title: Hotărârea Curții (camera a șasea) din 18 iulie 2013. # Eurofit SA împotriva Bureau d'intervention et de restitution belge (BIRB). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgia. # Cerere de decizie preliminară - Agricultură - Organizarea comună a piețelor - Regulamentul (CEE) nr. 3665/87- Restituiri la export - Deturnarea mărfii destinate exportului - Obligație de rambursare de către exportator - Lipsa comunicării de către autoritățile competente a informațiilor referitoare la credibilitatea cocontractantului, bănuit de fraudă - Caz de forță majoră - Inexistență. # Cauza C-99/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
      18 iulie 2013 (
            *1
         )
      „Cerere de decizie preliminară — Agricultură — Organizarea comună a piețelor — Regulamentul (CEE) nr. 3665/87 — Restituiri la export — Deturnarea mărfii destinate exportului — Obligație de rambursare de către exportator — Lipsa comunicării de către autoritățile competente a informațiilor referitoare la credibilitatea cocontractantului, bănuit de fraudă — Caz de forță majoră — Inexistență”
      În cauza C-99/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de tribunal de première instance de Bruxelles (Belgia), prin decizia din 9 februarie 2012, primită de Curte la 24 februarie 2012, în procedura

         Eurofit SA

      împotriva

         Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB),

      CURTEA (Camera a șasea),
      compusă din doamna M. Berger, președinte de cameră, domnii E. Levits și J.-J. Kasel (raportor), judecători,
      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Eurofit SA, de S. Woog, avocate;

               —

               pentru guvernul belgian, de M. Jacobs și de J.-C. Halleux, în calitate de agenți, asistați de B. De Moor și de V. van Steenkiste, avocats;

               —

               pentru Comisia Europeană, de B. Burggraaf și de D. Triantafyllou, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea noțiunii de forță majoră în sensul Regulamentului (CEE) nr. 3665/87 al Comisiei din 27 noiembrie 1987 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole (JO L 351, p. 1), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2945/94 al Comisiei din 2 decembrie 1994 (JO L 310, p. 57, denumit în continuare „Regulamentul nr. 3665/87”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Eurofit SA (denumită în continuare „Eurofit”), pe de o parte, și Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB), pe de altă parte, cu privire la rambursarea unor restituiri la export acordate acestei societăți în temeiul unor documente falsificate.

         Cadrul juridic

               3

               Primul și al doilea considerent ale Regulamentului nr. 2945/94 au următorul cuprins:
               „întrucât reglementările comunitare în vigoare prevăd acordarea restituirii la export doar pe baza criteriilor obiective, în special legate de cantitatea, natura și caracteristicile produsului exportat și destinația sa geografică; întrucât în lumina experienței dobândite trebuie intensificate măsurile de combatere a încălcărilor și îndeosebi a fraudei în detrimentul bugetului comunitar; întrucât, în acest scop, trebuie stabilite măsuri pentru recuperarea sumelor plătite fără just temei și sancțiuni pentru încurajarea respectării reglementărilor comunitare de către exportatori.
               întrucât trebuie aplicate sancțiuni indiferent de latura subiectivă a neregulii, pentru asigurarea funcționării corecte a sistemului de restituiri la export; întrucât este indicat totuși să se renunțe la sancțiuni în unele cazuri, în special atunci când este vorba cu certitudine de o eroare, aspect recunoscut de autoritățile competente, și să se aplice sancțiuni mai aspre în cazurile acțiunilor intenționate” [traducere neoficială].

               4

               Regulamentul nr. 3665/87 prevede posibilitatea ca operatorii care exportă carne de vită în afara teritoriului Uniunii Europene să beneficieze de restituiri la export.

               5

               Articolul 5 din Regulamentul nr. 3665/87 prevedea:
               „(1)   Achitarea restituirii diferențiate sau nediferențiate este subordonată, în plus față de condiția ca produsul să fi părăsit teritoriul vamal al Comunității, condiției ca produsul să fi fost importat, cu excepția situației în care a dispărut în tranzit ca urmare a unei situații de forță majoră, într-o țară terță și, după caz, într-o țară terță determinată în termen de 12 luni de la data acceptării declarației de export:
               […]
               (3)   În cazul în care produsul, după părăsirea teritoriului vamal al Comunității, dispare în tranzit ca urmare a unei situații de forță majoră,

                        —

                        în cazul unei restituiri diferențiate, este achitată partea de restituire stabilită în conformitate cu articolul 20;

                        —

                        în cazul unei restituiri nediferențiate, este achitată integral restituirea.” [traducere neoficială]

               6

               Articolul 11 alineatul (1) din același regulament prevedea:
               „În cazul în care se constată că un exportator, în scopul obținerii unei restituiri la export, a solicitat o restituire care o depășește pe cea aplicabilă, restituirea datorată pentru exportul respectiv este aceea aplicabilă produsului exportat redusă cu:

                        (a)

                        jumătate din diferența dintre restituirea solicitată și cea aplicabilă exportului efectiv realizat;

                        (b)

                        de două ori diferența dintre restituirea solicitată și cea aplicabilă, în cazul în care exportatorul oferă informații false în mod intenționat.
                        […]
                        Penalizarea prevăzută la litera (a) nu se aplică:

                                 —

                                 în cazuri de forță majoră;

                                 —

                                 în anumite cazuri excepționale, caracterizate prin împrejurări care nu pot fi controlate de exportator și care intervin ulterior acceptării de către autoritățile competente a declarației de export sau a declarației de plată și cu condiția ca, imediat după constatarea acestor împrejurări și în termenul prevăzut la articolul 47 alineatul (2), exportatorul să notifice autoritățile competente, cu excepția situației în care acestea au stabilit deja că restituirea solicitată este incorectă;

                                 —

                                 în cazul unor erori evidente în privința restituirilor solicitate, recunoscute de autoritățile competente;

                           […]
                        Atunci când reducerea prevăzută la literele (a) și (b) are ca rezultat o sumă negativă, exportatorul plătește respectiva sumă negativă.
                        […]” [traducere neoficială]

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               7

               Eurofit este o societate belgiană care își desfășoară activitatea în sectorul prelucrării laptelui și al exportului de produse lactate în țări terțe.

               8

               În luna iulie 1996, Eurofit a exportat unt în Albania, prin Italia. Marfa trebuia să fie transportată cu camionul până la Bari (Italia), apoi cu vaporul până în Albania.

               9

               Intermediarul italian însărcinat cu efectuarea exportului era societatea italiană Di Fenza & Figli (denumită în continuare „Di Fenza”). Plata mărfii trebuia să fie efectuată înaintea livrării, iar cuantumul restituirii trebuia să fie acoperit printr-o garanție bancară.

               10

               Prima livrare a dat naștere unor suspiciuni cu privire la credibilitatea intermediarului. Astfel, marfa a fost deturnată spre Napoli (Italia), locul depozitării nu era cunoscut și nu exista nicio legătură navală între acest oraș și Albania.

               11

               În urma contactării autorităților consulare belgiene la Napoli, Eurofit a decis să repatrieze camionul cu marfă și a informat BIRB în legătură cu această decizie.

               12

               După ce a primit asigurări de la intermediarul menționat, Eurofit a trimis un nou camion de 22 de tone de unt. Acesta din urmă a ajuns la Bari la 14 august 1996.

               13

               La 10 septembrie 1996, BIRB a confirmat societății Eurofit primirea documentului T5 prevăzut cu ștampilele necesare provenind de la autoritățile competente și a procedat la achitarea primei restituiri la export în valoare de 1521670 BEF.

               14

               În plus, Eurofit a primit de la Di Fenza un document al Ministerului de Finanțe italian adresat BIRB, precum și un document de punere în circulație în Albania a mărfii exportate.

               15

               La 26 septembrie 1996, Eurofit a efectuat o a doua livrare, plătită în numerar de Di Fenza. Cecul emis drept garanție a restituirii s-a dovedit însă a fi fără acoperire.

               16

               La 31 octombrie 1996, BIRB a confirmat primirea documentului T5 aferent acestei a doua livrări.

               17

               Astfel, în cursul lunilor iulie-noiembrie 1996, Eurofit a trimis în total zece camioane, fiecare transportând 22 de tone de unt.

               18

               Această societate a încasat din partea BIRB, pentru livrarea primelor cinci camioane, precum și pentru livrarea celui de al șaptelea camion, restituiri la export în cuantum de 9266133 BEF (229701,44 euro).

               19

               În schimb, BIRB a blocat plățile aferente mărfii transportate cu al șaselea, cu al nouălea și cu al zecelea camion.

               20

               În ceea ce privește al optulea camion, care fusese confiscat de autoritățile italiene, Eurofit a depus o plângere la organele judiciare italiene competente împotriva domnului Di Fenza. În 2003, acesta din urmă a fost condamnat penal pentru falsificarea documentelor T1 și T5.

               21

               Ulterior, s-a dovedit că întreaga marfă exportată nu părăsise niciodată, după toate probabilitățile, teritoriul Uniunii și că documentele de transport trimise BIRB erau falsuri.

               22

               La 10 martie 1998, BIRB a solicitat Eurofit rambursarea restituirilor plătite fără just temei, majorate cu sumele corespunzătoare penalizării prevăzute la articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3665/87, însă a renunțat ulterior să solicite cuantumul corespunzător acestei penalizări.

               23

               În luna iulie 1999, Eurofit a propus să ramburseze către BRIB restituirile pe care le primise, precizând, cu toate acestea, că această plată nu afectează dreptul său de a-l chema în judecată pe acesta din urmă.

               24

               În luna septembrie 2001, Eurofit a chemat în judecată BIRB la instanța de trimitere pentru a obține obligarea acestuia din urmă la rambursarea restituirilor menționate, în cuantum de 229701,43 euro, precum și la plata restituirilor datorate pentru al șaselea, al optulea, al nouălea și al zecelea camion, în cuantum de 164299,79 euro. În plus, Eurofit a solicitat să fie exonerată de plata penalităților pentru neutilizarea licențelor de export.

               25

               Cererea Eurofit este întemeiată pe principiul excepției privind forța majoră în sensul Regulamentului nr. 3665/87, noțiune care s-ar caracteriza prin existența unor împrejurări străine exportatorului, neobișnuite și imprevizibile, ale căror consecințe nu pot fi evitate, în pofida diligenței manifestate.

               26

               Deși Eurofit admite că simplele malversații săvârșite de cocontractantul său, și anume Di Fenza, nu pot constitui un caz de forță majoră, întrucât alegerea cocontractantului este considerată un risc care intră în sfera operatorului economic, aceasta arată, întemeindu-se pe Hotărârea din 7 septembrie 1999, De Haan (C-61/98, Rec., p. I-5003), că, în speță, având în vedere că autoritățile naționale au împiedicat-o, prin atitudinea lor, să își facă o idee corectă cu privire la riscurile asumate în cadrul operațiunii respective și nu au descurajat-o să inițieze și nici să își continue exporturile în cauză, ar putea să beneficieze de excepția privind forța majoră.

               27

               BIRB contestă existența oricărei nereguli care i-ar fi imputabilă și apreciază, dimpotrivă, că Eurofit nu a depus toate diligențele necesare pentru a evita prejudiciul suferit. În ceea ce privește Hotărârea De Haan, citată anterior, BIRB consideră aceasta a fost pronunțată în cadrul unei reglementări diferite de cea aplicabilă în litigiul principal și că nu poate fi, așadar, transpusă în cazul dispozițiilor din Regulamentul nr. 3665/87.

               28

               În ceea ce privește argumentarea BIRB în sensul că nu ar fi comis nicio neregulă, instanța de trimitere observă că excepția privind forța majoră invocată de Eurofit nu este asimilabilă conceptului de neregulă săvârșită de autoritățile naționale competente. În schimb, apreciază că faptul că acestea din urmă, în caz că era necesar, nu au informat Eurofit în mod deliberat în legătură cu elemente referitoare la exporturile sale, precum și faptul că nu au procedat la verificarea documentelor vamale, chiar dacă o astfel de abținere era justificată de existența unei anchete penale în curs, par relevante în aprecierea noțiunii de forță majoră, întrucât aprecierea de către Eurofit a credibilității cocontractantului său a fost denaturată.

               29

               În aceste condiții, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Se poate considera că este vorba despre un caz de forță majoră, în sensul Regulamentului [nr. ] 3665/87 privind normele comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole, în cazul în care autoritățile competente se abțin să furnizeze informații solicitate sau comunică în mod intenționat informații eronate unui operator economic, denaturând aprecierea sa cu privire la credibilitatea unui cocontractant în legătură cu care există o bănuială de fraudă?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               30

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dispozițiile Regulamentului nr. 3665/87 trebuie interpretate în sensul că omisiunea autorităților naționale competente de a informa exportatorul cu privire la existența unui risc de fraudă săvârșită de cocontractantul acestuia din urmă constituie un caz de forță majoră în sensul acestui regulament.

               31

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, noțiunea de forță majoră trebuie să fie înțeleasă în sensul de împrejurări străine celui care le invocă, neobișnuite și imprevizibile, ale căror consecințe nu ar fi putut să fie evitate, în pofida diligenței manifestate (Hotărârea din 5 februarie 1987, Denkavit België, 145/85, Rec., p. 565, punctul 11, Hotărârea din 5 octombrie 2006, Comisia/Belgia, C-377/03, Rec., p. I-9733, punctul 95, precum și Hotărârea din 18 martie 2010, SGS Belgium și alții, C-218/09, Rep., p. I-2373, punctul 44).

               32

               Întrucât noțiunea de forță majoră nu are un conținut identic în diferitele domenii de aplicare ale dreptului Uniunii, semnificația sa trebuie să fie determinată în funcție de cadrul legal în care este destinată a-și produce efectele (a se vedea în special Hotărârea din 7 decembrie 1993, Huygen și alții, C-12/92, Rec., p. I-6381, punctul 30, Hotărârea din 13 octombrie 1993, An Bord Bainne Co-operative și Compagnie Inter-Agra, C-124/92, Rec., p. I-5061, punctul 10, precum și Hotărârea SGS Belgium și alții, citată anterior, punctul 45).

               33

               În ceea ce privește Regulamentul nr. 3665/87, trebuie arătat că articolele 5 și 11 din acesta, referitoare la condițiile de plată a restituirii, precum și la recuperarea sumelor plătite fără just temei și la sancțiunile aplicabile, se referă în mod explicit la cazurile de forță majoră.

               34

               Aceste dispoziții au rolul de a preciza și de a limita efectele forței majore în materie de restituiri la export (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 septembrie 1998, First City Trading și alții, C-263/97, Rec., p. I-5537, punctul 41).

               35

               În primul rând, în ceea ce privește articolul 5 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 3665/87, achitarea restituirii este subordonată, în plus față de condiția potrivit căreia produsul trebuie să fi părăsit teritoriul vamal al Uniunii, condiției ca produsul să fi fost importat în țara terță de export (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior First City Trading și alții, punctul 27, precum și SGS Belgium și alții, punctul 40). Astfel, reglementarea Uniunii, în varianta în vigoare la data faptelor din litigiul principal, prevede acordarea restituirii la export doar pe baza criteriilor obiective, în special legate de cantitatea, natura și caracteristicile produsului exportat și de destinația sa geografică (Hotărârea din 11 iulie 2002, Käserei Champignon Hofmeister, C-210/00, Rec., p. I-6453, punctul 40).

               36

               Prin derogare de la acest principiu, articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 3665/87 prevede că achitarea unei restituiri este totuși asigurată în cazul în care produsul, după părăsirea teritoriului vamal al Uniunii, dispare în tranzit ca urmare a unei situații de forță majoră, astfel încât nu poate să fie pus în consum în țara terță de export (Hotărârea SGS Belgium și alții, citată anterior, punctul 43).

               37

               Întrucât articolul 5 alineatul (3) menționat constituie o excepție de la regimul normal de restituiri la export, trebuie să fie de strictă interpretare. Dat fiind că existența unui caz de forță majoră este o condiție sine qua non pentru a se putea pretinde achitarea unor restituiri pentru mărfuri exportate care nu au fost puse în consum în țara terță de export, rezultă că această noțiune trebuie interpretată astfel încât numărul de cazuri care pot beneficia de o asemenea achitare să rămână limitat (Hotărârea SGS Belgium și alții, citată anterior, punctul 46, precum și prin analogie Hotărârea din 20 noiembrie 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading/Comisia, C-38/07 P, Rep., p. I-8599, punctul 60).

               38

               În al doilea rând, în ceea ce privește articolul 11 din Regulamentul nr. 3665/87, din primul și din al doilea considerent ale Regulamentului nr. 2945/94 rezultă că, în lumina experienței dobândite, trebuie intensificate măsurile de combatere a încălcărilor și îndeosebi a fraudei în detrimentul bugetului Uniunii și, în acest scop, trebuie stabilite măsuri pentru recuperarea sumelor plătite fără just temei și sancțiuni, aspectul subiectiv al neregulii săvârșite fiind lipsit de relevanță în această privință (a se vedea în acest sens Hotărârea Käserei Champignon Hofmeister, citată anterior, punctele 40 și 60). Astfel, potrivit acestui articol 11, exportatorul răspunde pentru exactitatea declarației sale, putând fi aplicate sancțiuni, ținând seama tocmai de rolul acestuia în calitate de ultim intervenient în lanțul de producție, de prelucrare și de export al produselor agricole (a se vedea în acest sens Hotărârea Käserei Champignon Hofmeister, citată anterior, punctele 62 și 81).

               39

               În ceea ce privește penalitatea aplicabilă, articolul 11 alineatul (1) primul paragraf literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 3665/87 prevede că, în cazul în care un exportator a solicitat o restituire care o depășește pe cea aplicabilă produsului efectiv exportat, aceasta va fi redusă fie cu jumătate din diferența dintre restituirea solicitată și cea aplicabilă exportului efectiv realizat, fie cu o valoare egală cu de două ori diferența dintre restituirea solicitată și cea aplicabilă, în cazul în care se constată că exportatorul oferă informații false în mod intenționat.

               40

               În consecință, numai nivelul penalității este cel care crește dacă fapta este săvârșită cu intenție, iar penalitatea prevăzută la articolul 11 alineatul (1) primul paragraf litera (a) este aplicabilă chiar și atunci când exportatorul nu a săvârșit o neregulă. În această ultimă ipoteză, numai în cazurile enumerate limitativ la al treilea paragraf al alineatului (1) menționat nu este aplicabilă penalitatea prevăzută la primul paragraf al acestuia (Hotărârea din 24 aprilie 2008, AOB Reuter, C-143/07, Rep., p. I-3171, punctul 17).

               41

               Printre excepțiile enumerate la articolul 11 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 3665/87 figurează, între altele, cazul de forță majoră, anumite cazuri excepționale caracterizate prin împrejurări care nu pot fi controlate de exportator, precum și cazul unor erori evidente în privința restituirilor solicitate, recunoscute de autoritățile competente.

               42

               Cu toate acestea, trebuie amintit că dispozițiile menționate scutesc exportatorii doar de plata penalităților, nu și de rambursarea restituirilor primite în avans (a se vedea în acest sens Hotărârea First City Trading și alții, citată anterior, punctul 46).

               43

               Curtea a statuat în această privință că în lista exhaustivă cuprinsă la articolul 11 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 3665/87 nu se poate adăuga un nou caz de exonerare, întemeiat în special pe lipsa comportamentului ilicit al exportatorului. Astfel, chiar dacă neregula sau eroarea comisă de un cocontractant al acestuia din urmă pot constitui o circumstanță care nu poate fi controlată de exportator, totuși acestea sunt specifice riscului comercial obișnuit și nu pot fi considerate imprevizibile în cadrul tranzacțiilor comerciale. Exportatorul are libertatea alegerii cocontractanților și are obligația de a-și lua măsurile de precauție adecvate fie prin includerea unor clauze în acest sens în contractele pe care le încheie cu aceștia din urmă, fie prin încheierea unei asigurări specifice (a se vedea în acest sens Hotărârea citată anterior Käserei Champignon Hofmeister, punctul 80 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea AOB Reuter, punctul 36).

               44

               În speță, este necesar să se observe că faptele în discuție în litigiul principal nu pot constitui un caz de forță majoră în sensul articolului 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 3665/87.

               45

               Astfel, nu se poate considera că marfa în discuție, care, astfel cum reiese din decizia de trimitere, după toate probabilitățile, nu a părăsit niciodată teritoriul Uniunii, a dispărut în cursul transportului, în sensul articolului 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 3665/87.

               46

               În plus, Eurofit nu poate invoca excepția privind forța majoră prevăzută la articolul 11 alineatul (1) al treilea paragraf prima liniuță din Regulamentul nr. 3665/87. Astfel, nu se contestă că cocontractantul societății Eurofit a fost condamnat penal pentru falsificarea unor documente aferente restituirilor la export. Conform jurisprudenței menționate la punctul 43 din prezenta hotărâre, o astfel de împrejurare este specifică riscului comercial obișnuit în cadrul tranzacțiilor comerciale și, în consecință, nu poate fi considerată imprevizibilă în relațiile contractuale stabilite cu ocazia unui export care beneficiază de o restituire.

               47

               De altfel, trebuie să se constate că, deși comportamentul unei administrații vamale, precum cel imputat BIRB în cauza principală, care constă în netransmiterea unor informații exportatorului ori în transmiterea deliberată a unor informații eronate poate fi luat în considerare în aprecierea anumitor cazuri excepționale în sensul articolului 11 alineatul (1) al treilea paragraf a doua liniuță din Regulamentul nr. 3665/87, cu toate acestea, un astfel de comportament nu poate să scutească exportatorul în discuție de obligația sa de rambursare a restituirilor primite fără just temei (a se vedea prin analogie Hotărârea Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading/Comisia, citată anterior, punctul 65).

               48

               Această concluzie nu este repusă în discuție de Hotărârea De Haan, citată anterior. Astfel, pe de o parte, Curtea a considerat, la punctul 32 al acestei hotărâri, că nevoile unei anchete destinate să identifice și să prindă autorii și complicii unei fraude săvârșite sau care urmează să fie săvârșită pot să justifice în mod legitim omisiunea deliberată de a informa, în tot sau în parte, operatorul economic în cauză. Pe de altă parte, Curtea a statuat, la punctele 53 și 54 din aceeași hotărâre, că nevoile unei astfel de anchete, în lipsa oricărei manevre ori neglijențe imputabile persoanei impozabile și pentru motive de echitate, pot constitui o situație particulară în lumina legislației aplicabile faptelor în discuție în această cauză, și anume articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 1430/79 al Consiliului din2 iulie 1979 privind rambursarea sau remiterea drepturilor de import sau de export (JO L 175, p. 1), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 3069/86 al Consiliului din 7 octombrie 1986 (JO L 286, p. 1).

               49

               Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la întrebarea formulată că omisiunea autorităților vamale competente de a informa exportatorul cu privire la existența unui risc de fraudă din partea cocontractantului acestuia din urmă nu constituie un caz de forță majoră în sensul dispozițiilor Regulamentului nr. 3665/87 și în special al articolului 11 alineatul (1) al treilea paragraf prima liniuță din acest regulament. Deși o astfel de omisiune poate constitui un caz excepțional în sensul articolului 11 alineatul (1) al treilea paragraf a doua liniuță din Regulamentul nr. 3665/87, totuși ea nu poate să scutească exportatorul de obligația de a rambursa restituirile la export primite fără just temei, acesta din urmă fiind scutit doar de plata penalităților datorate în temeiul aceluiași articol 11.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               50

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

                     Omisiunea autorităților vamale competente de a informa exportatorul cu privire la existența unui risc de fraudă din partea cocontractantului acestuia din urmă nu constituie un caz de forță majoră în sensul dispozițiilor Regulamentului (CEE) nr. 3665/87 al Comisiei din 27 noiembrie 1987 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2945/94 al Comisiei din 2 decembrie 1994, și în special al articolului 11 alineatul (1) al treilea paragraf prima liniuță din acest regulament. Deși o astfel de omisiune poate constitui un caz excepțional în sensul articolului 11 alineatul (1) al treilea paragraf a doua liniuță din Regulamentul nr. 3665/87, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2945/94, totuși ea nu poate să scutească exportatorul de obligația de a rambursa restituirile la export primite fără just temei, acesta din urmă fiind scutit doar de plata penalităților datorate în temeiul aceluiași articol 11.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 12 aprilie 2013. # Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos agentūra (LATGA-A) împotriva Comisiei Europene. # Concurență - Înțelegeri - Drepturi de autor privind execuția publică a operelor muzicale prin internet, prin satelit și retransmisia prin cablu - Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE - Împărțirea pieței geografice - Acorduri bilaterale între societățile de gestiune colectivă naționale - Practică concertată care exclude posibilitatea de a acorda autorizații multiteritorii și multirepertoriu - Probă - Prezumția de nevinovăție. # Cauza T-419/08.


Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 12 aprilie 2013. # Sociedade Portuguesa de Autores CRL împotriva Comisiei Europene. # Concurență - Înțelegeri - Drepturi de autor privind execuția publică a operelor muzicale prin internet, prin satelit și retransmisia prin cablu - Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE - Împărțirea pieței geografice - Acorduri bilaterale între societățile de gestiune colectivă naționale - Practică concertată care exclude posibilitatea de a acorda autorizații multiteritorii și multirepertoriu - Probă - Prezumția de nevinovăție. # Cauza T-417/08.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 28 octombrie 1993. # Zunis Holding SA și Finan Srl și Massinvest SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Admisibilitate. # Cauza T-83/92.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 9 iulie 2002. # Alexandre Tilgenkamp împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Anunț privind vacanța postului. # Cauza T-158/01.


Hotărârea Curții din data de 20 mai 1992. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Țărilor de Jos. # Neîndeplinirea obligațiilor - Directivă CEE. # Cauza C-190/90.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 25 octombrie 2002. # Tetra Laval BV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Regulamentul (CEE) nr. 4064/89. # Cauza T-80/02.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 5 martie 2015.#Tallinna Ettevõtlusamet împotriva Statoil Fuel & Retail Eesti AS.#Cerere de decizie preliminară formulată de Tallinna Ringkonnakohus.#Trimitere preliminară – Impozite indirecte – Accize – Directiva 2008/118/CE – Articolul 1 alineatul (2) – Combustibil lichid accizabil – Taxă pe vânzările cu amănuntul – Noțiunea „scop specific” – Afectare prestabilită – Organizarea transportului în comun pe teritoriul unui oraș.#Cauza C-553/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            „Trimitere preliminară – Impozite indirecte – Accize – Directiva 2008/118/CE – Articolul 1 alineatul (2) – Combustibil lichid accizabil – Taxă pe vânzările cu amănuntul – Noțiunea «scop specific» – Afectare prestabilită – Organizarea transportului în comun pe teritoriul unui oraș”
            În cauza C‑553/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tallinna ringkonnakohus (Estonia), prin decizia din 15 octombrie 2013, primită de Curte la 16 octombrie 2013, în procedura
            Tallinna Ettevõtlusamet
            împotriva
            Statoil Fuel & Retail Eesti AS,
            CURTEA (Camera a treia),
            compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnul A. Ó Caoimh, doamna C. Toader și domnii E. Jarašiūnas (raportor) și C. G. Fernlund, judecători,
            avocat general: domnul Y. Bot,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Tallinna Ettevõtlusamet, de T. Pikamäe, advokaat;
            – pentru Statoil Fuel & Retail Eesti AS, de C. Ginter și de V. Puolakainen, advokaadid;
            – pentru guvernul elen, de I. Bakopoulos, în calitate de agent;
            – pentru Comisia Europeană, de L. Grønfeldt și de L. Naaber‑Kivisoo, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118/CE a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind regimul general al accizelor și de abrogare a Directivei 92/12/CEE (JO 2009, L 9, p. 12).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Tallinna Ettevõtlusamet (Agenția pentru Întreprinderi din Tallinn, denumită în continuare „Ettevõtlusamet”), pe de o parte, și Statoil Fuel & Retail Eesti AS (denumită în continuare „Statoil”), pe de altă parte, cu privire la rambursarea unei taxe pe vânzări care a fost plătită de această societate în cursul anilor 2010 și 2011.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Articolul 1 din Directiva 2008/118 prevede:
            „(1) Prezenta directivă stabilește un regim general pentru accizele percepute, direct sau indirect, consumului următoarelor produse (denumite în continuare «produse accizabile»):
            (a) produsele energetice și electricitatea reglementate de Directiva 2003/96/CE [a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității (JO L 283, p. 51, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98)];
            […]
            (2) Statele membre pot aplica produselor accizabile taxe indirecte suplimentare, în anumite scopuri, cu condiția ca taxele în cauză să fie conforme cu normele comunitare de impunere aplicabile accizelor sau taxei pe valoarea adăugată [denumită în continuare «TVA»] în ceea ce privește calcularea bazei de impozitare, calcularea taxei, exigibilitatea și monitorizarea taxei, aceste norme neincluzând dispozițiile referitoare la scutiri.
            […]”
            4. Articolul 47 alineatul (1) din Directiva 2008/118 precizează în primul paragraf că „Directiva 92/12/CEE [a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse (JO L 76, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 129)] se abrogă cu efect începând cu 1 aprilie 2010”.
            5. Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 92/12 prevedea:
            „Produsele [accizabile] pot fi supuse altor taxe indirecte în scopuri specifice, cu condiția ca taxele în cauză să fie conforme cu normele de impozitare aplicabile accizelor și TVA[‑ului] în ceea ce privește calcularea bazei de impozitare, calcularea taxei, exigibilitate și monitorizarea taxei.”
            Dreptul eston
            6. În versiunea aplicabilă litigiului principal, Legea privind taxele locale (kohalike maksude seadus) din 21 septembrie 1994 permitea, printre altele, colectivităților locale să instituie o taxă în condițiile prevăzute la articolul 8 din aceasta. Articolul respectiv, intitulat „Taxa pe vânzări”, prevedea:
            „(1) Taxa pe vânzări se plătește de întreprinzătorii individuali și de persoanele juridice care dispun de o autorizație de a face comerț sau de a presta servicii pe teritoriul comunei sau al orașului. În funcție de întreprindere, taxa pe vânzări se plătește de comercianții, în sensul Legii privind activitatea comercială [(kaubandustegevuse seadus) din 11 februarie 2004], care sunt înregistrați în registrul activităților economice și care își desfășoară activitatea în domeniul comerțului cu amănuntul, al restaurantelor sau al serviciilor.
            (2) Taxa pe vânzări se percepe pe valoarea, la prețul de vânzare, a bunurilor sau a serviciilor vândute de persoanele impozabile pe teritoriul comunei sau al orașului. În sensul prezentei legi, prin preț de vânzare a bunurilor și a serviciilor se înțelege valoarea impozabilă a cifrei de afaceri impozabile, stabilită prin Legea privind impozitul pe cifra de afaceri, fără taxa pe vânzări.
            (3) Cota taxei pe vânzări se stabilește de consiliul comunal sau municipal, însă aceasta nu poate depăși 1 % din valoarea, la prețul de vânzare, a bunurilor și a serviciilor prevăzute la alineatul (2).
            […]
            (6) Administrația comunală sau municipală are dreptul să acorde avantaje și scutiri privind taxa pe vânzări potrivit condițiilor și procedurii prevăzute de consiliul comunal sau municipal.”
            7. Articolul 8 menționat a fost abrogat de la 1 ianuarie 2012 și, de la această dată, nu este prevăzută o taxă pe vânzări.
            8. La 17 decembrie 2009, Tallinna Linnavolikogu (Consiliul Municipal din Tallinn) a adoptat Regulamentul nr. 45 privind taxa pe vânzări din Tallinn (müügimaks Tallinnas). Acest regulament a fost modificat prin Regulamentul nr. 22 al Tallinna Linnavolikogu din 8 aprilie 2010 (denumit în continuare „Regulamentul nr. 45”).
            9. Articolul 1 din Regulamentul nr. 45, intitulat „Denumirea taxei și obiectul taxei”, prevedea:
            „(1) Prin prezentul regulament se instituie o taxă pe vânzări în orașul Tallinn.
            (2) Taxa pe vânzări este percepută asupra bunurilor și serviciilor furnizate de o persoană impozabilă care îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 2 din regulament, într‑un sediu situat pe teritoriul orașului Tallinn sau de acolo către o persoană fizică (cu excepția cazului în care furnizarea se face unui întreprinzător individual pentru nevoile propriei întreprinderi) în domeniul comerțului cu amănuntul, al restaurantelor și al serviciilor.”
            10. Articolul 2 din regulamentul menționat, intitulat „Persoana impozabilă”, prevedea:
            „Persoană impozabilă înseamnă comercianții, în sensul Legii [din 11 februarie 2004] privind activitatea comercială, care îndeplinesc cumulativ următoarele condiții:
            1) comerciantul este înscris în registrul activităților economice;
            2) sediul comerciantului se situează pe teritoriul orașului Tallinn conform datelor din registrul activităților economice;
            3) comerciantul își desfășoară activitatea în domeniul comerțului cu amănuntul, al restaurantelor și al serviciilor.”
            11. Articolul 4 din Regulamentul nr. 45 stabilea cota taxei pe vânzări la 1 % din valoarea impozabilă a bunurilor și a serviciilor prevăzute la articolul 1 alineatul (2) din acest regulament.
            12. Articolul 5 din regulamentul menționat, intitulat „Scutiri fiscale”, prevedea:
            „Bunurile și serviciile următoare nu sunt supuse plății taxei pe vânzări:
            1) bunurile și serviciile vândute prin intermediul comerțului electronic;
            2) energia electrică și termică vândută prin rețeaua de distribuție, gazul natural, precum și apa;
            3) bunurile și serviciile vândute pe durata unei călătorii cu vaporul, cu avionul, cu trenul sau cu autobuzul, în cazul în care călătoria începe sau se termină în afara teritoriului orașului Tallinn sau în cazul în care vaporul, avionul, trenul sau autobuzul rămâne pe parcursul călătoriei în afara teritoriului orașului Tallinn;
            4) orice medicament, mijloc de contracepție, produs sanitar și de igienă, aparat medical, precum și orice accesoriu medical care figurează pe lista prevăzută de Regulamentul nr. 63 al ministrului afacerilor sociale din 4 decembrie 2006 […];
            5) pâinea fără adaos de miere, de ouă, de brânză sau de fructe […];
            6) laptele, smântâna, zerul, laptele și smântâna covăsite, iaurtul, chefirul și alte produse din lapte și din smântână fermentate sau acrite […], cu excepția celor sub formă de pudră, sub formă de granule sau sub alte forme solide […];
            7) preparatele (omogenizate) sub formă de piure, destinate utilizării în calitate de alimente pentru copii mici […], laptele special pentru bebeluși […], preparatele pentru alimentația copiilor mici, ambalate pentru vânzarea cu amănuntul, sub formă de pudră sau de lichide […] precum și alimentele pentru copii mici care conțin lapte și produse lactate […];
            8) scutecele pentru bebeluși […];
            9) vapoarele, iahturile și ambarcațiunile cu motoare outboard cu o lungime între 4 și 12 metri care sunt supuse unui control tehnic.”
            13. În plus, municipiul Tallinn a anunțat printr‑o scrisoare că și vânzările de țigări erau scutite de taxa pe vânzări.
            14. Articolul 13 din Regulamentul nr. 45 prevedea că acesta era aplicabil începând de la 1 iunie 2010.
            15. La 22 iunie 2010, Tallinna Linnavolikogu a adoptat Regulamentul nr. 39 de modificare a bugetului orașului Tallinn pentru anul 2010 și prima suplimentare bugetară (Tallinna linna 2010. aasta eelarve muutmine ja esimene lisaeelarve). Acest regulament, intrat în vigoare la 25 iunie 2010, a modificat Regulamentul nr. 45, inserând în acesta articolul 9 1 următor:
            „Taxa pe vânzări este percepută pentru organizarea, pe teritoriul orașului Tallinn, a transportului în comun prevăzut la articolul 6 alineatul (1) din Legea privind organizarea colectivităților locale [(kohaliku omavalitsuse korralduse seadus) din 2 iunie 1993 (denumită în continuare «Legea privind organizarea colectivităților locale»)]. Încasările provenite din taxa pe vânzări sunt destinate, în mod specific, realizării acestui obiectiv.”
            16. La 9 septembrie 2010, Tallinna Linnavolikogu a adoptat Regulamentul nr. 46 privind bugetul orașului Tallinn pentru anul 2011 (Tallinna Linna 2011. aasta eelarve). Articolul 10 din acest regulament relua textul articolului 9 1 menționat.
            17. La 15 decembrie 2011, Tallinna Linnavolikogu a adoptat Regulamentul nr. 43 de modificare a Regulamentului nr. 45, precizând că ultima perioadă de impozitare va fi cel de al patrulea trimestru al anului 2011. Din data de 31 decembrie 2011, nu mai există taxă pe vânzări în orașul Tallinn, în conformitate cu modificările aduse Legii din 21 septembrie 1994 privind taxele locale.
            18. Articolul 6 alineatul (1) din Legea privind organizarea colectivităților locale prevede:
            „Colectivitățile locale au ca misiune organizarea, pe teritoriul comunei sau al orașului, […] a transportului public în interiorul comunei sau al orașului, […] în cazul în care realizarea acestor misiuni nu a fost încredințată altcuiva.”
            19. Articolul 3 alineatul (2) punctul 2) din Legea privind transportul în comun (ühistranspordi seadus) din 26 ianuarie 2000 prevede:
            „(2) Obiectivul instituirii și al organizării transportului în comun este:
            […]
            2) de a favoriza utilizarea preferențială a mijloacelor de transport în comun în raport cu autoturismele și cu celelalte vehicule individuale, reducând astfel efectul negativ al transporturilor asupra mediului și atingerile aduse sănătății care rezultă din aceasta și contribuind totodată la prevenirea accidentelor de circulație și a ambuteiajelor.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            20. Astfel cum reiese din decizia de trimitere, printre activitățile desfășurate de Statoil figurează vânzarea cu amănuntul de combustibil lichid, produs accizabil. La 20 iulie 2010, la 20 octombrie 2010 și la 25 ianuarie 2011, Statoil a declarat cifra de afaceri pe care a realizat‑o din vânzarea de bunuri și de servicii supuse taxei pe vânzări pe luna iunie a anului 2010, precum și pe al treilea și, respectiv, pe al patrulea trimestru al aceluiași an.
            21. La 22 septembrie 2010, la 26 octombrie 2010 și, respectiv, la 7 februarie 2011, Statoil a introdus declarații rectificative prin care a dedus din cifra sa de afaceri declarată anterior pe cea realizată din vânzarea de produse accizabile. La 22 septembrie 2010, la 28 octombrie 2010 și, respectiv, la 9 februarie 2011, Statoil a introdus cereri de rambursare la Ettevõtlusamet.
            22. Prin deciziile din 19 octombrie 2010, din 9 noiembrie 2010 și din 4 martie 2011, Ettevõtlusamet a respins cererile menționate. În plus, prin această din urmă decizie, Ettevõtlusamet a stabilit că, pentru al patrulea trimestru al anului 2010, Statoil datora o sumă suplimentară.
            23. La 19 noiembrie 2010, Statoil a introdus la Tallinna halduskohus (Tribunalul Administrativ din Tallinn) o acțiune având ca obiect, în esență, anularea deciziilor Ettevõtlusamet din 19 octombrie și din 9 noiembrie 2010 și dispunerea reexaminării cererilor de rambursare din 22 septembrie și din 28 octombrie 2010 sau a rambursării imediate a surplusului perceput indicat în aceste cereri de rambursare. În acțiunea sa, Statoil a invocat în special faptul că articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 45 era contrar dreptului Uniunii, întrucât impunea plata unei taxe pe vânzarea de bunuri și de servicii în domeniul comerțului cu amănuntul fără a prevedea o excepție pentru vânzarea d e produse accizabile. La 5 aprilie 2011, Statoil a introdus la aceeași instanță o acțiune similară privind decizia Ettevõtlusamet din 4 martie 2011. Tallinna halduskohus a conexat aceste acțiuni.
            24. Prin decizia din 19 octombrie 2011, Tallinna halduskohus a anulat cele trei decizii ale Ettevõtlusamet menționate mai sus și a obligat‑o pe aceasta să reexamineze cererile de rambursare în cauză. În motivarea deciziei, Tallinna halduskohus a invocat, în esență, faptul că nu se putea considera că taxa pe vânzări urmărește un scop specific în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118.
            25. Ettevõtlusamet a declarat apel împotriva acestei decizii la instanța de trimitere, invocând, printre altele, că taxa pe vânzări este percepută într‑un scop concret, și anume promovarea transportului în comun și reducerea, în consecință, a densității traficului rutier și a efectului său negativ asupra mediului, că orașul Tallinn utilizează încasările din această taxă pentru creșterea calității transportului în comun și că taxa menționată urmărește atât sancționarea consumului anumitor bunuri și servicii susceptibile să genereze costuri sociale sau efecte externe negative, cât și finanțarea serviciilor de interes general.
            26. Statoil solicită respingerea apelului, susținând în special că finalitatea prevăzută de reglementarea aplicabilă este organizarea transportului în comun, iar nu promovarea acestuia astfel cum arată Ettevõtlusamet.
            27. Tallinna ringkonnakohus (Curtea de Apel din Tallinn) consideră că, pentru a dovedi că taxa percepută pe produsele accizabile a fost utilizată conform scopului specific menționat, Ettevõtlusamet nu trebuie să prezinte alte dovezi decât cele care rezultă din bugetul orașului. Această instanță arată că, în speță, nu există niciun motiv pentru a presupune că sumele care rezultă din taxa pe vânzări nu au fost utilizate conform acestui scop specific.
            28. Pe de altă parte, instanța de trimitere consideră că impozitele care urmăresc un scop specific sunt utilizate de obicei pentru sancționarea consumului anumitor produse și servicii susceptibile să genereze costuri sociale sau să aibă efecte externe negative precum efecte nocive asupra mediului sau pentru finanțarea anumitor servicii de interes general precum promovarea turismului, a sportului sau a culturii. Prin urmare, acest tip de taxe ar fi un mijloc utilizat de autorități pentru a influența comportamentul consumatorilor, incitându‑i, prin aplicarea unor astfel de taxe pe cheltuieli criticabile, să evite utilizarea anumitor bunuri.
            29. Cu toate acestea, în opinia Tallinna ringkonnakohus, la data adoptării deciziei de trimitere, jurisprudența Curții nu oferea un răspuns clar la întrebarea dacă o taxă indirectă prezintă un scop specific, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118, în cazul în care este percepută în vederea finanțării unei misiuni concrete care este în sarcina colectivității locale în temeiul legii și dacă finanțarea respectivei misiuni este asigurată și în cazul în care această taxă nu este percepută. În această privință, instanța amintită arată că toate încasările obținute din taxa pe vânzări au fost afectate pentru organizarea transportului în comun, ceea ce poate reduce poluarea și poate crește bunăstarea generală.
            30. Pe de altă parte, instanța de trimitere ridică problema legalității perceperii taxei menționate în perioada în care scopul specific al aceleiași taxe nu era expres prevăzut într‑un act juridic, arătând în această privință că articolul 9 1  a fost introdus în Regulamentul nr. 45 abia în perioada de impozitare care face obiectul litigiului, și anume începând de la 25 iunie 2010.
            31. În aceste condiții, Tallinna ringkonnakohus a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Finanțarea organizării transportului în comun pe teritoriul unei colectivități locale este un scop specific în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva [2008/118], în cazul în care îndeplinirea și finanțarea unei asemenea sarcini reprezintă obligații ale respectivei colectivități locale?
            2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, articolul 1 alineatul (2) din Directiva [2008/118] trebuie interpretat în sensul că este conformă acestei dispoziții instituirea în dreptul național a unui impozit indirect care este perceput de la consumatorul final pentru vânzarea unui produs accizabil și care este utilizat exclusiv în vederea organizării transportului în comun, în cazul în care organizarea transportului în comun reprezintă o obligație a colectivității locale beneficiare a impozitului care trebuie îndeplinită independent de existența unui astfel de impozit, iar cuantumul finanțării transportului în comun nu depinde, în cele din urmă, în mod automat, de totalul impozitelor încasate, întrucât finanțarea acestui serviciu este stabilită în sumă fixă, astfel încât, în situația în care veniturile obținute din impozitele indirecte sunt mai mari, mijloacele financiare puse la dispoziție de autoritățile publice sunt în mod corespunzător mai reduse și invers, în cazul în care încasările din taxa pe vânzări sunt mai mici, colectivitatea locală trebuie să majoreze în mod corespunzător alte mijloace financiare pentru organizarea transportului în comun, fiind totuși posibil ca, în cazul în care veniturile din impozite diferă față de cuantumul prognozat, să fie modificat cuantumul cheltuielilor pentru operarea serviciului de transport public de călători prin intermediul modificării bugetului colectivității locale?
            3) În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea precedentă, articolul 1 alineatul (2) din Directiva [2008/118] trebuie interpretat în sensul că este conformă acestei dispoziții perceperea unui impozit indirect suplimentar asupra unui produs accizabil, al cărui scop a fost stabilit ulterior nașterii obligației de plată a acestuia?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima și la a doua întrebare
            32. Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări adresate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118 trebuie interpretat în sensul că permite să se considere că o taxă precum cea în discuție în litigiul principal, în măsura în care se aplică vânzărilor cu amănuntul de combustibil lichid accizabil, urmărește un scop specific în sensul acestei dispoziții atunci când vizează finanțarea organizării transportului în comun pe teritoriul colectivității care impune această taxă și când respectiva colectivitate, indiferent de existența taxei menționate, are obligația să execute și să finanțeze această activitate, iar veniturile din taxa amintită au fost utilizate exclusiv pentru realizarea activității respective.
            33. Cu titlu introductiv, trebuie arătat că din decizia de trimitere reiese că litigiul principal, care nu privește taxa pe vânzări decât în măsura în care aceasta grevează vânzările cu amănuntul de combustibil lichid, pornește de la premisa necontestată că acest produs intră în noțiunea „produs accizabil” în sensul articolului 1 alineatul (1) din Directiva 2008/118. Este de competența instanței de trimitere să verifice, eventual, acest aspect. În orice caz, din moment ce revine Curții sarcina de a se pronunța având în vedere considerațiile de fapt și de drept care sunt expuse în decizia de trimitere (a se vedea Hotărârea B., C‑306/09, EU:C:2010:626, punctul 47, și Hotărârea Kastrati, C‑620/10, EU:C:2012:265, punctul 38), ea va reține, în speță, aceeași premisă în vederea analizei sale.
            34. Pe de altă parte, deși Directiva 2008/118, singura aplicabilă ratione temporis litigiului principal, a abrogat și a înlocuit Directiva 92/12 de la 1 aprilie 2010, rezultă din textul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118 și al articolului 3 alineatul (2) din Directiva 92/12 că, în esență, conținutul acestor dispoziții nu este diferit. Trebuie dedus de aici că jurisprudența Curții referitoare la această din urmă dispoziție rămâne aplicabilă în ceea ce privește articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118.
            35. Din alineatul (1) coroborat cu alineatul (2) ale articolului 1 din această din urmă directivă rezultă că produsele accizabile în temeiul directivei menționate pot face obiectul unui alt impozit indirect în afară de accizele instituite prin această directivă în cazul în care, pe de o parte, acest impozit este perceput în unul sau în mai multe scopuri specifice și, pe de altă parte, acesta respectă normele de impozitare ale Uniunii aplicabile accizelor sau TVA‑ului în ceea ce privește stabilirea bazei de impozitare, calcularea, exigibilitatea și monitorizarea taxei, aceste norme neincluzând dispozițiile referitoare la scutiri.
            36. Aceste două condiții, care au drept scop să împiedice restricționarea neadecvată a comerțului prin aplicarea unor taxe indirecte suplimentare, sunt cumulative, astfel cum reiese din însuși modul de redactare a articolului 1 alineatul (2) din aceeași directivă (a se vedea prin analogie Hotărârea Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, punctul 22 și jurisprudența citată).
            37. În ceea ce privește prima dintre condițiile menționate, singura vizată prin întrebarea adresată, reiese din jurisprudența Curții că un scop specific în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118 este un alt scop decât unul pur bugetar (a se vedea prin analogie Hotărârea Comisia/Franța, C‑434/97, EU:C:2000:98, punctul 19, precum și Hotărârea Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, punctul 23 și jurisprudența citată).
            38. Cu toate acestea, întrucât orice taxă urmărește în mod necesar un scop bugetar, simpla împrejurare că o taxă are un obiectiv bugetar nu poate, în sine, fără să golească de orice substanță articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118, să fie suficientă pentru a exclude ca aceasta să poată fi considerată ca având deopotrivă un scop specific în sensul acestei dispoziții (a se vedea prin analogie Hotărârea Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, punctul 27 și jurisprudența citată).
            39. Astfel, deși afectarea prestabilită a încasărilor dintr‑o taxă pentru finanțarea de către autoritățile locale a unor competențe care le sunt atribuite poate constitui un element care trebuie luat în considerare pentru a identifica existența unui scop specific, o asemenea afectare, care ține de o simplă modalitate de organizare internă a bugetului unui stat membru, nu poate constitui, în sine, o condiție suficientă în această privință, orice stat membru putând decide să impună, indiferent de scopul urmărit, afectarea încasărilor dintr‑o taxă pentru finanțarea anumitor cheltuieli. În caz contrar, orice scop ar putea fi considerat specific în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118, ceea ce ar priva acciza armonizată instituită prin această directivă de orice efect util și ar contraveni principiului potrivit căruia o dispoziție derogatorie precum articolul menționat 1 alineatul (2) trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte (a se vedea prin analogie Hotărârea Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, punctele 28 și 29, precum și jurisprudența citată).
            40. Prin urmare, existența unui scop specific în sensul dispoziției amintite nu poate fi stabilit doar prin afectarea veniturilor din taxa în cauză pentru finanțarea unor cheltuieli generale care sunt în sarcina colectivității publice într‑un anumit domeniu. Astfel, în caz contrar, pretinsul scop specific menționat nu poate fi distins de un scop pur bugetar.
            41. Pentru ca afectarea prestabilită a încasărilor dintr‑o taxă care se aplică produselor accizabile să permită să se considere că taxa respectivă urmărește un scop specific în sensul aceleiași dispoziții, trebuie ca taxa în cauză să urmărească, în sine, să asigure realizarea scopului specific invocat și, prin urmare, să existe o legătură directă între utilizarea încasărilor din taxă și scopul specific respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, punctul 30).
            42. În lipsa unui astfel de mecanism de afectare prestabilită a încasărilor, o taxă care se aplică produselor accizabile nu poate să fie considerată ca urmărind un scop specific în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118 decât dacă această taxă este concepută, în ceea ce privește structura sa, în special baza impozabilă sau cota de impozitare, astfel încât să influențeze comportamentul contribuabililor într‑un sens care permite realizarea scopului specific invocat, de exemplu, prin taxarea considerabilă a produselor în cauză în vederea descurajării consumului acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, punctul 32).
            43. În speță, din decizia de trimitere reiese că încasările din taxa pe vânzări, care este percepută, de altfel, asupra majorității bunurilor și a serviciilor vândute consumatorilor finali pe teritoriul orașului Tallinn, au fost afectate de orașul Tallinn pentru finanțarea exercitării de către acesta a competenței sale în materie de organizare a transportului în comun pe teritoriul său, competență care îi este atribuită prin articolul 6 alineatul (1) din Legea privind organizarea colectivităților locale, și au fost utilizate exclusiv în acest scop.
            44. Deși această împrejurare poate constitui într‑adevăr un element care trebuie luat în considerare pentru a identifica existența unui scop specific în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118, conform jurisprudenței Curții amintite la punctul 39 din prezenta hotărâre, trebuie constatat totuși că această afectare se raportează la cheltuieli generale care sunt în sarcina orașului Tallinn, independent de existența taxei în discuție în litigiul principal. Or, astfel de cheltuieli generale pot fi finanțate prin încasările din orice fel de taxe. În consecință, scopul specific invocat, și anume finanțarea organizării transportului în comun pe teritoriul orașului Tallinn, nu poate fi distins de un scop pur bugetar.
            45. De asemenea, chiar dacă se consideră dovedite, pe de o parte, susținerea Ettevõtlusamet și a guvernului elen potrivit căreia, în esență, în măsura în care se aplică combustibililor lichizi accizabili, taxa pe vânzări vizează, printr‑o organizare eficientă a transportului în comun, protecția mediului și a sănătății publice, precum și, pe de altă parte, faptul că nu ar fi vorba despre simple cheltuieli generale care pot fi finanțate prin încasările din orice fel de taxe (a se vedea în acest sens, cu privire la cheltuieli de sănătate în general, Hotărârea Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, punctul 31), trebuie arătat că legislația națională în discuție în litigiul principal nu prevede niciun mecanism de afectare prestabilită a încasărilor din această taxă, în măsura în care se aplică combustibililor lichizi accizabili, în astfel de scopuri privind mediul sau sănătatea publică. În această privință, nu se poate considera că simpla afectare a încasărilor în discuție în litigiul principal pentru organizarea transportului în comun permite să se stabilească o legătură directă, în sensul jurisprudenței Curții amintite la punctul 41 din prezenta hotărâre, între utilizarea încasărilor din taxa menționată și respectivele scopuri privind mediul și sănătatea publică.
            46. În plus, nu reiese din dosarul de care dispune Curtea și, de altfel, nu s‑a susținut în observațiile scrise prezentate în fața acesteia că taxa pe vânzări, în măsura în care se aplică combustibililor lichizi accizabili, ar îndeplini condițiile amintite la punctul 42 din prezenta hotărâre, și anume că ar fi concepută, în ceea ce privește structura sa, astfel încât să descurajeze contribuabilii să utilizeze acești combustibili sau să îi încurajeze să adopte un comportament ale cărui efecte ar fi mai puțin nocive pentru mediu sau pentru sănătatea publică decât cel pe care respectivii contribuabili l‑ar adopta în lipsa taxei menționate.
            47. Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118 trebuie interpretat în sensul că nu permite să se considere că o taxă precum cea în discuție în litigiul principal, în măsura în care se aplică vânzărilor cu amănuntul de combustibil lichid accizabil, urmărește un scop specific în sensul acestei dispoziții atunci când vizează finanțarea organizării transportului în comun pe teritoriul colectivității care impune această taxă și când respectiva colectivitate, indiferent de existența taxei menționate, are obligația să execute și să finanțeze această activitate, chiar dacă veniturile din taxa amintită au fost utilizate exclusiv pentru realizarea activității respective. În consecință, dispoziția menționată trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care instituie o astfel de taxă pe vânzările cu amănuntul de combustibil lichid accizabil.
            Cu privire la a treia întrebare
            48. Având în vedere răspunsul oferit la prima și la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            49. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
            Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118/CE a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind regimul general al accizelor și de abrogare a Directivei 92/12/CEE trebuie interpretat în sensul că nu permite să se considere că o taxă precum cea în discuție în litigiul principal, în măsura în care se aplică vânzărilor cu amănuntul de combustibil lichid accizabil, urmărește un scop specific în sensul acestei dispoziții atunci când vizează finanțarea organizării transportului în comun pe teritoriul colectivității care impune această taxă și când respectiva colectivitate, indiferent de existența taxei menționate, are obligația să execute și să finanțeze această activitate, chiar dacă veniturile din taxa amintită au fost utilizate exclusiv pentru realizarea activității respective. În consecință, dispoziția menționată trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care instituie o astfel de taxă pe vânzările cu amănuntul de combustibil lichid accizabil.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a șaptea) din data de 23 septembrie 2009.#Transnáutica - Transportes e Navegação, SA împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Uniune vamală - Operațiuni de tranzit comunitar extern - Încărcături de tutun și de alcool etilic destinate țărilor terțe - Fraudă - Cerere de remitere a taxelor la import - Articolul 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 - Articolul 905 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 - Clauză de echitate - Existența unei situații speciale - Garanție globală.#Cauza T-385/05.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 23 septembrie 2009 – Transnáutica/Comisia
      (Cauza T‑385/05)
      „Uniune vamală – Operațiuni de tranzit comunitar extern – Încărcături de tutun și de alcool etilic destinate țărilor terțe – Fraudă – Cerere de remitere a taxelor la import – Articolul 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 − Articolul 905 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 − Clauză de echitate
         − Existența unei situații speciale – Garanție globală”

      Resurse proprii ale Comunităților Europene – Rambursarea sau remiterea taxelor la import sau la export – Clauză de echitate instituită prin articolul 905 din Regulamentul nr. 2454/93 – Existența unei „situații speciale” – Domeniu de aplicare (Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 239; Regulamentul nr. 2454/93 al Comisiei, art. 905) (a
         se vedea punctele 48-61)

      Obiectul

               Cerere de anulare a Deciziei REM 05/2004 a Comisiei din 6 iulie 2005 prin care se refuză rambursarea și remiterea anumitor
                  taxe vamale

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează Decizia REM 05/2004 a Comisiei din 6 iulie 2005.

                  2)

                  	Obligă Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 27 septembrie 2011. # Mustapha El Jirari Bouzekri împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative NC NICKOL - Marca comunitară figurativă anterioară NIKE - Motiv relativ de refuz - Absența riscului de confuzie - Lipsa de similitudine între semne - Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94. # Cauza T-207/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 27 septembrie 2011 – El Jirari Bouzekri/OAPI – Nike International (NC NICKOL)
      (Cauza T‑207/09)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative NC NICKOL – Marca comunitară figurativă anterioară NIKE – Motiv relativ de refuz – Absența riscului de confuzie – Lipsa de similitudine între semne – Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare care se bucură de renume – Protecție a mărcii anterioare de renume extinsă la produse sau la servicii nesimilare – Condiții [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b) și alin. (5)] (a se vedea punctele 29-31)
      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 25 februarie 2009 (cauza R 554/2008-2) privind o
                  procedură de opoziție între Nike International Ltd și domnul Mustapha El Jirari Bouzekri

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează Decizia Camerei a doua de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele
                     industriale) (OAPI) din 25 februarie 2009 (cauza R 554/2008-2).

                  2)

                  	OAPI suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de domnul Mustapha El Jirari Bouzekri. Nike International
                     Ltd suportă propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 21 martie 2002. # Cura Anlagen GmbH împotriva Auto Service Leasing GmbH (ASL). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Handelsgericht Wien - Austria. # Cauza C-451/99.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 10 mai 2011. # Maurice Emram împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative G - Mărci națională și comunitară figurative anterioare G - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-187/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 10 mai 2011 – Emram/OAPI – Guccio Gucci (G)
      (Cauza T‑187/10)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative G – Mărci națională și comunitară figurative anterioare G – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      1.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Semne susceptibile de a constitui o marcă – Semne compuse dintr‑o
            literă sau dintr‑o combinație de litere – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice
            sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca anterioară – Criterii
            de apreciere [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 4 și 7 și art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctul 49)
      2.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 55, 74 și 78)
      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 11 februarie 2010 (cauza R 1281/2008‑1) privind o
                  procedură de opoziție între Guccio Gucci SpA și domnul Maurice Emram

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Maurice Emram

               Marca comunitară vizată:

               Marca figurativă G pentru produse din clasele 9, 18 și 25 – cerere de înregistrare nr. 2421402

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Guccio Gucci SpA

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Mărcile naționale și comunitare figurative G pentru produse din clasele 9, 18 și 25

               Decizia diviziei de opoziție:

               Respinge opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Anulează decizia diviziei de opoziție și respinge cererea de înregistrare a mărcii solicitate

      Dispozitiv

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Îl obligă pe domnul Maurice Emram la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 13 decembrie 2001. # Krupp Thyssen Stainless GmbH și Acciai speciali Terni SpA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauze conexate T-45/98 și T-47/98.


HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE (Camera a treia) din 24 aprilie 2013.#CB împotriva Comisiei Europene.#Funcție publică – Funcționari – Concurs general – Anunțul de concurs EPSO/AD/181/10 – Neadmiterea participării la probele de evaluare.#Cauza F‑73/11.