title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 15 aprilie 2010.#Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH împotriva Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania.#Directiva 97/7/CE - Protecția consumatorilor - Contracte încheiate la distanță - Dreptul de retractare - Costuri de expediere a mărfurilor imputate consumatorului.#Cauza C-511/08.

text:
      Cauza C‑511/08
      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      împotriva
      Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesgerichtshof)
      „Directiva 97/7/CE – Protecția consumatorilor – Contracte încheiate la distanță – Dreptul de retractare – Costuri de expediere a mărfurilor imputate consumatorului”
      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor – Protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță – Directiva 97/7 – Dreptul de retractare
      [Directiva 97/7 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 6 alin. (1) primul paragraf a doua teză și alin. (2)]
      Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf a doua teză și alineatul (2) din Directiva 97/7 privind protecția consumatorilor
         cu privire la contractele la distanță trebuie să fie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care permite
         furnizorului, într‑un contract încheiat la distanță, să impute consumatorului costurile de expediere a mărfurilor, în cazul
         în care acesta din urmă își exercită dreptul de retractare.

      Astfel, aceste dispoziții autorizează furnizorul să impute consumatorului, în cazul retractării acestuia din urmă, numai costurile
         directe ale returnării bunurilor. În situația în care costurile de expediere ar trebui de asemenea să fie puse în sarcina
         consumatorului, o astfel de imputare, care ar fi în mod inevitabil de natură să îl descurajeze pe acesta din urmă să își exercite
         dreptul de retractare, ar încălca obiectivul însuși al articolului 6 menționat.

      În plus, o astfel de imputare ar fi de natură să pună în discuție repartizarea echilibrată a riscurilor între părțile la contractele
         încheiate la distanță, prin faptul că ar determina ca totalitatea obligațiilor legate de transportul bunurilor să fie suportate
         de către consumator.

      (a se vedea punctele 55-57 și 59 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      15 aprilie 2010(*)

      „Directiva 97/7/CE – Protecția consumatorilor – Contracte încheiate la distanță – Dreptul de retractare – Costuri de expediere a mărfurilor imputate consumatorului”
      În cauza C‑511/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Bundesgerichtshof
         (Germania), prin decizia din 1 octombrie 2008, primită de Curte la 25 noiembrie 2008, în procedura

      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      împotriva
      Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, doamna C. Toader (raportor), domnii C. W. A. Timmermans, P. Kūris
         și L. Bay Larsen, judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna R. Șereș, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 octombrie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV, de K. Haase, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna S. Unzeitig, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. Rodríguez Cárcamo, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Inez Fernandes și de doamna H. Almeida, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii W. Wils și H. Krämer, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 ianuarie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 6 alineatul (1) primul paragraf a doua
         teză și alineatul (2) din Directiva 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 1997 privind protecția consumatorilor
         cu privire la contractele la distanță (JO L 144, p. 19, Ediție specială, 15/vol. 4, p. 160).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH (denumită în continuare
         „Handelsgesellschaft Heinrich Heine”), pe de o parte, și Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV (denumită în continuare
         „Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen”), pe de altă parte, cu privire la practica de a imputa consumatorilor în contractele
         la distanță, în cazul retractării, costurile de expediere a mărfurilor.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Considerentul (4) al Directivei 97/7 prevede:

      „întrucât introducerea noilor tehnologii antrenează o multiplicare a mijloacelor puse la dispoziția consumatorilor de a obține
         informații privind ofertele prezentate pe întreg teritoriul Comunității și pentru a comanda aceste produse; întrucât anumite
         state membre au luat deja măsuri diferite sau divergente de protecție a consumatorilor în materie de vânzare la distanță,
         cu incidență negativă asupra concurenței între întreprinderi în cadrul pieței interne; întrucât, în consecință, este necesară
         introducerea la nivel comunitar a unui minimum de norme comune în acest domeniu”.

      4        Considerentul (14) al directivei menționate prevede:

      „întrucât consumatorul nu are posibilitatea de a vedea produsul în mod concret sau de a aprecia natura serviciului furnizat
         înainte de încheierea contractului; întrucât ar trebui să se prevadă un drept de retractare din contract, în lipsa prevederilor
         contrare ale prezentei directive; întrucât, pentru ca acest drept să nu rămână pur formal, eventualele costuri suportate de
         consumator atunci când își exercită dreptul de retractare trebuie să fie limitate la costuri directe de returnare a bunurilor;
         întrucât acest drept de retractare nu trebuie să prejudicieze drepturile consumatorului, în temeiul legislației interne, mai
         ales în ceea ce privește primirea produselor deteriorate, a serviciilor defectuoase sau a produselor și serviciilor care nu
         corespund descrierii din ofertă; întrucât este de competența statelor membre să determine alte condiții și modalități consecutive
         exercitării dreptului de retractare”.

      5        Articolul 4 din această directivă, intitulat „Informații prealabile”, prevede următoarele la alineatul (1):

      „Consumatorul trebuie să beneficieze, în timp util înainte de încheierea contractului, de informațiile următoare:
      […]
      (c)      prețul bunurilor sau serviciilor, cu toate taxele incluse;
      (d)      costuri de livrare, după caz;
      […]”
      6        Articolul 6 din aceeași directivă, intitulat „Dreptul de retractare”, prevede următoarele la alineatele (1) și (2):

      „(1)      Pentru orice contract la distanță, consumatorul dispune de un termen de cel puțin șapte zile lucrătoare pentru a se retracta
         din contract, fără penalități și fără indicarea vreunui motiv. Singurele cheltuieli care pot fi imputate consumatorului datorită
         exercitării dreptului său de a se retracta sunt costurile directe de returnare a mărfurilor.

      […]
      (2)      În cazul în care dreptul de retractare a fost exercitat de către consumator în conformitate cu prezentul articol, furnizorul
         este obligat să ramburseze gratis sumele plătite de consumator. Singurele cheltuieli care pot fi imputate consumatorului datorită
         exercitării dreptului de retractare sunt costurile directe ale returnării bunurilor. Rambursarea trebuie efectuată cât mai
         curând posibil și, în orice caz, în termen de treizeci de zile.”

      7        Articolul 14 din directiva menționată, intitulat „Clauză minimală”, prevede:

      „Statele membre pot introduce sau menține, în domeniul reglementat de prezenta directivă, dispoziții mai stricte, compatibile
         cu [T]ratatul [CE], pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorului. Aceste dispoziții cuprind, după caz,
         interzicerea, pentru motive de interes general, a comercializării pe teritoriul lor a anumitor produse sau servicii, în special
         medicamente, prin contracte la distanță, cu respectarea prevederilor tratatului.”

       Reglementarea națională
      8        Articolul 2 din Legea privind acțiunile în încetare în cazul încălcării dreptului consumatorilor sau al altor încălcări (Gesetz
         über Unterlassungsklagen bei Verbraucherrechts- und anderen Verstößen) prevede:

      „(1)      Orice încălcare a dispozițiilor care vizează protecția consumatorilor (legile privind protecția consumatorilor), în alt mod
         decât cu ocazia aplicării sau a recomandării condițiilor generale de vânzare, poate face obiectul unei acțiuni în încetare
         în interesul protecției consumatorilor. În cazul în care încălcările săvârșite într‑o întreprindere comercială sunt cauzate
         de o faptă a unui angajat sau a unei persoane mandatate, acțiunea în încetare este introdusă de asemenea împotriva proprietarului
         întreprinderii.

      (2)      În sensul prezentei dispoziții, «legile privind protecția consumatorilor» înseamnă:
      1.      dispozițiile Codului civil [Bürgerliches Gesetzbuch, denumit în continuare «BGB») care sunt aplicabile […] contractelor la
         distanță încheiate între un comerciant și un consumator […]

      […]”
      9        Articolul 312d din BGB, intitulat „Dreptul de retractare și de restituire în contractele la distanță”, prevede următoarele
         la alineatul (1):

      „Consumatorul care a încheiat un contract la distanță dispune de dreptul de retractare descris la articolul 355. În cazul
         în care contractul are ca obiect furnizarea de mărfuri, acest drept de retractare poate să fie înlocuit cu dreptul de restituire
         prevăzut la articolul 356.”

      10      Potrivit articolului 346 din BGB, intitulat „Efectele rezoluțiunii contractului”:

      „(1)      Dacă o parte contractantă se prevalează de o clauză rezolutorie contractuală sau legală, în cazul rezoluțiunii, prestațiile
         primite trebuie restituite și fructele efectiv dobândite, predate.

      (2)      În locul obligației de restituire sau de predare, debitorul trebuie să plătească o despăgubire în măsura în care:
      1)      restituirea sau predarea este exclusă prin natura dobândirii;
      2)      acesta a consumat, a cedat, a grevat, a modificat sau a transformat bunul primit;
      3)      bunul primit s‑a deteriorat sau a încetat să existe; cu toate acestea, uzura corespunzătoare unei utilizări normale nu este
         luată în considerare la calcularea despăgubirii.

      Dacă în contract se stipulează o contraprestație, aceasta trebuie luată în considerare la calcularea despăgubirii; dacă se
         datorează o despăgubire pentru foloasele obținute dintr‑un împrumut, se poate face dovada că valoarea foloaselor era inferioară.

      (3)      Este exclusă obligația de despăgubire:
      1)      dacă defectul care stă la baza rezoluțiunii nu a survenit decât în cursul modificării sau al transformării bunului;
      2)      în măsura în care creditorul este responsabil de deteriorarea sau de distrugerea bunului sau dacă prejudiciul s‑ar fi produs
         și în cazul în care bunul s‑ar fi aflat în posesia sa;

      3)      dacă, în cazul în care există o condiție rezolutorie legală, deteriorarea sau distrugerea a survenit la partea interesată,
         deși aceasta din urmă a acționat cu aceeași diligență de care dă dovadă în mod obișnuit în cazul propriilor bunuri.

      Îmbogățirea restantă trebuie restituită.”
      11      Articolul 347 din BGB, intitulat „Utilizare după rezoluțiune”, prevede următoarele la alineatul (2):

      „Dacă debitorul returnează obiectul, dacă plătește o despăgubire sau dacă obligația de a plăti o astfel de despăgubire este
         exclusă prin articolul 346 alineatul (3) punctul 1 sau 2, cheltuielile necesare pe care acesta le‑a efectuat îi sunt rambursate.
         Orice alte cheltuieli sunt rambursate atunci când au contribuit la o îmbogățire a creditorului.”

      12      Articolul 355 din BGB, intitulat „Dreptul de retractare în contractele de consum”, prevede următoarele la alineatul (1):

      „În cazul în care legea conferă un drept de retractare consumatorului în conformitate cu prezenta dispoziție, consumatorul
         încetează să mai fie legat de declarația de voință pe care a efectuat‑o la încheierea contractului dacă retractează această
         declarație de voință în termen. Retractarea nu trebuie să fie motivată și trebuie să fie adresată comerciantului fie în scris,
         fie prin returnarea bunului în termen de două săptămâni; în vederea respectării termenului menționat, este suficient ca expedierea
         bunului să fie efectuată în cadrul acestui termen.”

      13      Articolul 356 din BGB, intitulat „Dreptul de restituire în contractele încheiate cu consumatorii”, prevede următoarele la
         alineatul (1):

      „În măsura în care legea prevede în mod expres, dreptul de retractare prevăzut la articolul 355 poate să fie înlocuit în contract
         cu un drept de restituire nelimitat în cazul în care contractul este încheiat pe baza unui prospect de vânzare. În acest scop,
         este necesar ca, în prealabil:

      1.      prospectul de vânzare să cuprindă informații clare cu privire la dreptul de restituire,
      2.      consumatorul să fi putut lua cunoștință în detaliu de prospectul de vânzare în absența comerciantului și
      3.      dreptul de restituire să fie prevăzut în scris în favoarea consumatorului.”
      14      Articolul 357 din BGB, intitulat „Efectele juridice ale retractării și ale restituirii”, este redactat după cum urmează:

      „(1)      Fără a aduce atingere unei dispoziții contrare, normele privind rezoluțiunea legală se aplică prin analogie dreptului de retractare
         și de restituire. Articolul 286 alineatul (3) se aplică în mod corespunzător obligației de rambursare a plăților în conformitate
         cu această dispoziție; termenul pe care îl fixează începe să curgă odată cu declarația de retractare sau de restituire efectuată
         de consumator. În ceea ce privește obligația de rambursare a consumatorului, termenul începe astfel să curgă în momentul în
         care acesta trimite declarația sa; în ceea ce privește obligația de rambursare a vânzătorului, termenul începe să curgă în
         momentul în care îi parvine această declarație.

      […]
      (3)      Prin derogare de la articolul 346 alineatul (2) prima teză punctul 3, consumatorul trebuie să plătească o despăgubire în cazul
         unei deteriorări care rezultă dintr‑o utilizare conformă a bunului, cu condiția să fi fost informat în scris în legătură cu
         această consecință juridică cel mai târziu în momentul încheierii contractului, precum și în legătură cu posibilitatea de
         a evita această consecință. Consumatorul nu este obligat să plătească o astfel de despăgubire atunci când deteriorarea rezultă
         exclusiv din examinarea bunului. Articolul 346 alineatul (3) prima teză punctul 3 nu se aplică în cazul în care consumatorul
         a fost informat în mod corect cu privire la dreptul său de retractare sau în cazul în care a luat cunoștință de acesta prin
         orice alt mijloc.

      (4)      Alineatele care precedă enunță drepturile părților în mod exhaustiv.”
      15      Articolul 448 din BGB, intitulat „Costurile de livrare și costuri similare”, prevede următoarele la alineatul (1):

      „Vânzătorul suportă costurile de predare a bunului, cumpărătorul suportă costurile de primire și de expediere a bunului spre
         un loc, altul decât locul de executare.”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      16      Handelsgesellschaft Heinrich Heine este o societate specializată în vânzarea prin corespondență. Potrivit condițiilor generale
         de vânzare ale acestei societăți, consumatorul trebuie să plătească suma de 4,95 euro, cu titlu de costuri de expediere. Această
         sumă nu se rambursează de către furnizor în cazul retractării.

      17      Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen, o asociație de consumatori de drept german, a formulat împotriva Handelsgesellschaft
         Heinrich Heine o acțiune în încetare care urmărește ca aceasta din urmă să renunțe la a imputa consumatorului, în cazul retractării,
         costurile de expediere a mărfurilor.

      18      Cererea formulată de Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen a fost admisă în primă instanță.

      19      Apelul introdus de Handelsgesellschaft Heinrich Heine împotriva acestei decizii a fost respins de Oberlandsgericht Karlsruhe.

      20      Sesizat cu un recurs de Handelsgesellschaft Heinrich Heine, Bundesgerichtshof constată că dreptul german nu conferă în mod
         explicit consumatorului niciun drept de rambursare a costurilor de expediere a mărfurilor comandate.

      21      Cu toate acestea, potrivit instanței menționate, dacă Directiva 97/7 ar fi interpretată în sensul că se opune ca, în cazul
         retractării, costurile de expediere a mărfurilor să fie imputate consumatorului, dispozițiile relevante din BGB ar trebui
         să fie interpretate într‑un mod conform cu directiva menționată, în sensul că furnizorul ar fi ținut, în acest caz, să ramburseze
         consumatorului astfel de costuri.

      22      Instanța de trimitere consideră totuși că nu este în măsură să stabilească cu certitudinea necesară interpretarea care se
         impune să fie dată acestei directive, în special articolului 6 alineatele (1) și (2).

      23      În această privință, Bundesgerichtshof expune mai multe argumente care ar putea să susțină soluția potrivit căreia directiva
         menționată nu se opune unei reglementări precum cea în cauză în acțiunea principală.

      24      Astfel, potrivit instanței de trimitere, în primul rând, sintagma „datorită exercitării dreptului său de a se retracta” („infolge
         der Ausübung seines Widerrufsrechts”), cuprinsă în versiunea germană a articolului 6 alineatul (1) primul paragraf a doua
         teză și alineatul (2) a doua teză din Directiva 97/7, poate sugera că aceste dispoziții privesc exclusiv cheltuielile ocazionate
         de exercitarea dreptului de retractare, cu excluderea costurilor de expediere a mărfurilor care erau deja efectuate la data
         retractării. Celelalte versiuni lingvistice ale acestei directive, în special versiunile engleză și franceză, pot susține
         o astfel de interpretare.

      25      În al doilea rând, instanța de trimitere susține că articolul 6 alineatul (2) prima teză din această directivă nu exclude
         ca, în cazul retractării, furnizorul să obțină o compensare a valorii prestațiilor utilizate de consumator care nu pot fi
         restituite în natură. Prin urmare, este compatibil cu articolul menționat să se admită că livrarea mărfurilor este o prestație
         în temeiul căreia consumatorul ar trebui să restituie furnizorului o valoare de înlocuire, echivalentă cu costurile de expediere,
         iar, în consecință, obligația de rambursare a furnizorului ar fi redusă în mod corespunzător.

      26      În al treilea rând, potrivit instanței de trimitere, nu este cert că obiectivul protecției consumatorului care este enunțat
         în special în considerentul (14) al Directivei 97/7 impune rambursarea costurilor de expediere a mărfurilor. Astfel, cu ocazia
         unei achiziții obișnuite, cumpărătorul suportă cheltuielile deplasării sale la magazin, fără a ține seama de timpul alocat
         pentru a se deplasa acolo.

      27      În aceste condiții, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Dispozițiile articolului 6 alineatul (1) [primul paragraf] a doua teză și alineatul (2) din Directiva [97/7] trebuie interpretate
         în sensul că se opun unei reglementări naționale potrivit căreia costurile de expediere a mărfurilor pot fi imputate consumatorului
         chiar și atunci când acesta și‑a exercitat dreptul de retractare?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Observațiile prezentate Curții
      28      Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen, guvernele spaniol, austriac și portughez, precum și Comisia Comunităților Europene
         consideră că dispozițiile articolului 6 din Directiva 97/7 se opun unei reglementări naționale care permite furnizorului să
         impute consumatorului costurile de expediere a mărfurilor, în cazul în care acesta din urmă își exercită dreptul de retractare.

      29      Mai întâi, acestea susțin că sintagma „sumele plătite de consumator” prevăzută la articolul 6 alineatul (2) prima teză din
         Directiva 97/7 trebuie să fie interpretată în mod larg pentru a include orice prestație financiară a consumatorului față de
         furnizor în cadrul executării contractului, inclusiv costurile de expediere a mărfurilor.

      30      În continuare, potrivit acestora, articolul 6 alineatele (1) și (2) din directiva menționată prevede că singurele cheltuieli
         care pot fi imputate consumatorului care își exercită dreptul de retractare sunt costurile directe ale returnării bunurilor.
         În consecință, celelalte cheltuieli, în special cele aferente expedierii bunurilor, nu ar putea să fie puse în sarcina acestuia
         din urmă.

      31      În sfârșit, se susține că este necesară rambursarea către consumator a cheltuielilor pe care acesta le‑a suportat pentru o
         prestație accesorie a furnizorului, precum expedierea mărfurilor, care nu prezintă niciun interes după retractarea consumatorului
         pentru a‑l proteja pe acesta din urmă împotriva riscurilor datorate imposibilității practice de a vedea mărfurile înainte
         de încheierea contractului de vânzare la distanță.

      32      Guvernul german arată, dimpotrivă, că dispozițiile articolului 6 alineatul (1) primul paragraf a doua teză și alineatul (2)
         din Directiva 97/7 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei astfel de reglementări naționale potrivit căreia costurile
         de expediere a mărfurilor pot fi imputate consumatorului atunci când acesta și‑a exercitat dreptul de retractare.

      33      Guvernul menționat susține în esență că Directiva 97/7 nu reglementează imputarea costurilor de expediere în cazul retractării
         consumatorului. Prin urmare, această imputare s‑ar încadra la „alte condiții și modalități consecutive exercitării dreptului
         de retractare” care trebuie stabilite de statele membre, astfel cum se prevede în considerentul (14) al directivei menționate.

      34      Același guvern consideră că rambursarea „sumelor plătite” de consumator în sensul articolului 6 alineatul (2) prima teză din
         directiva menționată nu privește decât prestațiile principale, în special prețul plătit de consumator.

      35      Guvernul german susține că Directiva 97/7 distinge între cheltuielile imputate „datorită exercitării” dreptului de retractare,
         care sunt consecutive punerii în aplicare a acestui drept, și celelalte cheltuieli ocazionate de încheierea sau de executarea
         contractului. În această privință, arată că articolul 6 alineatul (2) a doua teză din directiva menționată nu privește decât
         cheltuielile consecutive exercitării dreptului de retractare, în timp ce regimul aplicabil celorlalte cheltuieli contractuale
         nu este armonizat de această directivă. Or, costurile de expediere iau naștere anterior și independent de exercitarea dreptului
         de retractare. Prin urmare, imputarea lor este reglementată de dreptul intern al fiecărui stat membru.

      36      În ceea ce privește obiectivele urmărite la articolul 6 din Directiva 97/7, guvernul german arată că acest articol urmărește,
         desigur, să compenseze dezavantajul care rezultă din imposibilitatea consumatorului de a examina mărfurile înainte de încheierea
         contractului. Cu toate acestea, obiectivele respective nu cuprind nicio indicație care ar permite o reformare completă a relației
         contractuale.

      37      De altfel, suportarea costurilor de expediere de către consumator nu poate să îl împiedice pe acesta să își exercite dreptul
         de retractare. Astfel, potrivit aceluiași guvern, pe de o parte, consumatorul este informat, înainte de încheierea contractului,
         în legătură cu cuantumul unor astfel de costuri. Pe de altă parte, decizia de a rezilia contractul este independentă de existența
         acestor costuri, de vreme ce acestea au fost deja efectuate.

       Răspunsul Curții
       Observații introductive
      38      Cu titlu introductiv, trebuie să se amintească faptul că din considerentul (4) al Directivei 97/7 rezultă că aceasta din urmă
         urmărește să introducă un număr minim de norme comune la nivelul Uniunii Europene în domeniul contractelor la distanță.

      39      Mai precis, articolul 6 alineatul (1) primul paragraf prima teză din directiva menționată recunoaște consumatorului un drept
         de retractare pe care îl poate exercita, într‑un termen determinat, fără penalități și fără indicarea unui motiv.

      40      În ceea ce privește consecințele juridice ale retractării, articolul 6 alineatul (2) prima și a doua teză din Directiva 97/7
         prevede că „furnizorul este obligat să ramburseze gratis sumele plătite de consumator. Singurele cheltuieli care pot fi imputate
         consumatorului datorită exercitării dreptului de retractare sunt costurile directe ale returnării bunurilor”.

      41      Cu toate acestea, din considerentul (14) al directivei menționate rezultă că armonizarea consecințelor juridice ale retractării
         nu este completă și că, așadar, este de competența statelor membre „să determine alte condiții și modalități consecutive exercitării
         dreptului de retractare”.

       Cu privire la interpretarea expresiei „sumele plătite de consumator”
      42      În acțiunea principală, se urmărește să se stabilească dacă domeniul de aplicare al articolului 6 alineatele (1) și (2) din
         Directiva 97/7 cuprinde imputarea costurilor de expediere a mărfurilor, în cazul în care consumatorul își exercită dreptul
         de retractare, sau dacă, dimpotrivă, revine statelor membre competența de a stabili această imputare.

      43      În această privință, trebuie să se constate că, potrivit cuprinsului articolului 6 alineatul (2) prima teză din directiva
         menționată, furnizorul, în cazul retractării consumatorului, are o obligație generală de restituire care privește toate sumele
         plătite de acesta din urmă cu ocazia contractului, indiferent de cauza plății acestora.

      44      Contrar celor susținute de guvernul german, nu rezultă nici din cuprinsul dispozițiilor articolului 6 din Directiva 97/7,
         nici din economia generală a acestora că sintagma „sumele plătite” trebuie să fie interpretată ca desemnând numai prețul plătit
         de consumator, cu excluderea cheltuielilor suportate de acesta din urmă.

      45      Astfel, Directiva 97/7, în conformitate cu articolul 4 din aceasta, nu efectuează o distincție între prețul bunurilor și costurile
         de livrare decât în ceea ce privește informațiile puse la dispoziția consumatorului de către furnizor înainte de încheierea
         contractului. În schimb, în ceea ce privește consecințele juridice ale retractării, directiva menționată nu efectuează o astfel
         de distincție și se referă, așadar, la totalitatea sumelor plătite de consumator furnizorului.

      46      Această interpretare este confirmată de asemenea de însăși formularea expresiei „[s]ingurele cheltuieli care pot fi imputate
         consumatorului”, utilizată în cuprinsul celei de a doua teze a alineatului (2) menționat, pentru a desemna „costurile directe
         ale returnării bunurilor”. Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 32 din concluzii, expresia „singurele cheltuieli”
         determină necesitatea unei interpretări stricte a acestei dispoziții și conferă un caracter exhaustiv acestei excepții.

      47      În consecință, din ceea ce precedă rezultă că sintagma „sume plătite”, menționată la articolul 6 alineatul (2) prima teză
         din Directiva 97/7, include toate sumele plătite de consumator pentru a acoperi cheltuielile prilejuite de contract, sub rezerva
         interpretării care trebuie dată articolului 6 alineatul (2) a doua teză din această directivă.

       Cu privire la interpretarea expresiei „datorită exercitării dreptului său de a se retracta”
      48      Astfel cum s‑a amintit la punctul 35 din prezenta hotărâre, guvernul german invocă de asemenea faptul că sintagma „datorită
         exercitării dreptului de retractare”, cuprinsă la articolul 6 alineatul (1) primul paragraf a doua teză și alineatul (2) a
         doua teză din Directiva 97/7, nu privește totalitatea cheltuielilor imputabile consumatorului, ci numai cele care au o legătură
         cu exercitarea dreptului de retractare. Prin urmare, dispozițiile menționate nu ar reglementa decât cheltuielile cauzate de
         retractare.

      49      Cu titlu prealabil, trebuie să se constate că, în anumite versiuni lingvistice, cuprinsul articolului 6 alineatul (1) primul
         paragraf a doua teză și alineatul (2) a doua teză din directiva menționată poate să fie interpretat fie ca raportându‑se exclusiv
         la cheltuielile consecutive exercitării dreptului de retractare și cauzate de acesta, fie ca referindu‑se la totalitatea cheltuielilor
         ocazionate de încheierea, executarea și încetarea contractului și care sunt susceptibile să fie imputate consumatorului în
         cazul în care acesta își exercită dreptul de retractare.

      50      Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 41 din concluzii, chiar dacă versiunile germană, engleză și franceză ale Directivei
         97/7 utilizează expresiile „infolge”, „because of” și „en raison de”, alte versiuni lingvistice ale aceleiași directive, în
         special cea spaniolă și italiană, nu utilizează o expresie similară, ci vizează numai consumatorul care își exercită dreptul
         de retractare.

      51      Potrivit unei jurisprudențe constante, necesitatea interpretării uniforme a directivelor Uniunii exclude posibilitatea ca,
         în caz de îndoială, textul unei dispoziții să fie privit în mod izolat și impune ca, dimpotrivă, acesta să fie interpretat
         și aplicat în lumina versiunilor existente în celelalte limbi oficiale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 aprilie 1998,
         EMU Tabac și alții, C‑296/95, Rec., p. I‑1605, punctul 36, Hotărârea din 17 iunie 1998, Mecklenburg, C‑321/96, Rec., p. I‑3809,
         punctul 29, Hotărârea din 20 noiembrie 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading, C‑375/07, Rep., p. I‑8691, punctul
         46, precum și Hotărârea din 10 septembrie 2009, Eschig, C‑199/08, Rep., p. I‑8295, punctul 54). În plus, în cazul în care
         există diferențe între diversele versiuni lingvistice ale unui text al Uniunii, dispoziția în cauză trebuie să fie interpretată
         în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte (a se vedea Hotărârea din 9 martie 2000,
         EKW și Wein & Co, C‑437/97, Rec., p. I‑1157, punctul 42, Hotărârea din 4 octombrie 2007, Schutzverband der Spirituosen‑Industrie,
         C‑457/05, Rep., p. I‑8075, punctul 18, precum și Hotărârea din 9 octombrie 2008, Sabatauskas și alții, C‑239/07, Rep., p. I‑7523,
         punctul 39).

      52      Trebuie să se constate că interpretarea articolului 6 alineatul (1) primul paragraf a doua teză și alineatul (2) a doua teză
         din Directiva 97/7, potrivit căreia aceste dispoziții se referă la totalitatea cheltuielilor ocazionate de încheierea, executarea,
         precum și de încetarea contractului și care sunt susceptibile să fie imputate consumatorului în cazul în care acesta își exercită
         dreptul de retractare, corespunde economiei generale și finalității acestei directive.

      53      Astfel, pe de o parte, această interpretare este confirmată de faptul că, inclusiv în versiunile lingvistice ale Directivei
         97/7 care utilizează, la articolul 6 din aceasta, termenul „datorită” sau orice altă expresie similară, considerentul (14)
         al acestei directive menționează cheltuielile suportate de consumator „atunci când își exercită dreptul de retractare”. Rezultă
         din aceasta că, spre deosebire de ceea ce invocă guvernul german, articolul 6 alineatul (1) primul paragraf a doua teză și
         alineatul (2) a doua teză din directiva menționată se raportează la totalitatea cheltuielilor ocazionate de contract și nu
         numai la cheltuielile consecutive exercitării dreptului de retractare și cauzate de acesta.

      54      Pe de altă parte, în ceea ce privește obiectivul articolului 6 din Directiva 97/7, este necesar să se sublinieze că, în cuprinsul
         considerentului (14) al acesteia, se prevede că interdicția de a imputa consumatorului, în cazul retractării acestuia, cheltuielile
         ocazionate de contract are ca finalitate să asigure că dreptul de retractare garantat de această directivă „nu rămân[e] pur
         formal” (a se vedea în această privință Hotărârea din 3 septembrie 2009, Messner, C‑489/07, Rep., p. I‑7315, punctul 19).
         Atât timp cât obiectivul articolului 6 menționat este astfel în mod clar de a nu descuraja consumatorul să își exercite dreptul
         de retractare, ar fi contrar obiectivului menționat ca acest articol să fie interpretat în sensul că ar autoriza statele membre
         să permită punerea în sarcina acestui consumator a costurilor de livrare în cazul unei astfel de retractări.

      55      În această privință, trebuie să se amintească faptul că articolul 6 alineatul (1) primul paragraf a doua teză și alineatul
         (2) a doua teză din directiva menționată autorizează furnizorul să impute consumatorului, în cazul retractării acestuia din
         urmă, numai costurile directe ale returnării bunurilor.

      56      În situația în care costurile de expediere ar trebui de asemenea să fie puse în sarcina consumatorului, o astfel de imputare,
         care ar fi în mod inevitabil de natură să îl descurajeze pe acesta din urmă să își exercite dreptul de retractare, ar încălca
         obiectivul însuși al articolului 6 din directivă, astfel cum a fost amintit la punctul 54 din prezenta hotărâre.

      57      În plus, o astfel de imputare ar fi de natură să pună în discuție repartizarea echilibrată a riscurilor între părțile la contractele
         încheiate la distanță, prin faptul că ar determina ca totalitatea obligațiilor legate de transportul bunurilor să fie suportate
         de către consumator.

      58      Pe de altă parte, faptul că consumatorul a fost informat în legătură cu costurile de expediere anterior încheierii contractului
         nu este de natură să anihileze caracterul descurajator pe care practica de a imputa aceste costuri consumatorului l‑ar avea
         asupra exercitării de către acesta din urmă a dreptului său de retractare.

      59      Având în vedere totalitatea considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 6 alineatul
         (1) primul paragraf a doua teză și alineatul (2) din Directiva 97/7 trebuie să fie interpretat în sensul că se opune unei
         reglementări naționale care permite furnizorului, într‑un contract încheiat la distanță, să impute consumatorului costurile
         de expediere a mărfurilor, în cazul în care acesta din urmă își exercită dreptul de retractare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      60      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf a doua teză și alineatul (2) din Directiva 97/7/CE a Parlamentului European și a
            Consiliului din 20 mai 1997 privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță trebuie să fie interpretat
            în sensul că se opune unei reglementări naționale care permite furnizorului, într‑un contract încheiat la distanță, să impute
            consumatorului costurile de expediere a mărfurilor, în cazul în care acesta din urmă își exercită dreptul de retractare.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 14 iulie 1988. # Federația Industriei Uleiurilor a CEE (FEDIOL) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 188/85.


title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 18 octombrie 2012.#Észak‑dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) și Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, devenită Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe, împotriva Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Fővárosi Ítélőtábla.#Directiva 2004/18/CE – Contracte de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii – Articolul 44 alineatul (2), articolul 47 alineatul (1) litera (b) și alineatele (2) și (5) – Capacitatea economică și financiară a candidaților sau a ofertanților – Nivel minim de capacitate stabilit pe baza unui indicator unic din bilanț – Informație contabilă susceptibilă de a fi influențată de diferențe între legislațiile naționale în materia conturilor anuale ale societăților.#Cauza C-218/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      18 octombrie 2012 (
            *1
         )
      În cauza C-218/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Fővárosi Ítélőtábla (Ungaria), prin decizia din 20 aprilie 2011, primită de Curte la 11 mai 2011, în procedura

         Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig),

         Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, devenită Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe,
      împotriva

         Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság,

      cu participarea:

         Vegyépszer Építő és Szerelő Zrt,

         MÁVÉPCELL Kft,

      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din domnul G. Arestis, îndeplinind funcția de președinte de cameră, și domnii J. Malenovský și D. Šváby (raportor), judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna K. Sztranc-Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 martie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig), de G. Buda, de A. Cséza și de D. Kuti, ügyvédek;

               —

               pentru Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, devenită Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe, de Z. Mucsányi, ügyvéd;

               —

               pentru guvernul maghiar, de M. Z. Fehér, de K. Szíjjártó și de G. Koós, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de T. Müller, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A. Tokár și de A. Sipos, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 44 alineatul (2) și a articolului 47 alineatul (1) litera (b) și alineatele (2) și (5) din Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116).

               2

               Această cerere a fost formulată de Fővárosi Ítélőtábla (Curtea de Apel Budapesta) sesizată, în apel, cu o acțiune împotriva unei decizii a Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság (Comisia arbitrală a Consiliului Achizițiilor Publice), instanță administrativă arbitrală. Această decizie a fost adoptată în cadrul unui litigiu între Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, devenită Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe (denumită în continuare „Hochtief Ungaria”), sucursală maghiară a Hochtief Solutions AG, societate de drept german, pe de o parte, și Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) (Direcția pentru protecția mediului și gospodărirea apelor pentru transdanubia septentrională), pe de altă parte, având ca obiect o procedură restrânsă de atribuire a unui contract de achiziții publice inițiată de aceasta din urmă. În cadrul acțiunii menționate, formulată de Hochtief Ungaria, această instanță arbitrală este pârâtă, iar Édukövízig, la rândul ei, este considerată ca fiind reclamantă alături de Hochtief Ungaria.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Directiva 2004/18

               3

               Directiva 2004/18 conține, printre altele, următoarele considerente:
               „[...]

                        (2)

                        Atribuirea contractelor încheiate în statele membre în numele statului, al colectivităților teritoriale și al altor organisme de drept public trebuie să respecte principiile prevăzute de tratat, în special principiul liberei circulații a mărfurilor, principiul libertății de stabilire și principiul libertății de a presta servicii, precum și principiile care decurg din acestea, precum egalitatea de tratament, nediscriminarea, recunoașterea reciprocă, proporționalitatea și transparența. Cu toate acestea, în ceea ce privește contractele de achiziții publice care depășesc o anumită valoare, se recomandă elaborarea unor dispoziții de coordonare comunitară a procedurilor interne de atribuire a contractelor fondate pe aceste principii pentru a le putea garanta efectele și pentru a asigura un mediu concurențial în ceea ce privește achizițiile publice. Prin urmare, aceste dispoziții de coordonare trebuie interpretate în conformitate cu normele și principiile menționate anterior și în conformitate cu celelalte norme prevăzute de tratat.

                  [...]

                        (39)

                        Verificarea îndeplinirii cerințelor de către ofertanți, în cazul procedurilor deschise, respectiv de către candidați, în cazul procedurilor restrânse și de negociere cu publicarea unui anunț de participare și în cazul dialogului competitiv, precum și selectarea acestora trebuie efectuate în condiții de transparență. În acest scop, trebuie precizate criteriile nediscriminatorii pe care autoritățile contractante le pot utiliza în vederea selectării concurenților și mijloacele pe care le pot utiliza operatorii economici pentru a dovedi că îndeplinesc respectivele criterii. În același spirit de transparență, autorității contractante trebuie să i se solicite să indice, în momentul lansării unei invitații de participare la o procedură de achiziții publice, criteriile de selectare pe care le va folosi în vederea selectării, precum și nivelul capacităților specifice pe care le poate eventual solicita din partea operatorilor economici pentru a-i accepta în procedura de atribuire a contractului de achiziții publice.

                        (40)

                        O autoritate contractantă poate limita numărul de candidați la procedurile restrânse și de negociere cu publicarea unui anunț de participare, precum și la dialogul competitiv. Limitarea numărului de candidați trebuie să se realizeze pe baza unor criterii obiective, precizate în anunțul de participare. [...]

                  [...]”

               4

               Potrivit articolului 2 din Directiva 2004/18, intitulat: „Principii de atribuire a contractelor”:
               „Autoritățile contractante tratează operatorii economici în mod egal și fără discriminare și acționează potrivit principiului transparenței.”

               5

               Articolul 44 din această directivă, intitulat „Verificarea respectării cerințelor și selecția participanților, atribuirea contractelor”, prevede:
               „(1)   Contractele se atribuie pe baza criteriilor prevăzute la articolele 53 și 55, [...] după verificarea respectării cerințelor pentru operatorii economici [...] realizată de autoritățile contractante conform criteriilor referitoare la capacitatea economică și financiară, la cunoștințele sau capacitățile profesionale și tehnice prevăzute la articolele 47-52 și, după caz, în conformitate cu normele și criteriile nediscriminatorii prevăzute la alineatul (3).
               (2)   Autoritățile contractante pot solicita candidaților și ofertanților să îndeplinească niveluri minime de capacități, în conformitate cu articolele 47 și 48.
               Amploarea informațiilor prevăzute la articolele 47 și 48, precum și nivelurile minime de capacități necesare pentru un anumit contract trebuie raportate la și trebuie să fie proporționale cu obiectul contractului.
               Aceste niveluri minime sunt menționate în anunțul de participare.
               (3)   În procedurile restrânse, procedurile de negociere cu publicarea unui anunț de participare și dialogul competitiv autoritățile contractante pot limita numărul candidaților corespunzători pe care îi vor invita să depună oferte, să negocieze sau să poarte un dialog, cu condiția să fie disponibil un număr suficient de candidați. Autoritățile contractante indică în anunțul de participare criteriile sau normele obiective și nediscriminatorii pe care estimează că le vor utiliza [...]
               [...]”

               6

               Articolul 47 din directiva menționată, intitulat „Capacitate economică și financiară”, prevede:
               „(1)   Dovada capacității economice și financiare a operatorului economic poate fi făcută, ca regulă generală, prin una sau mai multe dintre următoarele referințe:

                        (a)

                        declarații bancare corespunzătoare sau, după caz, dovada unei asigurări a riscului profesional;

                        (b)

                        prezentarea bilanțurilor sau a extraselor de bilanț, în cazul în care publicarea bilanțurilor este prevăzută de legislația țării în care este stabilit operatorul economic;

                        (c)

                        o declarație privind cifra totală de afaceri și, după caz, cifra de afaceri din domeniul de activitate care face obiectul contractului, pentru cel mult ultimele trei exerciții financiare, disponibile în funcție de data înființării sau începerii activităților operatorului economic, în măsura în care informațiile privind cifrele de afaceri sunt disponibile.

                  (2)   După caz, un operator economic poate pune în evidență, pentru un contract determinat, capacitățile altor entități, indiferent de natura juridică a relațiilor dintre acesta și respectivele entități. În acest caz, operatorul economic trebuie să dovedească autorității contractante că va dispune de mijloacele necesare prezentând, de exemplu, angajamentul respectivelor entități în acest sens.
               (3)   În aceleași condiții, un grup de operatori economici prevăzut la articolul 4 poate menționa capacitățile membrilor grupului sau ale altor entități.
               (4)   Autoritățile contractante precizează, în anunțul de participare sau în invitația ofertantului, ce referință sau referințe au ales, dintre cele prevăzute la alineatul (1), precum și celelalte referințe justificative care trebuie prezentate.
               (5)   În cazul în care, din motive întemeiate, operatorul economic nu poate prezenta referințele solicitate de autoritatea contractantă, este autorizat să facă dovada capacității sale economice și financiare prin orice alt document pe care autoritatea contractantă îl consideră corespunzător.”

         Directiva 78/660/CEE

               7

               Astfel cum rezultă din primul său considerent, A patra Directivă 78/660/CEE a Consiliului din 25 iulie 1978 în temeiul articolului [44 alineatul (2) litera (g)] din tratat privind conturile anuale ale anumitor forme de societăți comerciale (JO L 222, p. 11, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 21) a efectuat o armonizare a dispozițiilor de drept intern privind în special structura și conținutul conturilor anuale, precum și metodele de evaluare și publicitatea acestor documente în ceea ce privește societățile comerciale pe acțiuni și societățile comerciale cu răspundere limitată. Articolul 1 alineatul (1) din această directivă, care enumeră tipurile de societăți vizate, menționează printre altele, în ceea ce privește Republica Federală Germania, „Aktiengesellschaft”.

               8

               Cu toate acestea, armonizarea efectuată de directiva menționată nu este decât parțială. Astfel, la articolul 6 se prevede, printre altele, că statele membre pot autoriza sau impune adaptarea structurii bilanțului și a contului de profit și pierderi pentru a include alocarea profitului și a pierderilor.

         Dreptul german și dreptul maghiar

               9

               Din decizia de trimitere rezultă că reglementarea germană și cea maghiară în materia conturilor anuale ale societăților prevăd, ambele, că postul din bilanț referitor la rezultat trebuie să raporteze distribuirea de dividende. Cu toate acestea, în timp ce reglementarea maghiară nu autorizează acest lucru decât în măsura în care nu face ca respectivul post din bilanț să fie negativ, reglementarea germană nu prevede o limitare asemănătoare, cel puțin în ceea ce privește transferul profitului unei filiale către societatea-mamă.

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               10

               Printr-un anunț publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 25 iulie 2006, Édukövízig a inițiat o procedură restrânsă în vederea atribuirii unui contract de achiziții publice având ca obiect realizarea de lucrări de infrastructuri de transport. Rezultă din dosar că valoarea estimată a acestor lucrări se situează într-un interval cuprins între 7,2 și 7,5 miliarde HUF, adică între aproximativ 23300000 și 24870000 de euro.

               11

               În ceea ce privește capacitatea economică și financiară a candidaților, autoritatea contractantă a solicitat prezentarea unui document uniform, stabilit conform regulilor contabile, și a fixat un nivel minim care consta în aceea că rezultatul redat în bilanț trebuia să nu fi fost negativ pentru mai mult de unul dintre ultimele trei exerciții financiare încheiate (denumită în continuare „cerința economică”).

               12

               Hochtief AG este societatea-mamă a unui grup căruia îi aparține Hochtief Solutions AG, filială deținută în proporție de 100 % de prima societate. Este vorba despre societăți de drept german. Hochtief Ungaria este sucursala maghiară a celei de a doua societăți. Rezultă din decizia de trimitere că Hochtief Ungaria are cel puțin posibilitatea de a se referi în mod exclusiv la situația Hochtief Solutions AG în ceea ce privește cerința economică.

               13

               În conformitate cu un contract de transfer al profitului, profitul realizat de Hochtief Solutions AG trebuie să fie transferat în fiecare an societății-mamă, astfel că rezultatul menționat în bilanțul Hochtief Solutions AG este în mod sistematic egal cu zero sau este negativ.

               14

               Hochtief Ungaria a pus în discuție legalitatea cerinței economice, pentru motivul că aceasta ar fi discriminatorie și ar încălca anumite dispoziții din legea maghiară de transpunere a Directivei 2004/18.

               15

               Instanța de trimitere arată, în această privință, că, prin aplicarea regulilor în materia conturilor anuale aplicabile societăților de drept german sau cel puțin grupurilor de societăți de drept german, este posibil ca o societate să aibă un rezultat financiar pozitiv după impozitare, însă bilanțul să fie negativ, ca urmare a unei distribuiri de dividende sau a unui transfer al profitului care excede profitul după impozitare, în timp ce reglementarea maghiară interzice o distribuire de dividende care ar face ca rezultatul potrivit bilanțului să fie negativ.

               16

               Hochtief Ungaria a contestat legalitatea cerinței economice în fața Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság. Decizia acesteia din urmă a făcut obiectul unei acțiuni formulate de Hochtief Ungaria în fața unei instanțe de fond, iar ulterior în fața instanței de trimitere.

               17

               În fața instanței de trimitere, Hochtief Ungaria a arătat că cerința economică nu permite efectuarea unei comparații nediscriminatorii și obiective între candidați, în măsura în care normele privind conturile anuale ale societăților în ceea ce privește plata dividendelor în cadrul grupurilor de întreprinderi pot să varieze de la un stat membru la altul. Acest lucru ar fi valabil în orice caz în privința Ungariei și a Republicii Federale Germania. Cerința economică ar fi discriminatorie în mod indirect, deoarece ar defavoriza candidații care nu pot să o îndeplinească sau nu ar putea să o facă decât cu dificultate, întrucât sunt supuși, în statul membru în care sunt stabiliți, unei legislații diferite de cea aplicabilă în statul membru al autorității contractante.

               18

               Instanța de trimitere constată, pe de o parte, că rezultă din articolul 44 alineatul (2) și din articolul 47 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/18 că o autoritate contractantă poate stabili un nivel minim de capacitate economică și financiară prin referire la bilanț și, pe de altă parte, că acest articol 47 ține cont de diferențele care pot să existe între reglementările naționale referitoare la conturile anuale ale societăților. Prin urmare, instanța de trimitere ridică problema modului în care este posibil să se definească un nivel minim al capacității economice și financiare care să fie comparabil indiferent de locul unde societatea își are sediul, atunci când acest nivel trebuie să fie atestat prin documente care constituie referințe prevăzute la articolul 47 alineatul (1) litera (b) menționat, dar al căror conținut și indicații oferite pot să difere de la un stat membru la altul.

               19

               În aceste condiții, Fővárosi Ítélőtábla a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Dispoziția potrivit căreia nivelul minim de capacitate prevăzut la articolul 44 alineatul (2) din Directiva 2004/18 [...] este impus în conformitate cu articolul 47 alineatul (1) litera (b) din aceeași directivă poate fi interpretată în sensul că autoritatea contractantă are dreptul să raporteze nivelul minim de capacitate la un «indicator» unic din documentul contabil (bilanțul) ales de aceasta pentru verificarea capacității economice și financiare?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, informația selectată pentru a aprecia nivelul minim de capacitate (rezultatul exercițiului financiar), care prezintă un conținut diferit în funcție de reglementările contabile din fiecare stat membru, respectă cerința de conformitate prevăzută la articolul 44 alineatul (2) din directiva [menționată]?

                        3)

                        Pentru a ține cont de diferențele care, fără îndoială, există între statele membre, este suficient ca autoritatea contractantă, pe lângă documentele alese pentru verificarea capacității economice și financiare, să asigure posibilitatea recurgerii la referințe exterioare (articolul 47 alineatul [(2) din Directiva 2004/18]) sau, în vederea respectării cerinței de conformitate cu privire la toate documentele indicate de autoritatea contractantă, trebuie să fie asigurată posibilitatea de a dovedi în alt mod respectiva capacitate (articolul 47 alineatul (5) [din această directivă])?”

         Cu privire la admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare

               20

               Édukövízig susține, cu titlu introductiv, că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este inadmisibilă din două motive. Pe de o parte, aceasta s-ar referi la elemente juridice care, nefiind discutate în cursul procedurii anterioare celei pendinte în fața instanței de trimitere, ar fi lipsite de relevanță în privința litigiului înaintat acestei instanțe. Pe de altă parte, exigența economică nu ar ridica nicio dificultate reală, în măsura în care Hochtief Ungaria ar fi putut fie să prezinte propriul bilanț, care ar fi permis îndeplinirea cerinței menționate, fie să acționeze în numele Hochtief Solutions AG, care, având în vedere contractul de transfer al profitului cu societatea-mamă, Hochtief AG, ar fi trebuit, în temeiul legislației care îi este aplicabilă, să pună în evidență capacitatea economică și financiară a acesteia din urmă, responsabilă din punct de vedere legal, ceea ce ar fi fost de asemenea suficient pentru a îndeplini cerința economică.

               21

               În ceea ce privește primul motiv de inadmisibilitate invocat, trebuie să se constate că acesta se referă la întinderea sesizării instanței de trimitere, astfel cum rezultă din aplicarea normelor de procedură naționale, chestiune a cărei examinare nu este de competența Curții.

               22

               Cu privire la al doilea motiv de inadmisibilitate, acesta este întemeiat pe presupuse consecințe care decurg din aprecierea unor elemente de fapt în legătură fie cu dreptul maghiar, și anume imposibilitatea Hochtief Ungaria de a îndeplini ea însăși cerința economică, fie cu dreptul german al societăților, și anume posibilitatea Hochtief Solutions AG de a îndeplini aceeași cerință prin obligația de a pune în evidență capacitatea economică a societății-mamă, elemente cu privire la care nu este de competența Curții să se pronunțe.

               23

               De altfel, trebuie amintit că, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale, instituită prin articolul 267 TFUE, numai instanța națională are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. Aceasta din urmă poate respinge o întrebare adresată de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale sau atunci când problema este de natură generală ori ipotetică (a se vedea în special Hotărârea din 28 octombrie 2010, Volvo Car Germany, C-203/09, Rep., p. I-10721, punctul 23 și jurisprudența citată).

               24

               Nefiind întâlnită aici niciuna dintre aceste situații, este necesară examinarea întrebărilor preliminare adresate de instanța de trimitere.

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima și la a doua întrebare

               25

               Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 44 alineatul (2) și articolul 47 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/18 trebuie interpretate în sensul că o autoritate contractantă este autorizată să solicite un nivel minim de capacitate economică și financiară prin referire la un anumit post din bilanț, cu toate că pot să existe diferențe cu privire la acest post între legislațiile diferitor state membre și, în consecință, între bilanțurile societăților, în funcție de legislația la care acestea sunt supuse în privința întocmirii conturilor lor anuale.

               26

               În temeiul articolului 44 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2004/18, o autoritate contractantă este autorizată să solicite un nivel minim de capacitate economică și financiară în conformitate cu articolului 47 din această directivă. Acest din urmă articol prevede la alineatul (1) litera (b) că autoritatea contractantă poate, printre altele, să solicite candidaților și ofertanților să justifice această capacitate prin prezentarea bilanțului.

               27

               Totodată, trebuie să se constate că nu ar putea să fie formulat un nivel minim de capacitate economică și financiară prin referire la bilanț în general. În consecință, facultatea prevăzută la articolul 44 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2004/18 nu poare fi pusă în aplicare, în ceea ce privește articolul 47 alineatul (1) litera (b) menționat, decât prin referire la unul sau la mai multe elemente individuale ale bilanțului.

               28

               În ceea ce privește alegerea acestor elemente, articolul 47 din Directiva 2004/18 acordă o libertate destul de mare autorităților contractante. Astfel, contrar articolului 48 din această directivă, care, referindu-se la capacitățile tehnice și profesionale, stabilește un sistem închis care limitează modurile de evaluare și de verificare de care dispun autoritățile menționate și, prin urmare, posibilitatea acestora de a formula cerințe (a se vedea, în ceea ce privește dispoziții analoage din directive anterioare Directivei 2004/18, Hotărârea din 10 februarie 1982, Transporoute et travaux, 76/81, Rec., p. 417, punctele 8-10 și 15), alineatul (4) al articolului 47 autorizează în mod expres autoritățile contractante să aleagă referințele justificative care trebuie prezentate de candidați sau de ofertanți pentru a-și dovedi capacitatea economică și financiară. Având în vedere că articolul 44 alineatul (2) din Directiva 2004/18 se referă la articolul 47 menționat, există aceeași libertate de alegere în ceea ce privește nivelurile minime de capacitate economică și financiară.

               29

               Totuși, această libertate nu este nelimitată. Astfel, conform articolului 44 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 2004/18, un nivel minim de capacități trebuie raportat la și trebuie să fie proporțional cu obiectul contractului. Rezultă de aici că elementul sau elementele din bilanț selectate de o autoritate contractantă pentru a formula un nivel minim de capacitate economică și financiară trebuie să fie în mod obiectiv apte să ofere informații cu privire la această capacitate în privința unui operator economic și că pragul stabilit astfel trebuie să fie adaptat la importanța contractului în cauză, în sensul că constituie în mod obiectiv un indiciu pozitiv al existenței unei baze economice și financiare suficiente pentru a finaliza executarea acestui contract, fără a depăși totodată ceea ce este necesar în mod rezonabil în acest scop.

               30

               Întrucât legislațiile statelor membre în privința conturilor anuale ale societăților nu au făcut obiectul unei armonizări complete, nu poate fi exclus faptul că există diferențe între aceste legislații cu privire la un element individual al bilanțului prin referire la care o autoritate contractantă a formulat un nivel minim de capacități. Totuși, trebuie să se sublinieze că, astfel cum rezultă din articolul 47 alineatul (1) literele (b) și (c) și alineatul (5), Directiva 2004/18 conține ideea că, în ceea ce privește justificarea capacității economice și financiare a candidaților sau a ofertanților, o referință poate în mod legitim să fie solicitată de o autoritate contractantă chiar dacă, în mod obiectiv, niciun candidat sau ofertant potențial nu este în măsură să o prezinte, chiar și, în cazul alineatului (1) litera (b) menționat, din cauza unei diferențe de legislație. Prin urmare, nu se poate considera că o astfel de cerință constituie prin ea însăși o discriminare.

               31

               Rezultă de aici că cerința unui nivel minim de capacitate economică și financiară nu poate fi, în principiu, înlăturată pentru simplul motiv că acest nivel trebuie să fie justificat prin referire la un element din bilanț în legătură cu care pot să existe diferențe între reglementările diferitor state membre.

               32

               În consecință, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 44 alineatul (2) și articolul 47 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/18 trebuie interpretate în sensul că o autoritate contractantă este autorizată să solicite un nivel minim de capacitate economică și financiară prin referire la unul sau la mai multe elemente individuale din bilanț, cu condiția ca acestea să fie în mod obiectiv apte să ofere informații cu privire la această capacitate în privința unui operator economic și ca acest nivel să fie adaptat la importanța contractului în cauză, în sensul de a constitui în mod obiectiv un indiciu pozitiv al existenței unei baze economice și financiare suficiente pentru a finaliza executarea acestui contract, fără a depăși totodată ceea ce este necesar în mod rezonabil în acest scop. Cerința unui nivel minim de capacitate economică și financiară nu poate fi, în principiu, înlăturată pentru simplul motiv că acest nivel se referă la un element din bilanț în legătură cu care pot să existe diferențe între legislațiile diferitor state membre.

         Cu privire la a treia întrebare

               33

               Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 47 din Directiva 2004/18 trebuie interpretat în sensul că, atunci când un operator economic nu poate să îndeplinească un nivel minim de capacitate economică și financiară din cauza unei diferențe între legislațiile statelor membre în care acesta și, respectiv, autoritatea contractantă sunt stabiliți, cu privire la postul din bilanț prin referire la care a fost stabilit acest nivel minim de capacitate, este suficient ca acest operator să poată pune în evidență capacitatea unei alte entități, în conformitate cu alineatul (2) al acestui articol, sau trebuie să fie autorizat să își demonstreze capacitatea economică și financiară prin orice document corespunzător, în conformitate cu alineatul (5) al articolului menționat.

               34

               Totuși, trebuie subliniat că, astfel cum rezultă din decizia de trimitere, diferența de reglementare din acțiunea principală nu privește conținutul postului din bilanț vizat de cerința economică, și anume rezultatul potrivit bilanțului. Astfel, legislațiile maghiară și germană prevăd, ambele, că acest post ține cont de rezultatul exercițiului financiar și de distribuirea de dividende. În schimb, aceste legislații diferă prin aceea că legea maghiară interzice ca în urma distribuirii de dividende sau a transferului profitului acest post să fie negativ, în timp ce legea germană nu interzice acest lucru, în orice caz, nu în situația unei filiale precum Hochtief Solutions AG, care este legată de societatea-mamă printr-un contract de transfer al profitului.

               35

               Prin urmare, diferența de reglementare menționată se referă la faptul că legea germană, contrar legii maghiare, nu limitează posibilitatea unei societăți-mamă de a decide să îi fie transferat profitul filialei sale, chiar dacă acest transfer determină pentru filială un rezultat negativ potrivit bilanțului, fără a impune totuși un astfel de transfer al profitului.

               36

               Prin urmare, trebuie să se considere că, prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 47 din Directiva 2004/18 trebuie interpretat în sensul că, atunci când un operator economic se află în imposibilitatea de a îndeplini un nivel minim de capacitate economică și financiară, astfel cum este solicitat prin cerința economică, din cauza unei convenții în temeiul căreia acest operator economic își transferă în mod sistematic profitul către societatea-mamă, este suficient ca acest operator să pună în evidență capacitățile unei alte entități, potrivit alineatului (2) al acestui articol, sau dacă trebuie să fie autorizat să își demonstreze capacitatea economică și financiară prin orice document corespunzător, în conformitate cu alineatul (5) al articolului menționat, având în vedere că o astfel de convenție este autorizată fără limitări de legislația statului membru în care este stabilit operatorul economic menționat, în timp ce, potrivit legislației statului membru în care este stabilită autoritatea contractantă, aceasta nu ar fi autorizată decât cu condiția ca transferul profitului să nu determine un rezultat negativ potrivit bilanțului.

               37

               Se pare că, într-o astfel de situație, imposibilitatea în care se găsește o filială de a îndeplini un nivel minim de capacitate economică și financiară, stabilit prin referire la un element individual al bilanțului, nu rezultă în cele din urmă dintr-o diferență de legislație, ci dintr-o decizie a societății-mamă, care obligă această filială să îi transfere în mod sistematic întregul său profit.

               38

               În acest context, filiala menționată dispune doar de opțiunea prevăzută la articolul 47 alineatul (2) din Directiva 2004/18, care îi permite să pună în evidență capacitatea economică și financiară a unei alte entități prin prezentarea angajamentului acesteia de a pune la dispoziția sa mijloacele necesare. Trebuie să se constate că această opțiune este în mod special adaptată la un astfel de context, de vreme ce societatea-mamă poate compensa astfel ea însăși imposibilitatea de a îndeplini un nivel minim de capacități în care și-a pus filiala.

               39

               În consecință, trebuie să se răspundă la a treia întrebare adresată că articolul 47 din Directiva 2004/18 trebuie interpretat în sensul că, atunci când un operator economic se găsește în imposibilitatea de a îndeplini un nivel minim de capacitate economică și financiară care constă în aceea că rezultatul potrivit bilanțului al candidaților sau al ofertanților trebuie să nu fi fost negativ pentru mai mult de unul dintre ultimele trei exerciții financiare încheiate, din cauza unei convenții în temeiul căreia acest operator economic își transferă în mod sistematic profitul societății-mamă, acesta nu are altă posibilitate pentru a îndeplini acest nivel minim de capacități decât să pună în evidență capacitatea unei alte entități, în conformitate cu alineatul (2) al acestui articol. În această privință, nu este relevant că legislația statului membru în care este stabilit operatorul economic menționat și cea a statului membru în care este stabilită autoritatea contractantă diferă prin aceea că o astfel de convenție este autorizată fără limitări de legislația primului stat membru, în timp ce, potrivit legislației celui de al doilea stat membru, aceasta nu ar fi autorizată decât cu condiția ca transferul profitului să nu determine un rezultat negativ potrivit bilanțului.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               40

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

                           1)

                           Articolul 44 alineatul (2) și articolul 47 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii trebuie interpretate în sensul că o autoritate contractantă este autorizată să solicite un nivel minim de capacitate economică și financiară prin referire la unul sau la mai multe elemente individuale din bilanț, cu condiția ca acestea să fie în mod obiectiv apte să ofere informații cu privire la această capacitate în privința unui operator economic și ca acest nivel să fie adaptat la importanța contractului în cauză, în sensul de a constitui în mod obiectiv un indiciu pozitiv al existenței unei baze economice și financiare suficiente pentru a finaliza executarea acestui contract, fără a depăși totodată ceea ce este necesar în mod rezonabil în acest scop. Cerința unui nivel minim de capacitate economică și financiară nu poate fi, în principiu, înlăturată pentru simplul motiv că acest nivel se referă la un element din bilanț în legătură cu care pot să existe diferențe între legislațiile diferitor state membre.

                           2)

                           Articolul 47 din Directiva 2004/18 trebuie interpretat în sensul că, atunci când un operator economic nu poate să îndeplinească un nivel minim de capacitate economică și financiară care constă în aceea că rezultatul potrivit bilanțului al candidaților sau al ofertanților trebuie să nu fi fost negativ pentru mai mult de unul dintre ultimele trei exerciții financiare încheiate, din cauza unei convenții în temeiul căreia acest operator economic își transferă în mod sistematic profitul societății-mamă, acesta nu are altă posibilitate pentru a îndeplini acest nivel minim de capacități decât să pună în evidență capacitatea unei alte entități, în conformitate cu alineatul (2) al acestui articol. În această privință, nu este relevant că legislația statului membru în care este stabilit operatorul economic menționat și cea a statului membru în care este stabilită autoritatea contractantă diferă prin aceea că o astfel de convenție este autorizată fără limitări de legislația primului stat membru, în timp ce, potrivit legislației celui de al doilea stat membru, aceasta nu ar fi autorizată decât cu condiția ca transferul profitului să nu determine un rezultat negativ potrivit bilanțului.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: maghiara.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 18 iunie 1998. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Portugheze. # Neîndeplinirea obligațiilor. # Cauza C-183/97.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 9 iulie 1987. # Maria Frascogna împotriva Caisse des dépôts et consignations. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre - Franța. # Securitate socială. # Cauza 256/86.


Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 4 octombrie 2016.#Lidl Stiftung & Co. KG împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene verbale Castello – Mărci naționale și ale Uniunii Europene figurative anterioare Castelló – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-549/14.


Hotărârea Curții din data de 7 noiembrie 2000. # Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV împotriva Warsteiner Brauerei Haus Cramer GmbH & Co. KG. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania. # Regulamentul (CEE) nr. 2081/92. # Cauza C-312/98.


Hotărârea Curții din data de 11 mai 1989. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Libera circulație a mărfurilor. # Cauza 52/88.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 19 octombrie 2017.#Belén Bernaldo de Quirós împotriva Comisia Europeană.#Funcție publică – Funcționari – Repartizare – Transfer intern de pe un post de șef de unitate pe un post de consilier – Interesul serviciului – Abuz de putere – Dreptul de a fi ascultat și obligaţia de solicitudine – Principiul echivalenței posturilor.#Cauza T-649/16.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (Camera a doua) din 28 iunie 2016.#Andrea Lorenzet împotriva Agenția Europeană pentru Siguranța Aviației.#Funcție publică – Agenți temporari – Articolul 2 litera (f) din RAA – Contract pe perioadă nedeterminată – Concediu fără plată – Concediu pentru interese personale – Refuz de prelungire a unui concediu fără plată pentru încă un an – Articolul 52 din RAA.#Cauza F-144/15.


Hotărârea Curții din data de 12 noiembrie 1987. # Amro Aandelen Fonds împotriva Inspecteur der Registratie en Successie. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Gerechtshof Amsterdam - Țările de Jos. # Cauza 112/86.


Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 29 ianuarie 2013. # Thomas Müller împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a unei mărci comunitare figurative Sunless - Mărci comunitare verbale anterioare SUNLESS și LONCAR-SUNLESS - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Similitudinea semnelor - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-662/11.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 28 iunie 2011. # ATB Norte, SL împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative BRICO CENTER Garden - Mărcile comunitare figurative anterioare ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro și CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-479/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 28 iunie 2011 — ATB Norte/OAPI – Bricocenter Italia (BRICO CENTER Garden)
      (Cauza T‑479/09)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative BRICO CENTER Garden — Mărcile comunitare figurative anterioare ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro și CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro — Motiv relativ de refuz — Risc de confuzie — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare — Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         25, 33, 34, 57, 66 și 67)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 24 septembrie 2009 (cauza R 1044/2008‑4) privind
                  o procedură de opoziție între ATB Norte, SL și Bricocenter Italia Srl

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Bricocenter Italia Srl

               Marca comunitară vizată:

               Marca figurativă BRICO CENTER Garden pentru servicii din clasa 35 – cererea de înregistrare nr. 4935144

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               ATB Norte, SL

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Mărcile comunitare figurative anterioare ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro (nr. 989046) și CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro
                  (nr. 3262623) pentru serviciile din clasele 35, 37 și 39

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Anulează decizia atacată și respinge opoziția în totalitate

      Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează Decizia Camerei a patra de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele
                     industriale) (OAPI) din 24 septembrie 2009 (cauza R 1044/2008‑4) în măsura în care prin aceasta s‑a admis calea de atac formulată
                     de Bricocenter Italia Srl în fața camerei de recurs privind serviciile de „publicitate”, de „conducerea afacerilor” și de
                     „administrarea afacerilor”, vizate în cererea de înregistrare a mărcii comunitare.

                  2)

                  	Respinge în rest acțiunea.

                  3)

                  	ATB Norte, SL, Bricocenter Italia și OAPI suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată efectuate în cursul procedurii
                     în fața Tribunalului.