title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 5 mai 2011.#Ze Fu Fleischhandel GmbH (C-201/10) și Vion Trading GmbH (C-202/10) împotriva Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania.#Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 - Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene - Articolul 3 - Recuperarea unei restituiri la export - Termen de prescripție de 30 de ani - Normă de prescripție care face parte din dreptul civil general al unui stat membru - Aplicare «prin analogie» - Principiul securității juridice - Principiul încrederii legitime - Principiul proporționalității.#Cauze conexate C-201/10 și C-202/10.

text:
      Cauzele conexate C‑201/10 și C‑202/10
      Ze Fu Fleischhandel GmbH
      și
      Vion Trading GmbH
      împotriva
      Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
      (cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de Finanzgericht Hamburg)
      „Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene – Articolul 3 – Recuperarea unei restituiri la export – Termen de prescripție de 30 de ani – Normă de prescripție care face parte din dreptul civil general al unui stat membru – Aplicare «prin analogie» – Principiul securității juridice – Principiul încrederii legitime – Principiul proporționalității”
      Sumarul hotărârii
      1.        Resursele proprii ale Uniunii Europene – Regulamentul referitor la protecția intereselor financiare ale Uniunii – Urmărirea
            în justiție a abaterilor – Termen de prescripție – Aplicabilitatea unor termene de prescripție naționale mai lungi
      [Regulamentul nr. 2988/95 al Consiliului, art. 3 alin. (3)]
      2.        Resursele proprii ale Uniunii Europene – Regulamentul referitor la protecția intereselor financiare ale Uniunii – Urmărirea
            în justiție a abaterilor – Termen de prescripție – Aplicabilitatea unor termene de prescripție naționale mai lungi
      [Regulamentul nr. 2988/95 al Consiliului, art. 3 alin. (1) primul și al treilea paragraf]
      3.        Resursele proprii ale Uniunii Europene – Regulamentul referitor la protecția intereselor financiare ale Uniunii – Urmărirea
            în justiție a abaterilor – Termen de prescripție – Aplicabilitatea unor termene de prescripție naționale mai lungi
      [Regulamentul nr. 2988/95 al Consiliului, art. 3 alin. (1) primul și al treilea paragraf]
      1.        Principiul securității juridice nu se opune, în principiu, ca, în contextul protecției intereselor financiare ale Uniunii
         Europene definite în Regulamentul nr. 2988/95 al Consiliului privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene
         și în temeiul articolului 3 alineatul (3) din acest regulament, autoritățile și instanțele naționale ale unui stat membru
         să aplice prin analogie într‑un litigiu referitor la rambursarea unei restituiri la export plătite nejustificat un termen
         de prescripție întemeiat pe o dispoziție națională de drept comun, cu condiția totuși ca o astfel de aplicare care rezultă
         dintr‑o practică jurisprudențială să fi fost suficient de previzibilă, aspect care trebuie verificat de instanța națională.

      (a se vedea punctul 35 și dispozitiv 1)
      2.        Principiul proporționalității se opune, în cadrul punerii în aplicare de statele membre a posibilității care le este oferită
         de articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene,
         aplicării unui termen de prescripție de 30 de ani într‑un litigiu referitor la rambursarea restituirilor primite nejustificat.

      Din punctul de vedere al obiectivului de protecție a intereselor financiare ale Uniunii, pentru care legiuitorul Uniunii a
         considerat că o durată de prescripție de 4 ani, chiar de 3 ani, era deja o durată suficientă ca atare pentru a permite autorităților
         naționale să urmărească în justiție o abatere care aduce atingere acestor interese financiare și care poate duce la adoptarea
         unei măsuri precum recuperarea unui avantaj obținut nejustificat, dacă se acordă autorităților menționate o durată de 30 de
         ani, se depășește ceea ce este necesar pentru o administrație diligentă.

      (a se vedea punctele 43 și 47 și dispozitiv 2)
      3.        Într‑o situație care se încadrează în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 2988/95 privind protecția intereselor financiare
         ale Comunităților Europene, principiul securității juridice se opune ca un termen de prescripție mai lung în sensul articolului
         3 alineatul (3) din acest regulament să poată rezulta dintr‑un termen de prescripție de drept comun redus pe cale jurisprudențială
         pentru ca acesta să respecte în aplicarea sa principiul proporționalității, din moment ce, în orice caz, termenul de prescripție
         de 4 ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 este aplicabil în astfel de împrejurări.

      (a se vedea punctele 50 și 54 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      5 mai 2011(*)

      „Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene – Articolul 3 – Recuperarea unei restituiri la export – Termen de prescripție de 30 de ani – Normă de prescripție care face parte din dreptul civil general al unui stat membru – Aplicare «prin analogie» – Principiul securității juridice – Principiul încrederii legitime – Principiul proporționalității”
      În cauzele conexate C‑201/10 și C‑202/10,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Finanzgericht
         Hamburg (Germania), prin deciziile din 12 februarie 2010, primite de Curte la 26 aprilie 2010, în procedurile

      Ze Fu Fleischhandel GmbH (C‑201/10),

      Vion Trading GmbH (C‑202/10)

      împotriva
      Hauptzollamt Hamburg‑Jonas,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, domnii K. Schiemann, L. Bay Larsen, doamnele C. Toader (raportor)
         și A. Prechal, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 16 februarie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Ze Fu Fleischhandel GmbH, de D. Ehle, Rechtsanwalt;
      –        pentru Vion Trading GmbH, de K. Landry și de G. Schwendinger, Rechtsanwälte;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul G. von Rintelen și de doamna M. Vollkommer, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolului 3 alineatele (1) și (3) din Regulamentul
         (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților
         Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166), precum și a principiilor proporționalității și securității
         juridice.

      2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între Ze Fu Fleischhandel GmbH și Vion Trading GmbH (denumite în continuare
         „reclamantele din acțiunea principală”), pe de o parte, și Hauptzollamt Hamburg‑Jonas (denumit în continuare „Hauptzollamt”),
         pe de altă parte, cu privire la rambursarea unor restituiri la export.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Potrivit celui de al treilea considerent al Regulamentului nr. 2988/95, „trebuie combătute în toate domeniile acțiunile de
         natură să afecteze interesele financiare ale Comunităților”.

      4        Al cincilea considerent al acestui regulament prevede:

      „[…] în conformitate cu prezentul regulament, normele sectoriale conțin dispoziții cu privire la abateri, precum și la măsurile
         și sancțiunile administrative pentru sancționarea acestora”.

      5        Articolul 1 din același regulament prevede:

      „(1)      În scopul protejării intereselor financiare ale Comunităților Europene, se adoptă prin prezenta o reglementare generală privind
         controalele uniforme, măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul comunitar.

      (2)      Constituie abatere orice încălcare a unei dispoziții de drept comunitar, ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent
         economic, care poate sau ar putea prejudicia bugetul general al Comunităților sau bugetele gestionate de acestea, fie prin
         diminuarea sau pierderea veniturilor acumulate din resurse proprii, colectate direct în numele Comunităților, fie prin cheltuieli
         nejustificate.”

      6        Articolul 3 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 2988/95 prevede:

      „(1)      Termenul de prescripție a acțiunii este de patru ani de la săvârșirea abaterii menționate la articolul 1 alineatul (1). Cu
         toate acestea, normele sectoriale pot să prevadă un termen mai scurt, care nu poate fi însă mai mic de trei ani.

      În cazul unor abateri continue sau repetate, termenul de prescripție curge din ziua în care încetează săvârșirea abaterii
         respective. […]

      Termenul de prescripție este întrerupt de orice act al unei autorități competente, adus la cunoștința persoanei în cauză,
         cu privire la cercetarea sau urmărirea în justiție a abaterii respective. Termenul de prescripție începe să curgă din nou
         după fiecare act de întrerupere.

      […]
      (3)      Statele membre își păstrează posibilitatea de a aplica un termen mai lung decât cel prevăzut la alineatul (1) […]”
      7        Articolul 4 alineatele (1) și (4) din acest regulament prevede:

      „(1)      Ca regulă generală, orice abatere atrage după sine retragerea avantajului obținut nejustificat:
      –        prin obligația de a vărsa sumele datorate sau de a rambursa sumele primite nejustificat;
      […]
      (4)      Măsurile prevăzute în acest articol nu sunt considerate sancțiuni.”
       Dreptul național
      8        Potrivit informațiilor oferite de Finanzgericht Hamburg, la data situației de fapt din acțiunile principale, în Germania nu
         exista nicio dispoziție specifică referitoare la termenele de prescripție aplicabile litigiilor de natură administrativă referitoare
         la avantaje acordate nejustificat. Cu toate acestea, atât administrația, cât și instanțele germane aplicau „prin analogie”
         prescripția de drept comun de 30 de ani, astfel cum este prevăzută la articolul 195 din Codul civil german (Bürgerliches Gesetzbuch,
         denumit în continuare „BGB”). Totuși, din anul 2002, acest termen de prescripție de drept comun ar fi fost stabilit, în principiu,
         la 3 ani.

       Acțiunile principale și procedura trimiterii preliminare în cauzele conexate C‑278/07-C‑280/07
      9        În cursul anului 1993, reclamantele din acțiunile principale au efectuat operațiuni de vămuire a unor cantități de carne de
         vită în vederea exportului către Iordania și, la cerere, au beneficiat în baza acestora de avansuri din restituirile la export.
         În urma unor controale efectuate la începutul anului 1998, s‑ar fi descoperit că, în realitate, mărfurile respective fuseseră
         expediate în Irak în cadrul unor proceduri de tranzit sau de reexport.

      10      În aceste condiții, prin deciziile din 13 octombrie 1999, Hauptzollamt a solicitat rambursarea respectivelor restituiri la
         export.

      11      Prin urmare, reclamantele din acțiunile principale, precum și Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co
         au introdus acțiuni împotriva deciziilor menționate la Finanzgericht Hamburg. În hotărârea din 21 aprilie 2005, acesta a admis
         acțiunile pentru motivul că norma de prescripție, astfel cum era prevăzută la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din
         Regulamentul nr. 2988/95, se opunea rambursărilor în cauză, întrucât acestea fuseseră solicitate după mai mult de 4 ani de
         la operațiunile de export în litigiu.

      12      Împotriva acestor decizii ale Finanzgericht, Hauptzollamt a formulat recursuri la Bundesfinanzhof.

      13      Constatând, în special, că abaterile imputate privesc o perioadă anterioară adoptării Regulamentului nr. 2988/95, Bundesfinanzhof
         a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare, care erau redactate în mod
         identic în cele trei cauze, C‑278/07-C‑280/07:

      „1)      Termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf prima teză din Regulamentul […] nr. 2988/95
         […] trebuie aplicat și în cazul în care abaterea a fost săvârșită sau a încetat anterior intrării în vigoare a acestui regulament?

      2)      Termenul de prescripție stabilit în această dispoziție se aplică în general măsurilor administrative precum recuperarea unei
         restituiri la export acordate ca urmare a unei abateri?

      În ipoteza unui răspuns afirmativ la aceste două întrebări:
      3)      Un stat membru poate aplica un termen mai lung în temeiul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul […] nr. 2988/95 chiar
         și atunci când dreptul acestui stat membru prevedea deja un astfel de termen mai lung înaintea adoptării regulamentului menționat?
         Un astfel de termen mai lung poate fi aplicat chiar și atunci când acesta nu era prevăzut într‑o dispoziție specifică referitoare
         la recuperarea restituirilor la export sau referitoare la măsuri administrative în general, ci rezulta dintr‑o dispoziție
         generală (de drept comun) a respectivului stat membru, care reglementa toate cazurile de prescripție care nu au făcut obiectul
         unei dispoziții speciale?”

      14      Aceste cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare au determinat pronunțarea Hotărârii din 29 ianuarie 2009, Josef Vosding
         Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții (C‑278/07-C‑280/07, Rep., p. I‑457), în care Curtea a declarat:

      „1)      Termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul […] nr. 2988/95 […] este aplicabil
         măsurilor administrative precum recuperarea unei restituiri la export obținute nejustificat de un exportator ca urmare a unor
         abateri săvârșite de acesta din urmă.

      2)      În situații precum cele din acțiunea principală, termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf
         din Regulamentul nr. 2988/95:

      –        se aplică unor abateri săvârșite anterior intrării în vigoare a acestui regulament;
      –        începe să curgă de la data săvârșirii abaterii în cauză.
      3)      Termenele de prescripție mai lungi pe care statele membre păstrează posibilitatea de a le aplica în temeiul articolului 3
         alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 pot rezulta din dispoziții de drept comun anterioare datei adoptării acestui regulament.”

       Evoluțiile intervenite în acțiunile principale și întrebările preliminare din prezentele cauze
      15      Prin hotărârea pronunțată la 7 iulie 2009, Bundesfinanzhof a anulat hotărârea pronunțată de Finanzgericht Hamburg la 21 aprilie
         2005 și a trimis cauzele spre rejudecare la acesta din urmă, pentru motivul că dreptul la rambursare nu era prescris, în măsura
         în care articolul 195 din BGB putea și trebuia să se aplice „prin analogie” până la sfârșitul anului 2001. Această instanță
         a respins argumentele reclamantelor din acțiunea principală potrivit cărora, în cazul în care trebuia aplicat un termen de
         prescripție „prin analogie”, acesta ar fi trebuit să fie cel de 10 ani aplicabil în materie fiscală, iar nu cel de 30 de ani
         prevăzut în BGB.

      16      În ceea ce privește această hotărâre a Bundesfinanzhof, Finanzgericht Hamburg subliniază:

      „Bundesfinanzhof a adoptat teza conform căreia articolul 195 din BGB, în versiunea în vigoare până la sfârșitul anului 2001
         (denumit în continuare «articolul 195 din BGB v.a.»), s‑ar aplica prin analogie. Instanța a lăsat nesoluționat aspectul dacă
         principiul securității juridice ar fi încălcat în cazul recuperării restituirilor la export după un termen de aproape 30 de
         ani de la acordare. În cazul existenței unei încălcări, Bundesfinanzhof ar avea posibilitatea să reducă un termen excesiv
         de lung prevăzut de dreptul național la un termen rezonabil în modalitățile prevăzute de dreptul comunitar sau de dreptul
         constituțional, în exercitarea competenței judiciare de excepție. Bundesfinanzhof a considerat că nu trebuie să examineze
         și să se pronunțe în mod definitiv dacă în exercitarea unei astfel de competențe judiciare de excepție termenul prevăzut la
         articolul 195 din BGB v.a. ar trebui redus sau cel puțin dacă ar trebui stabilit, în aplicarea prin analogie a acestei dispoziții,
         un termen mai scurt de prescripție a dreptului de recuperare a restituirilor la export acordate în mod nejustificat pe baza
         unei abateri pentru a asigura securitatea juridică și libertatea voinței juridice. În orice caz, un astfel de termen nu ar
         putea fi atât de scurt încât cererea de recuperare formulată de serviciile vamale să fi fost deja prescrisă la momentul adoptării
         deciziei în litigiu.”

      17      Instanța de trimitere, achiesând în acest sens la opinia avocatului general Sharpston exprimată în Concluziile prezentate
         în cauza Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, citată anterior, consideră, pe de o parte, că aplicarea
         „prin analogie” a unei norme de prescripție care provine din BGB cererilor de rambursare a restituirilor la export este incompatibilă
         cu principiul securității juridice și, pe de altă parte, că aplicarea unui termen de prescripție de 30 de ani unui astfel
         de litigiu este contrară principiului proporționalității în măsura în care astfel de termene nu ar fi rezonabile.

      18      În special, această instanță nu împărtășește interpretarea efectuată de Bundesfinanzhof cu privire la Hotărârea Josef Vosding
         Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, citată anterior, pronunțată de Curte la cererea sa. Astfel, Bundesfinanzhof
         ar fi dedus din această hotărâre că, prin păstrarea unei „tăceri elocvente” cu privire la aspectul dacă o aplicare „prin analogie”
         în litigiul privind rambursarea restituirilor primite nejustificat a unei norme de drept civil intra în domeniul de aplicare
         al articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, Curtea ar fi acceptat în principiu o astfel de aplicare și nu
         ar fi avut nici obiecțiuni, în raport cu principiile securității juridice și proporționalității, ca o normă de prescripție
         de 30 de ani să fie aplicată în acest mod. Or, în opinia Finanzgericht, Curtea nu avea niciun motiv să examineze sau să abordeze
         aceste aspecte în hotărârea sa preliminară în măsura în care Bundesfinanzhof nu îi adresase nicio întrebare clar definită
         în această privință.

      19      De asemenea, instanța de trimitere consideră următoarele:

      „În hotărârea din 7 iulie 2009, citată anterior, [Bundesfinanzhof] și‑a recunoscut o competență de excepție, care i‑ar conferi
         facultatea, asemănătoare celei a unui legiuitor, de a reduce, pe cale jurisprudențială, termenul de prescripție de 30 de ani
         la un termen rezonabil. În prezent, nu se cunoaște durata exactă a termenului de prescripție utilizabil în Germania în conformitate
         cu articolul 195 din BGB v.a. aplicat prin analogie. Astfel, nu se poate determina sau prevedea dacă și, eventual, în ce măsură
         Bundesfinanzhof va exercita în viitor o astfel de competență de excepție. Conform acestei jurisprudențe, este cert numai că
         termenul de prescripție prevăzut de dispozițiile articolului 195 din BGB v.a. aplicat prin analogie este de cel puțin 6 ani
         și, în cazuri extreme, de 30 de ani. Termenul de prescripție în vigoare în Germania prevăzut de articolul 195 din BGB v.a.
         aplicat prin analogie și, eventual, modificat pe cale jurisprudențială se situează undeva în acest interval de 24 de ani.”

      20      În aceste condiții, Finanzgericht Hamburg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Aplicarea prin analogie a dispoziției privind prescripția prevăzută de articolul 195 din BGB, în versiunea în vigoare până
         la sfârșitul anului 2001, în cazul cererilor de recuperare a restituirilor la export acordate în mod nejustificat încalcă
         principiul securității juridice consacrat în dreptul comunitar?

      2)      Aplicarea termenului de prescripție de 30 de ani prevăzut la articolul 195 din BGB în cazul unei cereri de recuperare a unei
         restituiri la export acordate în mod nejustificat încalcă principiul proporționalității consacrat în dreptul comunitar?

      3)      În ipoteza unui răspuns afirmativ la a doua întrebare: aplicarea unui termen de prescripție național mai lung, în sensul articolului
         3 alineatul (3) din Regulamentul [...] nr. 2988/95, termen stabilit pe cale judecătorească într‑un caz individual pe baza
         unei competențe de excepție de care se prevalează instanța, încalcă principiul securității juridice consacrat în dreptul comunitar?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      21      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă principiul securității
         juridice se opune ca, în contextul protecției intereselor financiare ale Uniunii definite în Regulamentul nr. 2988/95, un
         termen de prescripție național „mai lung” în sensul articolului 3 alineatul (3) din acest regulament să poată rezulta dintr‑o
         aplicare „prin analogie”, în cazul rambursării unei restituiri la export plătite nejustificat, a unui termen de prescripție
         care rezultă dintr‑o dispoziție națională de drept comun.

      22      Cu titlu introductiv, trebuie să se constate, astfel cum a subliniat instanța de trimitere, că, în cadrul celei de a treia
         întrebări preliminare adresate în cauzele conexate C‑278/07-C‑280/07, citate anterior, Curții i s‑a solicitat, în esență,
         să stabilească dacă un termen național de prescripție „mai lung” în sensul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95
         putea să rezulte dintr‑o dispoziție generală de drept comun anterioară acestui regulament. Cu toate acestea, Curții nu i‑a
         fost ridicată în mod explicit problema care face obiectul prezentei întrebări preliminare, care privește modalitățile de aplicare
         a unei astfel de dispoziții, în speță aplicarea unei dispoziții de drept comun „prin analogie” litigiului specific referitor
         la rambursarea restituirilor la export, decisă pe cale jurisprudențială, iar nu de legiuitorul național.

      23      În situații precum cele din acțiunile principale, în care abaterile imputate agenților economici au fost săvârșite în anul
         1993 sub imperiul unei norme naționale de prescripție de 30 de ani, o acțiune a autorităților naționale prin care se urmărește
         recuperarea sumelor primite nejustificat ca urmare a unor astfel de abateri era susceptibilă de a fi prescrisă, în lipsa intervenției
         unui act suspensiv, în cursul anului 1997, în temeiul termenului de prescripție de 4 ani prevăzut la articolul 3 alineatul
         (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, însă cu condiția ca statul membru în care au fost săvârșite abaterile să
         nu fi folosit posibilitatea pe care i‑o oferă articolul 3 alineatul (3) din acest regulament (a se vedea Hotărârea Josef Vosding
         Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, citată anterior, punctele 36 și 38).

      24      Desigur, prin adoptarea Regulamentului nr. 2988/95 și, în special, a articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din acesta,
         legiuitorul Uniunii a urmărit să instituie o normă generală de prescripție aplicabilă în materie prin care urmărea, pe de
         o parte, să definească un termen minim aplicat în toate statele membre și, pe de altă parte, să renunțe la posibilitatea recuperării
         sumelor primite nejustificat de la bugetul Uniunii după scurgerea unei perioade de 4 ani de la săvârșirea abaterii care afectează
         plățile în litigiu (Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, citată anterior, punctul 27).

      25      Cu toate acestea, în măsura în care legiuitorul Uniunii a prevăzut în mod expres că statele membre pot aplica termene de prescripție
         mai lungi decât acest termen minim de 4 ani, trebuie să se constate că legiuitorul menționat nu a intenționat să uniformizeze
         termenele aplicabile în materie și că, prin urmare, intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95 nu ar fi putut avea drept
         consecință să constrângă statele membre să stabilească la 4 ani termenele de prescripție pe care, în lipsa unor norme ale
         dreptului Uniunii existente în trecut în materie, le‑a aplicat anterior.

      26      În cadrul posibilității prevăzute la articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, statele membre păstrează o largă
         putere de apreciere cu privire la stabilirea unor termene de prescripție mai lungi pe care înțeleg să le aplice în caz de
         abatere care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii (Hotărârea din 22 decembrie 2010, Corman, C‑131/10, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctul 54).

      27      Astfel, Regulamentul nr. 2988/95 nu prevede niciun mecanism de informare sau de notificare referitor la folosirea de către
         statele membre a posibilității de a prevedea termene de prescripție mai lungi, conform articolului 3 alineatul (3) din acesta.
         Rezultă că la nivelul Uniunii nu a fost prevăzută nicio formă de control în ceea ce privește atât termenele de prescripție
         mai lungi aplicate de statele membre în temeiul acestei dispoziții, cât și sectoarele în care acestea au decis să aplice astfel
         de termene (Hotărârile citate anterior Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, punctul 45, precum și Corman,
         punctul 55).

      28      În acțiunile principale, astfel cum a arătat instanța de trimitere însăși, după intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95,
         instanțele germane au continuat să aplice acțiunilor prin care se urmărea recuperarea restituirilor primite nejustificat de
         agenții economici termenul de prescripție de 30 de ani care rezultă din articolul 195 din BGB.

      29      În această privință, răspunzând la a treia întrebare preliminară adresată de Bundesfinanzhof în cauzele C‑278/07-C‑280/07,
         citate anterior, că termenele de prescripție mai lungi în privința cărora statele membre păstrează posibilitatea de a le aplica
         în temeiul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 pot rezulta din dispoziții de drept comun anterioare datei
         adoptării acestui regulament, în mod implicit, dar necesar, Curtea a confirmat acestei instanțe că statele menționate puteau
         aplica astfel de termene mai lungi prin intermediul unei aplicări decise pe cale jurisprudențială a unei dispoziții cu vocație
         generală care prevede un termen de prescripție mai mare de 4 ani în domeniul recuperării avantajelor obținute nejustificat,
         practică pe care instanțele germane o califică drept aplicare „prin analogie”.

      30      O astfel de practică este, în principiu, admisibilă în raport cu dreptul Uniunii și, în special, cu articolul 3 alineatul
         (3) din Regulamentul nr. 2988/95 (a se vedea în acest sens Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și
         alții, citată anterior, punctul 47). Este necesar însă ca această practică să respecte principiile generale ale acestui drept,
         printre care figurează principiul securității juridice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 octombrie 2010, SGS Belgium
         și alții, C‑367/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 40).

      31      Cu privire la acest aspect, reclamantele din acțiunea principală susțin în special că, după intrarea în vigoare în ordinea
         juridică germană a normei de prescripție generală și cu efect direct prevăzute la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf
         din Regulamentul nr. 2988/95, care a remediat lipsa unei norme specifice în materie în această ordine juridică, autoritățile
         și instanțele naționale nu mai aveau motiv și, prin urmare, în lipsa unei dispoziții legislative naționale care le obligă
         să procedeze astfel, nu mai puteau să continue să aplice „prin analogie” o normă de prescripție generală rezultată din BGB
         urmăririi în justiție a unei „abateri” în sensul acestui regulament.

      32      În această privință, trebuie arătat că, în contextul urmăririi în justiție a unei abateri care aduce atingere intereselor
         financiare ale Uniunii și care determină adoptarea unei măsuri administrative precum obligația agentului economic de a rambursa
         restituirile primite nejustificat, principiul securității juridice impune în special ca situația acestui agent economic, din
         punctul de vedere al drepturilor și al obligațiilor față de autoritatea națională, să nu poată fi pusă în discuție la nesfârșit
         (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 21 ianuarie 2010, Alstom Power Hydro, C‑472/08, Rep., p. I‑623, punctul 16) și că,
         în consecință, un termen de prescripție trebuie să fie aplicabil urmăririi în justiție a unei astfel de abateri și, pentru
         îndeplinirea funcției sale de a garanta securitatea juridică, acest termen trebuie stabilit anterior (a se vedea Hotărârea
         din 15 iulie 1970, ACF Chemiefarma/Comisia, 41/69, Rec., p. 661, punctul 19, precum și Hotărârea din 11 iulie 2002, Marks
         & Spencer, C‑62/00, Rec., p. I‑6325, punctul 39). În consecință, orice aplicare „prin analogie” a unui termen de prescripție
         trebuie să fie suficient de previzibilă pentru justițiabil (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 24 martie 2009, Danske
         Slagterier, C‑445/06, Rep., p. I‑2119, punctul 34).

      33      Desigur, este mai simplu pentru un astfel de agent economic să determine termenul de prescripție aplicabil urmăririi în justiție
         a unei abateri pe care a săvârșit‑o în cazul în care un astfel de termen și aplicarea sa la domeniul în care se înscrie această
         abatere sunt definite de legiuitorul național într‑o dispoziție aplicabilă în mod specific domeniului respectiv. Cu toate
         acestea, în cazul în care, astfel cum situația pare a se regăsi în acțiunile principale, legiuitorul național nu adoptase
         o dispoziție specifică aplicabilă unui domeniu precum cel al rambursării restituirilor la export primite nejustificat în detrimentul
         bugetului Uniunii, principiul securității juridice nu se opune, în principiu, ca autoritățile administrative și judiciare
         să continue, conform practicii lor jurisprudențiale anterioare, cunoscute de un astfel de agent economic, să aplice „prin
         analogie” un termen de prescripție cu caracter general prevăzut într‑o dispoziție de drept civil și care se dovedește mai
         mare decât termenul de 4 ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95.

      34      Totuși, o astfel de aplicare nu respectă principiul securității juridice decât dacă rezultă dintr‑o practică jurisprudențială
         care era suficient de previzibilă. În această privință, este suficient să se amintească faptul că nu este de competența Curții
         să constate, în cadrul prezentei proceduri preliminare, existența sau inexistența unei astfel de practici jurisprudențiale.

      35      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că, în împrejurări precum cele din
         acțiunile principale, principiul securității juridice nu se opune, în principiu, ca, în contextul protecției intereselor financiare
         ale Uniunii definite în Regulamentul nr. 2988/95 și în temeiul articolului 3 alineatul (3) din acest regulament, autoritățile
         și instanțele naționale ale unui stat membru să aplice „prin analogie” într‑un litigiu referitor la rambursarea unei restituiri
         la export plătite nejustificat un termen de prescripție întemeiat pe o dispoziție națională de drept comun, cu condiția, totuși,
         ca o astfel de aplicare care rezultă dintr‑o practică jurisprudențială să fi fost suficient de previzibilă, aspect care trebuie
         verificat de instanța de trimitere.

       Cu privire la a doua întrebare preliminară
      36      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă principiul proporționalității
         se opune, în cadrul punerii în aplicare de statele membre a posibilității care le este oferită de articolul 3 alineatul (3)
         din Regulamentul nr. 2988/95, aplicării unui termen de prescripție de 30 de ani în litigiul referitor la rambursarea restituirilor
         primite nejustificat.

      37      Astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 26 și 30 din prezenta hotărâre, deși, în cadrul posibilității prevăzute la articolul
         3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, statele membre păstrează o largă putere de apreciere cu privire la stabilirea
         unor termene de prescripție mai lungi pe care înțeleg să le aplice în caz de abatere care aduce atingere intereselor financiare
         ale Uniunii, aceste state trebuie totuși să respecte principiile generale ale dreptului Uniunii, în special principiul proporționalității.

      38      Astfel, în ceea ce privește un termen național de prescripție „mai lung”, în sensul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul
         nr. 2988/95, acesta trebuie, în special, să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului de protecție
         a intereselor financiare ale Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 martie 2011, AJD Tuna, C‑221/09, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctul 79 și jurisprudența citată).

      39      În această privință, trebuie arătat că termenele de prescripție mai lungi pe care statele membre sunt determinate să le aplice
         în temeiul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 sunt foarte diferite de la un stat membru la altul, acest
         lucru depinzând foarte mult de tradițiile juridice ale acestor state, precum și de percepția în ordinile lor juridice respective
         asupra timpului necesar și suficient unei administrații diligente pentru a urmări în justiție abateri săvârșite în detrimentul
         autorităților publice și al bugetelor naționale.

      40      Pe de altă parte, faptul că, în cadrul posibilității prevăzute de această dispoziție, un stat membru impune termene de prescripție
         mai scurte decât cele impuse de un alt stat membru nu poate însemna că acestea din urmă sunt disproporționate (a se vedea,
         prin analogie, Hotărârea din 11 septembrie 2008, Comisia/Germania, C‑141/07, Rep., p. I‑6935, punctul 51, precum și Hotărârea
         din 25 februarie 2010, Müller Fleisch, C‑562/08, Rep., p. I‑1391, punctul 45).

      41      Trebuie de asemenea arătat că nu este exclus ca o normă care prevede un termen de prescripție de 30 de ani rezultat dintr‑o
         dispoziție de drept civil să poată părea necesară și proporțională, în special în cadrul litigiilor dintre persoane private,
         din punctul de vedere al obiectivului urmărit de norma respectivă și definit de legiuitorul național.

      42      Aprecierea unei astfel de norme de prescripție din punctul de vedere al principiului proporționalității este totuși diferită
         atunci când această normă este utilizată prin „analogie” cu scopul de a atinge un obiectiv diferit de cel care a stat la baza
         adoptării sale de legiuitorul național, în speță, în acțiunile principale cu scopul de a atinge un obiectiv definit de legiuitorul
         Uniunii.

      43      Or, cu privire la acest aspect, din punctul de vedere al obiectivului de protecție a intereselor financiare ale Uniunii, pentru
         care legiuitorul Uniunii a considerat că o durată de prescripție de 4 ani, chiar de 3 ani, era deja o durată suficientă ca
         atare pentru a permite autorităților naționale să urmărească în justiție o abatere care aduce atingere acestor interese financiare
         și care poate duce la adoptarea unei măsuri precum recuperarea unui avantaj obținut nejustificat, rezultă că, dacă se acordă
         autorităților menționate o durată de 30 de ani, se depășește ceea ce este necesar pentru o administrație diligentă.

      44      Astfel, trebuie să se arate că revine acestei administrații o obligație generală de diligență în verificarea caracterului
         legal al plăților efectuate de ea însăși și care afectează bugetul Uniunii, dat fiind că statele membre trebuie să respecte
         obligația de diligență generală prevăzută la articolul 4 alineatul (3) UE care implică faptul că acestea trebuie să ia măsurile
         destinate să remedieze abaterile cu promptitudine (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 13 noiembrie 2001, Franța/Comisia,
         C‑277/98, Rec., p. I‑8453, punctul 40).

      45      În aceste condiții, admiterea posibilității ca statele membre să acorde administrației menționate o perioadă la fel de lungă
         pentru a acționa precum cea oferită de o normă de prescripție de 30 de ani ar putea, într‑un anumit mod, să încurajeze o inerție
         a autorităților naționale în a urmări în justiție „abaterile” în sensul articolului 1 din Regulamentul nr. 2988/95, expunând
         agenții economici, pe de o parte, unei lungi perioade de incertitudine juridică și, pe de altă parte, riscului de a nu mai
         fi în măsură să facă dovada caracterului legal al operațiunilor în cauză la sfârșitul unei astfel de perioade.

      46      În orice caz, trebuie să se arate că, deși un termen de prescripție de 4 ani, precum cel prevăzut la articolul 3 alineatul
         (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, ar părea, din punctul de vedere al autorităților naționale, prea scurt pentru
         a le permite să urmărească în justiție abateri care dovedesc o anumită complexitate, legiuitorul național poate întotdeauna,
         în cadrul posibilității prevăzute la alineatul (3) al articolului menționat, să adopte un termen de prescripție mai lung adaptat
         acestui tip de abateri.

      47      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că, în împrejurări precum cele din
         acțiunile principale, principiul proporționalității se opune, în cadrul punerii în aplicare de statele membre a posibilității
         care le este oferită de articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, aplicării unui termen de prescripție de 30
         de ani într‑un litigiu referitor la rambursarea restituirilor primite nejustificat.

       Cu privire la a treia întrebare
      48      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în ipoteza
         în care aplicarea unei norme de prescripție de 30 de ani în cazul urmăririi în justiție a unei „abateri” în sensul articolului
         1 din Regulamentul nr. 2988/95 s‑ar dovedi disproporționată din punctul de vedere al obiectivului de protecție a intereselor
         financiare ale Uniunii, principiul securității juridice se opune ca o instanță națională să poată decide reducerea aplicabilității
         unei astfel de norme de prescripție de 30 de ani, în speță, până la 10 ani, mai degrabă decât să aplice norma de prescripție
         de 4 ani prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95.

      49      Nu este exclus ca, într‑o situație în care instanțele naționale nu ar dispune de nicio altă normă de prescripție aplicabilă,
         acestea să încerce să interpreteze o normă de prescripție de 30 de ani în sensul unei reduceri a acesteia din urmă pentru
         a îndeplini cerințele dreptului Uniunii.

      50      Cu toate acestea, într‑o situație precum cele din acțiunile principale, care intră în domeniul de aplicare al Regulamentului
         nr. 2988/95, trebuie să se constate că, în orice caz, în lipsa unei reglementări naționale aplicabile în mod legal care să
         prevadă un termen de prescripție mai lung, articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 prevede un termen de prescripție
         de 4 ani și rămâne direct aplicabil în statele membre, inclusiv în domeniul restituirilor la exportul produselor agricole
         (a se vedea Hotărârea din 24 iunie 2004, Handlbauer, C‑278/02, Rec., p. I‑6171, punctul 35).

      51      Astfel, în împrejurări în care aplicarea unui termen de prescripție de drept comun litigiului referitor la rambursarea restituirilor
         primite nejustificat anterior intrării în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95 se dovedește disproporționată din punctul de
         vedere al obiectivului de protecție a intereselor financiare ale Uniunii, o astfel de normă trebuie înlăturată, iar termenul
         general de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, astfel cum reiese
         din cuprinsul punctului 34 din Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, citată anterior, este
         aplicabil, în măsura în care are în vedere și abateri săvârșite anterior intrării în vigoare a acestui regulament și începe
         să curgă de la data săvârșirii abaterii în cauză.

      52      Astfel, într‑o asemenea situație, dacă s‑ar permite unei instanțe naționale, în contextul Regulamentului nr. 2988/95, să reducă
         un termen de prescripție determinat, aplicat până în prezent, pentru a‑l aduce la un nivel care să poată să fie compatibil
         cu principiul proporționalității, chiar și în condițiile în care aceasta dispune, în orice caz, de o normă de prescripție
         întemeiată pe dreptul Uniunii și direct aplicabilă în ordinea sa juridică, s‑ar încălca chiar principiile potrivit cărora,
         pe de o parte, pentru a îndeplini funcția sa de garantare a securității juridice, un termen de prescripție trebuie să fie
         stabilit anterior (a se vedea Hotărârile citate anterior ACF Chemiefarma/Comisia, punctul 19, precum și Marks & Spencer, punctul
         39) și, pe de altă parte, orice aplicare „prin analogie” a unui termen de prescripție trebuie să fie suficient de previzibilă
         pentru justițiabil (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Danske Slagterier, citată anterior, punctul 34).

      53      Cu toate acestea, într‑o astfel de situație, după cum s‑a amintit la punctul 46 din prezenta hotărâre, în cadrul posibilității
         prevăzute la articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, legiuitorul național poate să adopte un termen de prescripție
         mai lung.

      54      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că, în împrejurări precum cele din
         acțiunile principale, principiul securității juridice se opune ca un termen de prescripție „mai lung” în sensul articolului
         3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 să poată rezulta dintr‑un termen de prescripție de drept comun redus pe cale
         jurisprudențială pentru ca acest din urmă termen să respecte în aplicarea sa principiul proporționalității, din moment ce,
         în orice caz, termenul de prescripție de 4 ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95
         este aplicabil în astfel de împrejurări.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      55      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      1)      În împrejurări precum cele din acțiunile principale, principiul securității juridice nu se opune, în principiu, ca, în contextul
            protecției intereselor financiare ale Uniunii Europene definite în Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din
            18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene și în temeiul articolului 3 alineatul
            (3) din acest regulament, autoritățile și instanțele naționale ale unui stat membru să aplice „prin analogie” într‑un litigiu
            referitor la rambursarea unei restituiri la export plătite nejustificat un termen de prescripție întemeiat pe o dispoziție
            națională de drept comun, cu condiția, totuși, ca o astfel de aplicare care rezultă dintr‑o practică jurisprudențială să fi
            fost suficient de previzibilă, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.
      2)      În împrejurări precum cele din acțiunile principale, principiul proporționalității se opune, în cadrul punerii în aplicare
            de statele membre a posibilității care le este oferită de articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, aplicării
            unui termen de prescripție de 30 de ani într‑un litigiu referitor la rambursarea restituirilor primite nejustificat.
      3)      În împrejurări precum cele din acțiunile principale, principiul securității juridice se opune ca un termen de prescripție
            „mai lung” în sensul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 să poată rezulta dintr‑un termen de prescripție
            de drept comun redus pe cale jurisprudențială pentru ca acest din urmă termen să respecte în aplicarea sa principiul proporționalității,
            din moment ce, în orice caz, termenul de prescripție de 4 ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul
            nr. 2988/95 este aplicabil în astfel de împrejurări.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 12 noiembrie 1981. # Amministrazione delle finanze dello Stato împotriva Srl Meridionale Industria Salumi și alții ; Ditta Italo Orlandi & Figlio și Ditta Vincenzo Divella împotriva Amministrazione delle finanze dello Stato. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte suprema di Cassazione - Italia. # Cauze conexate 212 până la 217/80.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 10 septembrie 2008.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Contracte de achiziții publice de servicii - Procedură comunitară de cerere de ofertă - Prestare de servicii informatice și de servicii conexe legate de sistemele informatice ale Direcției Generale «Pescuit» - Respingerea ofertei unui ofertant - Obligația de motivare.#Cauza T-465/04.

text:
      Hotãrârea Tribunalului (Camera a treia) din 10 septembrie 2008 – Evropaïki Dynamiki/Comisia
      (Cauza T‑465/04)
      „Contracte de achiziții publice de servicii – Procedură comunitară de cerere de ofertă – Prestare de servicii informatice și de servicii conexe legate de sistemele informatice ale Direcției Generale «Pescuit» – Respingerea ofertei unui ofertant – Obligația de motivare”
      1.                     Acțiune în anulare – Competența instanței comunitare – Capăt de cerere prin care se urmărește obținerea unei somații adresate
            unei instituții – Inadmisibilitate (art. 230 CE și 233 CE) (a se vedea punctul 35)
      2.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Atribuire a unui contract în urma unei cereri de ofertă – Puterea
            de apreciere a instituțiilor – Control jurisdicțional – Limite (a se vedea punctul 45)
      3.                     Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Domeniu de aplicare – Decizie, adoptată în cadrul unei proceduri de atribuire
            a unui contract de achiziții publice de servicii, de a nu fi reținută o ofertă [art. 253 CE; Regulamentul nr. 1605/2002 al
            Consiliului, art. 100 alin. (2); Regulamentul nr. 2342/2002 al Comisiei, art. 149] (a se vedea punctele 47-50, 54, 55, 59
            și 76-80)
      Obiectul

               Cerere de anulare a Deciziei Comisiei din 15 septembrie 2004 de a nu se reține oferta depusă de reclamantă în cadrul procedurii
                  de cerere de ofertă privind prestarea de servicii informatice și de servicii conexe legate de sistemele informatice ale Direcției
                  Generale „Pescuit” și de atribuire a contractului în favoarea ofertantului reținut

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anuleazã Decizia Comisiei de respingere a ofertei depuse de Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis
                     kai Tilematikis AE și de atribuire a contractului în favoarea ofertantului reținut în cadrul procedurii de cerere de ofertă
                     „FISH/2004/02”.

                  2)

                  	Comisia Comunităților Europene suportă totalitatea cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 28 ianuarie 1986. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Cauza 270/83.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 2 decembrie 2004. # José Martí Peix SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Pescuit. # Cauza C-226/03 P.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 31 mai 1979. # Frederick H. Newth împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 156/78.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 29 ianuarie 2009.#Hauptzollamt Hamburg-Jonas împotriva Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. (C-278/07), Vion Trading GmbH (C-279/07) şi Ze Fu Fleischhandel GmbH (C-280/07).#Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania.#Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 - Protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene - Articolul 3 - Recuperarea unei restituiri la export - Determinarea termenului de prescripție - Abateri săvârșite anterior intrării în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95 - Normă de prescripție care face parte din dreptul civil general al unui stat membru.#Cauze conexate C-278/07 până la C-280/07.

text:
      Cauzele conexate C‑278/07-C‑280/07
      Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
      împotriva
      Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. și alții
      (cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de Bundesfinanzhof)
      „Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 — Protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene — Articolul 3 — Recuperarea unei restituiri la export — Determinarea termenului de prescripție — Abateri săvârșite anterior intrării în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95 — Normă de prescripție care face parte din dreptul civil general al unui stat membru”
      Sumarul hotărârii
      1.        Resurse proprii ale Comunităților Europene — Regulament privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene
            — Urmărirea în justiție a abaterilor — Termen de prescripție
      [Regulamentul nr. 2988/95 al Consiliului, art. 1 alin. (2) și art. 3 alin. (1) primul paragraf]
      2.        Resurse proprii ale Comunităților Europene — Regulament privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene
            — Urmărirea în justiție a abaterilor — Termen de prescripție
      [Regulamentul nr. 2988/95 al Consiliului, art. 3 alin. (1) primul și al treilea paragraf]
      3.        Resurse proprii ale Comunităților Europene — Regulament privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene
            — Urmărirea în justiție a abaterilor — Termen de prescripție
      [Regulamentul nr. 2988/95 al Consiliului, art. 3 alin. (3)]
      1.        Articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților
         Europene, care stabilește, în ceea ce privește acțiunile, un termen de prescripție de patru ani care curge de la săvârșirea
         abaterii, este aplicabil măsurilor administrative precum recuperarea unei restituiri la export obținute nejustificat de un
         exportator ca urmare a unor abateri săvârșite de acesta din urmă.

      (a se vedea punctele 21 și 23 și dispozitiv 1)
      2.        În ceea ce privește tipul de avantaje obținute nejustificat de la bugetul comunitar ca urmare a unor abateri care au fost
         săvârșite anterior intrării în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților
         Europene, trebuie să se constate că, prin adoptarea articolului 3 alineatul (1) din acest regulament și sub rezerva respectării
         alineatului (3) al acestui articol, legiuitorul comunitar a definit astfel o normă generală de prescripție prin care a redus
         în mod intenționat la patru ani perioada în care autoritățile statelor membre, acționând în numele și pe seama bugetului comunitar,
         ar trebui sau ar fi trebuit să recupereze astfel de avantaje obținute nejustificat.

      În ceea ce privește datoriile care au luat naștere sub imperiul unei norme naționale de prescripție care nu sunt încă prescrise,
         intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95 face ca, în temeiul articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din acest
         regulament, o astfel de datorie să fie în principiu prescrisă într‑un termen de patru ani de la data săvârșirii abaterilor.
         În aceste împrejurări, în temeiul acestei dispoziții, orice sumă primită nejustificat de un operator ca urmare a unei abateri
         anterioare intrării în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95 trebuie, în principiu, să fie considerată prescrisă în lipsa vreunui
         act suspensiv adoptat în perioada de patru ani ulterioară săvârșirii abaterilor, însă sub rezerva posibilității pe care o
         păstrează statele membre, în temeiul articolului 3 alineatul (3) din regulamentul menționat, de a prevedea termene de prescripție
         mai lungi.

      Termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 se aplică, așadar,
         unor abateri săvârșite anterior intrării în vigoare a acestui regulament și începe să curgă de la data săvârșirii abaterii
         în cauză.

      (a se vedea punctele 29 și 31-34 și dispozitiv 2)
      3.        Termenele de prescripție mai lungi pe care statele membre păstrează posibilitatea de a le aplica în temeiul articolului 3
         alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene pot rezulta
         din dispoziții de drept comun anterioare datei adoptării acestui regulament. Astfel, articolul 3 alineatul (3) din regulamentul
         menționat nu poate fi interpretat în sensul că statele membre trebuie, în contextul acestei dispoziții, să prevadă respectivele
         termene mai lungi în norme speciale și/sau sectoriale.

      (a se vedea punctele 46 și 47 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      29 ianuarie 2009(*)

      „Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene – Articolul 3 – Recuperarea unei restituiri la export – Determinarea termenului de prescripție – Abateri săvârșite anterior intrării în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95 – Normă de prescripție care face parte din dreptul civil general al unui stat membru”
      În cauzele conexate C‑278/07-C‑280/07,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 234 CE de Bundesfinanzhof
         (Germania), prin deciziile din 27 martie 2007, primite de Curte la 13 iunie 2007, în procedurile

      Hauptzollamt Hamburg-Jonas,

      împotriva
      Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. (C‑278/07),

      Vion Trading GmbH (C‑279/07),

      Ze Fu Fleischhandel GmbH (C‑280/07),

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii J.‑C. Bonichot, J. Makarczyk, P. Kūris și doamna C. Toader
         (raportor), judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna K. Sztranc-Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 17 aprilie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co., de F. Grashoff, Rechtsanwältin;
      –        pentru Vion Trading GmbH, de K. Landry, Rechtsanwalt;
      –        pentru Ze Fu Fleischhandel GmbH, de D. Ehle, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul T. Boček, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul francez, de domnul J.‑C. Gracia, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul F. Erlbacher și de doamna Z. Malůšková, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 25 septembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolului 3 alineatele (1) și (3) din Regulamentul
         (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților
         Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166).

      2        Aceste cereri au fost prezentate în cadrul litigiilor dintre Hauptzollamt Hamburg-Jonas (denumit în continuare „Hauptzollamt”),
         pe de o parte, și Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co., Vion Trading GmbH și Ze Fu Fleischhandel GmbH
         (denumite în continuare „pârâtele din acțiunile principale”), pe de altă parte, cu privire la rambursarea unor restituiri
         la export.

       Cadrul juridic
       Dreptul comunitar
      3        Potrivit celui de al treilea considerent al Regulamentului nr. 2988/95, „trebuie combătute în toate domeniile acțiunile de
         natură să afecteze interesele financiare ale Comunităților”.

      4        Potrivit celui de al cincilea considerent al regulamentului menționat, „în conformitate cu prezentul regulament, normele sectoriale
         conțin dispoziții cu privire la abateri, precum și la măsurile și sancțiunile administrative pentru sancționarea acestora”.

      5        Articolul 1 din același regulament prevede:

      „(1)      În scopul protejării intereselor financiare ale Comunităților Europene, se adoptă prin prezenta o reglementare generală privind
         controalele uniforme, măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul comunitar.

      (2)      Constituie abatere orice încălcare a unei dispoziții de drept comunitar, ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent
         economic, care poate sau ar putea prejudicia bugetul general al Comunităților sau bugetele gestionate de acestea, fie prin
         diminuarea sau pierderea veniturilor acumulate din resurse proprii, colectate direct în numele Comunităților, fie prin cheltuieli
         nejustificate.”

      6        Articolul 3 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 2988/95 prevede:

      „(1)      Termenul de prescripție a acțiunii este de patru ani de la săvârșirea abaterii menționate la articolul 1 alineatul (1). Cu
         toate acestea, normele sectoriale pot să prevadă un termen mai scurt, care nu poate fi însă mai mic de trei ani.

      În cazul unor abateri continue sau repetate, termenul de prescripție curge din ziua în care încetează săvârșirea abaterii
         respective. […]

      Termenul de prescripție este întrerupt de orice act al unei autorități competente, adus la cunoștința persoanei în cauză,
         cu privire la cercetarea sau urmărirea în justiție a abaterii respective. Termenul de prescripție începe să curgă din nou
         după fiecare act de întrerupere.

      […]
      (3)      Statele membre își păstrează posibilitatea de a aplica un termen mai lung decât cel prevăzut în alineatul (1) […].”
      7        Articolul 4 alineatele (1) și (4) din regulamentul menționat prevede:

      „(1)      Ca regulă generală, orice abatere atrage după sine retragerea avantajului obținut nejustificat:
      –        prin obligația de a vărsa sumele datorate sau de a rambursa sumele primite nejustificat;
      […]
      (4)      Măsurile prevăzute în acest articol nu sunt considerate sancțiuni.”
      8        Potrivit articolului 11 primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, acest regulament intră în vigoare în a treia zi de la
         data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, publicare ce a avut loc la 23 decembrie 1995.

       Dreptul național
      9        Potrivit indicațiilor instanței de trimitere, la data faptelor din acțiunea principală, în Germania nu exista nicio dispoziție
         specială cu privire la termenele de prescripție aplicabile litigiilor de natură administrativă referitoare la avantaje acordate
         nejustificat. Cu toate acestea, atât administrația, cât și instanțele germane aplicau prin analogie prescripția de drept comun
         de 30 de ani, astfel cum era prevăzută la articolul 195 din Codul civil german (Bürgerliches Gesetzbuch). Începând din 2002,
         acest termen de prescripție de drept comun ar fi fost totuși redus la trei ani.

       Acțiunile principale și întrebările preliminare
      10      Din deciziile de trimitere reiese că, în cursul anului 1993, pârâtele din acțiunile principale au efectuat operațiuni de vămuire
         a unor cantități de carne de vită în vederea exportării către Iordania și, la cerere, au beneficiat în baza acestora de avansuri
         din restituirile la export. În urma unor controale efectuate la începutul anului 1998, s‑ar fi descoperit că, în realitate,
         mărfurile respective fuseseră expediate în Irak în cadrul unor proceduri de tranzit sau de reexport.

      11      În aceste condiții, prin deciziile din 23 septembrie 1999 (cauza C‑278/07) și din 13 octombrie 1999 (cauzele C‑279/07 și C‑280/07),
         Hauptzollamt a solicitat rambursarea respectivelor restituiri la export.

      12      Ca urmare, pârâtele din acțiunile principale au introdus acțiuni împotriva deciziilor menționate la Finanzgericht Hamburg.
         Acesta a admis acțiunile pentru motivul că norma de prescripție, astfel cum era prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din
         Regulamentul nr. 2988/95, se opunea rambursărilor în cauză, întrucât acestea fuseseră solicitate după mai mult de patru ani
         de la de la operațiunile de export în litigiu.

      13      Împotriva acestor decizii ale Finanzgericht, Hauptzollamt a formulat recursuri în „Revision” la instanța de trimitere.

      14      Constatând în special că abaterile pretinse privesc o perioadă anterioară adoptării Regulamentului nr. 2988/95, Bundesfinanzhof
         a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare, care sunt redactate în mod
         identic în cele trei cauze, C‑278/07-C‑280/07:

      „1)      Termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf prima teză din Regulamentul […] nr. 2988/95
         […] trebuie aplicat și în cazul în care abaterea a fost săvârșită sau a încetat anterior intrării în vigoare a acestui regulament?

      2)      Termenul de prescripție stabilit în această dispoziție se aplică în general măsurilor administrative precum recuperarea unei
         restituiri la export acordate ca urmare a unei abateri?

      În ipoteza unui răspuns afirmativ la aceste două întrebări:
      3)      Un stat membru poate aplica un termen mai lung în temeiul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul […] nr. 2988/95 chiar
         și atunci când dreptul acestui stat membru prevedea deja un astfel de termen mai lung înaintea adoptării regulamentului menționat?
         Un astfel de termen mai lung poate fi aplicat chiar și atunci când acesta nu era prevăzut într‑o dispoziție specifică referitoare
         la recuperarea restituirilor la export sau referitoare la măsuri administrative în general, ci rezulta dintr‑o dispoziție
         generală (de drept comun) a respectivului stat membru, care reglementa toate cazurile de prescripție care nu au făcut obiectul
         unei dispoziții speciale?”

      15      Prin Ordonanța președintelui Curții din 30 iulie 2007, cauzele C‑278/07-C‑280/07 au fost conexate în vederea procedurii scrise
         și orale, precum și a pronunțării hotărârii.

       Observații introductive
      16      Cu titlu introductiv, în ceea ce privește argumentarea pârâtelor din acțiunile principale prin care se urmărește contestarea
         situației de fapt prezentate de instanța de trimitere, în special în ceea ce privește existența abaterilor care le sunt imputate,
         trebuie amintit că nu este obligația Curții să stabilească faptele pertinente pentru soluționarea acțiunii principale. Într‑adevăr,
         în cadrul repartizării competențelor între instanțele comunitare și cele naționale, Curtea trebuie să țină seama de situația
         de fapt și de contextul normativ în care se încadrează întrebările preliminare, astfel cum sunt definite în decizia de trimitere
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 noiembrie 2003, Neri, C‑153/02, Rec., p. I‑13555, punctele 34 și 35, precum și
         Hotărârea din 17 iulie 2008, ASM Brescia, C‑347/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 28).

      17      Prin urmare, întrebările preliminare trebuie examinate având în vedere situația de fapt definită de Bundesfinanzhof.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la a doua întrebare
      18      Prin intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie examinată mai întâi, Bundesfinanzhof solicită, în esență, să se stabilească
         dacă termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 se aplică
         nu numai sancțiunilor, ci și măsurilor administrative.

      19      Astfel, această instanță urmărește confirmarea faptului că noțiunea „acțiune” prevăzută în această dispoziție privește fără
         deosebire orice demers întreprins de autoritățile naționale în legătură cu o abatere și că, prin urmare, aceasta nu vizează
         numai măsurile care permit să se ajungă la aplicarea unei sancțiuni administrative în sensul articolului 1 alineatul (1) din
         Regulamentul nr. 2988/95.

      20      În această privință, trebuie amintit că articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 instituie „o reglementare generală
         privind controalele uniforme, măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul comunitar”, iar aceasta
         se face, astfel cum rezultă din al treilea considerent al regulamentului menționat, în scopul de a fi „combătute în toate
         domeniile acțiunile de natură să afecteze interesele financiare ale Comunităților” (Hotărârea din 24 iunie 2004, Handlbauer,
         C‑278/02, Rec. p. I‑6171, punctul 31).

      21      Or, articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 stabilește, în ceea ce privește acțiunile, un termen
         de prescripție care curge de la săvârșirea abaterii, care, potrivit articolului 1 alineatul (2) din același regulament, vizează
         „orice încălcare a unei dispoziții de drept comunitar, ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic, care poate
         sau ar putea prejudicia bugetul general al Comunităților […]” (Hotărârea Handlbauer, citată anterior, punctul 32).

      22      Astfel, contrar celor susținute în special de guvernul francez și de Comisia Comunităților Europene, din aceasta rezultă că
         articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 este aplicabil atât abaterilor care conduc la aplicarea unei sancțiuni
         administrative în sensul articolului 5 din acesta, cât și celor care fac obiectul unei măsuri administrative în sensul articolului
         4 din regulamentul menționat, măsură care are ca obiect retragerea avantajului obținut nejustificat, fără a dobândi totuși
         caracterul unei sancțiuni (a se vedea în acest sens Hotărârea Handlbauer, citată anterior, punctele 33 și 34).

      23      Prin urmare, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul
         (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 este aplicabil măsurilor administrative precum recuperarea unei restituiri
         la export obținute nejustificat de un exportator ca urmare a unor abateri săvârșite de acesta din urmă.

       Cu privire la prima întrebare
      24      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă termenul de prescripție de patru
         ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 se aplică și abaterilor care au fost
         săvârșite sau care au încetat anterior intrării în vigoare a acestui regulament.

      25      Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, anterior adoptării Regulamentului nr. 2988/95, legiuitorul comunitar nu prevăzuse
         nicio normă de prescripție aplicabilă recuperării avantajelor obținute nejustificat de operatorii economici ca urmare a unei
         acțiuni sau a unei omisiuni a acestora care a prejudiciat sau ar fi putut prejudicia bugetul general al Comunităților sau
         bugetele gestionate de acestea.

      26      Prin urmare, anterior adoptării Regulamentului nr. 2988/95, litigiile privind recuperarea sumelor plătite în mod nejustificat
         în temeiul dreptului comunitar trebuiau, în lipsa prevederilor comunitare, să fie soluționate de instanțele naționale prin
         aplicarea dreptului intern, sub rezerva limitelor impuse de dreptul comunitar, în sensul că modalitățile procedurale prevăzute
         de dreptul intern nu pot avea ca efect să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă recuperarea ajutoarelor necuvenite
         și că acesta trebuie aplicat în mod nediscriminatoriu în raport cu procedurile aplicabile pentru soluționarea cauzelor de
         drept intern de același fel (Hotărârea din 19 septembrie 2002, Huber, C‑336/00, Rec., p. I‑7699, punctul 55 și jurisprudența
         citată).

      27      Prin adoptarea Regulamentului nr. 2988/95, în special a articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din acesta, legiuitorul
         comunitar a urmărit totuși să instituie o normă generală de prescripție aplicabilă în materie, prin care urmărea, pe de o
         parte, să definească un termen minim aplicat în toate statele membre și, pe de altă parte, să renunțe la posibilitatea recuperării
         sumelor obținute nejustificat de la bugetul comunitar după scurgerea unei perioade de patru ani de la săvârșirea abaterii
         care afectează plățile în litigiu.

      28      Rezultă că, începând de la data intrării în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95, orice avantaj obținut nejustificat de la
         bugetul comunitar poate, în principiu și cu excepția sectoarelor pentru care legiuitorul comunitar a prevăzut un termen inferior,
         să fie recuperat de autoritățile competente ale statelor membre într‑un termen de patru ani.

      29      În ceea ce privește tipul de avantaje obținute nejustificat de la bugetul comunitar ca urmare a unor abateri care au fost
         săvârșite anterior intrării în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95, trebuie să se constate că, prin adoptarea articolului
         3 alineatul (1) din acest regulament și sub rezerva respectării alineatului (3) al acestui articol, legiuitorul comunitar
         a definit astfel o normă generală de prescripție prin care a redus în mod intenționat la patru ani perioada în care autoritățile
         statelor membre, acționând în numele și pe seama bugetului comunitar, ar trebui sau ar fi trebuit să recupereze astfel de
         avantaje obținute nejustificat.

      30      Cu toate acestea, în virtutea principiului securității juridice, aplicarea articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din
         Regulamentul nr. 2988/95 nu poate permite autorităților naționale menționate să recupereze datorii anterioare intrării în
         vigoare a acestui regulament care au fost deja prescrise în temeiul normelor naționale de prescripție aplicabile la data săvârșirii
         abaterilor în cauză.

      31      În ceea ce privește datoriile care au luat naștere sub imperiul unei norme naționale de prescripție precum cea din acțiunea
         principală, care nu sunt încă prescrise, intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95 face ca, în temeiul articolului
         3 alineatul (1) primul paragraf din acest regulament, o astfel de datorie să fie în principiu prescrisă într‑un termen de
         patru ani de la data săvârșirii abaterilor.

      32      În aceste împrejurări, în temeiul acestei dispoziții, orice sumă primită nejustificat de un operator ca urmare a unei abateri
         anterioare intrării în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95 trebuie, în principiu, să fie considerată prescrisă în lipsa vreunui
         act suspensiv adoptat în perioada de patru ani ulterioară săvârșirii unei astfel de abateri, act suspensiv care, conform articolului
         3 alineatul (1) al treilea paragraf din același regulament, este un act al unei autorități competente, adus la cunoștința
         persoanei în cauză, cu privire la cercetarea sau la urmărirea în justiție a abaterii respective.

      33      Rezultă că, în situația în care o abatere a fost săvârșită, precum în acțiunile principale, în cursul anului 1993 și sub imperiul
         unui termen național de prescripție de 30 de ani, o astfel de abatere va intra sub incidența termenului comunitar de prescripție
         de patru ani și va fi, prin urmare, prescriptibilă în cursul anului 1997 în funcție de data exactă a săvârșirii respectivei
         abateri care datează din 1993, însă sub rezerva posibilității pe care o păstrează statele membre, în temeiul articolului 3
         alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, de a prevedea termene de prescripție mai lungi.

      34      Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că, în situații precum cele din acțiunea principală,
         termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95:

      –        se aplică unor abateri săvârșite anterior intrării în vigoare a acestui regulament;
      –        începe să curgă de la data săvârșirii abaterii în cauză.
       Cu privire la a treia întrebare
      35      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, pe de o parte, dacă posibilitatea
         pe care o păstrează statele membre în temeiul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, de a aplica un termen
         de prescripție mai lung decât cel prevăzut la alineatul (1) al aceluiași articol, poate să privească și o normă de prescripție
         anterioară adoptării acestui regulament. Pe de altă parte, această instanță solicită să se stabilească dacă un astfel de termen
         mai lung trebuie să rezulte dintr‑o dispoziție națională specială referitoare la recuperarea restituirilor la export sau la
         măsurile administrative în general sau dacă respectivul termen poate să rezulte și dintr‑o dispoziție generală de drept comun.

      36      În situații precum cele din acțiunea principală, în care abaterile imputate operatorilor au fost săvârșite în 1993 sub imperiul
         unei norme naționale de prescripție de 30 de ani, astfel cum s‑a constatat la punctul 33 din prezenta hotărâre, sumele primite
         nejustificat ca urmare a unor astfel de abateri erau susceptibile de a fi prescrise, în lipsa intervenției unui act suspensiv,
         în cursul anului 1997, cu condiția ca statul membru în care au fost săvârșite abaterile să nu fi folosit posibilitatea pe
         care i‑o oferă articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95.

      37      Din deciziile de trimitere rezultă că, în acțiunile principale, autoritățile naționale competente au solicitat rambursarea
         restituirilor la export în cauză prin deciziile din 23 septembrie 1999 (cauza C‑278/07) și din 13 octombrie 1999 (cauzele
         C‑279/07 și C‑280/07).

      38      Rezultă că, în principiu, ar fi trebuit să se considere că prescripția sumelor în cauză intervenise în temeiul termenului
         general de prescripție de patru ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95.

      39      Totuși, după intrarea în vigoare a acestui regulament, instanțele germane au continuat să aplice acțiunilor prin care se urmărea
         recuperarea restituirilor obținute nejustificat de operatori termenul de prescripție de 30 de ani prevăzut la articolul 195
         din Codul civil german.

      40      În această privință, trebuie să se constate că articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 se referă la „posibilitatea”
         pe care o „păstrează” statele membre de a prevedea un termen de prescripție mai lung decât cel prevăzut la alineatul (1) primul
         paragraf al acestui articol.

      41      Astfel, din modul de redactare a articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 rezultă că această dispoziție nu
         se limitează să prevadă posibilitatea statelor membre de a introduce un termen de prescripție mai lung decât cel prevăzut
         la alineatul (1) primul paragraf al aceluiași articol. Într‑adevăr, alineatul (3) menționat recunoaște în mod expres și posibilitatea
         statelor membre de a păstra un termen de prescripție mai lung, care exista la data intrării în vigoare a acestui regulament.

      42      Rezultă că, în temeiul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, statele membre pot, pe de o parte, să continue
         să aplice termene de prescripție mai lungi, care existau la data adoptării regulamentului menționat, și, pe de altă parte,
         să introducă noi norme de prescripție care să prevadă astfel de termene ulterior acestei date.

      43      În ceea ce privește aspectul dacă aceste termene naționale de prescripție trebuie să fie prevăzute de o dispoziție națională
         specială aplicabilă recuperării restituirilor la export sau, în general, unor măsuri administrative, trebuie arătat că în
         cuprinsul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 nu se găsesc elemente care să răspundă în mod explicit
         la această întrebare.

      44      Desigur, articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din regulamentul menționat prevede că normele sectoriale pot să prevadă
         un termen mai scurt decât termenul de patru ani, care nu poate fi însă mai mic de trei ani. Cu toate acestea, în această dispoziție
         este vorba despre norme sectoriale adoptate la nivel comunitar, fapt confirmat de al cincilea considerent al regulamentului,
         iar nu despre norme sectoriale naționale (a se vedea în acest sens Hotărârea Handlbauer, citată anterior, punctul 28).

      45      În plus, Regulamentul nr. 2988/95 nu prevede niciun mecanism de informare sau de notificare referitor la folosirea de către
         statele membre a posibilității de a prevedea termene mai lungi, conform articolului 3 alineatul (3) din acesta. Rezultă că
         la nivel comunitar nu a fost prevăzută nicio formă de control în ceea ce privește atât termenele de prescripție derogatorii
         aplicate de statele membre în temeiul acestei dispoziții, cât și sectoarele în care acestea au decis să aplice astfel de termene.

      46      Prin urmare, articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 nu poate fi interpretat în sensul că statele membre trebuie,
         în contextul acestei dispoziții, să prevadă respectivele termene mai lungi în norme speciale și/sau sectoriale.

      47      Având în vedere cele ce precedă, la a treia întrebare trebuie să se răspundă că termenele de prescripție mai lungi pe care
         statele membre păstrează posibilitatea de a le aplica în temeiul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95
         pot rezulta din dispoziții de drept comun anterioare datei adoptării acestui regulament.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      48      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      Termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al
            Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene este aplicabil măsurilor
            administrative precum recuperarea unei restituiri la export obținute nejustificat de un exportator ca urmare a unor abateri
            săvârșite de acesta din urmă.
      2)      În situații precum cele din acțiunea principală, termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf
            din Regulamentul nr. 2988/95:
      –        se aplică unor abateri săvârșite anterior intrării în vigoare a acestui regulament;
      –        începe să curgă de la data săvârșirii abaterii în cauză.
      3)      Termenele de prescripție mai lungi pe care statele membre păstrează posibilitatea de a le aplica în temeiul articolului 3
            alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 pot rezulta din dispoziții de drept comun anterioare datei adoptării acestui regulament.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a șaptea) din data de 16 septembrie 2009. # Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia împotriva Consiliului Uniunii Europene şi Comisia Comunităților Europene. # Răspundere extracontractuală - Uniune vamală - Dovada caracterului comunitar al produselor ce provin din pescuitul maritim - Imposibilitatea de a furniza anumite documente ca probă - Încălcare suficient de gravă a unei norme juridice care conferă drepturi particularilor - Răspunderea comunității în lipsa unei conduite ilicite a organelor sale. # Cauza T-162/07.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 16 septembrie 2009 — Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia/Consiliul și Comisia
      (Cauza T‑162/07)
      „Răspundere extracontractuală — Uniune vamală — Dovada caracterului comunitar al produselor ce provin din pescuitul maritim — Imposibilitatea de a furniza anumite documente ca probă — Încălcare suficient de gravă a unei norme juridice care conferă drepturi particularilor — Răspunderea comunității în lipsa unei conduite ilicite a organelor sale”
      1.                     Răspundere extracontractuală — Condiții — Încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor
            (art. 288 al doilea paragraf CE) (a se vedea punctele 45-47)
      2.                     Răspundere extracontractuală — Articolul 288 al doilea paragraf CE — Domeniu de aplicare (art. 288 al doilea paragraf CE)
            (a se vedea punctele 74-77)
      Obiectul

               O acțiune în despăgubiri urmărind obținerea reparării prejudiciului pe care reclamanta pretinde că l‑a suferit ca urmare a
                  neadoptării de către Consiliu și Comisie a dispozițiilor care să permită autorităților vamale ale unui stat membru să accepte
                  ca dovadă a originii comunitare a produselor ce provin din pescuitul maritim alte documente decât formularul T2M prevăzut
                  de Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului
                  (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 253, p. 1)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din 23 noiembrie 2010. # Fritz Harald Wenig împotriva Comisiei Europene. # Funcție publică - Funcționari. # Cauza F-75/09.


Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 19 aprilie 2016.#Spirig Pharma AG împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marca Uniunii Europene – Cerere de înregistrare a mărcii figurative Daylong a Uniunii Europene – Motiv absolut de refuz – Caracter descriptiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-261/15.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 14 mai 1998. # SCA Holding Ltd împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Amendă - Motivare. # Cauza T-327/94.


Hotărârea Curții din data de 12 octombrie 1982. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Cauza 148/81.


Hotărârea Curții din data de 15 iunie 1978. # Gabrielle Defrenne împotriva Société anonyme belge de navigation aérienne Sabena. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Belgia. # Cauza 149/77.


HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE (Camera a treia) 26 martie 2014.#CP împotriva Parlamentului European.#Funcție publică – Funcționar – Șef de unitate – Perioadă de probă – Neconfirmarea în funcția de șef de unitate – Repartizare într‑o altă funcție decât de conducere – Norme interne ale Parlamentului European.#Cauza F‑8/13.


Hotărârea Curții din data de 8 martie 1979. # Salumificio di Cornuda SpA împotriva Amministrazione delle Finanze dello Stato. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte suprema di Cassazione - Italia. # Cauza 130/78.


Hotărârea Curții din data de 27 octombrie 1993. # A. M. van Gemert-Derks împotriva Nieuwe Industriële Bedrijfsvereniging. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Raad van Beroep 's-Hertogenbosch - Țările de Jos. # Securitate socială. # Cauza C-337/91.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 22 iunie 2004. # Claude Ruiz-Picasso și alții împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-185/02.