asculte pe reclamantă cu privire la aplicarea articolului 74 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 40/94, faptele și probele referitoare la caracterul notoriu al mărcii anterioare, invocate în temeiul dispoziției amintite,
         nefăcând parte din temeiurile deciziei atacate.

      66      Din ansamblul celor de mai sus rezultă că al doilea motiv trebuie respins.

       Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94
      67      Potrivit reclamantei, camera de recurs a încălcat articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. Cu privire
         la acest aspect, reclamanta invocă, în primul rând, omisiunea camerei de recurs de a examina faptele și argumentele prezentate
         de reclamantă, inclusiv cele formulate în cadrul procedurii în fața Tribunalului și a Curții. În plus, camera de recurs nu
         ar fi ținut cont de declarația reprezentantului OAPI făcută în ședințele ținute atât în fața Tribunalului, cât și în fața
         Curții, în cadrul procedurii finalizate prin pronunțarea Hotărârii OAPI/Kaul, punctul 13 de mai sus, declarație potrivit căreia,
         în cazul în care pretinsul caracter notoriu al mărcii anterioare ar fi suficient demonstrat, mărcile în conflict ar fi îndeajuns
         de similare pentru a justifica existența unui risc de confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94.

      68      În al doilea rând, concluzia deciziei atacate potrivit căreia mărcile în conflict nu ar prezenta niciun grad de similitudine
         vizuală sau fonetică ar fi greșită și ar încălca jurisprudența privind protecția sporită de care se bucură mărcile cu caracter
         distinctiv ridicat.

      69      În sfârșit, în al treilea rând, camera de recurs nu ar fi ținut în mod suficient seama de „funcția de protecție” a unei mărci
         și de interacțiunea dintre diferitele criterii care trebuie avute în vedere la aprecierea riscului de confuzie.

      70      OAPI contestă argumentația reclamantei.

      71      Cu titlu introductiv, trebuie înlăturate ca inoperante obiecțiile reclamantei întemeiate pe afirmația că nu ar fi fost respectate
         de camera de recurs, pe de o parte, jurisprudența privind protecția sporită de care beneficiază mărcile care au un caracter
         distinctiv ridicat și, pe de altă parte, interdependența diferitelor criterii care trebuie avute în vedere la aprecierea globală
         a riscului de confuzie.

      72      În realitate, astfel cum s‑a evidențiat în cadrul examinării primului motiv, în cauză, respingerea opoziției a fost întemeiată
         pe lipsa oricărei similitudini între mărcile în conflict, și nu pe o apreciere globală a riscului de confuzie.

      73      Așadar, chiar presupunând că motivele deciziei atacate, inclusiv cele ale Deciziei din 2002 încorporate în punctul 23 din
         decizia atacată, pun în evidență o eroare de drept în ceea ce privește interdependența diferitelor criterii care trebuie avute
         în vedere la aprecierea globală a riscului de confuzie, o astfel de eroare nu poate determina anularea deciziei atacate, întemeiată,
         în mod legal, pe constatarea că marca solicitată și cea anterioară nu sunt nici identice și nici similare.

      74      În ceea ce privește obiecția întemeiată pe pretinsa încălcare, de către camera de recurs, a „funcției de protecție” a mărcii,
         este necesar să se sublinieze că reclamanta susține în acest context că, dincolo de funcția de indicare a originii comerciale
         și a calității unui produs sau a unui serviciu și de mijloc de publicitate, o marcă îndeplinește deopotrivă și o funcție concurențială,
         în măsura în care asigură titularului său un avantaj concurențial.

      75      Or, chiar presupunând că sunt exacte, aceste considerații nu sunt nicidecum susceptibile să afecteze aprecierea existenței
         sau a lipsei caracterului similar al celor două mărci. Prin urmare, și această obiecție este, la rândul ei, inoperantă.

      76      În ceea ce privește obiecția întemeiată pe o pretinsă eroare în definirea publicului relevant de care trebuie să se țină seama
         la aprecierea riscului de confuzie în cauză, reclamanta nu contestă concluzia Deciziei din 2002, preluată în decizia atacată,
         potrivit căreia publicul amintit este alcătuit din fabricanții de produse alimentare și de dulciuri. Reclamanta contestă,
         mai curând, afirmațiile de la punctul 34 din Decizia din 2002, preluate la punctul 23 din decizia atacată, potrivit cărora
         alegerea de către publicul specializat vizat a unuia sau a celuilalt produs din tipul desemnat de mărcile în conflict „nu
         va fi cu nimic afectată sau influențată de semnele asociate produselor și ingredientelor utilizate în uzinele sale” și, „[î]n
         acest tip de situații, existența unui risc de confuzie presupune imperativ un grad ridicat de similitudine între mărci”.

      77      Prin urmare, și aceasta reprezintă o obiecție inoperantă. Astfel, fără a fi necesar să se stabilească gradul de similitudine
         al mărcilor în conflict care ar fi, în speță, suficient pentru a determina un risc de confuzie, în sensul articolului 8 alineatul
         (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, este de ajuns a aminti că s‑a statuat de către camera de recurs că mărcile nu prezentau
         niciun grad de similitudine și că erau diferite.

      78      Pentru a răspunde la motivul analizat în prezent, este suficient să se examineze această din urmă concluzie a deciziei atacate,
         ținând seama, pe de o parte, de percepția mărcilor în conflict de către publicul menționat, corect identificat de camera de
         recurs în decizia atacată, și, pe de altă parte, de argumentația reclamantei în ceea ce privește pretinsele erori comise de
         camera de recurs în compararea vizuală și în compararea fonetică a mărcilor respective.

      79      La punctul 27 din Decizia din 2002, preluat la punctul 23 din decizia atacată, camera de recurs a efectuat, mai întâi, o comparare
         vizuală a mărcilor în conflict. Sub acest aspect, camera de recurs a evidențiat că circumstanța că respectivele mărci erau,
         ambele, alcătuite dintr‑un număr de cinci litere nu era decât „probabil, o coincidență”. În plus, aceasta a adăugat că, în
         pofida faptului că mărcile aveau în comun litera „a” și terminația „ol”, între acestea exista o „diferență netă” pe plan vizual.

      80      Reclamanta contestă aceste considerații, calificate drept vagi și lipsite de sens. Potrivit acesteia, încălcând jurisprudența,
         camera de recurs nu a explicat de ce faptul că mărcile în conflict erau alcătuite dintr‑un număr identic de litere nu avea
         nicio influență asupra aprecierii similitudinii dintre acestea.

      81      Această argumentație nu poate fi admisă. Astfel, numărul identic de litere din care sunt alcătuite două mărci verbale nu are,
         în sine, semnificații speciale pentru publicul vizat de aceste mărci, chiar atunci când este vorba despre un public specializat,
         precum cel din speță. Dat fiind că alfabetul este alcătuit dintr‑un număr limitat de litere, care, în plus, nu sunt folosite
         cu aceeași frecvență, în mod inevitabil, mai multe cuvinte sunt alcătuite din același număr de litere și chiar au în comun
         anumite litere, fără ca prin acest simplu fapt să poată fi calificate drept similare pe plan vizual.

      82      Mai mult, în general, publicul nu este conștient de numărul exact de litere din care este alcătuită o marcă verbală și, prin
         urmare, nu va percepe, în cele mai multe cazuri, împrejurarea că două mărci în conflict se compun dintr‑un număr identic de
         litere.

      83      Aspectul esențial în aprecierea similitudinii vizuale între două mărci verbale este, mai curând, prezența, în cadrul fiecăreia
         dintre ele, a mai multor litere aflate în aceeași ordine. Prin urmare, în mod întemeiat, camera de recurs nu a acordat o importanță
         specială prezenței literei „a” în cadrul celor două mărci în conflict, întrucât aceasta ocupă prima poziție în cadrul mărcii
         solicitate, fiind urmată de grupul de litere „rc”, în timp ce, în cadrul mărcii anterioare, aceasta ocupă a doua poziție,
         fiind încadrată de două litere diferite, mai precis de litera „c” și de litera „p”.

      84      În schimb, terminația „ol” a mărcilor în conflict constituie, astfel cum a admis camera de recurs, un element comun al acestora.
         Totuși, dat fiind că grupul respectiv de litere apare în partea finală a mărcilor în cauză și este precedat, în cazul fiecărei
         mărci, de grupe total diferite de litere (grupurile de litere „arc” și, respectiv, „cap”), camera de recurs a putut deduce,
         în mod întemeiat, că terminația nu poate pune sub semnul întrebării concluzia că mărcile respective, privite global, nu erau
         similare din punct de vedere vizual.

      85      Această concluzie este cu atât mai adevărată cu cât, astfel cum a statuat în mod repetat Tribunalul, consumatorul acordă în
         general o atenție mai mare părții inițiale a unei mărci decât părții sale finale [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 7
         septembrie 2006, Meric/OAPI – Arbora & Ausonia (PAM‑PIM’S BABY‑PROP), T‑133/05, Rec., p. II‑2737, punctul 51, și Hotărârea
         Tribunalului l’Altra Moda, punctul 44 de mai sus, punctul 43].

      86      În continuare, în ceea ce privește compararea fonetică a celor două mărci în conflict, la punctul 28 din Decizia din 2002,
         preluat la punctul 23 din decizia atacată, camera de recurs a enumerat diferite pronunții probabile ale mărcii solicitate
         înainte de a concluziona că modul de pronunțare al mărcilor în conflict ar fi diferit în statele membre, în pofida faptului
         că respectivele mărci ar fi, ambele, alcătuite dintr‑un număr de două silabe.

      87      Justețea acestor considerații trebuie confirmată. Contrar celor susținute de reclamantă, nu se poate reproșa camerei de recurs
         faptul că s‑a întemeiat pe pronunțiile „probabile” ale mărcii solicitate. Într‑adevăr, deoarece aceasta reprezintă un termen
         fantezist, care nu corespunde niciunui cuvânt existent în vreuna dintre limbile din Comunitate, nu poate fi pusă în discuție
         decât pronunția sa probabilă de către publicul vizat, atât timp cât marca nu a fost înregistrată și utilizată pentru a desemna
         anumite produse.

      88      În plus, deși reclamanta reproșează organelor competente ale OAPI faptul că nu au examinat pronunția celor două mărci în conflict
         în toate statele membre ale Comunității, aceasta nu precizează în care dintre limbile respective, pretins neluate în considerare
         de camera de recurs, mărcile s‑ar pronunța astfel încât ar fi justificată sau dovedită o similitudine fonetică între ele.

      89      Împrejurarea, deopotrivă invocată de reclamantă, că ambele mărci în conflict au același număr de silabe, mai exact două, nu
         are nicio importanță în ceea ce privește percepția mărcilor în conflict de către public în general și, mai specific, de către
         publicul relevant specializat și nu poate, în sine, să conducă la concluzia că mărcile respective sunt similare din punct
         de vedere fonetic.

      90      În aceste condiții, luând în considerare faptul că, oricare ar fi pronunția exactă a grupului de litere distinctiv „arc”,
         care ocupă prima poziție în cadrul mărcii solicitate, respectiva pronunție ar fi, în orice caz, foarte diferită de aceea a
         grupului de litere „cap”, care ocupă prima poziție în cadrul mărcii anterioare, prezența, în partea finală a celor două mărci,
         a grupului de litere „ol”, care se va pronunța, probabil, în mod identic în ambele cazuri, nu este suficientă pentru a face
         ca mărcile respective, privite în ansamblu, să fie similare pe plan fonetic.

      91      În sfârșit, astfel cum a fost evidențiat la punctul 29 din Decizia din 2002, preluat în decizia atacată, niciuna dintre cele
         două mărci nu dobândește o semnificație care ar asocia‑o unui concept anume și, așadar, nu poate exista nicio similitudine
         conceptuală între ele. De altfel, reclamanta nu contestă această concluzie.

      92      Pe baza constatărilor și a considerațiilor care precedă, este necesar să se conchidă că, atunci când a concluzionat, la punctele
         26-28 din decizia atacată, că mărcile în conflict nu erau nicidecum identice sau similare și că, prin urmare, articolul 8
         alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 nu s‑ar fi aplicat, chiar și în cazul în care produsele acoperite de mărcile
         în cauză ar fi fost identice, Camera a doua de recurs nu a încălcat dispoziția menționată.

      93      În ceea ce privește obiecția reclamantei întemeiată pe omisiunea camerei de recurs de a fi răspuns la argumentele sale, inclusiv
         la cele formulate în fața instanțelor comunitare în cadrul procedurii finalizate prin pronunțarea Hotărârii OAPI/Kaul, punctul
         13 de mai sus, este necesar să se constate că reclamanta nu a oferit nicio precizare cu privire la argumentele pretins neluate
         în considerare de Camera a doua de recurs.

      94      Sub acest aspect, trebuie să se sublinieze că, în orice caz, Camera a doua de recurs era obligată să țină cont, la adoptarea
         deciziei atacate, numai de argumentele formulate în observațiile prezentate de reclamantă în cadrul procedurii desfășurate
         în fața diferitelor organe ale OAPI. În schimb, argumentele prezentate de reclamantă în cadrul procedurii în fața instanțelor
         comunitare nu erau adresate OAPI, iar camera de recurs nu era obligată nici să le ia în considerare și nici să le ofere un
         răspuns specific în decizia pronunțată.

      95      În ceea ce privește argumentele formulate de reclamantă în fața organelor OAPI, din analiza dosarului procedurii desfășurate
         în fața camerei de recurs, dosar transmis Tribunalului potrivit articolului 133 alineatul (3) din Regulamentul de procedură
         al Tribunalului, rezultă că în actul de opoziție prezentat, în observațiile formulate în fața diviziei de opoziție, precum
         și în memoriul cuprinzând motivele recursului declarat în fața camerei de recurs, reclamanta a indicat argumente privind publicul
         relevant, caracterul identic sau similar al produselor acoperite de mărcile în conflict, precum și caracterul distinctiv pretins
         ridicat al mărcii anterioare.

      96      Or, respectivele aspecte și argumentația reclamantei aferentă acestora au fost examinate de camera de recurs în decizia atacată.
         Prin urmare, este necesar să se respingă ca nefondată această obiecție a reclamantei.

      97      De asemenea, trebuie respinsă și obiecția reclamantei întemeiată pe încălcarea de către camera de recurs a poziției pe care
         reclamanta pretinde că a adoptat‑o reprezentantul OAPI în cursul procedurii desfășurate în fața instanțelor comunitare.

      98      Astfel, deciziile privind înregistrarea unui semn ca marcă comunitară adoptate de camerele de recurs în temeiul Regulamentului
         nr. 40/94 sunt emise conform unei competențe reglementate, iar nu al vreunei puteri discreționare. Prin urmare, caracterul
         înregistrabil al unui semn ca marcă comunitară nu trebuie apreciat decât în temeiul acestui regulament, astfel cum a fost
         interpretat de instanța comunitară, iar nu în temeiul unei practici anterioare a OAPI [a se vedea Hotărârea Tribunalului din
         9 iulie 2008, Reber/OAPI – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctul
         45 și jurisprudența citată].

      99      Aceste considerații sunt valabile a fortiori în ceea ce privește o declarație pretins făcută de reprezentantul OAPI în fața instanței comunitare, și aceasta cu atât mai
         mult cu cât, ținând seama de independența președintelui și a membrilor camerelor de recurs ale OAPI, consacrată la articolul
         131 alineatul (4) din Regulamentul nr. 40/94, aceștia nu sunt ținuți de poziția adoptată de OAPI într‑un litigiu în fața instanțelor
         comunitare.

      100    Prin urmare, chiar presupunând că reprezentantul OAPI a formulat cu adevărat declarația menționată de reclamantă, camera de
         recurs nu era ținută de această declarație și nu trebuia să expună, în decizia atacată, motivele pentru care nu a ținut seama
         de aceasta.

      101    Din toate considerațiile de mai sus rezultă că prezentul motiv nu este fondat și că, în consecință, acțiunea trebuie să fie
         respinsă în totalitate.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      102    Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la suportarea cheltuielilor
         de judecată, conform concluziilor OAPI.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a cincea)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă Kaul GmbH la plata cheltuielilor de judecată.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 25 martie 2009.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Tribunalului (camera a patra) din 6 septembrie 2013. # Good Luck Shipping LLC împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Cauza T-57/12.


Hotărârea Curții din data de 23 martie 1994. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor. # Cauza C-268/93.