title: Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 9 septembrie 2015.#SV Capital OÜ împotriva Autorității Bancare Europene (ABE).#Politica economică și monetară – Cerere de deschidere a unei anchete pentru o pretinsă încălcare a dreptului Uniunii – Decizie a ABE – Decizie a comisiei de apel a autorităților europene de supraveghere – Invocare din oficiu – Necompetența autorului actului – Acțiune în anulare – Termen de introducere a acțiunii – Tardivitate – Inadmisibilitate parțială.#Cauza T-660/14.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)
      9 septembrie 2015 (
            *1
         )
      „Politica economică și monetară — Cerere de deschidere a unei anchete pentru o pretinsă încălcare a dreptului Uniunii — Decizie a ABE — Decizie a comisiei de apel a autorităților europene de supraveghere — Invocare din oficiu — Necompetența autorului actului — Acțiune în anulare — Termen de introducere a acțiunii — Tardivitate — Inadmisibilitate parțială”
      În cauza T‑660/14,

         SV Capital OÜ, cu sediul în Tallinn (Estonia), reprezentată de M. Greinoman, avocat,
      reclamantă,
      împotriva

         Autorității Bancare Europene (ABE), reprezentată de J. Overett Somnier și de Z. Giotaki, în calitate de agenți, asistați de F. Tuytschaever, avocat,
      pârâtă,
      susținută de

         Comisia Europeană, reprezentată de W. Mölls și de K.‑P. Wojcik, în calitate de agenți,
      intervenientă,
      având ca obiect o cerere de anulare, pe de o parte, a Deciziei C 2013 002 a ABE din 21 februarie 2014 de respingere a cererii reclamantei prin care se solicită deschiderea unei anchete împotriva autorităților de supraveghere din sectorul financiar estonian și finlandez, în temeiul articolului 17 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 de instituire a Autorității europene de supraveghere (Autoritatea Bancară Europeană), de modificare a Deciziei nr. 716/2009/CE și de abrogare a Deciziei 2009/78/CE a Comisiei (JO L 331, p. 12), ca urmare a unei pretinse încălcări a dreptului Uniunii Europene, și, pe de altă parte, a Deciziei 2014‑C1‑02 a comisiei de apel a autorităților europene de supraveghere din 14 iulie 2014 de respingere a contestației formulate împotriva acestei decizii,
      TRIBUNALUL (Camera a treia),
      compus din domnii S. Papasavvas (raportor), președinte, N. J. Forwood și E. Bieliūnas, judecători,
      grefier: doamna C. Heeren, administrator,
      având în vedere faza scrisă a procedurii și în urma ședinței din 29 iunie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul litigiului

               1

               Prin scrisoarea din 24 octombrie 2012, reclamanta, SV Capital OÜ, a sesizat Autoritatea Bancară Europeană (ABE) cu o cerere prin care solicita deschiderea unei anchete, în temeiul articolului 17 din Regulamentul (UE) nr. 1093/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 de instituire a Autorității europene de supraveghere (Autoritatea Bancară Europeană), de modificare a Deciziei nr. 716/2009/CE și de abrogare a Deciziei 2009/78/CE a Comisiei (JO L 331, p. 12), împotriva autorităților de supraveghere din sectorul financiar finlandez și estonian (în continuare, „plângerea”).

               2

               În susținerea plângerii, reclamanta a invocat încălcarea articolelor 40 și 42 din Directiva 2006/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit (JO L 177, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 9, p. 3), întrucât autoritățile de supraveghere în cauză nu au destituit doi directori ai sucursalei unei bănci finlandeze, cu sediul în Estonia, care nu ar fi îndeplinit cerințele „de bună reputație sau de suficientă experiență” pentru a stabili orientarea activității instituției de credit în discuție, în sensul articolului 11 alineatul (1) din directiva menționată. În acest sens, reclamanta susține că directorii în discuție au făcut declarații false în cadrul unei proceduri civile inițiate în Estonia împotriva acestei sucursale.

               3

               Întrucât nu a primit un răspuns la plângere, reclamanta a somat ABE să acționeze, prin scrisoarea din 17 ianuarie 2013, depunând și elemente de probă suplimentare care incriminau un al treilea director al aceleiași instituții, care ar fi semnat un document pretins falsificat în cadrul unui audit intern.

               4

               Prin scrisoarea din 25 ianuarie 2013, ABE a respins plângerea ca fiind inadmisibilă, pentru necompetență, trimițând‑o în același timp autorităților finlandeze și estoniene de supraveghere a sectorului financiar (denumită în continuare „scrisoarea din 25 ianuarie 2013”).

               5

               Prin actul din 14 februarie 2013, reclamanta a formulat o contestație la comisia de apel a autorităților europene de supraveghere (denumită în continuare „comisia de apel”), în temeiul articolului 60 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1093/2010, împotriva scrisorii din 25 ianuarie 2013.

               6

               Prin Decizia 2013‑008 din 24 iunie 2013, comisia de apel, pe de o parte, a declarat plângerea admisibilă în raport cu articolul 22 din Directiva 2006/48, interpretat în lumina Orientărilor din 22 noiembrie 2012 ale ABE privind evaluarea aptitudinii membrilor organelor de conducere și a titularilor posturilor‑cheie, și, pe de altă parte, a retrimis cazul organului competent din cadrul ABE pentru ca acesta să statueze pe fond, conform articolului 60 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1093/2010.

               7

               Prin Decizia DC 2013 03 din 15 octombrie 2013, ABE a luat act de caracterul admisibil al plângerii, în temeiul punctelor 2.5 și 2.6 din normele sale interne de soluționare a anchetelor privind încălcarea dreptului Uniunii Europene (denumite în continuare „normele interne”), fără a aduce atingere articolului 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1093/2010.

               8

               Prin decizia C 2013 002 din 21 februarie 2014 (denumită în continuare „decizia ABE”), ABE a respins plângerea ca fiind lipsită de temei suficient pentru a deschide o anchetă în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 1093/2010.

               9

               Prin actul din 31 martie 2014, reclamanta a formulat o contestație împotriva deciziei ABE în fața comisiei de apel.

               10

               Prin Decizia 2014‑C1‑02 din 14 iulie 2014 (denumită în continuare „decizia comisiei de apel”), comisia de apel a respins contestația formulată împotriva deciziei ABE. În esență, în decizia menționată, comisia de apel, a declarat mai întâi admisibilă contestația împotriva deciziei ABE. În continuare, aceasta a respins‑o în totalitate ca fiind nefondată.

               11

               În această privință, referitor, mai întâi, la examinarea admisibilității contestației, comisia de apel a considerat că decizia ABE constituia, în circumstanțele particulare ale speței, un act atacabil în temeiul articolului 60 din Regulamentul nr. 1093/2010, care permite oricărei persoane fizice sau juridice să conteste o decizie a ABE care îi este adresată.

               12

               În ceea ce privește, în continuare, examinarea contestației pe fond, în primul rând, comisia de apel a considerat că aprecierea ABE potrivit căreia cei doi directori la care se referă reclamanta în plângere nu ocupaseră posturi‑cheie în cadrul instituției financiare în cauză nu era eronată și că afirmațiile privind cel de al treilea director nu fuseseră dovedite. În al doilea rând, comisia de apel a arătat că, ținând seama de faptul că reclamanta nu făcea parte din entitățile care puteau depune la ABE o cerere de deschidere a anchetei pentru încălcarea dreptului Uniunii, cauza privea un refuz din partea acestei autorități de a deschide o anchetă din proprie inițiativă. Pe de altă parte, aceasta a constatat că, în raport cu elementele de probă furnizate de reclamantă în susținerea existenței unei pretinse încălcări a dreptului Uniunii și a normelor interne, nu s‑a demonstrat că ABE săvârșise o eroare în cadrul exercitării puterii sale discreționare. În al treilea rând, comisia de apel a arătat că omisiunea ABE de a asculta reclamanta înainte de adoptarea deciziei sale, în temeiul articolului 39 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1093/2010, nu constituia un viciu de formă de natură să invalideze decizia menționată. În al patrulea rând, nu s‑ar fi demonstrat că procedura prevăzută înaintea adoptării deciziei ABE nu fusese respectată. În sfârșit, în al cincilea rând, comisia de apel a constatat că nu fusese dovedită nicio încălcare de către ABE a articolului 41 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

         Procedura și concluziile părților

               13

               Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 12 septembrie 2014, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

               14

               Prin act separat depus la grefa Tribunalului la 12 decembrie 2014, ABE a ridicat o excepție de inadmisibilitate în temeiul articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului din 2 mai 1991. Reclamanta a depus observațiile sale cu privire la această excepție la 16 ianuarie 2015.

               15

               Prin actul depus la grefa Tribunalului la 22 ianuarie 2015, Comisia Europeană a formulat o cerere de intervenție în prezenta procedură în susținerea concluziilor ABE. Părțile și‑au formulat observațiile cu privire la această cerere prin scrisorile din 17 februarie 2015. La 20 februarie 2015, președintele Camerei a treia a Tribunalului a decis să suspende soluționarea cererii de intervenție până la pronunțarea asupra excepției de inadmisibilitate.

               16

               Prin decizia din 17 martie 2015, acesta a decis să judece cauza cu prioritate, conform articolului 55 alineatul (2) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, aspect asupra căruia părțile au fost informate.

               17

               Prin Ordonanța Tribunalului (Camera a treia) din 19 martie 2015, adoptată în temeiul articolului 114 alineatul (4) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, excepția de inadmisibilitate a fost unită cu fondul, decizându‑se soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată.

               18

               În cadrul unei măsuri de organizare a procedurii adoptate în temeiul articolului 64 alineatul (3) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, părților li s‑a solicitat să se pronunțe cu privire la motivul pe care Tribunalul avea în vedere să îl invoce din oficiu, întemeiat pe necompetența comisiei de apel, în raport cu articolul 60 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1093/2010, de a statua în temeiul acestei dispoziții asupra contestației formulate în fața ei împotriva deciziei ABE.

               19

               Prin actul depus la grefa Tribunalului la 15 aprilie 2015, reclamanta a prezentat, în temeiul articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, un memoriu în care invoca elemente de fapt și de drept noi care au apărut în cursul procedurii.

               20

               Prin scrisorile depuse la grefa Tribunalului la 15 și, respectiv, la 20 aprilie 2015, reclamanta și ABE s‑au conformat solicitării menționate la punctul 18 de mai sus.

               21

               Prin Ordonanța din 21 aprilie 2015, președintele Camerei a treia a Tribunalului a admis cererea de intervenție formulată de Comisie. Conform articolului 64 alineatul (3) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, s‑a solicitat acestei instituții să se pronunțe, în cadrul memoriului în intervenție, și asupra motivului pe care Tribunalul avea în vedere să îl invoce din oficiu, menționat la punctul 18 de mai sus.

               22

               Comisia a dat curs acestei cereri prin actul depus la grefa Tribunalului la 20 mai 2015.

               23

               Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia) a decis să deschidă faza orală a procedurii și să invite părțile, conform articolului 64 alineatul (3) litera (b) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, să abordeze în special, cu ocazia pledoariilor, chestiunea competenței comisiei de apel de a statua asupra contestației formulate împotriva deciziei ABE.

               24

               Prin actul depus la grefa Tribunalului la 15 iunie 2015, reclamanta a reiterat, în temeiul articolului 64 alineatul (4) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, o cerere de adoptare a unor măsuri de organizare a procedurii pe care o prezentase în cererea introductivă în susținerea celui de al cincilea motiv, prin care solicita să se dispună ca ABE să depună toate documentele transmise de autoritățile de supraveghere din sectorul financiar estonian și finlandez în cadrul examinării plângerii. Tribunalul a respins cererea în discuție, cu ascultarea părților, aspect asupra căruia părțile au fost informate prin scrisoarea din 25 iunie 2015.

               25

               Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 29 iunie 2015.

               26

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei ABE;

                        —

                        anularea deciziei comisiei de apel;

                        —

                        trimiterea cauzei la organul competent al ABE în vederea examinării pe fond a plângerii;

                        —

                        obligarea ABE la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a acelora privind executarea deplină a hotărârii sau a ordonanței date de Tribunal, conform articolului 87 alineatele (1) și (2) și articolului 89 din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991.

               27

               În cadrul excepției sale de inadmisibilitate, ABE solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii ca fiind inadmisibilă;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

               28

               În observațiile privind excepția de inadmisibilitate, reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        cu titlu principal, respingerea excepției ca vădit inadmisibilă și, cu titlu subsidiar, ca fiind nefondată;

                        —

                        soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată.

               29

               În cadrul memoriului în apărare, ABE, susținută de Comisie, solicită Tribunalului:

                        —

                        cu titlu principal, respingerea acțiunii ca inadmisibilă;

                        —

                        cu titlu subsidiar, respingerea acțiunii ca nefondată;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

               30

               În ședință, reclamanta s‑a desistat de cel de al patrulea capăt de cerere invocat în cererea introductivă, în măsura în care prin acesta solicita aplicarea articolului 89 din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, aspect care a fost consemnat în procesul‑verbal al ședinței.

         În drept

         Cu privire la admisibilitate

               31

               ABE, susținută de Comisie, invocă inadmisibilitatea acțiunii în totalitate, în sensul că refuzul acesteia de a deschide o anchetă din proprie inițiativă, în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 1093/2010, nu ar avea efecte juridice în privința reclamantei. În memoriul în apărare, ABE își menține poziția potrivit căreia acțiunea este inadmisibilă în totalitate, invocând totodată inadmisibilitatea celui de al patrulea capăt de cerere al cererii introductive, în măsura în care se solicită obligarea ABE la plata cheltuielilor efectuate în scopul executării oricărei hotărâri sau ordonanțe date de Tribunal, în temeiul articolului 89 din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991.

               32

               Reclamanta susține că excepția de inadmisibilitate este vădit inadmisibilă sau, cu titlu subsidiar, nefondată. În această privință, ea susține, în primul rând, că excepția menționată nu este conformă articolului 46 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, în sensul că îi lipsește claritatea și nu are o structură coerentă, în al doilea rând, că este contrară articolului 60 alineatul (5) și articolului 61 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1093/2010, în măsura în care partea deciziei comisiei de apel privind admisibilitatea și cheltuielile de judecată, pe care nu o contestă în fața Tribunalului, ar fi obligatorie pentru ABE, în al treilea rând, că aceasta încalcă articolul 257 TFUE și articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale întrucât, precum recursurile în fața Curții de Justiție a Uniunii Europene, inadmisibilitatea unei contestații nu poate fi invocată pentru prima dată în fața Tribunalului, cu riscul de a o lipsi de căi de atac, și, în al patrulea rând, că acțiunea sa este admisibilă, în temeiul articolului 263 TFUE, al articolului 60 alineatul (1) și al articolului 61 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1093/2010.

               33

               În ședință, părțile au fost ascultate cu privire la admisibilitatea acțiunii în măsura în care se solicită anularea deciziei ABE, aspect care a fost consemnat în procesul‑verbal al ședinței. În această privință, reclamanta a susținut, făcând trimitere la argumentația sa inclusă în memoriul depus la 15 aprilie 2015 (a se vedea punctul 19 de mai sus), că acțiunea împotriva acestei decizii era admisibilă. ABE și Comisia au susținut, în ceea ce le privește, că acțiunea menționată trebuia respinsă ca fiind inadmisibilă, ca urmare a decăderii.

               34

               Trebuie să se examineze admisibilitatea acțiunii, pe de o parte, în măsura în care se solicită anularea deciziei ABE și, pe de altă parte, în măsura în care se solicită anularea deciziei comisiei de apel.

               35

               Pe de altă parte, întrucât reclamanta s‑a desistat în parte de cel de al patrulea capăt de cerere în măsura în care avea legătură cu articolul 89 din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, nu mai este necesară pronunțarea cu privire la admisibilitatea acestuia și, prin urmare, asupra cauzei de inadmisibilitate invocate de ABE în această privință.

         Cu privire la admisibilitatea acțiunii în măsura în care se solicită anularea deciziei ABE

               36

               În primul rând, Tribunalul amintește că, potrivit unei jurisprudențe constante, termenul de introducere a acțiunii este de ordine publică, fiind instituit în vederea asigurării clarității și a securității situațiilor juridice și în vederea evitării oricărei discriminări sau tratament arbitrar în administrarea justiției, și revine instanței Uniunii sarcina de a verifica, din oficiu, dacă acesta a fost respectat (a se vedea Ordonanța din 13 noiembrie 2012, ClientEarth și alții/Comisia, T‑278/11, Rep., EU:T:2012:593, punctul 30 și jurisprudența citată).

               37

               Tot potrivit unei jurisprudențe constante, termenele de introducere a acțiunii nu sunt nici la dispoziția instanței, nici la dispoziția părților (a se vedea Ordonanța ClientEarth și alții/Comisia, punctul 36 de mai sus, EU:T:2012:593, punctul 31 și jurisprudența citată).

               38

               În al doilea rând, trebuie amintit că, potrivit dispozițiilor articolului 263 al șaselea paragraf TFUE, acțiunile prevăzute de acest articol trebuie formulate în termen de două luni, după caz, de la publicarea actului, de la notificarea acestuia reclamantului sau, în lipsă, de la data la care reclamantul a luat cunoștință de actul respectiv.

               39

               În speță, decizia ABE a fost notificată reclamantei la 21 februarie 2014.

               40

               În temeiul articolului 58 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, potrivit căruia un termen pe luni expiră la sfârșitul zilei care, în ultima lună, are aceeași cifră cu ziua producerii evenimentului sau a efectuării actului de la care începe să curgă termenul, și al articolului 60 din regulamentul menționat, potrivit căruia termenele procedurale se prelungesc pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu 10 zile, termenul de introducere a acțiunii a expirat la 1 mai 2014 la miezul nopții.

               41

               În consecință, la data introducerii prezentei acțiuni, și anume la 12 septembrie 2014, reclamanta era decăzută din dreptul de a contesta decizia ABE. Prin urmare, în măsura în care se solicită anularea acesteia, acțiunea este inadmisibilă.

               42

               În această privință, trebuie arătat că, în memoriul depus la 15 aprilie 2015 (a se vedea punctul 19 de mai sus), sub pretextul unor motive noi care ar fi întemeiate pe elemente de drept sau de fapt noi, reclamanta a formulat în realitate argumente cu privire la admisibilitatea acțiunii în măsura în care se solicită anularea deciziei ABE și în special cu privire la respectarea termenului de introducere a acțiunii. Este suficient să se constate că astfel de argumente trebuie respinse ca inadmisibile.

               43

               În definitiv, circumstanțele invocate de reclamantă în cadrul acestui memoriu din 15 aprilie 2015 în susținerea pretinsei existențe a unui caz de forță majoră în temeiul articolului 45 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, aplicabil procedurii în fața Tribunalului în temeiul articolului 53 din statutul menționat, și a unei erori scuzabile nu permit să se deroge de la expirarea termenului de introducere a acțiunii. În această privință, trebuie amintit că noțiunea de forța majoră nu se aplică unei situații în care o persoană diligentă și avizată ar fi fost în mod obiectiv în măsură să evite expirarea unui termen de introducere a acțiunii (a se vedea Ordonanța din 18 ianuarie 2005, Zuazaga Meabe/OAPI, C‑325/03 P, Rec., EU:C:2005:28, punctul 25 și jurisprudența citată).

               44

               Or, în speță, reclamanta nu poate să deducă un argument din faptul că comisia de apel nu s‑a declarat necompetentă în cursul procedurii administrative și în special atunci când s‑a pronunțat asupra acțiunii introduse împotriva scrisorii din 25 ianuarie 2013 (a se vedea punctele 4-6 de mai sus). Astfel, deși, prin decizia din 24 iunie 2013, comisia de apel a declarat admisibilă plângerea, aceasta nu a soluționat‑o pe fond, ci a trimis cazul organului competent al ABE, conform articolului 60 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1093/2010. În acest context, reclamantei nu i‑a fost furnizată nicio asigurare precisă cu privire la competența comisiei de apel de a soluționa o contestație privind decizia ABE care ar fi ulterior adoptată. Pe de altă parte, reclamanta nu a fost lipsită de posibilitatea de a introduce, cu titlu conservatoriu, o acțiune la Tribunal împotriva deciziei ABE, în temeiul articolului 61 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1093/2010, potrivit căruia poate fi înaintată Curții de Justiție, în conformitate cu articolul 263 TFUE, o acțiune pentru contestarea unei decizii luate de comisia de apel, sau, în cazul în care nu există un drept de contestație în fața acesteia din urmă, a unei decizii luate de ABE.

               45

               Trebuie să se constate pe de altă parte, cu titlu suplimentar, că, și în ipoteza în care reclamanta ar fi atacat decizia ABE în termenele prevăzute de articolul 263 TFUE, acțiunea împotriva acestei decizii ar fi trebuit în orice caz să fie respinsă de Tribunal ca fiind inadmisibilă, pentru motivul inexistenței actului atacabil, astfel cum susține ABE și astfel cum instanța Uniunii ar fi fost obligată să îl invoce din oficiu.

               46

               În această privință, trebuie amintit că plângerea reclamantei se întemeia pe articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1093/2010, potrivit căruia la cererea uneia sau mai multor autorități competente, a Parlamentului European, a Consiliului Uniunii Europene, a Comisiei, a Grupului părților interesate din domeniul bancar sau din proprie inițiativă și după ce a informat autoritatea competentă vizată, ABE „poate” ancheta pretinsa încălcare sau neaplicare a dreptului Uniunii.

               47

               Rezultă din această dispoziție că ABE dispune de o putere discreționară în ceea ce privește deschiderea anchetelor, atât atunci când este sesizată printr‑o cerere a uneia dintre entitățile prevăzute în mod expres la articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1093/2010, cât și atunci când este vorba de propria inițiativă.

               48

               Or, potrivit unei jurisprudențe constante, dezvoltate în cadrul acțiunilor în anulare formulate împotriva deciziilor Comisiei de a refuza inițierea unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor și aplicabilă prin analogie cauzei, atunci când o instituție sau un organism al Uniunii nu sunt obligate să inițieze o procedură, ci dispun de o putere de apreciere discreționară care exclude dreptul particularilor de a solicita ca acestea să ia poziție într‑un anumit sens, persoanele care au depus o plângere nu au, în principiu, posibilitatea de a sesiza instanța Uniunii cu o acțiune împotriva unei eventuale decizii de a clasa plângerea lor. Astfel, o asemenea posibilitate nu ar exista decât în ipoteza în care aceste persoane ar beneficia de drepturi procedurale, comparabile cu cele de care pot dispune în cadrul unei proceduri în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 TFUE] și [102 TFUE] (JO L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269), care le permite să solicite ca respectiva instituție sau respectivul organism să le informeze și să le audieze (a se vedea în acest sens Ordonanța din 17 iulie 1998, Sateba/Comisia, C‑422/97 P, Rec., EU:C:1998:395, punctul 42, și Ordonanța din 14 ianuarie 2004, Makedoniko Metro și Michaniki/Comisia, T‑202/02, Rec., EU:T:2004:5, punctul 46).

               49

               În măsura în care reclamanta nu este vizată în mod expres de articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1093/2010, aceasta nu poate fi asimilată autorilor plângerilor care beneficiază de garanții procedurale a căror respectare poate fi obținută în fața instanței Uniunii, astfel încât jurisprudența privind respingerea sau clasarea fără soluționare a plângerilor formulate de părțile interesate în materie de ajutoare de stat, în sensul Regulamentului (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [108 TFUE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41) (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 iulie 2008, Athinaïki Techniki/Comisia, C‑521/06 P, Rep., EU:C:2008:422, punctele 36 și 53 și jurisprudența citată), sau de către autorii plângerilor, în sensul Regulamentului nr. 1/2003 și al Regulamentului (CE) nr. 773/2004 al Comisiei din 7 aprilie 2004 privind desfășurarea procedurilor puse în aplicare de Comisie în temeiul articolelor [101 TFUE] și [102 TFUE] (JO L 123, p. 18, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 242) (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 septembrie 1992, Automec/Comisia, T‑24/90, Rec., EU:T:1992:97, punctul 79, și Ordonanța din 5 iunie 2014, Stanleybet Malta și Stanley International Betting/Comisia, T‑416/13, EU:T:2014:567, punctul 23 și jurisprudența citată), nu s‑ar aplica în speță.

               50

               Având în vedere cele de mai sus, acțiunea trebuie respinsă ca fiind inadmisibilă în măsura în care se solicită anularea deciziei ABE și, în consecință, primul capăt de cerere al cererii introductive trebuie respins. Pe de altă parte, ținând seama de obligația instanței de a examina din oficiu admisibilitatea acțiunii, amintită în special la punctul 45 de mai sus, nu trebuie să se statueze asupra cauzei de inadmisibilitate invocate de reclamantă în privința excepției de inadmisibilitate (a se vedea punctul 32 de mai sus).

         Cu privire la admisibilitatea acțiunii în măsura în care se solicită anularea deciziei comisiei de apel

               51

               Trebuie arătat că, în pofida faptului că ABE contestă admisibilitatea acțiunii în totalitate, aceasta nu a invocat totuși argumente specifice în ceea ce privește admisibilitatea acțiunii în măsura în care se solicită anularea deciziei comisiei de apel. În această privință, trebuie subliniat în special că din modul de redactare a articolului 61 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1093/2010 rezultă, astfel cum s‑a amintit la punctul 44 de mai sus, că această decizie constituie un act atacabil în fața Tribunalului. Trebuie, în consecință, să se constate că prezenta acțiune este admisibilă în măsura în care se solicită anularea acestei decizii.

               52

               În aceste condiții, nu trebuie să se statueze asupra cauzei de inadmisibilitate invocate de reclamantă cu privire la excepția de inadmisibilitate (a se vedea punctul 32 de mai sus).

         Cu privire la admisibilitatea celui de al treilea capăt de cerere

               53

               Prin intermediul celui de al treilea capăt de cerere, reclamanta solicită ca Tribunalul să trimită cauza organului competent al ABE pentru ca să statueze pe fond. Prin acest capăt de cerere, reclamanta solicită, în esență, ca Tribunalul să adreseze o somație ABE. Or, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei acțiuni în anulare, competența instanței Uniunii este limitată la controlul legalității actului atacat și Tribunalul nu poate, în exercitarea competențelor sale, să adreseze o somație instituțiilor Uniunii. Astfel, instituția în cauză este obligată să ia, în temeiul articolului 266 TFUE, măsurile impuse de executarea unei hotărâri în anulare (a se vedea în acest sens Ordonanța din 12 martie 2014, PAN Europe/Comisia, T‑192/12, EU:T:2014:152, punctul 15 și jurisprudența citată).

               54

               Prin urmare, al treilea capăt de cerere trebuie respins ca fiind inadmisibil.

         Cu privire la fond

               55

               În susținerea acțiunii formulate, reclamanta invocă, în esență, cinci motive, întemeiate, primul, pe erori de fapt și de drept, precum și pe un viciu de motivare care afectează decizia ABE, al doilea, pe încălcarea obligației de motivare, precum și pe o eroare de drept care viciază deciziile ABE și ale comisiei de apel, al treilea, pe încălcarea articolului 39 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1093/2010 și a articolului 16 din Codul de bună conduită administrativă al ABE, al patrulea, pe un viciu de procedură și pe încălcarea de către comisia de apel a dreptului la apărare ca urmare a încălcării punctului 3 alineatele (3), (4) și (5) din normele interne și, al cincilea, pe încălcarea principiilor imparțialității și egalității de arme prevăzute la articolul 41 din Carta drepturilor fundamentale.

               56

               ABE contestă argumentația invocată în susținerea acestor motive.

               57

               Trebuie, cu titlu introductiv, să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, încălcarea unor norme fundamentale de procedură, în sensul articolului 263 TFUE, constituie un motiv, considerat „de ordine publică”, care trebuie invocat din oficiu de instanța Uniunii. Același lucru este valabil și în ceea ce privește necompetența, în sensul articolului menționat (a se vedea Hotărârea din 13 decembrie 2013, Ungaria/Comisia, T‑240/10, Rep., EU:T:2013:645, punctul 70 și jurisprudența citată).

               58

               Pe de altă parte, obligația instanței Uniunii de a invoca din oficiu un motiv de ordine publică trebuie exercitată în lumina principiului contradictorialității (a se vedea Hotărârea Ungaria/Comisia, punctul 57 de mai sus, EU:T:2013:645, punctul 71 și jurisprudența citată).

               59

               În speță, trebuie să se invoce din oficiu motivul întemeiat pe necompetența comisiei de apel, în raport cu articolul 60 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1093/2010, de a statua în privința contestației introduse în fața acesteia, în temeiul dispoziției amintite, împotriva deciziei ABE, părțile fiind în prealabil ascultate cu privire la această chestiune.

               60

               Astfel, pe de o parte, reclamanta arată că comisia de apel era competentă să statueze asupra acțiunii introduse în fața sa, din moment ce, independent de forma ei, decizia ABE intra în domeniul de aplicare al articolului 60 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1093/2010. Pe de altă parte, reclamanta susține că o astfel de interpretare este conformă cu considerentul (58) al regulamentului menționat, precum și cu garanțiile de protecție a drepturilor părților în cauză enunțate de acesta din urmă.

               61

               ABE, susținută de Comisie, consideră că comisia de apel ar fi trebuit să declare inadmisibilă contestația introdusă în fața acesteia împotriva deciziei ABE, în măsura în care cerințele articolului 60 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1093/2010, care le reflectă pe cele ale articolului 263 TFUE, nu erau îndeplinite, și că, pe cale de consecință, acțiunea pe rolul Tribunalului, în sensul acestui din urmă articol, era de asemenea inadmisibilă. ABE nu s‑a pronunțat însă în mod expres asupra competenței comisiei de apel de a statua cu privire la contestație. Întrebată în ședință de Tribunal despre acest aspect, ABE a susținut că comisia de apel nu avea competența de a se pronunța asupra contestației introduse în fața ei.

               62

               Comisia adaugă că din interpretarea articolelor 58-60 din Regulamentul nr. 1093/2010 rezultă că comisia de apel nu este o instanță jurisdicțională, ci o instanță internă a ABE și că este competentă numai să confirme deciziile adoptate de organul competent al ABE sau să trimită cauza acestui organ pentru ca el să adopte o decizie. În ședință, ea a adăugat că comisia de apel ar fi trebuit să declare inadmisibilă contestația în fața ei, în temeiul articolului 60 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1093/2010.

               63

               În speță, este necesar să se amintească, mai întâi, că reclamanta sesizase ABE, în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 1093/2010, cu o pretinsă încălcare a anumitor dispoziții ale Directivei 2006/48 de către autoritățile de supraveghere a sectorului financiar estonian și finlandez, care constituie „autorități competente”, în sensul articolului 4 alineatul (4) din această directivă coroborat cu articolul 4 punctul 2 subpunctul (i) din acest regulament.

               64

               În această privință, trebuie amintit și că, potrivit articolului 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1093/2010, atunci când o autoritate competentă nu a aplicat actele menționate la articolul 1 alineatul (2) din regulamentul menționat sau le‑a aplicat într‑un mod care pare să constituie o încălcare a legislației Uniunii, inclusiv standardele tehnice de reglementare și standardele tehnice de punere în aplicare stabilite în conformitate cu articolele 10-15 din același regulament, în special prin negarantarea faptului că o instituție financiară îndeplinește cerințele stabilite în respectivele acte, ABE acționează în conformitate cu competențele prevăzute la articolul 17 alineatele (2), (3) și (6) din regulamentul menționat.

               65

               În continuare, trebuie amintit că, potrivit articolului 60 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1093/2010, orice persoană fizică sau juridică, inclusiv autoritățile competente, poate contesta una dintre deciziile ABE vizate la articolele 17-19 din același regulament și orice altă decizie adoptată de ABE în conformitate cu actele Uniunii menționate la articolul 1 alineatul (2) care este adresată persoanei respective, precum și o decizie care, deși adresată unei alte persoane, privește direct și personal persoana în cauză.

               66

               În consecință, pentru a putea fi contestată în fața comisiei de apel, în sensul articolului 60 din Regulamentul nr. 1093/2010, decizia ABE trebuie fie să fi fost adoptată în conformitate cu actele Uniunii prevăzute la articolul 1 alineatul (2) din regulamentul menționat, fie să facă parte din deciziile vizate la articolele 17-19 din același regulament.

               67

               În primul rând, și în pofida faptului că încălcarea anumitor dispoziții ale Directivei 2006/48 fusese deja invocată în susținerea plângerii, decizia ABE nu este întemeiată pe articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1093/2010. Astfel, ABE nu s‑a pronunțat deloc în decizia sa asupra încălcării sau a neîncălcării acestei directive de către autoritățile competente sau de către instituția de credit în cauză.

               68

               În al doilea rând, este suficient să se arate că decizia ABE nu face parte în mod vădit din deciziile prevăzute la articolele 18 și 19 din Regulamentul nr. 1093/2010, prin care ABE poate impune autorităților naționale de supraveghere să ia măsuri specifice pentru a remedia o situație de urgență sau, respectiv, pentru a soluționa dezacordurile în contexte transfrontaliere dintre aceste autorități competente, aspect care, în definitiv, nu este contestat de părți. Pe de altă parte, este suficient să se constate că nicio încălcare a standardelor tehnice de reglementare sau de punere în aplicare stabilite conform articolelor 10-15 din regulamentul menționat, prevăzute la articolul 17 alineatul (1) din același regulament, nu a fost invocată în susținerea plângerii reclamantei, aspect pe care de altfel l‑a confirmat în ședință. În plus, contrar afirmației reclamantei, nu rezultă nici din scrisoarea din 2 iulie 2013 pe care a adresat‑o ABE, nici din replica sa la răspunsul ABE, depusă la 20 mai 2014 în cadrul procedurii administrative, că aceasta ar fi invocat o încălcare a standardelor prevăzute la articolele 10-15 din Regulamentul nr. 1093/2010, ulterior depunerii plângerii.

               69

               În al treilea rând, și astfel cum s‑a arătat la punctele 46 și 49 de mai sus, este suficient să se constate că reclamanta nu face parte din entitățile, prevăzute expres la articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1093/2010, care pot sesiza ABE cu o cerere de deschidere a unei anchete pentru încălcarea sau neaplicarea dreptului Uniunii, care includ în mod limitativ autoritățile competente, Parlamentul, Consiliul, Comisia sau Grupul părților interesate din domeniul bancar.

               70

               Nici reclamanta nu afirmă că face parte din Grupul părților interesate din domeniul bancar, instituit, conform articolului 37 din Regulamentul nr. 1093/2010, în vederea facilitării consultării cu părțile interesate în domenii care sunt relevante pentru sarcinile ABE. În această privință, trebuie arătat că din cuprinsul alineatului (2) al acestei dispoziții rezultă că grupul este compus din 30 de membri care reprezintă instituțiile de credit și de investiții care operează în Uniune, reprezentanții angajaților acestora, consumatorii, utilizatorii de servicii bancare și reprezentanții întreprinderilor mici și mijlocii.

               71

               În al patrulea rând, trebuie constatat că, în afara refuzului de deschidere a unei anchete la cererea uneia dintre entitățile enumerate limitativ la articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1093/2010, recomandările sau deciziile pe care ABE este pusă în situația să le adopte în temeiul articolului 17 alineatele (2)-(6) din regulamentul menționat se adresează fie autorităților competente, fie instituțiilor financiare în cauză. Astfel, din articolul 17 alineatul (3) din acest regulament reiese că „[ABE] poate adresa autorității competente în cauză o recomandare precizând măsurile necesare în vederea respectării dreptului Uniunii”. Potrivit alineatului (4) al acestei dispoziții, „[dacă] […] autoritatea competentă nu s‑a conformat legislației Uniunii, Comisia poate, după ce a fost informată de [ABE] sau din proprie inițiativă, să emită un aviz formal prin care să îi ceară autorității competente să ia măsurile necesare pentru a respecta dreptul Uniunii”. În plus, articolul 17 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1093/2010 prevede că, „atunci când o autoritate competentă nu respectă avizul formal […], [ABE] poate adopta […] o decizie individuală adresată unei instituții financiare prin care să‑i impună acesteia să ia măsurile necesare pentru a se conforma obligațiilor sale în temeiul dreptului Uniunii, inclusiv încetarea oricărei activități”.

               72

               Din examinarea dispozițiilor pertinente ale Regulamentului nr. 1093/2010 rezultă că decizia ABE, contestată în fața comisiei de apel în speță, nu poate fi considerată ca fiind întemeiată, având în vedere natura sa, pe una dintre aceste dispoziții. Prin urmare, comisia de apel nu era competentă să statueze cu privire la contestația formulată în fața ei în temeiul articolului 60 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1093/2010.

               73

               Având în vedere tot ceea ce precedă și fără a fi necesar să se examineze temeinicia motivelor invocate de reclamantă, trebuie să se admită acțiunea în măsura în care se solicită anularea deciziei comisiei de apel pentru necompetență.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               74

               Potrivit articolului 134 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, Tribunalul poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli. Întrucât în speță reclamanta și ABE au căzut fiecare în pretenții, se impune ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.

               75

               În temeiul articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, instituțiile care intervin în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată. Prin urmare, trebuie să se decidă că Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a treia)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Anulează Decizia 2014‑C1‑02 a comisiei de apel a autorităților europene de supraveghere din 14 iulie 2014.

                           2)

                           Respinge în rest acțiunea.

                           3)

                           Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

                           Papasavvas

                           Forwood

                           Bieliūnas

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 septembrie 2015.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 12 decembrie 1996. # Maria Lidia Lozano Palacios împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-33/95.


Hotărârea Tribunalului (Camera a doua extinsă) din 10 mai 2006.#Galileo International Technology LLC și alții împotriva Comisia Europeană.#Cauza T-279/03.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 7 octombrie 2004. # Panagiotis Markopoulos și alții/ Ypourgos Anaptyxis și Soma Orkoton Elegkton. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Symvoulio tis Epikrateias - Grecia. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare. # Cauza C-255/01.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 12 iunie 1986. # Michele Bertini și Giuseppe Bisignani și alții împotriva Regione Lazio și Unità sanitarie locali. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura di Roma - Italia. # Cauze conexate 98, 162 și 258/85.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 21 ianuarie 2016.#Vorarlberger Gebietskrankenkasse și Alfred Knauer împotriva Landeshauptmann von Vorarlberg.#Cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgerichtshof.#Trimitere preliminară – Regulamentul (CE) nr. 883/2004 – Articolul 5 – Noțiunea «prestații echivalente» – Asimilare a prestațiilor pentru limită de vârstă din două state membre ale Spațiului Economic European – Reglementare națională care ia în considerare prestațiile pentru limită de vârstă primite în alte state membre pentru calcularea cuantumului cotizațiilor sociale.#Cauza C-453/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      21 ianuarie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Regulamentul (CE) nr. 883/2004 — Articolul 5 — Noțiunea «prestații echivalente» — Asimilare a prestațiilor pentru limită de vârstă din două state membre ale Spațiului Economic European — Reglementare națională care ia în considerare prestațiile pentru limită de vârstă primite în alte state membre pentru calcularea cuantumului cotizațiilor sociale”
      În cauza C‑453/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria), prin decizia din 10 septembrie 2014, primită de Curte la 29 septembrie 2014, în procedura

         Vorarlberger Gebietskrankenkasse,

         Alfred Knauer

      împotriva

         Landeshauptmann von Vorarlberg,

      cu participarea:

         Rudolf Mathis,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președintele Camerei a treia, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a patra, domnii J. Malenovský și M. Safjan și doamnele A. Prechal și K. Jürimäe, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna V. Giacobbo‑Peyronnel, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 16 iulie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Vorarlberger Gebietskrankenkasse, de J. Lercher, Rechtsanwalt;

               —

               pentru domnul Knauer, de J. Nagel și de M. Bitriol, Rechtsanwälte;

               —

               pentru guvernul austriac, de G. Hesse, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de V. Kaye, în calitate de agent, asistată de T. de la Mare, QC;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Kellerbauer și de D. Martin, în calitate de agenți;

               —

               pentru Autoritatea de Supraveghere AELS, de M. Moustakali, de X. Lewis și de M. Schneider, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 noiembrie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 5 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (JO L 166, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 82), precum și a articolului 45 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Vorarlberger Gebietskrankenkasse (Casa Regională de Asigurări de Sănătate a Landului Vorarlberg, denumită în continuare „casa de asigurări de sănătate”) și domnul Knauer, pe de o parte, și Landeshauptmann von Vorarlberg (guvernatorul landului Vorarlberg), pe de altă parte, având ca obiect obligația domnului Knauer de a plăti cotizații la sistemul de asigurări de sănătate austriac pentru pensiile lunare pe care le primește de la un sistem de pensii ocupaționale din Principatul Liechtenstein.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Potrivit considerentului (9) al Regulamentului nr. 883/2004:

               4

               Articolul 3 din acest regulament, intitulat „Domeniul de aplicare material”, prevede:
               „(1)   Prezentul regulament se aplică tuturor legislațiilor referitoare la ramurile de securitate socială privind:
               […]

                        (d)

                        prestațiile pentru limită de vârstă;

                  […]”

               5

               Potrivit articolului 5 din același regulament, intitulat „Asimilarea prestațiilor, veniturilor, faptelor sau evenimentelor”:
               „Cu excepția cazului în care prezentul regulament prevede altfel și în temeiul dispozițiilor speciale de aplicare prevăzute, se aplică următoarele dispoziții:

                        (a)

                        în cazul în care, în temeiul legislației statului membru competent, beneficiul prestațiilor de securitate socială sau al altor venituri produce anumite efecte juridice, dispozițiile în cauză din legislația respectivă sunt, de asemenea, aplicabile în cazul beneficiului prestațiilor echivalente dobândite în temeiul legislației unui alt stat membru sau al veniturilor dobândite într‑un alt stat membru;

                        (b)

                        în cazul în care, în temeiul legislației statului membru competent, anumite fapte sau evenimente produc efecte juridice, statul membru respectiv ia în considerare faptele sau evenimentele similare desfășurate în oricare alt stat membru, ca și cum ar fi avut loc pe teritoriul său.”

               6

               Articolul 9 din Regulamentul nr. 883/2004, intitulat „Declarații ale statelor membre privind domeniul de aplicare a prezentului regulament”, prevede la alineatul (1) că statele membre notifică în scris Comisiei Europene, printre altele, legislațiile și regimurile prevăzute la articolul 3 din acest regulament.

               7

               Articolul 30 din acest regulament, intitulat „Cotizațiile titularilor de pensii”, prevede:
               „(1)   Instituția unui stat membru care aplică o legislație ce prevede rețineri ale cotizațiilor pentru prestațiile de boală […] poate solicita și recupera aceste cotizații, calculate în conformitate cu legislația pe care o aplică, numai în măsura în care cheltuielile legate de prestațiile acordate […] se suportă de către o instituție din statul membru menționat.
               (2)   Dacă […] titularul de pensie trebuie să plătească contribuții sau dacă suma corespunzătoare trebuie să îi fie reținută pentru a fi acoperite prestațiile de boală, de maternitate și de paternitate asimilate, în conformitate cu legislația statului membru în care își are reședința, aceste cotizații nu pot fi recuperate în temeiul respectivei reședințe.”

               8

               Articolul 53 din Regulamentul nr. 883/2004, intitulat „Reguli pentru prevenirea cumulului”, prevede la alineatul (1):
               „Orice cumul al prestațiilor de invaliditate, pentru limită de vârstă sau de urmaș, calculate sau acordate pe baza perioadelor de asigurare și de rezidență realizate de aceeași persoană, se consideră cumul al unor prestații de același tip.”

               9

               Potrivit articolului 30 din Regulamentul (CE) nr. 987/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 septembrie 2009 de stabilire a procedurii de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 883/2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (JO L 284, p. 1), intitulat „Cotizațiile titularilor de pensii”:
               „În cazul în care o persoană primește o pensie din partea mai multor state membre, cuantumul cotizațiilor reținute din toate pensiile plătite nu poate fi în niciun caz mai mare decât cuantumul reținut în cazul unei persoane care primește o pensie cu același cuantum din partea statului membru competent.”

               10

               Regulamentele nr. 883/2004 și nr. 987/2009 se aplică în Liechtenstein în temeiul Deciziei nr. 76/2011 a Comitetului mixt al [Spațiului Economic European] din 1 iulie 2011 de modificare a anexei VI (Securitate socială) și a Protocolului 37 la Acordul privind SEE (JO L 262, p. 33).

         Dreptul austriac

               11

               Articolul 73a alineatul 1 din Codul securității sociale (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz), în versiunea rezultată din a doua lege de modificare a sistemului securității sociale din 2010 (2. Sozialversicherungs-Änderungsgesetz 2010, BGBl. I, 102/2010, denumit în continuare „Codul securității sociale”), prevede:
               „Beneficiarul sau beneficiara unei pensii străine care intră în domeniul de aplicare

                        —

                        al [Regulamentului nr. 883/2004] […]

                  […]
               trebuie, în situația în care are dreptul la servicii de asigurări de sănătate, să plătească, inclusiv pentru această pensie dobândită în străinătate, o contribuție de asigurări de sănătate în conformitate cu articolul 73 alineatele 1 și 1a. Această contribuție este scadentă la momentul plății pensiei din străinătate.”

               12

               În ceea ce privește sistemul de pensii austriac, instituit prin Codul securității sociale, instanța de trimitere arată că sistemul asigurărilor de pensii, care protejează în special persoanele fizice împotriva riscurilor legate de vârstă, are ca obiect să permită persoanei asigurate să își mențină un nivel de trai comparabil cu cel pe care îl avea înainte de pensionare. Condiția de acordare a pensiei pentru limită de vârstă este, pe lângă atingerea vârstei legale de pensionare, afilierea la un sistem de asigurări obligatorii un anumit număr de perioade de asigurare. În principiu, este asigurat în sistemul de asigurări obligatorii orice lucrător angajat de un angajator cu o remunerație care depășește un prag neglijabil. Pentru a obține o majorare a pensiei la care în mod normal ar avea dreptul, persoanele asigurate în sistemul asigurărilor de pensii obligatorii au posibilitatea de a se asigura facultativ în mod suplimentar plătind cotizații al căror cuantum anual este plafonat. În ceea ce privește un sistem de asigurări de pensii prin repartizare, cotizațiile plătite sunt utilizate direct pentru finanțarea prestațiilor. Societățile de asigurări gestionează sistemul de asigurări de pensii.

         Dreptul Principatului Liechtenstein

               13

               Din decizia de trimitere rezultă că sistemul de pensii pentru limită de vârstă din Liechtenstein are o structură compusă din trei piloni, și anume pensiile pentru limită de vârstă și pensiile de urmaș (pilonul unu), pensiile ocupaționale (pilonul doi) și pensiile facultative suplimentare (pilonul trei).

               14

               În timp ce sistemul de pensii pentru limită de vârstă și de pensii de urmaș este un regim contributiv finanțat prin cotizații, sistemul de pensii ocupaționale, reglementat de Legea privind sistemul de pensii ocupaționale (Gesetz über die betriebliche Personalvorsorge) din 20 octombrie 1987 este un sistem de capitalizare. Acesta este legat atât de sistemul de pensii pentru limită de vârstă și de pensii de urmaș, cât și de raportul de muncă. Afilierea la sistemul de pensii ocupaționale este în principiu obligatorie și trebuie, împreună cu sistemul de pensii pentru limită de vârstă și de pensii de urmaș, să permită persoanei asigurate să își mențină un nivel de trai comparabil cu cel pe care îl avea înainte de pensionare. Punerea în aplicare a sistemului de pensii ocupaționale revine, în principiu, unei entități care trebuie instituită de angajator sau utilizată de acesta, și anume un organism de securitate socială. Aceste organisme pot să se limiteze la acordarea unor prestații legale minime sau pot asigura plata anumitor prestații mai generoase decât aceste prestații minime, tot în același cadru juridic și organizațional. Definirea și organizarea sistemului de pensii ocupaționale nu depind într‑o măsură semnificativă de inițiativa proprie sau de decizia persoanelor vizate de riscurile legate de vârstă.

               15

               Legea privind sistemul de pensii ocupaționale a fost notificată de Principatul Liechtenstein, conform articolului 9 din Regulamentul nr. 883/2004, ca intrând în domeniul de aplicare material al acestui regulament.

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               16

               Din decizia de trimitere rezultă că domnii Knauer și Mathis au domiciliul în Austria și că, în calitatea lor de beneficiari ai unor pensii austriece, sunt afiliați la sistemul de asigurări de sănătate conform Codului securității sociale. Având în vedere că au lucrat anterior în Elveția și în Liechtenstein, aceștia primesc pensii pentru limită de vârstă de la o casă de pensii în cadrul sistemului de pensii ocupaționale din Liechtenstein (denumită în continuare „casa de pensii din Liechtenstein”).

               17

               Casa de asigurări de sănătate i‑a obligat pe domnii Knauer și Mathis să plătească cotizații la sistemul de asigurări de sănătate începând din luna octombrie 2011 pentru pensiile lunare care le sunt plătite de casa de pensii din Liechtenstein.

               18

               Prin două decizii din 10 decembrie 2013, guvernatorul landului Vorarlberg a redus cuantumul cotizațiilor domnilor Knauer și Mathis la sistemul de asigurări de sănătate pentru motivul că numai o parte din sistemul de pensii ocupaționale, și anume cea care corespundea prestațiilor legale minime, intra în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 883/2004 și s‑ar afla astfel sub incidența obligației de cotizare prevăzute la articolul 73a din Codului securității sociale. În schimb, partea suplimentară prevăzută de lege privind sistemul de pensii ocupaționale care corespunde prestațiilor mai generoase decât prestațiile minime nu ar intra în domeniul de aplicare respectiv. Aceeași situație s‑ar regăsi și în ceea ce privește sistemul de pensii ocupaționale din Liechtenstein care corespunde prestațiilor acordate pentru cotizațiile plătite înainte de intrarea în vigoare a Legii privind sistemul de pensii ocupaționale, și anume înainte de 1 ianuarie 1989. S‑a susținut că această parte ar trebui tratată similar cu partea suplimentară.

               19

               Casa de asigurări de sănătate a formulat o acțiune în fața instanței de trimitere împotriva acestor două decizii, iar domnul Knauer împotriva deciziei care îl privește. Potrivit casei de asigurări de sănătate, cotizațiile datorate trebuie să fie calculate pe baza integralității pensiilor lunare plătite de casa de pensii din Liechtenstein domnului Knauer și domnului Mathis, în timp ce, potrivit domnului Knauer, pentru aceste pensii nu este datorată nicio cotizație.

               20

               Potrivit instanței de trimitere, o comparație între condițiile legale de acordare a pensiilor pentru limită de vârstă care au ca temei Codul securității sociale, pe de o parte, și Legea privind sistemul de pensii ocupaționale, pe de altă parte, pare să indice că este vorba despre prestații echivalente în sensul articolului 5 litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004. Ea consideră că aceste din urmă pensii intră în domeniul de aplicare al acestui regulament. Astfel, pensiile respective se bazează pe dispoziții juridice ale statului în cauză privind ramura sau sistemul de securitate socială al prestațiilor pentru limită de vârstă și, în plus, Legea privind sistemul de pensii ocupaționale a fost notificată în totalitate de Principatul Liechtenstein ca intrând în domeniul de aplicare material al regulamentului menționat.

               21

               Cu toate acestea, instanța de trimitere consideră că nu se poate exclude, pe de o parte, ca, indiferent de apartenența sa la categoria sistemelor de pensii coordonate confirmată de notificarea menționată, sistemul de pensii ocupaționale din Liechtenstein să nu poată fi considerat echivalent în sensul articolului 5 din același regulament, dată fiind posibilitatea pe care o acordă persoanelor asigurate de a‑și organiza autonom propriul sistem de pensii, și, pe de altă parte, ca includerea integrală în baza de calcul a contribuțiilor la asigurările de sănătate din Austria a prestațiilor dobândite în cadrul sistemului de pensii respectiv să fie considerată în dreptul Uniunii o măsură nelegală, întrucât ar împiedica exercitarea liberei circulații astfel cum este prevăzută la articolul 45 TFUE.

               22

               În aceste condiții, Verwaltungsgerichtshof (Curtea administrativă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

         Cu privire la întrebarea preliminară

               23

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat, în primul rând, că, în cazul în care prestațiile pentru limită de vârstă au fost menționate într‑o declarație în sensul articolului 9 din Regulamentul nr. 883/2004, ele intră în domeniul de aplicare al acestui regulament (a se vedea în acest sens Hotărârea Romero, C‑131/96, EU:C:1997:317, punctul 25, precum și Hotărârea Pérez García și alții, C‑225/10, EU:C:2011:678, punctul 36).

               24

               Este cert că sistemul de pensii ocupaționale în discuție în litigiul principal a făcut în integralitatea sa obiectul unei declarații formulate, în temeiul articolului 9 din Regulamentul nr. 883/2004, de Principatul Liechtenstein, care trebuie asimilat unui stat membru în vederea aplicării acestui regulament. Prestațiile pentru limită de vârstă din cadrul acestui sistem trebuie, așadar, să fie considerate ca intrând în domeniul de aplicare al regulamentului amintit.

               25

               În al doilea rând, chiar dacă întrebarea se referă la articolul 5 din Regulamentul nr. 883/2004 în general, ea privește în realitate interpretarea noțiunii „prestații echivalente”, în sensul articolului 5 litera (a) din acest regulament.

               26

               În aceste condiții, întrebarea adresată de instanța de trimitere trebuie înțeleasă ca fiind dacă articolul 5 litera (a) din regulamentul menționat trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele din discuție în litigiul principal, prestațiile pentru limită de vârstă acordate în cadrul unui sistem de pensii ocupaționale al unui stat membru și cele acordate în cadrul unui sistem de pensii legal al altui stat membru, aceste două sisteme intrând în domeniul de aplicare al acestui regulament, constituie prestații echivalente în sensul acestei dispoziții.

               27

               Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, pentru stabilirea domeniului de aplicare al unei dispoziții a dreptului Uniunii, în speță articolul 5 litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004, este necesar să se țină seama atât de termenii săi, cât și de contextul și de obiectivele sale (se vedea printre altele Hotărârea Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, punctul 26 și jurisprudența citată).

               28

               Formularea acestei dispoziții nu conține indicații privind modul în care trebuie să se interpreteze termenii „prestații echivalente”. Cu toate acestea, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 54 din concluzii, și contrar celor sugerate de Comisie, noțiunea „prestații echivalente” în sensul articolului 5 litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004 nu are în mod obligatoriu același sens ca noțiunea „prestații de același tip” utilizată la articolul 53 din acest regulament. Astfel, dacă legiuitorul Uniunii ar fi dorit să aplice criteriile jurisprudențiale privind interpretarea noțiunii „prestații de același tip” în contextul aplicării regulilor pentru prevenirea cumulului, ar fi utilizat aceeași terminologie în cadrul aplicării principiului asimilării.

               29

               În ceea ce privește contextul articolului 5 litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004, este în mod cert adevărat, după cum arată guvernul austriac, că alte dispoziții, cum sunt articolul 30 din acest regulament și articolul 30 din Regulamentul nr. 987/2009, pot avea vocația să reglementeze condițiile în care instituția unui stat membru poate, în împrejurări precum cele din litigiul principal, să solicite și să recupereze cotizații pentru acoperirea prestațiilor de boală. Această împrejurare nu exclude totuși, în sine, posibilitatea ca și acest articol 5 litera (a) să poată să aibă vocația să reglementeze aceste condiții.

               30

               În fond, din articolul 30 din Regulamentul nr. 883/2004 și din articolul 30 din Regulamentul nr. 987/2009 rezultă că aceste articole introduc anumite limitări punctuale posibilității statelor membre de a solicita și de a recupera cotizațiile pentru acoperirea, printre altele, a prestațiilor de boală. Articolele citate nu au, așadar, vocația să reglementeze această solicitare și această recuperare astfel încât, în temeiul tezei introductive a articolului 5 din Regulamentul nr. 883/2004, solicitarea respectivă și recuperarea respectivă să fie excluse din domeniul de aplicare al articolului 5 litera (a) menționat mai sus.

               31

               În ceea ce privește finalitatea articolului 5 litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004, din considerentul (9) al acestui regulament rezultă că legiuitorul Uniunii a dorit să introducă în textul regulamentului amintit principiul jurisprudențial al asimilării prestațiilor, veniturilor și faptelor pentru ca acesta să fie dezvoltat cu respectarea fondului și a spiritului hotărârilor judecătorești ale Curții.

               32

               Astfel, trebuie arătat mai întâi că două prestații pentru limită de vârstă nu pot fi considerate echivalente, în sensul articolului 5 litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004, pentru simplul motiv că amândouă intră în domeniul de aplicare al acestui regulament. Într‑adevăr, nu numai că jurisprudența Curții nu susține o asemenea interpretare, dar această interpretare ar fi de natură să lipsească de conținut cerința echivalenței, prevăzută de dispoziția respectivă și avută în vedere de legiuitorul Uniunii, această dispoziție neavând, în orice caz, vocația să se aplice decât unor prestații care intră în domeniul de aplicare menționat.

               33

               În continuare, în ceea ce privește mai precis prestațiile pentru limită de vârstă precum cele în discuție în litigiul principal și ținând cont de jurisprudența Curții la care se referă legiuitorul Uniunii în considerentul (9) al Regulamentului nr. 883/2004, noțiunea „prestații echivalente”, în sensul articolului 5 litera (a) din acest regulament, trebuie interpretată în sensul că se referă, în esență, la două prestații pentru limită de vârstă care sunt comparabile (a se vedea în acest sens Hotărârea Klöppel, C‑507/06, EU:C:2008:110, punctul 19).

               34

               În ceea ce privește caracterul comparabil al unor asemenea prestații pentru limită de vârstă, trebuie să se țină cont de obiectivul urmărit de aceste prestații și de reglementările care le‑au instituit (a se vedea prin analogie Hotărârea O, C‑432/14, EU:C:2015:643, punctul 33).

               35

               Referitor la litigiul principal, chiar din modul de redactare a întrebării rezultă că prestațiile pentru limită de vârstă din cadrul sistemului de pensii ocupaționale din Liechtenstein și cele din cadrul sistemului de pensii legal austriac urmăresc același obiectiv, de a asigura beneficiarilor lor menținerea unui nivel de trai comparabil cu cel pe care îl aveau înainte de pensionare.

               36

               În consecință, prestațiile pentru limită de vârstă precum cele în discuție în litigiul principal trebuie considerate comparabile. În această privință, după cum arată avocatul general la punctul 60 din concluzii, împrejurarea că există diferențe privind, printre altele, modul în care au fost dobândite drepturile la aceste prestații sau posibilitatea persoanelor asigurate de a beneficia de prestații suplimentare facultative nu poate justifica o concluzie diferită.

               37

               În sfârșit, nu pare să existe o justificare obiectivă pentru a nu trata în același fel, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, prestațiile pentru limită de vârstă în cauză. O asemenea justificare ar putea eventual să existe dacă, după cum a arătat în mod just Autoritatea de Supraveghere AELS, în Austria ar fi percepute cotizații pentru acoperirea prestațiilor de boală asupra prestațiilor pentru limită de vârstă acordate de sistemului de pensii ocupaționale din Liechtenstein, deși astfel de cotizații fuseseră deja percepute în Liechtenstein. Din dosarul înaintat Curții nu rezultă însă că această situație s‑ar regăsi în împrejurările din litigiul principal.

               38

               În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 5 litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004 trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, prestațiile pentru limită de vârstă acordate în cadrul unui sistem de pensii ocupaționale al unui stat membru și cele acordate în cadrul unui sistem de pensii legal al altui stat membru, aceste două sisteme intrând în domeniul de aplicare al acestui regulament, constituie prestații echivalente în sensul acestei dispoziții, în măsura în care ambele categorii de prestații urmăresc același obiectiv, de a asigura beneficiarilor lor menținerea unui nivel de trai comparabil cel pe care îl aveau înainte de pensionare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               39

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolul 5 litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, prestațiile pentru limită de vârstă acordate în cadrul unui sistem de pensii ocupaționale al unui stat membru și cele acordate în cadrul unui sistem de pensii legal al altui stat membru, aceste două sisteme intrând în domeniul de aplicare al acestui regulament, constituie prestații echivalente în sensul acestei dispoziții, în măsura în care ambele categorii de prestații urmăresc același obiectiv, de a asigura beneficiarilor lor menținerea unui nivel de trai comparabil cu cel pe care îl aveau înainte de pensionare.

                     Semnături

            (
            *1
         )   Limba de procedură: germana.