title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 25 iunie 2015.#Skatteministeriet împotriva DSV Road A/S.#Cerere de decizie preliminară formulată de Østre Landsret.#Trimitere preliminară – Codul vamal comunitar – Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 – Articolele 203 și 204 – Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 – Articolul 859 – Regim de tranzit extern – Nașterea datoriei vamale – Sustragere sau nesustragere de sub supravegherea vamală – Neexecutare a unei obligații – Prezentare tardivă a mărfurilor la biroul de destinație – Mărfuri care au fost refuzate de destinatar și retrimise fără să fi fost prezentate la biroul vamal – Mărfuri plasate din nou în regim de tranzit extern, prin intermediul unei noi declarații – Directiva 2006/112/CE – Articolul 168 litera (e) – Deducerea TVA‑ului la import de către transportator.#Cauza C-187/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      25 iunie 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Codul vamal comunitar — Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 — Articolele 203 și 204 — Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 — Articolul 859 — Regim de tranzit extern — Nașterea datoriei vamale — Sustragere sau nesustragere de sub supravegherea vamală — Neexecutare a unei obligații — Prezentare tardivă a mărfurilor la biroul de destinație — Mărfuri care au fost refuzate de destinatar și retrimise fără să fi fost prezentate la biroul vamal — Mărfuri plasate din nou în regim de tranzit extern, prin intermediul unei noi declarații — Directiva 2006/112/CE — Articolul 168 litera (e) — Deducerea TVA‑ului la import de către transportator”
      În cauza C‑187/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Østre Landsret (Danemarca), prin decizia din 4 aprilie 2014, primită de Curte la 16 aprilie 2014, în procedura

         Skatteministeriet

      împotriva

         DSV Road A/S,

      cu participarea:

         Danske Speditører,

      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul T. von Danwitz (raportor), președinte de cameră, și domnii C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru DSV Road A/S, de A. Hedetoft, advokat;

               —

               pentru Danske Speditører, de R. Køie, advokat;

               —

               pentru guvernul danez, de C. Thorning, în calitate de agent, asistat de D. Auken, advokat;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de J. Vláčil, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elen, de G. Skiani și de M. Germani, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de C. Soulay și de L. Grønfeldt, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 203 alineatul (1) și a articolului 204 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1791/2006 al Consiliului din 20 noiembrie 2006 (JO L 363, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 7, p. 15, denumit în continuare „Codul vamal”), a articolului 859 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 214/2007 al Comisiei din 28 februarie 2007 (JO L 62, p. 6, denumit în continuare „regulamentul de aplicare”), precum și a articolului 168 litera (e) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7, denumită în continuare „Directiva TVA”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Skatteministeriet (Ministerul Impozitelor și Accizelor), pe de o parte, și DSV Road A/S (denumită în continuare „DSV”), pe de altă parte, în legătură cu plata taxei vamale și a taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) pe mărfuri care au fost transportate în cadrul mai multor regimuri de tranzit comunitar extern.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 37 din Codul vamal prevede:
               „(1)   Mărfurile introduse pe teritoriul vamal al Comunității se află sub supraveghere vamală din momentul intrării lor. Ele pot fi supuse controalelor vamale în conformitate cu dispozițiile în vigoare.
               (2)   Ele rămân sub o astfel de supraveghere atât timp cât este necesar pentru a se stabili statutul lor vamal, dacă este cazul, și, în cazul mărfurilor necomunitare și fără a aduce atingere articolului 82 alineatul (1), până ce li se modifică statutul vamal, ele intră într‑o zonă liberă sau antrepozit liber sau se reexportă sau se distrug în conformitate cu articolul 182.”

               4

               Articolul 91 alineatul (1) din acest cod are următorul cuprins:
               „(1)   Regimul de tranzit extern permite circulația dintr‑un punct într‑altul pe teritoriul vamal al Comunității:

                        (a)

                        a mărfurilor necomunitare, fără ca aceste mărfuri să fie supuse drepturilor de import și altor taxe sau măsuri de politică comercială;

                  […]”

               5

               Articolul 92 din codul menționat prevede:
               „(1)   Regimul de tranzit extern ia sfârșit și obligațiile titularului se consideră îndeplinite atunci când mărfurile plasate sub acest regim și documentele solicitate sunt prezentate la biroul vamal de destinație în conformitate cu dispozițiile regimului respectiv.
               (2)   Autoritățile vamale încheie regimul atunci când sunt în măsură să stabilească, pe baza comparației datelor disponibile de la biroul vamal de plecare cu cele de la biroul vamal de destinație, că regimul a luat sfârșit în mod corect.”

               6

               Potrivit articolului 96 alineatul (1) din același cod:
               „(1)   Principalul obligat este titularul regimului de tranzit comunitar extern. El răspunde pentru:

                        (a)

                        prezentarea în vamă a mărfurilor intacte la biroul vamal de destinație în termenul prevăzut și cu respectarea întocmai a măsurilor de identificare adoptate de autoritățile vamale;

                        (b)

                        respectarea dispozițiilor referitoare la regimul de tranzit comunitar.”

               7

               Articolul 203 din Codul vamal prevede:
               „(1)   O datorie vamală la import ia naștere prin:

                        —

                        sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse drepturilor de import.

                  (2)   Datoria vamală ia naștere în momentul sustragerii mărfurilor de sub supravegherea vamală.
               (3)   Debitorii vamali sunt:

                        —

                        persoana care a sustras mărfurile de sub supraveghere vamală;

                  […]”

               8

               Potrivit articolului 204 alineatul (1) din acest cod:
               „(1)   O datorie vamală la import ia naștere prin:

                        (a)

                        neexecutarea uneia dintre obligațiile care rezultă, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, din depozitarea lor temporară sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate sau

                  […]
               în alte cazuri decât cele menționate la articolul 203 doar dacă nu se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului de depozitare temporară sau a regimului vamal în cauză.”

               9

               Articolul 356 din Regulamentul de aplicare are următorul cuprins:
               „(1)   Biroul de plecare stabilește data limită la care mărfurile trebuie să fie prezentate biroului de destinație luând în considerare traseul care trebuie urmat, dispozițiile de reglementare a transportului și alte reglementări aplicabile și, dacă este cazul, elementele comunicate de principalul obligat.
               […]
               (3)   Atunci când mărfurile se prezintă la biroul de destinație după expirarea termenului stabilit de către biroul de plecare, iar nerespectarea termenului se datorează unor circumstanțe temeinic justificate și acceptate de biroul de destinație și nu sunt imputabile transportatorului sau principalului obligat, se consideră că acesta din urmă a respectat termenul prevăzut.”

               10

               Articolul 859 din acest regulament prevede:
               „Următoarele omisiuni sunt considerate ca neavând un efect semnificativ asupra corectitudinii operațiunii de depozitare temporare sau a regimului vamal considerat în sensul articolului 204 alineatul (1) din [Codul vamal], în cazul în care:

                        —

                        nu constituie o tentativă de sustragere a mărfurilor de sub supravegherea vamală,

                        —

                        nu presupun o neglijență manifestă din partea persoanei interesate și

                        —

                        toate formalitățile necesare pentru reglementarea situației mărfurilor sunt îndeplinite ulterior:
                        […]

                                 2.

                                 fiind vorba despre o marfă plasată sub regim de tranzit, neîndeplinirea uneia din obligațiile pe care le implică utilizarea regimului atunci când sunt îndeplinite următoarele condiții:

                                          (a)

                                          marfa plasată sub regim vamal a fost efectiv prezentată intactă la biroul de destinație;

                                          (b)

                                          biroul de destinație a fost în măsură să garanteze că această marfă a primit o destinație vamală sau a fost plasată în depozit temporar la încheierea operațiunii de tranzit și

                                          (c)

                                          atunci când termenul stabilit în conformitate cu articolul 356 nu a fost respectat și alineatul (3) din articolul menționat anterior nu se aplică, marfa a fost totuși prezentată la biroul de destinație într‑un termen rezonabil.

                  […]”

               11

               Potrivit articolului 168 din Directiva TVA:
               „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul, în statul membru în care efectuează operațiunile respective, de a deduce din valoarea TVA‑ul pe care are obligația de a‑l plăti următoarele sume:
               […]

                        (e)

                        TVA‑ul datorat sau achitat pentru importul de bunuri în statul membru în cauză.”

               12

               Potrivit articolului 201 din directiva menționată:
               „La import, TVA‑ul este datorat de orice persoane desemnate sau recunoscute ca persoane obligate la plata taxei de către statul membru de import.”

         Dreptul danez

               13

               Articolul 39 alineatul (1) din Legea vamală (Toldloven), în versiunea sa codificată prin Decretul nr. 867 (lovbekendtgørelse nr. 867) din 13 septembrie 2005, are următorul cuprins:
               „Este obligat la plata impozitelor și taxelor pe mărfuri:

                        1)

                        persoana care importă direct sau prin intermediar, pe teritoriul vamal danez, mărfuri care nu se află în liberă circulație pe teritoriul vamal al Uniunii Europene;

                  […]

                        4)

                        conducătorul sau proprietarul mijlocului de transport care transportă mărfuri sub control vamal sau mărfuri scutite de taxe și impozite în anumite condiții. Se află în aceeași situație persoana care deține un asemenea mijloc de transport.”

               14

               Articolul 37 din Legea privind TVA‑ul (Momsloven) prevede:
               „Întreprinderile înregistrate în temeiul articolelor 47, 49, 51 sau 51a pot deduce, la calcularea taxei datorate în amonte, în sensul articolului 56 alineatul 3, taxa prevăzută prin prezenta lege pentru achiziții și alte operațiuni efectuate de întreprindere, privind mărfuri și servicii utilizate exclusiv în vederea livrărilor întreprinderii care nu sunt scutite de taxă […].”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               15

               La 23 august 2007 și la 10 aprilie 2008, DSV, o întreprindere daneză de transport și de logistică, a inițiat, ca principal obligat, două regimuri de tranzit comunitar extern (denumite în continuare „regimurile de tranzit”) pentru transportul a 148 și, respectiv, a 703 pachete de produse electronice între biroul vamal de plecare situat în portul liber Copenhaga (Danemarca) și biroul vamal de destinație situat la Jönköping (Suedia). Fără a efectua un control material al mărfurilor, autoritățile daneze de la biroul vamal de plecare au dispus acordarea liberului de vamă cu termene de prezentare la biroul vamal de destinație de până la 31 august 2007 și, respectiv, până la 13 aprilie 2008.

               16

               În ambele cazuri, DSV a transportat mărfurile la Jönköping, unde primirea lor a fost însă refuzată de destinatar. În consecință, la 4 septembrie 2007 și, respectiv, la 14 aprilie 2008, DSV a readus aceste mărfuri în portul liber Copenhaga, fără ca acestea să fi fost prezentate la birourile vamale din Jönköping sau din portul liber Copenhaga și fără ca documentele de tranzit să fi fost anulate.

               17

               DSV susține că aceleași 148 și, respectiv, 703 pachete de produse electronice au fost reexpediate la Jönköping la 13 septembrie 2007 și, respectiv, la 17 aprilie 2008, împreună cu alte produse electronice. Pentru fiecare dintre aceste livrări, DSV a inițiat un nou regim de tranzit și a fost generat un nou document de tranzit, privind un total de 573 și, respectiv, de 939 de pachete de produse electronice. A doua serie de regimuri de tranzit s‑a încheiat în mod corect la 13 septembrie 2007 și, respectiv, la 23 aprilie 2008. Cu toate acestea, Skatteministeriet contestă faptul că cele 148 și, respectiv, 703 pachete de produse electronice care au făcut obiectul primelor regimuri de tranzit au fost de asemenea incluse în a doua serie de regimuri de tranzit.

               18

               Pentru fiecare dintre primele regimuri de tranzit neîncheiate, danske told- og skatteforvaltning (Administrația Centrală Daneză pentru Contribuții și Vămi) a solicitat DSV plata taxelor vamale în temeiul articolului 203 din Codul vamal și, cu titlu subsidiar, în temeiul articolului 204 din acest cod. În plus, danske told- og skatteforvaltning a solicitat plata TVA‑ului la import pentru mărfurile care au făcut obiectul acestor regimuri, în temeiul articolului 39 alineatul 1 punctul 4 din Legea vamală, în versiunea ei codificată prin Decretul nr. 867 din 13 septembrie 2005. Din dosarul de care dispune Curtea reiese că DSV a achitat TVA‑ul la import, însă că dreptul de a deduce acest TVA i‑a fost refuzat. Întrucât DSV a contestat aceste decizii, cauza se află în prezent pe rolul Østre Landsret (Curtea de Apel din regiunea Est).

               19

               În aceste condiții, Østre Landsret a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 203 alineatul (1) din [Codul vamal] trebuie interpretat în sensul că se consideră sustragere de sub supravegherea vamală o situație precum cea din litigiul principal dacă se pornește de la premisa că (a) fiecare dintre cele două regimuri de tranzit inițiate în 2007 și, respectiv, în 2008 vizau aceleași mărfuri sau că (b) nu se poate stabili că mărfurile erau aceleași?

                        2)

                        Articolul 204 din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că datoria vamală ia naștere într‑o situație precum cea din litigiul principal dacă se pornește de la premisa că (a) fiecare dintre cele două regimuri de tranzit inițiate în 2007 și, respectiv, în 2008 vizau aceleași mărfuri sau că (b) nu se poate stabili că mărfurile erau aceleași?

                        3)

                        Articolul 859 din [regulamentul de aplicare] trebuie interpretat în sensul că, în împrejurările litigiului principal, are loc o încălcare a obligațiilor care nu a avut un efect semnificativ asupra corectitudinii regimului vamal dacă se pornește de la premisa că (a) fiecare dintre cele două regimuri de tranzit inițiate în 2007 și, respectiv, în 2008 vizau aceleași mărfuri sau că (b) nu se poate stabili că mărfurile erau aceleași?

                        4)

                        Primul stat membru în care au fost importate mărfurile poate să îi refuze persoanei impozabile desemnate de statul membru dreptul de a deduce TVA‑ul la import în temeiul articolului 168 litera (e) din Directiva TVA în cazul în care TVA‑ul la import este perceput de la operatorul de transport al mărfurilor în cauză, care nu este nici importatorul, nici proprietarul mărfurilor, ci doar a transportat mărfurile și a fost responsabil de formalitățile vamale de expediere a transportului ca parte a operațiunilor sale de expediere a mărfurilor, care sunt supuse TVA‑ului?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               20

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 203 alineatul (1) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că o datorie vamală ia naștere în temeiul acestuia ca urmare a simplului fapt că mărfurile plasate sub un regim de tranzit sunt readuse, după o tentativă de livrare eșuată, în portul liber de plecare fără să fi fost prezentate nici la biroul vamal de la locul de destinație, nici la biroul vamal din portul liber.

               21

               Instanța de trimitere adresează această întrebare pe baza a două ipoteze factuale diferite, și anume, pe de o parte, cea în care se stabilește că, ulterior, aceleași mărfuri au fost transportate din nou la locul de destinație în cadrul unui al doilea regim de tranzit încheiat în mod corect și, pe de altă parte, cea în care identitatea mărfurilor transportate în cadrul primului și al celui de al doilea regim de tranzit nu poate fi stabilită.

               22

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că articolele 203 și 204 din Codul vamal au domenii de aplicare distincte. Astfel, în timp ce primul are în vedere comportamentele care determină sustragerea mărfii de sub supravegherea vamală, cel de al doilea are ca obiect încălcări ale obligațiilor și nerespectări ale unor condiții legate de diferite regimuri vamale, care nu au efect asupra supravegherii vamale (Hotărârea X, C‑480/12, EU:C:2014:329, punctul 31).

               23

               Rezultă din textul articolului 204 din Codul vamal că această dispoziție nu își găsește aplicarea decât în cazurile care nu intră în domeniul de aplicare al articolului 203 din acest cod (Hotărârea X, C‑480/12, EU:C:2014:329, punctul 32).

               24

               În consecință, pentru a stabili în temeiul căruia dintre aceste două articole a luat naștere o datorie vamală la import, trebuie să se examineze cu prioritate dacă faptele în discuție constituie o sustragere de sub supravegherea vamală, în sensul articolului 203 alineatul (1) din Codul vamal. Numai în situația în care răspunsul la această întrebare este negativ pot deveni aplicabile dispozițiile articolului 204 din Codul vamal (Hotărârea X, C‑480/12, EU:C:2014:329, punctul 33).

               25

               În ceea ce privește mai precis noțiunea de sustragere de sub supravegherea vamală, care figurează la articolul 203 alineatul (1) din Codul vamal, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, această noțiune trebuie înțeleasă ca incluzând orice acțiune sau orice omisiune care are drept rezultat, chiar dacă numai pe moment, împiedicarea accesului autorității vamale competente la mărfuri aflate sub supraveghere vamală și a efectuării controalelor prevăzute la articolul 37 alineatul (1) din Codul vamal (Hotărârea X, C‑480/12, EU:C:2014:329, punctul 34).

               26

               În speță, în ceea ce privește, pe de o parte, ipoteza în care identitatea mărfurilor transportate în cadrul primului și al celui de al doilea regim de tranzit nu poate fi stabilită, trebuie constatat că condițiile pentru nașterea unei datorii vamale în temeiul articolului 203 alineatul (1) din Codul vamal sunt întrunite. Astfel, în această ipoteză, nu se stabilește că mărfurile au fost prezentate la biroul vamal de la locul de destinație, așa cum impune articolul 96 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal. Or, într‑o asemenea situație, autoritatea vamală competentă este împiedicată să stabilească, conform articolului 92 alineatul (2) din Codul vamal, că regimul de tranzit a încetat în mod corect.

               27

               Pe de altă parte, în ipoteza în care se stabilește identitatea mărfurilor transportate în cadrul primului și al celui de al doilea regim de tranzit, aceste mărfuri au fost prezentate efectiv la biroul vamal de la locul de destinație în cadrul celei de a doua expediții. În ceea ce privește această ipoteză, trebuie constatat că omisiunea de a prezenta mărfurile menționate la biroul vamal din Jönköping în cadrul primei lor expediții și de a le prezenta la biroul vamal din portul liber Copenhaga după întoarcerea lor, plasarea mărfurilor menționate sub cel de al doilea regim de tranzit, precum și tardivitatea prezentării lor la biroul vamal de la locul de destinație nu sunt împrejurări suficiente, ca atare, pentru a constitui o sustragere de sub supravegherea vamală.

               28

               Astfel, în lipsa încheierii primului regim de tranzit, precum și a schimbării destinației vamale și a regimului vamal al mărfurilor în cauză, acestea erau plasate tot sub primul regim de tranzit la întoarcerea și la depozitarea lor în portul liber Copenhaga. Or, după cum a arătat Comisia Europeană, în cadrul unui regim de tranzit, supravegherea vamală se exercită prin natură de la distanță. Aceasta privește mărfuri care nu se află într‑un loc determinat, ci care sunt transportate dintr‑un loc în altul, fără ca autoritățile vamale să fie în măsură să verifice poziția lor exactă în orice moment al transportului.

               29

               Această supraveghere exercitată de la distanță nu este împiedicată prin simpla omisiune de a prezenta mărfurile vizate la birourile vamale de la locul de destinație sau dintr‑un port liber dacă toate celelalte condiții legate de regimul de tranzit sunt respectate. Astfel, într‑o asemenea situație, mărfurile vizate sunt transportate, în pofida acestor omisiuni, tot printr‑o procedură de tranzit autorizată și însoțite de documentele de tranzit corespunzătoare, așa încât autoritățile vamale sunt mereu în măsură aibă acces la aceste mărfuri și să le controleze.

               30

               Plasarea mărfurilor în cauză sub cel de al doilea regim de tranzit, cu consecința că prezentarea acestor mărfuri la biroul vamal de la locul de destinație nu s‑a realizat în final în cadrul primului, ci doar în cadrul celui de al doilea regim de tranzit, nu poate fi calificată nici drept sustragere de sub supravegherea vamală. Astfel, în urma acestei plasări, mărfurile menționate erau supuse în continuare supravegherii vamale, singura schimbare fiind aceea că această supraveghere nu se mai înscria în primul, ci în cel de al doilea regim de tranzit.

               31

               Nici faptul că în final DSV a prezentat mărfurile la biroul vamal de la locul de destinație în afara termenului de prezentare stabilit în cadrul primului regim de tranzit nu poate fi considerat o sustragere de sub supravegherea vamală. Astfel, Curtea a statuat deja că simpla depășire a termenului de prezentare, stabilit conform articolului 356 alineatul (1) din regulamentul de aplicare, nu determină o datorie vamală pentru sustragere, în sensul acestui articol (a se vedea în acest sens Hotărârea X, C‑480/12, EU:C:2014:329, punctul 45).

               32

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 203 din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că o datorie vamală nu ia naștere în acest temei numai ca urmare a faptului că mărfuri plasate sub un regim de tranzit sunt readuse, după o tentativă de livrare eșuată, în portul liber de plecare fără să fi fost prezentate nici la biroul vamal de la locul de destinație, nici la biroul vamal din portul liber, dacă se stabilește că, ulterior, aceleași mărfuri au fost transportate din nou la locul de destinație în cadrul unui al doilea regim de tranzit încheiat în mod corect. În schimb, în ipoteza în care nu se poate stabili identitatea mărfurilor transportate în cadrul primului și al celui de al doilea regim de tranzit, se naște o datorie vamală în temeiul acestui articol.

         Cu privire la cea de a doua și la cea de a treia întrebare

               33

               Ținând seama de răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare decât în ipoteza în care se stabilește identitatea mărfurilor transportate în cadrul primului și al celui de al doilea regim de tranzit.

               34

               Deși este adevărat că, în această ipoteză, DSV a prezentat aceste mărfuri la biroul vamal de la locul de destinație în cadrul celui de al doilea regim de tranzit, această prezentare a avut totuși loc în afara termenului de prezentare stabilit în cadrul primului regim de tranzit. Prin urmare, ipoteza menționată se caracterizează prin faptul că mărfuri plasate sub un prim regim de tranzit nu au fost prezentate la biroul vamal de la locul de destinație decât tardiv și în cadrul unui al doilea regim de tranzit.

               35

               Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 204 din Codul vamal coroborat cu articolul 859 din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că prezentarea tardivă la biroul vamal de la locul de destinație și în cadrul unui al doilea regim de tranzit a mărfurilor plasate sub un prim regim de tranzit constituie o neexecutare care dă naștere la o datorie vamală.

               36

               În ceea ce privește, în primul rând, aspectul dacă, într‑o asemenea situație, condiția care declanșează nașterea unei datorii vamale în temeiul articolului 204 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal, și anume neexecutarea uneia dintre obligațiile legate de regimul de tranzit, este îndeplinită, Curtea a statuat deja că depășirea termenului de prezentare, stabilit conform articolului 356 alineatul (1) din regulamentul de aplicare, determină o datorie vamală care are drept temei articolul 204 din Codul vamal (a se vedea în acest sens Hotărârea X, C‑480/12, EU:C:2014:329, punctul 45). În consecință, această condiție este în principiu îndeplinită în cauza principală.

               37

               Această concluzie nu este repusă în discuție în Hotărârea DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), invocată în acest sens de DSV. În această hotărâre, Curtea a considerat, în esență, că articolul 204 din Codul vamal nu se aplica într‑o situație în care un expeditor autorizat a generat în mod eronat două regimuri de tranzit pentru una și aceeași marfă. Motivarea adoptată în hotărârea menționată nu poate fi transpusă în cauza principală, dat fiind că faptele care se află la originea celor două cauze sunt substanțial diferite.

               38

               Astfel, pe de o parte, spre deosebire de situația de fapt în discuție în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), din decizia de trimitere rezultă că, în cauza principală, expedierile vizate nu au fost efectuate de DSV în calitate de expeditor autorizat. Pe de altă parte, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), mărfurile în cauză nu au fost niciodată transportate în cadrul primului regim de tranzit, în timp ce, în cauza principală, mărfurile în cauză au fost nu doar transportate la locul de destinație și retrimise la locul de plecare, ci și depozitate într‑un port liber în cadrul primului regim de tranzit.

               39

               Cu toate acestea, articolul 356 alineatul (3) din regulamentul de aplicare prevede că, atunci când mărfurile se prezintă la biroul de destinație după expirarea termenului stabilit de biroul de plecare, iar nerespectarea termenului se datorează unor circumstanțe temeinic justificate și acceptate de biroul de destinație și nu sunt imputabile transportatorului sau principalului obligat, se consideră că acesta din urmă a respectat termenul prevăzut. Este de competența instanței de trimitere să verifice dacă aceste condiții sunt îndeplinite în speță.

               40

               În ceea ce privește, în al doilea rând, aspectul dacă este îndeplinită condiția negativă prevăzută la articolul 204 din Codul vamal, care exclude ca o datorie vamală să se nască în temeiul acestui articol atunci când „omisiuni[le] nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului de depozitare temporară sau a regimului vamal în cauză”, trebuie amintit că articolul 859 din regulamentul de aplicare enumeră în mod exhaustiv situațiile în care această condiție poate fi îndeplinită (a se vedea în acest sens Hotărârea Söhl & Söhlke (C‑48/98, EU:C:1999:548, punctul 43).

               41

               În speță, din decizia de trimitere și din observațiile scrise ale părților din litigiul principal rezultă că în litigiul principal sunt în discuție în special condițiile prevăzute la a doua și la a treia liniuță ale articolului 859 din regulamentul de aplicare, precum și la punctul 2 literele (a) și (c) al acestui articol.

               42

               În ceea ce privește, primo, a treia liniuță și punctul 2 litera (a) al articolului 859 din acest regulament, aceste dispoziții impun ca toate formalitățile necesare pentru reglementarea situației mărfurilor să fie îndeplinite ulterior și ca marfa să fi fost efectiv prezentată intactă la biroul de destinație.

               43

               Guvernul danez arată, în esență, că aceste condiții nu sunt îndeplinite în cauza principală întrucât mărfurile în cauză nu au fost prezentate într‑o primă fază și au fost amestecate cu alte mărfuri înainte ca un nou regim de tranzit să fie inițiat.

               44

               Or, trebuie să se constate că, în ipoteza în care identitatea mărfurilor transportate în cadrul primului și al celui de al doilea regim de tranzit este stabilită și în care acest al doilea regim de tranzit a fost încheiat în mod corect, condițiile menționate sunt îndeplinite. Astfel, pe de o parte, simpla împrejurare potrivit căreia primul regim de tranzit nu a fost încheiat în mod corect nu este de natură să influențeze răspunsul care trebuie dat la întrebarea dacă formalitățile necesare pentru regularizarea situației mărfurilor au fost îndeplinite ulterior. Pe de altă parte, în această ipoteză, mărfurile avute în vedere au fost prezentate efectiv intacte la biroul de destinație.

                  45

                  Secundo, în ceea ce privește articolul 859 punctul 2 litera (c) din regulamentul de aplicare, acesta impune ca, atunci când termenul stabilit conform articolului 356 din acest regulament nu a fost respectat, iar alineatul (3) al articolului menționat nu este aplicabil, marfa să trebuiască totuși să fie prezentată la biroul de destinație într‑un termen rezonabil. Este de competența instanței de trimitere să aprecieze dacă aceste condiții sunt îndeplinite în cauza principală.

               46

               În ceea ce privește, tertio, articolul 859 a doua liniuță din regulamentul de aplicare, care impune condiția potrivit căreia omisiunile avute în vedere nu trebuie să implice o neglijență vădită din partea persoanei în cauză, din jurisprudența Curții reiese că noțiunea „neglijență vădită” trebuie apreciată ținând seama în special de complexitatea dispozițiilor a căror neexecutare a dus la nașterea datoriei vamale, de experiența profesională și de diligența operatorului (a se vedea în acest sens Hotărârea Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, punctele 50 și 56). Este de competența instanței de trimitere să aprecieze, pe baza acestor criterii și având în vedere împrejurările cauzei principale, dacă există sau nu există neglijență vădită din partea DSV.

               47

               Având în vedere toate considerațiile precedente, este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că articolul 204 din Codul vamal coroborat cu articolul 859 din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că prezentarea tardivă la biroul vamal de la locul de destinație și în cadrul unui al doilea regim de tranzit a mărfurilor plasate sub un prim regim de tranzit constituie o neexecutare care dă naștere unei datorii vamale, cu excepția cazului în care sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 356 alineatul (3) sau la articolul 859 a doua liniuță și punctul 2 litera (c) din acest regulament, ceea ce este de competența instanței de trimitere să verifice.

         Cu privire la a patra întrebare

               48

               Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 168 litera (e) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care exclude deducerea TVA‑ului la import la plata căruia este obligat transportatorul care nu este nici importatorul și nici proprietarul mărfurilor vizate, dar care a asigurat doar transportul și tratamentul vamal al acestora în cadrul activității sale de transportator de mărfuri supus TVA‑ului.

               49

               În această privință, este necesar să se constate că, potrivit textului articolului 168 litera (e) din Directiva TVA, nu există drept de deducere decât în măsura în care bunurile importate sunt utilizate pentru nevoile operațiunilor taxabile ale persoanei impozabile. Potrivit jurisprudenței constante a Curții pronunțate în materia dreptului la deducerea TVA‑ului aplicabil în cazul achiziției de bunuri sau de servicii, această condiție nu este îndeplinită decât atunci când costul prestărilor în amonte este încorporat în prețul anumitor operațiuni în aval sau în prețul bunurilor sau serviciilor furnizate de persoana impozabilă în cadrul activităților sale economice (a se vedea Hotărârea SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, punctul 60, și Hotărârea Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, punctul 48).

               50

               Or, întrucât valoarea mărfurilor transportate nu face parte dintre cheltuielile care intră în componența prețurilor facturate de un transportator a cărui activitate se limitează să transporte această marfă în schimbul unei remunerații, condițiile de aplicare a articolului 168 litera (e) din Directiva TVA nu sunt, în speță, întrunite.

               51

               Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că trebuie să se răspundă la a patra întrebare că articolul 168 litera (e) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care exclude deducerea TVA‑ului la import la plata căruia este obligat transportatorul care nu este nici importatorul și nici proprietarul mărfurilor vizate, dar care a asigurat doar transportul și tratamentul vamal al acestora în cadrul activității sale de transportator de mărfuri supus TVA‑ului.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               52

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

                           1)

                           Articolul 203 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1791/2006 al Consiliului din 20 noiembrie 2006, trebuie interpretat în sensul că o datorie vamală nu ia naștere în temeiul acestui articol numai ca urmare a faptului că mărfuri plasate sub un regim de tranzit comunitar extern sunt readuse, după o tentativă de livrare eșuată, în portul liber de plecare fără să fi fost prezentate nici la biroul vamal de la locul de destinație, nici la biroul vamal din portul liber, dacă se stabilește că, ulterior, aceleași mărfuri au fost transportate din nou la locul de destinație în cadrul unui al doilea regim de tranzit comunitar extern încheiat în mod corect. În schimb, în ipoteza în care nu se poate stabili identitatea mărfurilor transportate în cadrul primului și al celui de al doilea regim de tranzit comunitar extern, se naște o datorie vamală în temeiul articolului menționat.

                           2)

                           Articolul 204 din Regulamentul nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1791/2006, coroborat cu articolul 859 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 214/2007 al Comisiei din 28 februarie 2007, trebuie interpretat în sensul că prezentarea tardivă la biroul vamal de la locul de destinație și în cadrul unui al doilea regim de tranzit comunitar extern a mărfurilor plasate sub un prim regim de tranzit comunitar extern constituie o neexecutare care dă naștere unei datorii vamale, cu excepția cazului în care sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 356 alineatul (3) sau la articolul 859 a doua liniuță și punctul 2 litera (c) din acest regulament, ceea ce este de competența instanței de trimitere să verifice.

                           3)

                           Articolul 168 litera (e) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care exclude deducerea taxei pe valoarea adăugată la import la plata căreia este obligat transportatorul care nu este nici importatorul și nici proprietarul mărfurilor vizate, dar care a asigurat doar transportul și tratamentul vamal al acestora în cadrul activității sale de transportator de mărfuri supus taxei pe valoarea adăugată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: daneza.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 9 martie 2000. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-358/98.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 6 iulie 2010.#Monsanto Technology LLC împotriva Cefetra BV și alții.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Rechtbank 's-Gravenhage - Țările de Jos.#Proprietate industrială și comercială - Protecția juridică a invențiilor biotehnologice - Directiva 98/44/CE - Articolul 9 - Brevet ce conferă protecție pentru un produs care conține sau constă în informații genetice - Material în care este încorporat produsul - Protecție - Condiții.#Cauza C-428/08.

text:
      Cauza C‑428/08
      Monsanto Technology LLC
      împotriva
      Cefetra BV și alții
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Rechtbank ’s‑Gravenhage)
      „Proprietate industrială și comercială — Protecția juridică a invențiilor biotehnologice — Directiva 98/44/CE — Articolul 9 — Brevet ce conferă protecție unui produs care conține sau constă în informații genetice — Material în care este încorporat produsul — Protecție — Condiții”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor — Protecția juridică a invențiilor biotehnologice — Directiva 98/44
      (Directiva 98/44 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 9)
      2.        Apropierea legislațiilor — Protecția juridică a invențiilor biotehnologice — Directiva 98/44
      (Directiva 98/44 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 9)
      3.        Apropierea legislațiilor — Protecția juridică a invențiilor biotehnologice — Directiva 98/44
      (Directiva 98/44 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 9)
      4.        Acorduri internaționale — Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală (TRIPS)
      (Acordul TRIPS, art. 27 și 30; Directiva 98/44 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 9)
      1.        Articolul 9 din Directiva 98/44 privind protecția juridică a invențiilor biotehnologice trebuie interpretat în sensul că nu
         conferă protecție drepturilor asupra brevetului atunci când produsul brevetat este conținut în făina de soia, în care nu își
         îndeplinește funcția pentru care este brevetat, însă și‑a îndeplinit această funcție anterior în planta de soia din care provine,
         prin transformare, această făină, sau atunci când și‑ar putea, eventual, îndeplini din nou această funcție după ce a fost
         extras din făină și introdus ulterior în celula unui organism viu. Astfel, articolul 9 din această directivă subordonează
         protecția pe care o reglementează condiției ca secvența ADN brevetată să își îndeplinească funcția proprie în materialul în
         care este încorporată.

      (a se vedea punctele 46 și 50 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 9 din Directiva 98/44 privind protecția juridică a invențiilor biotehnologice realizează o armonizare exhaustivă
         a protecției pe care o conferă, astfel încât se opune posibilității ca o legislație națională să acorde protecție absolută
         produsului brevetat ca atare, indiferent dacă își îndeplinește sau nu își îndeplinește funcția proprie în materialul care
         îl conține.

      (a se vedea punctul 63 și dispozitiv 2)
      3.        Articolul 9 din Directiva 98/44 privind protecția juridică a invențiilor biotehnologice se opune posibilității ca titularul
         unui brevet eliberat anterior adoptării acestei directive să invoce protecția absolută a produsului brevetat care i‑ar fi
         fost acordată potrivit legislației naționale aplicabile la acel moment. Astfel, o normă nouă se aplică, în principiu, imediat
         efectelor viitoare ale unei situații ce a apărut sub incidența normei vechi și Directiva 98/44 nu prevede nicio derogare de
         la acest principiu.

      (a se vedea punctele 66, 67 și 69 și dispozitiv 3)
      4.        Articolele 27 și 30 din Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală, care constituie
         anexa 1 C la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului, aprobat prin Decizia 94/800, nu au efect asupra interpretării
         articolului 9 din Directiva 98/44 privind protecția juridică a invențiilor biotehnologice, potrivit căreia protecția pe care
         o conferă acest articol este limitată la situațiile în care produsul brevetat își îndeplinește funcția.

      (a se vedea punctele 76 și 77 și dispozitivul 4)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      6 iulie 2010(*)

      „Proprietate industrială și comercială – Protecția juridică a invențiilor biotehnologice – Directiva 98/44/CE – Articolul 9 – Brevet ce conferă protecție unui produs care conține sau constă în informații genetice – Material în care este încorporat produsul – Protecție – Condiții”
      În cauza C‑428/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Rechtbank ’s‑Gravenhage
         (Țările de Jos), prin decizia din 24 septembrie 2008, primită de Curte la 29 septembrie 2008, în procedura

      Monsanto Technology LLC
      împotriva
      Cefetra BV,
      Cefetra Feed Service BV,
      Cefetra Futures BV,
      Alfred C. Toepfer International GmbH,
      cu participarea:
      Statului argentinian,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, E. Levits, președinți de cameră,
         domnii A. Borg Barthet, J. Malenovský, U. Lõhmus și L. Bay Larsen (raportor), judecători

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 decembrie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Monsanto Technology LLC, de W. A. Hoyng și de F. W. E. Eijsvogels, advocaten;
      –        pentru Cefetra BV, Cefetra Feed Service BV, Cefetra Futures BV și Alfred C. Toepfer International GmbH, de J. J. Allen și
         de H. M. H. Speyart van Woerden, advocaten;

      –        pentru statul argentinian, de B. Remiche, avocat, precum și de M. Roosen și de V. Cassiers, advocaten;
      –        pentru guvernul italian, de doamna I. Bruni, în calitate de agent, asistată de domnul D. Del Gaizo, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna C. Wissels și de domnul M. de Grave, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Inez Fernandes, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul S. Ossowski, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii H. Krämer și W. Wils, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 9 martie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 9 din Directiva 98/44/CE a Parlamentului
         European și a Consiliului din 6 iulie 1998 privind protecția juridică a invențiilor biotehnologice (JO L 213, p. 13, Ediție
         specială, 13/vol. 23, p. 268, denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul a două litigii între Monsanto Technology LLC (denumită în continuare „Monsanto”),
         pe de o parte, și Cefetra BV, Cefetra Feed Service BV, Cefetra Futures BV (denumite în continuare, împreună, „Cefetra”), susținute
         de statul argentinian, intervenient, și, respectiv, Vopak Agencies Rotterdam BV (denumită în continuare „Vopak”) și Alfred
         C. Toepfer International GmbH (denumită în continuare „Toepfer”), pe de altă parte, cu privire la importurile în Comunitatea
         Europeană, în cursul anilor 2005 și 2006, de făină de soia provenită din Argentina.

       Cadrul juridic
       Dreptul internațional
      3        Articolul 27 din Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală, care constituie anexa
         1 C la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului (OMC), semnat la Marrakech la 15 aprilie 1994 și aprobat
         prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la
         domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994)
         (JO L 336, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 3, denumit în continuare „Acordul TRIPS”), articol intitulat „Obiect brevetabil”,
         prevede, în esență, că:

      –        un brevet poate fi obținut pentru orice invenție, de produs sau de procedeu, în toate domeniile tehnologice, cu condiția ca
         aceasta să fie nouă, să implice o activitate inventivă și să fie susceptibilă de aplicare industrială;

      –        pot fi obținute brevete și este posibil a exercita drepturi asupra brevetului fără discriminare în ceea ce privește locul
         de origine al invenției, domeniul tehnologic și faptul că produsele sunt importate sau sunt de origine națională.

      4        Articolul 30 din același acord, intitulat „Excepții la drepturile conferite”, prevede că membrii pot prevedea excepții limitate
         la drepturile exclusive conferite printr‑un brevet, cu condiția ca aceste excepții să nu aducă atingere în mod nejustificat
         exploatării normale a brevetului și nici să nu cauzeze vreun prejudiciu nejustificat intereselor legitime ale titularului
         brevetului, cu luarea în considerare a intereselor legitime ale terților.

       Dreptul Uniunii
      5        Articolul 1 din directivă prevede că statele membre trebuie să protejeze invențiile biotehnologice prin legislația internă
         privind brevetele de invenție și să o adapteze, dacă este necesar, pentru a ține cont de dispozițiile acestei directive. Articolul
         mai prevede că directiva nu aduce atingere obligațiilor statelor membre rezultate în special din Acordul TRIPS.

      6        Articolul 2 din directivă definește „materialul biologic” ca fiind orice material care conține informație genetică capabilă
         de a se reproduce pe ea însăși sau de a fi reprodusă într‑un sistem biologic.

      7        Articolul 3 prevede că sunt brevetabile invențiile noi, care implică o activitate inventivă și au aplicabilitate industrială,
         chiar dacă privesc, printre altele, un produs care conține sau este compus din material biologic. Acest articol precizează
         că materialul biologic izolat din mediul său natural sau produs prin intermediul unui procedeu tehnic poate constitui obiectul
         unei invenții, chiar dacă acesta a apărut anterior în natură.

      8        Considerentul (22) al directivei subliniază că discuția pe tema brevetabilității secvențelor sau secvențelor parțiale de gene
         este controversată. Acesta prevede că acordarea unui brevet pentru invenții care privesc astfel de secvențe sau secvențe parțiale
         trebuie să fie supusă acelorași criterii de brevetabilitate ca în toate celelalte domenii ale tehnologiei, respectiv noutate,
         inventivitate și aplicabilitate industrială. Acesta prevede de asemenea că aplicabilitatea industrială a unei secvențe sau
         secvențe parțiale trebuie să fie indicată în mod concret în cererea de brevet.

      9        Potrivit considerentului (23) al directivei, o simplă secvență ADN fără identificarea unei funcții nu conține niciun fel de
         informație tehnică, astfel încât nu poate constitui o invenție brevetabilă.

      10      Considerentul (24) al directivei prevede că, în conformitate cu criteriul aplicabilității industriale, în cazurile în care
         se utilizează o secvență sau o secvență parțială de genă pentru producerea unei proteine sau a unei porțiuni de proteină,
         este necesar să se specifice care proteină sau porțiune de proteină este produsă sau ce funcție îndeplinește aceasta.

      11      Articolul 5 alineatul (3) din directivă, cuprins în capitolul I, intitulat „Caracterul brevetabil”, impune ca aplicarea industrială
         a unei secvențe sau a unei secvențe parțiale dintr‑o genă să fie descrisă în cererea de brevet.

      12      Articolul 9, cuprins în capitolul II, intitulat „Domeniul de aplicare al protecției”, prevede:

      „Protecția conferită de un brevet pentru un produs care conține sau constă în informații genetice trebuie să cuprindă toate
         materialele în care este încorporat produsul […] și în care informația genetică este conținută și își îndeplinește funcția”.

       Dreptul național
      13      Articolul 53 din Legea din 1995 privind brevetele de invenție (Rijksoctrooiwet 1995, denumită în continuare „Legea din 1995”)
         prevede:

      „[…] un brevet conferă titularului său dreptul exclusiv:
      a)      pentru sau în cadrul întreprinderii sale, de a fabrica produsul brevetat, de a‑l utiliza, de a‑l comercializa sau de a‑l revinde,
         de a‑l închiria, de a‑l livra sau de a efectua orice altă operațiune comercială cu privire la acest produs sau de a‑l oferi,
         de a‑l importa sau de a‑l deține în unul dintre aceste scopuri;

      b)      pentru sau în cadrul întreprinderii sale, de a aplica procedeul brevetat sau de a utiliza, de a comercializa ori de a revinde,
         de a închiria, de a livra produsul obținut direct prin aplicarea acestui procedeu sau de a efectua orice altă operațiune comercială
         cu privire la acest produs sau de a‑l oferi, de a‑l importa sau de a‑l deține în unul dintre aceste scopuri”.

      14      Articolul 53a din această lege are următorul cuprins:

      „1.      În cazul unui brevet pentru un material biologic care posedă caracteristici specifice ca rezultat al invenției, dreptul exclusiv
         acoperă toate materialele biologice derivate din acel material biologic prin înmulțire sau prin multiplicare, într‑o formă
         identică ori diferită și având aceleași caracteristici.

      2.      În cazul unui brevet pentru un procedeu care permite producerea unui material biologic cu caracteristici specifice ca rezultat
         al invenției, dreptul exclusiv acoperă materialul biologic obținut direct prin acest procedeu și orice alt material biologic
         derivat din materialul biologic obținut direct prin înmulțire sau prin multiplicare, într‑o formă identică ori diferită și
         având aceleași caracteristici.

      3.      În cazul unui brevet pentru un produs care conține sau constă în informații genetice, dreptul exclusiv acoperă toate materialele
         în care este încorporat produsul și în care informația genetică este conținută și își îndeplinește funcția […]”.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      15      Monsanto este titulara brevetului european EP 0 546 090, acordat la 19 iunie 1996, în ceea ce privește 5‑enolpiruvilsichimat‑3‑fosfat
         sintaze cu toleranță la glifosat (denumit în continuare „brevetul european”). Acest brevet european își produce efectele,
         printre altele, în Țările de Jos.

      16      Glifosatul este un erbicid neselectiv. Acesta blochează, în plantă, centrul activ al enzimelor 5‑enolpiruvilsichimat‑3‑fosfat
         sintaze (denumite în continuare „EPSPS”) din clasa I, care au un rol important în dezvoltarea plantei. Această acțiune a glifosatului
         are drept efect distrugerea plantei.

      17      Brevetul european descrie o clasă de enzime EPSPS din clasa II care nu reacționează la glifosat. Plantele care conțin astfel
         de enzime rezistă la utilizarea glifosatului, în timp ce buruienile sunt distruse. Genele care codează enzimele din clasa
         II au fost izolate din trei bacterii. Monsanto a introdus aceste gene în ADN‑ul unei plante de soia, pe care a denumit‑o soia
         RR („Roundup Ready”). Ca urmare a acestei introduceri, planta de soia RR sintetizează o enzimă EPSPS din clasa II denumită
         CP4‑EPSPS, rezistentă la glifosat. Astfel, planta devine rezistentă la erbicidul Roundup.

      18      Soia RR este cultivată pe scară largă în Argentina, unde invenția societății Monsanto nu este protejată printr‑un brevet.

      19      Cefetra și Toepfer comercializează făină de soia. La 16 iunie 2005, la 21 martie și, respectiv, la 11 mai 2006, în portul
         Amsterdam au ajuns trei încărcături de făină de soia provenite din Argentina. Vopak a depus declarația vamală pentru una dintre
         încărcături.

      20      Cele trei încărcături au fost reținute de autoritățile vamale în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1383/2003 al Consiliului
         din 22 iulie 2003 privind intervenția autorităților vamale împotriva mărfurilor suspectate de a aduce atingere anumitor drepturi
         de proprietate intelectuală, precum și măsurile care trebuie aplicate mărfurilor care aduc atingere anumitor drepturi de proprietate
         intelectuală (JO L 196, p. 7, Ediție specială, 02/vol. 16, p. 18). Acestea au fost eliberate după ce s‑au remis eșantioane
         societății Monsanto. Aceasta a solicitat o analiză a mărfii pentru a se stabili dacă provenea din soia RR.

      21      După analize, invocând prezența în făină a enzimei CP4‑EPSPS, precum și a secvenței ADN care o codează, Monsanto a depus la
         Rechtbank ’s‑Gravenhage cereri privind instituirea de interdicții împotriva Cefetra, Vopak și Toepfler, în temeiul articolului
         16 din Regulamentul nr. 1383/2003, precum și cereri privind interzicerea încălcărilor aduse brevetului său european pentru
         toate țările în care acesta este în vigoare. Statul argentinian a intervenit în susținerea concluziilor prezentate de Cefetra.

      22      Rechtbank ’s‑Gravenhage apreciază că Monsanto a demonstrat prezența, în una dintre încărcăturile în litigiu, a secvenței ADN
         protejate prin brevetul său european. Totuși, instanța se întreabă dacă simpla prezență a secvenței ADN este suficientă pentru
         a se constata o încălcare, prin comercializarea făinei în Comunitate, a brevetului european deținut de Monsanto.

      23      Atât Cefetra, susținută de statul argentinian, cât și Toepfer afirmă că articolul 53a din Legea din 1995 are caracter exhaustiv.
         Acesta ar trebui considerat o lex specialis, care derogă de la regimul general de protecție prevăzut de articolul 53 din aceeași lege pentru un produs brevetat. În măsura
         în care ADN‑ul prezent în făina de soia nu și‑ar mai putea îndeplini funcția în acest material, Monsanto nu s‑ar putea opune
         comercializării acestei făini invocând exclusiv existența ADN‑ului în făină. Între caracterul brevetabil limitat, pe care
         l‑ar sublinia considerentele (23) și (24) ale directivei, și întinderea protecției conferite de un brevet ar exista o legătură.

      24      În opinia Monsanto, directiva nu ar avea ca obiectiv restrângerea protecției invențiilor biotehnologice care există în statele
         membre. Directiva nu ar afecta protecția conferită de articolul 53 din Legea din 1995, care ar fi o protecție absolută. O
         restrângere a protecției ar fi incompatibilă cu articolul 27 din Acordul TRIPS.

      25      Rechtbank ’s‑Gravenhage subliniază că articolul 53a alineatul 3 din Legea din 1995, la fel ca articolul 9 din directivă, prevede
         că dreptul exclusiv al titularului brevetului acoperă toate materialele în care este încorporat ADN‑ul, cu condiția ca informația
         genetică să fie conținută și să își îndeplinească funcția în acest material.

      26      Instanța constată că ADN‑ul nu își poate îndeplini funcția în făina de soia, care este o materie inanimată.

      27      Instanța apreciază că textul articolului 53a alineatul 3 din Legea din 1995 și cel al articolului 9 din directivă nu se coroborează
         cu teza susținută în fața sa de Monsanto, potrivit căreia ar fi suficient ca ADN‑ul să își fi îndeplinit funcția, la un moment
         dat, în planta de soia sau să își poată îndeplini din nou funcția după izolarea din făina de soia și introducerea într‑o materie
         vie.

      28      Cu toate acestea, în opinia Rechtbank ’s‑Gravenhage, o genă, chiar dacă face parte dintr‑un organism, nu trebuie neapărat
         să își îndeplinească funcția în mod continuu. Astfel, ar exista gene care nu ar fi activate decât în anumite situații, cum
         ar fi căldura, seceta sau o boală.

      29      În sfârșit, nu ar trebui neglijat faptul că, prin cultivarea plantelor de soia din care provine făina, s‑ar fi obținut profit
         pe seama invenției fără să existe o contraprestație.

      30      În ipoteza în care nu ar fi posibilă interzicerea comercializării făinii de soia în temeiul articolului 53a din Legea din
         1995, care transpune articolul 9 din directivă, s‑ar pune problema dacă ar putea fi invocată o protecție clasică absolută,
         precum cea prevăzută la articolul 53 din Legea din 1995.

      31      În această privință, s‑ar părea că directiva nu aduce atingere protecției absolute a produselor, întemeiată pe o dispoziție
         precum articolul 53 din Legea din 1995, ci vizează mai curând o protecție minimă. Cu toate acestea, indiciile favorabile unei
         astfel de interpretări nu ar fi suficient de clare.

      32      În acest context, Rechtbank ’s‑Gravenhage a hotărât să suspende judecata și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 9 din [directivă] trebuie interpretat în sensul că protecția conferită de acest articol poate fi invocată și într‑o
         situație, precum cea din prezenta cauză, în care produsul (secvența ADN) este parte a unui material importat în Uniunea Europeană
         (făina de soia) și nu își îndeplinește funcția la momentul încălcării invocate, însă și‑a îndeplinit această funcție anterior
         (în planta de soia) sau și‑ar putea, eventual, îndeplini din nou funcția după ce a fost izolat din materialul în cauză și
         introdus în celula unui organism?

      2)      Pornind de la existența secvenței ADN, descrisă în revendicarea 6 a brevetului de invenție numărul EP 0 546 090, în făina
         de soia importată în Comunitate de Cefetra și de [Toepfer] și pornind de la faptul că ADN‑ul este încorporat, în sensul articolului
         9 din [directivă], în făina de soia și că nu își îndeplinește funcția în structura acesteia, protecția conferită de directiva
         menționată, în special de articolul 9, unui brevet de invenție pentru un material biologic se opune posibilității ca legislația
         națională în domeniul brevetelor de invenție să acorde (în plus) protecție absolută produsului ca atare (ADN), indiferent
         dacă acest ADN își îndeplinește sau nu își îndeplinește funcția și, prin urmare, protecția conferită de articolul 9 din directivă
         trebuie considerată exhaustivă în cazul reglementat de această dispoziție, în care produsul conține sau constă în informații
         genetice și este încorporat într‑un material în care este conținută informația genetică?

      3)      Pentru a răspunde la întrebarea anterioară, prezintă importanță faptul că brevetul de invenție numărul EP 0 546 090 a fost
         solicitat și a fost acordat înainte de adoptarea [directivei] (în speță, la 19 iunie 1996) și că o astfel de protecție absolută
         a fost acordată, potrivit legislației naționale în domeniul brevetelor de invenție, înainte de adoptarea acestei directive?

      4)      Pentru a răspunde la aceste întrebări, Curtea de Justiție poate lua în considerare de asemenea [Acordul TRIPS], și în special
         articolele 27 și 30 din acest acord?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      33      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 9 din directivă
         trebuie interpretat în sensul că acesta conferă protecție drepturilor asupra brevetului în împrejurări precum cele din acțiunea
         principală, atunci când produsul brevetat este conținut în făina de soia, în care nu își îndeplinește funcția pentru care
         este brevetat, însă și‑a îndeplinit această funcție anterior, în planta de soia din care provine, prin transformare, această
         făină, sau atunci când și‑ar putea, eventual, îndeplini din nou această funcție după ce a fost extras din făină și introdus
         ulterior în celula unui organism viu.

      34      În această privință, trebuie să se constate că articolul 9 din directivă subordonează protecția pe care o reglementează condiției
         ca informația genetică conținută în produsul brevetat sau care constituie acest produs să își „îndeplinească” funcția în „materialele
         […] în care” este conținută această informație.

      35      Sensul obișnuit al timpului prezent utilizat de legiuitorul comunitar și al expresiei „materialele […] în care” presupune
         ca funcția să fie îndeplinită la momentul prezent și în însuși materialul care încorporează secvența ADN care conține informația
         genetică.

      36      În cazul unei informații genetice, precum cea care face obiectul acțiunii principale, funcția invenției este îndeplinită atunci
         când informația genetică protejează materialul biologic în care este încorporată împotriva acțiunii efective sau a unei acțiuni
         eventuale previzibile a unui produs susceptibil să distrugă acest material.

      37      Or, utilizarea unui erbicid asupra făinii de soia nu este previzibilă și nici măcar de conceput în mod normal. În plus, presupunând
         existența unei astfel de utilizări, funcția produsului brevetat care vizează protecția vieții materialului biologic care îl
         conține nu ar putea fi îndeplinită, din moment ce informația genetică nu se regăsește decât în stare de reziduu în făina de
         soia, iar aceasta din urmă este o materie inanimată, obținută prin mai multe operațiuni de tratare a plantei de soia.

      38      Rezultă din considerațiile care precedă că protecția prevăzută la articolul 9 din directivă este exclusă în cazul în care
         informația genetică a încetat să îndeplinească funcția pe care o asigura în materialul inițial din care provine materialul
         în litigiu.

      39      Rezultă de asemenea că această protecție nu poate fi invocată pentru materialul în litigiu pentru simplul motiv că secvența
         ADN care conține informația genetică ar putea fi extrasă din material și ar putea să își îndeplinească funcția într‑o celulă
         a unui organism viu, după introducerea în aceasta. Așadar, într‑o astfel de ipoteză, funcția ar fi îndeplinită într‑un material
         care este în același timp un material diferit și biologic. Prin urmare, funcția ar putea da naștere unui drept la protecție
         doar în raport cu acest material.

      40      A admite o protecție în temeiul articolului 9 din directivă pentru motivul că informația genetică și‑a îndeplinit funcția
         anterior în materialul care o conține sau și‑ar putea, eventual, îndeplini din nou această funcție în structura unui alt material
         ar lipsi dispoziția interpretată de efect util, întrucât întotdeauna ar putea fi invocată, în principiu, una dintre cele două
         situații.

      41      Monsanto susține totuși că, în principal, revendică o protecție a secvenței sale ADN brevetate ca atare. Monsanto precizează
         că secvența ADN vizată în acțiunea principală este protejată de dreptul național privind brevetele aplicabil, în conformitate
         cu articolul 1 alineatul (1) din directivă. Articolul 9 din directivă ar viza doar extinderea unei astfel de protecții la
         alte materiale în care este încorporat produsul brevetat. În acțiunea principală, această întreprindere nu ar urmări, așadar,
         obținerea protecției prevăzute la articolul 9 din directivă pentru făina de soia în care este încorporată secvența ADN brevetată.
         Prezenta cauză ar privi protecția secvenței ADN ca atare, protecție ce nu ar avea legătură cu îndeplinirea unei funcții specifice.
         Astfel, această protecție ar fi una absolută în temeiul dreptului național aplicabil la care face trimitere articolul 1 alineatul
         (1) din directivă.

      42      O astfel de analiză nu poate fi reținută.

      43      În această privință, trebuie subliniat că în considerentul (23) al directivei se prevede că „o simplă secvență ADN fără identificarea
         unei funcții nu conține niciun fel de informație tehnică […] [și] nu este, așadar, o invenție brevetabilă”.

      44      Pe de altă parte, considerentele (22) și (24) ale directivei, precum și articolul 5 alineatul (3) din directivă presupun că
         o secvență ADN nu beneficiază de nicio protecție în temeiul legislației privind brevetele de invenție în cazul în care nu
         se precizează funcția îndeplinită de această secvență.

      45      Întrucât directiva condiționează astfel brevetabilitatea unei secvențe ADN de indicarea funcției pe care aceasta o asigură,
         trebuie să se considere că nu conferă nicio protecție pentru o secvență ADN brevetată care nu își poate îndeplini funcția
         specifică pentru care a fost brevetată.

      46      Această interpretare se coroborează cu textul articolului 9 din directivă, care subordonează protecția pe care o reglementează
         condiției ca secvența ADN brevetată să își îndeplinească funcția proprie în materialul în care este încorporată.

      47      O interpretare potrivit căreia o secvență ADN brevetată ar putea beneficia, în temeiul directivei, de o protecție absolută
         ca atare, indiferent dacă secvența își îndeplinește sau nu își îndeplinește funcția proprie, ar lipsi această dispoziție de
         efectul său util. Astfel, o protecție care ar fi conferită formal secvenței ADN ca atare ar acoperi în mod obligatoriu, în
         realitate, materialul care o încorporează, pe întreaga durată de subzistență a acestei situații.

      48      Astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 37 din prezenta hotărâre, o secvență ADN, precum cea care face obiectul acțiunii
         principale, nu își poate îndeplini funcția atunci când este încorporată într‑o materie inanimată, cum este făina de soia.

      49      O astfel de secvență nu beneficiază, așadar, de o protecție a drepturilor asupra brevetului, din moment ce nici articolul
         9 din directivă, nici o altă dispoziție din aceasta nu conferă protecție pentru o secvență ADN brevetată care nu își poate
         îndeplini funcția proprie.

      50      În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 9 din directivă trebuie interpretat în sensul că nu
         conferă protecție drepturilor asupra brevetului în împrejurări precum cele din acțiunea principală, atunci când produsul brevetat
         este conținut în făina de soia, în care nu își îndeplinește funcția pentru care este brevetat, însă și‑a îndeplinit această
         funcție anterior, în planta de soia din care provine, prin transformare, această făină, sau atunci când și‑ar putea, eventual,
         îndeplini din nou această funcție după ce a fost extras din făină și introdus ulterior în celula unui organism viu.

       Cu privire la a doua întrebare
      51      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 9
         din directivă realizează o armonizare exhaustivă a protecției pe care o conferă, astfel încât se opune posibilității ca o
         legislație națională să acorde protecție absolută produsului brevetat ca atare, indiferent dacă își îndeplinește sau nu își
         îndeplinește funcția proprie în materialul care îl conține.

      52      Această întrebare se întemeiază pe premisa, evocată în decizia de trimitere, că o dispoziție națională precum articolul 53
         din Legea din 1995 acordă efectiv protecție absolută produsului brevetat.

      53      Pentru a răspunde la a doua întrebare, trebuie subliniat că legiuitorul comunitar constată, în considerentele (3) și (5)-(7)
         ale directivei, că:

      –        o protecție eficientă și armonizată în toate statele membre este esențială pentru menținerea și încurajarea investițiilor
         în domeniul biotehnologiei;

      –        există disparități în ceea ce privește protecția juridică a invențiilor din domeniul biotehnologiei între legislațiile și
         practicile diferitelor state membre;

      –        aceste disparități ar putea crea bariere comerciale și, implicit, piedici în funcționarea corespunzătoare a pieței interne;
      –        este posibil ca aceste disparități să se amplifice pe măsură ce statele membre vor adopta noi dispoziții legale și practici
         administrative diferite sau pe măsură ce interpretările jurisprudențiale naționale se dezvoltă în mod diferit;

      –        evoluția eterogenă a legislațiilor naționale privind protecția juridică a invențiilor din domeniul biotehnologiei în cadrul
         Comunității poate constitui un factor de descurajare a comerțului, în detrimentul dezvoltării industriale a acestor invenții
         și al funcționării corespunzătoare a pieței interne.

      54      În continuare, considerentele (8) și (13) prevăd că:

      –        protecția juridică a invențiilor din domeniul biotehnologiei nu necesită crearea unui corp de legi separat în locul normelor
         de drept intern privind brevetele de invenții;

      –        normele de drept intern privind brevetele de invenții constituie în continuare dreptul comun pentru protecția juridică a invențiilor
         din domeniul biotehnologiei, ținându‑se cont de faptul că acestea trebuie adaptate sau completate în anumite privințe, având
         în vedere progresele tehnologice care implică material biologic și care îndeplinesc de asemenea condițiile de brevetare;

      –        cadrul juridic comunitar pentru protecția invențiilor din domeniul biotehnologiei se poate limita la stabilirea unor principii
         care se aplică în special brevetabilității materialului biologic ca atare și domeniului de aplicare al protecției conferite
         de un brevet unei invenții biotehnologice.

      55      Rezultă din aceste prevederi că legiuitorul comunitar a intenționat să realizeze o armonizare limitată în ceea ce privește
         domeniul de aplicare material, dar capabilă să remedieze disparitățile existente și să prevină viitoare disparități între
         statele membre în domeniul protecției invențiilor biotehnologice.

      56      Armonizarea decisă urmărește astfel evitarea obstacolelor în calea schimburilor comerciale.

      57      Pe de altă parte, aceasta se înscrie în cadrul unui compromis între interesele titularilor de brevete și necesitățile unei
         bune funcționări a pieței interne.

      58      În ceea ce privește în special articolul 9 din directivă, cuprins în capitolul II, intitulat „Domeniul de aplicare al protecției”,
         abordarea legiuitorului comunitar reflectă intenția acestuia de a asigura brevetelor aceeași protecție în toate statele membre.

      59      Astfel, o protecție uniformă apare ca fiind mijlocul de a elimina sau de a preveni disparitățile dintre acestea și de a asigura
         echilibrul dorit între interesele titularilor de brevete și cele ale celorlalți operatori, în timp ce, la polul opus, o eventuală
         abordare privind o armonizare minimă adoptată în favoarea titularilor de brevete, pe de o parte, ar compromite echilibrul
         urmărit între interesele în cauză și, pe de altă parte, nu ar putea decât să consacre sau să dea naștere unor disparități
         între statele membre și, implicit, unor obstacole în calea schimburilor comerciale.

      60      Rezultă că armonizarea realizată de articolul 9 din directivă trebuie considerată exhaustivă.

      61      Articolul 1 alineatul (1) prima teză din directivă nu contrazice această concluzie, întrucât face trimitere, în ceea ce privește
         protecția invențiilor biotehnologice, la legislația internă privind brevetele. Astfel, a doua teză a aceluiași alineat prevede
         că statele membre trebuie, dacă este necesar, să își adapteze legislația internă privind brevetele de invenție pentru a ține
         cont de dispozițiile acestei directive, altfel spus, în special, de cele care realizează o armonizare exhaustivă.

      62      Prin urmare, în măsura în care directiva nu conferă protecție unei secvențe ADN brevetate care nu își poate îndeplini funcția,
         dispoziția interpretată se opune acordării de către un legiuitor național a unei protecții absolute pentru o secvență ADN
         brevetată ca atare, indiferent dacă își îndeplinește sau nu își îndeplinește funcția proprie în materialul care o conține.

      63      În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 9 din directivă realizează o armonizare exhaustivă
         a protecției pe care o conferă, astfel încât se opune posibilității ca o legislație națională să acorde protecție absolută
         produsului brevetat ca atare, indiferent dacă își îndeplinește sau nu își îndeplinește funcția proprie în materialul care
         îl conține.

       Cu privire la a treia întrebare
      64      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 9
         din directivă se opune posibilității ca titularul unui brevet eliberat anterior adoptării acestei directive să invoce protecția
         absolută a produsului brevetat care i‑ar fi fost acordată potrivit legislației naționale aplicabile la acel moment.

      65      Această întrebare se întemeiază, la fel ca și a doua întrebare, pe premisa că o dispoziție națională, precum articolul 53
         din Legea din 1995, conferea în mod efectiv protecție absolută produsului brevetat prin eliberarea brevetului anterior adoptării
         directivei.

      66      Pentru a răspunde la întrebarea menționată, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, o normă nouă se aplică,
         în principiu, imediat efectelor viitoare ale unei situații ce a apărut sub incidența normei vechi (a se vedea în special Hotărârea
         din 11 decembrie 2008, Comisia/Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, Rep., p. I‑9465, punctul 43 și jurisprudența citată).

      67      Directiva nu prevede nicio derogare de la acest principiu.

      68      De altfel, neaplicarea directivei în cazul brevetelor acordate anterior ar crea, între statele membre, diferențe de protecție
         care ar împiedica armonizarea urmărită.

      69      Așadar, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 9 din directivă se opune posibilității ca titularul unui
         brevet eliberat anterior adoptării acestei directive să invoce protecția absolută a produsului brevetat care i‑ar fi fost
         acordată potrivit legislației naționale aplicabile la acel moment.

       Cu privire la a patra întrebare
      70      Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele
         27 și 30 din Acordul TRIPS au efect asupra interpretării articolului 9 din directivă.

      71      În această privință, trebuie amintit că dispozițiile Acordului TRIPS nu sunt de natură să creeze pentru particulari drepturi
         pe care aceștia să le poată invoca în mod direct în fața instanței în temeiul dreptului Uniunii (Hotărârea din 14 decembrie
         2000, Dior și alții, C‑300/98 și C‑392/98, Rec., p. I‑11307, punctul 44).

      72      Dacă se constată că există o reglementare a Uniunii în domeniul respectiv, se aplică dreptul Uniunii, ceea ce implică obligația,
         în măsura posibilului, de a proceda la o interpretare conformă cu Acordul TRIPS, fără a se putea atribui totuși un efect direct
         dispoziției în cauză din acest acord (Hotărârea din 11 septembrie 2007, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C‑431/05,
         Rep., p. I‑7001, punctul 35).

      73      Întrucât directiva constituie o reglementare a Uniunii în domeniul brevetelor, aceasta trebuie, așadar, în măsura posibilului,
         să facă obiectul unei interpretări conforme.

      74      În această privință, se impune constatarea faptului că interpretarea dată în prezenta hotărâre articolului 9 din directivă
         nu este contrară acestei obligații.

      75      Astfel, articolul 9 din directivă reglementează întinderea protecției conferite de un brevet titularului său, în timp ce articolele
         27 și 30 din Acordul TRIPS privesc brevetabilitatea și, respectiv, excepțiile la drepturile conferite de un brevet.

      76      Presupunând că se poate considera că noțiunea „excepții la drepturile conferite” include nu doar excluderi de drepturi, ci
         și limitări ale acestora, ar trebui să se constate că interpretarea articolului 9 din directivă, care limitează protecția
         conferită la situațiile în care produsul brevetat își îndeplinește funcția, nu este de natură să aducă atingere în mod nejustificat
         exploatării normale a brevetului și nici să cauzeze „vreun prejudiciu nejustificat intereselor legitime ale titularului brevetului,
         cu luarea în considerare a intereselor legitime ale terților”, în sensul articolului 30 din Acordul TRIPS.

      77      Trebuie să se răspundă, așadar, la a patra întrebare că articolele 27 și 30 din Acordul TRIPS nu au efect asupra interpretării
         articolului 9 din directivă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      78      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      1)      Articolul 9 din Directiva 98/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 iulie 1998 privind protecția juridică a
            invențiilor biotehnologice trebuie interpretat în sensul că nu conferă protecție drepturilor asupra brevetului în împrejurări
            precum cele din acțiunea principală, atunci când produsul brevetat este conținut în făina de soia, în care nu își îndeplinește
            funcția pentru care este brevetat, însă și‑a îndeplinit această funcție anterior în planta de soia din care provine, prin
            transformare, această făină, sau atunci când și‑ar putea, eventual, îndeplini din nou această funcție după ce a fost extras
            din făină și introdus ulterior în celula unui organism viu.
      2)      Articolul 9 din Directiva 98/44 realizează o armonizare exhaustivă a protecției pe care o conferă, astfel încât se opune posibilității
            ca o legislație națională să acorde protecție absolută produsului brevetat ca atare, indiferent dacă își îndeplinește sau
            nu își îndeplinește funcția proprie în materialul care îl conține.
      3)      Articolul 9 din Directiva 98/44 se opune posibilității ca titularul unui brevet eliberat anterior adoptării acestei directive
            să invoce protecția absolută a produsului brevetat care i‑ar fi fost acordată potrivit legislației naționale aplicabile la
            acel moment.
      4)      Articolele 27 și 30 din Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală, care constituie
            anexa 1 C la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului (OMC), semnat la Marrakech la 15 aprilie 1994 și aprobat
            prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la
            domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994),
            nu au efect asupra interpretării articolului 9 din Directiva 98/44.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții din data de 7 iulie 1992. # The Queen împotriva Immigration Appeal Tribunal şi Surinder Singh, ex parte Secretary of State for Home Department. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Regatul Unit. # Libera circulație a persoanelor. # Cauza C-370/90.


Hotărârea Curții din data de 11 martie 1992. # Compagnie Commerciale de l'Ouest și alții împotriva Receveur principal des douanes de La Pallice Port. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Poitiers - Franța. # Cauze conexate C-78/90, C-79/90, C-80/90, C-81/90, C-82/90 și C-83/90.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 7 martie 1996. # El Corte Inglés SA împotriva Cristina Blázquez Rivero. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Juzgado de Primera Instancia n. 10 de Sevilla - Spania. # Cauza C-192/94.


Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 28 aprilie 2016.#L'Oréal împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative VICHY LABORATOIRES V IDÉALIA – Marca Uniunii Europene verbală anterioară IDEALINA – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-144/15.


Hotărârea Curții din data de 18 februarie 1970. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 38-69.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 1 decembrie 1994. # Fernanda Coen-Porisini împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-502/93.


Hotărârea Curții din data de 15 decembrie 1987. # Regatul Unit al Marii Britanii și al Irlandai de Nord împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Finanțare FEOGA. # Cauza 346/85.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 20 februarie 2002. # Förde-Reederei GmbH împotriva Consiliului Uniunii Europene și Comisia Comunităților Europene. # Directivă 92/12/CEE. # Cauza T-170/00.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 21 aprilie 2005. # PepsiCo, Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-269/02.


Hotărârea Curții din data de 9 iulie 1985. # Pharmon BV împotriva Hoechst AG. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # Cauza 19/84.


Hotărârea Curții din data de 27 martie 1963. # Da Costa en Schaake NV, Jacob Meijer NV, Hoechst-Holland NV împotriva Administration fiscale néerlandaise. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tariefcommissie - Țările de Jos. # Cauze conexate 28 până la 30-62.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 13 ianuarie 2005. # Società Italiana Dragaggi SpA și alții împotriva Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti şi Regione Autonoma Friuli Venezia Giulia. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Consiglio di Stato - Italia. # Directivă 92/43/CEE. # Cauza C-117/03.


Hotărârea Curții din data de 6 februarie 1973. # Alfons Lütticke GmbH împotriva Hauptzollamt Passau. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht München - Germania. # Cauza 42-72.


Hotărârea Curții din data de 26 octombrie 1971. # Eunomia di Porro e C. împotriva Ministero della Pubblica Istruzione della Repubblica italiana. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale civile e penale di Torino - Italia. # Cauza 18-71.


Hotărârea Curții din data de 4 februarie 1988. # Mary Murphy și alții împotriva An Bord Telecom Eireann. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court - Irlanda. # Cauza 157/86.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 13 decembrie 2006. # É. R., O. O., J. R., A. R., B. P. R. și alții împotriva Consiliului Uniunii Europene și Comisia Comunităților Europene. # Inadmisibilitate. # Cauza T-138/03.


title: Hotărârea Curții (camera a șaptea) din 25 septembrie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Cehe. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2006/73/CE - Măsuri de punere în aplicare a Directivei 2004/39/CE - Cerințe organizatorice și condiții de funcționare ale întreprinderilor de investiții - Netranspunerea în termenul prevăzut. # Cauza C-87/08.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 25 septembrie 2008 – Comisia/Republica Cehă
      (Cauza C‑87/08)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru − Directiva 2006/73/CE − Măsuri de punere în aplicare a Directivei 2004/39/CE
         − Cerințe organizatorice și condiții de funcționare ale întreprinderilor de investiții − Netranspunerea în termenul prevăzut”

      Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 9)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Netranspunerea Directivei 2006/73/CE a Comisiei din 10 august 2006 de
                  punere în aplicare a Directivei 2004/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind cerințele organizatorice și condițiile
                  de funcționare ale întreprinderilor de investiții și termenii definiți în sensul directivei menționate (JO L 241, p. 26, Ediție
                  specială, 06/vol. 10, p. 135)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea tuturor actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma Directivei 2006/73/CE
                     a Comisiei din 10 august 2006 de punere în aplicare a Directivei 2004/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind
                     cerințele organizatorice și condițiile de funcționare ale întreprinderilor de investiții și termenii definiți în sensul directivei
                     menționate, Republica Cehă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 53 alineatul (1) din această
                     directivă.

                  2)

                  	Obligă Republica Cehă la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 19 iunie 1973. # Carmine Capolongo împotriva Azienda Agricole Maya. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura di Conegliano - Italia. # Cauza 77-72.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (Camera întâi) din 7 iulie 2015.#WR împotriva Comisiei Europene.#Funcție publică – Remunerație – Alocații familiale – Alocație pentru copilul aflat în întreținere – Articolul 2 alineatul (4) din anexa VII la statut – Persoană considerată copil aflat în întreținere – Persoană pentru care funcționarul are obligații de întreținere legale și a cărei întreținere necesită cheltuieli ridicate – Condiții de acordare – Retragerea beneficiului alocației – Restituirea plăților nedatorate în temeiul articolului 85 din statut.#Cauza F-53/14.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 10 martie 1992. # Montedipe SpA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza T-14/89.