title: Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 23 septembrie 2015.#I. Schroeder KG (GmbH & Co.) împotriva Consiliului Uniunii Europene și Comisiei Europene.#Răspundere extracontractuală – Dumping – Importul de anumite citrice preparate sau conservate originare din China – Regulamentul (CE) nr. 1355/2008, declarat nevalid de către Curte – Prejudiciu pretins suferit de reclamantă ca urmare a adoptării regulamentului – Acțiune în despăgubire – Epuizarea căilor de atac interne – Admisibilitate – Încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor – Articolul 2 alineatul (7) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 384/96 [devenit articolul 2 alineatul (7) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1225/2009] – Obligația de diligență – Legătură de cauzalitate.#Cauza T-205/14.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)
      23 septembrie 2015 (
            *1
         )
      „Răspundere extracontractuală — Dumping — Importul de anumite citrice preparate sau conservate originare din China — Regulamentul (CE) nr. 1355/2008, declarat nevalid de către Curte — Prejudiciu pretins suferit de reclamantă ca urmare a adoptării regulamentului — Acțiune în despăgubire — Epuizarea căilor de atac interne — Admisibilitate — Încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor — Articolul 2 alineatul (7) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 384/96 [devenit articolul 2 alineatul (7) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1225/2009] — Obligația de diligență — Legătură de cauzalitate”
      În cauza T‑205/14,

         I. Schroeder KG (GmbH & Co.), cu sediul în Hamburg (Germania), reprezentată de K. Landry, avocat,
      reclamantă,
      împotriva

         Consiliului Uniunii Europene, reprezentat de J.‑P. Hix, în calitate de agent, asistat inițial de D. Geradin și de N. Tuominen și ulterior de N. Tuominen, avocați,
      și a

         Comisiei Europene, reprezentată de T. Maxian Rusche și de R. Sauer, în calitate de agenți,
      pârâți,
      având ca obiect o acțiune în despăgubire vizând obținerea reparării prejudiciului pretins suferit ca urmare a adoptării Regulamentului (CE) nr. 1355/2008 al Consiliului din 18 decembrie 2008 de impunere a unei taxe antidumping definitive și de percepere cu titlu definitiv a taxei provizorii impuse la importurile de anumite citrice preparate sau conservate (mandarine etc.) originare din Republica Populară Chineză (JO L 350, p. 35), declarat nevalid prin Hotărârea din 22 martie 2012, GLS (C‑338/10, Rep., EU:C:2012:158),
      TRIBUNALUL (Camera a doua),
      compus din doamna M.‑E. Martins Ribeiro, președinte, domnii S. Gervasoni (raportor) și L. Madise, judecători,
      grefier: doamna C. Heeren, administrator,
      având în vedere fază scrisă a procedurii și în urma ședinței din 17 martie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Cadrul juridic

               1

               Articolul 2 alineatul (7) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 384/96 al Consiliului din 22 decembrie 1995 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene (JO 1996, L 56, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 12, p. 223), cu modificările ulterioare (denumit în continuare „regulamentul de bază”) [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 1225/2009 al Consiliului din 30 noiembrie 2009 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene (JO L 343, p. 51, rectificare în JO 2010, L 7, p. 22)], prevede:
               „În cazul importurilor care provin din țări care nu au economie de piață […], valoarea normală se stabilește pe baza prețului sau a valorii calculate într‑o țară terță care are economie de piață, pe baza prețului de export dintr‑o astfel de țară terță către alte țări, inclusiv către Comunitate, sau, în cazul în care acest lucru nu este posibil, în orice alt mod rezonabil, inclusiv pe baza prețului plătit efectiv sau care urmează să fie plătit în Comunitate pentru produsul similar, ajustat în mod corespunzător, în cazul în care este necesar, pentru ca acesta să includă o marjă de profit rezonabilă.
               O țară terță cu economie de piață adecvată se alege în mod rezonabil, ținând seama de toate informațiile utile disponibile în momentul efectuării alegerii. Se ține de asemenea seama de termene și, după caz, se alege o țară terță cu economie de piață care face obiectul aceleiași anchete.
               Părțile care participă la anchetă sunt informate rapid după începerea anchetei cu privire la țara terță cu economie de piață respectivă și au la dispoziție zece zile pentru a‑și prezenta comentariile.”

         Istoricul cauzei

               2

               La 20 octombrie 2007, Comisia Comunităților Europene a publicat avizul de deschidere a unei proceduri antidumping privind importurile de anumite citrice preparate sau conservate (mandarine etc.) originare din Republica Populară Chineză (JO C 246, p. 15).

               3

               La 2 noiembrie 2007, reclamanta, I. Schroeder KG (GmbH & Co.), a solicitat Comisiei să îi comunice eșantionul de importatori independenți avut în vedere în avizul de deschidere.

               4

               La 4 iulie 2008, Comisia a adoptat Regulamentul (CE) nr. 642/2008 de instituire a unei taxe antidumping provizorii la importurile de anumite citrice preparate sau conservate (mandarine etc.) originare din Republica Populară Chineză (JO L 178, p. 19).

               5

               La 18 decembrie 2008, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Regulamentul (CE) nr. 1355/2008 al Consiliului de impunere a unei taxe antidumping definitive și de percepere cu titlu definitiv a taxei provizorii impuse la importurile de anumite citrice preparate sau conservate (mandarine etc.) originare din Republica Populară Chineză (JO L 350, p. 35).

               6

               Reclamanta a plătit taxele antidumping stabilite prin acest regulament pentru propriile importuri ale produsului în cauză și afirmă că le‑a plătit și pentru importurile efectuate prin intermediul celorlalți patru importatori (denumiți în continuare „alte patru societăți”).

               7

               Prin Hotărârea din 22 martie 2012, GLS (C‑338/10, Rep., EU:C:2012:158, punctul 36), Curtea a declarat Regulamentul nr. 1355/2008 nevalid, pentru motivul că Comisia și Consiliul nu respectaseră cerințele rezultate din cuprinsul articolului 2 alineatul (7) litera (a) din regulamentul de bază [devenit articolul 2 alineatul (7) litera (a) din Regulamentul nr. 1225/2009], stabilind valoarea normală a produsului în cauză pe baza prețurilor plătite efectiv sau care urmau a fi plătite în Uniunea Europeană pentru un produs similar, fără să fi făcut dovada întregii diligențe necesare pentru a stabili această valoare pe baza prețurilor practicate pentru același produs într‑o țară terță care are economie de piață.

               8

               În urma Hotărârii GLS, punctul 7 de mai sus (EU:C:2012:158), reclamanta și celelalte patru societăți au solicitat rambursarea taxelor percepute în temeiul Regulamentului nr. 1355/2008. Birourile vamale principale germane au rambursat taxele percepute în mod necorespunzător.

               9

               Reclamanta și celelalte patru societăți au solicitat de asemenea, pe de o parte, birourilor principale vamale din Hamburg‑Stadt, din Duisburg și din Krefeld (Germania) plata unor dobânzi de 0,5 % pe lună pentru taxele antidumping plătite, pentru perioada dintre data plății acestor taxe și cea a rambursării lor. Aceste cereri, datate 6 și 7 noiembrie 2012, au fost respinse prin deciziile birourilor vamale în cauză din 8 și din 23 noiembrie, din 18 decembrie 2012 și din 3 aprilie 2013. Reclamanta și celelalte patru societăți au formulat reclamații împotriva acestor decizii de respingere. Reclamanta a precizat, în ședință, ca răspuns la o întrebare adresată de Tribunal, că toate aceste proceduri fuseseră suspendate în așteptarea deciziei adoptate de Finanzgericht Hamburg (Tribunalul Fiscal din Hamburg) în cauza dintre Hüpeden & Co. (GmbH & Co.) KG și autoritățile vamale.

               10

               Reclamanta a solicitat, pe de altă parte, Consiliului și Comisiei, prin scrisorile din 10 decembrie 2013, repararea prejudiciului de 345 644 de euro corespunzător sarcinii dobânzilor aferente împrumuturilor pe care aceasta ar fi fost obligată să le contracteze ca urmare a Regulamentului nr. 1355/2008. Aceste cereri au fost respinse prin scrisoarea Consiliului din 31 ianuarie 2014 și prin scrisoarea Comisiei din 14 februarie 2014.

               11

               În urma Hotărârii GLS, punctul 7 de mai sus (EU:C:2012:158), Comisia a decis, pe de altă parte, să redeschidă procedura antidumping, această redeschidere vizând doar punerea în aplicare a concluziilor hotărârii menționate. La sfârșitul acestei proceduri, Consiliul a adoptat Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 158/2013 din 18 februarie 2013 de reinstituire a unei taxe antidumping definitive la importurile de anumite citrice preparate sau conservate (mandarine etc.) originare din Republica Populară Chineză (JO L 49, p. 29), începând de la 23 februarie 2013. Două întrebări preliminare având ca obiect aprecierea validității acestui regulament au fost adresate Curții (cauzele conexate C‑283/14, CM Eurologistik, și C‑284/14, GLS).

         Procedura și concluziile părților

               12

               Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 27 martie 2014, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

               13

               Comisia a solicitat suspendarea prezentei proceduri, pe de o parte, până la pronunțarea definitivă a autorităților naționale cu privire la acțiunile vizate la punctul 9 de mai sus, precum și, pe de altă parte și în subsidiar, până la pronunțarea Curții cu privire la întrebările preliminare referitoare la validitatea Regulamentului nr. 158/2013 adresate în cauzele conexate C‑283/14 și C‑284/14, menționate anterior. Reclamanta și Consiliul nu au ridicat obiecții cu privire la aceste cereri de suspendare.

               14

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        obligarea Uniunii să îi plătească daune interese în cuantum de 345644 de euro, majorate cu dobânzi de 8 % pe an începând din ziua notificării hotărârii, sau constatarea faptului că există un drept la despăgubire în beneficiul său;

                        —

                        obligarea Comisiei și a Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.

               15

               În ședință, reclamanta a solicitat Tribunalului, cu titlu subsidiar, astfel cum s‑a consemnat în procesul‑verbal de ședință, să constate, printr‑o hotărâre interlocutorie, că acțiunea sa era admisibilă și că Consiliul și Comisia erau autoarele unui comportament ilicit de natură să angajeze răspunderea Uniunii, iar ulterior să suspende prezenta procedură până la pronunțarea unei decizii definitive în procedura în fața Finanzgericht Hamburg vizată la punctul 9 de mai sus.

               16

               Consiliul și Comisia solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii ca inadmisibilă și, cu titlu subsidiar, ca nefondată;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

         Cu privire la admisibilitatea acțiunii

               17

               Consiliul și Comisia susțin, în înscrisurile lor, că prezenta acțiune trebuie respinsă ca inadmisibilă, întrucât reclamanta nu a epuizat căile de atac interne susceptibile să conducă la repararea prejudiciului invocat.

               18

               Potrivit unei jurisprudențe constante, acțiunea în despăgubire în temeiul articolului 268 TFUE și al articolului 340 al doilea paragraf TFUE trebuie apreciată în lumina ansamblului sistemului de protecție jurisdicțională a particularilor instituit prin tratat. Rezultă că, atunci când o persoană se consideră lezată prin aplicarea corespunzătoare a unei reglementări a Uniunii pe care o consideră nelegală și când faptul generator al prejudiciului invocat este astfel imputabil exclusiv Uniunii, admisibilitatea unei asemenea acțiuni în despăgubire poate fi totuși condiționată, în anumite cazuri, de epuizarea căilor de atac interne. În plus, trebuie de asemenea ca aceste căi de atac naționale să asigure în mod eficace protecția drepturilor persoanelor în cauză și să fie de natură să conducă la repararea prejudiciului invocat (a se vedea Hotărârea din 30 mai 1989, Roquette frères/Comisia, 20/88, Rec., EU:C:1989:221, punctul 15 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 23 noiembrie 2004, Cantina sociale di Dolianova și alții/Comisia, T‑166/98, Rec., EU:T:2004:337, punctul 115 și jurisprudența citată).

               19

               Presupunând că cerința epuizării căilor de atac interne poate fi aplicabilă în speță, care este caracterizată de acțiuni naționale vizând obținerea plății de dobânzi aferente taxelor antidumping restituite, iar prezenta acțiune în despăgubire în fața instanței Uniunii vizând obținerea reparării prejudiciului care rezultă din plata de dobânzi bancare aferente împrumuturilor contractate din cauza pierderii de lichidități ca urmare a plății acestor taxe, și independent de Hotărârea din 18 septembrie 2014, Holcim (Romania)/Comisia (T‑317/12, Rep., atacată cu recurs, EU:T:2014:782, punctele 73‑77), care a limitat cazurile de inadmisibilitate datorate neepuizării căilor de atac interne, este necesar să se considere, în orice caz, că neepuizarea căilor de atac naționale de către reclamantă nu poate conduce la inadmisibilitatea acțiunii sale.

               20

               Astfel, căile de atac administrative și jurisdicționale introduse sau care pot fi introduse în fața autorităților naționale în speță nu pot fi considerate apte să asigure în mod eficace protecția drepturilor reclamantei în sensul jurisprudenței amintite la punctul 18 de mai sus și, prin urmare, nu era obligatoriu să fie epuizate în scopul admisibilității prezentei acțiuni.

               21

               Ținând seama în special de analiza în mod necesar prospectivă a eficacității căilor de atac naționale, cauza de inadmisibilitate în discuție fiind prin definiție opusă unei reclamante care nu a epuizat căile de atac naționale, instanța Uniunii a respins o asemenea cauză de inadmisibilitate atunci când rezultatul căilor de atac interne era „foarte aleatoriu” (Hotărârea din 30 mai 1984, Eximo Molkereierzeugnisse Handelsgesellschaft/Comisia, 62/83, Rec., EU:C:1984:197, punctul 15; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 26 februarie 1986, Krohn Import‑Export/Comisia, 175/84, Rec., EU:C:1986:85, punctul 28) sau când punerea în aplicare a acestor căi de atac era „excesiv de dificilă” (Hotărârea Cantina sociale di Dolianova și alții/Comisia, punctul 18 de mai sus, EU:T:2004:337, punctul 117). În consecință, sarcina probei impusă reclamantei, căreia i se opune neepuizarea căilor de atac naționale, nu poate merge dincolo de furnizarea de indicii de natură să suscite îndoieli serioase cu privire la caracterul eficace al protecției asigurate prin căile de atac naționale (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 26 octombrie 1993, Caronna/Comisia, T‑59/92, Rec., EU:T:1993:91, punctul 35, și Hotărârea din 9 martie 2005, L/Comisia, T‑254/02, RecFP, EU:T:2005:88, punctul 148).

               22

               Or, în speță, reclamanta a furnizat astfel de indicii.

               23

               Reclamanta a prezentat astfel în mod detaliat dispozițiile aplicabile și a subliniat faptul, de altfel confirmat de Consiliu în memoriul în apărare, că aceste dispoziții nu permiteau rambursarea dobânzilor solicitate în speță.

               24

               Astfel, articolul 241 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), cu modificările ulterioare (denumit în continuare „Codul vamal comunitar”), aplicabil la data faptelor în speță, după cum au confirmat Consiliul și Comisia în ședință, prevede:
               „Rambursarea de către autoritățile competente a valorii drepturilor de import sau export sau a dobânzii pe credit sau a dobânzii pentru întârzieri încasate la efectuarea plății acestor drepturi nu atrage după sine plata dobânzii de către autoritățile menționate. Cu toate acestea, dobânda se plătește:

                        —

                        atunci când o decizie de a da curs unei cereri de rambursare nu este pusă în aplicare în termen de trei luni de la data adoptării deciziei;

                        —

                        atunci când dispozițiile naționale stipulează astfel.

                  […]”

               25

               Or, în speță, nu reiese din niciun înscris din dosar și nicio parte nu invocă, de altfel, faptul că decizia prin care se dispune rambursarea nu a fost executată în termenul prevăzut de articolul 241 primul paragraf prima liniuță din Codul vamal comunitar. Pe de altă parte, dispoziția națională aplicabilă în sensul articolului 241 primul paragraf a doua liniuță din Codul vamal comunitar, respectiv articolul 236 din Codul fiscal german (Abgabenordnung), prevede plata de dobânzi numai atunci când rambursarea taxelor în cauză a fost dispusă printr‑o decizie a instanțelor naționale, ceea ce nu este cazul în speță.

               26

               Pe de altă parte, reclamanta a comunicat, în anexa la cererea introductivă și la o scrisoare trimisă ca răspuns la o întrebare adresată de Tribunal, deciziile autorităților naționale care refuzaseră toate acordarea dobânzilor solicitate, în temeiul dispozițiilor vizate la punctul anterior, precum și o scrisoare a președintelui Camerei a patra a Finanzgericht Hamburg din 5 februarie 2015 care confirma la prima vedere acest refuz în cauza desemnată drept „cauză pilot” în contenciosul național privind plata dobânzilor aferente taxelor antidumping restituite (a se vedea punctul 9 de mai sus).

               27

               Toate aceste decizii au exclus aplicabilitatea în speță a soluției desprinse din Hotărârea din 27 septembrie 2012, Zuckerfabrik Jülich și alții (C‑113/10, C‑147/10 și C‑234/10, Rep., EU:C:2012:591, punctele 65-67; a se vedea de asemenea Hotărârea din 18 aprilie 2013, Irimie, C‑565/11, Rep., EU:C:2013:250, punctele 21 și 22). Potrivit acestei hotărâri, justițiabilii care au dreptul la rambursarea sumelor plătite în mod nejustificat cu titlu de cotizații la producție pentru sectorul zahărului stabilite printr‑un regulament nevalid au de asemenea dreptul la plata dobânzilor aferente acestora (Hotărârea Zuckerfabrik Jülich și alții, citată anterior, EU:C:2013:250, punctul 67), Curtea consacrând în acest domeniu principiul obligării statelor membre să restituie cu dobândă taxele percepute cu încălcarea dreptului Uniunii (Hotărârea Zuckerfabrik Jülich și alții, citată anterior, EU:C:2012:591, punctul 66).

               28

               Astfel, chiar dacă, astfel cum subliniază Comisia, nu se poate exclude în totalitate ca, în temeiul Hotărârii Zuckerfabrik Jülich și alții, punctul 27 de mai sus (EU:C:2012:591), exercitarea căilor de atac din dreptul național să conducă la plata dobânzilor solicitate, elementele prezentate de reclamantă în speță sunt suficiente pentru a pune la îndoială în mod serios o asemenea concluzie.

               29

               Rezultă din tot ceea ce precedă că reclamanta a stabilit în mod suficient ineficacitatea căilor de atac naționale, fără să fie necesar să se aștepte finalizarea procedurilor naționale inițiate.

               30

               În consecință, cauza de inadmisibilitate întemeiată pe neepuizarea căilor de atac naționale trebuie să fie respinsă, la fel ca și cererea de suspendare a procedurii în prezenta cauză, în așteptarea încheierii procedurilor naționale vizate mai sus, prezentată de Comisie.

         Cu privire la temeinicia acțiunii

               31

               Potrivit unei jurisprudențe constante, angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii, în sensul articolului 340 al doilea paragraf TFUE, pentru conduita ilicită a organelor sale este supusă întrunirii mai multor condiții, și anume nelegalitatea conduitei imputate instituțiilor, caracterul real al prejudiciului și existența unei legături de cauzalitate între conduita invocată și prejudiciul invocat (a se vedea Hotărârea din 19 aprilie 2012, Artegodan/Comisia, C‑221/10 P, Rep., EU:C:2012:216, punctul 80 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 16 mai 2013, Gap granen & producten/Comisia, T‑437/10, EU:T:2013:248, punctul 16 și jurisprudența citată).

         Cu privire la caracterul culpabil al comportamentului instituțiilor

               32

               Reclamanta susține că ar reieși din Hotărârea GLS, punctul 7 de mai sus (EU:C:2012:158), că Comisia și Consiliul și‑au încălcat obligația de solicitudine, precum și principiul bunei administrări, în măsura în care, cu nerespectarea cerințelor prevăzute la articolul 2 alineatul (7) litera (a) din regulamentul de bază, au stabilit valoarea normală a produsului în cauză pe baza prețurilor plătite efectiv sau care urmează să fie plătite în Uniune pentru un produs similar, fără să fi făcut dovada întregii diligențe necesare pentru a stabili această valoare pornind de la prețurile practicate pentru același produs într‑o țară terță care are economie de piață.

               33

               În Hotărârea GLS, punctul 7 de mai sus (EU:C:2012:158, punctul 36), Curtea a decis că, în măsura în care au stabilit valoarea normală a produsului în cauză pe baza prețurilor plătite efectiv sau care urmează a fi plătite în Uniune pentru un produs similar, fără să fi făcut dovada întregii diligențe necesare pentru a stabili această valoare pe baza prețurilor practicate pentru același produs într‑o țară terță care are economie de piață, Comisia și Consiliul nu au respectat cerințele care rezultă din cuprinsul articolului 2 alineatul (7) litera (a) din regulamentul de bază.

               34

               Din această hotărâre rezultă, în primul rând, că nevaliditatea Regulamentului nr. 1355/2008 și, astfel, comportamentul pretins culpabil în speță sunt imputabile atât Comisiei, care a efectuat procedura antidumping și a adoptat regulamentul antidumping provizoriu, cât și Consiliului, care a adoptat regulamentul antidumping definitiv care a confirmat regulamentul provizoriu.

               35

               Rezultă de aici, în al doilea rând, că se reproșează acestor două instituții nerespectarea obligației lor de diligență, care corespunde în esență datoriei de solicitudine și principiului bunei administrări a căror încălcare este invocată de reclamantă, cu ocazia punerii în aplicare a dispozițiilor articolului 2 alineatul (7) litera (a) din regulamentul de bază, care stabilește metoda de calcul al valorii normale.

               36

               Este necesar să se amintească în această privință că, potrivit unei jurisprudențe constante, numai o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept având ca obiect conferirea de drepturi particularilor permite să se angajeze răspunderea extracontractuală a Uniunii și că, pentru a aprecia existența unei încălcări suficient de grave a unei norme de drept, trebuie să se ia în considerare marja de apreciere de care dispune instituția aflată la originea actului. Astfel, atunci când instituțiile dispun de putere de apreciere, criteriul decisiv pentru a considera că o încălcare a dreptului Uniunii este suficient de gravă este acela al nerespectării vădite și grave a limitelor impuse acesteia. În schimb, atunci când nu dispun decât de o marjă de apreciere considerabil redusă, chiar inexistentă, simpla încălcare a dreptului Uniunii poate să fie suficientă pentru a dovedi existența unei încălcări suficient de grave (a se vedea Hotărârea din 4 iulie 2000, Bergaderm și Goupil/Comisia, C‑352/98 P, Rec., EU:C:2000:361, punctele 42-44 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 2 martie 2010, Arcelor/Parlamentul European și Consiliul, T‑16/04, Rep., EU:T:2010:54, punctul 141 și jurisprudența citată).

               37

               În consecință, trebuie să se stabilească în prealabil întinderea marjei de apreciere de care dispuneau instituțiile în punerea în aplicare a articolului 2 alineatul (7) litera (a) din regulamentul de bază.

         – Cu privire la marja de apreciere a instituțiilor

               38

               Pentru a determina întinderea marjei de apreciere de care dispuneau instituțiile, trebuie să se stabilească în prealabil comportamentul reproșat în mod specific acestor instituții în punerea în aplicare a articolului 2 alineatul (7) litera (a) din regulamentul de bază și, în speță, nelegalitatea care a justificat declararea nevalidității Regulamentului nr. 1355/2008. Un asemenea demers se explică prin faptul că punerea în aplicare a unei dispoziții poate implica diferite acte pentru care instituția însărcinată să o pună în aplicare nu dispune în mod necesar de aceeași marjă de apreciere. Aceasta este situația în special a dispozițiilor care prevăd metoda de calcul al unei valori, precum valoarea normală care intervine în calculul marjei de dumping (a se vedea pentru un demers analog, în ceea ce privește metoda de calcul al prețului la import în sectorul cerealelor, Hotărârea Gap granen & producten/Comisia, punctul 31 de mai sus, EU:T:2013:248, punctele 30‑41).

               39

               În speță, contrar susținerilor reclamantei, nelegalitatea reproșată instituțiilor nu constă în faptul că au optat pentru metoda de calcul subsidiară întemeiată pe prețurile practicate în Uniune în locul celei întemeiate pe prețurile practicate într‑o țară terță care are economie de piață, alegere pentru care acestea nu dispuneau de nicio marjă de apreciere (a se vedea în acest sens Hotărârea GLS, punctul 7 de mai sus, EU:C:2012:158, punctul 26, și Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza GLS, C‑338/10, Rep., EU:C:2011:636, punctul 97).

               40

               Contrar celor susținute, pe de altă parte, de reclamantă în ședință, nu se reproșează Comisiei nici faptul că a omis în totalitate să examineze datele furnizate de Eurostat pentru calcularea valorii normale a produsului în cauză. Astfel, Curtea a reproșat Comisiei, după cum reiese din Hotărârea GLS, punctul 7 de mai sus (EU:C:2012:158, punctele 34‑36; a se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza GLS, punctul 39 de mai sus, EU:C:2011:636, punctele 107‑119), că nu a examinat cu toată diligența necesară datele Eurostat, cu alte cuvinte că nu a exploatat suficient aceste date statistice și că nu a continuat căutarea unei țări terțe care are economie de piață pe baza datelor menționate.

               41

               Or, Comisia dispune în această privință de o marjă de apreciere, atât în ceea ce privește analiza datelor Eurostat, cât și în ceea ce privește continuarea investigațiilor sale pe baza acestei analize.

               42

               Pe de o parte, confirmă marja de apreciere a instituțiilor în examinarea datelor Eurostat faptul, subliniat de Comisie, că datele colectate, în scopul determinării unei țări terțe care are economie de piață în sensul articolului 2 alineatul (7) litera (a) din regulamentul de bază, sunt în mod necesar date economice care dau naștere unor evaluări complexe, cum ar fi stabilirea existenței și a importanței producției în țara menționată a produsului în cauză sau a unui produs similar (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 octombrie 1991, Nölle, C‑16/90, Rec., EU:C:1991:402, punctele 11-17, Hotărârea din 29 mai 1997, Rotexchemie, C‑26/96, Rec., EU:C:1997:261, punctul 10, și Hotărârea din 28 septembrie 1995, Ferchimex/Consiliul, T‑164/94, Rec., EU:T:1995:173, punctul 66).

               43

               Pe de altă parte, atestă marja de apreciere de care dispun instituțiile în desfășurarea investigațiilor pornind de la primele analize efectuate dispozițiile regulamentului de bază care prevăd că Comisia identifică o țară terță care are economie de piață pe baza „informațiilor utile disponibile” [articolul 2 alineatul (7) litera (a) al doilea paragraf din regulamentul de bază], lăsându‑i atât o marjă de apreciere în stabilirea disponibilității datelor, întrucât instrumentele de investigație sunt prevăzute cu titlu facultativ și sunt cu atât mai dificil de pus în aplicare în speță cu cât privesc date referitoare la țări terțe [articolul 6 alineatul (4) din regulamentul de bază], cât și o marjă de apreciere în determinarea fiabilității datelor colectate, verificarea exactității lor trebuind să fie efectuată doar „în măsura posibilului” [articolul 6 alineatul (8) din regulamentul de bază].

               44

               Aceste considerații nu sunt repuse în discuție de afirmația Curții de la punctul 32 din Hotărârea GLS, punctul 7 de mai sus (EU:C:2012:158; a se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza GLS, punctul 39 de mai sus, EU:C:2011:636, punctele 101 și 102), potrivit căreia Comisia are obligația să examineze din oficiu toate informațiile disponibile, întrucât rolul său într‑o anchetă antidumping nu este acela al unui arbitru, a cărui competență s‑ar limita la a decide numai pe baza informațiilor și a elementelor de probă furnizate de părți în cadrul anchetei. Astfel, prin această afirmație, Curtea a precizat sursele de „date disponibile” pe baza cărora Comisia trebuia să își întemeieze analiza, care nu sunt limitate la elementele furnizate de părți, și nu a intenționat să restrângă marja de apreciere a Comisiei în determinarea disponibilității datelor provenind din aceste surse, cu atât mai mult cu cât Curtea a făcut trimitere, la același punct din Hotărârea GLS, punctul 7 de mai sus (EU:C:2012:158), la competențele de investigație prevăzute de articolul 6 alineatul (4) din regulamentul de bază.

               45

               În consecință, întrucât Comisia dispune în speță de putere de apreciere, reclamanta trebuie să demonstreze o nerespectare vădită și gravă a acestei puteri de apreciere pentru a angaja răspunderea Uniunii.

         – Cu privire la nerespectarea vădită și gravă de către instituții a limitelor puterii lor de apreciere

               46

               Este necesar să se precizeze, cu titlu introductiv, că lipsa de diligență este unul dintre criteriile reținute de jurisprudență pentru a considera că neregula sau eroarea săvârșită de o instituție constituie o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii (a se vedea Hotărârea Gap granen & producten/Comisia, punctul 31 de mai sus, EU:T:2013:248, punctul 28 și jurisprudența citată). În acest temei, obligația de diligență servește la „calificarea” încălcării unui alt principiu sau a unei alte norme de drept al Uniunii. În schimb, în speță, obligația de diligență constituie principiul a cărui nerespectare este invocată și a fost constatată de Curte.

               47

               În această privință, reiese din jurisprudență că, pentru ca nerespectarea obligației de diligență să poată fi calificată drept o nerespectare vădită și gravă a limitelor puterii de apreciere ale unei instituții, obligația de diligență trebuie să fi fost nerespectată în totalitate, o simplă apreciere eronată a întinderii obligațiilor sale care decurg din această obligație nefiind suficientă (a se vedea în ceea ce privește principiile bunei administrări și solicitudinii Hotărârea din 18 septembrie 1995, Nölle/Consiliul și Comisia, T‑167/94, Rec., EU:T:1995:169, punctul 89 și jurisprudența citată).

               48

               În consecință, trebuie să se stabilească dacă, în speță, comportamentul Comisiei constituie o nerespectare totală a obligațiilor care decurg din obligația de diligență sau numai o apreciere eronată a întinderii acestor obligații.

               49

               Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 40 de mai sus, în Hotărârea GLS, punctul 7 de mai sus (EU:C:2012:158), Curtea a declarat Regulamentul nr. 1355/2008 nevalid pentru motivul încălcării de către Comisie a obligației sale de diligență, întrucât nu a realizat investigațiile pe baza datelor Eurostat privind importurile în Uniune ale produsului în cauză provenind din țări terțe care au economie de piață.

               50

               Or, procedând astfel, instituțiile nu și‑au încălcat în totalitate obligațiile care rezultă din obligația de diligență.

               51

               Astfel, Comisia nu s‑a abținut, în lipsa unei propuneri a părților vizate dintr‑o țară terță care are economie de piață, să adopte măsuri de investigație cu scopul de a identifica astfel de țări, comportament care ar fi constituit o nerespectare vădită și gravă a obligației sale de diligență (a se vedea prin analogie Hotărârea Nölle/Consiliul și Comisia, punctul 47 de mai sus, EU:T:1995:169, punctul 88, și Hotărârea din 16 septembrie 2013, ATC și alții/Comisia, T‑333/10, Rep., EU:T:2013:451, punctele 88 și 91).

               52

               Astfel cum reiese din considerentul (40) al Regulamentului nr. 642/2008 și după cum a precizat în ședință, Comisia a desfășurat o anchetă din oficiu în cursul procedurii antidumping. Mai precis, ținând seama de faptul că această procedură fusese deschisă în urma plângerii unei asociații spaniole, Comisia a solicitat autorităților spaniole să efectueze controalele și verificările necesare pentru a identifica țările terțe care au economie de piață exportatoare ale produsului în cauză către Uniune. Datorită acestei anchete, Comisia a descoperit existența a doi producători thailandezi ai produsului în cauză, cărora le‑a trimis chestionare.

               53

               Astfel cum a subliniat avocatul general Bot, nu se poate reproșa Comisiei că, acționând astfel, a fost lipsită de diligență în ceea ce privește cele două întreprinderi în discuție. Împrejurările în care le‑a adresat întrebări și termenul în care li s‑a cerut să completeze formularul le‑ar fi permis, așadar, să răspundă la acesta, astfel încât omisiunea lor le este integral imputabilă, cu atât mai mult cu cât Comisia nu dispune de niciun mijloc de presiune față de întreprinderile din țările terțe care să îi permită să le constrângă să coopereze (Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza GLS, punctul 39 de mai sus, EU:C:2011:636, punctele 115 și 116).

               54

               În schimb, Comisia ar fi trebuit, în urma lipsei unui răspuns al celor două întreprinderi thailandeze, să își continue investigațiile, cu atât mai mult cu cât dispunea de timpul necesar pentru a face acest lucru, eșecul demersurilor sale vizând întreprinderile menționate datând din decembrie 2007, iar regulamentul provizoriu fiind adoptat în iulie 2008. Întrucât nu și‑a continuat investigațiile, Comisia nu a întreprins, astfel, eforturi serioase și suficiente (a se vedea în acest sens Hotărârea GLS, punctul 7 de mai sus, EU:C:2012:158, punctul 34, și Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza GLS, punctul 39 de mai sus, EU:C:2011:636, punctele 117 și 119; a se vedea de asemenea prin analogie Hotărârea Nölle/Consiliul și Comisia, punctul 47 de mai sus, EU:T:1995:169, punctul 88).

               55

               În consecință, Comisia a apreciat în mod eronat întinderea obligațiilor care decurg din obligația sa diligență, însă nu a încălcat în totalitate obligațiile care rezultă din această cerință privind diligența.

               56

               Din tot ceea ce precedă rezultă că niciun act sau comportament de natură să angajeze răspunderea Uniunii nu poate fi reproșat instituțiilor în speță.

               57

               Răspunderea Uniunii nu poate fi angajată, așadar, deoarece este suficient ca una dintre cele trei condiții de angajare a acestei răspunderi să nu fie îndeplinită pentru ca cererea de despăgubire să fie respinsă, fără să fie necesar să se examineze dacă celelalte două condiții sunt îndeplinite (Hotărârea din 20 februarie 2002, Förde‑Reederei/Consiliul și Comisia, T‑170/00, Rec., EU:T:2002:34, punctul 37; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 15 septembrie 1994, KYDEP/Consiliul și Comisia, C‑146/91, Rec., EU:C:1994:329, punctul 81).

               58

               Trebuie totuși să se examineze, cu titlu suplimentar, dacă există o legătură de cauzalitate suficient de directă și de certă între comportamentul culpabil invocat și prejudiciul pretins suferit.

         Cu privire la legătura de cauzalitate dintre culpă și prejudiciu

               59

               Potrivit unei jurisprudențe constante, prejudiciul invocat trebuie să fie rezultatul suficient de direct al comportamentului reproșat, fiind necesar ca acesta din urmă să constituie cauza determinantă a prejudiciului, cu toate că nu există obligația de a repara orice consecință prejudiciabilă, chiar îndepărtată, a unei situații nelegale (Hotărârea din 4 octombrie 1979, Dumortier și alții/Consiliul, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 și 45/79, Rec., EU:C:1979:223, punctul 21; a se vedea de asemenea Hotărârea din 10 mai 2006, Galileo International Technology și alții/Comisia, T‑279/03, Rec., EU:T:2006:121, punctul 130 și jurisprudența citată). Revine reclamantului sarcina de a face dovada existenței unei legături de cauzalitate între conduita imputată și prejudiciul invocat (a se vedea Hotărârea din 30 septembrie 1998, Coldiretti și alții/Consiliul și Comisia, T‑149/96, Rec., EU:T:1998:228, punctul 101 și jurisprudența citată).

               60

               Or, o asemenea legătură de cauzalitate nu a fost stabilită de reclamantă în speță.

               61

               Astfel, elementele de probă furnizate de reclamantă nu permit să se demonstreze că dobânzile care se susține că reprezintă prejudiciul suferit de aceasta corespundeau unor împrumuturi contractate din cauza pierderii de lichidități ca urmare a plății taxelor antidumping în litigiu.

               62

               Singurul element de probă furnizat, alcătuind anexa A4 la cererea introductivă, intitulată „Listă a cheltuielilor cu dobânzile suplimentare suportate”, prezintă sub formă de tabele cuantumurile dobânzilor datorate pe perioadă (coloana intitulată „Gesamtzinsen”, respectiv „Totalul dobânzilor”), precizând ratele dobânzilor (coloana „Zinssatz”), precum și cuantumurile la care se raportează (coloana „Betrag”). Cu toate acestea, în afara faptului că această anexă nu face nicio precizare cu privire la natura acestor cuantumuri, cu excepția unei referințe cuprinzând mențiunea „Aviz de impunere” („Steuerbescheid”), urmată de un număr, trebuie arătat că aceasta a fost întocmită de reclamantă în scopul prezentei acțiuni, astfel cum a confirmat în ședință. Prin urmare, aceasta nu ar fi suficientă pentru a stabili ca atare, în lipsa unor elemente de probă provenind dintr‑o sursă externă sau din orice alt document oficial de natură să le confirme, legătura invocată între dobânzile, împrumuturile și taxele antidumping impuse în mod necorespunzător de Regulamentul nr. 1355/2008 (a se vedea în ceea ce privește recunoașterea forței probante reduse a unui document întocmit de reclamantă Ordonanța din 3 septembrie 2014, Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon/Comisia, T‑261/12, EU:T:2014:755, punctul 38).

               63

               În plus, chiar presupunând că anexele C2 și C3 la replică pot fi declarate admisibile, deși au fost prezentate tardiv, fără justificarea acestei prezentări tardive, acestea nu pot nici ele să demonstreze legătura de cauzalitate invocată.

               64

               Desigur, prin datele pe care le conține (extrase de conturi bancare, avize de impunere și de rambursare emise de autoritățile vamale, declarații vamale și cereri de rambursare prezentate de reclamantă și de patru alte societăți), anexa C2 atestă plata și rambursarea taxelor antidumping, precum și a cuantumurilor în cauză. Anexa C3, cuprinzând certificate ale băncii reclamantei amintind principalele condiții ale contractelor sale de credit (sume împrumutate, rata dobânzii, cuantumurile dobânzilor, durata), demonstrează, pe de altă parte, plata de dobânzi. Se poate arăta, în plus, după o analiză îngreunată totuși de prezentarea lipsită de claritate a numeroase documente incluse în anexa C2, că anumite cuantumuri sau anumite sume din cuantumurile menționate în anexa C2 corespund anumitor sume menționate în anexa A4 cu titlu de sume împrumutate și că ratele dobânzilor care figurează în anexa C3 corespund celor citate în anexa A4.

               65

               Cu toate acestea, coroborarea celor trei anexe în cauză nu permite să se stabilească, în sine, că reclamanta a contractat împrumuturi din cauza taxelor antidumping plătite fără a fi datorate, iar nu numai pentru a‑și finanța în mod general activitatea, independent de taxele antidumping în cauză. Pe de o parte, astfel cum a subliniat Consiliul în mod întemeiat în ședință, anexele C2 și C3 nu prezintă nicio legătură între ele, întrucât cuantumurile împrumutate, astfel cum figurează în anexa C3, reprezintă sume mult mai ridicate decât cuantumurile taxelor antidumping plătite fără a fi datorate, care rezultă din anexa C2. Pe de altă parte, anexele C2 și C3 permit cel mult să se furnizeze date probante, întrucât provin din surse externe și/sau sunt redactate sub forma unor documente oficiale, privind cuantumurile taxelor antidumping în cauză și ratele dobânzilor (a se vedea punctul 64 de mai sus), dar nu compensează forța probantă insuficientă a anexei A4 (a se vedea punctul 62 de mai sus) și astfel nu sunt suficiente, chiar coroborate cu această anexă A4, pentru a demonstra legătura dintre taxele antidumping plătite fără a fi datorate, împrumuturile contractate și plata dobânzilor corespunzătoare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 februarie 2001, T. Port/Comisia, T‑1/99, Rec., EU:T:2001:36, punctele 72 și 73).

               66

               Necesitatea ca reclamanta să subscrie împrumuturile menționate mai sus din cauza taxelor antidumping în litigiu este cu atât mai îndoielnică cu cât aceasta a recunoscut, în replică, astfel cum au subliniat Consiliul și Comisia, că a transferat aceste taxe asupra clienților. Astfel, reclamanta ar fi fost cel mult constrânsă să recurgă la împrumut pentru a‑și finanța achizițiile în așteptarea vânzării produselor sale și transferarea corelativă a taxelor antidumping asupra clienților, dar nu era în niciun caz obligată să împrumute sumele în cauză pentru duratele de împrumut mult mai lungi care reies din anexa A4 la cererea introductivă, și anume pentru perioada cuprinsă între plata taxelor antidumping în cauză și rambursarea lor de către autoritățile vamale. Mai mult, Consiliul a subliniat, fără a fi contrazis cu privire la acest aspect de reclamantă, că activitatea supusă taxelor antidumping în cauză reprezenta maximum 6 % din cifra de afaceri a importatorilor supuși anchetei antidumping, precum reclamanta, făcând astfel să fie puțin credibilă, în lipsa unei probe și chiar a unei argumentări în sens contrar prezentate de reclamantă, o pierdere de lichidități ca urmare a plății taxelor antidumping în litigiu care necesita recurgerea la împrumut.

               67

               Rezultă din tot ceea ce precedă că reclamanta nu a demonstrat existența unei legături de cauzalitate între culpă și prejudiciul invocat.

               68

               Această condiție de angajare a răspunderii Uniunii nu este, așadar, îndeplinită, fără să fie necesară pronunțarea cu privire la susținerile Consiliului și Comisiei referitoare la întreruperea acestei legături de cauzalitate din cauza comportamentului neglijent al reclamantei și a reintroducerii taxelor antidumping în litigiu prin Regulamentul nr. 158/2013. Rezultă de asemenea că nu se impune admiterea cererii Comisiei de suspendare a prezentei proceduri, întemeiată pe faptul că două întrebări preliminare privind aprecierea validității Regulamentului nr. 158/2013 (cauzele conexate C‑283/14, CM Eurologistik, și C‑284/14, GLS) sunt în prezent pendinte în fața Curții.

               69

               Prezenta acțiune trebuie, în consecință, să fie respinsă ca neîntemeiată, atât în ceea ce privește concluziile principale, cât și cele subsidiare, fără a fi necesară pronunțarea, pe de o parte, cu privire la pretinsa inadmisibilitate parțială a acțiunii, în măsura în care se referă la dobânzile aferente creditelor contractate din cauza taxelor antidumping achitate pentru importurile efectuate prin intermediul a patru alte societăți și, pe de altă parte, cu privire la cauza de inadmisibilitate întemeiată pe un abuz de procedură, în sensul că acțiunea ar urmări în realitate anularea deciziilor autorităților vamale naționale.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               70

               Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, să fie obligată să suporte și cheltuielile de judecată efectuate de Consiliu și de Comisie, conform concluziilor acestora din urmă.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a doua)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Obligă I. Schroeder KG (GmbH & Co.) la plata cheltuielilor de judecată.

                           Martins Ribeiro

                           Gervasoni

                           Madise

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 23 septembrie 2015.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 2 iulie 2015.#NLB Leasing d.o.o. împotriva Republika Slovenija.#Cerere de decizie preliminară formulată de Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Trimitere preliminară – TVA – Directiva 2006/112/CE – Livrare de bunuri sau prestare de servicii – Contract de leasing – Restituirea către finanțator a unui bun imobil care face obiectul unui contract de leasing – Noțiunea „anulare, refuz sau neplată totală sau parțială” – Dreptul finanțatorului la reducerea bazei impozabile – Dublă impozitare – Prestații distincte – Principiul neutralității fiscale.#Cauza C-209/14.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑209/14,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Vrhovno sodišče (Slovenia), prin decizia din 16 aprilie 2014, primită de Curte la 25 aprilie 2014, în procedura
            NLB Leasing d.o.o.
            împotriva
            Republika Slovenija ,
            CURTEA (Camera a doua),
            compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, președinte de cameră, și domnii J.‑C. Bonichot (raportor), A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça și C. Lycourgos, judecători,
            avocat general: domnul N. Jääskinen,
            grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru NLB Leasing d.o.o., de J. Podlipnik, consilier fiscal;
            – pentru guvernul sloven, de T. Mihelič Žitko, în calitate de agent;
            – pentru Comisia Europeană, de C. Soulay și de L. Lozano Palacios, precum și de M. Žebre, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (1), a articolului 14, a articolului 24 alineatul (1) și a articolului 90 alineatul (1) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7, denumită în continuare „Directiva TVA”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între NLB Leasing d.o.o. (denumită în continuare „NLB”), pe de o parte, și Republika Slovenija, reprezentată de Ministrstvo za finance (Ministerul Finanțelor), pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestuia din urmă de a‑i acorda o regularizare a cuantumului taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) achitate ca urmare a încheierii a două contracte de leasing.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Directiva TVA:
            „Următoarele operațiuni sunt supuse TVA‑ului:
            (a) livrarea de bunuri efectuată cu titlu oneros pe teritoriul unui stat membru de către o persoană impozabilă care acționează ca atare;
            […]
            (c) prestarea de servicii efectuată cu titlu oneros pe teritoriul unui stat membru de către o persoană impozabilă care acționează ca atare;
            […]”
            4. Articolul 14 din Directiva TVA prevede:
            „(1) «Livrare de bunuri» înseamnă transferul dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar.
            (2) Pe lângă operațiunea prevăzută la alineatul (1), fiecare dintre următoarele operațiuni este considerată livrare de bunuri:
            […]
            (b) predarea efectivă a bunurilor în temeiul unui contract de închiriere a bunurilor pe o anumită perioadă sau de vânzare cu plată în rate a bunurilor, care prevede că, în condiții normale, dreptul de proprietate este dobândit cel mai târziu la plata ultimei rate;
            […]”
            5. Articolul 24 alineatul (1) din Directiva TVA prevede:
            „«Prestare de servicii» înseamnă orice operațiune care nu constituie o livrare de bunuri.”
            6. Potrivit articolului 90 din Directiva TVA:
            „(1) În cazul anulării, al refuzului sau al neplății totale sau parțiale sau în cazul în care prețul este redus după livrare, baza de impozitare se reduce, în consecință, în condițiile stabilite de statele membre.
            (2) În cazul neplății totale sau parțiale, statele membre pot deroga de la alineatul (1).”
            Dreptul sloven
            7. În temeiul articolului 3 alineatul (1) din Legea privind taxa pe valoarea adăugată (Zakon o davku na dodano vrednost, denumită în continuare „ZDDV-1”), sunt supuse TVA‑ului următoarele operațiuni:
            „1. livrările de bunuri efectuate cu titlu oneros pe teritoriul Republicii Slovenia […] de către o persoană impozabilă […] în cadrul activității sale economice;
            […]
            3. prestările de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul Republicii Slovenia de către o persoană impozabilă în cadrul activității sale economice;
            […]”
            8. Potrivit articolului 6 din ZDDV-1:
            „1. «livrare de bunuri» înseamnă transferul dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar.
            2. Sunt considerate de asemenea livrare de bunuri:
            […]
            (b) predarea efectivă a bunurilor în temeiul unui contract de închiriere a bunurilor pe o anumită perioadă […], care prevede că, în condiții normale, dreptul de proprietate este dobândit cel mai târziu la plata ultimei rate;
            […]”
            9. Articolul 14 alineatul (1) din ZDDV-1 prevede că „prestare de servicii” înseamnă orice operațiune care nu constituie o livrare de bunuri.
            10. Articolul 39 alineatele (2) și (3) din ZDDV-1 are următorul cuprins:
            „2. În cazul anulării, restituirii sau reducerii prețului după ce operațiunea a avut loc, baza de impozitare se reduce în mod corespunzător. O persoană impozabilă poate regulariza (diminua) cuantumul TVA‑ului declarat dacă destinatarul bunurilor sau al serviciilor regularizează (diminuează) cuantumul TVA‑ului pe care l‑a dedus și informează în scris furnizorul cu privire la aceasta.
            3. De asemenea, o persoană impozabilă poate regulariza (diminua) cuantumul TVA‑ului care trebuie achitat atunci când acesta nu a fost plătit sau nu a fost plătit decât în parte, în temeiul unei decizii judecătorești care a dobândit autoritate de lucru judecat prin care se validează o procedură de faliment încheiată sau în temeiul unei proceduri de concordat finalizate […] În cazul în care o persoană impozabilă primește ulterior o plată completă sau parțială în schimbul furnizării de bunuri sau de servicii, cu privire la care a regularizat baza de impozitare în conformitate cu prezentul alineat, aceasta achită TVA‑ul pentru suma primită.”
            11. Articolul 13 din Regulamentul de punere în aplicare a ZZDV-1 (Pravilnik o izvajanju Zakona o davku na dodano vrednost) prevede:
            „(1) TVA‑ul nu se declară și nici nu se achită pentru despăgubiri.
            (2) În sensul alineatului precedent, sunt considerate despăgubiri:
            – livrarea pe care un furnizor o efectuează cu titlu de daune interese ca reparare a unui prejudiciu cauzat de o livrare anterioară, în cazul în care furnizorul răspunde pentru prejudiciu și pentru consecințele acestuia pe un temei legal sau contractual;
            – dobânzile moratorii pe care o persoană impozabilă le impune debitorului său până la nivelul ratei legale, precum și cheltuielile aferente punerii în întârziere;
            – penalitățile contractuale;
            – daunele interese pentru anularea unui contract, în cazul în care plătitorul nu a obținut cu această ocazie niciun bun și niciun serviciu.
            (3) În cazul în care contractul este executat parțial, această executare parțială este supusă TVA‑ului.”
            12. Potrivit articolului 41 din Regulamentul de punere în aplicare a ZDDV-1:
            „[…]
            (2) Conform articolului 39 alineatul (2) din ZDDV-1, o persoană impozabilă poate reduce cuantumul TVA‑ului până la valoarea reducerilor de preț acceptate ulterior, precum, cu titlu de exemplu, reduceri de preț foarte mari sau rabaturi acceptate ca urmare a unei calități inferioare a bunului dacă acestea sunt convenite direct între furnizor și destinatar.
            (3) Reducerea bazei de impozitare a furnizorului în temeiul articolului 39 alineatul (2) din ZDDV-1 nu poate fi efectuată înaintea perioadei de impozitare în cursul căreia acesta a primit notificarea scrisă a destinatarului prin care îl informează că a regularizat deducerea TVA‑ului.
            […]”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            13. În luna februarie 2008, NLB, în calitate de împrumutător, și Domino ing, d.o.o. (denumită în continuare „Domino”), în calitate de împrumutat, au încheiat două contracte de împrumut pe termen scurt cu destinație obligatorie, precum și acorduri de „cooperare comercială”. Acestea din urmă stipulau printre altele că împrumuturile acordate de NLB către Domino aveau ca destinație achiziționarea de imobile în vederea construirii unor locuințe și că NLB putea să participe, dacă dorea, la finanțarea construirii acestor locuințe, cu privire la care recunoștea că are un interes. Prin intermediul acestor împrumuturi, Domino a achiziționat imobile ai căror proprietari anteriori erau terți față de contractele încheiate între NLB și Domino.
            14. În luna aprilie 2009, NLB și Domino au încheiat două ansambluri de contracte care, potrivit indicațiilor Vrhovno sodišče (Curtea Supremă), constituiau o operațiune denumită „lease‑back” („sale and lease back”). Pe de o parte, prin două contracte de vânzare, NLB a devenit proprietarul imobilelor pe care Domino le achiziționase anterior și, pe de altă parte, prin două contracte de leasing, s‑a angajat în același timp să închirieze aceste imobile către Domino pentru perioade de câteva luni. Fără a aduce atingere contractelor de cooperare comercială încheiate anterior între aceste două societăți, contractele de leasing prevedeau că, înainte de expirarea lor, Domino trebuia să aleagă între următoarele trei opțiuni: fie să prelungească durata contractelor, fie să restituie imobilele către NLB, fie, în sfârșit, să exercite opțiunile de cumpărare de care dispunea asupra acestor imobile, plătind în acest caz toate ratele pe care le datora față de NLB.
            15. La încheierea contractelor de leasing, NLB a achitat TVA‑ul pentru suma facturată către Domino în temeiul acestor contracte, și anume suma care corespunde tuturor ratelor lunare, inclusiv opțiunile de cumpărare acordate acesteia din urmă.
            16. Întrucât Domino nu a plătit, la expirarea contractelor de leasing, toate ratele pe care le datora față de NLB, aceasta din urmă, astfel cum contractele îi dădeau posibilitatea, și‑a reluat posesia imobilelor care făceau obiectul leasingului. În luna iulie 2010, NLB a vândut imobilele respective, ca teren construibil, unei societăți terțe, și anume Sava IP, d.o.o. (denumită în continuare „Sava IP”), declarând cu această ocazie TVA‑ul datorat.
            17. Ca urmare a neexecutării obligațiilor care revin Domino în temeiul contractelor de leasing, NLB a solicitat regularizarea cuantumului TVA‑ului declarat la nivelul valorii opțiunilor de cumpărare prevăzute de aceste contracte.
            18. În această privință, din decizia de trimitere reiese că NLB și Domino au stabilit, în conformitate cu termenii contractelor de leasing, un decont final în temeiul căruia NLB a plătit către Domino o sumă care corespunde diferenței dintre, pe de o parte, plusvaloarea realizată prin prețul obținut la vânzarea imobilelor către Sava IP și, pe de altă parte, sumele neachitate de Domino, inclusiv opțiunile de cumpărare.
            19. NLB a dedus din prețul de vânzare al imobilelor în discuție un cuantum corespunzător sumei, în primul rând, a TVA‑ului pe care îl achitase cu ocazia acestei cesiuni, în al doilea rând, a ratelor privind opțiunile de cumpărare care nu au fost plătite încă de Domino și, în sfârșit, în al treilea rând, a ratelor lunare pe care Domino le datora în continuare, pe de altă parte, față de NLB. În continuare, aceasta a plătit soldul restant către Domino. Ulterior, NLB a adresat către Domino două note de credit cu un cuantum care corespunde ratelor privind opțiunile de cumpărare și astfel a anulat aceste rate
            20. Prin decizia din 5 iunie 2012, autoritățile fiscale slovene au refuzat să admită cererea NLB de diminuare a cuantumului TVA‑ului achitat de această societate cu ocazia încheierii contractelor de leasing pentru motivul că cele două note de credit nu constituiau un temei legal pentru diminuarea bazei de impozitare a NLB. Acestea considerau că respectivele contracte nu au fost „reziliate”, iar recuperarea imobilelor de către NLB nu constituie un caz de „restituire” în sensul articolului 39 alineatul (2) din ZDDV-1, care transpune în dreptul sloven articolul 90 alineatul (1) din Directiva TVA. Potrivit acestor autorități, finanțatorul și‑a asumat efectiv rolul de creditor și a vândut imobilul în contul împrumutatului către Sava IP.
            21. NLB a contestat decizia administrației fiscale slovene, formulând, în mod succesiv, o cale de atac administrativă în fața Ministerului Finanțelor, iar ulterior o acțiune în contencios în fața instanței de prim grad competente. Aceste două căi de atac au fost respinse.
            22. În recurs, NLB susține că administrația fiscală și instanța de prim grad de jurisdicție au interpretat în mod eronat articolul 39 din ZDDV-1 și articolul 90 alineatul (1) din Directiva TVA. Restituirea imobilelor, care ar fi fost realizată de Domino din cauza neexecutării obligațiilor sale contractuale, corespundea unuia dintre cazurile prevăzute de dispozițiile citate anterior. NLB susține și că, dacă nu se admite că ar putea să reducă baza de impozitare într‑un context precum cel din cauza principală, principiul neutralității fiscale ar fi încălcat, întrucât a achitat TVA‑ul a doua oară ca urmare a cesiunii imobilelor către o societate terță.
            23. În aceste condiții, Vrhovno sodišče a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) În împrejurări precum cele din litigiul principal, articolul 90 alineatul (1) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că restituirea în posesia finanțatorului, din cauza neexecutării parțiale a obligațiilor utilizatorului, a bunului imobil care face obiectul leasingului, în vederea vânzării ulterioare și a executării altor obligații contractuale în temeiul contractului de leasing, după ajungerea la termen a tuturor ratelor de leasing, constituie o situație de «anul[are], […] refuz[…] sau […] nepl[ată] total[ă] sau parțial[ă]» după livrare, pentru care baza de impozitare se reduce în consecință?
            2) Articolul 2 alineatul (1), articolul 14 și articolul 24 alineatul (1) din Directiva TVA trebuie interpretate în sensul că suma aferentă celor două opțiuni de răscumpărare, care reprezintă partea cea mai mare din obligațiile rezultate din contractele de leasing și pe care utilizatorul o achită finanțatorului, astfel încât, din cauza neplății parțiale a obligațiilor, finanțatorul a redobândit posesia asupra obiectului leasingului, l‑a vândut unui terț și a plătit utilizatorului plusvaloarea rezultată din această vânzare, din care, în decontul final, a scăzut și suma aferentă opțiunilor de răscumpărare, trebuie să fie considerată drept contraprestație a executării contractului și livrare de bunuri și, ca atare, să i se aplice TVA‑ul, drept contraprestație a serviciului de închiriere sau de utilizare a bunului imobil (căreia, ca atare, i se aplică TVA‑ul în temeiul legii sau la alegerea persoanei impozabile) sau drept despăgubiri pentru denunțarea contractului, achitate pentru a acoperi prejudiciul produs prin neîndeplinirea obligațiilor utilizatorului, care nu au o legătură directă cu vreo prestare de servicii cu titlu oneros și cărora, ca atare, nu li se aplică TVA‑ul?
            3) În cazul în care, ca răspuns la a doua întrebare, se consideră că este vorba despre contraprestația pentru livrarea de bunuri și pentru executarea contractului, principiul neutralității TVA‑ului se opune ca finanțatorul să achite de două ori TVA‑ul aferent ieșirilor, și anume, prima dată, cu ocazia încheierii contractelor de leasing (inclusiv pentru suma aferentă opțiunilor de răscumpărare, care a reprezentat partea cea mai mare din valoarea contractului) și, a doua oară, din cauza neexecutării parțiale a obligațiilor utilizatorului, la vânzarea (ulterioară) a bunului imobil către un terț, având în vedere că, prin decontul final, obligația de a plăti TVA‑ul rezultat din a doua livrare a fost trecută în sarcina utilizatorului?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la a doua întrebare
            24. Din decizia de trimitere reiese că NLB, în calitate de finanțator, și Domino, în calitate de utilizator, au încheiat două contracte de leasing având ca obiect închirierea a două imobile. Pare să rezulte din această decizie că, din cauza neexecutării obligațiilor care reveneau Domino, NLB a redobândit, în conformitate cu aceste contracte, posesia imobilelor respective, le‑a vândut unui terț și a rambursat plusvaloarea rezultată din această vânzare către Domino, deducând din aceasta, în decontul final, cuantumul opțiunilor de răscumpărare. În acest context, prin intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie analizată în primul rând, instanța de trimitere solicită să se stabilească în esență dacă articolul 2 alineatul (1), articolul 14 și articolul 24 alineatul (1) din Directiva TVA trebuie interpretate în sensul că o prestație de leasing precum cea în discuție în litigiul principal constituie o operațiune de livrare de bunuri sau o prestare de servicii în sensul acestei dispoziții.
            25. Trebuie amintit că, în cadrul articolului 267 TFUE, Curtea nu este competentă să aplice normele de drept al Uniunii unei spețe determinate (Hotărârea Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, punctul 21). Într‑o cauză precum litigiul principal, revine, așadar, instanței de trimitere competența de a efectua calificările juridice necesare pentru soluționarea litigiului principal. În schimb, incumbă Curții obligația de a furniza instanței naționale toate indicațiile necesare pentru a o ghida în această apreciere (Hotărârea Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, punctul 23).
            26. Astfel, independent de problema dacă, având în vedere faptele care stau la baza litigiului principal, prestația de leasing în cauză face parte, în realitate, dintr‑o operațiune unică compusă din mai multe elemente, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere, este necesar să se furnizeze acesteia din urmă elementele care să îi permită să aprecieze, în scopuri de TVA, natura juridică a unei prestații de leasing.
            27. În această privință, trebuie amintit că, conform articolului 24 alineatul (1) din Directiva TVA, „«[p]restare de servicii» înseamnă orice operațiune care nu constituie o livrare de bunuri”. În ceea ce privește noțiunea „livrare de bunuri”, aceasta presupune, potrivit articolului 14 alineatul (1) din această directivă, „transferul dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar”. În plus, articolul 14 alineatul (2) litera (b) din Directiva TVA consideră o „livrare de bunuri” predarea efectivă a bunurilor în temeiul unui contract de închiriere a acestor bunuri pe o anumită perioadă, care prevede că, în condiții normale, dreptul de proprietate este dobândit cel târziu la plata ultimei rate.
            28. În această privință, reiese din jurisprudența Curții că contractul de închiriere obișnuit trebuie diferențiat de contactul de leasing, acesta din urmă fiind caracterizat prin transferul către utilizator al majorității avantajelor și a riscurilor inerente dreptului de proprietate. Faptul că se prevede transferul de proprietate la sfârșitul contractului sau că valoarea actualizată a ratelor este practic identică cu valoarea de piață a bunului constituie, separat sau global, criterii care permit să se stabilească dacă un contract poate fi calificat drept contract de leasing (a se vedea în acest sens Hotărârea Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, punctul 38).
            29. În plus, noțiunea de livrare de bunuri nu se referă la transferul de proprietate în formele prevăzute de dreptul național aplicabil, ci include orice operațiune de transfer al unui bun corporal de către o parte care abilitează cealaltă parte să dispună de acesta în fapt ca și cum ar fi proprietarul său (Hotărârea Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, punctul 39 și jurisprudența citată).
            30. Prin urmare, în situația în care un contract de leasing referitor la un imobil prevede fie transferul proprietății în favoarea utilizatorului la scadența acestui contract, fie punerea la dispoziție în favoarea utilizatorului a atributelor esențiale ale proprietății asupra acestui imobil, utilizatorului respectiv transferându‑i-se majoritatea avantajelor și a riscurilor inerente dreptului de proprietate asupra imobilului, iar valoarea actualizată a ratelor fiind practic identică cu valoarea de piață a bunului, operațiunea care rezultă dintr‑un astfel de contract trebuie să fie asimilată unei operațiuni de achiziție a unui bun de capital (a se vedea în acest sens Hotărârea Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, punctul 40).
            31. În această privință, faptele care stau la baza litigiului principal, și anume în special clauzele contractelor de „cooperare comercială”, precum și operațiunile efectuate potrivit decontului final, sugerează că obiectivul contractelor de leasing a fost transferul proprietății imobilelor care fac obiectul contractelor respective către Domino, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere în lumina criteriilor amintite la punctele 26-30 din prezenta hotărâre.
            32. Din considerațiile care precedă rezultă că articolul 2 alineatul (1), articolul 14 și articolul 24 alineatul (1) din Directiva TVA trebuie interpretate în sensul că, în situația în care un contract de leasing privind un imobil prevede fie transferul proprietății în favoarea utilizatorului la scadența acestui contract, fie punerea la dispoziție în favoarea utilizatorului a atributelor esențiale ale proprietății asupra acestui imobil, utilizatorului respectiv transferându‑i-se majoritatea avantajelor și a riscurilor inerente dreptului de proprietate asupra imobilului, iar valoarea actualizată a ratelor fiind practic identică cu valoarea de piață a bunului, operațiunea care rezultă dintr‑un astfel de contract trebuie să fie asimilată unei operațiuni de achiziție a unui bun de capital.
            Cu privire la prima întrebare
            33. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, în împrejurări precum cele din litigiul principal, astfel cum acestea rezultă din cuprinsul punctului 24 din prezenta hotărâre, articolul 90 alineatul (1) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că restituirea în posesia finanțatorului a unui bun imobil care face obiectul unui leasing constituie un caz de anulare, de refuz sau de neplată totală sau parțială sau o reducere de preț în sensul acestei dispoziții.
            34. Cu toate că revine instanței de trimitere sarcina de a realiza calificarea juridică a operațiunilor efectuate de NLB și Domino, Curtea trebuie să furnizeze toate indicațiile necesare pentru a o ghida în această apreciere.
            35. În această privință, trebuie amintit că articolul 90 alineatul (1) din Directiva TVA, care vizează cazurile anulării, refuzului, neplății totale sau parțiale ori reducerii de preț după data la care se efectuează operațiunea, obligă statele membre să reducă baza de impozitare și, prin urmare, cuantumul TVA‑ului datorat de persoana impozabilă de fiecare dată când, ulterior încheierii unei operațiuni, o parte sau totalitatea contraprestației nu a fost colectată de persoana impozabilă. Această dispoziție reprezintă expresia unui principiu fundamental al Directivei TVA, potrivit căruia baza de impozitare se constituie din contraprestația primită efectiv și al cărui corolar constă în faptul că administrația fiscală nu poate încasa cu titlu de TVA un cuantum mai mare decât cel pe care l‑a colectat persoana impozabilă (Hotărârea Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, punctul 22).
            36. Rezultă din jurisprudența Curții că, în afara cazurilor de anulare sau de rezoluțiune a contractelor, în care părțile sunt repuse în situația în care se aflau înainte de încheierea contractului, iar persoana impozabilă nu mai dispune de creanța sa, articolul 90 alineatul (1) din Directiva TVA vizează numai situațiile în care cealaltă parte la un contract nu se achită sau nu se achită decât în parte de o creanță pe care o datorează totuși în temeiul acestui contrat (a se vedea în acest sens Hotărârea Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, punctele 23 și 24).
            37. Prin urmare, baza de impozitare a persoanei impozabile nu poate fi redusă atunci când, în condițiile prevăzute de contract, această persoană a încasat efectiv toate plățile în schimbul prestației pe care a furnizat‑o sau atunci când, fără să fi intervenit rezoluțiunea ori anularea contractului, beneficiarul acestei prestații nu mai datorează persoanei impozabile prețul convenit.
            38. Din considerațiile care precedă rezultă că articolul 90 alineatul (1) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că nu permite unei persoane impozabile să reducă baza sa de impozitare atunci când aceasta din urmă a încasat efectiv toate plățile în schimbul prestației pe care a furnizat‑o sau atunci când, fără să fi intervenit rezoluțiunea ori anularea contractului, cealaltă parte la contract nu mai datorează prețul convenit.
            Cu privire la a treia întrebare
            39. Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă principiul neutralității fiscale trebuie interpretat în sensul că se opune ca o persoană să achite TVA‑ul prima oară la încheierea unui contract de leasing care cuprinde o opțiune de cumpărare și a doua oară atunci când cedează bunul care face obiectul acestui contract unei societăți terțe ca urmare a neexecutării obligațiilor de către utilizatorul din contractul de leasing.
            40. În această privință, trebuie amintit că din jurisprudența Curții rezultă că principiul neutralității fiscale, inerent sistemului comun al TVA‑ului, se opune ca impozitarea activităților profesionale ale unei persoane impozabile să determine o dublă impozitare (a se vedea în acest sens Hotărârea Puffer, C‑460/07, EU:C:2009:254, punctele 45 și 46, precum și Hotărârea Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, punctul 42).
            41. Curtea a statuat de asemenea că, în scopuri de TVA, fiecare prestație trebuie să fie considerată în mod normal ca fiind distinctă și independentă, astfel cum reiese din articolul 1 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva TVA (Hotărârea BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, punctul 29). Cu toate acestea, în anumite împrejurări, mai multe prestații distincte în mod formal, care ar putea fi furnizate separat și care ar da naștere astfel, în mod individual, la impozitare sau la scutire, trebuie să fie considerate o operațiune unică dacă nu sunt independente (a se vedea în acest sens Hotărârea RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, punctul 20).
            42. În conformitate cu această jurisprudență, instanța de trimitere trebuie să verifice dacă operațiunile în discuție în litigiul principal, și anume, pe de o parte, prestațiile furnizate în favoarea Domino și, pe de altă parte, cesiunea unor bunuri imobile unei societăți terțe, trebuie să fie considerate o „prestație unică”. O astfel de situație se regăsește în special atunci când mai multe elemente sau acte furnizate de persoana impozabilă sunt atât de strâns legate între ele, încât formează, în mod obiectiv, o singură prestație economică indivizibilă, a cărei divizare ar avea un caracter artificial.
            43. În situația în care rezultă că operațiunile respective nu pot fi considerate că formează o prestație unică, principiul neutralității fiscale nu se opune ca ele să facă obiectul unei impozitări distincte în scopuri de TVA.
            44. Din considerațiile care precedă rezultă că principiul neutralității fiscale trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca, pe de o parte, o prestație de leasing care privește bunuri imobile și, pe de altă parte, cesiunea acestor bunuri imobile către un terț (față de contractul de leasing) să facă obiectul unei impozitări distincte în scopuri de TVA, în măsura în care aceste operațiuni nu pot fi considerate că formează o prestație unică, aspect care trebuie apreciat de instanța de trimitere.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            45. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
            1) Articolul 2 alineatul (1), articolul 14 și articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretate în sensul că, în situația în care un contract de leasing privind un imobil prevede fie transferul proprietății în favoarea utilizatorului la scadența acestui contract, fie punerea la dispoziție în favoarea utilizatorului a atributelor esențiale ale proprietății asupra acestui imobil, utilizatorului respectiv transferându‑i-se majoritatea avantajelor și a riscurilor inerente dreptului de proprietate asupra imobilului, iar valoarea actualizată a ratelor fiind practic identică cu valoarea de piață a bunului, operațiunea care rezultă dintr‑un astfel de contract trebuie să fie asimilată unei operațiuni de achiziție a unui bun de capital.
            2) Articolul 90 alineatul (1) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că nu permite unei persoane impozabile să reducă baza sa de impozitare atunci când aceasta din urmă a încasat efectiv toate plățile în schimbul prestației pe care a furnizat‑o sau atunci când, fără să fi intervenit rezoluțiunea ori anularea contractului, cealaltă parte la contract nu mai datorează prețul convenit.
            3) Principiul neutralității fiscale trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca, pe de o parte, o prestație de leasing care privește bunuri imobile și, pe de altă parte, cesiunea acestor bunuri imobile către un terț (față de contractul de leasing) să facă obiectul unei impozitări distincte în scopuri de taxă pe valoarea adăugată, în măsura în care aceste operațiuni nu pot fi considerate că formează o prestație unică, aspect care trebuie apreciat de instanța de trimitere.


Hotărârea Curții din data de 8 februarie 2000. # Emesa Sugar (Free Zone) NV împotriva Aruba. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arrondissementsrechtbank 's-Gravenhage - Țările de Jos. # Măsuri provizorii. # Cauza C-17/98.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 13 noiembrie 2014.#Mohamad Hamcho și Hamcho International împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Politică externă și de securitate comună – Măsuri restrictive adoptate împotriva Siriei – Înghețare de fonduri – Acțiune în anulare – Termen de introducere a acțiunii – Inadmisibilitate în parte – Interesul de a exercita acțiunea – Sarcina probei – Adaptarea în timp a efectelor unei anulări.#Cauza T‑43/12.