title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 21 ianuarie 2010.#Audi AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI).#Recurs - Marcă comunitară - Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) și articolul 63 - Marca verbală Vorsprung durch Technik - Mărci constituite din sloganuri publicitare - Caracter distinctiv - Cerere de înregistrare a mărcii pentru o multitudine de produse și de servicii - Public relevant - Apreciere și motivare globală - Documente noi.#Cauza C-398/08 P.

text:
      Cauza C‑398/08 P
      Audi AG
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Recurs – Marcă comunitară – Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) și articolul 63 – Marca verbală Vorsprung durch Technik – Mărci constituite din sloganuri publicitare – Caracter distinctiv – Cerere de înregistrare a mărcii pentru o multitudine de produse și de servicii – Public relevant – Apreciere și motivare globală – Documente noi”
      Sumarul hotărârii
      1.        Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci lipsite de caracter distinctiv
            – Mărci constituite din sloganuri publicitare
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (b)]
      2.        Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci lipsite de caracter distinctiv
            – Mărci constituite din sloganuri publicitare
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (b)]
      3.        Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci lipsite de caracter distinctiv
            – Mărci constituite din sloganuri publicitare
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (b) și (c)]
      4.        Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci lipsite de caracter distinctiv
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (b)]
      1.        Simplul fapt că o marcă este percepută de publicul vizat drept o formulă promoțională și că, având în vedere caracterul său
         elogios, aceasta ar putea fi, în principiu, preluată și de alte întreprinderi nu este, în sine, suficient pentru a concluziona
         că această marcă este lipsită de caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94
         privind marca comunitară. Astfel, faptul că o marcă verbală are o conotație elogioasă nu exclude ca aceasta să fie totuși
         aptă să garanteze consumatorilor proveniența produselor sau a serviciilor pe care aceasta le desemnează. Prin urmare, o astfel
         de marcă poate fi percepută de publicul vizat drept o formulă promoțională și, concomitent, drept o indicație a originii comerciale
         a produselor sau a serviciilor. În consecință, în măsura în care acest public percepe marca respectivă ca fiind o indicație
         a acestei origini, faptul că marca este fie simultan, fie chiar în primul rând percepută drept o formulă promoțională nu are
         efect asupra caracterului său distinctiv.

      (a se vedea punctele 44 și 45)
      2.        Nu este necesar ca un slogan publicitar să prezinte un „caracter de fantezie” sau chiar un „domeniu de tensiune conceptuală
         care ar avea drept consecință un efect de surpriză, creând astfel o puternică impresie”, pentru ca un astfel de slogan să
         aibă caracterul distinctiv minim impus de articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară.

      În ceea ce privește o marcă ce poate avea mai multe semnificații, ce poate constitui un joc de cuvinte sau poate fi percepută
         drept fantezistă, surprinzătoare și neașteptată și, prin urmare, poate fi memorată, deși existența unor asemenea caracteristici
         nu constituie o condiție necesară pentru a stabili caracterul distinctiv al unui slogan publicitar, nu este mai puțin adevărat
         că prezența lor este în principiu de natură să îi confere acestuia un astfel de caracter.

      (a se vedea punctele 39 și 47)
      3.        Mărcile compuse din semne sau din indicații care sunt utilizate și ca sloganuri publicitare, indicații de calitate sau expresii
         ce incită la cumpărarea produselor sau a serviciilor vizate de aceste mărci transmit prin definiție, într‑o măsură mai mare
         sau mai mică, un mesaj obiectiv. Astfel de mărci nu sunt, numai pentru acest motiv, lipsite de caracter distinctiv în sensul
         articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară.

      Astfel, în măsura în care asemenea mărci nu sunt descriptive în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din regulamentul
         menționat, acestea pot exprima un mesaj obiectiv, chiar simplu, însă pot fi apte să indice consumatorului originea comercială
         a produselor sau a serviciilor în cauză. Aceasta poate fi situația când mărcile respective nu reprezintă numai un mesaj publicitar
         obișnuit, ci au o anumită originalitate sau rezonanță, necesită un minim de efort pentru interpretare sau declanșează un proces
         cognitiv în rândul publicului vizat.

      (a se vedea punctele 56 și 57)
      4.        Nu este lipsit de caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 privind
         marca comunitară sloganul „Vorsprung durch Technik”, a cărui înregistrare este solicitată pentru „Vehicule; aparate de locomoție
         pe uscat, în aer sau pe apă” din clasa 12 în sensul Aranjamentului de la Nisa, precum și pentru produse și servicii din clasele
         9, 12, 14, 16, 18, 25, 28, 35-43 și 45.

      Presupunând chiar că sloganul „Vorsprung durch Technik” transmite un mesaj obiectiv, potrivit căruia superioritatea tehnică
         permite fabricarea și furnizarea unor produse și servicii mai bune, această împrejurare nu permite să se concluzioneze că
         marca solicitată este lipsită de orice caracter distinctiv intrinsec. Astfel, oricât de simplu ar fi un asemenea mesaj, acesta
         nu poate fi calificat drept atât de obișnuit încât să excludă de la bun început și fără nicio analiză ulterioară faptul că
         marca respectivă este aptă să indice consumatorului originea comercială a produselor sau a serviciilor în cauză.

      Mesajul menționat nu rezultă în mod evident din sloganul amintit. Expresia „Vorsprung durch Technik”, care înseamnă „avans
         prin tehnologie”, nu sugerează, la prima vedere, decât o relație de cauzalitate și necesită, prin aceasta, un anumit efort
         de interpretare din partea publicului. În plus, acest slogan dovedește o anumită originalitate și rezonanță, fiind astfel
         ușor de memorat. În sfârșit, în măsura în care este vorba despre un slogan renumit și utilizat de mulți ani de solicitantul
         înregistrării, nu se poate exclude că faptul că publicul vizat este obișnuit să facă legătura între acest slogan și automobilele
         fabricate de solicitantul înregistrării facilitează de asemenea identificarea de către acest public a originii comerciale
         a produselor sau a serviciilor desemnate.

      (a se vedea punctele 58 și 59)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      21 ianuarie 2010(*)

      „Recurs – Marcă comunitară – Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) și articolul 63 – Marca verbală Vorsprung durch Technik – Mărci constituite din sloganuri publicitare – Caracter distinctiv – Cerere de înregistrare a mărcii pentru o multitudine de produse și de servicii – Public relevant – Apreciere și motivare globală – Documente noi”
      În cauza C‑398/08 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 12 septembrie 2008,
      Audi AG, cu sediul în Ingolstadt (Germania), reprezentată de S. O. Gillert și F. Schiwek, Rechtsanwälte,

      recurentă,
      cealaltă parte în proces fiind:
      Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul G. Schneider, în calitate de agent,

      pârât în primă instanță,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, îndeplinind funcția de președinte al Camerei întâi, domnii E. Levits,
         A. Borg Barthet, M. Ilešič (raportor) și J.‑J. Kasel, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 septembrie 2009,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, Audi AG (denumită în continuare „Audi”) solicită Curții anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță
         al Comunităților Europene din 9 iulie 2008, Audi/OAPI (Vorsprung durch Technik) (T‑70/06, denumită în continuare „hotărârea
         atacată”), prin care Tribunalul a respins acțiunea în anulare a Deciziei Camerei a doua de recurs a Oficiului pentru Armonizare
         în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din 16 decembrie 2005 (cauza R 237/2005‑2, denumită
         în continuare „decizia în litigiu”), care a confirmat parțial decizia examinatorului de respingere a cererii de înregistrare
         a mărcii verbale Vorsprung durch Technik pentru o parte din produsele și serviciile desemnate de aceasta.

       Cadrul juridic
      2        Articolul 7 din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11,
         p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3288/94 al Consiliului din
         22 decembrie 1994 (JO L 349, p. 83, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 185, denumit în continuare „Regulamentul nr. 40/94”), prevede:

      (1)      Se respinge înregistrarea următoarelor:
      […]
      (b)      mărci care sunt lipsite de caracter distinctiv;
      (c)      mărci care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească, în comerț, pentru a desemna specia, calitatea,
         cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte
         caracteristici ale acestora;

      (d)      mărci care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații devenite uzuale în limbajul curent sau în practicile de loialitate
         și constanță ale comerțului;

      […]
      (2)      Alineatul (1) se aplică chiar dacă motivele de refuz nu există decât într‑o parte a Comunității.
      […]”
      3        Articolul 63 din Regulamentul nr. 40/94, intitulat „Acțiune în fața Curții de Justiție”, prevede:

      (1)      Hotărârile camerelor de recurs prin care se pronunță asupra unei căi de atac pot forma obiectul unei acțiuni în fața Curții
         de Justiție.

      (2)      Acțiunea se înaintează pe motive de necompetență, încălcarea unor norme fundamentale de procedură, nerespectarea tratatului,
         nerespectarea dispozițiilor prezentului regulament sau a oricărei norme de drept privind aplicarea acestuia sau abuzul de
         putere.

      […]”
       Situația de fapt
      4        La 30 ianuarie 2003, Audi a solicitat OAPI, în temeiul Regulamentului nr. 40/94, înregistrarea mărcii verbale Vorsprung durch
         Technik ca marcă comunitară. Produsele și serviciile pentru care înregistrarea mărcii a fost solicitată aparțin claselor 9,
         12, 14, 16, 18, 25, 28, 35-43 și 45 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și
         serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat, și corespund descrierii
         următoare:

      –        clasa 9: „Aparate și instrumente de uz științific, nautic, topografic, pentru fotografie, cinematografie, optică, cântărire,
         măsurare, semnalizare, verificare, salvare și învățământ; aparate și instrumente pentru conducerea, distribuția, transformarea,
         acumularea, reglarea sau comanda curentului electric; aparate pentru înregistrarea, transmiterea și reproducerea sunetului
         sau imaginii; suporturi magnetice de înregistrare, discuri acustice; automate de vânzare și mecanisme pentru aparate care
         funcționează cu fise; case de marcat, mașini de calculat, echipamente de prelucrare a datelor și calculatoare; echipament
         pentru stingerea incendiilor”;

      –        clasa 12: „Vehicule; aparate de locomoție pe uscat, în aer sau pe apă”;
      –        clasa 14: „Metale prețioase și aliaje ale acestora, produse din sau placate cu metale prețioase care nu sunt cuprinse în alte
         clase; bijuterii, pietre prețioase; ceasuri și instrumente de măsurare a timpului”;

      –        clasa 16: „Hârtie, carton și produse din aceste materiale, neincluse în alte clase; tipărituri; articole de legătorie; fotografii;
         papetărie; adezivi pentru papetărie sau menaj; materiale pentru artiști; pensule; mașini de scris și articole de birou (cu
         excepția mobilierului); material didactic sau pentru învățământ (cu excepția aparatelor); materiale plastice pentru ambalaj
         (neincluse în alte clase); caractere tipografice; forme de tipar”;

      –        clasa 18: „Piele și imitații de piele, produse din aceste materiale neincluse în alte clase; piei de animale; geamantane și
         valize; umbrele și bastoane; bice și articole de șelărie”;

      –        clasa 25: „Articole de îmbrăcăminte și încălțăminte, articole pentru acoperirea capului”;
      –        clasa 28: „Jocuri, jucării; articole de gimnastică și sport necuprinse în alte clase; decorațiuni pentru pomul de Crăciun”;
      –        clasa 35: „Publicitate; conducerea și administrarea afacerilor; lucrări de birou”;
      –        clasa 36: „Asigurări; afaceri financiare, monetare, imobiliare”;
      –        clasa 37: „Construcții; reparații; instalații”
      –        clasa 38: „Telecomunicații”;
      –        clasa 39: „Transport; ambalare și depozitare a mărfurilor; organizare de călătorii”;
      –        clasa 40: „Prelucrarea materialelor”;
      –        clasa 41: „Educație; instruire; divertisment; activități sportive și culturale”;
      –        clasa 42: „Servicii în domeniile științei și tehnologiei ca și cercetarea și proiectarea aferente; servicii de analiză și
         cercetare industrială; proiectare și dezvoltare hardware și software; servicii juridice”;

      –        clasa 43: „Restaurante; cazare temporară”;
      –        clasa 45: „Servicii personale și sociale oferite de terți pentru satisfacerea unor nevoi individuale; servicii de securitate
         pentru protecția bunurilor și persoanelor”.

      5        La 7 ianuarie 2004, examinatorul a considerat, în comunicarea motivelor de refuz, că expresia „Vorsprung durch Technik” (avans
         prin tehnică) constituia, pentru anumite produse și servicii din clasele 9, 12, 14, 25, 28, 37-40 și 42 și care au legătură
         cu tehnica, un mesaj obiectiv care este perceput de consumatorul vizat ca descriere publicitară. În consecință, marca solicitată
         ar fi lipsită de caracter distinctiv pentru produsele și serviciile respective. Cu toate acestea, în ceea ce privește produsele
         din clasa 12, examinatorul a indicat că înregistrarea mărcii respective ar putea fi admisă în considerarea caracterului distinctiv
         pe care aceasta l‑ar fi dobândit pentru automobile și componentele acestora. Examinatorul s‑a referit în această privință
         la marca comunitară verbală Vorsprung durch Technik, care a fost înregistrată la 27 aprilie 2001 cu numărul 621086 pentru
         produsele menționate din clasa 12.

      6        Prin scrisoarea din 24 februarie 2004, Audi a contestat motivele prezentate de examinator în comunicarea menționată, susținând
         în principal că marca comunitară nr. 621086 nu a fost înregistrată în considerarea caracterului său distinctiv dobândit prin
         utilizare, ci pentru că aceasta avea, în sine, un caracter distinctiv. Într‑o a doua comunicare a motivelor de refuz, din
         30 iunie 2004, examinatorul a explicat că în mod eronat nu îi fusese comunicat Audi, în momentul examinării cererii de înregistrare
         a mărcii respective, faptul că aceasta fusese înregistrată exclusiv în considerarea caracterului distinctiv dobândit. Cu toate
         acestea, întrucât cererea respectivă fusese formulată în anul 1997, ar fi necesar ca Audi să facă dovada caracterului distinctiv
         dobândit din acel moment de marca solicitată pentru toate produsele și serviciile vizate, inclusiv cele din clasa 12.

      7        Prin decizia din 12 ianuarie 2005, examinatorul a respins în parte cererea de înregistrare a mărcii menționate pentru anumite
         produse și servicii din clasele 9, 12, 14, 25, 28, 37-40 și 42, reluând motivele prezentate în comunicarea motivelor de refuz
         din 7 ianuarie 2004. Prin această nouă decizie de refuz, examinatorul a constatat de asemenea că nu a fost adusă nicio probă
         privind dobândirea unui caracter distinctiv pentru produsele din clasa 12.

      8        Prin decizia în litigiu, Camera a doua de recurs a admis recursul formulat de Audi pentru produsele din clasa 12 pentru motivul
         că decizia anterioară privind înregistrarea mărcii nr. 621086 furniza dovada că marca solicitată dobândise un caracter distinctiv
         pentru vehicule și aparate de locomoție pe uscat. Restul capetelor de cerere ale recursului au fost respinse, în special în
         legătură cu celelalte produse și servicii față de care examinatorul a ridicat obiecții.

      9        În această privință, camera de recurs a considerat că distincția efectuată de examinator referitor la produse și servicii
         care au legătură cu tehnica este îndoielnică. Astfel, camera de recurs a arătat că „[a]proape toate produsele și serviciile
         au o legătură, fie și redusă, cu tehnica. Tehnica joacă de asemenea un rol important în sectorul articolelor de îmbrăcăminte.
         Un fabricant al unor astfel de produse ce folosește o tehnică avansată are un mare avantaj în raport cu întreprinderile concurente.
         Sloganul «Vorsprung durch Technik» transmite un mesaj obiectiv potrivit căruia superioritatea tehnică permite fabricarea și
         furnizarea unor produse și a unor servicii mai bune. O combinație de cuvinte care se limitează la acest banal mesaj obiectiv
         ar fi în principiu lipsită de caracter distinctiv. Dat fiind că, exceptând produsele din clasa 12, recurenta nu a adus nicio
         dovadă a perceperii sloganului «Vorsprung durch Technik» ca marcă de către public, cererea trebuie respinsă în măsura în care
         se referă la produse și servicii incluse în alte clase”.

       Hotărârea atacată
      10      Prin intermediul hotărârii atacate, Tribunalul a respins acțiunea formulată de Audi la 28 februarie 2006 împotriva deciziei
         în litigiu. Tribunalul a înlăturat astfel cele două motive invocate de recurentă, întemeiate pe încălcarea, pe de o parte,
         a articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 și, pe de altă parte, a dreptului la apărare.

      11      Primul aspect al primului motiv, prin care Audi afirmă că decizia în litigiu nu conține constatări privind publicul care trebuie
         luat în considerare și privind percepția acestuia asupra mărcii solicitate, a fost respins la punctele 30-33 din hotărârea
         atacată.

      12      După ce a amintit jurisprudența potrivit căreia caracterul distinctiv al unei mărci trebuie apreciat printre altele în raport
         cu percepția pe care o are publicul relevant pentru produsele și serviciile pentru care înregistrarea acestei mărci a fost
         solicitată, Tribunalul a considerat, la punctul 30 din hotărârea atacată, că, deși decizia în litigiu nu conține efectiv o
         „apreciere diferențiată” pentru toate produsele și serviciile cuprinse în toate clasele la care se referă cererea de înregistrare
         formulată de Audi, aceasta conține totuși analiza percepției acestei mărci de către publicul relevant în raport cu produsele
         și serviciile pe care le desemnează, după cum impune această jurisprudență.

      13      În această privință, Tribunalul a constatat, la punctul 31 din hotărârea atacată, că se putea deduce din decizia în litigiu
         că, în esență, camera de recurs a considerat că publicul este interesat în mod uniform de tehnică în privința produselor și
         serviciilor care fac obiectul cererii de înregistrare a mărcii menționate și că acest public percepe expresia „Vorsprung durch
         Technik” drept un slogan care conține un mesaj obiectiv elogios.

      14      În acest context, Tribunalul a stabilit, la punctul 32 din hotărârea atacată, că jurisprudența menționată nu impune o analiză
         exhaustivă a tuturor produselor și serviciilor din toate clasele la care se referă cererea menționată, în condițiile în care
         examinatorul sau camera de recurs pot susține că publicul relevant ar avea aceeași percepție asupra mărcii solicitate pentru
         toate aceste produse și servicii. Or, potrivit acestei instanțe, nu se poate contesta faptul că, efectuând această analiză,
         camera de recurs a concluzionat că exista o percepție identică a publicului pentru toate clasele de produse și servicii vizate
         de această marcă, și aceasta cu atât mai mult cu cât camera de recurs critica diferențierea claselor, în opinia sa, eronată,
         efectuată de examinator.

      15      În sfârșit, la punctul 33 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins argumentul invocat de Audi, potrivit căruia în speță
         ar fi exclus să se conceapă existența unui punct de vedere unitar al publicului, dat fiind caracterul diferit al produselor
         și serviciilor la care se referă cererea de înregistrare a mărcii, întrucât gradul de tehnicitate al acestora variază foarte
         mult. În această privință, Tribunalul a subliniat că, în decizia în litigiu, camera de recurs a admis în mod expres acest
         grad de tehnicitate diferit în funcție de produse și servicii, considerând că acestea aveau o legătură, „fie și redusă”, cu
         tehnica. Cu toate acestea, în opinia Tribunalului, camera menționată a considerat, în esență, că expresia germană „Vorsprung
         durch Technik” este percepută în mod uniform ca fiind obiectivă și elogioasă în pofida acestui grad de tehnicitate diferit.

      16      Al doilea aspect al primului motiv se întemeiază pe faptul că marca solicitată nu constituie un mesaj obiectiv descriptiv,
         ci declanșează un proces de reflecție, este marcată de un element de imaginație, poate fi memorată și permite, prin urmare,
         să se stabilească o legătură între produsele și serviciile desemnate de această marcă și întreprinderea de la care provin.
         Acest aspect a fost respins la punctele 34-48 din hotărârea atacată.

      17      Tribunalul a constatat mai întâi, la punctele 34 și 35 din hotărârea atacată, că rezultă în mod clar din dosar și în special
         dintr‑un document prezentat de OAPI în anexă la memoriul său în răspuns, în care Audi explică publicului englez expresia „Vorsprung
         durch Technik”, că marca solicitată reprezintă pentru aceasta un slogan cu valoare laudativă, chiar publicitară. Tribunalul
         a subliniat apoi, la punctul 36 din hotărârea menționată, că, în temeiul propriei jurisprudențe, precum și al Hotărârii Curții
         din 4 octombrie 2001, Merz & Krell (C‑517/99, Rec., p. I‑6959, punctul 40), înregistrarea unei mărci nu poate fi totuși exclusă,
         în sine, din cauza acestei utilizări laudative sau publicitare.

      18      Referindu‑se la punctul 27 din hotărârea atacată, unde Tribunalul a amintit jurisprudența sa potrivit căreia un semn care,
         precum un slogan publicitar, îndeplinește alte funcții decât cele ale unei mărci în sens clasic este totuși distinctiv numai
         dacă poate fi perceput de la bun început ca o indicație a originii comerciale a produselor sau a serviciilor vizate, acesta
         a subliniat, în sfârșit, la punctul 37 din aceeași hotărâre, că trebuie, prin urmare, să se verifice dacă aceasta este situația
         în speță sau dacă, dimpotrivă, marca menționată este un mesaj obiectiv banal care ar fi perceput de publicul relevant drept
         elogios.

      19      În această privință, Tribunalul a statuat, la punctele 41 și 42 din hotărârea atacată, că, deși marca Vorsprung durch Technik
         poate avea mai multe semnificații, poate constitui un joc de cuvinte sau poate fi percepută drept fantezistă, surprinzătoare
         și neașteptată și, prin urmare, poate fi memorată, aceasta nu îi conferă un caracter distinctiv. Conform jurisprudenței menționate,
         aceste diferite elemente nu ar conferi un caracter distinctiv respectivei mărci decât dacă ar fi percepută de la bun început
         de către publicul vizat ca fiind o indicație a originii comerciale a produselor și serviciilor pe care le desemnează. Or,
         în speță, publicul vizat astfel cum este definit de camera de recurs, drept publicul în ansamblu interesat de produsele și
         serviciile protejate de această marcă, ar percepe efectiv respectiva marcă, înainte de toate, drept o formulă promoțională.

      20      Astfel, Tribunalul a considerat, la punctele 43-45 din hotărârea atacată, în primul rând, că, având în vedere sensul larg
         al noțiunii de tehnică în germană, referirea la aceasta nu este, pentru toate produsele și serviciile vizate, de natură să
         confere mărcii solicitate un caracter distinctiv. În al doilea rând, cuvântul german „Vorsprung”, care înseamnă „avans”, asociat
         prepoziției „durch”, care înseamnă „prin”, ar avea, pentru publicul vizat de cererea de înregistrare a mărcii și mai ales
         pentru publicul german, mai degrabă un caracter elogios. În al treilea rând, dacă, în ceea ce privește o marcă complexă, în
         scopul aprecierii caracterului său distinctiv, aceasta trebuie să fie considerată în ansamblul său, ar trebui de asemenea
         să se constate că marca se adresează unui public larg și că majoritatea întreprinderilor care doresc să furnizeze produse
         și servicii acestui public larg ar putea, având în vedere caracterul său elogios, să preia și ele expresia, iar aceasta indiferent
         de interpretarea care trebuie să îi fie dată.

      21      Tribunalul a concluzionat, la punctul 46 din hotărârea atacată, că marca Vorsprung durch Technik nu conține elemente care,
         în afara semnificației promoționale evidente, pot permite publicului vizat să memoreze în mod facil și imediat expresia ca
         marcă distinctivă pentru produsele și serviciile desemnate.

      22      Prin intermediul celui de al doilea motiv, Audi susținea că articolul 38 alineatul (3) și articolul 73 a doua teză din Regulamentul
         nr. 40/94 fuseseră aplicate în mod eronat de camera de recurs și că aceasta îi încălcase, printre altele, dreptul la apărare
         omițând să o informeze, înainte de adoptarea deciziei în litigiu, că avea în vedere respingerea cererii de înregistrare a
         mărcii menționate pentru toate produsele și serviciile desemnate de aceasta, cu excepția celor din clasa 12 și, așadar, și
         pentru cele pentru care examinatorul acceptase înregistrarea. Acest motiv a fost respins la punctele 58-64 din hotărârea atacată.
         Tribunalul a constatat în această privință, contrar susținerilor Audi, că decizia menționată anulează decizia examinatorului
         din 12 ianuarie 2005 numai în legătură cu produsele din clasa 12 și nu conține, prin urmare, obiecții suplimentare în raport
         cu aceasta.

       Concluziile părților în fața Curții
      23      Prin recursul său, Audi solicită Curții anularea hotărârii atacate, precum și a deciziei în litigiu în măsura în care prin
         aceasta se respinge parțial acțiunea formulată de Audi împotriva deciziei examinatorului din 12 ianuarie 2005 și obligarea
         OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

      24      OAPI solicită respingerea recursului și obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

       Cu privire la recurs
      25      În susținerea recursului său, Audi invocă două motive, întemeiate pe încălcarea, pe de o parte, a articolului 7 alineatul
         (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, precum și, pe de altă parte, a articolului 63 din regulament și a articolului 48
         alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94
      26      Primul motiv are două aspecte. Prin intermediul primului aspect, Audi susține că Tribunalul nu a efectuat constatări suficiente
         în legătură cu publicul vizat, în timp ce al doilea aspect, care trebuie analizat mai întâi, urmărește să demonstreze că Tribunalul
         a aplicat un criteriu prea sever pentru a aprecia caracterul distinctiv al mărcii solicitate.

       Argumentele părților privind al doilea aspect al primului motiv
      27      Prin intermediul celui de al doilea aspect al primului motiv, Audi susține că, pentru recunoașterea caracterului distinctiv
         al mărcii solicitate, Tribunalul a impus în mod eronat cerințe mai servere decât cele necesare în mod normal, pentru simplul
         fapt că aceasta ar constitui un slogan publicitar.

      28      Astfel, impunând ca semnul să poată fi „de la bun început” perceput drept o indicație a originii comerciale a produselor și
         serviciilor desemnate, Tribunalul ar fi aplicat un criteriu care depășește cerințele articolului 7 alineatul (1) litera (b)
         din Regulamentul nr. 40/94 și pe cele impuse în mod normal de această instanță pentru aprecierea caracterului distinctiv al
         unei mărci verbale.

      29      În hotărârea atacată, Tribunalul și‑ar întemeia în mod clar decizia pe premisa conform căreia utilizarea mărcii Vorsprung
         durch Technik ca slogan publicitar se opune recunoașterii caracterului distinctiv și trebuie, prin urmare, să fie compensată,
         într‑o anumită măsură, de criteriul percepției „de la bun început” a acestei mărci ca fiind o indicație a originii comerciale
         a produselor sau a serviciilor desemnate. Astfel, Tribunalul ar admite că marca respectivă poate avea mai multe semnificații,
         poate constitui un joc de cuvinte sau poate fi percepută drept fantezistă, surprinzătoare, precum și neașteptată și, prin
         urmare, poate fi memorată, însă ar refuza totuși să îi recunoască caracterul distinctiv pentru motivul că publicul vizat ar
         percepe‑o înainte de toate ca pe o formulă promoțională, iar nu ca pe o indicație a acestei origini comerciale. Or, prin analiza
         efectuată în această privință la punctul 42 din hotărârea menționată, Tribunalul doar reafirmă, în alți termeni, că marca
         Vorsprung durch Technik este un slogan cu caracter publicitar, fără a explica însă de ce aceasta nu ar putea fi percepută
         drept o indicație a originii comerciale a produselor sau a serviciilor menționate.

      30      Procedând în acest mod, Tribunalul nu ar fi ținut cont de faptul că sloganurile publicitare nu constituie o formă specială
         de marcă, ci o simplă marcă verbală căreia i se aplică principiile generale stabilite în jurisprudență pentru aprecierea caracterului
         distinctiv, aspect care ar fi confirmat printre altele de Hotărârea Curții din 21 octombrie 2004, OAPI/Erpo Möbelwerk, (C‑64/02 P,
         Rec., p. I‑10031, punctul 36). Prin urmare, simplul fapt că o marcă este considerată drept un slogan publicitar sau caracterul
         elogios al unui semn nu s‑ar opune recunoașterii unui caracter distinctiv suficient al unei astfel de mărci. Nu ar exista
         niciun principiu juridic potrivit căruia un semn care are o conotație pozitivă nu ar avea caracter distinctiv sau ar avea
         un caracter distinctiv redus.

      31      OAPI susține că Tribunalul nu a impus cerințe superioare celor solicitate în mod normal în privința gradului caracterului
         distinctiv al unei mărci și nici nu a introdus noi criterii juridice pentru a‑l stabili, însă a formulat, conform jurisprudenței
         sale constante privind sloganurile publicitare, un principiu empiric potrivit căruia semnele care îndeplinesc alte funcții
         decât aceea de a indica originea comercială a produselor sau a serviciilor nu sunt în mod necesar percepute de consumator
         în același mod precum un semn verbal total independent de marcă. În aceste cazuri, ar fi, într‑adevăr, posibil, chiar inevitabil,
         ca, în percepția consumatorului, funcția de indicare a originii să fie mascată de altă funcție. Acest lucru ar fi de altfel
         confirmat de Curte, într‑o altă formulare, în Hotărârea din 29 aprilie 2004, Procter & Gamble/OAPI (C‑473/01 P și C‑474/01 P,
         Rec., p. I‑5173, punctul 51), pentru semnele care se confundă cu aspectul produsului însuși. În același spirit cu această
         jurisprudență, prin utilizarea locuțiunii adverbiale „de la bun început”, Tribunalul ar fi înțeles să exprime pericolul care
         constă în faptul ca un slogan publicitar să poată fi perceput de consumator numai în funcția sa promoțională.

       Aprecierea Curții
      32      În conformitate cu prevederile articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, se respinge înregistrarea
         mărcilor care sunt lipsite de caracter distinctiv.

      33      Dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că, în sensul acestui articol, caracterul distinctiv al unei mărci înseamnă că această
         marcă permite să se identifice produsul a cărui înregistrare este solicitată ca provenind de la o întreprindere determinată
         și, prin urmare, să se distingă acel produs de cele ale altor întreprinderi (Hotărârea Procter & Gamble/OAPI, citată anterior,
         punctul 32; Hotărârea OAPI/Erpo Möbelwerk, citată anterior, punctul 42, Hotărârea din 4 octombrie 2007, Henkel/OAPI, C‑144/06 P,
         Rep., p. I‑8109, punctul 34, precum și Hotărârea din 8 mai 2008, Eurohypo/OAPI, C‑304/06 P, Rep., p. I‑3297, punctul 66).

      34      Potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante, acest caracter distinctiv trebuie apreciat, pe de o parte, în raport cu
         produsele sau cu serviciile a căror înregistrare este solicitată și, pe de altă parte, în raport cu percepția pe care publicul
         relevant o are asupra acestora (Hotărârea Procter & Gamble/OAPI, citată anterior, punctul 33, Hotărârea din 22 iunie 2006,
         Storck/OAPI, C‑25/05 P, Rec., p. I‑5719, punctul 25, Hotărârea Henkel/OAPI, citată anterior, punctul 35, precum și Hotărârea
         Eurohypo/OAPI, citată anterior, punctul 67).

      35      În ceea ce privește mărcile compuse din semne sau din indicații care sunt utilizate și ca sloganuri publicitare, indicații
         de calitate sau expresii ce incită la cumpărarea produselor sau a serviciilor vizate de aceste mărci, înregistrarea acestora
         nu este exclusă din cauza unei astfel de utilizări (a se vedea Hotărârile citate anterior Merz & Krell, punctul 40, și OAPI/Erpo
         Möbelwerk, punctul 41).

      36      În ceea ce privește aprecierea caracterului distinctiv al unor astfel de mărci, Curtea a avut deja ocazia să decidă că acestora
         nu trebuie să li se aplice criterii mai stricte decât cele aplicabile altor semne (Hotărârea OAPI/Erpo Möbelwerk, citată anterior,
         punctele 32 și 44).

      37      Cu toate acestea, din jurisprudență reiese că, deși criteriile privind aprecierea caracterului distinctiv sunt aceleași pentru
         diferitele categorii de mărci, este posibil, în cadrul aplicării acestor criterii, ca percepția publicului relevant să nu
         fie în mod necesar aceeași pentru fiecare dintre aceste categorii și că, prin urmare, ar putea fi mai dificil să se stabilească
         caracterul distinctiv al unor mărci din anumite categorii față de mărci din alte categorii (a se vedea Hotărârile citate anterior,
         Procter & Gamble/OAPI, punctul 36, OAPI/Erpo Möbelwerk, punctul 34, precum și Henkel/OAPI, punctele 36 și 38).

      38      Deși Curtea nu a exclus că respectiva jurisprudență poate, în anumite condiții, să se dovedească relevantă pentru mărcile
         verbale constituite din sloganuri publicitare, aceasta a subliniat însă că dificultățile pe care le‑ar putea implica aceste
         sloganuri, prin însăși natura lor, în vederea stabilirii caracterului lor distinctiv – dificultăți de care este legitim să
         se țină cont – nu justifică fixarea unor criterii specifice care completează sau care derogă de la criteriul caracterului
         distinctiv astfel cum este interpretat în jurisprudența amintită la punctele 33 și 34 din prezenta hotărâre (a se vedea Hotărârea
         OAPI/Erpo Möbelwerk, citată anterior, punctele 35 și 36).

      39      Astfel, Curtea a stabilit în special că nu este necesar ca un slogan publicitar să prezinte un „caracter de fantezie” sau
         chiar un „domeniu de tensiune conceptuală care ar avea drept consecință un efect de surpriză, creând astfel o puternică impresie”,
         pentru ca un astfel de slogan să aibă caracterul distinctiv minim impus de articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94 (Hotărârea OAPI/Erpo Möbelwerk, citată anterior, punctele 31 și 32; a se vedea de asemenea Hotărârea din 16 septembrie
         2004, SAT.1/OAPI, C‑329/02 P, Rec., p. I‑8317, punctul 41).

      40      Or, în speță, prin raționamentul Tribunalului se interpretează eronat principiile amintite la punctele 36-39 din prezenta
         hotărâre.

      41      Într‑adevăr, trebuie să se constate că, deși Tribunalul a arătat, la punctul 36 din hotărârea atacată, că din jurisprudență
         reiese că înregistrarea unei mărci nu poate fi exclusă din cauza utilizării sale laudative sau publicitare, în continuare,
         acesta a motivat în esență concluzia sa, potrivit căreia marca solicitată nu are caracter distinctiv, prin faptul că respectiva
         marcă este percepută drept o formulă promoțională și, în consecință, chiar pe baza utilizării sale laudative și publicitare.

      42      Astfel, la punctele 41 și 42 din hotărârea atacată, Tribunalul a stabilit că, deși marca Vorsprung durch Technik poate avea
         mai multe semnificații, poate constitui un joc de cuvinte sau poate fi percepută drept fantezistă, surprinzătoare și neașteptată
         și, prin urmare, poate fi memorată, aceasta nu îi conferă un caracter distinctiv. Tribunalul a reținut că aceste diferite
         elemente nu ar conferi un caracter distinctiv respectivei mărci decât dacă ar fi percepută de la bun început de publicul vizat
         ca fiind o indicație a originii comerciale a produselor și serviciilor desemnate de o astfel de marcă. Or, în speță, publicul
         vizat ar percepe‑o înainte de toate drept o formulă promoțională.

      43      Tribunalul și‑a întemeiat această ultimă constatare pe analiza pe care a efectuat‑o la punctele 43-45 din hotărârea atacată.
         Acesta a considerat, în primul rând, că, având în vedere sensul larg al noțiunii de tehnică, referirea la aceasta nu este,
         pentru toate produsele și serviciile vizate, de natură să confere mărcii solicitate un caracter distinctiv. În al doilea rând,
         cuvântul „Vorsprung”, care înseamnă „avans”, asociat prepoziției „durch”, care înseamnă „prin”, ar avea, pentru publicul vizat
         de cererea de înregistrare a mărcii și mai ales pentru publicul german, mai degrabă un caracter elogios. În al treilea rând,
         dacă, în ceea ce privește o marcă complexă, în scopul aprecierii caracterului său distinctiv, aceasta trebuie să fie considerată
         în ansamblul său, ar trebui de asemenea să se constate că această marcă se adresează unui public larg și că majoritatea întreprinderilor
         care doresc să furnizeze produse și servicii acestuia din urmă ar putea, având în vedere caracterul său elogios, să preia
         și ele expresia, indiferent de interpretarea care trebuie dată acesteia.

      44      Cu toate acestea, deși este adevărat, după cum s‑a amintit de altfel la punctul 33 din prezenta hotărâre, că o marcă are un
         caracter distinctiv numai în măsura în care permite să se identifice produsele sau serviciile pentru care este solicitată
         înregistrarea ca provenind de la o întreprindere determinată, trebuie să se constate că simplul fapt că o marcă este percepută
         de publicul vizat drept o formulă promoțională și că, având în vedere caracterul său elogios, aceasta ar putea fi, în principiu,
         preluată și de alte întreprinderi nu este, în sine, suficient pentru a concluziona că această marcă este lipsită de caracter
         distinctiv.

      45      În această privință, trebuie subliniat în special că faptul că o marcă verbală are o conotație elogioasă nu exclude ca aceasta
         să fie totuși aptă să garanteze consumatorilor proveniența produselor sau a serviciilor pe care aceasta le desemnează. Prin
         urmare, o astfel de marcă poate fi percepută de publicul vizat drept o formulă promoțională și, concomitent, drept o indicație
         a originii comerciale a produselor sau a serviciilor. În consecință, în măsura în care acest public percepe marca respectivă
         ca fiind o indicație a acestei origini, faptul că marca este fie simultan, fie chiar în primul rând percepută drept o formulă
         promoțională nu are efect asupra caracterului său distinctiv.

      46      Or, prin raționamentul prezentat la punctele 42 și 43 din prezenta hotărâre, Tribunalul nu a motivat concluzia sa potrivit
         căreia marca solicitată nu va fi percepută de publicul relevant drept o indicație a originii comerciale a produselor și a
         serviciilor în cauză, ci s‑a limitat, în esență, să sublinieze faptul că marca respectivă într‑o formulă promoțională și este
         percepută astfel.

      47      În ceea ce privește constatarea Tribunalului de la punctul 41 din hotărârea atacată, potrivit căreia marca Vorsprung durch
         Technik poate avea mai multe semnificații, poate constitui un joc de cuvinte sau poate fi percepută drept fantezistă, surprinzătoare
         și neașteptată și, prin urmare, poate fi memorată, trebuie subliniat că, deși existența unor asemenea caracteristici, astfel
         cum rezultă de la punctul 39 din prezenta hotărâre, nu constituie o condiție necesară pentru a stabili caracterul distinctiv
         al unui slogan publicitar, nu este mai puțin adevărat că prezența lor este în principiu de natură să îi confere acestuia un
         astfel de caracter.

      48      În legătură cu concluzia Tribunalului de la punctul 46 din hotărârea atacată, potrivit căreia „marca Vorsprung durch Technik
         nu conține, prin urmare, elemente care, în afara semnificației promoționale evidente, pot permite publicului vizat să memorizeze
         în mod facil și imediat expresia ca marcă distinctivă pentru produsele și serviciile desemnate”, este suficient să se constate
         că această concluzie nu numai că nu este dovedită prin raționamentul care o precedă, ci, în plus, este contrazisă într‑o anumită
         măsură de constatarea efectuată la punctul 41 din hotărârea menționată, astfel cum este amintită la punctul precedent din
         prezenta hotărâre.

      49      În consecință, Audi susține în mod întemeiat că aprecierea efectuată de Tribunal în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera
         (b) din Regulamentul nr. 40/94 este viciată de o eroare de drept. Prin urmare, se impune admiterea celui de al doilea aspect
         al primului motiv invocat de recurentă în susținerea recursului său și, în consecință, admiterea acestuia fără a mai fi necesară
         examinarea primului aspect al aceluiași motiv.

      50      În plus, întrucât al doilea motiv al recursului se raportează la pretinsa neregularitate a unei constatări efectuate în contextul
         aprecierii menționate, nu mai este necesară examinarea acestui motiv.

      51      În aceste condiții, se impune anularea hotărârii atacate în măsura în care Tribunalul a stabilit, în temeiul unei aprecieri
         eronate, că, prin adoptarea deciziei în litigiu, Camera a doua de recurs nu a încălcat articolul 7 alineatul (1) litera (b)
         din Regulamentul nr. 40/94.

       Cu privire la acțiunea în fața Tribunalului
      52      Conform articolului 61 primul paragraf a doua teză din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în cazul în care anulează
         hotărârea Tribunalului, Curtea poate să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare
         de judecată. Situația se regăsește în speță.

      53      După cum a constatat camera de recurs în decizia în litigiu, expresia „Vorsprung durch Technik” este un slogan renumit pe
         care Audi îl utilizează de mulți ani pentru promovarea vânzării automobilelor sale. Aceasta a fost înregistrată în 2001 ca
         marcă comunitară pentru produse din clasa 12, pe baza dovezii că acest slogan este foarte cunoscut în regiunile germanofone.

      54      În ceea ce privește celelalte produse și servicii în cauză, altele decât cele din clasa 12, camera de recurs a motivat refuzul
         înregistrării prin faptul că sloganul „Vorsprung durch Technik” transmite un mesaj obiectiv potrivit căruia superioritatea
         tehnică permite fabricarea și furnizarea unor produse și servicii mai bune. Potrivit acesteia, o combinație de cuvinte care
         se limitează la acest banal mesaj obiectiv este în principiu lipsită de caracter distinctiv intrinsec și, prin urmare, nu
         poate fi înregistrată decât cu condiția să se raporteze la dovada faptului că este percepută de public ca marcă.

      55      Trebuie să se constate că această analiză dovedește o aplicare eronată a articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94.

      56      În această privință, trebuie să se constate că toate mărcile compuse din semne sau din indicații care sunt utilizate și ca
         sloganuri publicitare, indicații de calitate sau expresii ce incită la cumpărarea produselor sau a serviciilor vizate de aceste
         mărci transmit prin definiție, într‑o măsură mai mare sau mai mică, un mesaj obiectiv. Cu toate acestea, din jurisprudența
         amintită la punctele 35 și 36 din prezenta hotărâre rezultă că astfel de mărci nu sunt, numai pentru acest motiv, lipsite
         de caracter distinctiv.

      57      Astfel, în măsura în care asemenea mărci nu sunt descriptive în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
         nr. 40/94, acestea pot exprima un mesaj obiectiv, chiar simplu, însă pot fi apte să indice consumatorului originea comercială
         a produselor sau a serviciilor în cauză. Aceasta poate fi situația când mărcile respective nu reprezintă numai un mesaj publicitar
         obișnuit, ci au o anumită originalitate sau rezonanță, necesită un minim de efort pentru interpretare sau declanșează un proces
         cognitiv în rândul publicului vizat.

      58      Presupunând chiar că sloganul „Vorsprung durch Technik” transmite un mesaj obiectiv, potrivit căruia superioritatea tehnică
         permite fabricarea și furnizarea unor produse și servicii mai bune, această împrejurare nu permite să se concluzioneze că
         marca solicitată este lipsită de orice caracter distinctiv intrinsec. Astfel, oricât de simplu ar fi un asemenea mesaj, acesta
         nu poate fi calificat drept atât de obișnuit încât să excludă de la bun început și fără nicio analiză ulterioară faptul că
         marca respectivă este aptă să indice consumatorului originea comercială a produselor sau a serviciilor în cauză.

      59      În acest context, trebuie să se constate că mesajul menționat nu rezultă în mod evident din sloganul amintit. După cum a arătat
         Audi, expresia „Vorsprung durch Technik”, care înseamnă „avans prin tehnologie”, nu sugerează, la prima vedere, decât o relație
         de cauzalitate și necesită, prin aceasta, un anumit efort de interpretare din partea publicului. În plus, acest slogan dovedește
         o anumită originalitate și rezonanță, fiind astfel ușor de memorat. În sfârșit, în măsura în care este vorba despre un slogan
         renumit și utilizat de mulți ani de Audi, nu se poate exclude că faptul că publicul vizat este obișnuit să facă legătura între
         acest slogan și automobilele fabricate de această societate facilitează de asemenea identificarea de către acest public a
         originii comerciale a produselor sau a serviciilor desemnate.

      60      Din considerațiile de mai sus rezultă că decizia în litigiu trebuie anulată, în măsura în care Camera a doua de recurs a respins
         parțial, în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, cererea de înregistrare a mărcii Vorsprung
         durch Technik.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      61      Potrivit articolului 122 primul paragraf din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul este fondat, iar Curtea
         soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.

      62      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din regulamentul de procedură menționat, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului
         118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât
         Audi a solicitat obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată, iar acesta a căzut în pretenții, se impune obligarea OAPI
         la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 9 iulie 2008, Audi/OAPI (Vorsprung durch Technik)
            (T‑70/06), în măsura în care Tribunalul de Primă Instanță al Comunităților Europene a stabilit că, prin adoptarea Deciziei
            din 16 decembrie 2005 (cauza R 237/2005‑2), Camera a doua de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne
            (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) nu a încălcat articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94
            al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3288/94
            al Consiliului din 22 decembrie 1994.
      2)      Anulează Decizia Camerei a doua de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele
            industriale) (OAPI) din 16 decembrie 2005 (cauza R 237/2005‑2) în măsura în care prin aceasta s‑a respins parțial, în temeiul
            articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 3288/94,
            cererea de înregistrare a mărcii Vorsprung durch Technik.
      3)      Obligă Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) la plata cheltuielilor
            de judecată aferente celor două proceduri.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 20 aprilie 1999. # Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Elf Atochem SA, BASF AG, Shell International Chemical Company Ltd, DSM NV, DSM Kunststoffen BV, Wacker-Chemie GmbH, Hoechst AG, Société artésienne de vinyle, Montedison SpA, Imperial Chemical Industries plc, Hüls AG și Enichem SpA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Amendă. # Cauze conexate T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/94 până la T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 și T-335/94.


title: Hotărârea Curții (camera a șaptea) din 30 septembrie 2010.#Oasis East sp. z o.o. împotriva Minister Finansów.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Naczelny Sąd Administracyjny - Polonia.#A șasea directivă TVA - Directiva 2006/112/CE - Aderarea unui nou stat membru - Drept de deducere a taxei achitate în amonte - Reglementare națională prin care se exclude dreptul de deducere a taxei aferente anumitor prestări de servicii - Parteneri comerciali stabiliți pe un teritoriu considerat «paradis fiscal» - Posibilitatea statelor membre de a menține norme de excludere a dreptului de deducere la momentul intrării în vigoare a celei de A șasea directive TVA.#Cauza C-395/09.

text:
      Cauza C‑395/09
      Oasis East sp. z o.o.
      împotriva
      Minister Finansów
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Naczelny Sąd Administracyjny)
      „A șasea directivă TVA — Directiva 2006/112/CE — Aderarea unui nou stat membru — Drept de deducere a taxei achitate în amonte — Reglementare națională prin care se exclude dreptul de deducere a taxei aferente anumitor prestări de servicii — Parteneri comerciali stabiliți pe un teritoriu considerat «paradis fiscal» — Posibilitatea statelor membre de a continua să aplice norme de excludere a dreptului de deducere la momentul intrării în
         vigoare a celei de A șasea directive TVA”

      Sumarul hotărârii
      Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — Deducerea taxei achitate în amonte — Excluderi de la dreptul de deducere — Posibilitatea statelor membre de a continua să
            aplice excluderile existente la momentul intrării în vigoare a celei de A șasea directive
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 17 alin. (6)]
      Articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele
         pe cifra de afaceri, astfel cum a fost modificată prin Directiva 95/7, ale cărui dispoziții au fost preluate, în esență, în
         cuprinsul articolului 176 din Directiva 2006/112 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată, trebuie interpretat
         în sensul că nu autorizează menținerea unei legislații naționale, aplicabilă în statul membru respectiv la momentul intrării
         în vigoare a celei de A șasea directive, care exclude în general dreptul de deducere a taxei pe valoarea adăugată achitate
         în amonte cu ocazia achiziționării serviciilor importate al căror preț este plătit direct sau indirect unei persoane stabilite
         într‑un stat sau pe un teritoriu considerat „paradis fiscal” de această legislație.

      Astfel, statele membre nu sunt abilitate să continue să aplice excluderi de la dreptul menționat care se aplică în general
         oricărei cheltuieli legate de achiziționarea de bunuri sau de servicii.

      (a se vedea punctele 30 și 32 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      30 septembrie 2010(*)

      „A șasea directivă TVA – Directiva 2006/112/CE – Aderarea unui nou stat membru – Drept de deducere a taxei achitate în amonte – Reglementare națională prin care se exclude dreptul de deducere a taxei aferente anumitor prestări de servicii – Parteneri comerciali stabiliți pe un teritoriu considerat «paradis fiscal» – Posibilitatea statelor membre de a continua să aplice norme de excludere a dreptului de deducere la momentul intrării în
         vigoare a celei de A șasea directive TVA”

      În cauza C‑395/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Naczelny Sąd
         Administracyjny (Polonia), prin decizia din 6 august 2009, primită de Curte la 13 octombrie 2009, în procedura

      Oasis East sp. z o.o.
      împotriva
      Minister Finansów,

      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, domnii J. Malenovský și T. von Danwitz, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 iulie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Oasis East sp. z o.o., de domnii M. Wojda și J. Martini;
      –        pentru guvernul polonez, de domnii M. Szpunar și M. Jarosz, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamnele M. Owsiany-Hornung și K. Herrmann, precum și de domnul D. Triantafyllou, în calitate
         de agenți,

      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 17 alineatele (2) și (6) din A șasea
         directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele
         pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1, astfel cum a
         fost modificată prin Directiva 95/7/CE a Consiliului din 10 aprilie 1995, JO L 102, p. 18, denumită în continuare „A șasea
         directivă”), ale cărui dispoziții au fost preluate, în esență, în cuprinsul articolului 176 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului
         din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Oasis East sp. z o.o. (denumită în continuare „Oasis East”),
         pe de o parte, și Minister Finansów (Ministerul Finanțelor polonez), pe de altă parte.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        În temeiul articolului 17 alineatele (2) și (6) din A șasea directivă, în formularea care rezultă din articolul 28f din aceasta:

      „(2)      În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate pentru operațiunile sale taxabile, persoana impozabilă are dreptul
         de a deduce din taxa pe care are obligația de a o plăti:

      (a)      taxa pe valoarea adăugată [(denumită în continuare „TVA”)] datorată sau achitată pe teritoriul țării pentru bunurile care
         îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate și pentru serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă;

      […]
      (6)      În termen de cel mult patru ani de la data intrării în vigoare a prezentei directive, Consiliul, hotărând în unanimitate la
         propunerea Comisiei, stabilește cheltuielile care nu dau drept de deducere a [TVA]. În niciun caz, nu se acordă dreptul de
         deducere a taxei pentru cheltuielile care nu sunt legate strict de activitatea economică desfășurată, precum cheltuielile
         de lux, divertisment sau spectacole.

      Până la intrarea în vigoare a normelor menționate anterior, statele membre pot continua să aplice toate excluderile prevăzute
         de legislațiile lor naționale la intrarea în vigoare a prezentei directive.” [traducere neoficială]

      4        A șasea directivă a fost abrogată și înlocuită cu Directiva 2006/112.

      5        Potrivit articolului 176 din această ultimă directivă:

      „Consiliul, hotărând în unanimitate la propunerea Comisiei, stabilește cheltuielile care nu dau drept de deducere a TVA. Nu
         se acordă dreptul de deducere a taxei pentru cheltuielile care nu sunt legate strict de activitatea economică desfășurată,
         precum cheltuielile de lux, divertisment sau spectacole.

      Până la intrarea în vigoare a dispozițiilor prevăzute la primul paragraf, statele membre pot continua să aplice toate excluderile
         prevăzute de legislațiile lor naționale la 1 ianuarie 1979 sau, în cazul statelor membre care au aderat la Comunitate după
         data menționată anterior, la data aderării lor”.

       Reglementarea națională
      6        Articolul 25 alineatul 1 punctul 1 bis din Legea privind taxa pe valoarea adăugată (ustawa o podatku VAT z roku 1993) din
         8 ianuarie 1993 (denumită în continuare „Legea din 1993 privind TVA‑ul”) prevede:

      „În cazul serviciilor importate achiziționate de o persoană impozabilă și al căror preț este plătit direct sau indirect unei
         persoane care și‑a stabilit domiciliul, sediul sau administrația centrală în unul dintre teritoriile sau în una dintre țările
         indicate în anexa 9 la lege, nu se aplică o diminuare a cuantumului taxei datorate sau o rambursare a diferenței taxei datorate.”

      7        Anexa 9 la Legea din 1993 privind TVA‑ul, intitulată „Lista țărilor (teritoriilor) în privința cărora plata TVA‑ului aferent
         importului de servicii nu dă naștere nici la reducerea cuantumului TVA‑ului datorat, nici la rambursarea diferenței TVA‑lui
         datorat”, cuprinde următoarea enumerare:

      „1)      Principatul Andora;
      2)      Anguilla, teritoriu autonom dependent al Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord;
      3)      Antigua și Barbuda;
      4)      Aruba, teritoriu autonom al Regatului Țărilor de Jos;
      5)      Uniunea Bahamas;
      6)      Regatul Bahrain;
      7)      Barbados;
      8)      Belize;
      9)      Bermuda, teritoriu dependent al Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord;
      10)      Insulele Virgine Britanice, teritoriu dependent al Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord;
      11)      Insulele Cook, teritoriu autonom asociat la Noua Zeelandă;
      12)      Uniunea Dominicană;
      13)      Gibraltar, teritoriu dependent al Coroanei Britanice;
      14)      Grenada;
      15)      Guernesey/Sark/Alderney, teritoriu dependent al Coroanei Britanice;
      16)      Hong‑Kong, regiune administrativă specială a Republicii Populare Chineze;
      17)      Jersey, teritoriu dependent al Coroanei Britanice;
      18)      Insulele Cayman, teritoriu dependent al Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord;
      19)      Republica Liberia;
      20)      Principatul Liechtenstein;
      21)      Macao, regiune administrativă specială a Republicii Populare Chineze;
      22)      Republica Maldivelor;
      23)      Insula Man, teritoriu dependent al Coroanei Britanice;
      24)      Republica Insulelor Marshall;
      25)      Republica Mauritius;
      26)      Principatul Monaco;
      27)      Montserrat, teritoriu dependent al Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord;
      28)      Republica Nauru;
      29)      Antilele Olandeze, teritoriu dependent al Regatului Țărilor de Jos;
      30)      Niue, teritoriu autonom asociat la Noua Zeelandă;
      31)      Republica Panama;
      32)      Statul Independent Samoa;
      33)      Republica Seychelles;
      34)      Federația Saint Christopheer și Nevis;
      35)      Saint Lucia;
      36)      Saint Vincent și Grenadine;
      37)       Regatul Tonga;
      38)      Insulele Turks și Caicos, teritoriu dependent al Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord;
      39)      Insulele Virgine ale Statelor Unite, teritoriu neîncorporat în Statele Unite;
      40)      Republica Vanuatu;
      41)      Emiratele Arabe Unite.”
      8        Acest regim fiscal a fost menținut, în esență, prin dispozițiile Legii privind taxa pe valoarea adăugată (ustawa o podatku
         VAT z roku 2004) din 11 martie 2004 (denumită în continuare „Legea din 2004 privind TVA‑ul”), și anume, prin articolul 88
         alineatul 1 punctul 1 din această lege, coroborat cu anexa 5 la aceasta, lista care figurează în această anexă cuprinzând
         39 de state și teritorii în loc de 41. Aceste dispoziții au intrat în vigoare la 1 mai 2004.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      9        Oasis East produce și vinde instalații de răcire cu apă. În cadrul activităților sale, care cuprind de asemenea servicii post‑vânzare,
         aceasta a recurs la serviciile oferite de o întreprindere stabilită pe unul dintre teritoriile enumerate în anexa 9 la Legea
         din 1993 privind TVA‑ul, anexă care a fost înlocuită cu anexa 5 la Legea din 2004 privind TVA‑ul. Această întreprindere furnizează
         Oasis East servicii de gestiune și de asistență tehnică. Aceste servicii privesc printre altele următoarele activități, și
         anume, marketing, organizarea și participarea în domeniul târgurilor internaționale, operațiuni din domeniul planificării
         producției, servicii de inginerie, consiliere financiară și contabilă, organizarea transporturilor, servicii legate de utilizarea
         sistemelor informatice, coordonare în domeniul achizițiilor și al vânzărilor.

      10      La 28 decembrie 2007, Oasis East a adresat directorului autorității fiscale din Katowice întrebarea dacă avea dreptul să deducă,
         începând de la 1 mai 2004, cuantumul taxei achitate în amonte cu ocazia importului de servicii administrative al căror preț
         este plătit unei întreprinderi care și‑a stabilit sediul în unul dintre teritoriile care figurează în anexa 5 la Legea din
         2004 privind TVA‑ul.

      11      Printr‑o decizie din 4 aprilie 2008, directorul autorității fiscale din Katowice a dat un răspuns negativ la întrebarea adresată
         de Oasis East. Acesta a considerat că Oasis East nu avea dreptul să deducă taxa achitată în amonte, dat fiind că prețul serviciilor
         respective fusese plătit unei întreprinderi care și‑a stabilit domiciliul, sediul sau administrația centrală în unul dintre
         statele sau teritoriile menționate în anexa 5 la Legea din 2004 privind TVA‑ul.

      12      Directorul autorității fiscale din Katowice a arătat că legislația națională nu era incompatibilă cu dreptul Uniunii, dat
         fiind că articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă permitea statelor membre să continue să aplice toate excluderile
         prevăzute de legislația națională la momentul intrării în vigoare a acestei directive. Acesta a dedus de aici că Republica
         Polonă își păstrase dreptul de a menține în vigoare restricțiile în domeniul deducerii TVA‑ului existente la data aderării
         sale la Uniunea Europeană.

      13      La 18 iunie 2008, Oasis East a sesizat Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Tribunalul administrativ al voievodatului
         Gliwice) cu o acțiune îndreptată împotriva deciziei din 4 aprilie 2008, menționată anterior.

      14      Printr‑o decizie din 22 decembrie 2008, această instanță a respins acțiunea formulată de Oasis East. Instanța a considerat
         că menținerea în ordinea juridică națională a excluderii prevăzute la articolul 88 alineatul 1 punctul 1 din Legea din 2004
         privind TVA‑ul nu constituia o încălcare a articolului 17 alineatul (6) din A șasea directivă.

      15      În cadrul recursului formulat la 9 martie 2009, Oasis East a reiterat argumentarea invocată anterior. În aceste condiții,
         Naczelny Sąd Administracyjny a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Dreptul comunitar, în special articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă […] (în prezent, articolul 176 din Directiva
         2006/112/CE […]), permite unui stat membru să aplice dispoziții naționale care exclud dreptul persoanei impozabile de a diminua
         cuantumul taxei datorate sau de a obține rambursarea diferenței acesteia în cazul achiziționării unor servicii importate al
         căror preț este plătit direct sau indirect unei persoane care și‑a stabilit domiciliul, sediul sau administrația centrală
         în una dintre țările considerate «paradisuri fiscale» de legislația națională, ținând seama de faptul că această excludere
         a fost adoptată înainte de aderarea statului membru la Comunitate?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      16      Prin intermediul întrebării sale, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 17 alineatul (6) din A șasea
         directivă, ale cărui dispoziții au fost preluate, în esență, în cuprinsul articolului 176 din Directiva 2006/112, autorizează
         menținerea unei legislații naționale, aplicabilă în statul membru respectiv la momentul intrării în vigoare a celei de A șasea
         directive, care exclude în general dreptul de deducere a TVA‑ului achitat în amonte cu ocazia achiziționării serviciilor importate
         al căror preț este plătit direct sau indirect unei persoane stabilite într‑un stat sau pe un teritoriu considerat „paradis
         fiscal” de această legislație.

      17      Întrucât formularea întrebării adresate se referă atât la articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă, cât și la articolul
         176 din Directiva 2006/112, este necesar să se arate, cu titlu preliminar, că aceste două dispoziții sunt, în esență, identice.

      18      Pentru a răspunde la întrebarea menționată, trebuie să se amintească faptul că dreptul de deducere, prevăzut la articolul
         17 alineatul (2) din A șasea directivă, constituie, ca parte integrantă a mecanismului TVA‑ului, un principiu fundamental
         inerent sistemului comun al TVA‑ului și, în principiu, nu poate fi limitat (a se vedea Hotărârea din 8 ianuarie 2002, Metropol
         și Stadler, C‑409/99, Rec., p. I‑81, punctul 42, Hotărârea din 26 mai 2005, Kretztechnik, C‑465/03, Rec., p. I‑4357, punctul
         33, precum și Hotărârea din 15 aprilie 2010, X Holding și Oracle Nederland, C‑538/08 și C‑33/09, nepublicată încă în Repertoriu,
         punctul 37).

      19      Cu toate acestea, principiul dreptului de deducere a TVA‑ului face obiectul dispoziției derogatorii prevăzute la articolul
         17 alineatul (6) din A șasea directivă. Astfel, statele membre sunt autorizate să continue să aplice, la data intrării în
         vigoare a celei de A șasea directive, legislația existentă în materie de excludere a dreptului de deducere până la momentul
         adoptării de către Consiliu a dispozițiilor prevăzute la acest articol (a se vedea Hotărârea din 11 decembrie 2008, Danfoss
         și AstraZeneca, C‑371/07, Rep., p. I‑9549, punctul 28, precum și Hotărârea X Holding și Oracle Nederland, citată anterior,
         punctul 38).

      20      Întrucât Consiliul nu a adoptat astfel de dispoziții, statele membre pot continua să aplice legislația lor existentă în materie
         de excludere a dreptului de ducere a TVA‑ului. În consecință, în prezent, dreptul comunitar nu cuprinde nicio dispoziție care
         să enumere cheltuielile care sunt excluse de la dreptul de deducere a TVA‑ului (a se vedea Hotărârea din 8 decembrie 2005,
         Jyske Finans, C‑280/04, Rec., p. I‑10683, punctul 23, precum și Hotărârea Danfoss și AstraZeneca, citată anterior, punctul
         29).

      21      În ceea ce privește domeniul de aplicare al regimului derogatoriu prevăzut la articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă,
         Curtea a hotărât totuși că această dispoziție pleacă de la prezumția că excluderile pe care statele membre pot să continue
         să le aplice erau legale în temeiul celei de A doua directive 67/228/CEE a Consiliului din 11 aprilie 1967 privind armonizarea
         legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – structura și modalitățile de aplicare ale sistemului
         comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 1967, 71, p. 1303, denumită în continuare „A doua directivă”), care a precedat A șasea
         directivă (a se vedea Hotărârea din 5 octombrie 1999, Royscot și alții, C‑305/97, Rec., p. I‑6671, punctul 21, precum și Hotărârea
         X Holding și Oracle Nederland, citată anterior, punctul 40).

      22      În această privință, articolul 11 din A doua directivă, deși instituia dreptul de deducere la alineatul (1), prevedea la alineatul
         (4) că statele membre puteau să excludă de la regimul de deduceri anumite bunuri și servicii, și anume, cele care sunt susceptibile
         să fie utilizate exclusiv sau parțial în folosul propriu al persoanei impozabile sau al personalului său.

      23      În consecință, posibilitatea acordată statelor membre prin articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă nu constituie
         o putere discreționară absolută de a exclude toate bunurile și serviciile sau cvasitotalitatea acestora de la dreptul de deducere
         a TVA‑ului și de a lipsi astfel de conținut regimul instituit la articolul 11 alineatul (1) din A doua directivă. Prin urmare,
         posibilitatea respectivă nu se referă la excluderi generale și nu dispensează statele membre de obligația de a preciza în
         mod suficient bunurile și serviciile pentru care dreptul de deducere este exclus (a se vedea în acest sens Hotărârea Royscot
         și alții, citată anterior, punctele 22 și 24, precum și Hotărârea din 4 iulie 2005, Charles și Charles-Tijmens, C‑434/03,
         Rec., p. I‑7037, punctele 33 și 35).

      24      În plus, în ceea ce privește un regim care constituie o derogare de la principiul dreptului de deducere a TVA‑ului, acesta
         este de strictă interpretare (a se vedea Hotărârea Metropol și Stadler, citată anterior, punctul 59, precum și Hotărârea din
         22 decembrie 2008, Magoora, C‑414/07, Rep., p. I‑10921, punctul 28).

      25      În ceea ce privește acțiunea principală și eventuala aplicabilitate a regimului derogatoriu prevăzut la articolul 17 alineatul
         (6) din A șasea directivă, este necesar să se arate că directiva respectivă a intrat în vigoare în Polonia la data aderării
         acestui stat membru la Uniune, respectiv la 1 mai 2004. Prin urmare, această dată este relevantă în scopul aplicării dispoziției
         menționate mai sus în ceea ce privește acest stat membru (a se vedea Hotărârea Magoora, citată anterior, punctul 27).

      26      Întrucât guvernul polonez a menționat faptul că formularea articolului 176 din Directiva 2006/112 instituie o distincție între
         statele membre care au aderat la Uniune înainte de 1 ianuarie 1979 și cele care, precum Republica Polonă, au aderat ulterior
         acestei date, este suficient să se remarce faptul că această diferențiere nu urmărește decât să stabilească data înaintea
         căreia cheltuielile care nu dădeau dreptul la deducerea TVA‑ului trebuiau să fie prevăzute de legislația națională.

      27      În consecință, articolul 176 din Directiva 2006/112 nu poate conduce la o interpretare diferită în ceea ce privește domeniul
         de aplicare al excluderilor în cauză după cum statul membru vizat a aderat la Uniune înainte de 1 ianuarie 1979 sau ulterior
         acestei date. În aceste condiții, adoptarea acestui articol 176 nu a avut efecte asupra jurisprudenței referitoare la interpretarea
         articolului 17 alineatul (6) din A șasea directivă.

      28      În vederea aprecierii legislației naționale în discuție în acțiunea principală cu privire la regimul derogatoriu prevăzut
         de aceasta, este necesar să se constate că, astfel cum a subliniat și instanța de trimitere, această legislație constituie
         o măsură de natură generală care restrânge dreptul de deducere a TVA‑ului achitat în amonte pentru orice achiziție de servicii
         importate al căror preț este plătit direct sau indirect unei persoane stabilite într‑un stat sau pe un teritoriu considerat
         „paradis fiscal” de legislația respectivă.

      29      Or, o astfel de legislație conține o limitare a dreptului de deducere a TVA‑ului care depășește limitarea autorizată la articolul
         17 alineatul (6) din A șasea directivă.

      30      Astfel, Curtea a precizat că statele membre nu sunt abilitate să continue să aplice excluderi de la dreptul de deducere a
         TVA‑ului, care se aplică în general oricărei cheltuieli legate de achiziționarea de bunuri sau de servicii (a se vedea în
         acest sens Hotărârea din 23 aprilie 2009, PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08, Rep., p. I‑3459, punctele 28 și 29, precum și
         Hotărârea X Holding și Oracle Nederland, citată anterior, punctul 44).

      31      În sfârșit, în ceea ce privește opinia prezentată de guvernul polonez, potrivit căreia legislația națională în litigiu corespunde
         necesității de a preveni frauda fiscală, trebuie să se sublinieze că, deși este adevărat că, la punctul 70 din Hotărârea din
         21 februarie 2006, Halifax și alții (C‑255/02, Rec., p. I‑1609), Curtea a recunoscut că principiul interzicerii practicilor
         abuzive se aplică în domeniul TVA‑ului, principiul respectiv nu poate permite statelor membre să lărgească domeniul de aplicare
         al regimului derogatoriu în cauză. În plus, dacă, astfel cum indică instanța de trimitere, restricțiile prevăzute de dreptul
         polonez erau motivate de necesitatea de a evita anumite fraude sau evaziuni fiscale, articolul 27 din A șasea directivă prevede
         în acest scop o procedură specială care permite Consiliului să autorizeze orice stat membru să introducă măsuri speciale derogatorii.

      32      Având în vedere cele prezentate mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 17 alineatul (6) din A
         șasea directivă, ale cărui dispoziții au fost preluate, în esență, în cuprinsul articolului 176 din Directiva 2006/112, trebuie
         interpretat în sensul că nu autorizează menținerea unei legislații naționale, aplicabilă în statul membru respectiv la momentul
         intrării în vigoare a celei de A șasea directive, care exclude în general dreptul de deducere a TVA‑ului achitat în amonte
         cu ocazia achiziționării serviciilor importate al căror preț este plătit direct sau indirect unei persoane stabilite într‑un
         stat sau pe un teritoriu considerat „paradis fiscal” de această legislație.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      33      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:
      Articolul 17 alineatul (6) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor
            statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară
            de evaluare, astfel cum a fost modificată prin Directiva 95/7/CE a Consiliului din 10 aprilie 1995, ale cărui dispoziții au
            fost preluate, în esență, în cuprinsul articolului 176 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind
            sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată, trebuie interpretat în sensul că nu autorizează menținerea unei legislații naționale,
            aplicabilă în statul membru respectiv la momentul intrării în vigoare a celei de A șasea directive, care exclude în general
            dreptul de deducere a taxei pe valoarea adăugată achitate în amonte cu ocazia achiziționării serviciilor importate al căror
            preț este plătit direct sau indirect unei persoane stabilite într‑un stat sau pe un teritoriu considerat „paradis fiscal”
            de această legislație.
      Semnături
      * Limba de procedură: polona.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 3 iulie 1997. # Francesco Benincasa împotriva Dentalkit Srl. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberlandesgericht München - Germania. # Convenția de la Bruxelles. # Cauza C-269/95.