title: Hotărârea Curții din data de 21 septembrie 1999.#Albany International BV împotriva Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Kantongerecht Arnhem - Țările de Jos.#Cauza C-67/96.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII21 septembrie 1999(*)„Afilierea
 obligatorie la un fond sectorial de pensii – Compatibilitatea cu
regulile de concurență – Calificare ca întreprindere a unui fond
sectorial de pensii”În cauza C‑67/96,având
 ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CE (devenit articolul 234
 CE) de Kantongerecht te Arnhem (Țările de Jos), în litigiul aflat pe
rolul acestei instanțe întreAlbany International BVșiStichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie,cu privire la interpretarea articolelor 85, 86 și 90 din Tratatul CE (devenite articolele 81 CE, 82 CE și 86 CE),CURTEA,compusă
 din domnii G. C. Rodríguez Iglesias, președinte, J.‑P. Puissochet,
 G. Hirsch și P. Jann, președinți de cameră, J. C. Moitinho de
Almeida (raportor), C. Gulmann, J. L. Murray, D. A. O.
Edward, H. Ragnemalm, L. Sevón și M. Wathelet, judecători,avocat general: domnul F. G. Jacobs,grefier: doamna D. Louterman‑Hubeau, administrator principal,având în vedere observațiile scrise prezentate:–        pentru
 Albany International BV, de T. R. Ottervanger, avocat în cadrul
Baroului din Rotterdam, și M. H. van Coeverden, avocat în cadrul
Baroului din Haga;–        pentru
 Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie, de E. Lutjens, avocat
 în cadrul Baroului din Amsterdam, și O. Meulenbelt, avocat în cadrul
Baroului din Utrecht;–        pentru
 guvernul olandez, de domnul A. Bos, consilier juridic în cadrul
Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent;–        pentru
 guvernul german, de domnii E. Röder, Ministerialrat în cadrul
Ministerului Federal al Economiei, și C.‑D. Quassowski,
Regierungsdirektor în cadrul aceluiași minister, în calitate de agenți;–        pentru
 guvernul francez, de doamna K. Rispal‑Bellanger, director adjunct
pentru drept internațional economic și drept comunitar în cadrul
Direcției de afaceri juridice a Ministerului Afacerilor Externe, și de
domnul C. Chavance, secretar al afacerilor externe în cadrul aceleiași
direcții, în calitate de agenți;–        pentru
 Comisia Comunităților Europene, de domnul W. Wils, membru al
Serviciului juridic, în calitate de agent,având în vedere raportul pentru ședință,după
 ascultarea observațiilor orale ale Albany International BV,
reprezentată de T. R. Ottervanger, ale Stichting
Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie, reprezentată de E. Lutjens și
M. O. Meulenbelt, ale guvernului olandez, reprezentat de domnul
M. A. Fierstra, șef al Serviciului de drept european din cadrul
Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent, ale guvernului
francez, reprezentat de domnul C. Chavance, ale guvernului suedez,
reprezentat de domnul A. Kruse, departementsråd în cadrul
Secretariatului juridic (UE) din cadrul Ministerului Afacerilor Externe,
 în calitate de agent, și ale Comisiei, reprezentată de domnul W. Wils,
în ședința din 17 noiembrie 1998,după ascultarea concluziilor avocatului general prezentate în ședința din 28 ianuarie 1999,pronunță prezentaHotărâre1        Prin
 hotărârea din 4 martie 1996, primită la Curte la 11 martie 1996,
Kantongerecht te Arnhem a adresat, în temeiul articolului 177 din
Tratatul CE (devenit articolul 234 CE), trei întrebări preliminare
privind interpretarea articolelor 85, 86 și 90 din Tratatul CE (devenite
 articolele 81 CE, 82 CE și 86 CE).2        Aceste
 întrebări au fost adresate în cadrul unui litigiu între Albany
International BV (denumită în continuare „Albany”), pe de o parte, și
Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie (Fondul de pensii
sectorial din industria textilă, denumit în continuare „Fondul”), pe de
altă parte, cu privire la refuzul manifestat de Albany de a plăti
Fondului contribuțiile corespunzătoare anului 1989, pentru motivul că
afilierea obligatorie la Fond, în temeiul căreia erau solicitate
contribuțiile respective, este contrară articolului 3 litera (g) din
Tratatul CE [devenit, după modificare, articolul 3 alineatul (1) litera
(g) CE] și articolelor 85, 86 și 90 din tratat. Legislația națională3        Sistemul olandez de pensii se întemeiază pe trei piloni.4        Primul
 este constituit dintr‑o pensie de bază legală, acordată de stat în
conformitate cu Algemene Ouderdomswet (Legea de instituire a unui sistem
 general de pensie pentru limită de vârstă, denumită în continuare
„AOW”) și cu Algemene Nabestaandenwet (Legea privind indemnizația
generală de urmaș). Acest regim legal obligatoriu garantează întregii
populații dreptul la o pensie într‑un cuantum redus, indiferent de
salariul efectiv încasat anterior, calculată pe baza salariului minim
legal.5        Cel
 de al doilea pilon cuprinde pensiile suplimentare, furnizate pe baza
unei activități profesionale, salariată sau independentă, care
completează, în majoritatea cazurilor, pensia de bază. Aceste pensii
suplimentare sunt în general administrate în cadrul unor regimuri
colective care se aplică unui sector al economiei, unei profesii sau
lucrătorilor unei întreprinderi prin fonduri de pensii la care afilierea
 a devenit obligatorie, în special, precum în acțiunea principală, în
temeiul dispozițiilor Wet van 17 maart 1949 houdende vaststelling van en
 regeling betreffende verplichte deelneming in een bedrijfspensioenfonds
 (Legea din 17 martie 1949 de stabilire a normelor privind afilierea
obligatorie la un fond sectorial de pensii, denumită în continuare
„BPW”).6        Cel
 de al treilea pilon este constituit din contractele individuale de
asigurare de pensie sau de asigurare de viață, care pot fi încheiate
facultativ.7        Wet
 op de loonbelasting (Legea privind impozitul pe salarii) prevede că
primele care au ca scop constituirea unei pensii sunt deductibile numai
atunci când această pensie nu depășește un nivel „rezonabil”. Primele nu
 sunt deductibile în cazul constituirii unei pensii care depășește un
astfel de nivel. Acest nivel este stabilit, pentru o activitate de 40 de
 ani, la 70 % din ultimul salariu individual. Această reglementare
fiscală are ca efect faptul că regula actuală în Țările de Jos privind
constituirea unei pensii, inclusiv pensia în temeiul AOW, reprezintă o
pensie egală cu 70 % din ultimul salariu.8        Articolul
 1 alineatul 1 din BPW, astfel cum a fost modificat prin Legea din 11
februarie 1988, prevede:„1.      În
 sensul prezentei legi și al dispozițiilor care se întemeiază pe
aceasta, se utilizează următoarele definiții:[...]b.
 fond sectorial de pensii: un fond care funcționează într‑un sector de
activitate, în cadrul căruia sunt colectate fonduri fie numai în
beneficiul persoanelor care exercită o activitate salariată în cadrul
sectorului în cauză, fie și în beneficiul persoanelor care exercită o
activitate într‑o altă calitate în sectorul respectiv.[...]f. ministrul: ministrul politicii sociale și ocupării forței de muncă.”9        Articolul 3 din BPW, astfel cum a fost modificat, prevede:„1.
 La cererea unei organizații profesionale sectoriale pe care o consideră
 suficient de reprezentativă pentru structura vieții economice a unui
anumit sector de activitate, după consultarea șefului departamentului de
 administrație generală în cauză, ale cărui competențe includ și
activitățile sectorului în cauză, și după consultarea
Sociaal‑Economische Raad [Consiliul Economic și Social] și a
Verzekeringskamer [Camera de Asigurări], ministrul poate declara
obligatorie afilierea la fondul sectorial de pensii pentru toți
lucrătorii sau pentru anumite categorii de lucrători din sectorul
respectiv de activitate.2. În cazul
menționat la alineatul anterior, toate persoanele care aparțin
categoriilor în cauză în conformitate cu dispozițiile alineatului
menționat, precum și angajatorii acestora, în cazul lucrătorilor
salariați, au obligația de a respecta dispozițiile prevăzute în această
privință de statutele și regulamentele fondului sectorial de pensii sau
în temeiul acestora. Respectarea acestor dispoziții poate face obiectul
unei acțiuni în justiție, în special în ceea ce privește plata
contribuțiilor.”10      Articolul
 5 alineatul 2 din BPW, astfel cum a fost modificat, enumeră mai multe
condiții care trebuie îndeplinite pentru ca ministrul politicii sociale
și ocupării forței de muncă să poată aproba o cerere de afiliere
obligatorie precum cea menționată la articolul 3 alineatul 1. Astfel, în
 conformitate cu articolul 5 alineatul 2 punctele III și IV din BPW,
astfel cum a fost modificat, statutele și regulamentele fondului
sectorial de pensii trebuie să garanteze în mod suficient interesele
afiliaților, iar angajatorii și lucrătorii din sectorul în cauză trebuie
 să aibă un număr egal de reprezentanți în comitetul de gestiune al
fondului.11      Articolul 5 alineatul 2 punctul II litera l
 din BPW, astfel cum a fost modificat, prevede de asemenea că statutul
și regulamentele fondului sectorial de pensii trebuie să conțină
dispoziții privind cazurile și condițiile în temeiul cărora lucrătorii
din sectorul respectiv nu au obligația de a se afilia la fondul
menționat sau pot fi scutiți de anumite obligații cu privire la acesta.12      Articolul 5 alineatul 3 din BPW, astfel cum a fost modificat, precizează:„Ministrul
 politicii sociale și ocupării forței de muncă, după consultarea Camerei
 de Asigurări și a Consiliului Economic și Social, adoptă orientări
privind aspectele menționate la alineatul 2 punctul II litera l.
În scopul stabilirii acestor orientări, este necesar să se țină seama de
 principiul conform căruia lucrătorii în cauză care sunt deja afiliați
la un fond de pensii al unei întreprinderi sau care au încheiat o
asigurare de viață cu o societate de asigurări cu cel puțin șase luni
înainte de depunerea cererii menționate la articolul 3 alineatul 1 nu au
 obligația de a se afilia la acest fond sectorial de pensii sau sunt
scutiți de obligația de a cotiza la acest fond, în totalitate sau într‑o
 măsură rezonabilă, cu condiția ca aceștia să poată demonstra că, în
cursul perioadei în care nu au obligația de a se afilia sau sunt scutiți
 de obligația de a plăti contribuții în totalitate sau pentru o parte
rezonabilă a acestora, dobândesc drepturi la pensie care sunt cel puțin
echivalente cu cele pe care le‑ar dobândi în cazul afilierii la fondul
sectorial de pensii și cât timp aceștia pot demonstra acest lucru.
Ministrul poate de asemenea să adopte orientări referitoare la alte
aspecte cuprinse în alineatul 2.”13      Prin
 Beschikking van 29 december 1952 betreffende de vaststelling van de
richtlijnen voor de vrijstelling van deelneming in een
bedrijfspensioenfonds wegens een bijzondere pensioenvoorziening (Decizia
 din 29 decembrie 1952 de adoptare a orientărilor referitoare la
scutirea de la afilierea la un fond sectorial de pensii, ca urmare a
afilierii la un regim special de pensii, în versiunea modificată prin
Decizia din 15 august 1988, denumită în continuare „orientări privind
scutirea de la afiliere”), ministrul politicii sociale și ocupării
forței de muncă a adoptat orientările menționate la articolul 5
alineatul 3 din BPW, astfel cum a fost modificat.14      Articolul
 1 din orientările privind scutirea de la afiliere, astfel cum au fost
modificate, prevede:„O scutire de la
obligația de afiliere la un fond sectorial de pensii sau de la obligația
 de a plăti contribuții către un astfel de fond poate fi acordată de
acest fond, la cererea oricărei persoane interesate, cu condiția ca
lucrătorul din sectorul în cauză să beneficieze de un regim special de
pensii care îndeplinește următoarele condiții:a.
 acest regim trebuie să depindă de un fond de pensii al unei
întreprinderi, de un alt fond sectorial de pensii sau de un asigurător,
titular al unei autorizații prevăzute de articolul 10 din Wet toezicht
verzekeringsbedrijf (Legea privind controlul societăților de asigurare,
Stb. 1986, 638), sau să se întemeieze pe Algemene burgerlijke
pensioenwet (Legea generală privind pensiile civile pentru funcția
publică, Stb. 1986, 540), pe Spoorwegenpensioenwet (Legea privind
pensiile angajaților Căilor Ferate olandeze și ale rudelor acestora,
Stb. 1986, 541) sau pe Algemene Militaire pensioenwet (Legea generală
privind pensiile militare, Stb. 1979, 305);b.
 drepturile pe care le poate crea acest regim trebuie, în ansamblu, să
fie cel puțin echivalente cu cele care decurg din fondul sectorial de
pensii;c. drepturile lucrătorului în cauză și respectarea obligațiilor acestuia trebuie să fie garantate în mod corespunzător;d.
 în cazul în care scutirea implică retragerea din fond, trebuie să fie
propusă o compensație considerată rezonabilă de către Camera de
Asigurări pentru eventualul prejudiciu suferit de fond, din punctul de
vedere al tehnicii asigurărilor, ca urmare a retragerii.”15      Articolul 5 din orientările menționate, astfel cum au fost modificate, adaugă:„1. Scutirea trebuie să fie acordată în cazul în care sunt îndeplinite condițiile menționate la articolul 1 literele a, b și c,
 dacă regimul special de pensii s‑a aplicat cu cel puțin șase luni
înainte de introducerea cererii în temeiul căreia afilierea la fondul
sectorial de pensii a devenit obligatorie și dacă s‑a demonstrat că, în
cursul perioadei în care lucrătorul din sectorul în cauză nu trebuie să
se afilieze sau este scutit de obligația de a plăti contribuții, în
totalitate sau pentru o parte rezonabilă din acestea, dobândește
drepturi la pensie care sunt cel puțin echivalente cu cele pe care le‑ar
 dobândi în cazul afilierii la fondul sectorial de pensii.2.
 În cazul în care, la momentul menționat la alineatul 1, regimul special
 de pensii nu îndeplinește condiția menționată la articolul 1 litera b,
 trebuie să fie acordat un termen suficient pentru a permite adaptarea
la această condiție înainte de a fi adoptată o decizie asupra cererii.3.
 O scutire în temeiul acestui articol intră în vigoare în momentul în
care afilierea la fondul sectorial de pensii devine obligatorie.”16      Articolul 9 din orientările menționate, astfel cum au fost modificate, precizează:„1.
 Împotriva deciziilor menționate la articolul 8 se pot formula
reclamații la Camera de Asigurări în termen de 30 de zile de la data la
care persoana interesată a primit decizia. Fondul sectorial de pensii
trebuie să aducă la cunoștința persoanei interesate, în scris, această
posibilitate, în același timp cu decizia.2.
 Camera de Asigurări notifică decizia sa asupra reclamațiilor fondului
sectorial de pensii și persoanelor care au formulat reclamațiile
menționate.”17      Evaluarea
 realizată de Camera de Asigurări constituie o propunere de conciliere.
Aceasta nu este o decizie cu caracter obligatoriu în cadrul unui
litigiu. Evaluarea Camerei de Asigurări nu poate face obiectul unei
reclamații sau al unei căi de atac.18      În
 afară de dispozițiile BPW, fondurile sectoriale de pensii la care
afilierea a devenit obligatorie sunt supuse aplicării Wet van 15 mei
1962 houdende regelen betreffende pensioen - en spaarvoorzieningen
(Legea din 15 mai 1962 privind fondurile de pensii și fondurile de
economii, modificată ulterior de mai multe ori, denumită în continuare
„PSW”).19      Obiectivul
 PSW este de a garanta, în măsura posibilă, îndeplinirea efectivă a
angajamentelor asumate față de lucrători în materie de pensii.20      În
 acest sens, articolul 2 alineatul 1 din PSW stabilește obligația
angajatorilor de a alege unul dintre cele trei regimuri destinate să
separe fondurile colectate pentru pensii de restul activelor
întreprinderii. Angajatorul poate să adere la un fond sectorial de
pensii, să constituie un fond de pensii al întreprinderii sau să încheie
 polițe de asigurare colective sau individuale cu o societate de
asigurări.21      Articolul
 1 alineatul 6 din PSW precizează că această lege se aplică și
fondurilor sectoriale de pensii la care afilierea a devenit obligatorie
în temeiul BPW.22      PSW
 prevede în egală măsură o serie de condiții pe care trebuie să le
îndeplinească statutul și regulamentele unui fond sectorial de pensii.
Astfel, articolul 4 din PSW prevede că instituirea unui astfel de fond
trebuie notificată ministrului politicii sociale și ocupării forței de
muncă și Camerei de Asigurări. Articolul 6 alineatul 1 din PSW confirmă
că angajatorii și lucrătorii din sectorul în cauză au un număr egal de
reprezentanți în cadrul comitetului de gestiune al unui fond sectorial
de pensii.23      În
 plus, la articolele 9 și 10 din PSW sunt definite modalitățile de
gestionare a fondurilor colectate. Regula generală în materie este
enunțată la articolul 9, care obligă fondurile de pensii să transfere
riscul privind angajamentele referitoare la pensii sau să îl reasigure.
Prin derogare de la această regulă, articolul 10 permite fondurilor de
pensii să administreze și să investească ele însele, pe propriul lor
risc, capitalul colectat. Pentru a fi autorizat să procedeze astfel,
fondul de pensii trebuie să prezinte autorităților responsabile un plan
de administrare care să expună detaliat modalitatea prin care fondul își
 propune să facă față riscului actuarial și riscului financiar. Planul
trebuie să fie aprobat de Camera de Asigurări. În plus, supravegherea
fondurilor de pensii este permanentă. Conturile actuariale ale regimului
 trebuie să fie supuse periodic spre aprobare Camerei de Asigurări.24      În
 sfârșit, articolele 13-16 din PSW stabilesc normele referitoare la
investirea sumelor colectate. În temeiul articolului 13, activele
regimului, la care se adaugă veniturile, trebuie să fie suficiente
pentru a acoperi angajamentele în materie de pensii. Articolul 14
precizează că plasamentele trebuie să fie efectuate cu prudență. Acțiunea principală25      Fondul
 a fost stabilit în temeiul BPW. Afilierea la Fond a devenit obligatorie
 printr‑un decret al ministrului politicii sociale și ocupării forței de
 muncă din 4 decembrie 1975 (denumit în continuare „Decretul de afiliere
 obligatorie”).26      Albany exploatează o întreprindere textilă care este afiliată la Fond din 1975.27      Până
 în 1989, regimul de pensii al Fondului era un regim în cuantum
forfetar. Pensia acordată lucrătorilor nu era proporțională cu salariul
acestora, ci reprezenta o sumă fixă pentru fiecare lucrător. Considerând
 acest regim de pensii ca fiind prea puțin generos, în 1981, Albany a
încheiat cu o societate de asigurări un regim de pensii suplimentare
pentru lucrătorii săi, pentru ca pensia globală la care aceștia ar avea
dreptul după 40 de ani de activitate să fie 70 % din ultimul
salariu.28      De
 la 1 ianuarie 1989, Fondul și‑a modificat regimul de pensii. Acest
regim acordă în prezent lucrătorilor o sumă care reprezintă de asemenea
70 % din ultimul salariu.29      În
 urma modificării regimului de pensii al Fondului, Albany a solicitat,
la 22 iulie 1989, o scutire de la afiliere. Această cerere a fost
respinsă de Fond la 28 decembrie 1990. Fondul a considerat astfel că, în
 temeiul orientărilor privind scutirea de la afiliere, o astfel de
scutire trebuia acordată numai atunci când erau îndeplinite condițiile
stabilite de orientările respective, iar dispozițiile speciale în
materie de pensii erau deja aplicabile cu șase luni înainte de
prezentarea cererii partenerilor sociali, cu ocazia căreia afilierea la
fondul sectorial fusese declarată obligatorie.30      Albany
 a depus o reclamație împotriva deciziei Fondului la Camera de
Asigurări. Prin decizia din 18 martie 1992, aceasta a estimat că, deși
nu era obligat să acorde scutirea menționată, era necesar să se ceară
Fondului să își exercite competența de a acorda o scutire sau, cel
puțin, un termen de preaviz, având în vedere că Albany încheiase
angajamente, de mai mulți ani, cu privire la un regim de pensii
suplimentare pentru personalul său, iar de la 1 ianuarie 1989 acest
regim era similar celui instituit de Fond.31      Fondul
 nu a urmat avizul Camerei de Asigurări și a transmis către Albany, la
11 noiembrie 1992, o somație de plată a sumei de
36 700,29 HFL, reprezentând valoarea contribuțiilor
obligatorii din 1989, dobânzile aferente, cheltuielile de încasare,
cheltuielile extrajudiciare și cheltuielile de asistență.32      Albany
 a formulat o opoziție împotriva acestei somații la Kantongerecht te
Arnhem. Albany a invocat în special faptul că sistemul de afiliere
obligatorie la Fond este contrar articolului 3 litera (g) din tratat,
articolelor 52 și 59 din Tratatul CE (devenite, după modificare,
articolele 43 CE și 49 CE) și articolelor 85, 86 și 90 din tratat.33      Potrivit
 Albany, refuzul Fondului de a‑i acorda o scutire are consecințe
prejudiciabile pentru aceasta. Societatea sa de asigurări i‑ar acorda
condiții mai puțin favorabile în cazul în care ar trebui să contracteze
regimul de pensii suplimentare instituit de Fond. În plus, contrar
afirmațiilor Fondului, alte fonduri sectoriale de pensii, precum
Bedrijfspensioenfonds voor de Bouwnijverheid și Bedrijfspensioenfonds
voor het Schildersbedrijf, au acordat o scutire întreprinderilor care au
 subscris anterior la un regim de pensii suplimentare.34      Fondul
 a susținut că, în cazul de față, nu exista nicio obligație legală de a
acorda scutirea menționată. În consecință, instanța nu putea exercita,
în această privință, decât un control marginal. În conformitate cu
articolul 5 alineatul 3 din BPW, scutirea trebuia să fie acordată în mod
 obligatoriu numai atunci când o întreprindere a stabilit un regim de
pensii echivalent cu cel puțin șase luni înainte ca afilierea să devină
obligatorie. O astfel de obligație de acordare a unei scutiri nu ia
naștere decât în momentul primei afilieri la Fond și nu se aplică în
cazul modificării regimului de pensii. În plus, Fondul a insistat asupra
 importanței menținerii unui regim de pensii corect, întemeiat pe
solidaritatea în favoarea tuturor lucrătorilor și a întreprinderilor din
 sectorul textil și, în această privință, a subliniat că acordarea unei
scutiri pentru Albany ar însemna plecarea a 110 dintre cei aproximativ
8 800 de afiliați ai săi.35      Kantongerecht
 s‑a raliat la avizul Camerei de Asigurări, conform căruia regimul
suplimentar al Albany era, de la 1 ianuarie 1989, similar regimului de
pensii introdus de Fond. Acesta a subliniat faptul că relațiile dintre
un fond sectorial de pensii și un afiliat sunt guvernate de cerințele de
 rațiune și de echitate, precum și de principiile generale ale unei bune
 administrări. În consecință, un fond sectorial de pensii trebuia să ia
în considerare, în mare măsură, avizul unei autorități independente
desemnate prin lege, precum Camera de Asigurări, atunci când acesteia i
se solicită să decidă acordarea unei scutiri.36      Kantongerecht
 a arătat că, în Hotărârea din 14 decembrie 1995, Van Schijndel și Van
Veen (C‑430/93 și C‑431/93, Rec., p. I‑4705), ultimele trei
întrebări referitoare la compatibilitatea sistemului olandez de afiliere
 obligatorie la un regim profesional de pensii cu regulile comunitare de
 concurență nu au fost examinate de Curte.37      În
 aceste condiții, Kantongerecht te Arnhem, referindu‑se la hotărârile
sale interlocutorii din 19 aprilie 1993, din 17 ianuarie 1994 și din 9
ianuarie 1995, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze
Curții următoarele întrebări preliminare:„1) Un fond sectorial de pensii, în sensul articolului 1 alineatul 1 litera b din [BPW] este o întreprindere în sensul articolelor 85, 86 sau 90 din Tratatul CE?2)
 În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, instituirea
caracterului obligatoriu al afilierii unor întreprinderi industriale
constituie o măsură adoptată de un stat membru care anulează efectul
util al regulilor de concurență aplicabile întreprinderilor?3)
 În cazul unui răspuns negativ la a doua întrebare, alte circumstanțe
pot avea drept consecință faptul că afilierea obligatorie este
incompatibilă cu dispozițiile articolului 90 din tratat și, în acest
caz, care sunt aceste circumstanțe?” Cu privire la admisibilitate38      Guvernul
 olandez, guvernul francez și Comisia pun la îndoială admisibilitatea
întrebărilor adresate, pentru motivul că, în hotărârea de trimitere,
lipsește o definire suficient de precisă a cadrului factual și normativ
din acțiunea principală. Potrivit acestora, în lipsa unei prezentări
detaliate, din partea instanței de trimitere, a dispozițiilor legale
aplicabile acțiunii principale, a circumstanțelor în care a fost creat
Fondul, precum și a regulilor de administrare a Fondului, Curtea nu
poate da o interpretare utilă a dreptului comunitar, iar statele membre
și celelalte părți interesate nu sunt în măsură să prezinte observații
scrise prin care să propună un răspuns la întrebările preliminare.39      Este
 necesar să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe
constante, necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului
comunitar care să fie utilă instanței naționale impune definirea de
către aceasta din urmă a cadrului factual și normativ în care se
încadrează întrebările adresate sau cel puțin explicarea ipotezelor de
fapt pe care se întemeiază aceste întrebări. Aceste cerințe sunt
importante mai ales în anumite domenii, cum ar fi cel al concurenței,
care sunt caracterizate de situații de fapt și de drept complexe (a se
vedea în special Hotărârea din 26 ianuarie 1993, Telemarsicabruzzo și
alții, C‑320/90-C‑322/90, Rec., p. I‑393, punctele 6 și 7,
Hotărârea din 14 iulie 1998, Safety Hi‑Tech, C‑284/95, Rec.,
p. I‑4301, punctele 69 și 70, și Hotărârea Bettati, C‑341/95, Rec.,
 p. I‑4355, punctele 67 și 68).40      Informațiile
 furnizate în deciziile de trimitere trebuie nu numai să permită Curții
să ofere răspunsuri utile, ci și să acorde guvernelor statelor membre,
precum și celorlalte părți interesate posibilitatea de a prezenta
observații în conformitate cu articolul 20 din Statutul CE al Curții de
Justiție. Revine Curții sarcina de a se asigura că această posibilitate
este protejată, ținând seama de faptul că, în temeiul dispoziției citate
 anterior, numai deciziile de trimitere sunt notificate părților
interesate (a se vedea în special Ordonanța din 30 aprilie 1998, Testa
și Modesti, C‑128/97 și C‑137/97, Rec., p. I‑2181, punctul 6, și
Ordonanța din 11 mai 1999, Anssens, C‑325/98, Rec., p. I‑2969,
punctul 8).41      În
 speță, din observațiile prezentate de guvernele statelor membre și de
celelalte părți interesate, în conformitate cu articolul 20 din Statutul
 CE al Curții de Justiție, rezultă că informațiile conținute în
hotărârea de trimitere le‑au permis acestora să adopte în mod util o
poziție cu privire la întrebările adresate Curții.42      În
 plus, în observațiile sale, guvernul francez face trimitere la
observațiile pe care le‑a prezentat în cauzele Brentjens (hotărâre
pronunțată în aceeași zi, C‑115/97-C‑117/97, Rec., p. I‑6025), care
 se referă în mod expres la cauza Drijvende Bokken (hotărâre pronunțată
în aceeași zi, C‑219/97, Rec., p. I-6121), în timp ce, în
observațiile sale, Comisia evocă în mod direct această ultimă cauză. Or,
 ordonanța de trimitere în cauza Drijvende Bokken, citată anterior, care
 se referă de asemenea la compatibilitatea cu regulile comunitare de
concurență a afilierii obligatorii la un fond sectorial de pensii,
conține o expunere detaliată a legislației aplicabile în acțiunea
principală.43      În
 plus, chiar dacă guvernele olandez și francez au putut, în speță, să
considere că informațiile furnizate de instanța de trimitere nu le
permiteau să adopte o poziție cu privire la anumite aspecte ale
întrebărilor adresate Curții, este necesar să se sublinieze că aceste
informații au fost completate de elementele care au rezultat din dosarul
 transmis de instanța națională, din observațiile scrise și din
răspunsurile la întrebările adresate de Curte. Ansamblul acestor
elemente, reluat în raportul pentru ședință, a fost adus la cunoștința
guvernelor statelor membre și a celorlalte părți interesate în vederea
organizării ședinței în cursul căreia acestea au avut posibilitatea,
eventual, să își completeze observațiile.44      În
 sfârșit, trebuie să se constate că informațiile furnizate de instanța
de trimitere, completate, în măsura necesară, cu elementele citate
anterior, oferă Curții o cunoaștere suficientă a cadrului factual și
normativ al acțiunii principale pentru a putea interpreta regulile
comunitare de concurență în raport cu situația care face obiectul
acestui litigiu.45      Prin urmare, întrebările adresate sunt admisibile. Cu privire la a doua întrebare46      Prin
 intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie examinată în primul
 rând, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă
 articolul 3 litera (g) din tratat, articolul 5 din Tratatul CE (devenit
 articolul 10 CE) și articolul 85 din tratat se opun deciziei
autorităților publice de a conferi un caracter obligatoriu afilierii la
un fond sectorial de pensii, la cererea organizațiilor reprezentative
ale angajatorilor și ale lucrătorilor dintr‑un sector determinat.47      Albany
 susține că cererea partenerilor sociali de a conferi un caracter
obligatoriu afilierii la un fond sectorial de pensii constituie un acord
 între întreprinderile care activează în sectorul în cauză, contrar
articolului 85 alineatul (1) din tratat.48      Potrivit
 Albany, un astfel de acord restrânge concurența din două puncte de
vedere. Pe de o parte, prin încredințarea executării unui regim
obligatoriu unui singur gestionar, acesta privează întreprinderile care
activează în sectorul în cauză de posibilitatea de a se afilia la un alt
 regim de pensii distinct, gestionat de alți asigurători. Pe de altă
parte, acest acord îi exclude pe acești asigurători de pe o parte
substanțială a pieței asigurărilor de pensii.49      Potrivit
 aceleiași părți, consecințele unui astfel de acord asupra concurenței
sunt „sensibile” în măsura în care acesta se referă la întregul sector
textil olandez. Aceste consecințe sunt agravate de efectul cumulativ
asociat faptului că afilierea la regimurile de pensii a devenit
obligatorie în numeroase sectoare ale economiei și pentru toate
întreprinderile din aceste sectoare.50      În
 plus, un astfel de acord afectează comerțul dintre statele membre în
măsura în care se referă la întreprinderi care au o activitate
transfrontalieră și privează asigurătorii stabiliți în alte state membre
 de posibilitatea de a oferi în Țările de Jos un regim complet de
pensii, fie prin intermediul unei prestări de servicii transfrontaliere,
 fie prin intermediul filialelor sau sucursalelor acestora.51      În
 consecință, potrivit Albany, prin crearea unui cadru legal și prin
acceptarea solicitării partenerilor sociali de a conferi un caracter
obligatoriu afilierii la fondul sectorial de pensii, autoritățile
publice au favorizat sau au consolidat punerea în aplicare și
funcționarea unor acorduri între întreprinderile care activează în
sectoarele în cauză, contrare articolului 85 alineatul (1) din tratat,
încălcând astfel articolul 3 litera (g), articolul 5 și articolul 85 din
 tratat.52      Pentru
 a răspunde la a doua întrebare, este necesar să se examineze, în primul
 rând, dacă decizia adoptată de organizațiile reprezentative ale
angajatorilor și ale lucrătorilor dintr‑un anumit sector, în cadrul unei
 convenții colective, de a institui în acel sector un singur fond de
pensii responsabil cu gestionarea unui regim de pensii suplimentare și
de a solicita autorităților publice să confere un caracter obligatoriu
afilierii la acest fond pentru toți lucrătorii din sectorul respectiv
este contrară articolului 85 din tratat.53      Mai
 întâi, trebuie amintit că articolul 85 alineatul (1) din tratat
interzice orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale
asocierilor de întreprinderi și practici concertate care pot afecta
comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau ca efect
împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței
interne. Importanța acestei norme a determinat autorii tratatului să
prevadă în mod expres la articolul 85 alineatul (2) din tratat că
acordurile și deciziile interzise în temeiul prezentului articol sunt
nule de drept.54      În
 continuare, este necesar să se amintească faptul că, în conformitate cu
 articolul 3 literele (g) și (i) din Tratatul CE [devenit, după
modificare, articolul 3 alineatul (1) literele (g) și (i) CE], acțiunea
Comunității nu presupune numai un „regim care să împiedice denaturarea
concurenței pe piața internă”, ci și „o politică în domeniul social”.
Articolul 2 din Tratatul CE (devenit, după modificare, articolul 2 CE)
prevede astfel că misiunea Comunității este, printre altele, „să
promoveze o dezvoltare armonioasă și echilibrată a activităților
economice”, precum și „un nivel ridicat al ocupării forței de muncă și
al protecției sociale”.55      În
 această privință, articolul 118 din Tratatul CE (articolele 117-120 din
 Tratatul CE au fost înlocuite cu articolele 136 CE-143 CE) prevede că
misiunea Comisiei este de a promova o cooperare strânsă între statele
membre în domeniul social, în special în chestiuni privind dreptul de
asociere și negocierile colective dintre angajatori și lucrători.56      Potrivit
 articolului 118 B din Tratatul CE (articolele 117-120 din Tratatul
 CE au fost înlocuite cu articolele 136 CE-143 CE), Comisia se
străduiește să dezvolte dialogul dintre partenerii sociali la nivel
comunitar, care poate conduce, în cazul în care aceștia doresc, la
raporturi contractuale.57      În
 plus, articolul 1 din Acordul privind politica socială (JO 1992,
C 191, p. 91, denumit în continuare „Acordul privind politica
socială”) stabilește că obiectivele Comunității și ale statelor membre
sunt în special îmbunătățirea condițiilor de viață și de muncă, o
protecție socială adecvată, dialogul social, dezvoltarea resurselor
umane care să permită un nivel ridicat și durabil al ocupării forței de
muncă și combaterea excluderilor.58      În
 temeiul articolului 4 alineatele (1) și (2) din Acordul privind
politica socială, dialogul dintre partenerii sociali la nivel comunitar
poate conduce, în cazul în care aceștia doresc, la raporturi
contractuale, inclusiv acorduri, care sunt puse în aplicare fie în
conformitate cu procedurile și practicile proprii partenerilor sociali
și statelor membre, fie, la cererea comună a părților semnatare,
printr‑o decizie a Consiliului la propunerea Comisiei.59      Desigur,
 anumite efecte restrictive ale concurenței sunt inerente în cazul
acordurilor colective încheiate între organizații care reprezintă
angajatorii și lucrătorii. Cu toate acestea, obiectivele politicii
sociale urmărite de astfel de acorduri ar fi serios compromise în cazul
în care partenerii sociali ar fi supuși articolului 85 alineatul (1) din
 tratat, în încercarea comună de a adopta măsuri pentru îmbunătățirea
condițiilor de muncă și de angajare.60      În
 consecință, din interpretarea utilă și coerentă a prevederilor
tratatului în ansamblul lor rezultă că trebuie să se considere că
acordurile încheiate în cadrul unor negocieri colective între parteneri
sociali în raport cu astfel de obiective, datorită naturii și obiectului
 acestora, nu intră în sfera de aplicare a articolului 85 alineatul (1)
din tratat.61      Prin
 urmare, este necesar să se examineze dacă natura și obiectul acordului
din acțiunea principală justifică scoaterea acestuia din sfera de
aplicare a articolului 85 alineatul (1) din tratat.62      În
 speță, trebuie să se constate, pe de o parte, că, la fel ca în cazul
categoriei de acorduri citate anterior, rezultate în urma dialogului
social, acordul în discuție în acțiunea principală a fost încheiat sub
forma unei convenții colective și constituie rezultatul unei negocieri
colective între organizațiile reprezentative ale angajatorilor și
lucrătorilor.63      Pe
 de altă parte, în ceea ce privește obiectul său, acordul în discuție în
 acțiunea principală stabilește într‑un sector determinat un regim de
pensii suplimentare administrat de un fond de pensii la care afilierea
poate deveni obligatorie. Un astfel de regim urmărește, în ansamblul
său, garantarea unui anumit nivel de pensii pentru toți lucrătorii din
acel sector și, în consecință, contribuie în mod direct la îmbunătățirea
 uneia dintre condițiile de muncă ale lucrătorilor, și anume remunerarea
 acestora.64      Prin
 urmare, se poate concluziona că acordul în discuție în acțiunea
principală, având în vedere natura și obiectul acestuia, nu intră în
sfera de aplicare a articolului 85 alineatul (1) din tratat.65      În
 continuare, trebuie amintit faptul că, după cum a apreciat Curtea, în
special în Hotărârea din 21 septembrie 1988, Van Eycke (267/86, Rec.,
p. 4769, punctul 16), articolul 85 din tratat, ca atare, se referă
numai la comportamentul întreprinderilor și nu vizează măsuri
legislative sau administrative adoptate de statele membre. Cu toate
acestea, din jurisprudența constantă a Curții rezultă că articolul 85
din tratat coroborat cu articolul 5 impune statelor membre să nu adopte
sau să nu mențină în vigoare măsuri legislative sau administrative care
ar putea elimina efectul util al regulilor de concurență aplicabile
întreprinderilor. Aceasta este situația, în temeiul aceleiași
jurisprudențe, în cazul în care un stat membru fie impune sau
favorizează încheierea de înțelegeri contrare articolului 85 din tratat
ori consolidează efectele unor asemenea înțelegeri, fie retrage
caracterul statal propriei sale reglementări, delegând unor operatori
particulari răspunderea de a lua decizii de intervenție în materie
economică (a se vedea de asemenea Hotărârile din 17 noiembrie 1993,
Meng, C‑2/91, Rec., p. I‑5751, punctul 14, Reiff, C‑185/91, Rec.,
p. I‑5801, punctul 14, Ohra Schadeverzekeringen, C‑245/91, Rec.,
p. I‑5851, punctul 10, Hotărârile din 18 iunie 1998,
Comisia/Italia, C‑35/96, Rec., p. I‑3851, punctele 53 și 54, și
Corsica Ferries France, C‑266/96, Rec., p. I‑3949, punctele 35, 36
și 49).66      În
 această privință, este necesar să se observe că cererea adresată
autorităților publice de către organizațiile reprezentative ale
angajatorilor și ale lucrătorilor de a conferi un caracter obligatoriu
afilierii la fondul sectorial de pensii pe care acestea l‑au instituit
se înscrie într‑un regim prevăzut în mai multe legislații naționale,
care vizează exercitarea autorității de reglementare în domeniul social.
 În măsura în care acordul în discuție în acțiunea principală nu intră
în sfera de aplicare a articolului 85 alineatul (1) din tratat, astfel
cum reiese din cuprinsul punctelor 52-64 din prezenta hotărâre, statele
membre au libertatea de a conferi un caracter obligatoriu acordului
menționat față de persoanele care nu sunt obligate prin acesta.67      În
 sfârșit, articolul 4 alineatul (2) din Acordul privind politica socială
 stabilește în mod expres la nivel comunitar posibilitatea partenerilor
sociali de a solicita în comun Consiliului punerea în aplicare a unor
acorduri sociale.68      Decizia
 autorităților publice de a conferi un caracter obligatoriu afilierii la
 un astfel de fond nu poate fi, așadar, considerată ca impunând sau
favorizând încheierea de acorduri contrare articolului 85 din tratat sau
 consolidând efectele unor astfel de acorduri.69      Din
 considerațiile care precedă rezultă că decizia autorităților publice de
 a conferi un caracter obligatoriu afilierii la un fond sectorial de
pensii nu intră în categoria măsurilor legislative care, în conformitate
 cu jurisprudența Curții, aduc atingere efectului util al articolului 3
litera (g), al articolului 5 și al articolului 85 din tratat.70      Prin
 urmare, este necesar să se răspundă la cea de a doua întrebare că
articolul 3 litera (g), articolul 5 și articolul 85 din tratat nu se
opun unei decizii a autorităților publice de a conferi un caracter
obligatoriu afilierii la un fond sectorial de pensii, la cererea
organizațiilor reprezentative ale angajatorilor și ale lucrătorilor
dintr‑un sector determinat. Cu privire la prima întrebare71      Prin
 intermediul primei întrebări, care trebuie analizată în al doilea rând,
 instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă un
fond de pensii responsabil cu administrarea unui regim de pensii
suplimentare, instituit printr‑o convenție colectivă încheiată între
organizațiile reprezentative ale angajatorilor și ale lucrătorilor
dintr‑un sector determinat și la care afilierea a fost stabilită de
către autoritățile publice ca fiind obligatorie pentru toți lucrătorii
din sectorul respectiv, este o întreprindere în sensul articolului 85 și
 al următoarelor din tratat.72      Potrivit
 Fondului și guvernelor interveniente, un astfel de fond nu constituie o
 întreprindere în sensul articolului 85 și al următoarelor din tratat.
În acest sens, acestea amintesc diversele caracteristici ale fondului
sectorial de pensii și ale regimului de pensii suplimentare pe care îl
administrează.73      În
 primul rând, afilierea obligatorie a tuturor lucrătorilor dintr‑un
sector determinat la un regim de pensii suplimentare are o funcție
socială esențială în cadrul sistemului de pensii aplicabil în Țările de
Jos, din cauza valorii extrem de reduse a pensiei legale, calculată pe
baza salariului minim legal. Întrucât a fost stabilit un regim de pensii
 suplimentare printr‑o convenție colectivă într‑un cadru determinat de
lege, iar autoritățile publice au prevăzut ca afilierea la acest regim
să fie obligatorie, acesta reprezintă un element al sistemului de
protecție socială olandez, iar fondul sectorial de pensii însărcinat cu
gestionarea acestuia trebuie să fie considerat ca un participant la
gestionarea serviciului public al securității sociale.74      În
 al doilea rând, fondul sectorial de pensii nu are scop lucrativ. Acesta
 este administrat în comun de partenerii sociali reprezentați în mod
egal în cadrul comitetului de gestiune. Fondul sectorial de pensii
percepe o contribuție medie fixată de acest comitet în funcție de un
echilibru la nivel colectiv între valoarea primelor, valoarea
prestațiilor și întinderea riscurilor. În plus, contribuțiile nu pot fi
inferioare unui anumit nivel, pentru a putea constitui rezerve adecvate,
 iar, pentru a nu aduce atingere lipsei scopului lucrativ, nu pot depăși
 o limită superioară a cărei respectare este asigurată de partenerii
sociali și de Camera de Asigurări. Deși contribuțiile percepute sunt
investite potrivit principiului capitalizării, aceste investiții se
efectuează sub controlul Camerei de Asigurări și în conformitate cu
dispozițiile PSW și ale statutului fondului sectorial de pensii.75      În
 al treilea rând, fondul sectorial de pensii funcționează pe baza
principiului solidarității. Această solidaritate se manifestă prin
obligația de a accepta toți lucrătorii fără o examinare medicală
prealabilă, prin continuarea constituirii pensiei cu scutire de plată a
contribuțiilor în caz de incapacitate de muncă, prin acoperirea de către
 fond a restanțelor din contribuții datorate de angajator în cazul
falimentului acestuia din urmă, precum și prin indexarea pensiilor
pentru a le menține valoarea. Principiul solidarității rezultă și din
lipsa echivalenței, la nivel individual, între contribuția plătită, care
 este o contribuție medie și independentă de riscuri, și dreptul la
pensie, pentru determinarea căruia este luat în considerare un salariu
mediu. O astfel de solidaritate face indispensabilă afilierea
obligatorie la regimul de pensii suplimentare. În caz contrar,
înlăturarea riscurilor „bune” ar crea un efect amplificator negativ care
 ar pune în pericol echilibrul financiar al regimului.76      Ținând
 seama de ceea ce precedă, Fondul și guvernele interveniente consideră
că fondul sectorial de pensii este un organism însărcinat cu gestionarea
 unui sistem de securitate socială de tipul organismelor în discuție în
Hotărârea din 17 februarie 1993, Poucet și Pistre (C‑159/91 și C‑160/91,
 Rec., p. I‑637), și diferit față de organismul în discuție în
Hotărârea din 16 noiembrie 1995, Fédération française des sociétés
d’assurance și alții (C‑244/94, Rec., p. I‑4013), care a fost
considerat întreprindere în sensul articolului 85 și al următoarelor din
 tratat.77      Este
 necesar să se amintească faptul că, în contextul dreptului concurenței,
 Curtea a hotărât că noțiunea de întreprindere include orice entitate
care desfășoară o activitate economică, indiferent de statutul juridic
al acestei entități și de modul său de finanțare (a se vedea în special
Hotărârea din 23 aprilie 1991, Höfner și Elser, C‑41/90, Rec.,
p. I‑1979, punctul 21, Hotărârea Poucet și Pistre, citată anterior,
 punctul 17, și Hotărârea Fédération française des sociétés d’assurance
și alții, citată anterior, punctul 14).78      În
 plus, în Hotărârea Poucet și Pistre, citată anterior, Curtea a exclus
din această noțiune organismele însărcinate cu gestionarea anumitor
sisteme obligatorii de securitate socială, întemeiate pe un principiu de
 solidaritate. În regimul asigurărilor de sănătate și de maternitate al
sistemului în cauză, prestațiile erau astfel identice pentru toți
beneficiarii, deși contribuțiile erau proporționale cu veniturile; în
regimul asigurărilor de pensie, pensiile pentru limită de vârstă erau
finanțate de lucrătorii activi; în plus, drepturile la pensie stabilite
de lege nu erau proporționale cu contribuțiile plătite la regimul
asigurărilor de pensie; în sfârșit, regimurile excedentare participau la
 finanțarea regimurilor care aveau dificultăți financiare structurale.
Această solidaritate impunea necesitatea ca diferitele regimuri să fie
administrate de un organism unic și ca afilierea la aceste regimuri să
fie obligatorie.79      În
 schimb, în Hotărârea Fédération française des sociétés d’assurance și
alții, citată anterior, Curtea a stabilit că un organism fără scop
lucrativ, care administrează un regim de asigurări de pensie destinat
completării unui regim de bază obligatoriu, instituit prin lege cu titlu
 facultativ și care funcționează în conformitate cu principiul
capitalizării, este o întreprindere în sensul articolului 85 și al
următoarelor din tratat. Afilierea facultativă, aplicarea principiului
capitalizării și faptul că prestațiile depindeau numai de valoarea
contribuțiilor plătite de beneficiari și de rezultatele financiare ale
investițiilor efectuate de organismul care le gestiona implica faptul că
 acest organism desfășura o activitate economică aflată în concurență cu
 societățile de asigurare de viață. Nici urmărirea unui obiectiv cu
caracter social, nici lipsa scopului lucrativ, nici cerințele de
solidaritate, nici celelalte norme referitoare în special la
restricțiile impuse organismului gestionar pentru realizarea
investițiilor nu înlătură caracterul economic al activității desfășurate
 de organismul gestionar.80      În
 lumina considerațiilor care precedă, este necesar să se examineze
problema dacă noțiunea de întreprindere, în sensul articolului 85 și al
următoarelor din tratat, vizează un organism precum fondul sectorial de
pensii în cauză.81      În
 această privință, trebuie să se arate că fondul sectorial de pensii
stabilește el însuși valoarea contribuțiilor și a prestațiilor și că
fondul funcționează pe baza principiului capitalizării.82      În
 consecință, spre deosebire de prestațiile furnizate de organismele
însărcinate cu gestionarea regimurilor obligatorii de securitate socială
 la care se referă Hotărârea Poucet și Pistre, citată anterior, valoarea
 prestațiilor furnizate de fond depinde de rezultatele financiare ale
investițiilor pe care le efectuează și pentru care este supus, la fel ca
 o societate de asigurare, controlului Camerei de Asigurări.83      În
 plus, astfel cum rezultă din articolul 5 din BPW și din articolele 1 și
 5 din orientările privind scutirea de afiliere, un fond sectorial de
pensii are obligația de a acorda o scutire unei întreprinderi atunci
când aceasta asigura deja lucrătorilor săi, cu cel puțin șase luni
înainte de introducerea cererii pe baza căreia afilierea la fond a
devenit obligatorie, un regim de pensii care le conferea drepturi cel
puțin echivalente cu cele pe care le‑ar dobândi în cazul afilierii la
fond. În plus, în temeiul articolului 1 din orientările citate anterior,
 acest fond poate acorda de asemenea o scutire unei întreprinderi atunci
 când aceasta asigură lucrătorilor săi un regim de pensii care le
conferă drepturi cel puțin echivalente cu cele care rezultă din fond, cu
 condiția ca, în cazul retragerii din fond, să se ofere o compensație
considerată rezonabilă de Camera de Asigurări pentru eventualul
prejudiciu suferit de fond, din punctul de vedere al tehnicii
asigurărilor, ca urmare a retragerii.84      Rezultă
 că un fond sectorial de pensii precum cel în discuție în acțiunea
principală desfășoară o activitate economică în concurență cu
societățile de asigurare.85      În
 aceste condiții, lipsa unui scop lucrativ, precum și elementele de
solidaritate invocate de Fond și de guvernele interveniente nu sunt
suficiente pentru a înlătura fondului sectorial de pensii calitatea sa
de întreprindere, în sensul regulilor de concurență din tratat.86      Desigur,
 urmărirea unui obiectiv social, elementele de solidaritate citate
anterior, precum și restricțiile sau controalele referitoare la
investițiile realizate de fondul sectorial de pensii pot face ca
serviciul furnizat de acest fond să fie mai puțin competitiv decât
serviciul comparabil furnizat de societățile de asigurare. Deși asemenea
 constrângeri nu împiedică calificarea activității desfășurate de fond
ca fiind o activitate economică, acestea ar putea justifica dreptul
exclusiv al unui astfel de organism de a administra un regim de pensii
suplimentare.87      Prin
 urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că un fond de pensii
însărcinat cu gestionarea unui regim de pensii suplimentare, instituit
printr‑o convenție colectivă încheiată între organizațiile
reprezentative ale angajatorilor și ale lucrătorilor dintr‑un sector
determinat și la care afilierea a fost stabilită de autoritățile publice
 ca fiind obligatorie pentru toți lucrătorii din acest sector, este o
întreprindere în sensul articolului 85 și al următoarelor din tratat. Cu privire la a treia întrebare88      Prin
 intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită,
 în esență, să se stabilească dacă articolele 86 și 90 din tratat se
opun ca autoritățile publice să confere unui fond de pensii dreptul
exclusiv de a administra un regim de pensii suplimentare într‑un sector
determinat.89      Guvernul
 olandez afirmă că decretul de afiliere obligatorie are ca efect unic
obligarea lucrătorilor din sectorul în cauză să se afilieze Fondului.
Acest decret nu conferă Fondului un drept exclusiv în domeniul pensiilor
 suplimentare. Fondul nu deține nici o poziție dominantă în sensul
articolului 86 din tratat.90      Mai
 întâi, este necesar să se arate că decizia autorităților publice de a
conferi caracter obligatoriu afilierii la un fond sectorial de pensii,
precum în speță, implică în mod necesar faptul de a acorda acestui fond
dreptul exclusiv de a colecta și de a administra contribuțiile plătite
în scopul constituirii drepturilor la pensie. Prin urmare, un astfel de
fond trebuie să fie considerat o întreprindere învestită de autoritățile
 publice cu drepturi exclusive, în sensul articolului 90 alineatul (1)
din tratat.91      În
 continuare, trebuie amintit că, în conformitate cu o jurisprudență
constantă, se poate considera că o întreprindere care beneficiază de un
monopol legal asupra unei părți substanțiale a pieței comune are o
poziție dominantă în sensul articolului 86 din tratat (a se vedea
Hotărârea din 10 decembrie 1991, Merci convenzionali porto di Genova,
C‑179/90, Rec., p. I‑5889, punctul 14, și Hotărârea din 13
decembrie 1991, GB‑Inno‑BM, C‑18/88, Rec., p. I‑5941, punctul 17).92      Un
 fond sectorial de pensii precum cel în discuție în acțiunea principală,
 care are dreptul exclusiv de a administra un regim de pensii
suplimentare într‑un sector industrial al unui stat membru și, în
consecință, pentru o parte substanțială a pieței comune, poate fi
considerat ca având o poziție dominantă în sensul articolului 86 din
tratat.93      Cu
 toate acestea, este necesar să se arate că simplul fapt de a crea o
poziție dominantă prin acordarea unor drepturi exclusive, în sensul
articolului 90 alineatul (1) din tratat, nu este, în sine, incompatibil
cu articolul 86 din tratat. Un stat membru nu încalcă interdicțiile
impuse de aceste două dispoziții decât atunci când întreprinderea în
cauză ajunge, prin simpla exercitare a drepturilor exclusive care i‑au
fost conferite, să exploateze în mod abuziv poziția sa dominantă sau
atunci când aceste drepturi ar putea crea o situație în care această
întreprindere este determinată să comită astfel de abuzuri (Hotărârea
Höfner și Elser, citată anterior, punctul 29, Hotărârea din 18 iunie
1991, ERT, C‑260/89, Rec., p. I‑2925, punctul 37, Hotărârea Merci
convenzionali porto di Genova, citată anterior, punctele 16 și 17,
Hotărârea din 5 octombrie 1994, Centre d’insémination de la Crespelle,
C‑323/93, Rec., p. I‑5077, punctul 18, și Hotărârea din 12
februarie 1998, Raso și alții, C‑163/96, Rec., p. I‑533, punctul
27).94      În
 această privință, Albany afirmă că sistemul de afiliere obligatorie la
regimul de pensii suplimentare administrat de Fond este contrar
dispozițiilor articolului 86 coroborate cu cele ale articolului 90 din
tratat. Prestațiile de pensii oferite de Fond nu corespund sau nu mai
corespund nevoilor întreprinderilor. Aceste prestații sunt prea scăzute,
 nu au legătură cu salariile și, prin urmare, sunt în general
neadecvate. Prin urmare, angajatorii ar trebui să ia în considerare alte
 dispoziții în materie de pensii. Or, sistemul de afiliere obligatorie
privează acești angajatori de posibilitatea de a subscrie o acoperire
globală în materie de pensii la o societate de asigurare. Subscrierea la
 mai multe regimuri de pensie la diverși asigurători ar determina
creșterea costurilor administrative și diminuarea eficienței.95      Este
 necesar să se amintească faptul că, în Hotărârea Höfner și Elser,
citată anterior, punctul 34, Curtea a decis că un stat membru care a
conferit unui oficiu public de ocupare a forței de muncă un drept
exclusiv de recrutare încalcă articolul 90 alineatul (1) din tratat,
atunci când creează o situație în care biroul respectiv ar fi determinat
 să încalce prevederile articolului 86 din tratat, în special pentru că
nu este în măsură în mod vădit să răspundă cererii pieței cu privire la
acest tip de activități.96      În
 speță, este necesar să se arate că regimul de pensii suplimentare
propus de Fond se întemeiază pe norma actuală din Țările de Jos potrivit
 căreia orice lucrător care a cotizat pe durata maximă de afiliere la
respectivul regim obține o pensie, inclusiv pensia acordată în temeiul
AOW, care este egală cu 70 % din ultimul său salariu.97      Desigur,
 anumite întreprinderi din acest sector ar putea dori să le asigure
lucrătorilor acestora un regim de pensii superior celui propus de Fond.
Imposibilitatea acestor întreprinderi de a încredința administrarea unui
 astfel de regim de pensii unui singur asigurător și restrângerea
concurenței care rezultă din aceasta decurg totuși în mod direct din
dreptul exclusiv conferit fondului sectorial de pensii.98      Prin
 urmare, este necesar să se analizeze dacă, astfel cum susțin Fondul,
guvernul olandez și Comisia, dreptul exclusiv al fondului sectorial de
pensii de a administra pensiile suplimentare într‑un sector determinat
și restrângerea concurenței care rezultă din aceasta pot fi justificate
în temeiul articolului 90 alineatul (2) din tratat ca măsură necesară
pentru îndeplinirea unei misiuni sociale specifice de interes general cu
 care este însărcinat acest fond.99      Albany
 susține că afilierea obligatorie la fondul sectorial de pensii nu este
necesară pentru a asigura un nivel adecvat al pensiilor pentru
lucrători. Un astfel de obiectiv ar putea fi atins prin stabilirea unor
cerințe minime pe care pensiile ar trebui să le îndeplinească, fie de
către partenerii sociali, la solicitarea autorităților publice, fie
direct de către autoritățile publice. Potrivit Albany, convențiile
colective de muncă prevăd în mod legal obligația angajatorilor de a
asigura un regim minim de pensii, lăsându‑le în același timp libertatea
de a institui un fond de pensii propriu întreprinderii, de a se afilia
la un fond sectorial de pensii sau de a se adresa unei societăți de
asigurare.100    Potrivit
 Albany, nici plata unei „prime medii” nu justifică afilierea
obligatorie. Pe de o parte, nici BPW, nici decretul de afiliere
obligatorie nu impun un sistem fondat pe o astfel de primă. Pe de altă
parte, diverse fonduri sectoriale de pensii la care afilierea nu este
obligatorie funcționează perfect pe baza sistemului de „primă medie”.101    În
 ceea ce privește acceptarea tuturor lucrătorilor din același sector de
activitate fără o examinare medicală prealabilă pentru a nu se putea
refuza riscurile „rele”, Albany arată că, în practică, contractele de
asigurări de pensie încheiate cu asigurătorii prevăd obligația
angajatorului de a declara numărul total de angajați, precum și
obligația asigurătorului de a accepta orice lucrător declarat fără o
examinare medicală prealabilă.102    Mai
 întâi, este necesar să se amintească faptul că, în conformitate cu
articolul 90 alineatul (2) din tratat, întreprinderile care au sarcina
de a gestiona servicii de interes economic general se supun regulilor de
 concurență în măsura în care aplicarea acestor reguli nu împiedică, în
drept sau în fapt, îndeplinirea misiunii speciale care le‑a fost
încredințată.103    Permițând,
 în anumite condiții, derogări de la normele generale ale tratatului,
articolul 90 alineatul (2) din tratat urmărește concilierea interesului
statelor membre de a utiliza anumite întreprinderi, în special din
sectorul public, ca instrument de politică economică sau socială, cu
interesul Comunității de respectare a regulilor de concurență și de
menținere a unității pieței comune (Hotărârea din 19 martie 1991,
Franța/Comisia, C‑202/88, Rec., p. I‑1223, punctul 12, și Hotărârea
 din 23 octombrie 1997, Comisia/Țările de Jos, C‑157/94, Rec.,
p. I‑5699, punctul 39).104    Având
 în vedere interesul astfel definit al statelor membre, acestora nu le
poate fi interzis să ia în considerare, la definirea serviciilor de
interes economic general cu care însărcinează anumite întreprinderi,
obiective proprii politicii naționale a acestora și să încerce
realizarea acestora prin intermediul unor obligații și constrângeri pe
care le impun respectivelor întreprinderi (Hotărârea Comisia/Țările de
Jos, citată anterior, punctul 40).105    Or,
 regimul de pensii suplimentare în discuție în acțiunea principală
îndeplinește o funcție socială esențială în cadrul sistemului de pensii
din Țările de Jos, dat fiind nivelul redus al pensiei legale, calculată
pe baza salariului minim legal.106    În
 plus, importanța funcției sociale atribuite pensiilor suplimentare a
fost recent recunoscută prin adoptarea de către legiuitorul comunitar a
Directivei 98/49/CE a Consiliului din 29 iunie 1998 privind protecția
dreptului la pensie suplimentară al lucrătorilor salariați și al
lucrătorilor care desfășoară activități independente care se deplasează
în cadrul Comunității (JO L 209, p. 46, Ediție specială,
05/vol. 5, p. 91).107    În
 continuare, este necesar să se amintească faptul că, pentru
îndeplinirea condițiilor de aplicare a articolului 90 alineatul (2) din
tratat, nu este necesar să fie amenințat echilibrul financiar sau
viabilitatea economică a întreprinderii însărcinate cu gestionarea unui
serviciu de interes economic general. Este suficient ca, în lipsa
drepturilor litigioase, să fie împiedicată îndeplinirea misiunilor
speciale încredințate întreprinderii, astfel cum sunt precizate prin
obligațiile și constrângerile impuse acesteia (Hotărârea Comisia/Țările
de Jos, citată anterior, punctul 25), sau ca menținerea acestor drepturi
 să fie necesară pentru a‑i permite titularului îndeplinirea misiunilor
de interes economic general care i‑au fost încredințate în condiții
acceptabile din punct de vedere economic (Hotărârea din 19 mai 1993,
Corbeau, C‑320/91, Rec., p. I‑2533, punctele 14-16, și Hotărârea
Comisia/Țările de Jos, citată anterior, punctul 53).108    Or,
 în cazul eliminării dreptului exclusiv al fondului de a administra
regimul de pensii suplimentare pentru toți lucrătorii dintr‑un sector
determinat, întreprinderile care au angajat personal tânăr și cu o stare
 de sănătate bună pentru a desfășura activități care nu sunt periculoase
 ar urmări obținerea unor condiții de asigurare mai avantajoase din
partea asigurătorilor privați. Scăderea progresivă a riscurilor „bune”
ar lăsa în răspunderea fondului sectorial de pensii gestionarea unei
părți crescute de riscuri „rele”, provocând astfel o creștere a costului
 pensiilor lucrătorilor și în special a acelora aparținând
întreprinderilor mici și mijlocii cu un personal în vârstă care
desfășoară activități periculoase, cărora fondul nu le‑ar mai putea
propune pensii la un cost acceptabil.109    Aceasta
 ar fi situația în special în cazul în care, precum în acțiunea
principală, regimul de pensii suplimentare administrat exclusiv de Fond
se caracterizează printr‑un grad ridicat de solidaritate rezultând în
special din lipsa de corelare dintre contribuții și riscuri, din
obligația de a accepta toți lucrătorii fără o examinare medicală
prealabilă, din continuarea constituirii pensiei cu scutire de plată a
contribuțiilor în cazul incapacității de muncă, din acoperirea de către
Fond a restanțelor contribuțiilor datorate de angajator în cazul
falimentului acestuia din urmă, precum și din indexarea pensiilor pentru
 menținerea valorii acestora.110    Asemenea
 constrângeri, care fac serviciul furnizat de Fond mai puțin competitiv
față de un serviciu comparabil furnizat de societățile de asigurare,
contribuie astfel la justificarea dreptului exclusiv al acestui Fond de a
 administra regimul de pensii suplimentare.111    Din
 cele de mai sus rezultă că eliminarea dreptului exclusiv conferit
Fondului ar putea determina imposibilitatea ca acest Fond să își
îndeplinească misiunile de interes economic general care i‑au fost
atribuite în condiții acceptabile din punct de vedere economic și ar
putea pune în pericol echilibrul financiar al acestuia.112    Referindu‑se
 la Hotărârea GB‑Inno‑BM, citată anterior, Albany consideră totuși că
dubla calitate care revine Fondului, de gestionar al regimului de pensii
 și de autoritate care are atribuția de a acorda scutiri, poate genera o
 exercitare injustă a competenței de a acorda scutiri.113    Este
 necesar să se arate că, în Hotărârea GB‑Inno‑BM, citată anterior,
punctul 28, Curtea a apreciat că articolul 3 litera (g) și articolele 86
 și 90 din tratat se opun ca un stat membru să confere societății care
exploatează rețeaua publică de telecomunicații atribuția de a adopta
norme referitoare la aparatele telefonice și de a verifica respectarea
acestora de către operatorii economici, atât timp cât societatea
respectivă este concurenta operatorilor menționați pe piața acestor
aparate.114    La
 punctul 25 din această din urmă hotărâre, Curtea a considerat astfel că
 o asemenea societate cumulează atribuții care îi permit, pe de o parte,
 să autorizeze sau să refuze racordarea aparatelor telefonice la rețea
și, pe de altă parte, să precizeze normele tehnice care trebuie
îndeplinite de aceste echipamente și să verifice dacă aparatele care nu
sunt produse de aceasta sunt conforme cu specificațiile pe care le‑a
adoptat, cumul care îi conferă prerogativa de a determina, la libera sa
apreciere, terminalele care pot fi racordate la rețeaua publică și care
îi acordă astfel un avantaj evident față de concurenții săi.115    Or,
 situația din acțiunea principală prezintă anumite diferențe în raport
cu situația care face obiectul Hotărârii GB‑Inno‑BM, citată anterior.116    Mai
 întâi, trebuie să se arate că, în temeiul articolului 5 alineatul 1 din
 orientările privind scutirea de la afiliere, un fond sectorial de
pensii are obligația de a acorda o scutire unei întreprinderi atunci
când aceasta din urmă le asigura deja lucrătorilor săi, cu cel puțin
șase luni înainte de introducerea cererii pe baza căreia afilierea la
fond a devenit obligatorie, un regim de pensii care le conferă acestora
drepturi cel puțin echivalente cu cele pe care le‑ar dobândi în cazul
afilierii la fond.117    Întrucât
 dispoziția citată anterior este obligatorie pentru fondul sectorial de
pensii în ceea ce privește exercitarea atribuției sale de a acorda o
scutire, aceasta nu poate fi considerată ca fiind de natură a determina
fondul să abuzeze de această atribuție. Astfel, într‑un asemenea caz,
fondul se limitează la a verifica îndeplinirea condițiilor stabilite de
ministrul competent (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie
 1993, Lagauche și alții, C‑46/90 și C‑93/91, Rec., p. I‑5267,
punctul 49).118    În
 continuare, este necesar să se arate că, în temeiul articolului 1 din
orientările privind scutirea de la afiliere, un fond sectorial de pensii
 poate acorda o scutire unei întreprinderi atunci când aceasta le
asigură lucrătorilor săi un regim de pensii care le conferă drepturi cel
 puțin echivalente cu cele rezultând din fond, cu condiția ca, în cazul
retragerii din fond, Camera de Asigurări să propună o compensație
considerată rezonabilă pentru eventualul prejudiciu suferit de fond, în
urma retragerii respective, din punctul de vedere al tehnicii
asigurărilor.119    Astfel,
 dispoziția citată anterior permite unui fond sectorial de pensii să
scutească de obligația de afiliere o întreprindere care le asigură
lucrătorilor săi un regim de pensii echivalent cu cel pe care îl
administrează fondul, în cazul în care o asemenea scutire nu pune în
pericol echilibrul său financiar. Exercitarea acestei prerogative de
acordare a unei scutiri implică o evaluare complexă a datelor
referitoare la regimurile de pensii respective, precum și a echilibrului
 financiar al fondului, care implică în mod necesar o largă marjă de
apreciere.120    Ținând
 seama de complexitatea unei astfel de evaluări, precum și de riscurile
pe care acordarea de scutiri le prezintă pentru echilibrul financiar al
fondului sectorial de pensii și, prin urmare, pentru îndeplinirea
misiunii sociale care îi este încredințată, un stat membru poate
considera că prerogativa de a acorda scutiri nu trebuie să fie atribuită
 unei entități distincte.121    Cu
 toate acestea, este necesar să se arate că instanțele naționale
sesizate, precum în speță, cu o opoziție la o somație de plată a
contribuțiilor trebuie să exercite un control privind decizia fondului
de a refuza o scutire de la afiliere, care să le permită cel puțin să
verifice dacă acest fond nu a utilizat în mod arbitrar posibilitatea de a
 acorda o scutire și dacă au fost respectate principiul nediscriminării,
 precum și celelalte condiții referitoare la legalitatea acestei
decizii.122    În
 sfârșit, în ceea ce privește argumentul prezentat de Albany conform
căruia lucrătorilor li se poate asigura un nivel adecvat de pensii prin
stabilirea unor cerințe minime pe care trebuie să le îndeplinească
pensiile oferite de societățile de asigurare, este necesar să se
sublinieze că, dată fiind funcția socială a regimurilor de pensii
suplimentare și marja de apreciere de care dispun statele membre,
potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a‑și organiza sistemele de
 securitate socială (Hotărârea din 7 februarie 1984, Duphar și alții,
238/82, Rec., p. 523, punctul 16, Hotărârea Poucet și Pistre,
citată anterior, punctul 6, și Hotărârea din 17 iunie 1997, Sodemare și
alții, C‑70/95, Rec., p. I‑3395, punctul 27), revine fiecărui stat
membru sarcina de a examina dacă, ținând seama de particularitățile
sistemului său național de pensii, stabilirea unor cerințe minime i‑ar
mai permite asigurarea nivelului pe pensie pe care urmărește să îl
garanteze într‑un anumit sector prin instituirea caracterului
obligatoriu al afilierii la un fond de pensii.123    Prin
 urmare, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolele 86 și
 90 din tratat nu se opun ca autoritățile publice să confere unui fond
de pensii dreptul exclusiv de a administra un regim de pensii
suplimentare într‑un sector determinat. Cu privire la cheltuielile de judecată124    Cheltuielile
 efectuate de guvernele olandez, german, francez și suedez, precum și de
 Comisie, care au prezentat observații Curții, nu pot face obiectul unei
 rambursări. Întrucât, în privința părților din acțiunea principală,
procedura are caracterul unui incident survenit la instanța națională,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de
 judecată.Pentru aceste motive,CURTEA,pronunțându‑se
 cu privire la întrebările care i‑au fost adresate, prin hotărârea din 4
 martie 1996, de Kantongerecht te Arnhem, hotărăște:1)      Articolul
 3 litera (g) din Tratatul CE [devenit, după modificare, articolul 3
alineatul (1) litera (g) CE], articolul 5 și articolul 85 din Tratatul
CE (devenite articolele 10 CE și 81 CE) nu se opun unei decizii a
autorităților publice de a conferi un caracter obligatoriu afilierii la
un fond sectorial de pensii, la cererea organizațiilor reprezentative
ale angajatorilor și ale lucrătorilor dintr‑un sector determinat.2)      Un
 fond de pensii însărcinat cu gestionarea unui regim de pensii
suplimentare, instituit printr‑o convenție colectivă încheiată între
organizațiile reprezentative ale angajatorilor și ale lucrătorilor
dintr‑un sector determinat și la care afilierea a fost stabilită de
către autoritățile publice ca fiind obligatorie pentru toți lucrătorii
din acest sector, este o întreprindere în sensul articolului 85 și al
următoarelor din tratat.3)      Articolele
 86 și 90 din Tratatul CE (devenite articolele 82 CE și 86 CE) nu se
opun ca autoritățile publice să confere unui fond de pensii dreptul
exclusiv de a administra un regim de pensii suplimentare într‑un sector
determinat.Rodríguez IglesiasPuissochetHirschJannMoitinho de AlmeidaGulmannMurrayEdwardRagnemalmSevón WatheletPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 21 septembrie 1999.Grefier        PreședinteR. Grass        G. C. Rodríguez Iglesias* Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 18 septembrie 2003. # Volkswagen AG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Concurență - Regulamentul (CEE) nr. 123/85. # Cauza C-338/00 P.


Hotărârea Curții din data de 16 ianuarie 1974. # Rheinmühlen-Düsseldorf împotriva Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Cauza 166-73.


title: Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 19 mai 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Portugheze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2006/22/CE - Apropierea legislațiilor - Legislație socială privind activitățile de transport rutier - Netranspunere în termenul prevăzut. # Cauza C-253/08.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 19 mai 2009 — Comisia/Portugalia
      (Cauza C‑253/08)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Directiva 2006/22/CE — Apropierea legislațiilor — Legislație socială privind activitățile de transport rutier — Netranspunere în termenul prevăzut”
      Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Examinarea de către Curte a temeiniciei — Situație care trebuie luată în considerare — Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 9)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor necesare pentru a se conforma
                  Directivei 2006/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 martie 2006 privind condițiile minime pentru punerea
                  în aplicare a Regulamentelor (CEE) nr. 3820/85 și (CEE) nr. 3821/85 ale Consiliului privind legislația socială referitoare
                  la activitățile de transport rutier și de abrogare a Directivei 88/599/CEE a Consiliului (JO L 102, p. 35, Ediție specială,
                  07/vol. 15, p. 187).

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea tuturor actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma Directivei 2006/22/CE
                     a Parlamentului European și a Consiliului din 15 martie 2006 privind condițiile minime pentru punerea în aplicare a Regulamentelor
                     (CEE) nr. 3820/85 și (CEE) nr. 3821/85 ale Consiliului privind legislația socială referitoare la activitățile de transport
                     rutier și de abrogare a Directivei 88/599/CEE a Consiliului, Republica Portugheză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin
                     în temeiul Directivei 2006/22.

                  2)

                  	Obligă Republica Portugheză la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 9 septembrie 2010.#Carpent Languages împotriva Comisia Europeană.#Contracte de achiziții publice de servicii - Procedură comunitară de cerere de ofertă - Organizare de reuniuni și de conferințe - Respingerea ofertei depuse de un ofertant - Atribuirea contractului unui alt ofertant - Obligație de motivare - Eroare vădită de apreciere - Egalitate de tratament.#Cauza T-582/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 9 septembrie 2010 – Carpent Languages/Comisia
      (Cauza T‑582/08)
      „Contracte de achiziții publice de servicii – Procedură comunitară de cerere de ofertă – Organizare de reuniuni și de conferințe – Respingere a ofertei depuse de un ofertant – Atribuirea contractului unui alt ofertant – Obligația de motivare – Eroare vădită de apreciere – Egalitate de tratament”
      1.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Încheierea unui contract în urma unei cereri de ofertă – Puterea
            de apreciere a instituțiilor – Control jurisdicțional – Limite (a se vedea punctul 28)
      2.                     Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut – Decizie de respingere a unei oferte în cadrul procedurii de atribuire
            a unui contract de achiziții publice de servicii – Apreciere în raport cu informațiile de care dispunea reclamanta la momentul
            introducerii acțiunii [art. 253 CE; Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 100 alin. (2); Regulamentul nr. 2342/2002
            al Comisiei, art. 149] (a se vedea punctele 37-39 și 43-46)
      3.                     Acțiune în anulare – Motive – Nemotivare sau insuficiența motivării – Eroare vădită de apreciere (art. 230 CE) (a se vedea
            punctul 51)
      4.                     Acțiune în despăgubire – Autonomie în raport cu acțiunea în anulare – Limite – Motive identice pe care se întemeiază ambele
            acțiuni (art. 288 CE) (a se vedea punctele 84-86)
      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva deciziei Comisiei din 30 octombrie 2008 prin care a fost respinsă oferta reclamantei depusă pentru
                  lotul nr. 4, „Punere la dispoziție de echipe de interpreți în funcție de nevoile lingvistice ale fiecărui eveniment”, din
                  cadrul contractului VT/2008/036 (Contracte‑cadru multiple referitoare la servicii de organizare de reuniuni și de conferințe)
                  și a deciziei Comisiei din 17 noiembrie 2008 prin care a fost desemnată societatea căreia i s‑a atribuit lotul nr. 4, precum
                  și o cerere de obligare a Comisiei la plata de daune interese în cazul în care Tribunalul nu ar admite cererea de anulare
                  a deciziei de respingere a ofertei reclamantei

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Carpent Languages SPRL la plata cheltuielilor de judecată.