title: Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 13 februarie 2012. # Budapesti Erőmű Zrt împotriva Comisiei Europene. # Ajutoare de stat - Piața angro de energie electrică - Condiţii avantajoase acordate de o întreprindere publică maghiară anumitor producători de energie electrică în cadrul unor acorduri de cumpărare de energie electrică - Decizie de iniţiere a procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE -Decizie prin care ajutorul este declarat incompatibil cu piața comună și se dispune recuperarea acestuia - Ajutor nou - Criteriul investitorului privat. # Cauze conexate T-80/06 și T-182/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 13 februarie 2012 — Budapesti Erőmű/Comisia
      (Cauzele conexate T‑80/06 și T‑182/09)
      „Ajutoare de stat — Piața angro de energie electrică — Condiții avantajoase acordate de o întreprindere publică maghiară anumitor producători de energie electrică în cadrul unor
         acorduri de cumpărare de energie electrică — Decizie de inițiere a procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE — Decizie prin care ajutorul este declarat incompatibil cu piața comună și se dispune recuperarea acestuia — Ajutor nou — Criteriul investitorului privat”

      1.                     Acțiune în anulare – Acte supuse căilor de atac – Acte care produc efecte juridice – Decizie a Comisiei de deschidere a procedurii
            oficiale de investigare a unei măsuri de stat în curs de executare însoțite de calificarea provizorie drept ajutor nou – Admisibilitate
            [art. 87 alin. (1) CE, art. 88 alin. (2) și (3) CE și art. 230 CE) (a se vedea punctele 37-39 și 41)
      2.                     Ajutoare acordate de state – Ajutoare existente și ajutoare noi – Aderarea la Uniunea Europeană a unui nou stat membru – Distincție
            în funcție de normele specifice prevăzute în anexa IV la Actul de aderare – Posibilitatea de a califica drept ajutor nou o
            măsură care nu constituia inițial ajutor de stat – Condiții avantajoase acordate anumitor producători maghiari de energie
            electrică – Calificare drept ajutor nou [art. 87 alin. (1) CE și art. 88 alin. (1) și (3) CE; Actul de aderare din 2003, anexa
            IV; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. (1)] (a se vedea punctele 50, 51, 54-56 și 59)
      3.                     Ajutoare acordate de state – Noțiune – Apreciere potrivit criteriului investitorului privat – Acorduri de cumpărare de energie
            electrică prin care se garantează producătorilor de energie electrică o cantitate minimă care poate fi cumpărată și restituirea
            costurilor fixe și de capital – Includere [art. 87 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 65, 66, 69, 71, 77-79 și 82)
      4.                     Ajutoare acordate de state – Afectarea schimburilor comerciale dintre statele membre – Atingere adusă concurenței – Criterii
            de apreciere – Sector care a făcut obiectul unei liberalizări [art. 87 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 95-97)
      5.                     Ajutoare acordate de state – Decizie a Comisiei prin care se constată incompatibilitatea unui ajutor cu piața comună și se
            dispune restituirea sa – Posibilitatea Comisiei de a lăsa în sarcina autorităților naționale calcularea cuantumului exact
            care trebuie restituit – Indicarea unei metodologii de rambursare în decizia finală – Ajutoare de stat pe piața energiei electrice
            [art. 88 CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 14 alin. (1)] (a se vedea punctele 106-110 și 113-115)
      6.                     Ajutoare acordate de state – Examinarea de către Comisie – Acorduri de cumpărare de energie electrică prin care se garantează
            producătorilor de energie electrică o cantitate minimă care poate fi cumpărată și restituirea costurilor fixe și de capital
            – Adoptarea unei decizii unice pentru toate acordurile privind achiziția ulterior examinării similitudinilor tuturor acordurilor
            și a elementelor lor specifice – Admisibilitate [art. 87 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 129-131)
      7.                     Acțiune în anulare – Motive – Abuz de putere – Noțiune (art. 230 CE) (a se vedea punctul 140)
      8.                     Ajutoare acordate de state – Decizia Comisiei de a deschide o procedură oficială de investigare a unui ajutor – Obligația
            de motivare – Conținut [art. 88 alin. (2) și (3) CE și art. 253 CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 6] (a se
            vedea punctul 143)
      Obiectul

               În cauza T‑80/06, cerere având ca obiect anularea deciziei Comisiei, notificată Ungariei prin scrisoarea din 9 noiembrie 2005,
                  de inițiere a procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE în ceea ce privește ajutorul de stat C 41/2005 (ex NN 49/2005) —
                  „Costuri nerecuperabile” în Ungaria și, în cauza T‑182/09, cerere având ca obiect anularea Deciziei 2009/609/CE a Comisiei
                  din 4 iunie 2008 privind ajutorul de stat C 41/05 acordat de Ungaria în cadrul acordurilor de cumpărare de energie electrică
                  (JO 2009, L 225, p. 53)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunile.

                  2)

                  	Obligă Budapesti Erőmű Zrt la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 16 aprilie 2008. # Citigroup, Inc. și Citibank, NA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative CITI - Marca comunitară verbală anterioară CITIBANK - Motiv relativ de refuz - Renume - Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-181/05.

text:
         TRADUCERE PROVIZORIE

      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera întâi)
      16 aprilie 2008(*)

      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative CITI – Marca comunitară verbală anterioară CITIBANK – Motiv relativ de refuz – Renume – Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      În cauza T‑181/05,
      Citigroup, Inc., fostă Citicorp, cu sediul în New York, New York (Statele Unite al Americii),

      Citibank, NA, cu sediul în New York,

      reprezentate inițial de V. von Bomhard, A. W. Renck și A. Pohlmann, avocats, și ulterior de V. von Bomhard, A. W. Renck și
         de domnul H. O’Neill, solicitor,

      reclamante,
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de doamna J. García Murillo și de domnul D. Botis, în calitate de agenți,

      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă în fața Tribunalului, fiind
      Citi, SL, cu sediul în Madrid (Spania), reprezentată de M. Peris Riera, avocat,

      având ca obiect o acțiune formulată împotriva deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 1 martie 2005 (cauza R 173/2004-1)
         privind o procedură de opoziție între Citicorp și Citi SL, precum și o procedură de opoziție între Citibank NA și Citi SL,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera întâi),
      compus din domnul J. D. Cooke, președinte, doamna I. Labucka și domnul M. Prek, judecători,
      grefier: doamna K. Andová, administrator,
      având în vedere cererea depusă la grefa Tribunalului la 10 mai 2005,
      având în vedere memoriul în răspuns depus de OAPI la grefa Tribunalului la 6 aprilie 2006,
      având în vedere memoriul în răspuns al intervenientei depus la grefa Tribunalului la 6 aprilie 2006,
      având în vedere înlocuirea societății Citigroup Inc. cu societatea Citicorp,
      în urma ședinței din 11 iulie 2007,
      având în vedere redeschiderea procedurii orale la 21 noiembrie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        La 20 decembrie 1999, Citi SL, societate de drept spaniol, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la
         Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului
         (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1,
         p. 146), cu modificările ulterioare.

      2        Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul figurativ reprodus mai jos:

      3        Serviciile pentru care a fost solicitată înregistrarea mărcii aparțin clasei 36 potrivit Aranjamentului de la Nisa privind
         clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a
         fost revizuit și modificat, și corespund următoarei descrieri: „agenții vamale, evaluare [estimare] de proprietăți imobiliare,
         agenții imobiliare, administrare și evaluare de proprietăți imobiliare”.

      4        La 11 decembrie 2000, această cerere a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare nr. 98/2000.

      5        La 12 martie 2001, Citicorp, care, ulterior, la 1 august 2005, a fuzionat cu Citigroup Inc., fiind absorbită de aceasta, a
         formulat opoziție la înregistrarea mărcii solicitate, invocând mărcile și o cerere anterioară de înregistrare a unei mărci,
         după cum urmează:

      –        marca germană verbală CITI nr. 39847157 înregistrată la 17 martie 2000 pentru „afaceri imobiliare” și „afaceri financiare”
         din clasa 36;

      –        cererea de înregistrare a mărcii comunitare figurative nr. 1084532, depusă la 23 februarie 1999 pentru „afaceri imobiliare”
         și „afaceri financiare” din clasa 36, reprezentată mai jos:

      –        marca comunitară verbală CITICORP nr. 65367 înregistrată la 9 decembrie 1998 pentru „afaceri imobiliare” din clasa 36.
      6        În aceeași zi, Citibank NA a formulat opoziție la înregistrarea mărcii solicitate, invocând următoarele 11 mărci comunitare
         verbale, înregistrate toate pentru „afaceri financiare” și „afaceri imobiliare” din clasa 36: CITIBANK, CITIBANKING, CITICARD,
         CITIGOLD, CITIPHONE, CITIBASICS, CITIBUSINESS, CITIONE, CITIDIRECT, CITINETTING și THE CITI NEVER SLEEPS.

      7        Prin scrisoarea din 3 august 2001, OAPI a informat părțile că cele două proceduri de opoziție au fost conexate și că vor fi
         soluționate împreună.

      8        Prin decizia din 24 februarie 2004, divizia de opoziție a admis opoziția formulată de reclamante în temeiul articolului 8
         alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, a respins cererea de înregistrare a mărcii comunitare și a obligat intervenienta
         la plata cheltuielilor de judecată.

      9        La 2 martie 2004, intervenienta a formulat recurs la OAPI împotriva deciziei diviziei de opoziție.

      10      Prin decizia din 1 martie 2005 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a OAPI a anulat decizia
         diviziei de opoziție. Camera de recurs a admis opoziția în ceea ce privește serviciile de evaluare de proprietăți imobiliare,
         de agenții imobiliare, de administrare și de evaluare de proprietăți imobiliare și a respins opoziția în ceea ce privește
         serviciile de agenții vamale.

      11      În esență, camera de recurs a decis că articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94 nu este aplicabil în speță. Contrar
         diviziei de opoziție, camera de recurs a considerat că probele depuse nu susțin nicidecum concluzia că familia de mărci, al
         cărui numitor comun îl reprezintă elementul „citi”, se bucură de renume și că publicul percepe marca anterioară CITIBANK ca
         pe o parte a familiei de mărci care aparține reclamantelor. Potrivit camerei de recurs, reclamantele dețineau o singură marcă
         de renume, mai precis marca anterioară CITIBANK, exclusiv pentru afaceri financiare. Cu toate acestea, potrivit camerei de
         recurs, ultima marcă menționată și marca solicitată CITI nu sunt similare în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul
         nr. 40/94. Prin urmare, camera de recurs a considerat că nu este necesar să continue examinarea cauzei din perspectiva acestei
         ultime dispoziții.

      12      Totuși, prin decizia atacată, camera de recurs a menținut respingerea cererii de înregistrare în privința afacerilor imobiliare,
         în temeiul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, pentru motivul că există un risc de confuzie
         între marca solicitată și marca germană anterioară CITI, înregistrată pentru afaceri financiare și imobiliare. În ceea ce
         privește serviciile de agenții vamale, camera de recurs a admis cererea de înregistrare, apreciind că aceste servicii și cele
         vizate de marca anterioară CITI nu sunt similare.

       Concluziile părților
      13      Reclamanta a solicitat Tribunalului:

      –        anularea deciziei atacate;
      –        obligarea OAPI și a intervenientei la plata cheltuielilor de judecată.
      14      OAPI a solicitat Tribunalului:

      –        respingerea primului și a celui de al doilea motiv invocat de reclamante;
      –        în ceea ce privește al treilea motiv, să se aprecieze dacă există similitudine între semnele în cauză:
      –        în cazul în care Tribunalul consideră că semnele în cauză sunt similare, fie să continue examinarea cu privire la celelalte
         condiții prevăzute la articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94 și, în această ipoteză, să anuleze decizia atacată;
         fie, în cazul în care nu va putea să efectueze o astfel de examinare, să anuleze decizia atacată, să trimită cauza spre rejudecare
         camerei de recurs și să oblige fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată;

      –        în cazul în care Tribunalul apreciază că decizia atacată este fondată în ceea ce privește articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul
         nr. 40/94, să respingă acțiunea și să oblige reclamantele la plata cheltuielilor de judecată.

      15      În cursul ședinței, OAPI a solicitat Tribunalului să oblige părțile să suporte propriile cheltuieli de judecată în cazul în
         care reclamantele ar avea câștig de cauză.

      16      Intervenienta a solicitat Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
       Cu privire la admisibilitatea anumitor capete de cerere formulate de OAPI
      17      Camera de recurs a considerat, contrar celor susținute de reclamante, că nu există similitudine între marca CITIBANK și marca
         solicitată CITI. Totuși, în memoriul în răspuns, OAPI se raliază argumentelor reclamantelor prezentate în cadrul celui de
         al doilea aspect al celui de al treilea motiv invocat, în sensul că respectiva cameră de recurs ar fi apreciat incorect similitudinea
         între semnele în cauză în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94.

      18      În această privință, în legătură cu o procedură referitoare la o decizie a unei camere de recurs de soluționare a unei proceduri
         de opoziție, Tribunalul a hotărât că, dacă OAPI nu dispune de calitatea procesuală activă necesară pentru introducerea unei
         acțiuni împotriva unei decizii a unei camere de recurs, acesta nu poate fi obligat nici să apere în mod sistematic orice decizie
         atacată a unei camere de recurs sau să solicite în mod obligatoriu respingerea oricărei acțiuni îndreptate împotriva unei
         astfel de decizii [hotărârea Tribunalului din 30 iunie 2004, GE Betz/OAPI – Atofina Chemicals (BIOMATE), T‑107/02, Rec., p. II‑1845,
         punctul 34, hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Peek & Cloppenburg/OAPI (Cloppenburg), T‑379/03, Rec., p. II‑4633,
         punctul 22, și hotărârea Tribunalului din 16 ianuarie 2007, Calavo Growers/OAPI – Calvo Sanz (Calvo), T‑53/05, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctul 26].

      19      Nimic nu se opune ca OAPI să achieseze la o concluzie a reclamantei sau, mai mult, ca acesta să se mulțumească să lase hotărârea
         la aprecierea Tribunalului, prezentând însă toate argumentele pe care le consideră adecvate pentru lămurirea Tribunalului
         (hotărârea BIOMATE, punctul 18 de mai sus, punctul 36, și hotărârea Cloppenburg, punctul 18 de mai sus, punctul 22).

       Cu privire la fond
      20      Reclamantele invocă trei motive în susținerea recursului. Primul este întemeiat pe încălcarea articolului 73 a doua teză din
         Regulamentul nr. 40/94, al doilea, pe încălcarea articolului 73 prima teză și a articolului 74 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 40/94, și al treilea, pe încălcarea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94.

      21      Tribunalul consideră că trebuie examinat mai întâi al treilea motiv.

      22      Al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, cuprinde trei aspecte, în
         cadrul cărora reclamantele susțin că:

      –        respectiva cameră de recurs nu a apreciat corect renumele mărcilor ale căror titulare sunt reclamantele;
      –        respectiva cameră de recurs a comis o eroare în aprecierea similitudinii între marca CITIBANK și marca solicitată;
      –        celelalte condiții ale articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94 sunt îndeplinite în speță.
       Argumentele părților
      23      În ceea ce privește primul aspect al acestui motiv, reclamantele reproșează, în esență, camerei de recurs că, în mod eronat,
         a constatat că reclamantele nu au demonstrat renumele de care se bucură familia lor de mărci, cu excepția mărcii CITIBANK.

      24      În cadrul celui de al doilea aspect, reclamantele susțin că examinarea similitudinii între marca anterioară CITIBANK și marca
         solicitată CITI ar fi trebuit să conducă la concluzia că aceste mărci determină consumatorii să stabilească o legătură între
         serviciile pe care le acoperă.

      25      Potrivit reclamantelor, camera de recurs a interpretat în mod eronat criteriile pe baza cărora se apreciază similitudinea
         între semne în cadrul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94. Camera de recurs ar fi trebuit să examineze
         dacă gradul de similitudine între marca renumită și semnul solicitat are ca efect faptul că publicul interesat stabilește
         o legătură între acestea în sensul punctelor 29 și 30 din hotărârea Curții din 23 octombrie 2003, Adidas‑Salomon și Adidas
         Benelux (C‑408/01, Rec., p. I‑12537, denumită în continuare „hotărârea Adidas”). Or, camera de recurs nu a aplicat acest criteriu,
         ci a efectuat o comparare obișnuită a mărcilor în conflict.

      26      În plus, reclamantele contestă prezumția de la care pornește camera de recurs în sensul că publicul interesat dispune de un
         nivel de atenție foarte ridicat. Pe de o parte, afacerile financiare în general nu ar necesita un astfel de nivel de atenție,
         întrucât acestea cuprind diverse tipuri de servicii, inclusiv activități foarte simple. Pe de altă parte, camera de recurs
         ar fi avut în vedere exclusiv consumatorul vizat de marca anterioară, când, de fapt, aceasta trebuia sa ia în considerare
         consumatorul interesat de serviciile indicate în cererea de înregistrare a mărcii, mai precis serviciile de „agenții vamale”
         și de „agenții imobiliare”.

      27      Publicul ar reține marca renumită CITIBANK mai degrabă datorită prefixului distinctiv „citi” decât pentru terminația sa descriptivă
         „bank”. Reclamantele subliniază că prefixul „citi” nu poate fi considerat element descriptiv întrucât acest cuvânt nu există
         în limba engleză. Renumele mărcii CITIBANK nu ar putea consta decât în prefixul „citi”, mai precis în elementul său dominant
         și distinctiv, elementul „bank” fiind unul pur descriptiv.

      28      Camera de recurs nu ar fi luat în considerare faptul că renumele mărcii CITIBANK este deosebit de bine stabilit în statele
         membre în care engleza nu este vorbită în mod curent, precum Spania sau Grecia. Termenul „citi” nu ar fi în mod automat înțeles
         ca un corespondent al cuvântului „city” în aceste țări („ciudad” în spaniolă sau „polis” în greacă).

      29      Pe de altă parte, potrivit reclamantelor, camera de recurs trebuia să aibă în vedere faptul că, datorită renumelui său, marca
         CITIBANK a dobândit o a doua semnificație în rândul publicului, care o percepe ca pe o marcă aparținând societății Citibank.
         Publicul nu s‑ar gândi nicidecum la o „bancă din oraș”, ci s‑ar gândi în mod automat la Citibank, o bancă foarte cunoscută
         cu denumirea specifică Citi.

      30      Reclamantele pretind că există o legătură evidentă între serviciile în cauză și, prin urmare, un risc deosebit ca marca solicitată
         să obțină un profit necuvenit din renumele mărcilor anterioare sau să aducă atingere acestora.

      31      Reclamantele menționează că, în domeniul serviciilor de „agenții vamale”, agenții oferă o serie de servicii care pot fi considerate
         servicii financiare în măsura în care satisfac nevoile financiare ale consumatorilor. Acestea includ tranzacții monetare în
         numele altor întreprinderi, și nu în contul agenților, mai precis o activitate tipică pentru furnizorii de servicii financiare
         cum sunt reclamantele. Astfel, consumatorii ar putea face cu ușurință legătura între serviciile de „agenții vamale” și serviciile
         financiare.

      32      În privința serviciilor referitoare la proprietatea imobiliară, reclamantele pretind că și între acestea și serviciile financiare
         există o legătură, mai ales în materia împrumuturilor și a ipotecilor pentru cumpărarea de bunuri imobiliare.

      33      În cadrul celui de al treilea aspect al motivului, reclamantele susțin că sunt îndeplinite, în speță, celelalte condiții prevăzute
         la articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94.

      34      În primul rând, semnul solicitat ar obține un profit într‑un mod necuvenit din renumele familiei de mărci CITI și din renumele
         mărcii CITIBANK. Într‑adevăr, asocierea mărcii solicitate cu serviciile financiare și bancare oferite de reclamante ar conduce
         la prezumția de fiabilitate și de investiție sigură, care s‑ar putea dovedi înșelătoare și care ar avea drept consecință nejustificată
         transferul de imagine. Reclamantele subliniază, în această privință, că marca CITIBANK este una dintre mărcile cele mai apreciate
         în lume și că numeroasele premii obținute de serviciile excelente oferite de Citigroup demonstrează calitatea mărcilor care
         conțin elementul „citi”.

      35      În al doilea rând, utilizarea semnului solicitat ar avea ca efect diluarea renumelui și a caracterului distinctiv al mărcilor
         CITI. La perceperea semnului solicitat, consumatorii s‑ar gândi de îndată, datorită reputației importante a mărcilor reclamantelor,
         la serviciile financiare oferite de acestea. În consecință, caracterul distinctiv al acestor mărci ar scădea, iar publicul
         nu ar mai asocia termenul „citi” cu mărcile reclamantelor.

      36      În al treilea rând, reclamantele pretind că există un risc deosebit ca semnul solicitat să aducă atingere renumelui mărcilor
         CITI. Ele subliniază, în această privință, că normele administrative aplicabile serviciilor financiare sunt mai exigente decât
         cele care privesc serviciile de „agenții vamale” și serviciile referitoare la proprietatea imobiliară. Prin furnizarea unor
         servicii de o calitate inferioară celei impuse pentru serviciile financiare, intervenienta ar aduce atingere renumelui mărcilor
         CITI.

      37      În al patrulea rând, reclamantele arată că intervenienta nu a adus niciun element în susținerea existenței unui motiv întemeiat
         pentru utilizarea mărcii solicitate.

      38      În cadrul primului aspect al motivului, OAPI apreciază, la rândul său, că marca anterioară CITIBANK se bucură de un renume
         considerabil pentru afacerile financiare.

      39      Potrivit OAPI, cu cât caracterul distinctiv și renumele unei mărci sunt mai accentuate, cu atât se va admite mai ușor existența
         unui prejudiciu atât pentru că un renume considerabil este mai vulnerabil la prejudiciu și la tentativele de exploatare necuvenită,
         cât și pentru că mărcile care se bucură de renume sunt mai ușor de recunoscut, chiar dacă sunt combinate cu alte elemente.

      40      În ceea ce privește al doilea aspect al motivului, în opinia OAPI, camera de recurs nu a apreciat în mod adecvat similitudinea
         între semnele în conflict, în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94.

      41      OAPI subliniază că două mărci sunt similare atunci când una dintre acestea este, în totalitate, inclusă în cealaltă sau când
         între acestea există o egalitate cel puțin parțială în privința unuia sau a mai multor aspecte pertinente [hotărârea Tribunalului
         din 23 octombrie 2002, Matratzen Concord/OAPI – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Rec., p. II‑4335, punctul 30]. Acesta ar
         fi cazul cu atât mai mult atunci când elementul comun este mai dominant decât elementul de diferențiere fie datorită superiorității
         ca dimensiune sau poziție, fie datorită caracterului distinctiv mai ridicat prin comparație.

      42      Potrivit OAPI, marca anterioară CITIBANK și marca solicitată CITI au în comun elementul „citi”, identic din punct de vedere
         fonetic și plasat la începutul mărcilor în ambele cazuri. În această privință, nu ar exista niciun element care ar putea pleda
         în defavoarea aplicării regulii generale potrivit căreia publicul acordă mai multă importanță începutului unui cuvânt decât
         terminației acestuia, în special atunci când, astfel cum este cazul în speță, terminația mărcii anterioare este descriptivă
         pentru serviciile pe care le protejează marca. Caracterele ușor stilizate utilizate de marca solicitată nu ar fi atât de frapante
         încât să modifice esențial percepția vizuală a mărcii.

      43      Prin urmare, este mai mult decât probabil ca, atunci când întâlnește semnul solicitat, publicul să recunoască în acesta partea
         cea mai dominantă a mărcii anterioare CITIBANK, și aceasta cu atât mai mult cu cât cuvântul „bank” va fi înțeles de imensa
         majoritate a publicului din cea mai mare parte a țărilor Uniunii Europene ca fiind un cuvânt descriptiv al serviciilor pe
         care le desemnează și pentru care se bucură de renume. În mod întemeiat, divizia de opoziție ar fi afirmat că, atunci când
         ar întâlni marca solicitată, consumatorii ar putea indica utilizarea termenului „citi” în cadrul ambelor mărci în cauză și,
         prin urmare, că aceștia ar face obligatoriu legătura cu marca anterioară CITIBANK.

      44      În ceea ce privește al treilea aspect al motivului, OAPI susține că, deși decizia atacată nu a analizat celelalte condiții
         de aplicare a articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, Tribunalul ar putea, pentru motive de economie a procedurii,
         să examineze cauza pe fond, în ansamblul ei. OAPI arată că dosarul administrativ conține observațiile părților referitoare
         la celelalte condiții și că divizia de opoziție s‑a pronunțat deja cu privire la acest aspect. În plus, problemele referitoare
         la renumele și la similitudinea mărcilor în conflict nu ar putea fi separate de problema eventualului prejudiciu sau a profitului
         necuvenit.

      45      Potrivit OAPI, compararea serviciilor în cauză se poate dovedi utilă pentru a stabili dacă există sau nu riscul producerii
         unei diluări, a unei aplatizări sau a unui parazitism. Serviciile bancare și financiare acoperite de marca anterioară CITIBANK
         și serviciile de agenții vamale vizate de marca solicitată CITI ar fi în mod evident asociate în măsura în care acestea ar
         fi, și unele, și celelalte, legate de „afaceri”. Serviciile de agenții vamale și serviciile financiare ar fi esențiale pentru
         anumite tranzacții comerciale precum import‑exportul și transportul internațional de mărfuri. Potrivit OAPI, grupurile de
         clienți ale reclamantelor și, respectiv, ale intervenientei sunt în mare parte aceleași, în sensul că, posibil, clienții intervenientei
         cunosc banca reclamantelor sau, cel puțin, au auzit vorbindu‑se despre aceasta, având în vedere că, în activitatea pe care
         o desfășoară, aceste întreprinderi trebuie să emită scrisori de credit sau alte instrumente bancare.

      46      Având în vedere cele ce precedă, OAPI apreciază, în primul rând, că utilizarea elementului „citi” pentru servicii care au
         o anumită legătură cu serviciile pentru care marca anterioară CITIBANK a dobândit un renume incontestabil, mai precis pentru
         afacerile financiare, ar obține profit din caracterul distinctiv și din renumele acestei mărci.

      47      În al doilea rând, în ceea ce privește riscul de diluare prin interferență, OAPI susține că, datorită renumelui deosebit al
         mărcii CITIBANK în domeniul afacerilor financiare, publicul a stabilit într‑adevăr o legătură unică între termenul „citi”
         și activitățile reclamantelor, legătură care ar putea fi afectată prin proliferarea altor mărci CITI într‑un context și pentru
         domenii de activitate diferite. Intervenienta nu ar fi dovedit că elementul „citi” nu este asociat exclusiv reclamantelor
         sau că este vorba de un element uzual.

      48      Pe de altă parte, intervenienta nu ar fi demonstrat existența unui motiv întemeiat pentru utilizarea mărcii solicitate. Utilizarea
         de către intervenientă a mărcii CITI în Spania nu ar constitui o justificare valabilă, întrucât, pe de o parte, extinderea
         protecției geografice a mărcii spaniole nu corespunde celei acoperite de marca solicitată și, pe de altă parte, temeinicia
         dreptului de înregistrare a mărcii spaniole este contestată în fața instanțelor judecătorești naționale.

      49      Intervenienta susține, în cadrul primului aspect al motivului, că noțiunea de familie de mărci, astfel cum a fost interpretată
         de către camera de recurs, este corectă și că, pe bună dreptate, aceasta a constatat că reclamantele nu au demonstrat că mărcile
         în discuție, cu excepția mărcii CITIBANK, se bucură de renumele necesar. Intervenienta subliniază că, de altfel, camera de
         recurs nu contestă renumele mărcii CITIBANK.

      50      În cadrul celui de al doilea motiv, intervenienta apreciază, contrar susținerilor reclamantelor, că, pentru stabilirea similitudinii
         între mărcile în conflict în cadrul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94 (punctele 40‑43 din decizia atacată),
         camera de recurs a aplicat criteriile adecvate și a înțeles că examinarea în cauză este mai puțin riguroasă decât cea prevăzută
         la articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. În plus, ar fi evident că, având în vedere importanța
         serviciilor financiare, publicul consumator al acestor servicii le‑ar acorda mai multă atenție.

      51      Cuvântul „citi” ar putea fi considerat un element descriptiv pentru că se pronunță exact în același mod precum termenul „city”.
         În fapt, potrivit intervenientei, la origine, denumirea societății Citibank însăși era Citybank. În plus, publicul nu ar putea
         considera că denumirea specifică a băncii este Citi. Astfel, ar exista numeroase mărci CITI care nu aparțin reclamantelor
         și care nu au nimic în comun cu marca CITIBANK.

      52      Pe de altă parte, camera de recurs nu ar fi comis nicio eroare în privința renumelui mărcii CITIBANK în țările în care nu
         se vorbește în mod curent engleza, întrucât s‑ar putea prezuma într‑adevăr că publicul înțelege prin cuvântul „city” un oraș,
         chiar și în Spania. Intervenienta apreciază că nu există nicio similitudine între serviciile acoperite de mărcile în conflict
         din perspectiva factorilor definiți de Curte, mai precis natura, destinația, utilizarea și caracterul complementar sau concurent
         al serviciilor (hotărârea Curții din 29 septembrie 1998, Canon, C‑39/97, Rec., p. I‑5507, punctul 23).

      53      În ceea ce privește serviciile de „agenții vamale” (mai precis singurele servicii pentru care camera de recurs a încuviințat
         continuarea procedurii de înregistrare), acestea nu ar putea fi considerate servicii financiare. Raționamentul urmat de reclamante
         ar avea drept consecință absurdă faptul că ar exista o legătură între toate profesiile și serviciile financiare deoarece,
         în mod curent, un profesionist de orice fel realizează transferuri bancare în numele clienților săi.

      54      În cadrul celui de al treilea aspect al motivului, intervenienta susține că celelalte condiții prevăzute la articolul 8 alineatul
         (5) din Regulamentul nr. 40/94 nu sunt îndeplinite în speță.

      55      În primul rând, marca solicitată nu ar fi obținut un profit necuvenit din niciuna dintre mărcile reclamantei. Intervenienta
         subliniază, în această privință, că a solicitat înregistrarea unei prime mărci CITI în anul 1995, mai precis cu câțiva ani
         înainte ca marca CITIBANK să fie cunoscută în Spania și, totodată, înainte de cererile de înregistrare a altor mărci pe care
         se întemeiază opoziția în speță. În plus, reclamantele nu ar fi dovedit că imaginea pretins pozitivă a mărcii acestora ar
         putea fi transferată altor produse. Intervenienta face trimitere, în această privință, la decizia Camerei a treia de recurs
         a OAPI din 25 aprilie 2001, HOLLYWOOD/Hollywood (cauza R 283/1999-3). În special, nu ar exista nicio legătură între serviciile
         acoperite de mărcile în cauză.

      56      În al doilea rând, nu ar exista riscul de diluare prin interferență având în vedere lipsa oricărei legături și asocieri între
         marca solicitată CITI și marca anterioară CITIBANK.

      57      În al treilea rând, în lipsa unei astfel de legături sau de asocieri între aceste mărci, nu există un prejudiciu potențial
         pentru renumele mărcii CITIBANK. În plus, reclamantele nu ar fi demonstrat existența riscului producerii unui astfel de prejudiciu
         în speță și în special nu ar fi dovedit că serviciile de „agenții vamale”, care nu au nicio conotație negativă, ar putea cauza
         un prejudiciu serviciilor financiare.

      58      În al patrulea rând, în ceea ce privește utilizarea mărcii solicitate cu un motiv întemeiat, intervenienta amintește că această
         marcă este identică cu două mărci anterioare recunoscute de oficiul de mărci spaniol.

       Aprecierea Tribunalului
      59      Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94 prevede că „[l]a opoziția titularului unei mărci anterioare în înțelesul
         alineatului (2), se respinge înregistrarea mărcii solicitate, de asemenea, în cazul în care este identică sau similară cu
         marca anterioară și în cazul în care este destinată să fie înregistrată pentru produse sau servicii care nu sunt similare
         celor pentru care este înregistrată marca anterioară, atunci când, în cazul unei mărci comunitare anterioare, aceasta este
         de notorietate [a se citi «se bucură de renume»] în cadrul Comunității și, în cazul unei mărci naționale anterioare, este
         de notorietate [a se citi «se bucură de renume»] în respectivul stat membru și în cazul în care utilizarea fără un motiv întemeiat
         a mărcii solicitate ar genera un profit necuvenit din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii anterioare sau în cazul
         în care ar aduce atingere acestora.”

      60      Având în vedere că serviciile indicate în cererea de înregistrare a mărcii nu sunt similare cu cele pentru care a fost înregistrată
         marca CITIBANK, aplicarea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94 în speță presupune îndeplinirea a trei condiții:
         în primul rând, identitatea sau similitudinea dintre mărcile în conflict, în al doilea rând, existența unui renume al mărcii
         anterioare și, în al treilea rând, existența riscului ca utilizarea fără un motiv întemeiat a mărcii solicitate să genereze
         un profit necuvenit din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii anterioare sau să aducă atingere acestora.

      61      Aceste trei condiții fiind cumulative, neîndeplinirea uneia dintre ele este suficientă pentru a face inaplicabile dispozițiile
         articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94 [hotărârea Tribunalului din 25 mai 2005, Spa Monopole/OAPI – Spa‑Finders
         Travel Arrangements (SPA‑FINDERS), T‑67/04, Rec., p. II-1825, punctul 30, și hotărârea din 16 mai 2007, La Perla/OAPI – Worldgem
         Brands (NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC), T‑137/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 26].

      –       Cu privire la primul aspect al motivului
      62      Tribunalul constată că reclamantele susțin, în esență, că toate mărcile incluse în familia de mărci invocată îndeplinesc a
         doua condiție din cele prevăzute la articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94. Reclamantele reproșează camerei
         de recurs încălcarea noțiunii de familie de mărci prin aceea că le‑a solicitat reclamantelor să demonstreze că mai multe mărci
         din familia de mărci sunt de notorietate.

      63      Astfel cum a arătat intervenienta, din decizia atacată, în special de la punctul 20 din aceasta, rezultă că respectiva cameră
         de recurs nu a pus la îndoială renumele mărcii CITIBANK. În aceste circumstanțe și având în vedere că toate părțile consideră
         că marca CITIBANK se bucură de renume, trebuie considerat că a doua condiție prevăzută la articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul
         nr. 40/94 este îndeplinită, fără a fi necesar să se verifice dacă aceasta este îndeplinită și în ceea ce privește celelalte
         mărci. Prin urmare, nu este necesară pronunțarea cu privire la argumentele referitoare la proba renumelui de care reclamantele
         pretind că se bucură celelalte mărci din familia de mărci.

      –       Cu privire la al doilea aspect al motivului
      64      În ceea ce privește condiția privind identitatea sau similitudinea mărcilor în discuție, rezultă din jurisprudența Curții
         referitoare la interpretarea articolului 5 alineatul (2) din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988
         de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92) [al cărei
         conținut normativ este identic, în esență, cu cel al articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94] că, pentru a
         fi îndeplinită condiția referitoare la similitudine, nu este necesar să se demonstreze că există, în rândul publicului interesat,
         riscul de confuzie între marca anterioară, care se bucură de renume, și marca solicitată. Este suficient ca gradul de similitudine
         între mărci să aibă ca efect faptul că publicul interesat stabilește o legătură între acestea (hotărârea Adidas, punctul 25
         de mai sus, punctul 31).

      65      Existența unei astfel de legături trebuie apreciată în mod global, în funcție de toți factorii pertinenți ai cauzei (hotărârea
         Adidas, punctul 25 de mai sus, punctul 30). Compararea semnelor trebuie, în ceea privește similitudinea vizuală, fonetică
         sau conceptuală dintre mărcile în cauză, să se întemeieze pe impresia de ansamblu produsă de acestea, ținând seama în special
         de elementele lor distinctive și dominante (hotărârea NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC, punctul 61 de mai sus, punctul 35).

      66      Pe plan vizual, prezența elementului verbal „citi” în cele două mărci în discuție are ca efect faptul că acestea prezintă
         o anumită similitudine. În plus, faptul că marca solicitată CITI este inclusă în totalitate în marca CITIBANK și că aceasta
         constituie partea inițială a mărcii amintite amplifică această similitudine pe plan vizual (a se vedea în acest sens, hotărârile
         MATRATZEN, punctul 41 de mai sus, punctele 44, 48 și 50, SPA‑FINDERS, punctul 61 de mai sus, punctul 33, și NIMEI LA PERLA
         MODERN CLASSIC, punctul 61 de mai sus, punctul 46).

      67      Tribunalul consideră, tot pe plan vizual, că elementul „citi” constituie elementul cel mai dominant și distinctiv al mărcii
         CITIBANK pentru că are ca efect diferențierea activităților bancare ale reclamantelor de cele ale oricărei alte bănci.

      68      Pe plan fonetic, Tribunalul constată că mărcile în discuție au două silabe comune „ci‑ti” și nu se disting decât prin silaba
         „bank”.

      69      În ceea ce privește compararea mărcilor în discuție pe plan conceptual, trebuie arătat că, într‑adevăr, cuvântul „citi” ca
         atare nu are nicio altă semnificație conceptuală decât scrierea artificială a cuvântului „city” din limba engleză. Acest aspect
         este comun celor două mărci în cauză. Elementul descriptiv „bank” nu poate fi reținut ca element dominant al mărcii CITIBANK
         pe plan conceptual. Dat fiind că există sute de bănci a căror denumire se termină prin elementul „bank” (Comdirectbank, HypoVereinsbank,
         Commerzbank etc.), partea inițială a denumirii acestora este cea care distinge băncile unele de altele.

      70      Este evident că elementul verbal „citi” sugerează cuvântul „city” din limba engleză. Acestea sunt identice pe plan fonetic
         și similare pe plan vizual. Se pune astfel problema dacă elementul „citi” are sau nu un caracter distinctiv și dacă face trimitere
         mai ales la un oraș. În această privință, trebuie subliniat că denumirea băncii Citibank a fost, la origine, City Bank of
         New York și că reclamantele utilizează frecvent marca THE CITI NEVER SLEEPS, care le aparține.

      71      Cu toate acestea, scrierea cuvântului „citi” este distinctă de cea a cuvântului „city” din limba engleză, iar un consumator
         de servicii financiare nu alege un astfel de serviciu fără a vedea denumirea scrisă a instituției financiare în cauză. Mai
         mult, publicul interesat cuprinde milioane de persoane neanglofone. În plus și după cum a indicat OAPI, nu există nicio bancă
         ce își oferă serviciile exclusiv în zonele urbane. Numită inițial City Bank of New York, banca a fost ulterior denumită Citibank,
         ca urmare a evoluției și expansiunii sale.

      72      Rezultă din cele de mai sus că elementul „citi” are un caracter distinctiv.

      73      Similitudinea astfel constatată între mărcile în cauză este suficientă pentru ca publicul să poată stabili o legătură între
         acestea, de natura celei pe care o presupune aplicarea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, amintindu‑se
         că, în această privință, nu este necesară existența unui risc de confuzie în acest scop. Prin urmare, Tribunalul consideră
         că respectiva cameră de recurs a comis o eroare considerând că mărcile în cauză nu sunt suficient de asemănătoare încât să
         poată fi stabilită o legătură de natura celei necesare pentru aplicarea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94.

      74      Rezultă că, din moment ce a considerat că mărcile în cauză nu sunt similare, camera de recurs a încălcat articolul 8 alineatul
         (5) din Regulamentul nr. 40/94, ceea ce constituie un motiv suficient pentru admiterea prezentei acțiuni. Totuși, având în
         vedere dorința exprimată de părțile principale în cursul ședinței, Tribunalul consideră că este adecvat să examineze, cu titlu
         suplimentar, al treilea aspect al motivului.

      –       Cu privire la al treilea aspect al motivului
      75      Cea de a treia condiție din cele enumerate de articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94 trebuie analizată în funcție
         de trei tipuri distincte de risc: în primul rând, acela că utilizarea fără motiv întemeiat a mărcii solicitate ar aduce atingere
         caracterului distinctiv al mărcii anterioare, în al doilea rând, că ar aduce atingere renumelui mărcii anterioare sau, în
         al treilea rând, că ar genera un profit necuvenit din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii anterioare (hotărârea
         SPA‑FINDERS, punctul 61 de mai sus, punctele 43-53; a se vedea de asemenea, prin analogie, concluziile avocatului general
         Jacobs în cauza Adidas, punctul 25 de mai sus, Rec., p. I‑12540, punctele 36-39).

      76      Având în vedere formularea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, este suficient să existe unul singur din
         tipurile de risc menționate mai sus pentru ca această prevedere să devină aplicabilă [hotărârea Tribunalului din 22 martie
         2007, SIGLA/OAPI – Elleni Holding (VIPS), T‑215/03, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 36].

      77      Titularul mărcii anterioare nu este obligat să demonstreze existența unei atingeri efective și actuale aduse mărcii sale,
         dar trebuie să prezinte elemente care permit să se aprecieze prima facie în sensul unui risc viitor și neipotetic de profit necuvenit sau de prejudiciu (hotărârea Tribunalului SPA‑FINDERS, punctul
         61 de mai sus, punctul 40).

      78      Se poate ajunge la o astfel de concluzie în special pe calea deducțiilor logice care rezultă din analiza probabilităților
         și ținând seama de practicile obișnuite din sectorul comercial relevant, precum și de orice altă circumstanță a cauzei.

      79      Profitul necuvenit obținut din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii anterioare trebuie interpretat ca incluzând cazurile
         în care sunt evidente exploatarea și parazitarea unei mărci celebre sau tentativa de a obține un beneficiu din reputația acesteia
         (hotărârea SPA‑FINDERS, punctul 61 de mai sus, punctul 51).

      80      În sfârșit, cu cât caracterul distinctiv și renumele mărcii anterioare sunt mai accentuate, cu atât se va admite mai ușor
         existența unui prejudiciu adus mărcii anterioare în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94 (hotărârea
         SPA‑FINDERS, punctul 61 de mai sus, punctul 41).

      81      Astfel cum s‑a arătat deja, renumele mărcii CITIBANK în Comunitatea Europeană în sectorul serviciilor bancare nu este contestat.
         Astfel, acest renume este asociat cu anumite caracteristici ale sectorului bancar, mai precis solvabilitatea, probitatea și
         sprijinul financiar acordat clienților privați sau comercianților în activitățile lor profesionale și de investiții.

      82      Astfel cum a recunoscut OAPI, există o relație evidentă, precum și o întrepătrundere între grupurile de clienți ai reclamantelor
         și ai intervenientei, între serviciile de agenții vamale și serviciile financiare oferite de bănci precum reclamantele, întrucât
         clienții cu activități de comerț internațional și de import‑export de mărfuri utilizează și serviciile financiare și bancare
         pe care le necesită astfel de tranzacții. Rezultă din aceasta că există probabilitatea ca astfel de clienți să cunoască banca
         reclamantelor ca urmare a renumelui important pe plan internațional.

      83      În aceste condiții, Tribunalul consideră că există o mare probabilitate ca utilizarea mărcii solicitate CITI de către agențiile
         vamale și, prin urmare, pentru activități, desfășurate în calitate de mandatar financiar, de administrare a unor sume și a
         unor proprietăți imobiliare pentru clienți, să conducă la parazitism, adică la generarea de profit necuvenit din renumele
         solid al mărcii CITIBANK și din investițiile importante realizate de reclamante pentru a atinge acest renume. Această utilizare
         a mărcii solicitate CITI ar putea să determine și percepția că intervenienta este asociată sau este parte componentă a societăților
         reclamante și, prin urmare, ar putea facilita comercializarea serviciilor vizate de marca solicitată. Întrucât reclamantele
         sunt titularele mai multor mărci care conțin elementul „citi”, acest risc este și mai accentuat.

      84      În sfârșit, Tribunalul consideră că intervenienta nu a făcut dovada că utilizarea mărcii solicitate are la bază motive întemeiate.

      85      Utilizarea de către intervenientă a mărcii CITI în Spania nu ar constitui o justificare valabilă, întrucât, pe de o parte,
         extinderea protecției geografice a mărcii spaniole nu corespunde teritoriului acoperit de marca solicitată și, pe de altă
         parte, temeinicia dreptului de înregistrare a mărcii spaniole este contestată în fața instanțelor judecătorești naționale.
         În același context, faptul că intervenienta este titulara numelui de domeniu IT „citi.es” este lipsită de relevanță.

      86      Prin urmare, trebuie admis și al treilea aspect al motivului și, pe cale de consecință, trebuie anulată decizia atacată fără
         a fi necesară pronunțarea cu privire la celelalte motive invocate de reclamantă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      87      În temeiul articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată.

      88      Întrucât OAPI a căzut în pretenții, decizia atacată fiind anulată, acesta suportă propriile cheltuieli de judecată, precum
         și cheltuielile de judecată efectuate de reclamante, iar intervenienta suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera întâi)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează decizia Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)
            (OAPI) din 1 martie 2005 (cauza R 173/2004‑1).
      2)      OAPI suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de către Citigroup, Inc. și Citibank,
            NA, inclusiv cele efectuate de către acestea în cadrul procedurii care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs.
      3)      Citi, SL suportă propriile cheltuieli de judecată.

               Cooke

               Labucka

               Prek

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 16 aprilie 2008.

               Grefier

                      Președinte

               E. Coulon

                     J. D. Cooke

         * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții din data de 2 iunie 1981. # Officier van Justitie împotriva J. van Dam & Zonen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arrondissementsrechtbank Rotterdam - Țările de Jos. # Cauza 124/80.


Hotărârea Curții din data de 6 octombrie 1982. # Interquell Stärke-Chemie GmbH & Co. KG împotriva Comunității Economice Europene. # Cauza 261/78.


Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 15 decembrie 2016.#Aldi GmbH & Co. KG împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene verbale ALDIANO – Marca Uniunii Europene verbală anterioară ALDI – Utilizare serioasă a mărcii anterioare – Articolul 42 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Norma 22 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95.#Cauza T-391/15.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 4 octombrie 2017.#Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs împotriva Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd.#Cerere de decizie preliminară formulată de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Trimitere preliminară – Taxa pe valoarea adăugată (TVA) – Directiva 2006/112/CE – Articolul 14 alineatul (2) litera (b) – Livrare de bunuri – Autovehicule – Contract de leasing financiar cu opțiune de cumpărare.#Cauza C-164/16.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      4 octombrie 2017 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară – Taxa pe valoarea adăugată (TVA) – Directiva 2006/112/CE – Articolul 14 alineatul (2) litera (b) – Livrare de bunuri – Autovehicule – Contract de leasing financiar cu opțiune de cumpărare”
      În cauza C‑164/16,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă), Regatul Unit], prin decizia din 29 ianuarie 2016, primită de Curte la 21 martie 2016, în procedura

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

      împotriva

         Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, președinte de cameră, și domnii J.‑C. Bonichot (raportor) și A. Arabadjiev, judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: doamna X. Lopez Bancalari, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 ianuarie 2017,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               –

               pentru Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd, de L. Allen, barrister, și de K. Prosser, QC;

               –

               pentru guvernul Regatului Unit, de G. Brown, de J. Kraehling, de S. Simmons și de D. Robertson, în calitate de agenți, asistați de O. Thomas, barrister;

               –

               pentru guvernul neerlandez, de M. Bulterman și de M. de Ree, în calitate de agenți;

               –

               pentru Comisia Europeană, de L. Lozano Palacios și de R. Lyal, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 31 mai 2017,
      pronunță prezenta
      Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 14 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7, denumită în continuare „Directiva TVA”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd, pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (administrația fiscală și vamală din Regatul Unit) (denumită în continuare „administrația fiscală”), pe de altă parte, în legătură cu calificarea predării unor vehicule în temeiul unui contract‑tip în lumina operațiunilor impozabile supuse taxei pe valoarea adăugată (TVA).

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Potrivit articolului 14 din Directiva TVA:
               „(1)   «Livrare de bunuri» înseamnă transferul dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar.
               (2)   Pe lângă operațiunea prevăzută la alineatul (1), fiecare dintre următoarele operațiuni este considerată livrare de bunuri:

                        (a)

                        transferul, printr‑un ordin emis de o autoritate publică sau în numele unei autorități publice sau în condițiile prevăzute de lege, al dreptului de proprietate asupra unui bun cu plata unei compensații;

                        (b)

                        predarea efectivă a bunurilor în temeiul unui contract de închiriere a bunurilor pe o anumită perioadă sau de vânzare cu plată în rate a bunurilor, care prevede că, în condiții normale, dreptul de proprietate este dobândit cel mai târziu la plata ultimei rate;

                        (c)

                        transferul de bunuri în temeiul unui contract de comision la cumpărare sau vânzare.

                  (3)   Statele membre pot considera predarea anumitor lucrări de construcții ca o livrare de bunuri.”

               4

               În temeiul articolului 24 alineatul (1) din această directivă, „prestare de servicii” înseamnă orice operațiune care nu constituie o livrare de bunuri.

               5

               Articolul 63 din directiva menționată prevede:
               „Faptul generator intervine și TVA devine exigibilă atunci când sunt livrate bunurile sau sunt prestate serviciile.”

               6

               Articolul 64 alineatul (1) din aceeași directivă are următorul cuprins:
               „Atunci când determină decontări sau plăți succesive, livrarea de bunuri, alta decât cea constând în închirierea de bunuri pe o anumită perioadă de timp sau vânzarea de bunuri cu plată în rate, în conformitate cu articolul 14 alineatul (2) litera (b), și prestarea de servicii sunt considerate efectuate la expirarea perioadelor la care se referă decontările sau plățile respective.”

         Dreptul Regatului Unit

               7

               Alineatul 1 din anexa 4 la Value Added Tax Act 1994 (Legea din 1994 privind taxa pe valoarea adăugată) transpune articolul 14 alineatul (2) litera (b) din Directiva TVA.

               8

               Articolul 189 din Consumer Credit Act 1974 (Legea din 1974 privind creditul de consum) definește contractul de locațiune cu opțiune de cumpărare ca fiind un contract potrivit căruia bunurile sunt închiriate în schimbul unor plăți periodice efectuate de locatar, iar dreptul de proprietate asupra bunurilor este transferat persoanei respective dacă sunt respectate clauzele contractului și intervin unul sau mai multe evenimente specificate, inclusiv exercitarea unei opțiuni de a cumpăra de către persoana în cauză.

               9

               Articolul 99 din Legea din 1974 privind creditul de consum prevede că, în orice moment înainte de scadența ultimei plăți datorate de debitor în temeiul unui contract de locațiune cu opțiune de cumpărare reglementat de legea respectivă, debitorul are dreptul să rezilieze contractul prin notificarea intenției sale. Articolul 100 din legea menționată prevede că, cu excepția cazului în care este stipulată în contract o plată mai redusă, debitorul are obligația de a plăti creditorului, în acest caz, diferența dintre jumătate din „prețul total” și totalul sumelor deja plătite și al sumelor scadente din prețul total imediat înainte de reziliere.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               10

               Mercedes‑Benz Financial Services UK, filială a Daimler AG, al cărei sediu se află în Regatul Unit, propune trei contracte‑tip pentru a finanța utilizarea vehiculelor: un contract de locațiune standard denumit „Leasing”, un contract de leasing denumit „Hire Purchase” și un contract de locațiune cu opțiune de cumpărare denumit „Agility”, care combină anumite caracteristici ale primelor două și este prezentat ca permițând clienților să amâne alegerea între locațiune și cumpărare până la o dată ulterioară predării vehiculului.

               11

               Punctele comune între aceste trei contracte‑tip sunt menținerea proprietății vehiculului de către Mercedes‑Benz Financial Services UK pe toată durata contractului și plata unor rate lunare de către locatar.

               12

               Contractele‑tip diferă, în schimb, în ceea ce privește posibilitățile și modalitățile de achiziționare a vehiculului.

               13

               Contractul‑tip „Leasing” exclude orice transfer de proprietate și stabilește în plus un kilometraj maxim dincolo de care clientul trebuie să plătească o penalitate.

               14

               Contractele‑tip „Hire Purchase” și „Agility” stipulează, dimpotrivă, un transfer de proprietate, dar în condiții diferite.

               15

               În primul contract‑tip, suma plăților efectuate în fiecare lună reprezintă în principiu prețul total de vânzare a vehiculului, inclusiv costul finanțării. Numai o sumă modică („tariful pentru opțiune”) trebuie adăugată pentru a deveni proprietar la finalul contractului. Această plată finală este prevăzută în contract și nu depinde de exercitarea opțiunii. Tariful pentru opțiune este prelevat din contul clientului în același timp cu ultima rată, transferul proprietății fiind atunci complet. Legislația privind protecția consumatorilor din Regatul Unit limitează însă cuantumul pe care un vânzător îl poate solicita unui cumpărător în temeiul unui contract de locațiune cu opțiune de cumpărare, astfel încât în practică este posibil ca clientul să se sustragă de la plata finală prin rezilierea contractului înainte de expirarea acestuia.

               16

               În contractul‑tip „Agility”, ratele lunare sunt în principiu mai mici decât în contractul‑tip „Hire Purchase”, astfel încât totalul lor reprezintă numai aproximativ 60 % din prețul de vânzare a vehiculului, inclusiv costul finanțării. Dacă utilizatorul dorește să exercite opțiunea de cumpărare a vehiculului, acesta trebuie să plătească astfel aproximativ 40 % din prețul de vânzare. Acest cuantum „liberatoriu” ar reprezenta o estimare a valorii reziduale medii a vehiculului la finalul contractului. Clientul este întrebat, cu trei luni înainte de expirarea contractului, dacă dorește să exercite opțiunea. Potrivit constatărilor instanței de trimitere, aproape jumătate dintre locatari ar răspunde afirmativ.

               17

               Din punctul de vedere al TVA‑ului, nu se contestă că contractul‑tip „Leasing” intră în categoria „prestărilor de servicii”, și, prin urmare, fiecare rată lunară face obiectul unei taxări în temeiul articolului 64 din Directiva TVA, baza de impunere fiind cuantumul ratei lunare. Nu se contestă nici că, invers, contractul‑tip „Hire Purchase” constituie o „livrare de bunuri”, în sensul articolului 14 alineatul (2) litera (b) din Directiva TVA. În consecință, articolul 63 din această directivă determină exigibilitatea taxei în totalitate la predarea vehiculului, baza de impunere fiind prețul total al livrării.

               18

               Administrația fiscală consideră că contractul‑tip „Agility” constituie, precum contractul‑tip „Hire Purchase”, o „livrare de bunuri”, în sensul articolului 14 alineatul (2) litera (b) din Directiva TVA. În consecință, aceasta a solicitat Mercedes‑Benz Financial Services UK plata integrală a taxei la momentul predărilor de vehicule efectuate în temeiul său.

               19

               Mercedes‑Benz Financial Services UK a contestat această calificare la First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [Tribunalul de Primă Instanță (camera pentru litigii fiscale), Regatul Unit] arătând că contractul‑tip „Agility”, care nu prevede în mod necesar un transfer de proprietate, trebuia considerat o „prestare de servicii” și că, prin urmare, TVA‑ul era exigibil numai pentru fiecare rată lunară.

               20

               First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [Tribunalul de Primă Instanță (Camera pentru litigii fiscale)] i‑a respins cererea, iar Mercedes‑Benz Financial Services UK a declarat apel și a obținut câștig de cauză la Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) [Tribunalul Superior (Camera pentru litigii fiscale și a cancelariei), Regatul Unit].

               21

               Administrația fiscală a sesizat instanța de trimitere cu un recurs împotriva acestei din urmă decizii. Instanța menționată apreciază că soluționarea litigiului cu care este sesizată necesită o interpretare a dreptului Uniunii și mai exact a articolului 14 alineatul (2) litera (b) din Directiva TVA.

               22

               În aceste condiții, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă), Regatul Unit] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Care este sensul sintagmei «contract […] care prevede că, în condiții normale, dreptul de proprietate este dobândit cel mai târziu la plata ultimei rate» din cuprinsul articolului 14 alineatul (2) litera (b) din Directiva [TVA]?

                        2)

                        Mai precis, în împrejurări precum cele din prezenta cauză, expresia «în condiții normale» impune unei autorități fiscale să se limiteze la identificarea existenței unei opțiuni de cumpărare care poate fi exercitată cel târziu la plata ultimei rate?

                        3)

                        Alternativ, expresia «în condiții normale» impune autorității naționale să meargă mai departe și să stabilească scopul economic al contractului?

                        4)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la a treia întrebare:

                                 a)

                                 interpretarea articolului 14 alineatul (2) din Directiva [TVA] presupune o analiză a probabilității de exercitare a unei asemenea opțiuni de către client?

                                 b)

                                 valoarea prețului datorat la exercitarea opțiunii de cumpărare este relevantă pentru stabilirea scopului economic al contractului?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               23

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere urmărește în esență să afle dacă și în ce măsură sintagma „contract de închiriere a bunurilor care prevede că, în condiții normale, dreptul de proprietate este dobândit cel mai târziu la plata ultimei rate”, utilizată la articolul 14 alineatul (2) litera (b) din Directiva TVA, trebuie interpretată în sensul că se aplică unui contract de locațiune cu opțiune de cumpărare cum este contractul‑tip în discuție în litigiul principal.

               24

               Cu titlu introductiv, trebuie să se arate că un contract de locațiune a unui autovehicul cu opțiune de cumpărare cum este contractul‑tip „Agility” propus de Mercedes‑Benz Financial Services UK se numără printre cele care trebuie denumite contracte de leasing financiar sau de leasing.

               25

               Astfel cum a expus avocatul general la punctele 22 și 23 din concluzii, aceste contracte au particularitatea de a servi drept substitut pentru achiziționarea imediată în deplină proprietate, locatarul având folosința unui bun fără a trebui să achite în integralitate prețul vânzării la momentul la care îi este predat.

               26

               Acest tip de contract poate prezenta caracteristici asimilabile achiziționării unui bun, cum poate să nu prezinte aceste caracteristici, întrucât părțile pot prevedea în acesta că utilizatorul are opțiunea de a dobândi sau de a nu dobândi bunul respectiv la sfârșitul perioadei de închiriere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 februarie 2012, Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, punctele 34 și 37).

               27

               Faptul că se prevede transferul de proprietate la sfârșitul contractului sau că valoarea actualizată a ratelor este practic identică cu valoarea de piață a bunului constituie, separat sau global, criterii care permit să se stabilească dacă un contract poate fi calificat drept „contract de leasing financiar” (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 februarie 2012, Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, punctul 38, și Hotărârea din 2 iulie 2015, NLB Leasing, C‑209/14, EU:C:2015:440, punctul 30).

               28

               În aceste condiții, calificarea unui contract drept „contract de leasing financiar” nu este, în sine, suficientă pentru ca predarea materială a unui bun efectuată în temeiul acestuia din urmă să fie clasificată în categoria operațiunilor supuse plății TVA‑ului. Pentru ca aceasta să fie considerată drept „livrare de bunuri”, în sensul Directivei TVA, trebuie de asemenea să se stabilească dacă un astfel de contract are ca obiect o „închiriere a bunurilor care prevede că, în condiții normale, dreptul de proprietate este dobândit cel mai târziu la plata ultimei rate”, în sensul articolului 14 alineatul (2) litera (b) din această directivă.

               29

               Această calificare juridică impune întrunirea a două elemente.

               30

               Pe de o parte, această dispoziție trebuie interpretată în sensul că implică ca respectivul contract în temeiul căruia se efectuează predarea bunului să conțină o clauză expresă cu privire la transferul proprietății asupra acelui bun de la locator la locatar.

               31

               Astfel, prin însăși formularea sa, articolul 14 alineatul (2) litera (b) din Directiva TVA se referă nu la transferul atributului de a dispune de un bun în calitate de proprietar, cum este cazul alineatului (1) al aceluiași articol, ci, mai explicit, la „dobândirea proprietății” asupra acestui bun.

               32

               În plus, trebuie să se observe că în această dispoziție se utilizează termenul „rate”, familiar în contractele de credit și, dimpotrivă, neobișnuit în contractele de locațiune pură, care menționează în general „chiriile”.

               33

               Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 50 din concluzii, clauza expresă cu privire la transferul proprietății poate fi considerată ca fiind prezentă într‑un contract atunci când acesta prevede o opțiune de cumpărare a unui bun luat în leasing.

               34

               Pe de altă parte, din clauzele contractului, astfel cum sunt apreciate în mod obiectiv și la momentul semnării acestuia, trebuie să rezulte în mod clar că proprietatea asupra bunului are vocația de a fi dobândită în mod automat de locatar dacă executarea contractului își urmează cursul normal până la expirarea sa.

               35

               Astfel, din sintagma „în condiții normale, dreptul de proprietate este dobândit cel mai târziu la plata ultimei rate” nu se poate deduce altceva decât ideea că ultima plată a sumelor pe care le datorează locatarul în temeiul contractului atrage de plin drept transferul către acesta din urmă al proprietății bunului care face obiectul contractului.

               36

               În ceea ce privește în special împrejurarea că contractul prevede o clauză care stipulează, cum este cazul contractului‑tip în discuție în litigiul principal, că locatarul are posibilitatea de a exercita o opțiune de cumpărare, este necesar să se precizeze că locuțiunea adverbială „în condiții normale” trebuie privită ca făcând pur și simplu referire la derularea previzibilă pe toată durata sa a unei convenții executate cu bună‑credință de părțile la aceasta, în conformitate cu principiul pacta sunt servanda.

               37

               Astfel cum a subliniat avocatul general la punctele 51 și 53 din concluzii, acest rezultat contractual de transfer de proprietate nu poate fi conciliat cu existența, pentru locatar, a unei veritabile alternative economice care să îi permită, la momentul potrivit, să opteze fie pentru achiziționarea bunului, fie pentru restituirea sa către locator sau prelungirea închirierii, în funcție de propriile interese la data la care trebuie să facă această alegere.

               38

               Situația ar fi diferită numai dacă exercitarea opțiunii de cumpărare, deși facultativă din punct de vedere formal, s‑ar dovedi în realitate, având în vedere condițiile financiare ale contractului, drept singura alegere rațională din punct de vedere economic pe care locatarul ar putea‑o face. Se poate întâmpla astfel în special dacă din contract rezultă că, atunci când va apărea posibilitatea de a exercita opțiunea, suma ratelor contractuale va corespunde valorii de piață a bunului, inclusiv costul finanțării, și că exercitarea opțiunii nu va impune locatarului să achite o sumă suplimentară semnificativă.

               39

               O astfel de interpretare a textului articolului 14 alineatul (2) litera (b) din Directiva TVA este confirmată în lumina economiei generale a acestei directive în ceea ce privește clasificarea operațiunilor impozabile.

               40

               Astfel, orice altă interpretare ar obliga autoritățile fiscale naționale, confruntate cu contracte care, precum în speță, nu sunt legate în mod obiectiv de operațiuni impozabile la începerea executării lor, să efectueze anchete de monitorizare în vederea stabilirii intenției cocontractantului persoanei impozabile la momentul exercitării opțiunii și, dacă este cazul, operațiuni de regularizare.

               41

               Or, o astfel de necesitate ar fi contrară obiectivelor sistemului TVA‑ului de a asigura securitatea juridică și de a facilita actele inerente aplicării taxei prin luarea în considerare, exceptând cazuri excepționale, a naturii obiective a operațiunii în cauză (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 aprilie 1995, BLP Group, C‑4/94, EU:C:1995:107, punctul 24).

               42

               Revine instanței naționale, singura competentă să aprecieze situația de fapt, sarcina de a stabili, de la caz la caz și în funcție de împrejurările proprii fiecărei spețe, dacă contractul în temeiul căruia un vehicul a fost predat unui utilizator îndeplinește condițiile amintite în prezenta hotărâre.

               43

               Din considerațiile de mai sus rezultă că sintagma „contract de închiriere a bunurilor care prevede că, în condiții normale, dreptul de proprietate este dobândit cel mai târziu la plata ultimei rate”, utilizată la articolul 14 alineatul (2) litera (b) din Directiva TVA, trebuie interpretată în sensul că se aplică unui contract‑tip de locațiune cu opțiune de cumpărare atunci când din condițiile financiare ale contractului se poate deduce că exercitarea opțiunii se dovedește a fi singura alegere rațională din punct de vedere economic pe care locatarul o va putea face la momentul potrivit dacă contractul este executat până la expirarea sa, aspect a cărui verificare este de competența instanței naționale.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               44

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Sintagma „contract de închiriere a bunurilor care prevede că, în condiții normale, dreptul de proprietate este dobândit cel mai târziu la plata ultimei rate”, utilizată la articolul 14 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată, trebuie interpretată în sensul că se aplică unui contract‑tip de locațiune cu opțiune de cumpărare atunci când din condițiile financiare ale contractului se poate deduce că exercitarea opțiunii se dovedește a fi singura alegere rațională din punct de vedere economic pe care locatarul o va putea face la momentul potrivit dacă contractul este executat până la expirarea sa, aspect a cărui verificare este de competența instanței naționale.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 26 octombrie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 2001/42/CE. # Cauza C-77/06.


Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 12 aprilie 2013. # Irish Music Rights Organisation Ltd împotriva Comisiei Europene. # Concurență - Înțelegeri - Drepturi de autor privind execuția publică a operelor muzicale prin internet, prin satelit și retransmisia prin cablu - Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE - Împărțirea pieței geografice - Acorduri bilaterale între societățile de gestiune colectivă naționale - Practică concertată care exclude posibilitatea de a acorda autorizații multiteritorii și multirepertoriu - Probă - Prezumția de nevinovăție. # Cauza T-415/08.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 26 ianuarie 1984. # Ludwig-Maximilians-Universität München împotriva Hauptzollamt München-West. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht München - Germania. # Scutire de taxe pentru aparate științifice. # Cauza 45/83.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 23 februarie 2006.#Siemens AG împotriva VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania.#Apropierea legislațiilor - Directivă 84/450/CEE și 97/55/CE.#Cauza C-59/05.