title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 9 octombrie 2008.#Interboves GmbH împotriva Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania.#Directiva 91/628/CEE - Restituiri la export - Protecția animalelor în timpul transportului - Transportul maritim al bovinelor între două puncte geografice din Comunitate - Vehicul încărcat pe un vapor fără descărcarea animalelor - Timp de odihnă de 12 ore - Obligație.#Cauza C-277/06.

text:
      Cauza C‑277/06
      Interboves GmbH
      împotriva
      Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Finanzgericht Hamburg)
      „Directiva 91/628/CEE – Restituiri la export – Protecția animalelor în timpul transportului – Transportul maritim al bovinelor între două puncte geografice din Comunitate – Vehicul încărcat pe un vapor fără descărcarea animalelor – Timp de odihnă de 12 ore – Obligație”
      Sumarul hotărârii
      Agricultură – Organizarea comună a piețelor – Restituiri la export – Condiții de acordare – Respectarea reglementării comunitare
            privind bunăstarea animalelor vii din specia bovină în cursul transportului
      [Directiva 91/628 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 95/29, anexă, punctul 48 punctul 4 litera (d),
            punctul 48 punctul 5 și punctul 48 punctul 7 literele (a) și (b)]
      Punctul 48 punctul 7 litera (a) din anexa la Directiva 91/628 privind protecția animalelor în cursul transportului, astfel
         cum a fost modificată prin Directiva 95/29, trebuie să fie interpretat în sensul că acesta stabilește dispozițiile generale
         aplicabile transporturilor maritime, inclusiv transportului cu o navă ro‑ro prin care se face legătura în mod regulat și direct
         între două puncte geografice din Comunitatea Europeană, cu ajutorul unor vehicule încărcate pe nave fără descărcarea animalelor,
         cu excepția, în ceea ce privește acest tip de nave, a perioadelor de odihnă acordate animalelor după debarcarea lor, care
         sunt prevăzute la punctul 48 punctul 7 litera (b) din anexa menționată.

      În conformitate cu această din urmă dispoziție, existența unei legături între perioada de transport rutier care precedă și
         cea care urmează unei perioade de transport cu o navă ro‑ro prin care se face legătura în mod regulat și direct între două
         puncte geografice din Comunitatea Europeană, cu ajutorul unor vehicule încărcate pe nave fără descărcarea animalelor, depinde
         de depășirea sau de nedepășirea duratei maxime de 28 de ore de transport cu o navă ro‑ro, menționată la punctul 48 punctul
         4 litera (d) din anexa la Directiva 91/628.

      În cazul în care transportul cu o navă ro‑ro prin care se face legătura în mod regulat și direct între două puncte geografice
         din Comunitatea Europeană, cu ajutorul unor vehicule încărcate pe nave fără descărcarea animalelor, nu depășește durata maximă
         de 28 de ore, imediat după debarcarea în portul de destinație poate începe o perioadă de transport rutier. Pentru a calcula
         durata acestei perioade, trebuie să se ia în considerare durata perioadei de transport rutier care a precedat transportul
         cu o navă ro‑ro, cu excepția cazului în care perioada de transport rutier anterioară transportului maritim a fost neutralizată
         printr‑o perioadă de odihnă de cel puțin 24 de ore, în temeiul punctului 48 punctul 5 din anexa la Directiva 91/628. Revine
         instanței de trimitere competența de a verifica dacă, în acțiunea principală, călătoria în cauză îndeplinește condițiile menționate
         mai sus.

      (a se vedea punctul 41 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      9 octombrie 2008(*)

      „Directiva 91/628/CEE – Restituiri la export – Protecția animalelor în timpul transportului – Transportul maritim al bovinelor între două puncte geografice din Comunitate – Vehicul încărcat pe un vapor fără descărcarea animalelor – Timp de odihnă de 12 ore – Obligație”
      În cauza C‑277/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Finanzgericht
         Hamburg (Germania), prin decizia din 2 iunie 2006, primită de Curte la 26 iunie 2006, în procedura

      Interboves GmbH
      împotriva
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka (raportor) și doamna
         P. Lindh, judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul J. Swedenborg, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 23 mai 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Interboves GmbH, de O. Wenzlaff, Rechtsanwalt;
      –        pentru Hauptzollamt Hamburg-Jonas, de doamna S. Plenter, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul belgian, de doamna A. Hubert, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul elen, de domnul V. Kontolaimos și de doamna S. Papaioannou, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul suedez, de domnul A. Kruse și de doamna S. Johannesson, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii F. Erlbacher și J. C. Schieferer, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 13 martie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea punctului 48 punctul 7 literele (a) și (b) din anexa
         la Directiva 91/628/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1991 privind protecția animalelor în cursul transportului și de modificare
         a Directivelor 90/425/CEE și 91/496/CEE (JO L 340, p. 17, Ediție specială, 03/vol. 10, p. 182), astfel cum a fost modificată
         prin Directiva 95/29/CE a Consiliului din 29 iunie 1995 (JO L 148, p. 52, Ediție specială, 03/vol. 17, p. 120, denumită în
         continuare „Directiva 91/628”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Interboves GmbH (denumită în continuare „Interboves”), pe de
         o parte, și Hauptzollamt Hamburg-Jonas (denumit în continuare „Hauptzollamt”), pe de altă parte, cu privire la refuzul acestuia
         din urmă de a plăti restituiri la export ca urmare a transportului de bovine vii de către societatea menționată către fosta
         Iugoslavie.

       Cadrul juridic
      3        În conformitate cu articolul 1 alineatul (1) litera (a), Directiva 91/268 se aplică transportului de animale domestice din
         specia bovină.

      4        În temeiul articolului 2 alineatul (2) din această directivă, se înțelege prin:

      „(b)      «transport»: orice deplasare a animalelor, efectuată cu un mijloc de transport care include încărcarea și descărcarea animalelor;
      […]
      (g)      «călătorie»: deplasarea de la locul de plecare la locul de destinație;
      (h)      «durată de odihnă»: o perioadă continuă, în cursul călătoriei, în timpul căreia animalele nu sunt deplasate cu un mijloc de
         transport;

      […]”
      5        Punctul 26 litera (b) punctele (i)-(iii) din anexa la directiva menționată prevede:

      „[…]
      (i)      compartimentele cu animale trebuie bine fixate pe vehicul; vehiculul și compartimentul cu animale trebuie să fie dotate cu
         legături adecvate care să asigure o fixare solidă de vapor. Pe un pod de transbordare acoperit, trebuie să fie menținută o
         ventilație corespunzătoare, în funcție de numărul vehiculelor transportate. În cazul în care acest lucru este posibil, vehiculul
         pentru transportul animalelor trebuie plasat în apropierea unei surse de aer proaspăt;

      (ii)      compartimentul cu animale trebuie prevăzut cu un număr suficient de deschizături sau de alte mijloace care să asigure o ventilație
         suficientă, ținând seama de faptul că debitul de aer este limitat în spațiul închis din buncărul pentru vehicule de pe vapor.
         Spațiul liber din interiorul compartimentului pentru animale, la fiecare nivel al său, trebuie să fie suficient pentru a permite
         o ventilare adecvată deasupra animalelor, atunci când ele se află în mod natural în poziție ridicată;

      (iii) în fiecare parte a compartimentului cu animale trebuie prevăzut un acces direct, astfel încât animalele să poată fi, după
         caz, îngrijite, hrănite și adăpate pe durata călătoriei.”

      6        Punctul 48 din anexa la Directiva 91/628, intitulat „Intervale de adăpare, hrănire și durate de călătorie și de odihnă”, prevede:

      „[…]
      2.      Durata călătoriei animalelor din speciile enumerate [la articolul 1] nu trebuie să depășească opt ore.
      3.      Durata maximă a călătoriei menționată la punctul 2 poate fi prelungită cu condiția ca vehiculul care efectuează transportul
         să îndeplinească următoarele condiții suplimentare:

      –        cantitate suficientă de așternut așezat pe suprafața vehiculului;
      –        cantitate corespunzătoare de furaje la bordul vehiculului, în funcție de speciile de animale transportate și de durata călătoriei;
      –        acces direct la animale;
      –        posibilitatea unei ventilații adecvate, care să poată fi adaptată în funcție de temperatură (interioară și exterioară);
      –        pereți despărțitori mobili pentru crearea de compartimentări;
      –        un dispozitiv care să permită racordarea la o rețea de alimentare cu apă în timpul opririlor;
      […]
      4.      În cazul în care se utilizează un vehicul rutier care îndeplinește condițiile enunțate la punctul 3, intervalele de adăpare
         și hrănire și duratele de călătorie și de odihnă sunt următoarele:

      […]
      (d)      toate celelalte animalele din speciile menționate [la articolul 1] trebuie să beneficieze, după 14 ore de transport, de un
         timp de odihnă suficient, de cel puțin 1 oră, în special pentru a fi adăpate și, dacă este nevoie, hrănite. După expirarea
         timpului de odihnă, transportul poate continua timp de 14 ore.

      […]
      7.      (a)   Animalele nu trebuie transportate pe cale maritimă în cazul în care durata maximă a călătoriei depășește durata prevăzută
         la punctul 2, decât cu condiția să se respecte condițiile prevăzute la punctele 3 și 4, cu excepția celor referitoare la duratele
         călătoriei și la perioadele de odihnă.

               (b)   În cazul transportului maritim prin care se face legătura în mod regulat și direct între două puncte geografice din Comunitate,
         prin intermediul vehiculelor încărcate pe nave fără descărcarea animalelor, trebuie prevăzută o durată de odihnă de 12 ore
         pentru animale după debarcarea în portul de destinație sau în apropierea acestuia, cu excepția cazului în care durata transportului
         maritim permite integrarea călătoriei în schema generală de la punctele 2-4.

      […]”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      7        Din decizia de trimitere rezultă că, la 12 iunie 2002, Interboves a declarat la Hauptzollamt Friedrichshafen exportarea a
         33 de bovine vii către fosta Iugoslavie și a solicitat să i se acorde, în acest temei, o restituire la export.

      8        Printr‑o decizie din 23 iulie 2003, Hauptzollamt a respins această cerere întrucât această societate nu respectase punctul
         48 punctul 7 litera (b) din anexa la Directiva 91/628. Într‑adevăr, Hauptzollamt a constatat că, potrivit planului de drum,
         bovinele ar fi fost transportate timp de 23 de ore, și anume 14 ore și 30 de minute de transport pe mare la bordul unei nave
         ro‑ro între Bari (Italia) și Igoumenitsa (Grecia), și 8 ore și 30 de minute de transport rutier până la Evzoni, punct de frontieră
         între Grecia și Fosta Republică Iugoslavă a Macedoniei, fără să fi fost asigurată nicio perioadă de odihnă.

      9        Împotriva Deciziei din 23 iulie 2003, Interboves a introdus o contestație administrativă, arătând în special că durata traversării
         maritime nu trebuie luată în considerare la calcularea timpului de transport în temeiul punctului 48 punctul 7 litera (a)
         din anexa la Directiva 91/268.

      10      Prin Decizia din 21 iunie 2005, Hauptzollamt a respins această contestație administrativă, subliniind că durata traversării
         maritime trebuie să fie considerată o prelungire a transportului rutier. Prin urmare, potrivit Hauptzollamt, pentru a verifica
         dacă durata totală a transportului este conformă cu punctul 48 punctul 7 litera (b) din anexa la Directiva 91/628, trebuie
         adunată durata transportului maritim cu cea a transporturilor rutiere anterior și posterior, ceea ce ar echivala, în acțiunea
         principală, cu o durată totală de 32 de ore și 45 de minute.

      11      La 21 iulie 2005, Interboves a formulat o acțiune împotriva Deciziei din 21 iunie 2005, invocând din nou că, în opinia sa,
         a respectat dispozițiile Directivei 91/628.

      12      În aceste condiții, Finanzgericht Hamburg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      [Punctul 48 punctul 7] litera (a) […] din anexa la Directiva 91/628/CEE […] stabilește cerința esențială impusă transporturilor
         [de animale] pe mare, astfel încât, în principiu – și cu condiția de a fi îndeplinite condițiile [de la punctul 48 punctele
         3 și 4] din anexa [menționată mai sus], cu excepția duratelor de călătorie și a perioadelor de odihnă – perioadele de transport
         rutier anterioară și ulterioară transportului pe mare nu sunt legate între ele, chiar și în cazul unui transport de animale
         pe o navă de tip feribot ro‑ro (cunoscută sub numele «roll on/roll off»)?

      2)      [Punctul 48 punctul 7] litera (b) [...] din anexa la Directiva 91/628 […] cuprinde o dispoziție specială referitoare la navele
         ro‑ro care circulă în Comunitatea [Europeană] și care se aplică în mod cumulativ cerințelor de la [punctul 48 punctul 4] litera
         (d) [din această anexă], astfel încât, la sosirea feribotului în portul de destinație, nu începe să curgă o nouă durată maximă
         de 29 de ore și nu este necesar să se respecte o pauză de 12 ore decât dacă durata transportului pe mare a fost contrară normelor
         generale prevăzute la [punctul 48 punctele 2-4] din anexa la directiva menționată, respectiv o durată maximă de 29 de ore,
         conform punctului 48 punctul 4 litera (d) [din anexa menționată]?”

       Observații introductive
      13      În cuprinsul deciziei sale, instanța de trimitere face trimitere la punctul 48 punctul 4 litera (d) din anexa la Directiva
         91/628, care stabilește norma denumită „14 + 1 + 14”. În temeiul acestui punct, animalele trebuie să beneficieze, după 14
         ore de transport, de un timp de odihnă suficient, de cel puțin o oră, în special pentru a fi adăpate și, dacă este nevoie,
         hrănite. După expirarea timpului de odihnă, transportul poate continua timp de 14 ore.

      14      Având în vedere cuprinsul celei de a doua întrebări preliminare, se constată că instanța de trimitere interpretează norma
         prevăzută la punctul 48 punctul 4 litera (d) menționat anterior ca autorizând o durată maximă de transport de 29 de ore.

      15      Or, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 18 din concluzii, punctul 48 punctul 4 litera (d) din anexa la Directiva
         91/628 stabilește o perioadă maximă de transport de 28 de ore, întreruptă pentru o perioadă minimă de odihnă de o oră după
         prima tranșă de 14 ore.

      16      Prin urmare, norma denumită „14 + 1 + 14”, menționată la respectivul punct 48 punctul 4 litera (d), trebuie să fie înțeleasă
         în sensul că autorizează o durată maximă de transport de 28 de ore, întreruptă pentru o perioadă minimă de odihnă de o oră.

       Cu privire la întrebările preliminare
      17      Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită,
         în esență, să se stabilească, mai întâi, dacă un transport cu o navă ro‑ro prin care se face legătura în mod regulat și direct
         între două puncte geografice din Comunitate, menționat la punctul 48 punctul 7 litera (b) din anexa la Directiva 91/628, poate
         să fie calificat ca transport maritim în sensul punctului 48 punctul 7 litera (a) din această anexă. În cazul unui răspuns
         afirmativ, aceasta solicită, în continuare, să se stabilească dacă perioada de transport rutier care precedă și cea care urmează
         unui transport cu o navă ro‑ro trebuie să fie legate între ele. În sfârșit, aceasta solicită să se stabilească dacă, după
         un transport cu o navă ro‑ro pentru o durată care se pare că depășește 14 ore, respectiv perioada maximă de transport prevăzută
         la punctul 48 punctul 4 litera (d) din anexa la Directiva 91/628, anterior perioadei minime de odihnă de o oră, animalele
         trebuie să beneficieze de odihnă timp de 12 ore, în temeiul punctului 48 punctul 7 litera (b) menționat anterior, sau dacă
         se poate efectua transportul rutier imediat după debarcare, pentru o durată maximă de 28 de ore, întreruptă pentru o perioadă
         minimă de odihnă de o oră.

      18      Potrivit instanței de trimitere, punctul 48 punctul 7 litera (a) din anexa la Directiva 91/628 stabilește cerințele esențiale
         aplicabile transporturilor maritime, inclusiv transportului cu o navă ro‑ro.

      19      Din aceasta ar rezulta, în primul rând, că dispozițiile privind durata transportului și timpul de odihnă nu se aplică transporturilor
         maritime atât timp cât sunt îndeplinite cerințele prevăzute la punctul 48 punctele 3 și 4 din această anexă. În al doilea
         rând, perioada de transport rutier care precedă și cea care urmează transportului maritim nu ar fi legate între ele. În al
         treilea rând, la sosirea navei ro‑ro în portul de destinație, ar putea începe imediat o nouă durată maximă de 28 de ore de
         transport în sensul punctului 48 punctul 4 litera (d) din anexa la Directiva 91/628, întreruptă pentru o perioadă minimă de
         odihnă de o oră.

      20      Cu titlu preliminar, trebuie să se amintească, pe de o parte, că punctul 48 din anexa la Directiva 91/628 stabilește normele
         privind intervalele de adăpare și de hrănire, precum și duratele de călătorie și de odihnă ale speciilor de animale, între
         care bovinele, enumerate la articolul 1 alineatul (1) litera (a) din această directivă, în cursul transportului acestora,
         cu excepția transportului aerian.

      21      Pe de altă parte, normele privind duratele de călătorie și de odihnă, în ipoteza unui transport pe mare, sunt reglementate
         la punctul 48 punctul 7 literele (a) și (b) din anexa menționată. Punctul 7 litera (a) stabilește dispozițiile generale aplicabile
         transportului pe mare, iar punctul 7 litera (b) precizează condițiile în care trebuie să fie respectată o perioadă de odihnă
         de 12 ore în ipoteza unui transport cu o navă ro‑ro prin care se face legătura în mod regulat și direct între două puncte
         geografice din Comunitate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 iulie 2008, Schwaninger, C‑207/06, punctele 23, 24 și
         30).

      22      În ceea ce privește, mai întâi, calificarea ca transport maritim a unui transport cu o navă ro‑ro prin care se face legătura
         în mod regulat și direct între două puncte geografice din Comunitate, trebuie să se arate, astfel cum a procedat avocatul
         general la punctul 28 din concluzii, că atât din cuprinsul punctului 48 punctul 7 litera (b) din anexa la Directiva 91/628,
         cât și din cuprinsul punctului 26 din această anexă reiese că, în pofida caracteristicilor sale specifice, transportul pe
         o navă ro‑ro este un transport maritim.

      23      Într‑adevăr, pe de o parte, punctul 48 punctul 7 litera (b) din anexa menționată se referă în mod expres la acest mod de transport
         ca fiind un mod de transport maritim. Pe de altă parte, din cuprinsul punctului 26 al aceleiași anexe rezultă că legiuitorul
         comunitar, prin reglementarea măsurilor speciale care trebuie luate pentru mijloacele de transport pentru animale, a inclus
         acest tip de nave printre mijloacele de transport maritim.

      24      Având în vedere că transportul cu o navă ro‑ro este un transport maritim, rezultă că punctul 48 punctul 7 literele (a) și
         (b) din anexa la Directiva 91/628 este aplicabil acestuia.

      25      În continuare, în ceea ce privește aspectul dacă perioada de transport rutier care precedă și cea care urmează unui transport
         cu o navă ro‑ro trebuie să fie legate între ele, este necesar să se arate de la bun început că nu există o prevedere expresă
         în acest sens la punctul 48 din anexa la Directiva 91/628.

      26      Cu toate acestea, din cuprinsul punctului 48 punctul 7 litera (b) din anexa la Directiva 91/628, precum și din finalitatea
         acestei directive rezultă că existența unei legături între aceste perioade de transport rutier trebuie să fie apreciată ținând
         seama de depășirea sau de nedepășirea duratei maxime de 28 de ore a transportului cu o navă ro‑ro menționată la punctul 48
         punctul 4 litera (d) din această anexă.

      27      În această privință, trebuie să se amintească faptul că punctul 48 punctul 7 litera (b) din anexa la Directiva 91/628 prevede
         că trebuie asigurată o durată de odihnă de 12 ore pentru animale după debarcarea în portul de destinație sau în apropierea
         acestuia, cu excepția cazului în care durata transportului maritim permite integrarea călătoriei în schema generală prevăzută
         la acest punct 48 punctele 2-4.

      28      Referindu‑se la respectiva schemă generală, se pare că legiuitorul comunitar a intenționat ca norma menționată la punctul
         48 punctul 4 litera (d) din anexa la Directiva 91/628, care stabilește o durată maximă a transportului de 28 de ore, să fie
         luată în considerare în ipoteza unui transport cu o navă ro‑ro, cu excepția totuși a timpului de odihnă de cel puțin o oră.

      29      Într‑adevăr, astfel cum a precizat avocatul general la punctul 33 din concluzii, respectarea acestui timp de odihnă nu poate
         să se justifice în cazul unui transport maritim.

      30      Pe de o parte, respectarea unei astfel de perioade de odihnă în larg nu este deloc realizabilă în practică, atât timp cât
         aceasta ar presupune ca nava să acosteze cel puțin o oră după 14 ore de călătorie pe mare, după care să reia călătoria pe
         mare pentru o nouă perioadă de 14 ore.

      31      Pe de altă parte, trebuie să se arate că, spre deosebire de transportul rutier, care necesită oprirea camionului pentru hrănirea,
         adăparea și îngrijirea animalelor, caracteristicile specifice ale transportului maritim permit efectuarea acestor operațiuni
         în cursul transportului în conformitate cu punctul 26 din anexa la Directiva 91/628.

      32      Prin urmare, din cuprinsul punctului 48 punctul 7 litera (b) din această anexă rezultă că, în cazul în care se depășește durata
         maximă de 28 de ore de transport cu o navă ro‑ro, animalele trebuie să beneficieze obligatoriu de 12 ore de odihnă înainte
         de a putea fi transportate din nou pentru o nouă durată maximă de 28 de ore, întreruptă pentru o perioadă minimă de odihnă
         de o oră, în conformitate cu punctul 48 punctul 4 litera (d) din anexa menționată.

      33      În astfel de împrejurări, diferitele perioade de transport rutier nu trebuie să fie adăugate în măsura în care perioada de
         odihnă de 12 ore are ca efect în mod necesar neutralizarea perioadelor de transport efectuate anterior acestei perioade de
         odihnă. Cele 12 ore prevăzute prin această dispoziție au aceeași funcție de neutralizare a perioadelor de transport efectuate
         înainte de această perioadă de odihnă ca și perioada de 24 de ore prevăzută la punctul 48 punctul 5 din anexa la Directiva
         91/628, aplicabilă transportului rutier.

      34      În schimb, în cazul în care transportul cu o navă ro‑ro permite integrarea călătoriei în schema generală prevăzută la punctul
         48 punctele 2-4 din anexa la Directiva 91/628, în special dacă nu depășește durata maximă de 28 de ore de transport, și, în
         consecință, nu este necesară perioada de odihnă de 12 ore, imediat după sosirea navei în portul de destinație poate începe
         o perioadă de transport rutier.

      35      Cu toate acestea, într‑o astfel de ipoteză, pentru a stabili durata acestui nou transport rutier, trebuie să se țină seama
         de durata transportului rutier anterior transportului cu o navă ro‑ro, cu excepția cazului în care a fost asigurată o perioadă
         de odihnă de 24 de ore înainte de îmbarcarea animalelor pe această navă. Într‑adevăr, dacă aceasta este situația, legătura
         între perioadele de transport rutier nu se justifică, atât timp cât perioada de odihnă de 24 de ore are ca efect neutralizarea
         perioadei de transport rutier anterioare celei a transportului cu o navă ro‑ro.

      36      Prin urmare, dacă durata transportului cu o navă ro‑ro nu depășește 28 de ore și dacă durata transportului rutier care a precedat‑o
         nu a fost neutralizată printr‑o perioadă de odihnă de 24 de ore în conformitate cu punctul 48 punctul 5 din anexa la Directiva
         91/628, trebuie să se adauge duratele transporturilor rutiere anterior și ulterior transportului cu o navă ro‑ro.

      37      În schimb, dacă durata transportului cu o navă ro‑ro nu depășește 28 de ore și dacă durata transportului rutier care a precedat‑o
         a fost neutralizată printr‑o perioadă de odihnă de 24 de ore, imediat după debarcare poate începe o nouă perioadă de transport
         rutier, cu o durată maximă de 28 de ore, întreruptă pentru o perioadă minimă de odihnă de o oră, fără a se ține seama de durata
         transportului rutier anterior transportului cu o navă ro‑ro.

      38      Orice altă interpretare a punctului 48 punctul 7 litera (b) din anexa la Directiva 91/628 ar presupune să se admită că, după
         un transport cu o navă ro‑ro de cel puțin 28 de ore, ar putea începe o nouă perioadă maximă de 28 de ore de transport rutier,
         întreruptă pentru o perioadă minimă de odihnă de o oră, fără a se ține seama de durata unui transport rutier anterior transportului
         cu o navă ro‑ro. În acest mod, ar fi posibilă acumularea mai multor transporturi efectuate cu diferite mijloace de transport,
         fără să fie asigurată o perioadă de odihnă de 12 ore sau de 24 de ore.

      39      Or, o astfel de interpretare a respectivului punct 48 punctul 7 litera (b) ar încălca în mod direct principalul obiectiv urmărit
         prin Directiva 91/628, respectiv protecția animalelor în timpul transportului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 ianuarie
         2008, Viamex Agrar Handel și ZVK, C‑37/06 și C‑58/06, Rep.,p. I‑69, punctul 29), și finalitatea acestei directive, astfel
         cum reiese în special din al optulea considerent al acesteia, potrivit căruia, din motive legate de bunăstarea animalelor,
         transportul acestora pe distanțe lungi, inclusiv transportul animalelor destinate sacrificării, trebuie redus cât de mult
         posibil.

      40      În sfârșit, în ceea ce privește aspectul dacă, după un transport cu o navă ro‑ro pentru o durată care se pare că depășește
         14 ore, animalele trebuie să beneficieze de o perioadă de odihnă de 12 ore, în temeiul punctului 48 punctul 7 litera (b) din
         anexa la Directiva 91/628, sau dacă se poate efectua transportul rutier imediat după debarcare, pentru o durată maximă de
         28 de ore, întreruptă pentru o perioadă minimă de odihnă de o oră, este suficient să se arate că, astfel cum reiese din cuprinsul
         punctului 34 din prezenta hotărâre, în cazul în care transportul cu o navă ro‑ro nu depășește durata maximă de 28 de ore de
         transport și, în consecință, nu este necesară perioada de odihnă de 12 ore, imediat după sosirea navei în portul de destinație
         poate începe o perioadă de transport rutier, a cărei durată trebuie să fie calculată în funcție de metoda indicată la punctul
         36 din prezenta hotărâre.

      41      Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la prima și la cea de a doua întrebare după cum urmează:

      –        Punctul 48 punctul 7 litera (a) din anexa la Directiva 91/628 trebuie să fie interpretat în sensul că acesta stabilește dispozițiile
         generale aplicabile transporturilor maritime, inclusiv transportului cu o navă ro‑ro prin care se face legătura în mod regulat
         și direct între două puncte geografice din Comunitate, cu ajutorul unor vehicule încărcate pe nave fără descărcarea animalelor,
         cu excepția, în ceea ce privește acest tip de nave, a perioadelor de odihnă acordate animalelor după debarcarea lor, care
         sunt prevăzute la punctul 48 punctul 7 litera (b) din anexa menționată.

      –        În conformitate cu această din urmă dispoziție, existența unei legături între perioada de transport rutier anterioară și cea
         ulterioară unei perioade de transport cu o navă ro‑ro prin care se face legătura în mod regulat și direct între două puncte
         geografice din Comunitate, cu ajutorul unor vehicule încărcate pe nave fără descărcarea animalelor, depinde de depășirea sau
         de nedepășirea duratei maxime de 28 de ore de transport cu o navă ro‑ro, menționată la punctul 48 punctul 4 litera (d) din
         anexa la Directiva 91/628.

      –        În cazul în care transportul cu o navă ro‑ro prin care se face legătura în mod regulat și direct între două puncte geografice
         din Comunitate, cu ajutorul unor vehicule încărcate pe nave fără descărcarea animalelor, nu depășește durata maximă de 28
         de ore, imediat după debarcarea în portul de destinație poate începe o perioadă de transport rutier. Pentru a calcula durata
         acestei perioade, trebuie să se ia în considerare durata perioadei de transport rutier care a precedat transportul cu o navă
         ro‑ro, cu excepția cazului în care perioada de transport rutier anterioară transportului maritim a fost neutralizată printr‑o
         perioadă de odihnă de cel puțin 24 de ore, în temeiul punctului 48 punctul 5 din anexa la Directiva 91/628. Revine instanței
         de trimitere competența de a verifica dacă, în acțiunea principală, călătoria în cauză îndeplinește condițiile menționate
         mai sus.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      42      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      –        Punctul 48 punctul 7 litera (a) din anexa la Directiva 91/628/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1991 privind protecția animalelor
            în cursul transportului și de modificare a Directivelor 90/425/CEE și 91/496/CEE, astfel cum a fost modificată prin Directiva
            95/29/CE a Consiliului din 29 iunie 1995, trebuie să fie interpretat în sensul că acesta stabilește dispozițiile generale
            aplicabile transporturilor maritime, inclusiv transportului cu o navă ro‑ro prin care se face legătura în mod regulat și direct
            între două puncte geografice din Comunitatea Europeană, cu ajutorul unor vehicule încărcate pe nave fără descărcarea animalelor,
            cu excepția, în ceea ce privește acest tip de nave, a perioadelor de odihnă acordate animalelor după debarcarea lor, care
            sunt prevăzute la punctul 48 punctul 7 litera (b) din anexa menționată.
      –        În conformitate cu această din urmă dispoziție, existența unei legături între perioada de transport rutier care precedă și
            cea care urmează unei perioade de transport cu o navă ro‑ro prin care se face legătura în mod regulat și direct între două
            puncte geografice din Comunitatea Europeană, cu ajutorul unor vehicule încărcate pe nave fără descărcarea animalelor, depinde
            de depășirea sau de nedepășirea duratei maxime de 28 de ore de transport cu o navă ro‑ro, menționată la punctul 48 punctul
            4 litera (d) din anexa la Directiva 91/628.
      –        În cazul în care transportul cu o navă ro‑ro prin care se face legătura în mod regulat și direct între două puncte geografice
            din Comunitatea Europeană, cu ajutorul unor vehicule încărcate pe nave fără descărcarea animalelor, nu depășește durata maximă
            de 28 de ore, imediat după debarcarea în portul de destinație poate începe o perioadă de transport rutier. Pentru a calcula
            durata acestei perioade, trebuie să se ia în considerare durata perioadei de transport rutier care a precedat transportul
            cu o navă ro‑ro, cu excepția cazului în care perioada de transport rutier anterioară transportului maritim a fost neutralizată
            printr‑o perioadă de odihnă de cel puțin 24 de ore, în temeiul punctului 48 punctul 5 din anexa la Directiva 91/628. Revine
            instanței de trimitere competența de a verifica dacă, în acțiunea principală, călătoria în cauză îndeplinește condițiile menționate
            mai sus.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 18 iunie 2009.#Procedură inițiată de Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Korkein hallinto-oikeus - Finlanda.#Libertatea de stabilire - Directiva 90/435/CEE - Impozit pe profit - Distribuire de dividende - Taxă reținută la sursă aplicată asupra dividendelor plătite unor alte societăți nerezidente decât societățile în sensul directivei menționate - Scutirea dividendelor plătite unor societăți rezidente.#Cauza C-303/07.

text:
      Cauza C‑303/07
      Procedură inițiată de
      Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Korkein hallinto‑oikeus)
      „Libertatea de stabilire – Directiva 90/435/CEE – Impozit pe profit – Distribuire de dividende – Taxă reținută la sursă aplicată asupra dividendelor plătite unor alte societăți nerezidente decât societățile în sensul directivei
         menționate – Scutirea dividendelor plătite unor societăți rezidente”

      Sumarul hotărârii
      Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Legislație fiscală – Impozit pe profit – Impozitarea dividendelor
      [art. 43 CE și 48 CE; Directiva 90/435 a Consiliului, art. 2 lit. (a)]
      Articolele 43 CE și 48 CE trebuie interpretate în sensul că se opun legislației unui stat membru care scutește de taxa reținută
         la sursă dividendele distribuite de o filială rezidentă a acestui stat unei societăți pe acțiuni stabilite în același stat,
         dar care supune acestei taxe reținute la sursă dividendele similare plătite unei societăți‑mamă de tipul unei societăți de
         investiții cu capital variabil (SICAV) rezidente a unui alt stat membru, care are o formă juridică necunoscută în dreptul
         primului stat și care nu figurează în lista societăților prevăzute la articolul 2 litera (a) din Directiva 90/435 privind
         regimul fiscal comun care se aplică societăților‑mamă și filialelor acestora din diferite state membre, astfel cum a fost
         modificată prin Directiva 2003/123, și care este scutită de impozitul pe venit în temeiul legislației celuilalt stat membru.

      Într‑adevăr, o astfel de diferență de tratament fiscal al dividendelor între societățile‑mamă în funcție de locul în care
         își au sediul constituie o restricție privind libertatea de stabilire, în principiu interzisă de articolele 43 CE și 48 CE,
         întrucât face mai puțin atractivă exercitarea libertății de stabilire de către societăți stabilite în alte state membre, care
         ar putea, prin urmare, să renunțe la achiziționarea, la înființarea sau la menținerea unei filiale în statul membru care instituie
         o astfel de diferență de tratament.

      Este adevărat că acționarii beneficiari rezidenți nu se găsesc în mod inevitabil într‑o situație comparabilă cu cea a acționarilor
         beneficiari rezidenți într‑un alt stat membru din punctul de vedere al măsurilor prevăzute de un stat membru în vederea prevenirii
         sau a atenuării impozitării în lanț sau a dublei impozitări economice a profiturilor distribuite de o societate rezidentă.
         Cu toate acestea, din momentul în care un stat membru, în mod unilateral sau pe cale convențională, supune impozitului pe
         venit nu numai acționarii rezidenți, ci și acționarii nerezidenți, pentru dividendele percepute de la o societate rezidentă,
         situația acestor acționari nerezidenți se apropie de cea a acționarilor rezidenți. În consecință, dacă un stat membru a ales
         să protejeze societățile‑mamă rezidente de o impozitare în lanț pe profiturile repartizate de o filială rezidentă, trebuie
         să extindă această măsură la societățile‑mamă nerezidente care se află într‑o situație comparabilă, ca urmare a faptului că
         o impozitare similară aplicată societăților nerezidente rezultă din exercitarea competenței sale fiscale asupra acestora din
         urmă.

      Împrejurarea că în dreptul național nu există un tip de societăți care să aibă o formă juridică identică cu cea a unei SICAV
         rezidente a unui alt stat membru nu poate, prin ea însăși, să justifice un tratament diferențiat, în măsura în care, dreptul
         societăților din statele membre nefiind integral armonizat la nivel comunitar, aceasta ar priva libertatea de stabilire de
         orice efect util. În plus, împrejurarea referitoare la lipsa impozitării veniturilor unei SICAV în statul membru de reședință
         al acesteia nu instituie o diferență între o SICAV și o societate pe acțiuni rezidentă care să justifice un tratament diferențiat
         în ceea ce privește taxa reținută la sursă cu privire la dividendele încasate de aceste două categorii de societăți, în condițiile
         în care statul membru al societății care distribuie dividendele a ales să nu își exercite competența de impozitare asupra
         unor astfel de venituri atunci când sunt încasate de societățile rezidente. Pe de altă parte, nu este pertinent nici argumentul
         potrivit căruia, ca urmare a faptului că un stat membru nu ar impozita veniturile unei SICAV, impozitarea în lanț nu ar interveni
         la nivelul acestei societăți, ci la nivelul acționarilor ei și ar trebui să fie evitată de statul membru în care aceștia din
         urmă își au reședința, în condițiile în care statul membru respectiv este cel care, supunând unei taxe reținute la sursă veniturile
         ce au fost deja impozitate la nivelul societății care distribuie dividendele, creează impozitarea în lanț, impozitare pe care
         acest stat membru a ales să o prevină în ceea ce privește dividendele distribuite societăților rezidente. În aceste condiții,
         diferențele care există între o SICAV străină și o societate pe acțiuni de drept național nu sunt suficiente pentru a crea
         o distincție obiectivă în ceea ce privește scutirea de taxa reținută la sursă pe dividendele încasate.

      Un astfel de regim fiscal nu poate fi justificat de motive legate de prevenirea evaziunii fiscale în măsura în care nu privește
         în mod specific aranjamente pur artificiale, lipsite de realitate economică și create numai în scopul de a eluda impozitul
         datorat în mod normal pe profiturile generate de activitățile realizate pe teritoriul național. În ceea ce privește argumentul
         referitor la repartizarea echilibrată a competenței de impozitare, din moment ce un stat membru a ales să nu impoziteze societățile
         beneficiare stabilite pe teritoriul său pentru acest tip de venituri, nu poate invoca necesitatea de a asigura o repartizare
         echilibrată a competenței de impozitare între statele membre pentru a justifica impozitarea societăților beneficiare stabilite
         într‑un alt stat membru. Restricția privind libertatea de stabilire reprezentată de reglementarea menționată nu poate fi justificată
         nici de necesitatea de a proteja coerența regimului fiscal. Astfel, întrucât scutirea de taxa reținută la sursă a dividendelor
         nu este supusă condiției ca dividendele încasate de societatea pe acțiuni să fie redistribuite de aceasta și ca impozitarea
         acestora în ceea ce privește deținătorii părților societății menționate să permită compensarea scutirii de taxa reținută la
         sursă, nu există o legătură directă între scutirea de taxa reținută la sursă și impozitarea dividendelor menționate în calitate
         de venituri ale deținătorilor de părți ale unei societăți pe acțiuni.

      (a se vedea punctele 41-44, 50, 51, 54-56, 65-67 și 73-76 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      18 iunie 2009(*)

      „Libertatea de stabilire – Directiva 90/435/CEE – Impozit pe profit – Distribuire de dividende – Taxă reținută la sursă aplicată asupra dividendelor plătite unor alte societăți nerezidente decât societățile în sensul directivei
         menționate – Scutirea dividendelor plătite unor societăți rezidente”

      În cauza C‑303/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Korkein hallinto‑oikeus
         (Finlanda), prin decizia din 27 iunie 2007, primită de Curte la 29 iunie 2007, în procedura inițiată de

      Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii A. Tizzano, A. Borg Barthet, E. Levits (raportor) și J.‑J. Kasel,
         judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 13 noiembrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy, de domnii J. Laaksonen, oikeustieteen kandidaatti, și M. Virolainen, kauppatieteiden
         maisteri;

      –        pentru guvernul finlandez, de doamna J. Himmanen, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul cipriot, de doamna E. Neofitou, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul P. Gentili, avvocato dello Stato;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și I. Koskinen, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 decembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 43 CE, 48 CE, 56 CE și 58 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri inițiate în fața Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă)
         de societatea de drept finlandez Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy (denumită în continuare „Alpha”) având ca obiect prelevarea
         unei taxe reținute la sursă pentru dividendele care trebuie distribuite către Aberdeen Property Nordic Fund I SICAV (denumită
         în continuare „Nordic Fund SICAV”), o societate de investiții cu capital variabil (société d’investissement à capital variable)
         (SICAV) de drept luxemburghez, stabilită în Luxemburg.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Directiva 90/435/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților‑mamă și filialelor
         acestora din diferite state membre (JO L 225, p. 6, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 97), astfel cum a fost modificată prin
         Directiva 2003/123/CE a Consiliului din 22 decembrie 2003 (JO 2004, L 7, p. 41, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 118, denumită
         în continuare „Directiva 90/435”), prevede la articolul 2:

      „(1)      În sensul […] [D]irective[i] [90/435], termenul «societate dintr‑un stat membru» desemnează orice societate care îndeplinește
         următoarele condiții:

      (a)      are una din formele de organizare prezentate în anexă;
      […]
      (c)      în plus, plătește unul din următoarele impozite, fără posibilitatea unei opțiuni sau exceptări:
      […]
      –      impôt sur le revenu des collectivités în Luxemburg;
      […]
      –      yhteisöjen tulovero/inkomstskatten för samfund în Finlanda,
      […]”
      4        Articolul 3 alineatul (1) litera (a) primul paragraf din Directiva 90/435 prevede că, în sensul aplicării acestei directive,
         statutul de societate‑mamă se acordă cel puțin unei societăți comerciale dintr‑un stat membru care îndeplinește condițiile
         prevăzute la articolul 2 din această directivă și care deține minimum 20 % din capitalul unei societăți comerciale aflate
         în alt stat membru, care îndeplinește aceleași condiții. Conform aceluiași articol 3 alineatul (1) litera (a) al treilea și
         al patrulea paragraf, acest nivel minim de participare este de 15 % de la 1 ianuarie 2007 și de 10 % de la 1 ianuarie 2009.

      5        În temeiul articolului 5 din directiva menționată, profiturile distribuite societății‑mamă de către filială sunt scutite de
         reținerea la sursă a impozitelor.

      6        Anexa la Directiva 90/435 literele (i) și (m) are următorul conținut:

      „(i)      societăți comerciale reglementate de legislația luxemburgheză, denumite «société anonyme», «société en commandite par actions»,
         «société à responsabilité limitée», «société coopérative», «société coopérative organisée comme une société anonyme», «association
         d’assurances mutuelles», «association d’épargne‑pension», «entreprise de nature commerciale, industrielle ou minière de l’Etat,
         des communes, des syndicats de communes, des établissements publics et des autres personnes morales de droit public», precum
         și alte societăți comerciale înființate în temeiul legislației luxemburgheze și care fac obiectul impozitării societăților
         comerciale în Luxemburg;

      (m)      societățile comerciale reglementate de legislația finlandeză, denumite «osakeyhtiö/aktiebolag», «osuuskunta/andelslag», «säästöpankki/sparbank»
         și «vakuutusyhtiö/försäkringsbolag».”

       Reglementarea națională
      7        Conform articolului 3 din Legea privind impozitul pe venit [Tuloverolaki (1535/1992)] din 30 decembrie 1992, prin „colectivitate”
         se înțelege, printre altele, societatea pe acțiuni, cooperativa, casa de economii și fondul de investiții, precum și orice
         altă persoană juridică sau universalitate de bunuri consacrată unui obiectiv special asimilabilă colectivităților prevăzute
         la acest articol.

      8        Articolul 9 alineatul 1 din Legea privind impozitul pe venit menționată prevede:

      „Impozitul pe venit se aplică:
      […]
      2)      oricărei persoane fizice care nu are domiciliul în Finlanda pe durata exercițiului fiscal și oricărei persoane juridice străine
         pentru veniturile obținute în Finlanda (impozitare cu titlu parțial).”

      9        Conform articolului 10 alineatul 6 din legea menționată, dividendele plătite de o societate pe acțiuni, de o cooperativă sau
         de orice altă colectivitate finlandeză constituie un venit obținut în Finlanda.

      10      Legea privind impozitarea veniturilor obținute dintr-o activitate economică [Laki elinkeinotulon verottamisesta (360/1968)]
         din 24 iunie 1968, care reglementează fiscalitatea dividendelor încasate de societățile pe acțiuni stabilite în Finlanda,
         prevede, la articolul 6 a, în versiunea sa din 30 iulie 2004:

      „Dividendele încasate de o societate nu constituie venituri impozabile. Sub rezerva celui de al doilea paragraf, acestea sunt
         totuși impozabile în cotă de 75 % și scutite de impozit în cotă de 25 % dacă:

      1)      dividendele au fost încasate pe baza unor acțiuni deținute în active, iar societatea care le distribuie nu este o societate
         străină în sensul articolului 2 din Directiva [90/435] al cărei capital social este deținut în proporție de cel puțin 10 %
         în mod direct, la distribuirea dividendelor, de beneficiarul dividendelor;

      2)      societatea care distribuie dividendele nu este o societate finlandeză, nici o societate stabilită într‑un stat membru al Uniunii
         Europene, astfel cum este aceasta prevăzută la punctul 1), sau

      3)      societatea care distribuie dividendele este o societate cotată în sensul articolului 33 a al doilea paragraf din Legea privind
         impozitul pe venit, iar beneficiarul dividendelor este o societate necotată care nu deține în mod direct, la distribuirea
         dividendelor, cel puțin 10 % din capitalul social al societății care distribuie dividendele.

      În lipsa unei convenții pentru evitarea dublei impuneri între statul de stabilire a societății străine care distribuie dividendele
         prevăzute la primul paragraf punctul 2) și [Republica] Finlanda, aplicabilă dividendelor distribuite pe durata exercițiului
         respectiv, aceste dividende constituie un venit integral impozabil.

      […]”
      11      Conform articolului 3 din Legea privind impozitarea veniturilor contribuabililor impozabili cu titlu parțial [Laki rajoitetusti
         verovelvollisen tulon verottamisesta (627/1978)] din 11 august 1978, impozitul la sursă este prelevat, printre altele, asupra
         dividendelor. Dispozițiile acestei legi aplicabile dividendelor sunt valabile de asemenea pentru participarea la profiturile
         fondurilor de investiții.

      12      Potrivit articolului 3 al cincilea paragraf din legea menționată, în versiunea sa din 30 iulie 2004, impozitul la sursă nu
         este prelevat asupra dividendelor plătite unei societăți cu domiciliul fiscal într‑un stat membru al Uniunii Europene ce deține
         în mod direct cel puțin 20 % din capitalul societății care plătește dividendele, cu condiția ca beneficiarul să fie o societate
         în sensul articolului 2 din Directiva 90/435.

      13      Dividendele neprevăzute de excepția prevăzută la articolul 3 al cincilea paragraf menționat sunt supuse unui impozit la sursă,
         al cărui nivel este determinat prin convenție fiscală între statul membru de reședință al beneficiarului și Republica Finlanda,
         și, în lipsa unei astfel de convenții, acest nivel este stabilit la 28 % din valoarea brută a dividendelor.

       Convenția pentru evitarea dublei impuneri
      14      Convenția între Luxemburg și Finlanda privind evitarea dublei impuneri în materie de impozit pe venit și de impozit pe avere
         încheiată la 1 martie 1982 (Mémorial A 1982, p. 1966), în redactarea sa aplicabilă acțiunii principale (denumită în continuare „convenția fiscală”), nu prevede
         dispoziții speciale privind societățile de tip „SICAV” de drept luxemburghez, dar, potrivit jurisprudenței Korkein hallinto‑oikeus,
         o astfel de societate este considerată o persoană cu domiciliul fiscal în Luxemburg în sensul acestei convenții.

      15      În temeiul articolului 10 din convenția fiscală, dividendele pe care o societate cu domiciliul fiscal în unul dintre statele
         membre contractante le plătește unei persoane cu domiciliul fiscal în celălalt stat membru contractant pot fi impozitate în
         acest din urmă stat. Dividendele pot fi de asemenea impozitate în statul membru contractant în care își are domiciliul fiscal
         societatea care plătește dividendele, potrivit dreptului acestui stat. Cu toate acestea, dacă beneficiarul este deținătorul
         avantajelor legate de dividende, impozitul nu poate depăși 5 % din dividendele totale în cazul unei societăți care deține
         în mod direct sau indirect cel puțin 25 % din capitalul societății care distribuie dividendele.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      16      Alpha a depus o cerere având ca obiect emiterea unei decizii prealabile la Keskusverolautakunta (Comisia Centrală de Impozite)
         cu privire la impozitarea dividendelor plătite de această societate către Nordic Fund SICAV, a cărei filială urma să devină
         în proporție de 100 %, astfel cum rezultă din această cerere. Societatea Aberdeen Property Investors Luxemburg SA, membră
         a grupului Aberdeen Property Investors, trebuia să răspundă de gestiunea Nordic Fund SICAV.

      17      Părțile Nordic Fund SICAV trebuiau să fie propuse cu prioritate investitorilor instituționali, precum societăți de asigurări
         și fonduri de pensie germane. Nordic Fund SICAV avea drept obiectiv să investească în sectorul imobiliar în Finlanda prin
         intermediul Alpha, care ar achiziționa părți de societăți imobiliare și chiar, dacă este cazul, ar deveni în mod direct proprietar
         de bunuri imobile.

      18      Alpha a întrebat Keskusverolautakunta dacă era obligată să preleveze impozitul la sursă asupra dividendelor plătite către
         Nordic Fund SICAV, având în vedere articolul 43 CE, precum și articolul 56 CE și ținând seama de faptul că dividendele plătite
         unei societăți pe acțiuni finlandeze similare unei societăți de tip SICAV, care exercită o activitate de investiții în domeniul
         imobiliar, sau unei alte colectivități de natură echivalentă, stabilită în Finlanda, nu ar fi un venit impozabil în temeiul
         legislației finlandeze și nu ar fi nici grevate de impozitarea la sursă.

      19      În decizia sa prealabilă nr. 2/2006 din 25 ianuarie 2006 privind recuperarea impozitului la sursă pentru anii 2005 și 2006,
         Keskusverolautakunta a considerat că Alpha era obligată să preleve impozitul pe dividendele plătite către Nordic Fund SICAV.

      20      Pe de o parte, Keskusverolautakunta a subliniat că, întrucât SICAV‑urile nu figurează în lista din anexa la Directiva 90/435
         și nu plătesc impozit pe venit în statul membru în care sunt stabilite, Nordic Fund SICAV nu poate fi considerată o societate
         în sensul acestei directive și, în consecință, dividendele care îi sunt plătite nu trebuie să fie scutite de impozitul la
         sursă.

      21      Pe de altă parte, Keskusverolautakunta a arătat că, deși Nordic Fund SICAV este comparabilă cu o societate pe acțiuni finlandeză
         („osakeyhtiö”), aceste societăți prezintă mai multe diferențe. Astfel, acestea diferă, în primul rând, deoarece capitalul
         social al societății pe acțiuni finlandeze este blocat, iar pe parcursul duratei de activitate a societății acesta nu poate
         fi rambursat acționarilor. Astfel de societăți se disting, în al doilea rând, prin faptul că societatea pe acțiuni finlandeză
         este impozabilă în statul de stabilire și, în al treilea rând, prin faptul că aceasta este o societate în sensul Directivei
         90/435. Prin urmare, cele două tipuri de societăți nu sunt comparabile în sensul dreptului comunitar.

      22      Alpha a contestat decizia Keskusverolautakunta în fața instanței de trimitere. Considerând că soluția litigiului cu care este
         sesizată necesită o interpretare a dreptului comunitar, Korkein hallinto‑oikeus a hotărât să suspende judecarea cauzei și
         să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Articolele 43 CE și 48 CE, precum și articolele 56 CE și 58 CE trebuie interpretate în sensul că, în vederea concretizării
         libertăților fundamentale garantate de acestea, o societate pe acțiuni sau un fond de investiții de drept finlandez și o […]
         SICAV de drept luxemburghez trebuie considerate ca fiind comparabile, deși nu există în dreptul finlandez un tip de societate
         care să corespundă exact unei […] SICAV și ținând cont, de asemenea, de faptul că […] SICAV, societate de drept luxemburghez,
         nu figurează în lista societăților menționate la articolul 2 litera (a) din Directiva [90/435], directivă căreia îi este conformă
         legislația finlandeză, aplicabilă în speță, referitoare la reținerea impozitului la sursă, și deși […] SICAV este scutită
         de impozitul pe venit în temeiul legislației fiscale naționale din Marele Ducat al Luxemburgului? În aceste condiții, este
         contrar articolelor menționate anterior din Tratatul CE faptul că societatea de tip SICAV cu domiciliul fiscal în Luxemburg,
         beneficiară a dividendelor, nu este scutită de reținerea la sursă, în Finlanda, a impozitului pe dividendele primite?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      23      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 43 CE,
         48 CE, 56 CE și 58 CE se opun legislației unui stat membru care scutește de taxa reținută la sursă dividendele distribuite
         de o filială rezidentă a acestui stat unei societăți pe acțiuni sau unui fond de investiții stabilit în același stat, dar
         care supune acestei taxe reținute la sursă dividendele similare plătite unei societăți‑mamă de tip SICAV rezidente a unui
         alt stat membru, care are o formă juridică necunoscută în dreptul primului stat și care nu figurează în lista societăților
         prevăzute la articolul 2 litera (a) din Directiva 90/435 și care este scutită de impozitul pe venit în temeiul legislației
         celuilalt stat membru.

      24      Cu titlu preliminar, trebuie amintit că, în temeiul unei jurisprudențe constante, deși fiscalitatea directă este de competența
         statelor membre, acestea din urmă trebuie totuși să exercite această competență cu respectarea dreptului comunitar (a se vedea
         în special Hotărârea din 13 decembrie 2005, Marks & Spencer, C‑446/03, Rec., p. I‑10837, punctul 29, Hotărârea din 12 septembrie
         2006, Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Rec., p. I‑7995, punctul 40, Hotărârea din 12 decembrie 2006,
         Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Rec., p. I‑11673, punctul 36, și Hotărârea din 8 noiembrie
         2007, Amurta, C‑379/05, Rep., p. I‑9569, punctul 16).

      25      Trebuie totodată să se sublinieze că, în lipsa unor măsuri de unificare sau de armonizare comunitară, statele membre rămân
         competente în ceea ce privește definirea, pe cale convențională sau unilaterală, a criteriilor de repartizare a dreptului
         lor de impozitare, mai ales în scopul eliminării dublei impuneri (Hotărârea din 12 mai 1998, Gilly, C‑336/96, Rec., p. I‑2793,
         punctele 24 și 30, Hotărârea din 21 septembrie 1999, Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, Rec., p. I‑6161, punctul 57, și Hotărârea
         din 7 septembrie 2006, N, C‑470/04, Rec., p. I‑7409, punctul 44, și Hotărârea Amurta, citată anterior, punctul 17).

      26      Articolul 5 din Directiva 90/435 impune statelor membre scutirea de taxa reținută la sursă a dividendelor distribuite de o
         filială societății‑mamă a acesteia numai pentru distribuirile de dividende care intră în domeniul de aplicare al acestei directive.

      27      Astfel cum arată instanța de trimitere, situația în discuție în acțiunea principală nu intră în domeniul de aplicare al Directivei
         90/435, în măsura în care o societate de tip SICAV nu îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 2 alineatul (1) literele
         (a) și (c) din această directivă.

      28      Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că, în ceea ce privește participațiile care nu intră sub incidența Directivei 90/435,
         revine statelor membre sarcina să stabilească dacă și în ce măsură trebuie evitată dubla impunere economică a profiturilor
         distribuite și să introducă în acest scop, în mod unilateral sau prin intermediul convențiilor încheiate cu alte state membre,
         mecanisme care vizează prevenirea sau atenuarea acestei duble impuneri economice. Cu toate acestea, numai acest fapt nu le
         permite aplicarea de măsuri contrare libertăților de circulație garantate de tratat (a se vedea Hotărârile citate anterior
         Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, punctul 54, și Amurta, punctul 24).

      29      Întrucât instanța de trimitere a formulat întrebarea în raport atât cu articolele 43 CE și 48 CE, cât și cu articolele 56
         CE și 58 CE, trebuie să se determine în prealabil dacă și în ce măsură o reglementare națională precum cea în discuție în
         acțiunea principală poate afecta libertățile garantate prin aceste articole.

       Cu privire la libertatea aplicabilă
      30      Trebuie să se sublinieze că o legislație națională, în temeiul căreia aplicarea scutirii de taxa reținută la sursă dividendelor
         distribuite de o societate rezidentă depinde, în primul rând, de aspectul dacă societatea beneficiară este o societate rezidentă
         sau nerezidentă și, în al doilea rând, în ceea ce privește societățile beneficiare nerezidente, de amploarea participației
         deținute în societatea care distribuie dividendele de către societatea beneficiară, precum și de calificarea acesteia din
         urmă drept societate în sensul articolului 2 din Directiva 90/435, poate să intre atât în domeniul de aplicare al articolului
         43 CE, privind libertatea de stabilire, cât și în cel al articolului 56 CE, privind libera circulație a capitalurilor.

      31      Astfel, nu pot beneficia de scutirea de taxa reținută la sursă nici societățile nerezidente ale căror participații în societatea
         care distribuie dividendele sunt inferioare nivelului stabilit de legislația națională, corespunzând la momentul situației
         de fapt din acțiunea principală cu 20 % din capitalul social, nici societățile care, deși participațiile lor sunt superioare
         acestui nivel, nu corespund definiției societății în sensul articolului 2 din Directiva 90/435.

      32      Astfel cum rezultă din decizia de trimitere, în acțiunea principală, societatea beneficiară a dividendelor este prezumată
         că deține 100 % din părțile societății care distribuie dividendele, dar nu este considerată ca fiind o societate în sensul
         articolului 2 din directiva menționată.

      33      Prin urmare, trebuie să se constate că acțiunea principală privește exclusiv impactul legislației naționale în cauză în acțiunea
         principală asupra situației unei societăți rezidente care repartizează dividende unor acționari care dețin în aceasta o participație
         care le conferă o influență certă asupra deciziilor societății respective și care le permit să stabilească activitățile acesteia
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Rec., p. I‑11753,
         punctul 38, și Hotărârea din 26 iunie 2008, Burda, C‑284/06, Rep., p. I‑4571, punctul 72).

      34      Or, potrivit unei jurisprudențe constante, în cazul în care o societate deține, în cadrul unei alte societăți, participații
         care îi permit să exercite o influență certă asupra deciziilor acesteia și să îi stabilească activitățile, dispozițiile din
         tratat aplicabile sunt cele privind libertatea de stabilire (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Cadbury Schweppes
         și Cadbury Schweppes Overseas, punctul 31, și Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, punctul 39, Hotărârea
         din 13 martie 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Rep., p. I‑2107, punctul 27, Hotărârea din
         18 iulie 2007, Oy AA, C‑231/05, Rep., p. I‑6373, punctul 20, și Hotărârea Burda, citată anterior, punctul 69).

      35      Presupunând că legislația în discuție în acțiunea principală are efecte restrictive în privința liberei circulații a capitalurilor,
         astfel de efecte ar fi consecința inevitabilă a unui eventual obstacol în calea libertății de stabilire și, prin urmare, nu
         justifică o analiză autonomă a acestei legislații în raport cu articolul 56 CE (a se vedea în acest sens Hotărârile citate
         anterior Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas, punctul 33, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, punctul
         34, precum și Oy AA, punctul 24).

      36      Așadar, la întrebarea adresată trebuie să se răspundă numai în raport cu articolele 43 CE și 48 CE.

       Cu privire la existența unei restricții privind libertatea de stabilire
      37      Din jurisprudența Curții rezultă că libertatea de stabilire, pe care articolul 43 CE o recunoaște resortisanților comunitari
         și care presupune accesul acestora la activitățile independente și exercitarea acestora, precum și constituirea și administrarea
         întreprinderilor în aceleași condiții cu cele definite pentru resortisanții proprii de legislația statului membru de stabilire,
         cuprinde, potrivit articolului 48 CE, în ceea ce privește societățile constituite în conformitate cu legislația unui stat
         membru și având sediul social, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în cadrul Comunității
         Europene, dreptul de a‑și desfășura activitatea în statul membru respectiv prin intermediul unei filiale, al unei sucursale
         sau al unei agenții (Hotărârea din 23 februarie 2006, Keller Holding, C‑471/04, Rec., p. I‑2107, punctul 29, precum și Hotărârea
         din 14 decembrie 2006, Denkavit Internationaal și Denkavit France, C‑170/05, Rec., p. I‑11949, punctul 20).

      38      În ceea ce privește societățile, se impune să se arate că sediul acestora, în sensul articolului 48 CE, servește, asemenea
         cetățeniei pentru persoanele fizice, la stabilirea legăturii acestora cu sistemul juridic al unui stat membru. A admite că
         statul membru de reședință poate să aplice în mod liber un tratament diferit ca urmare a simplului fapt că sediul unei societăți
         se află într‑un alt stat membru ar priva articolul 43 CE de conținutul său. Libertatea de stabilire urmărește astfel să garanteze
         beneficiul tratamentului național în statul membru gazdă prin interzicerea oricărei discriminări întemeiate pe sediul societăților
         (a se vedea Hotărârile citate anterior Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, punctul 43, Denkavit Internationaal
         și Denkavit France, punctul 22, și Burda, punctul 77, precum și Hotărârea din 22 decembrie 2008, Truck Center, C‑282/07, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctul 32).

      39      În speță, nu se contestă că o societate pe acțiuni sau un fond de investiții de drept finlandez stabilit în Finlanda și care
         percepe dividende de la o altă societate care are de asemenea sediul în acest stat membru sunt, în principiu, scutite de impozitul
         pe aceste dividende, în timp ce dividendele plătite de o societate rezidentă unei societăți nerezidente, care nu este considerată
         o societate în sensul articolului 2 din Directiva 90/435, sunt supuse unei taxe reținute la sursă.

      40      În măsura în care dividendele distribuite de o societate rezidentă sunt impozitate în ceea ce o privește pe aceasta ca profituri
         realizate, o societate beneficiară nerezidentă, care nu este considerată o societate în sensul articolului 2 din Directiva
         90/435, suportă, ca urmare a reținerii la sursă, o impozitare în lanț pe aceste dividende, în condițiile în care o astfel
         de impozitare în lanț este evitată pentru dividendele percepute de o societate pe acțiuni sau de un fond de investiții rezidente.

      41      O astfel de diferență de tratament fiscal al dividendelor între societățile‑mamă în funcție de locul în care își au sediul
         poate constitui o restricție privind libertatea de stabilire, în principiu interzisă de articolele 43 CE și 48 CE, întrucât
         face mai puțin atractivă exercitarea libertății de stabilire de către societăți stabilite în alte state membre, care ar putea,
         prin urmare, să renunțe la achiziționarea, la înființarea sau la menținerea unei filiale în statul membru care instituie o
         astfel de diferență de tratament (a se vedea în acest sens Hotărârea Denkavit Internationaal și Denkavit France, citată anterior,
         punctele 29 și 30).

      42      Este adevărat că deja Curtea s‑a pronunțat în sensul că acționarii beneficiari rezidenți nu se găsesc în mod inevitabil într‑o
         situație comparabilă cu cea a acționarilor beneficiari rezidenți într‑un alt stat membru din punctul de vedere al măsurilor
         prevăzute de un stat membru în vederea prevenirii sau a atenuării impozitării în lanț sau a dublei impozitări economice a
         profiturilor distribuite de o societate rezidentă (Hotărârile citate anterior Denkavit Internationaal și Denkavit France,
         punctul 34, precum și Amurta, punctul 37).

      43      Cu toate acestea, din momentul în care un stat membru, în mod unilateral sau pe cale convențională, supune impozitului pe
         venit nu numai acționarii rezidenți, ci și acționarii nerezidenți, pentru dividendele percepute de la o societate rezidentă,
         situația acestor acționari nerezidenți se apropie de cea a acționarilor rezidenți (Hotărârile citate anterior Test Claimants
         in Class IV of the ACT Group Litigation, punctul 68, Denkavit Internationaal și Denkavit France, punctul 35, precum și Amurta,
         punctul 38).

      44      În consecință, dacă un stat membru a ales să protejeze societățile‑mamă rezidente de o impozitare în lanț pe profiturile repartizate
         de o filială rezidentă, trebuie să extindă această măsură la societățile‑mamă nerezidente care se află într‑o situație comparabilă,
         ca urmare a faptului că o impozitare similară aplicată societăților nerezidente rezultă din exercitarea competenței sale fiscale
         asupra acestora din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea Denkavit Internationaal și Denkavit France, citată anterior,
         punctul 37).

      45      Cu toate acestea, guvernul finlandez apreciază că, întrucât legislația națională nu permite crearea în Finlanda de societăți
         cu o formă juridică identică celei a unei SICAV de drept luxemburghez, aceasta din urmă se află, din cauza formei sale juridice
         și tratamentului său fiscal, într‑o situație diferită din punct de vedere obiectiv de cea a societăților sau a fondurilor
         de investiții stabilite în Finlanda.

      46      Guvernul menționat arată că, spre deosebire de o societate pe acțiuni finlandeză, o SICAV nu este supusă impozitului pe venit
         în statul membru de stabilire, în măsura în care, în Luxemburg, o astfel de societate face obiectul numai al unui impozit
         pe capital cu un nivel de 0,01 %, iar profiturile repartizate de aceasta unei persoane cu domiciliul fiscal într‑un alt stat
         membru nu dau naștere la nicio taxă reținută la sursă. În schimb, dividendele încasate de societățile pe acțiuni finlandeze
         nu sunt scutite de impozit decât în scopul de a evita impozitarea acestora în lanț cu ocazia repartizării profiturilor între
         societăți pe acțiuni, în timp ce celelalte venituri ale acestora sunt supuse impozitului.

      47      Guvernul italian adaugă în această privință că o SICAV imobiliară, care nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 85/611/CEE
         a Consiliului din 20 decembrie 1985 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind anumite
         organisme de plasament colectiv în valori mobiliare (OPCVM) (JO L 375, p. 3, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 138) și care are
         drept unică rațiune de a exista investirea colectivă a fondurilor strânse prin intermediul vânzării către public a propriilor
         sale acțiuni, constituie o entitate fundamental transparentă care prevede, prin intermediul gestionării colective, să valorizeze
         aportul individual al fiecărui asociat și nu este comparabilă în sine cu o societate obișnuită. Caracterul specific al unei
         astfel de societăți ar justifica scutirea acesteia de impozitul pe venit în statul de stabilire, întrucât singurul venit care
         trebuie luat în considerare este, în realitate, cel al fiecărui asociat. Așadar, problema impozitării în lanț nu s‑ar pune
         la nivelul SICAV, ci la nivelul asociaților, și ar reveni astfel dreptului statului membru respectiv să remedieze această
         situație.

      48      În ceea ce privește compararea unei SICAV de drept luxemburghez cu un fond de investiții de drept finlandez, guvernul finlandez
         subliniază, pe de o parte, că, pe parcursul perioadei în cauză în acțiunea principală, reglementarea națională interzicea
         unui astfel de fond, scutit de impozit, să efectueze investiții imobiliare precum cele evocate în cererea de pronunțare a
         unei hotărâri preliminare. Pe de altă parte, profiturile repartizate de o SICAV nu ar da naștere la o taxă reținută la sursă
         în Luxemburg, spre deosebire de profiturile plătite de un fond de investiții finlandez unei persoane care are reședința într‑un
         alt stat membru, cu excepția cazului în care o dispoziție a unei convenții destinate să evite dubla impozitare stipulează
         contrariul.

      49      O astfel de argumentare nu poate fi admisă.

      50      În primul rând, trebuie să se sublinieze că împrejurarea că în dreptul finlandez nu există un tip de societăți care să aibă
         o formă juridică identică cu cea a unei SICAV de drept luxemburghez nu poate, prin ea însăși, să justifice un tratament diferențiat,
         în măsura în care, dreptul societăților din statele membre nefiind integral armonizat la nivel comunitar, aceasta ar priva
         libertatea de stabilire de orice efect util.

      51      În al doilea rând, presupunând că ar fi dovedită împrejurarea invocată de guvernul finlandez referitoare la lipsa impozitării
         veniturilor unei SICAV în Luxemburg, aceasta nu instituie o diferență între o SICAV și o societate pe acțiuni rezidentă care
         să justifice un tratament diferențiat în ceea ce privește taxa reținută la sursă cu privire la dividendele încasate de aceste
         două categorii de societăți.

      52      Astfel, pe de o parte, potrivit guvernului finlandez, dividendele plătite de o societate rezidentă unei alte societăți rezidente
         nu sunt supuse impozitului nici prin intermediul unei taxe reținute la sursă, nici pe baza faptului că fac parte din veniturile
         societății beneficiare. În consecință, lipsa impozitării acestei categorii de venituri în Luxemburg nu este de natură să justifice
         impozitarea acestora de statul finlandez, în condițiile în care acesta din urmă a ales să nu își exercite competența de impozitare
         asupra unor astfel de venituri atunci când sunt încasate de societățile stabilite în Finlanda.

      53      Pe de altă parte, guvernul finlandez nu a indicat în ce sens tratamentul fiscal al celorlalte categorii de venituri ale societăților
         rezidente și ale SICAV‑urilor nerezidente ar fi pertinent pentru a aprecia comparabilitatea acestor două tipuri de societăți
         în ceea ce privește scutirea de taxa reținută la sursă a dividendelor încasate.

      54      În al treilea rând, nu este pertinent nici argumentul guvernului italian potrivit căruia, ca urmare a faptului că Marele Ducat
         al Luxemburgului nu ar impozita veniturile unei SICAV, impozitarea în lanț nu ar interveni la nivelul acesteia, ci la nivelul
         acționarilor ei și ar trebui să fie evitată de statul membru în care aceștia din urmă își au reședința. Astfel, Republica
         Finlanda este cea care, supunând unei taxe reținute la sursă veniturile ce au fost deja impozitate la nivelul societății care
         distribuie dividendele, creează impozitarea în lanț, impozitare pe care acest stat membru a ales să o prevină în ceea ce privește
         dividendele distribuite societăților rezidente.

      55      În aceste condiții, diferențele care există între o SICAV de drept luxemburghez și o societate pe acțiuni de drept finlandez,
         invocate de guvernele finlandez și italian, nu sunt suficiente pentru a crea o distincție obiectivă în ceea ce privește scutirea
         de taxa reținută la sursă pe dividendele încasate. În consecință, nu mai este necesar să se examineze în ce măsură diferențele
         dintre o SICAV de drept luxemburghez și un fond de investiții finlandez, pretinse de guvernele menționate, sunt pertinente
         pentru a crea o astfel de diferență de situație obiectivă.

      56      Rezultă că diferența de tratament între SICAV nerezidente și societățile pe acțiuni rezidente în ceea ce privește scutirea
         de taxa reținută la sursă pe dividendele care le sunt distribuite de societățile rezidente constituie o restricție privind
         libertatea de stabilire interzisă, în principiu, de articolele 43 CE și 48 CE.

       Cu privire la justificarea restricției privind libertatea de stabilire
      57      Din jurisprudența Curții rezultă că o restricție privind libertatea de stabilire nu poate fi admisă decât dacă se justifică
         prin motive imperative de interes general. În plus, în acest caz, trebuie ca aceasta să fie de natură să asigure realizarea
         obiectivului în cauză și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv (a se vedea Hotărârea din
         15 mai 2008, Lidl Belgium, C‑414/06, Rep., p. I‑3601, punctul 27, precum și Hotărârea din 23 octombrie 2008, Krankenheim Ruhesitz
         am Wannsee‑Seniorenheimstatt, C‑157/07, Rep., p. I‑8051, punctul 40 și jurisprudența citată).

      58      Guvernul finlandez susține, în această privință, că regimul național urmărește să prevină evaziunea fiscală în măsura în care
         scutirea de taxa reținută la sursă a unor dividende plătite unei societăți stabilite într‑un alt stat membru decât Republica
         Finlanda, care nu plătește ea însăși impozit pe acest venit și a cărei repartizare de profituri nici nu dă naștere la o taxă
         reținută la sursă, implică riscul de apariție a unor aranjamente artificiale destinate să evite orice formă de impozitare
         a veniturilor.

      59      În plus, regimul fiscal în cauză în acțiunea principală urmărește prevenirea comportamentelor de natură a compromite dreptul
         Republicii Finlanda de a‑și exercita competența fiscală în legătură cu activitățile realizate pe teritoriul său. Aplicarea
         unei taxe reținute la sursă ar fi astfel justificată prin necesitatea de a proteja o repartizare echilibrată a competenței
         de impozitare convenite între acest stat membru și Marele Ducat al Luxemburgului în convenția fiscală și potrivit căreia statul
         de origine a venitului păstrează dreptul de a preleva la sursă 5 % din acesta.

      60      Guvernul italian adaugă că scutirea de taxa reținută la sursă ar incita grupurile de societăți să își instaleze societățile‑mamă
         în statele în care impozitele sunt cele mai scăzute, chiar inexistente, ceea ce ar conferi în definitiv grupurilor de societăți
         competența de a alege unde și în ce măsură trebuie să fie impozitate dividendele născute pe teritoriul unui stat membru, acesta
         din urmă fiind deposedat de competența sa fiscală cu privire la aceste dividende. De asemenea, potrivit acestui guvern, necesitatea
         de a preveni evaziunea fiscală și de a proteja repartizarea echilibrată a competenței de impozitare ar justifica aplicarea
         taxei reținute la sursă.

      61      În sfârșit, potrivit guvernului finlandez, reglementarea în cauză în acțiunea principală ar fi justificată prin necesitatea
         de a proteja coerența regimului fiscal finlandez, întemeiat pe principiul potrivit căruia scutirea de taxa reținută la sursă
         a dividendelor încasate de societatea pe acțiuni și de fondul de investiții rezidente este compensată prin impozitarea venitului
         corespunzător la nivelul persoanei fizice beneficiare, în condițiile în care acționarul societății pe acțiuni plătește un
         impozit pe aceste dividende, iar profitul plătit de fondul de investiții este considerat în Finlanda un venit de capitaluri,
         care este impozitat la cota de 28 %.

      62      Justificările invocate astfel de guvernul finlandez și de cel italian nu pot fi admise.

      63      În ceea ce privește, mai întâi, argumentul referitor la prevenirea evaziunii fiscale, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe
         constante, o măsură națională care limitează libertatea de stabilire poate fi justificată atunci când aceasta urmărește în
         mod specific aranjamentele pur artificiale al căror scop este eludarea legislației statului membru respectiv (a se vedea în
         acest sens Hotărârea din 16 iulie 1998, ICI, C‑264/96, Rec., p. I‑4695, punctul 26, precum și Hotărârile citate anterior Marks
         & Spencer, punctul 57, Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas, punctul 51, și Test Claimants in the Thin Cap Group
         Litigation, punctul 72).

      64      Pentru ca o restricție privind libertatea de stabilire să poată fi justificată prin motive legate de lupta împotriva practicilor
         abuzive, scopul specific al unei astfel de restricții trebuie să fie acela de a se opune unor comportamente constând în crearea
         unor aranjamente pur artificiale, lipsite de realitate economică, în scopul de a eluda impozitul datorat în mod normal pentru
         profiturile generate de activități desfășurate pe teritoriul național (Hotărârile citate anterior Cadbury Schweppes și Cadbury
         Schweppes Overseas, punctul 55, precum și Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, punctul 74).

      65      Or, este suficient să se sublinieze că regimul fiscal în cauză în acțiunea principală nu privește în mod specific astfel de
         aranjamente pur artificiale, lipsite de realitate economică și create numai în scopul de a eluda impozitul datorat în mod
         normal pe profiturile generate de activitățile realizate pe teritoriul național, și, în consecință, nu poate fi justificat
         de motive legate de prevenirea evaziunii fiscale.

      66      În ceea ce privește, în continuare, argumentul referitor la repartizarea echilibrată a competenței de impozitare, este necesar
         să se amintească faptul că o astfel de justificare poate fi admisă în special atunci când regimul în cauză urmărește prevenirea
         unor comportamente de natură să compromită dreptul unui stat membru de a‑și exercita competența fiscală în legătură cu activitățile
         realizate pe teritoriul acestuia (a se vedea Hotărârea din 29 martie 2007, Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, Rep., p. I‑2647,
         punctul 42, precum și Hotărârile citate anterior Oy AA, punctul 54, și Amurta, punctul 58).

      67      Cu toate acestea, din moment ce un stat membru a ales să nu impoziteze societățile beneficiare stabilite pe teritoriul său
         pentru acest tip de venituri, nu poate invoca necesitatea de a asigura o repartizare echilibrată a competenței de impozitare
         între statele membre pentru a justifica impozitarea societăților beneficiare stabilite într‑un alt stat membru (Hotărârea
         Amurta, citată anterior, punctul 59).

      68      În această privință, rezervarea pentru Republica Finlanda prin convenția fiscală a dreptului de a‑și exercita competența fiscală
         asupra dividendelor plătite de societățile stabilite în acest stat membru beneficiarilor rezidenți în Luxemburg este lipsită
         de pertinență.

      69      Astfel, un stat membru nu poate invoca o convenție destinată evitării dublei impuneri pentru a se sustrage de la obligațiile
         care îi incumbă în temeiul tratatului (a se vedea Hotărârile citate anterior Denkavit Internationaal și Denkavit France, punctul
         53, precum și Amurta, punctul 55).

      70      În plus, în măsura în care dividendele distribuite de societățile rezidente sunt supuse impozitării în ceea ce privește societățile
         care realizează distribuirea în calitate de profituri realizate, scutirea de taxa reținută la sursă pentru aceste dividende
         nu privează Republica Finlanda de orice drept de a impozita veniturile legate de activitățile realizate pe teritoriul său.

      71      În sfârșit, în ceea ce privește argumentul referitor la protejarea coerenței regimului fiscal finlandez, trebuie amintit că
         s‑a recunoscut de către Curte că necesitatea de a menține o astfel de coerență poate justifica o restricție a exercitării
         libertăților fundamentale garantate prin tratat (a se vedea Hotărârea din 28 ianuarie 1992, Bachmann, C‑204/90, Rec., p. I‑249,
         punctul 28, Hotărârea Comisia/Belgia, C‑300/90, Rec., p. I‑305, punctul 21, Hotărârile citate anterior Keller Holding, punctul
         40, și Amurta, punctul 46, și Hotărârea din 28 februarie 2008, Deutsche Shell, C‑293/06, Rep., p. I‑1129, punctul 37).

      72      Pentru ca un argument bazat pe o asemenea justificare să poată fi admis, Curtea solicită totuși existența unei legături directe
         între avantajul fiscal respectiv și compensarea acestui avantaj cu o prelevare fiscală determinată (Hotărârea din 14 noiembrie
         1995, Svensson și Gustavsson, C‑484/93, Rec., p. I‑3955, punctul 18, Hotărârea ICI, citată anterior, punctul 29, Hotărârea
         din 7 septembrie 2004, Manninen, C‑319/02, Rec., p. I‑7477, punctul 42, precum și Hotărârea Keller Holding, citată anterior,
         punctul 40), caracterul direct al unei astfel de legături trebuind să fie apreciat în funcție de obiectivul reglementării
         în cauză (Hotărârile citate anterior Manninen, punctul 43, și Deutsche Shell, punctul 39, precum și Hotărârea din 27 noiembrie
         2008, Papillon, C‑418/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 44).

      73      Or, în cadrul regimului fiscal în cauză în acțiunea principală, scutirea de taxa reținută la sursă a dividendelor nu este
         supusă condiției ca dividendele încasate de societatea pe acțiuni să fie redistribuite de aceasta și ca impozitarea acestora
         în ceea ce privește deținătorii părților societății menționate să permită compensarea scutirii de taxa reținută la sursă.

      74      În consecință, nu există o legătură directă, în sensul jurisprudenței citate la punctul 72 din prezenta hotărâre, între scutirea
         de taxa reținută la sursă și impozitarea dividendelor menționate în calitate de venituri ale deținătorilor de părți ale unei
         societăți pe acțiuni.

      75      Din aceasta rezultă că restricția privind libertatea de stabilire reprezentată de reglementarea în cauză în acțiunea principală
         nu poate fi justificată de necesitatea de a proteja coerența regimului fiscal finlandez.

      76      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolele 43 CE și 48 CE trebuie
         interpretate în sensul că se opun legislației unui stat membru care scutește de taxa reținută la sursă dividendele distribuite
         de o filială rezidentă a acestui stat unei societăți pe acțiuni stabilite în același stat, dar care supune acestei taxe reținute
         la sursă dividendele similare plătite unei societăți‑mamă de tip SICAV rezidente a unui alt stat membru, care are o formă
         juridică necunoscută în dreptul primului stat și care nu figurează în lista societăților prevăzute la articolul 2 litera (a)
         din Directiva 90/435 și care este scutită de impozitul pe venit în temeiul legislației celuilalt stat membru.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      77      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolele 43 CE și 48 CE trebuie interpretate în sensul că se opun legislației unui stat membru care scutește de taxa reținută
            la sursă dividendele distribuite de o filială rezidentă a acestui stat unei societăți pe acțiuni stabilite în același stat,
            dar care supune acestei taxe reținute la sursă dividendele similare plătite unei societăți‑mamă de tipul unei societăți de
            investiții cu capital variabil (SICAV) rezidente a unui alt stat membru, care are o formă juridică necunoscută în dreptul
            primului stat și care nu figurează în lista societăților prevăzute la articolul 2 litera (a) din Directiva 90/435/CEE a Consiliului
            din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților‑mamă și filialelor acestora din diferite state
            membre, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2003/123/CE a Consiliului din 22 decembrie 2003, și care este scutită
            de impozitul pe venit în temeiul legislației celuilalt stat membru.
      Semnături
      * Limba de procedură: finlandeza.