title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 28 aprilie 2011.#Hassen El Dridi, alias Soufi Karim.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte d’appello di Trento - Italia.#Spațiul de libertate, securitate și justiție - Directiva 2008/115/CE - Returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală - Articolele 15 și 16 - Reglementare națională care prevede o pedeapsă cu închisoarea pentru resortisanții țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală în cazul refuzului de a se supune unui ordin de a părăsi teritoriul unui stat membru - Compatibilitate.#Cauza C-61/11 PPU.

text:
      HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      28 aprilie 2011(*)

      „Spațiul de libertate, securitate și justiție – Directiva 2008/115/CE – Returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală – Articolele 15 și 16 – Reglementare națională care prevede o pedeapsă cu închisoarea pentru resortisanții țărilor terțe aflați în situație de ședere
         ilegală în cazul refuzului de a se supune unui ordin de a părăsi teritoriul unui stat membru – Compatibilitate”

      În cauza C‑61/11 PPU,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Corte d’appello
         di Trento (Italia), prin decizia din 2 februarie 2011, primită de Curte la 10 februarie 2011, în procedura penală împotriva

      Hassen El Dridi, alias Soufi Karim,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii J.‑J. Kasel, M. Ilešič (raportor), E. Levits și M. Safjan, judecători,
      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere cererea instanței de trimitere din 2 februarie 2011, primită de Curte la 10 februarie 2011 și completată la
         11 februarie 2011, de judecare a trimiterii preliminare potrivit procedurii de urgență, conform articolului104b din Regulamentul
         de procedură al Curții,

      având în vedere decizia din 17 februarie 2011 a Camerei întâi de a admite această cerere,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 martie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul El Dridi, de M. Pisani și de L. Masera, avvocati;
      –        pentru guvernul italian, de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de domnul L. D’Ascia, avvocato dello Stato;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamna M. Condou‑Durande și de domnul L. Prete, în calitate de agenți,
      după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 15 și 16 din Directiva 2008/115/CE a
         Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele
         membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (JO L 348, p. 98).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri declanșate împotriva domnului El Dridi, care este condamnat la pedeapsa
         închisorii de un an pentru infracțiunea constând în a rămâne în mod ilegal pe teritoriul italian, fără motive justificate,
         încălcând un ordin de îndepărtare emis împotriva sa de questore di Udine (șeful poliției din Udine).

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Considerentele (2), (6), (13), (16) și (17) ale Directivei 2008/115 prevăd:

      „(2)      Consiliul European de la Bruxelles din 4 și 5 noiembrie 2004 a recomandat instituirea unei politici eficiente de îndepărtare
         și returnare, bazată pe standarde comune, pentru ca persoanele în cauză să fie returnate într‑o manieră umană și cu respectarea
         deplină a drepturilor lor fundamentale și a demnității lor.

      […]
      (6)      Statele membre ar trebui să ia toate măsurile necesare pentru a asigura că încetarea situației de ședere ilegală a resortisanților
         țărilor terțe se efectuează printr‑o procedură transparentă și echitabilă. […]

      […]
      (13)      Folosirea măsurilor coercitive ar trebui să facă în mod expres obiectul principiilor proporționalității și eficienței în privința
         mijloacelor adoptate și a obiectivelor urmărite. […]

      […]
      (16)      Folosirea luării în custodie publică în scopul îndepărtării ar trebui limitată și ar trebui să facă obiectul aplicării principiului
         proporționalității în privința mijloacelor utilizate și a obiectivelor urmărite. Luarea în custodie publică este justificată
         numai pentru pregătirea returnării sau în efectuarea procesului de îndepărtare, și dacă aplicarea unor măsuri mai puțin coercitive
         nu ar fi suficientă.

      (17)      Resortisanții țărilor terțe luați în custodie publică ar trebui tratați în mod uman și demn, cu respectarea deplină a drepturilor
         lor fundamentale și în conformitate cu dreptul intern și internațional. Fără a se aduce atingere reținerii inițiale de către
         autoritățile de aplicare a legii, reglementată prin legislația națională, luarea în custodie publică ar trebui să se efectueze,
         în general, în centre specializate de cazare.”

      4        Articolul 1 din Directiva 2008/115, intitulat „Obiectul”, prevede:

      „Prezenta directivă stabilește standarde[le] și proceduri[le] comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților
         țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală, în conformitate cu drepturile fundamentale ca principii generale ale dreptului
         comunitar, precum și cu dreptul internațional, inclusiv obligațiile în materie de protecție a refugiaților și de drepturi
         ale omului.”

      5        Articolul 2 alineatele (1) și (2) din directiva respectivă prevede:

      „(1)      Prezenta directivă se aplică resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru.
      (2)      Statele membre pot decide să nu aplice prezenta directivă resortisanților țărilor terțe care:
      […]
      (b)      fac obiectul returnării ca sancțiune de drept penal sau ca urmare a unei sancțiuni de drept penal, în conformitate cu dreptul
         intern, sau fac obiectul unor proceduri de extrădare.”

      6        Articolul 3 punctul 4 din Directiva 2008/115 definește termenul „decizie de returnare”, în sensul acestei directive, drept
         „decizia sau orice alt act de natură administrativă sau judiciară prin care șederea unui resortisant al unei țări terțe este
         stabilită sau declarată ca fiind ilegală și prin care se impune sau se stabilește obligația de returnare”.

      7        Articolul 4 alineatul (3) din această directivă prevede:

      „Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a adopta sau de a menține dispoziții mai favorabile pentru
         persoanele cărora li se aplică prezenta directivă, cu condiția ca acestea să fie în conformitate cu prezenta directivă.”

      8        În temeiul articolului 6 alineatul (1) din aceeași directivă, „[s]tatele membre emit o decizie de returnare împotriva oricărui
         resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală pe teritoriul lor, fără a aduce atingere excepțiilor menționate
         la alineatele (2)-(5)”.

      9        Articolul 7 din Directiva 2008/115, intitulat „Plecarea voluntară”, are următorul cuprins:

      „(1)      Decizia de returnare prevede un termen adecvat, între șapte și treizeci de zile, pentru plecarea voluntară, fără a aduce atingere
         excepțiilor menționate la alineatele (2) și (4). Statele membre pot să prevadă în legislația națională că un astfel de termen
         este acordat numai pe baza unei cereri din partea resortisantului unei țări terțe. În acest caz, statele membre informează
         resortisanții în cauză ai țărilor terțe asupra posibilității prezentării unei astfel de cereri.

      […]
      (3)      În cursul termenului pentru plecare voluntară pot fi impuse o serie de obligații în scopul de a evita riscul de sustragere,
         cum ar fi aceea de a se prezenta, la intervale de timp periodice, autorităților, de a depune o garanție financiară corespunzătoare,
         de a prezenta documente sau obligația de a rămâne într‑un anumit loc.

      (4)      În cazul existenței unui risc de sustragere, sau în cazul în care o cerere de permis de ședere a fost respinsă ca neîntemeiată
         în mod evident sau frauduloasă sau în cazul în care persoana în cauză prezintă un risc pentru ordinea publică, siguranța publică
         sau securitatea națională, statele membre pot să nu acorde un termen pentru plecarea voluntară sau pot să acorde o perioadă
         mai scurtă de șapte zile.”

      10      Articolul 8 alineatele (1) și (4) din directiva menționată prevede:

      „(1)      Statele membre iau toate măsurile necesare pentru a executa decizia de returnare dacă nu a fost acordat un termen pentru plecarea
         voluntară în conformitate cu articolul 7 alineatul (4), sau dacă obligația de returnare nu a fost îndeplinită în timpul perioadei
         pentru plecarea voluntară acordată în conformitate cu articolul 7.

      […]
      (4)      În cazul în care statele membre aplică – în ultimă instanță – măsuri coercitive pentru a proceda la îndepărtarea unui resortisant
         al unei țări terțe care se opune îndepărtării, aceste măsuri sunt proporționale și recurgerea la forță nu trebuie să depășească
         limitele rezonabile. Aceste măsuri se aplică astfel cum este prevăzut în legislația națională în conformitate cu drepturile
         fundamentale și cu respectarea demnității și integrității fizice a resortisantului în cauză al unei țări terțe.”

      11      Articolul 15 din această directivă, care face parte din capitolul IV din aceeași directivă, referitor la luarea în custodie
         publică în scopul îndepărtării, are următorul cuprins:

      „(1)      Cu excepția cazului în care se pot aplica în mod eficient alte măsuri suficiente dar mai puțin coercitive într‑un caz concret,
         statele membre pot ține în custodie publică un resortisant al unei țări terțe care face obiectul unor proceduri de returnare
         doar în vederea pregătirii procesului de returnare și/sau în vederea desfășurării procesului de îndepărtare, în special în
         cazul în care:

      (a)      există riscul de sustragere sau
      (b)      resortisantul în cauză al unei țări terțe evită sau împiedică pregătirea returnării sau procesul de îndepărtare.
      Orice măsură de luare în custodie publică este pentru o perioadă cât mai scurtă cu putință și se menține numai pe durata desfășurării
         și executării, în mod adecvat, a dispozițiilor de îndepărtare.

      […]
      (3)      În toate cazurile, luarea în custodie publică face obiectul unor revizuiri la intervale rezonabile de timp, fie la cererea
         resortisantului în cauză al unei țări terțe, fie din oficiu. În cazul unor perioade prelungite de luare în custodie publică,
         revizuirile fac obiectul controlului judiciar.

      (4)      În cazul în care există indicii conform cărora nu mai există posibilitatea rezonabilă a îndepărtării din motive legale sau
         de altă natură sau există indicii privind încetarea condițiilor stabilite la alineatul (1), luarea în custodie publică nu
         mai este justificată și persoana în cauză este eliberată imediat.

      (5)      Luarea în custodie publică se menține pe toată durata în care se îndeplinesc condițiile stabilite la alineatul (1) și în măsura
         în care este necesar pentru a asigura punerea în aplicare cu succes a măsurii de îndepărtare. Fiecare stat membru stabilește
         o perioadă limitată de custodie publică, care nu poate depăși șase luni.

      (6)      Statele membre nu pot extinde perioada menționată la alineatul (5) decât cu o perioadă limitată de timp, care să nu depășească
         o perioadă suplimentară de 12 luni, în conformitate cu legislația sa națională, în cazurile în care, în pofida tuturor eforturilor
         rezonabile depuse de către acestea, este probabil ca operațiunea de îndepărtare să dureze mai mult, datorită:

      (a)      lipsei de cooperare a resortisantului în cauză al unei țări terțe sau
      (b)      întârzierilor în obținerea documentației necesare din partea țărilor terțe.”
      12      Articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2008/115, intitulat „Condițiile de luare în custodie publică”, prevede:

      „Luarea în custodie publică se efectuează, în general, în centre specializate de cazare. Dacă un stat membru nu poate oferi
         cazare într‑un centru specializat de cazare și trebuie să recurgă la cazarea în cadrul unui penitenciar, resortisanții țărilor
         terțe luați în custodie publică sunt separați de deținuții obișnuiți.”

      13      În temeiul articolului 18 din Directiva 2008/115, intitulat „Situații de urgență”:

      „(1)      În situațiile în care trebuie returnați un număr excepțional de mare de resortisanți ai țărilor terțe, caz care reprezintă
         o sarcină neprevăzută și dificilă pentru capacitatea de primire a centrelor de cazare a unui stat membru sau pentru personalul
         său administrativ sau judiciar, respectivul stat membru poate, atâta timp cât situația excepțională durează, să decidă […]
         să adopte măsuri de urgență cu privire la condițiile de luare în custodie publică care derogă de la cele prevăzute la articol[ul]
         16 alineatul (1) […].

      (2)      În situația în care se recurge la astfel de măsuri excepționale, statul membru în cauză informează Comisia. De asemenea, statul
         respectiv informează Comisia de îndată ce motivele care au dus la punerea în aplicare a măsurilor excepționale încetează să
         existe.

      (3)      Nicio dispoziție a prezentului articol nu poate fi interpretată în sensul că permite statelor membre să deroge de la obligația
         generală de a lua toate măsurile adecvate, la nivel general sau particular, pentru a garanta îndeplinirea obligațiilor care
         le revin în temeiul prezentei directive.”

      14      În temeiul articolului 20 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2008/115, statele membre trebuiau să asigure intrarea
         în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma acesteia, cu excepția articolului
         13 alineatul (4), până cel târziu la 24 decembrie 2010.

      15      În conformitate cu articolul 22, directiva respectivă a intrat în vigoare la 13 ianuarie 2009.

       Reglementarea națională
      16      Articolul 13 din Decretul legislativ nr. 286/1998 din 25 iulie 1998, Textul unic al dispozițiilor privind reglementarea imigrației
         și normele referitoare la condiția străinilor (supliment ordinar la GURI nr. 191 din 18 august 1998), astfel cum este modificat
         prin Legea nr. 94 din 15 iulie 2009 de stabilire a dispozițiilor în materie de siguranță publică (supliment ordinar la GURI
         nr. 170 din 24 iulie 2009, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 286/1998”), prevede la alineatele 2 și 4:

      „2.      Prefectul ia măsura expulzării atunci când străinul:
      a)      a intrat pe teritoriul statului sustrăgându‑se de la controalele de frontieră și nu a fost returnat […];
      b)      a rămas pe teritoriul statului […] fără a solicita permisul de ședere în termenul prevăzut, cu excepția situației în care
         întârzierea se datorează unui caz de forță majoră, sau atunci când permisul de ședere a fost revocat sau anulat sau nu s-a
         solicitat reînnoirea acestuia, deși expirase de mai mult de 60 de zile. […]

      […]”
      4.      Questore‑le execută măsura expulzării cu escortarea la frontieră de către forțele de ordine publică, cu excepția cazurilor
         prevăzute la alineatul 5.”

      17      Articolul 14 din Decretul legislativ nr. 286/1998 are următorul cuprins:

      „1.      Atunci când nu este posibilă executarea imediată a expulzării prin escortarea la frontieră sau returnare, întrucât trebuie
         să i se acorde ajutor străinului, să se efectueze controale suplimentare privind identitatea sau cetățenia acestuia sau să
         se întocmească documente de călătorie sau din cauza lipsei unui operator de transport sau a unui alt mijloc de transport adecvat,
         questore‑le dispune luarea în custodie publică a străinului, pentru perioada strict necesară, în centrul de cazare cel mai
         apropiat dintre centrele indicate sau constituite prin decretul ministrului de interne, de comun acord cu miniștrii solidarității
         sociale, bugetului și planificării economice.

      […]
      5bis. Atunci când nu este posibilă plasarea străinului într‑un centru de cazare sau atunci când șederea într‑un astfel de centru
         nu a permis executarea expulzării sau a returnării cu escortare la frontieră, questore‑le somează străinul să părăsească teritoriul
         statului în termen de cinci zile. Ordinul este scris și menționează sancțiunile aplicabile în caz de ședere ilegală pe teritoriul
         statului, inclusiv în cazul recidivei. Ordinul questore‑lui poate fi însoțit de înmânarea persoanei interesate a documentelor
         necesare pentru a se deplasa la biroul reprezentanței diplomatice a statului acesteia în Italia, inclusiv dacă reprezentanța
         are caracter onorific, și pentru a se întoarce în statul de apartenență sau, dacă acest lucru nu este posibil, în statul de
         proveniență.

      5 ter. Străinul care rămâne în mod ilegal pe teritoriul statului, fără motive justificate, încălcând ordinul adoptat de questore
         conform alineatului 5bis, este pasibil de pedeapsa închisorii de la 1 la 4 ani dacă expulzarea sau returnarea s‑a dispus pentru
         intrarea ilegală pe teritoriul național […] sau pentru faptul că nu a solicitat permis de ședere sau nu și‑a declarat prezența
         pe teritoriul statului în termenul prevăzut, în lipsa cazurilor de forță majoră, sau dacă i‑a fost revocat sau anulat permisul
         de ședere. În cazul în care s‑a dispus expulzarea întrucât permisul de ședere expirase de mai mult de 60 de zile și nu s‑a
         solicitat reînnoirea acestuia sau în cazul în care cererea privind permisul de ședere a fost respinsă […], se aplică pedeapsa
         închisorii de la 6 luni la 1 an. În orice caz, cu excepția situației în care străinul este lipsit de libertate, se va adopta
         o nouă măsură a expulzării cu escortare la frontieră de către forțele de ordine publică, pentru încălcarea ordinului de îndepărtare
         adoptat de questore conform alineatului 5bis. În cazul în care escortarea la frontieră nu mai este posibilă, dispozițiile
         alineatelor 1 și 5bis ale prezentului articol se aplică în mod corespunzător […].

      5 quater. Străinul care este destinatar al măsurii de expulzare prevăzute la alineatul 5ter și al unui nou ordin de îndepărtare prevăzut
         la alineatul 5bis, care rămâne în mod ilegal pe teritoriul statului, este pasibil de pedeapsa cu închisoarea de la 1 la 5
         ani. În orice caz, dispozițiile alineatului 5ter a treia și ultima teză se aplică în mod corespunzător.

      5quinquies. În cazul infracțiunilor prevăzute la alineatul 5ter prima teză și la alineatul 5quater, se aplică procedura simplificată («rito
         direttissimo») și este obligatorie arestarea autorului faptei.”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      18      Domnul El Dridi este un resortisant al unei țări terțe care a intrat în mod ilegal în Italia și care nu are permis de ședere.
         Domnul El Dridi a făcut obiectul unui decret de expulzare emis de prefectul din Torino la 8 mai 2004.

      19      Un ordin de îndepărtare de pe teritoriul național, emis la 21 mai 2010 de questore d’Udine, în aplicarea acestui decret de
         expulzare, i‑a fost comunicat în aceeași zi. Acest ordin de îndepărtare a fost motivat prin lipsa unui vehicul sau a altui
         mijloc de transport, prin lipsa documentelor de identitate, precum și prin imposibilitatea de a‑l găzdui în mod provizoriu
         pe acesta într‑un centru de cazare, din lipsă de locuri în structurile prevăzute în acest sens.

      20      Cu ocazia unui control efectuat la 29 septembrie 2010, a reieșit că domnul El Dridi nu se conformase ordinului respectiv de
         îndepărtare.

      21      Domnul El Dridi a fost condamnat de Tribunale di Trento, în complet format din judecător unic, în cadrul unei proceduri simplificate,
         la pedeapsa închisorii de 1 an pentru infracțiunea prevăzută la articolul 14 alineatul 5ter din Decretul legislativ nr. 286/1998.

      22      Domnul El Dridi a declarat apel împotriva acestei decizii la Corte d’appello di Trento.

      23      Aceasta din urmă ridică problema posibilității de a pronunța o sancțiune penală în cursul procedurilor administrative de returnare
         a unui străin în țara de origine a acestuia, având în vedere nerespectarea etapelor acestei proceduri, întrucât o astfel de
         sancțiune pare contrară principiului cooperării loiale, necesității de a se realiza obiectivele Directivei 2008/115 și de
         a asigura efectul util al acesteia, precum și principiului proporționalității, al caracterului adecvat și al individualizării
         pedepsei.

      24      Corte d’appello precizează în acest sens că sancțiunea penală prevăzută la articolul 14 alineatul 5ter din Decretul legislativ
         nr. 286/1998 intervine după constatarea unei încălcări a unei etape intermediare a procedurii graduale de punere în aplicare
         a deciziei de returnare, prevăzută de Directiva 2008/115, și anume numai nerespectarea ordinului de îndepărtare. Pe de altă
         parte, având în vedere că pedeapsa închisorii poate fi cuprinsă între 1 și 4 ani, această pedeapsă este foarte severă.

      25      În aceste condiții, Corte d’appello di Trento a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „În lumina principiului colaborării loiale, care are ca efect util atingerea obiectivelor directivei, și a principiului proporționalității,
         al caracterului adecvat și al individualizării pedepsei, articolele 15 și 16 din Directiva 2008/115 […] se opun:

      –      posibilității de a sancționa penal nerespectarea unei etape intermediare a procedurii administrative de returnare, înainte
         de finalizarea acesteia, prin aplicarea celor mai stricte măsuri coercitive posibile încă din punct de vedere administrativ?

      –      posibilității de a sancționa cu pedeapsa cu închisoarea de până la 4 ani simpla lipsă de cooperare a persoanei în cauză la
         procedura de expulzare și în special [în] cazul nerespectării primului ordin de îndepărtare emis de autoritatea administrativă?”

       Cu privire la procedura de urgență
      26      Corte d’appello di Trento a solicitat ca prezenta trimitere preliminară să fie supusă procedurii de urgență prevăzute la articolul
         104b din Regulamentul de procedură al Curții.

      27      Instanța de trimitere și‑a motivat cererea arătând că domnul El Dridi este deținut în vederea executării pedepsei la care
         a fost condamnat de Tribunale di Trento.

      28      După ascultarea avocatului general, Camera întâi a Curții a hotărât să admită cererea instanței de trimitere având ca obiect
         judecarea trimiterii preliminare potrivit procedurii de urgență.

       Cu privire la întrebarea preliminară
      29      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă Directiva 2008/115,
         în special articolele 15 și 16, trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru, precum cea
         în discuție în acțiunea principală, care prevede aplicarea unei pedepse cu închisoarea unui resortisant al unei țări terțe
         aflat în situație de ședere ilegală pentru simplul motiv că, încălcând un ordin de a părăsi teritoriul acestui stat într‑un
         termen determinat, acesta rămâne pe teritoriul respectiv fără motive justificate.

      30      În această privință, instanța de trimitere invocă principiul cooperării loiale prevăzut la articolul 4 alineatul (3) TUE,
         precum și obiectivul de a asigura efectul util al dreptului Uniunii.

      31      Trebuie amintit în acest sens că, în temeiul considerentului (2), Directiva 2008/115 urmărește instituirea unei politici eficiente
         de îndepărtare și de returnare, bazată pe standarde comune, pentru ca persoanele în cauză să fie returnate într‑o manieră
         umană și cu respectarea deplină a drepturilor lor fundamentale și a demnității lor.

      32      Astfel cum rezultă atât din titlul acesteia, cât și din cuprinsul articolului 1, Directiva 2008/115 prevede „standarde[le]
         și proceduri[le] comune” care trebuie aplicate de fiecare stat membru pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați
         în situație de ședere ilegală. Din expresia sus‑menționată, dar și din economia generală a acestei directive rezultă că statele
         membre nu pot deroga de la aceste standarde și proceduri decât în condițiile prevăzute de directivă, în special cele stabilite
         la articolul 4.

      33      Rezultă că, deși articolul 4 alineatul (3) conferă statelor membre facultatea de a adopta sau de a menține dispoziții mai
         favorabile decât cele ale Directivei 2008/115 pentru resortisanții țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală, cu
         condiția ca aceste dispoziții să fie în conformitate cu directiva, totuși aceasta din urmă nu permite statelor să aplice norme
         mai stricte în domeniul pe care ea îl reglementează.

      34      De asemenea, trebuie să se sublinieze că Directiva 2008/115 stabilește exact procedura aplicabilă de fiecare stat membru pentru
         returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală și prevede ordinea desfășurării diferitelor
         etape succesive ale acestei proceduri.

      35      Astfel, articolul 6 alineatul (1) din această directivă prevede mai întâi, în principal, obligația statelor membre de a emite
         o decizie de returnare împotriva oricărui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală pe teritoriul
         lor.

      36      În cadrul acestei etape inițiale a procedurii de returnare, trebuie să se acorde prioritate, în afara excepțiilor, executării
         voluntare a obligației rezultate din această decizie de returnare, întrucât articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2008/115
         prevede că o astfel de decizie stabilește un termen adecvat, cuprins între șapte și treizeci de zile, pentru plecarea voluntară.

      37      Din articolul 7 alineatele (3) și (4) din directiva menționată rezultă că numai în cazul unor circumstanțe speciale, precum
         existența unui risc de sustragere, statele membre pot, pe de o parte, să impună destinatarului unei decizii de returnare obligația
         de a se prezenta periodic autorităților, de a depune o garanție financiară corespunzătoare, de a prezenta documente sau obligația
         de a rămâne într‑un anumit loc sau, pe de altă parte, să prevadă un termen pentru plecarea voluntară mai scurt de șapte zile
         sau chiar să nu acorde un astfel de termen.

      38      În această din urmă ipoteză, dar și într‑o situație în care obligația de returnare nu a fost respectată în termenul acordat
         pentru plecarea voluntară, rezultă din articolul 8 alineatele (1) și (4) din Directiva 2008/115 că, în scopul de a asigura
         eficacitatea procedurilor de returnare, aceste dispoziții impun statului membru care a emis o decizie de returnare împotriva
         oricărui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală obligația de a proceda la îndepărtare, luând toate
         măsurile necesare, inclusiv, dacă este cazul, măsuri coercitive, în mod proporțional și cu respectarea, în special, a drepturilor
         fundamentale.

      39      În acest sens, din considerentul (16) al directivei respective, precum și din modul de redactare a articolului 15 alineatul
         (1) rezultă că statele membre trebuie să procedeze la îndepărtare prin intermediul măsurilor celor mai puțin coercitive cu
         putință. Numai în cazul în care executarea deciziei de returnare sub forma îndepărtării riscă să fie compromisă de comportamentul
         persoanei interesate, situația apreciindu‑se de la caz la caz, aceste state pot proceda la privarea de libertate a acesteia
         din urmă prin luare în custodie publică.

      40      În conformitate cu articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2008/115, această privare de libertate trebuie
         să fie pentru o perioadă cât mai scurtă cu putință și să fie menținută numai pe durata desfășurării și executării, cu diligența
         necesară, a dispozițiilor de îndepărtare. În temeiul articolului 15 alineatele (3) și (4), o astfel de privare de libertate
         face obiectul unor revizuiri la intervale rezonabile de timp și încetează în cazul în care există indicii conform cărora nu
         mai există posibilitatea rezonabilă a îndepărtării. Alineatele (5) și (6) ale aceluiași articol stabilesc durata maximă a
         acestei lipsiri de libertate la 18 luni, limită care se impune tuturor statelor membre. Pe de altă parte, articolul 16 alineatul
         (1) din această directivă impune ca persoanele în cauză să fie plasate într‑un centru specializat de cazare și, în orice caz,
         să fie separate de deținuții obișnuiți.

      41      Din considerațiile precedente rezultă că ordinea desfășurării etapelor procedurii de returnare stabilită de Directiva 2008/115
         corespunde unei graduări a măsurilor care se impun în vederea executării deciziei de returnare între măsura care lasă maximum
         de libertate persoanei interesate, respectiv acordarea unui termen pentru plecarea voluntară a acesteia, și măsuri care o
         restrâng la maximum, respectiv luarea în custodie publică într‑un centru specializat, în cursul tuturor acestor etape trebuind
         să se asigure respectarea principiului proporționalității.

      42      Rezultă că și adoptarea acestei din urmă măsuri, care reprezintă cea mai gravă măsură restrictivă de libertate permisă de
         directiva respectivă în cadrul unei proceduri de returnare forțată, este reglementată în mod strict, în aplicarea articolelor
         15 și 16 din directiva menționată, în special în scopul de a asigura respectarea drepturilor fundamentale ale resortisanților
         țărilor terțe vizați.

      43      În special, durata maximă prevăzută la articolul 15 alineatele (5) și (6) din Directiva 2008/115 are drept obiectiv limitarea
         lipsirii de libertate a resortisanților țărilor terțe aflați în situație de returnare forțată (Hotărârea din 30 noiembrie
         2009, Kadzoev, C‑357/09 PPU, Rep., p. I‑11189, punctul 56). Astfel, Directiva 2008/115 înțelege să țină seama atât de jurisprudența
         Curții Europene a Drepturilor Omului potrivit căreia principiul proporționalității impune ca detenția unei persoane împotriva
         căreia are loc o procedură de expulzare sau de extrădare să nu se prelungească pentru o perioadă nerezonabilă, adică să nu
         depășească termenul necesar pentru atingerea scopului urmărit (a se vedea în special Curtea Europeană a Drepturilor Omului,
         Hotărârea Saadi împotriva Regatului Unit din 29 ianuarie 2008, nepublicată încă în Recueil des arrêts et décisions, § 72 și 74), cât și de cea de a opta dintre cele „Douăzeci de orientări privind returnarea forțată”, adoptate la 4 mai 2005
         de Comitetul de Miniștri al Consiliului Europei, la care directiva face referire în cuprinsul considerentului (3). Potrivit
         acestui principiu, orice detenție anterioară îndepărtării trebuie să fie pentru o perioadă cât mai scurtă cu putință.

      44      Având în vedere aceste considerații, trebuie să se aprecieze dacă normele comune instituite de Directiva 2008/115 se opun
         unei reglementări naționale precum cea în discuție în acțiunea principală.

      45      În această privință, trebuie să se sublinieze în primul rând că, astfel cum rezultă din informațiile furnizate atât de instanța
         de trimitere, cât și de guvernul italian în observațiile scrise, Directiva 2008/115 nu a fost transpusă în ordinea juridică
         italiană.

      46      Or, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când un stat membru nu a transpus o directivă în termenele stabilite sau
         atunci când a efectuat o transpunere incorectă, particularii sunt îndreptățiți să invoce împotriva acestui stat dispozițiile
         unei directive care sunt, din punctul de vedere al conținutului, necondiționate și suficient de precise (a se vedea în acest
         sens în special Hotărârea din 26 februarie 1986, Marshall, 152/84, Rec., p. 723, punctul 46, și Hotărârea din 3 martie 2011,
         Auto Nikolovi, C‑203/10, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 61).

      47      Aceeași situație se regăsește în cazul articolelor 15 și 16 din Directiva 2008/115, care, astfel cum rezultă din cuprinsul
         punctului 40 din prezenta hotărâre, sunt necondiționate și suficient de precise, astfel încât să nu fie necesare alte elemente
         speciale pentru a permite punerea lor în aplicare de către statele membre.

      48      Pe de altă parte, o persoană care se află în situația domnului El Dridi intră în domeniul de aplicare ratione personae al Directivei 2008/115, întrucât aceasta din urmă se aplică, în temeiul articolului 2 alineatul (1), resortisanților țărilor
         terțe aflați în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru.

      49      Astfel cum a subliniat avocatul general în cuprinsul punctelor 22-28 din luarea de poziție, această concluzie nu poate fi
         repusă în discuție de articolul 2 alineatul (2) litera (b) din această directivă, care permite statelor membre să decidă să
         nu aplice această directivă resortisanților țărilor terțe care fac obiectul returnării ca sancțiune de drept penal sau ca
         urmare a unei sancțiuni de drept penal, în conformitate cu dreptul intern, sau fac obiectul unor proceduri de extrădare. Astfel,
         din decizia de trimitere rezultă că obligația de returnare rezultă, în cauza principală, dintr‑un decret al prefectului din
         Torino din 8 mai 2004. Pe de altă parte, sancțiunile penale menționate în această dispoziție nu privesc nerespectarea termenului
         acordat pentru plecarea voluntară.

      50      În al doilea rând, trebuie să se constate că, deși decretul prefectului din Torino din 8 mai 2004 intră în noțiunea „decizie
         de returnare”, astfel cum este definită la articolul 3 punctul 4 din această directivă și menționată, în special, în articolele
         6 alineatul (1) și 7 alineatul (1), întrucât instituie în sarcina domnului El Dridi obligația de a părăsi teritoriul național,
         procedura de îndepărtare prevăzută de reglementarea italiană în discuție în acțiunea principală se deosebește în mod semnificativ
         de cea prevăzută în Directiva 2008/115.

      51      Astfel, în timp ce această directivă impune acordarea unui termen pentru plecarea voluntară cuprins între șapte și treizeci
         de zile, Decretul legislativ nr. 286/1998 nu prevede folosirea acestei măsuri.

      52      În continuare, în ceea ce privește măsurile coercitive pe care statele membre le pot pune în aplicare în temeiul articolului
         8 alineatul (4) din Directiva 2008/115, cum ar fi, în special, escortarea la frontieră prevăzută la articolul 13 alineatul
         4 din Decretul legislativ nr. 286/1998, trebuie să se constate că, în situația în care prin astfel de măsuri nu s‑a reușit
         să se atingă rezultatul urmărit, respectiv îndepărtarea resortisantului unei țări terțe împotriva căruia au fost adoptate,
         statele membre sunt libere să ia măsuri, inclusiv cu caracter penal, care permit în special descurajarea acestor resortisanți
         să rămână în mod ilegal pe teritoriul acestor state membre.

      53      Cu toate acestea, trebuie să se sublinieze că, deși, în principiu, legislația penală și normele de procedură penală sunt de
         competența statelor membre, acest domeniu poate fi totuși influențat de dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens în special
         Hotărârea din 11 noiembrie 1981, Casati, 203/80, Rec., p. 2595, punctul 27, Hotărârea din 2 februarie 1989, Cowan, 186/87,
         Rec., p. 195, punctul 19, și Hotărârea din 16 iunie 1998, Lemmens, C‑226/97, Rec., p. I‑3711, punctul 19).

      54      Rezultă că, în pofida faptului că nici articolul 63 primul paragraf punctul 3 litera (b) CE, dispoziție reluată la articolul
         79 alineatul (2) litera (c) TFUE, nici Directiva 2008/115, adoptată în special în temeiul acestei dispoziții din Tratatul
         CE, nu exclud competența penală a statelor membre în domeniul imigrației clandestine și al șederii ilegale, acestea din urmă
         trebuie să își adapteze legislația în acest domeniu astfel încât să asigure respectarea dreptului Uniunii.

      55      În special, statele membre nu pot să aplice o reglementare, fie chiar în materie penală, care poate pune în pericol realizarea
         obiectivelor urmărite printr‑o directivă și, prin urmare, să o lipsească pe aceasta de efectul său util.

      56      Astfel, în temeiul articolului 4 alineatul (3) al doilea și, respectiv, al treilea paragraf TUE, statele membre, printre altele,
         „adoptă orice măsură generală sau specială pentru asigurarea îndeplinirii obligațiilor care decurg din tratate sau care rezultă
         din actele instituțiilor Uniunii” și „se abțin de la orice măsură care ar putea pune în pericol realizarea obiectivelor Uniunii”,
         inclusiv cele urmărite de directive.

      57      În ceea ce privește, mai concret, Directiva 2008/115, trebuie amintit că, în temeiul considerentului (13), aceasta condiționează
         în mod expres folosirea măsurilor coercitive de respectarea principiilor proporționalității și eficienței în privința mijloacelor
         adoptate și a obiectivelor urmărite.

      58      În consecință, statele membre nu pot prevedea, pentru a remedia ineficiența măsurilor coercitive adoptate pentru a proceda
         la returnarea forțată în conformitate cu articolul 8 alineatul (4) din directiva respectivă, o pedeapsă privativă de libertate,
         precum cea prevăzută la articolul 14 alineatul 5ter din Decretul legislativ nr. 286/1998, pentru simplul motiv că un resortisant
         al unei țări terțe continuă, după ce i‑a fost notificat un ordin de a părăsi teritoriul național și după ce termenul acordat
         în acest ordin a expirat, să fie prezent în mod ilegal pe teritoriul unui stat membru, ci trebuie să continue să facă eforturi
         în vederea executării deciziei de returnare care continuă să își producă efectele.

      59      Astfel, o asemenea pedeapsă, în special în considerarea condițiilor și a modalităților sale de aplicare, riscă să compromită
         realizarea obiectivului urmărit prin această directivă, respectiv instituirea unei politici eficiente de îndepărtare și de
         returnare a resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală. În special, după cum a subliniat avocatul
         general la punctul 42 din luarea de poziție, o reglementare națională precum cea în discuție în acțiunea principală poate
         să împiedice aplicarea măsurilor prevăzute la articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/115 și să întârzie executarea deciziei
         de returnare.

      60      Aceasta nu exclude facultatea recunoscută statelor membre de a adopta, cu respectarea principiilor Directivei 2008/115 și
         a obiectivului acesteia, dispoziții care reglementează situația în care prin măsurile coercitive nu s‑a reușit să se realizeze
         îndepărtarea unui resortisant al unei țări terțe care se află în situație de ședere ilegală pe teritoriul lor.

      61      Având în vedere considerațiile precedente, instanța de trimitere, care trebuie să aplice, în cadrul competenței sale, dispozițiile
         de drept al Uniunii și să asigure efectul deplin al acestor norme, are obligația să înlăture aplicarea oricărei dispoziții
         din Decretul legislativ nr. 286/1998 contrare rezultatului Directivei 2008/115, în special articolul 14 alineatul 15ter din
         acest decret legislativ (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 martie 1978, Simmenthal, 106/77, Rec., p. 629, punctul 24,
         Hotărârea din 22 mai 2003, Connect Austria, C‑462/99, Rec., p. I‑5197, punctele 38 și 40, și Hotărârea din 22 iunie 2010 Melki
         și Abdeli, C‑188/10 și C‑189/10, Rep., p. I‑5665, punctul 43). Procedând astfel, instanța de trimitere va trebui să țină seama
         în mod corect de principiul aplicării retroactive a sancțiunii mai puțin severe, care face parte din tradițiile constituționale
         comune statelor membre (Hotărârea din 3 mai 2005, Berlusconi și alții, C‑387/02, C‑391/02 și C‑403/02, Rec., p. I‑3565, punctele
         67-69, precum și Hotărârea din 11 martie 2008, Jager, C‑420/06, Rep., p. I‑1315, punctul 59).

      62      Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că Directiva 2008/115, în special articolele 15 și 16, trebuie
         interpretată în sensul că se opune reglementării unui stat membru, precum cea în discuție în acțiunea principală, care prevede
         aplicarea unei pedepse cu închisoarea unui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală pentru simplul
         motiv că, încălcând un ordin de a părăsi teritoriul acestui stat într‑un termen determinat, acesta rămâne pe teritoriul respectiv
         fără motive justificate.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      63      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune
            aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală, în special
            articolele 15 și 16, trebuie interpretată în sensul că se opune reglementării unui stat membru, precum cea în discuție în
            acțiunea principală, care prevede aplicarea unei pedepse cu închisoarea unui resortisant al unei țări terțe aflat în situație
            de ședere ilegală pentru simplul motiv că, încălcând un ordin de a părăsi teritoriul acestui stat într‑un termen determinat,
            acesta rămâne pe teritoriul respectiv fără motive justificate.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții din data de 1 iunie 1999. # Klaus Konle împotriva Republik Österreich. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien - Austria. # Libertate de stabilire. # Cauza C-302/97.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 23 octombrie 2002. # Matratzen Concord GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-6/01.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 8 martie 2001. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-176/00.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 6 septembrie 2013 (publicată în extras).#Iranian Offshore Engineering & Construction Co. împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive luate împotriva Iranului în scopul de a împiedica proliferarea nucleară – Înghețarea fondurilor – Acțiune în anulare – Termen de adaptare a concluziilor – Admisibilitate – Obligația de motivare – Eroare vădită de apreciere.#Cauza T-110/12.

text:
               Părţi
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza T‑110/12,
            Iranian Offshore Engineering & Construction Co. , cu sediul în Teheran (Iran), reprezentată de J. Viñals Camallonga, de L. Barriola Urruticoechea și de J. Iriarte Ángel, avocați,
            reclamantă,
            împotriva
            Consiliului Uniunii Europene , reprezentat de P. Plaza García, de V. Piessevaux și de G. Ramos Ruano, în calitate de agenți,
            pârât,
            având ca obiect o cerere de anulare, pe de o parte, a Deciziei 2011/783/PESC a Consiliului din 1 decembrie 2011 de modificare a Deciziei 2010/413/PESC privind adoptarea de măsuri restrictive împotriva Iranului (JO L 319, p. 71) și, pe de altă parte, a Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 1245/2011 al Consiliului din 1 decembrie 2011 de punere în aplicare a Regulamentului (UE) nr. 961/2010 privind măsuri restrictive împotriva Iranului (JO L 319, p. 11), precum și a Regulamentului (UE) nr. 267/2012 al Consiliului din 23 martie 2012 privind măsuri restrictive împotriva Iranului și de abrogare a Regulamentului (UE) nr. 961/2010 (JO L 88, p. 1, rectificare în JO L 332, 4.12.2012, p. 31), în măsura în care aceste acte o privesc pe reclamantă,
            TRIBUNALUL (Camera a patra),
            compus din doamna I. Pelikánová, președinte, doamna K. Jürimäe și domnul M. van der Woude (raportor), judecători,
            grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 5 martie 2013,
            pronunță prezenta
            Hotărâre (1)
            [ omissis ]
            Procedura și concluziile părților
            8	Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 27 februarie 2012, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
            9	Printr‑un act separat, depus la grefa Tribunalului la 1 februarie 2013, reclamanta a introdus o cerere de măsuri provizorii cu scopul de a obține suspendarea executării actelor atacate, în măsura în care acestea o priveau, până la momentul pronunțării Tribunalului cu privire la acțiunea principală. Prin Ordonanța din 11 martie 2013, președintele Tribunalului a respins această cerere (Iranian Offshore Engineering & Construction/Consiliul, T‑110/12 R).
            10	În cadrul măsurilor de organizare a procedurii, Tribunalul a invitat Consiliul să răspundă în scris la un anumit număr de întrebări. Consiliul a dat curs acestei cereri în termenul acordat.
            11	Reclamanta solicită Tribunalului:
            – anularea articolului 1 din Decizia 2011/783 și a articolului 1 din Regulamentul de punere în aplicare nr. 1245/2011, în măsura în care acestea o privesc;
            – retragerea numelui său din anexele vizate de articolele menționate;
            – obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
            12	În replica depusă la 19 iulie 2012, reclamanta a cerut să își poată adapta concluziile, solicitând Tribunalului să anuleze și Regulamentul nr. 267/2012, în măsura în care acesta o privește.
            13	Consiliul solicită Tribunalului:
            – respingerea acțiunii ca nefondată;
            – obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
            14	În ședință, reclamanta a precizat că al doilea capăt de cerere formulat de ea se suprapunea, în realitate, cu primul capăt de cerere. Pe de altă parte, reclamanta a fost autorizată de Tribunal să prezinte mai multe documente noi cu privire la care Consiliul a primit o copie. Acesta din urmă nu s‑a opus admiterii la dosar a documentelor menționate. Tribunalul a decis să amâne pronunțarea cu privire la depunerea la dosar a documentelor amintite până la pronunțarea hotărârii prin care se finalizează judecata.
            În drept
            Cu privire la cererea de adaptare a concluziilor
            15	În cadrul replicii, reclamanta solicită să își poată adapta concluziile inițiale, astfel încât acțiunea sa să aibă drept obiect și anularea Regulamentului nr. 267/2012, adoptat după introducerea acțiunii, în măsura în care acesta o privește.
            16	Potrivit jurisprudenței, atunci când o decizie sau un regulament care privește în mod direct și individual un particular este înlocuit în cursul procedurii printr‑un act având același obiect, acesta trebuie considerat un element nou, care permite reclamantului să își adapteze concluziile și motivele. Astfel, obligarea reclamantului să introducă o nouă acțiune ar fi contrară principiului bunei administrări a justiției și cerinței de economie a procedurii. În plus, ar fi nedrept ca, pentru a contracara criticile cuprinse într‑o cerere prezentată instanței Uniunii împotriva unui act, instituția în cauză să poată adapta actul atacat sau să îl înlocuiască cu altul și să se prevaleze, în cursul procedurii, de această modificare sau de această înlocuire pentru a priva cealaltă parte de posibilitatea de a‑și extinde concluziile și motivele inițiale la actul ulterior sau de a prezenta concluzii și motive suplimentare împotriva acestuia (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Consiliul, T‑256/07, Rep., p. II‑3019, punctul 46 și jurisprudența citată).
            17	Însă, pentru a fi admisibilă, o cerere de adaptare a concluziilor trebuie să fie prezentată în termenul de introducere a acțiunii prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, acest termen de introducere a acțiunii este de ordine publică și trebuie aplicat de instanța Uniunii astfel încât să se asigure securitatea juridică, precum și egalitatea justițiabililor în fața legii (a se vedea Hotărârea Curții din 18 ianuarie 2007, PKK și KNK/Consiliul, C‑229/05 P, Rep., p. I‑439, punctul 101). Revine astfel instanței sarcina de a verifica, dacă este cazul din oficiu, dacă acest termen a fost respectat (a se vedea Ordonanța Tribunalului din 11 ianuarie 2012, Ben Ali/Consiliul, T‑301/11, punctul 16).
            18	În ceea ce privește calcularea termenului de introducere a acțiunii, trebuie amintit că, potrivit articolului 263 al șaselea paragraf TFUE, acțiunea în anulare trebuie formulată în termen de două luni, după caz, de la publicarea actului atacat, de la notificarea acestuia reclamantului sau, în lipsă, de la data la care reclamantul a luat cunoștință de actul respectiv. Conform articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, atunci când un termen pentru introducerea unei acțiuni împotriva unui act al unei instituții începe să curgă de la data publicării actului, acest termen curge de la sfârșitul celei de a paisprezecea zile de la data publicării actului în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene . Potrivit articolului 102 alineatul (2) din același regulament, acest termen trebuie, în plus, să se prelungească pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu zece zile.
            19	Pe de altă parte, potrivit jurisprudenței, principiul protecției jurisdicționale efective presupune că autoritatea Uniunii care adoptă măsuri restrictive individuale față de o persoană sau de o entitate, precum este cazul în speță, comunică motivele pe care se întemeiază aceste măsuri, fie la momentul când sunt adoptate măsurile respective, fie, cel puțin, cât mai rapid posibil după adoptare, pentru a le permite acestor persoane sau entități exercitarea dreptului lor de a formula o cale de atac (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2011, Bank Melli Iran/Consiliul, C‑548/09 P, Rep., p. I‑11381, punctul 47 și jurisprudența citată).
            20	În cauză, acest principiu este de altfel concretizat la articolul 24 alineatul (3) din Decizia 2010/413, la articolul 36 alineatul (3) din Regulamentul nr. 961/2010 și la articolul 46 alineatul (3) din Regulamentul nr. 267/2012, care prevăd că Consiliul comunică decizia sa persoanei sau entității în cauză, inclusiv motivele pentru includerea sa pe lista persoanelor și a entităților vizate de măsurile restrictive, fie direct, dacă dispune de adresa acestora, fie prin publicarea unui anunț care oferă persoanei sau entității în cauză posibilitatea de a prezenta observații.
            21	Din aceasta rezultă că termenul pentru introducerea unei acțiuni în anulare împotriva unui act prin care se impun măsuri restrictive împotriva unei persoane sau a unei entități începe să curgă doar pornind fie de la data comunicării individuale a acestui act persoanei interesate, dacă se dispune de adresa sa, fie, în caz contrar, de la publicarea unui anunț în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene . De asemenea, termenul pentru prezentarea unei cereri având ca obiect extinderea concluziilor și a motivelor la un act care abrogă și înlocuiește actul atacat prin care s‑au impus măsurile restrictive și care menține aceste măsuri începe să curgă fie de la data comunicării individuale a acestui nou act persoanei sau entității în cauză, dacă se dispune de adresa sa, fie, dacă este imposibilă o comunicare individuală, de la publicarea unui anunț în Jurnalul Oficial.
            22	În prezenta cauză, reclamanta susține că Regulamentul nr. 267/2012 nu i‑a fost comunicat imediat după adoptarea sa, la 23 martie 2012, aspect necontestat de Consiliu. În ședință, Consiliul a precizat însă, fără a fi contrazis de reclamantă, că Regulamentul nr. 267/2012 i‑a fost notificat acesteia din urmă la 11 decembrie 2012, după ce Consiliul a decis să mențină numele său pe lista persoanelor și a entităților vizate de măsurile restrictive, în urma unei revizuiri a listei respective conform articolului 46 alineatul (6) din regulamentul menționat.
            23	În aceste condiții, termenul de două luni, prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE, de introducere a acțiunii împotriva deciziei noi de a menține numele reclamantei în anexa IX la Regulamentul nr. 267/2012 a început să curgă la 12 decembrie 2012 și a expirat, în temeiul articolului 102 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, la 21 februarie 2013.
            24	Or, întrucât reclamanta a luat cunoștință de adoptarea Regulamentului nr. 267/2012 înainte ca acesta să îi fie notificat și a prezentat cererea sa de adaptare a concluziilor încă din 19 iulie 2012, această cerere nu poate fi considerată tardivă.
            25	În ședință, Consiliul a invocat însă o cauză de inadmisibilitate împotriva cererii menționate, întrucât aceasta s‑ar întemeia pe un motiv nou bazat pe o eroare vădită de apreciere a faptelor, aspect care ar modifica obiectul și cadrul litigiului, astfel cum au fost definite în cererea introductivă.
            26	Întrucât cererea de adaptare a concluziilor a fost prezentată în termenul stabilit, aceasta este admisibilă, chiar dacă motivul care susține cererea respectivă și care este întemeiat pe o eroare vădită de apreciere ar fi nou, astfel cum susține Consiliul.
            (1) .
            (1) – Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive,
            TRIBUNALUL (Camera a patra)
            declară și hotărăște:
            1) Anulează Decizia 2011/783/PESC a Consiliului din 1 decembrie 2011 de modificare a Deciziei 2010/413/PESC privind adoptarea de măsuri restrictive împotriva Iranului, în măsura în care prin aceasta numele Iranian Offshore Engineering & Construction Co. a fost înscris în anexa II la Decizia 2010/413/PESC.
            2) Anulează Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 1245/2011 al Consiliului din 1 decembrie 2011 de punere în aplicare a Regulamentului (UE) nr. 961/2010 privind măsuri restrictive împotriva Iranului, în măsura în care prin acesta numele Iranian Offshore Engineering & Construction Co. a fost înscris în anexa VIII la Regulamentul (UE) nr. 961/2010 al Consiliului din 25 octombrie 2010 privind măsuri restrictive împotriva Iranului și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 423/2007.
            3) Anulează anexa IX la Regulamentul (UE) nr. 267/2012 al Consiliului din 23 martie 2012 privind măsuri restrictive împotriva Iranului și de abrogare a Regulamentului (UE) nr. 961/2010, în măsura în care această anexă privește Iranian Offshore Engineering & Construction Co.
            4) Efectele Deciziei 2010/413, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2011/783, se mențin în ceea ce privește Iranian Offshore Engineering & Construction Co, de la intrarea sa în vigoare, în a douăzecea zi de la data publicării sale în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene , până la momentul la care produce efecte anularea în parte a Regulamentului nr. 267/2012.
            5) Consiliul Uniunii Europene suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de Iranian Offshore Engineering & Construction Co., în cadrul prezentei proceduri și al procedurii referitoare la măsurile provizorii.


title: Hotărârea Curții (camera a șaptea) din 10 noiembrie 2011.#LG Electronics, Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI).#Recurs - Marcă comunitară - Semnul verbal "KOMPRESSOR PLUS" - Refuzul înregistrării - Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Articolul 7 alineatul (1) litera (c) - Caracter descriptiv - Examinarea unui mijloc de probă nou de către Tribunal -Denaturarea faptelor și a elementelor de probă.#Cauza C-88/11 P.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 10 noiembrie 2011 — LG Electronics/OAPI
      (Cauza C‑88/11 P)
      „Recurs — Marcă comunitară — Semnul verbal «KOMPRESSOR PLUS» — Refuzul înregistrării — Regulamentul (CE) nr. 40/94 — Articolul 7 alineatul (1) litera (c) — Caracter descriptiv — Examinarea unui mijloc de probă nou de către Tribunal — Denaturarea faptelor și a elementelor de probă”
      1.                     Marcă comunitară — Dispoziții de procedură — Examinare din oficiu a faptelor — Întindere — Obligația de a demonstra exactitatea
            faptelor notorii — Inexistență — Contestare în fața Tribunalului — Prezentarea de documente în vederea susținerii exactitudinii
            unui fapt notoriu [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 74 alin. (1)] (a se vedea punctele 26-30)
      2.                     Recurs — Motive — Apreciere eronată a faptelor și a elementelor de probă — Inadmisibilitate — Controlul exercitat de Curte
            cu privire la aprecierea faptelor și a elementelor de probă — Excludere, cu excepția cazurilor de denaturare [art. 256 alin.
            (1) TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf] (a se vedea punctele 36 și 37)
      Obiectul

               Recurs formulat împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a doua) din 16 decembrie 2010, LG Electronics/OAPI (T‑497/09), prin
                  care s‑a respins calea de atac formulată de reclamantă împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 23 septembrie
                  2009 (cauza R 397/2009‑1) privind o cerere de înregistrare a semnului verbal KOMPRESSOR PLUS ca marcă comunitară — Caracterul
                  descriptiv al mărcii — Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie
                  2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1) — Examinarea de fapte noi de către Tribunal — Denaturarea elementelor de probă

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge recursul.

                  2)

                  	Obligă LG Electronics Inc. la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 27 februarie 1980. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Cauza 168/78.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 11 iunie 1987. # Procureur de la République împotriva Daniel Gofette și Alfred Gilliard. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de grande instance de Charleville-Mézières - Franța. # Cauza 406/85.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 14 iunie 1988. # Dansk Denkavit ApS împotriva Landbrugsministeriet. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Østre Landsret - Danemarca. # Cauza 29/87.