title: Hotărârea Curții (camera a șaptea) din 13 martie 2008. # Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna, Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia și Regione Sicilia împotriva Domenico Valvo. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana - Italia. # Agricultură - Regulamentele (CEE) nr. 2328/91 și (CE) nr. 950/97 - Articolele 17 și 18 - Indemnizație compensatorie pentru handicap natural permanent - Agricultori titulari ai unei pensii pentru vechime în muncă - Dreptul la indemnizația compensatorie - Limite. # Cauza C-78/07.

text:
      Cauza C‑78/07
      Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna și alții
      împotriva lui
      Domenico Valvo
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana)
      „Agricultură – Regulamentele (CEE) nr. 2328/91 și (CE) nr. 950/97 – Articolele 17 și 18 – Indemnizație compensatorie pentru handicap natural permanent – Agricultori titulari ai unei pensii pentru vechime în muncă – Dreptul la indemnizația compensatorie – Limite”
      Sumarul hotărârii
      Agricultură – Politica agricolă comună – Reforma structurilor – Sporirea eficienței structurilor
      (Regulamentul nr. 950/97 al Consiliului, art. 17 și 18)
      Articolele 17 și 18 din Regulamentul nr. 950/97 privind sporirea eficienței structurilor agricole conferă statelor membre
         posibilitatea de a acorda o indemnizație compensatorie producătorului agricol care îndeplinește condițiile enunțate la aceste
         două articole. Totuși, acestea nu se opun posibilității ca un stat membru să refuze plata unei astfel de indemnizații în cazul
         în care acest producător primește o pensie și în special o pensie pentru vechime în muncă.

      (a se vedea punctul 23 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      13 martie 2008(*)

      „Agricultură – Regulamentele (CEE) nr. 2328/91 și (CE) nr. 950/97 – Articolele 17 și 18 – Indemnizație compensatorie pentru handicap natural permanent – Agricultori titulari ai unei pensii pentru vechime în muncă – Dreptul la indemnizația compensatorie – Limite”
      În cauza C‑78/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Consiglio di
         Giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Italia), prin Decizia din 18 mai 2006, primită de Curte la 13 februarie
         2007, în procedura

      Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna,
      Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia,
      Regione Sicilia
      împotriva lui
      Domenico Valvo,
      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din domnul U. Lõhmus, președinte de cameră, doamna P. Lindh (raportor) și domnul A. Arabadjiev, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul G. Aiello, avvocato dello Stato;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna C. Cattabriga, în calitate de agent,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 17 și 18 din Regulamentul (CE) nr. 950/97
         al Consiliului din 20 mai 1997 privind sporirea eficienței structurilor agricole (JO L 142, p. 1).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Valvo, pe de o parte, și Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura
         di Enna (Inspectoratul Agricol al provinciei Enna), Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia (Ministerul
         Regional al Agriculturii și Pădurilor din regiunea Sicilia), precum și Regione Sicilia, pe de altă parte, cu privire la respingerea
         de către inspectoratul respectiv a cererilor de acordare a indemnizației compensatorii pentru perioada 1996-1998 formulate
         de domnul Valvo.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        În cursul anilor 1996-1998, plata unei indemnizații compensatorii în regiunile agricole defavorizate a fost reglementată mai
         întâi prin Regulamentul (CEE) nr. 2328/91 al Consiliului din 15 iulie 1991 privind sporirea eficienței structurilor agricole
         (JO L 218, p. 1), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3669/93 al Consiliului din 22 decembrie 1993 (JO
         L 338, p. 26, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2328/91”) și ulterior prin Regulamentul nr. 950/97, care a abrogat și
         a înlocuit Regulamentul nr. 2328/91.

      4        Articolele 17-19 din Regulamentul nr. 950/97, care sunt cuprinse în titlul IX din acesta, intitulat „Ajutoare în favoarea
         zonelor agricole defavorizate”, și în subtitlul I „Indemnizație compensatorie”, preiau în esență dispozițiile articolelor
         17 și 18 din Regulamentul nr. 2328/91. Articolele respective prevăd:

      „Articolul 17
      (1)      Pentru continuarea activității agricole și, astfel, menținerea unui minim de populare sau întreținerea spațiului natural în
         anumite zone defavorizate, a căror listă se stabilește potrivit procedurii prevăzute la articolul 21, statele membre pot institui
         un regim de ajutoare menite să promoveze activitățile agricole și să îmbunătățească venitul agricultorilor din aceste zone.

      Aplicarea măsurilor prevăzute de acest regim trebuie să țină cont de situația și de obiectivele de dezvoltare specifice fiecărei
         regiuni.

      (2)      În zonele menționate la alineatul (1), statele membre pot acorda o indemnizație compensatorie anuală în favoarea activităților
         agricole, care se stabilește în funcție de handicapul natural permanent.

      Articolul 18
      (1)      Statele membre pot acorda indemnizația compensatorie producătorilor agricoli care exploatează cel puțin trei hectare de suprafață
         agricolă utilă (SAU) și se obligă să continue o activitate agricolă conformă obiectivelor din articolul 17 timp de cel puțin
         cinci ani din momentul primei plăți a unei indemnizații compensatorii. Producătorul agricol poate fi scutit de această obligație
         în cazul în care încetează activitatea agricolă, iar exploatarea continuă a suprafețelor în cauză este asigurată; producătorul
         agricol este scutit de această obligație în caz de forță majoră și, în special, în caz de expropriere sau de achiziție pentru
         cauză de utilitate publică; de asemenea, este scutit în cazul în care primește o pensie în temeiul unui regim de pensii sau
         de pensii anticipate.

      Totuși, în regiunea italiană Mezzogiorno, inclusiv insulele, în regiunile franceze ale departamentelor de peste mări și în
         regiunile spaniole, grecești și portugheze, suprafața agricolă utilă minimă pe exploatație se stabilește la două hectare.

      (2)      Statele membre pot prevedea condiții suplimentare sau limitative pentru acordarea indemnizației compensatorii, inclusiv în
         favoarea unor practici compatibile cu cerințele protecției mediului și ale conservării peisajului.

      Articolul 19
      […]
      (3)      Cheltuielile privind indemnizația compensatorie nu sunt eligibile pentru cofinanțare de către Fondul [european de orientare
         și garantare agricolă] în cazul în care producătorul agricol primește o pensie în temeiul unui regim de pensii sau de pensii
         anticipate.

      Se interzice acordarea unei indemnizații compensatorii care depășește limitele sau nu îndeplinește condițiile prevăzute în
         prezentul titlu.

      […]” [traducere neoficială]
       Reglementarea națională
      5        Dispozițiile comunitare în materie de indemnizații compensatorii au fost transpuse în dreptul aplicabil în Regiunea Sicilia
         prin programul operațional multifonduri (POP 2) (Jurnalul Oficial al Regiunii Sicilia din 13 ianuarie 1996, denumit în continuare „programul operațional”).

      6        Beneficiarii indemnizațiilor respective sunt definiți în programul operațional ca fiind producători agricoli care exploatează
         cel puțin două hectare de suprafață agricolă utilă și se obligă să își continue activitatea timp de cel puțin cinci ani de
         la data formulării primei cereri, precum și de la acordarea ajutorului și care nu primesc pensie pentru limită de vârstă sau
         pensie anticipată.

      7        Potrivit programului operațional, pot fi scutiți de obligația privind durata de cinci ani menționată la punctul precedent
         producătorii care:

      –        încetează activitatea agricolă, cu condiția să fie asigurată continuarea activității exploatației;
      –        încetează activitatea agricolă pentru un motiv de forță majoră și în special în caz de expropriere sau de achiziție pentru
         cauză de utilitate publică;

      –        primesc, pe durata existenței obligației asumate, o pensie pentru limită de vârstă sau o pensie anticipată.
       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      8        Domnul Valvo, fost angajat bancar, a demisionat din postul ocupat la vârsta de 44 de ani pentru a se consacra activității
         de producător agricol. De la momentul demisiei sale, acesta a beneficiat de prestația socială pentru vechime în muncă acordată
         de fondul de pensii al fostului său angajator, care era constituit din prestații contributive ale angajaților.

      9        Domnul Valvo a solicitat acordarea unei indemnizații compensatorii pentru anii 1994-1988. Acesta a obținut indemnizația compensatorie
         pentru anii 1994 și 1995, dar beneficiul acestui ajutor i‑a fost refuzat pentru următorii trei ani. Printr‑o decizie din 4
         iunie 1999, Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna a respins cererea sa de acordare a indemnizației compensatorii
         pentru restul de trei ani, perioada 1996-1998, argumentând că domnul Valvo primește o prestație de pensionare anticipată.

      10      Domnul Valvo a formulat o acțiune în anularea acestei decizii în fața Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia, care
         a admis acțiunea. Această instanță a considerat că pensia pentru vechime în muncă plătită domnului Valvo nu este asimilabilă
         unei pensii pentru limită de vârstă sau unei pensii anticipate și că acesta îndeplinește toate condițiile impuse pentru a
         beneficia de indemnizația compensatorie. Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna, Assessorato all’agricoltura e foreste
         della Regione Sicilia și Regione Sicilia au declarat apel la instanța de trimitere împotriva acestei hotărâri pronunțate în
         primă instanță.

      11      Având îndoieli în ceea ce privește modul în care trebuie interpretate articolele 17 și 18 din Regulamentul nr. 950/97, Consiglio
         di Giustizia Amministrativa per la Regione siciliana a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea
         întrebare preliminară:

      „Indemnizația compensatorie poate să nu fie acordată unui producător care primește de asemenea o pensie și în special o pensie
         pentru vechime în muncă?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Remarcă prealabilă
      12      Faptele din acțiunea principală sunt guvernate, pentru o parte din perioada relevantă, de Regulamentul nr. 950/97 și, pentru
         o altă parte, de Regulamentul nr. 2328/91. Totuși, întrucât dispozițiile pertinente ale acestor două regulamente sunt în esență
         identice și deoarece instanța de trimitere, guvernul italian, precum și Comisia Comunităților Europene fac trimitere doar
         la Regulamentul nr. 950/97, este suficient să se răspundă la întrebarea adresată doar în temeiul dispozițiilor acestui din
         urmă regulament.

       Observațiile prezentate Curții
      13      Guvernul italian și Comisia consideră că Regulamentul nr. 950/97 conferă statelor membre posibilitatea de a plăti o indemnizație
         compensatorie unui agricultor care primește de asemenea o pensie pentru limită de vârstă sau o altă prestație socială.

      14      Totuși, guvernul italian susține că, în cazul în care statul membru în cauză a ales să nu acorde indemnizația compensatorie
         atunci când producătorul agricol primește o pensie pentru limită de vârstă sau o pensie anticipată, plata acestei indemnizații
         este exclusă dacă producătorul agricol beneficiază de o pensie, în special de o pensie pentru vechime în muncă. În ceea ce
         o privește, Comisia consideră că regulamentul respectiv nu se opune posibilității ca un stat membru să acorde o indemnizație
         compensatorie producătorului agricol care, continuându‑și totodată activitatea, primește în același timp o pensie, inclusiv
         o pensie pentru vechime în muncă.

       Răspunsul Curții
      15      Potrivit articolului 17 din Regulamentul nr. 950/97, statele membre pot institui un regim de ajutoare, sub forma unei indemnizații
         compensatorii, menite să favorizeze activitățile agricole și să îmbunătățească venitul agricultorilor în anumite zone defavorizate.

      16      Articolul 18 alineatul (1) din regulamentul respectiv prevede că statele membre pot acorda această indemnizație compensatorie
         producătorilor agricoli care îndeplinesc două condiții, și anume, pe de o parte, exploatarea unei suprafețe agricole utile
         minime, aceasta fiind stabilită la două hectare în regiunea italiană Mezzogiorno, inclusiv insulele, și, pe de altă parte,
         obligația de a desfășura timp de cel puțin cinci ani o activitate agricolă conformă obiectivelor din articolul 17 din același
         regulament.

      17      Din însuși cuprinsul articolelor 17 și 18, în special din utilizarea de mai multe ori a verbului „a putea”, rezultă că statele
         membre au posibilitatea de a acorda o indemnizație compensatorie producătorilor agricoli care îndeplinesc condițiile prevăzute
         la articolele respective. Pe de altă parte, articolul 18 alineatul (2) din Regulamentul nr. 950/97 autorizează în mod expres
         statele membre să prevadă condiții suplimentare sau limitative pentru acordarea acestei indemnizații. Legiuitorul comunitar
         a conferit, așadar, acestora o posibilitate de apreciere în acest domeniu (a se vedea Hotărârea din 22 octombrie 1998, Jokela
         și Pitkäranta, C‑9/97 și C‑118/97, Rec., p. I‑6267, punctele 36 și 37).

      18      În plus, articolul 18 alineatul (1) primul paragraf și articolul 19 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 950/97
         cuprind dispoziții specifice privind încasarea de către producătorul agricol a unei pensii pentru limită de vârstă sau a unei
         pensii anticipate. În cazul în care primește o astfel de pensie, producătorul agricol este scutit de obligația asumată de
         a continua exploatarea timp de cinci ani. În plus, în acest caz, nu este posibilă nicio cofinanțare comunitară a indemnizației
         compensatorii.

      19      Dispozițiile respective nu privesc posibilitatea statelor membre de a acorda o indemnizație compensatorie în cazul în care
         producătorul primește o pensie pentru limită de vârstă sau o pensie anticipată, ci doar consecințele încasării acestei pensii
         atât pentru producătorul agricol, cât și pentru Comunitatea Europeană.

      20      Rezultă că statele membre au posibilitatea de a acorda sau de a nu acorda o indemnizație compensatorie în cazul în care producătorul
         agricol primește o pensie în temeiul unui regim de pensii sau de pensii anticipate. Această observație este valabilă în egală
         măsură în cazul în care producătorul primește alte prestații sociale, precum o pensie pentru vechime în muncă, ce nu fac obiectul
         unui regim particular în cadrul Regulamentului nr. 950/97 și care sunt supuse, așadar, regimului menționat la articolele 17
         și 18 din acest regulament. Prin urmare, în cazul în care producătorul agricol primește un alt tip de prestații, precum o
         pensie pentru vechime în muncă, statele membre păstrează posibilitatea de a acorda sau de a nu acorda acestuia o indemnizație
         compensatorie.

      21      Din reglementarea națională, astfel cum a fost prezentată Curții, reiese că indemnizația compensatorie nu se acordă în cazul
         în care producătorul agricol primește o pensie pentru limită de vârstă sau o pensie anticipată. În schimb, nu reiese că această
         excludere ar acoperi cazul în care producătorul primește o pensie pentru vechime în muncă, precum cea în cauză în acțiunea
         principală.

      22      Totuși, Curtea nu este competentă să se pronunțe asupra sferei de aplicare a dispozițiilor naționale, această misiune revenind
         instanței de trimitere. Prin urmare, aceasta va trebui să verifice dacă legiuitorul național, care a utilizat posibilitatea
         de a acorda o indemnizație compensatorie producătorilor agricoli care îndeplinesc condițiile amintite la punctul 16 din prezenta
         hotărâre și posibilitatea de a include condiții suplimentare la plata unei astfel de indemnizații, a exclus acordarea acesteia
         nu numai în cazul încasării unei pensii pentru limită de vârstă sau a unei pensii anticipate, ci și în cazul încasării unei
         pensii pentru vechime în muncă.

      23      Având în vedere observațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolele 17 și 18 din Regulamentul
         nr. 950/97 conferă statelor membre posibilitatea de a acorda o indemnizație compensatorie producătorului agricol care îndeplinește
         condițiile enunțate la aceste două articole. Totuși, acestea nu se opun posibilității ca un stat membru să refuze plata unei
         astfel de indemnizații în cazul în care acest producător primește o pensie și în special o pensie pentru vechime în muncă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      24      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:
      Articolele 17 și 18 din Regulamentul (CE) nr. 950/97 al Consiliului din 20 mai 1997 privind sporirea eficienței structurilor
            agricole conferă statelor membre posibilitatea de a acorda o indemnizație compensatorie producătorului agricol care îndeplinește
            condițiile enunțate la aceste două articole. Totuși, acestea nu se opun posibilității ca un stat membru să refuze plata unei
            astfel de indemnizații în cazul în care acest producător primește o pensie și în special o pensie pentru vechime în muncă.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 15 decembrie 2011.#Rastelli Davide e C. Snc împotriva Jean-Charles Hidoux.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Franța.#Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 - Proceduri de insolvență - Competență internațională - Extinderea unei proceduri de insolvență, deschisă în privința unei societăți stabilite într-un stat membru, la o societate al cărei sediu social este situat într-un alt stat membru, pentru motivul confuziunii patrimoniilor.#Cauza C-191/10.

text:
      Cauza C‑191/10
      Rastelli Davide e C. Snc
      împotriva
      Jean‑Charles Hidoux
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Cour de cassation (Franța)]
      „Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 – Proceduri de insolvență – Competență internațională – Extinderea unei proceduri de insolvență, deschisă în privința unei societăți stabilite într‑un stat membru, la o societate
         al cărei sediu social este situat într‑un alt stat membru, pentru motivul confuziunii patrimoniilor”

      Sumarul hotărârii
      1.        Cooperare judiciară în materie civilă – Proceduri de insolvență – Regulamentul nr. 1346/2000 – Competență internațională pentru
            a deschide o procedură de insolvență – Instanțe ale statului membru în care se află centrul intereselor principale ale debitorului
      (Regulamentul nr. 1346/2000 al Consiliului)
      2.        Cooperare judiciară în materie civilă – Proceduri de insolvență – Regulamentul nr. 1346/2000 – Competență internațională pentru
            a deschide o procedură de insolvență – Instanțe ale statului membru în care se află centrul intereselor principale ale debitorului
            – Criterii de stabilire
      (Regulamentul nr. 1346/2000 al Consiliului)
      1.        Regulamentul nr. 1346/2000 privind procedurile de insolvență trebuie interpretat în sensul că o instanță a unui stat membru
         care a deschis o procedură principală de insolvență împotriva unei societăți, reținând că centrul intereselor principale ale
         acesteia se află pe teritoriul acelui stat, nu poate extinde, în temeiul unei norme din dreptul național, această procedură
         la o a doua societate, al cărei sediu social este situat într‑un alt stat membru, decât cu condiția de a se demonstra că centrul
         intereselor principale ale acesteia din urmă se află în primul stat membru.

      Astfel, în cadrul sistemului de stabilire a competenței statelor membre instituit de regulament, care se bazează pe centrul
         intereselor principale ale debitorului, există o competență jurisdicțională proprie pentru fiecare debitor care constituie
         o entitate distinctă din punct de vedere juridic.

      Posibilitatea ca o instanță desemnată competentă, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000,
         în privința unui debitor să supună, în temeiul legii sale naționale, o altă entitate juridică unei proceduri de insolvență
         numai pentru motivul unei confuziuni de patrimonii, fără să cerceteze unde se află centrul intereselor principale ale acestei
         entități, ar constitui o eludare a sistemului instituit de regulament. Din aceasta ar rezulta în special un risc de conflict
         pozitiv de competență între instanțele diferitor state membre, conflicte pe care regulamentul a intenționat tocmai să le evite
         pentru a asigura o unitate de tratament al procedurilor de insolvență în cadrul Uniunii.

      (a se vedea punctele 25, 28 și 29 și dispozitiv 1)
      2.        Regulamentul nr. 1346/2000 privind procedurile de insolvență trebuie interpretat în sensul că, în ipoteza în care o societate,
         al cărei sediu social este situat pe teritoriul unui stat membru, este vizată de o acțiune prin care se încearcă să se extindă
         în privința sa efectele unei proceduri de insolvență deschise într‑un alt stat membru împotriva unei alte societăți, stabilite
         pe teritoriul acestui din urmă stat, simpla constatare a confuziunii patrimoniilor acestor societăți nu este suficientă pentru
         a demonstra că centrul intereselor principale ale societății vizate de acțiunea respectivă se află de asemenea în acest din
         urmă stat. Pentru răsturnarea prezumției potrivit căreia acest centru se află la locul sediului social, este necesar ca o
         apreciere globală a ansamblului elementelor relevante să permită să se stabilească faptul că, într‑un mod verificabil de către
         terți, centrul efectiv de conducere și de control al societății vizate de acțiunea care are ca obiect extinderea procedurii
         se situează în statul membru în care a fost deschisă procedura de insolvență inițială.

      (a se vedea punctul 39 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      15 decembrie 2011(*)

      „Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 – Proceduri de insolvență – Competență internațională – Extinderea unei proceduri de insolvență, deschisă în privința unei societăți stabilite într‑un stat membru, la o societate
         al cărei sediu social este situat într‑un alt stat membru, pentru motivul confuziunii patrimoniilor”

      În cauza C‑191/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Cour de cassation
         (Franța), prin decizia din 13 aprilie 2010, primită de Curte la 19 aprilie 2010, în procedura

      Rastelli Davide e C. Snc
      împotriva
      Jean‑Charles Hidoux, în calitate de lichidator judiciar al societății Médiasucre international,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii M. Safjan, A. Borg Barthet și M. Ilešič și doamna M. Berger (raportor),
         judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Hidoux, în calitate de lichidator judiciar al societății Médiasucre international, de B. Kuchukian, avocat;
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și B. Cabouat, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele C. M. Wissels și B. Koopman, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul austriac, de domnul E. Riedl, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamna A.‑M. Rouchaud-Joët și de domnul M. Wilderspin, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului
         din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență (JO L 160, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143, denumit în continuare
         „regulamentul”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Rastelli Davide e C. Snc (denumită în continuare „Rastelli”),
         pe de o parte, și domnul Hidoux, în calitate de lichidator judiciar al societății Médiasucre international (denumită în continuare
         „Médiasucre”), pe de altă parte, în legătură cu extinderea la prima societate a procedurii de insolvență deschise împotriva
         celei de a doua societăți.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Conform considerentului (6) al regulamentului, acesta se limitează la „dispozițiile care reglementează competența de a deschide
         proceduri de insolvență și de a pronunța hotărâri care derivă direct din procedurile de insolvență și sunt strâns legate de
         acestea”.

      4        Articolul 3 din regulament, care privește competența internațională, prevede:

      „(1)      Competența de a deschide procedura de insolvență revine instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul
         intereselor principale ale unui debitor. În cazul unei societăți sau persoane juridice, centrul intereselor principale este
         prezumat a fi, până la proba contrarie, locul unde se află sediul social.

      (2)      Atunci când centrul intereselor principale ale unui debitor este situat pe teritoriul unui stat membru, instanțele unui alt
         stat membru sunt competente să deschidă o procedură de insolvență împotriva acestui debitor numai dacă acesta are un sediu
         pe teritoriul acestui din urmă stat membru. Efectele acestei proceduri se limitează la bunurile debitorului situate pe teritoriul
         celui de‑al doilea stat membru.

      [...]”
      5        Considerentul (13) al regulamentului arată că „[c]entrul intereselor principale trebuie să corespundă locului în care debitorul
         își conduce în mod obișnuit interesele și poate, prin urmare, să fie verificat de către terți”.

      6        Articolul 4 din regulament, referitor la legea aplicabilă, prevede:

      „(1)      În absența unei dispoziții contrare în prezentul regulament, legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia
         este legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura [...].

      [...]”
       Dreptul național
      7        Procedura de lichidare judiciară este reglementată de articolul L. 640‑1 și următoarele din code de commerce (Codul comercial
         francez). În ceea ce privește instanța competentă pentru deschiderea unei asemenea proceduri, articolul L. 641‑1 din acest
         cod face trimitere la articolul L. 621‑2 din același cod, care, în versiunea care rezultă din Legea nr. 2005‑845 din 26 iulie
         2005 privind salvgardarea întreprinderilor (loi n° 2005‑845 du 26 juillet 2005 de sauvegarde des entreprises), prevedea:

      „Instanța competentă este tribunal de commerce [Tribunalul Comercial] în cazul în care debitorul este comerciant sau este
         înmatriculat în registrul profesiilor. Tribunal de grande instance [Tribunalul de Mare Instanță] este competent în celelalte
         cazuri.

      Procedura deschisă poate fi extinsă la una sau la mai multe persoane în cazul confuziunii patrimoniului lor cu acela al debitorului
         sau în cazul fictivității persoanei juridice. În acest scop, tribunalul care a deschis procedura inițială rămâne competent.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      8        Prin hotărârea din 7 mai 2007, tribunal de commerce de Marseille [Tribunalul Comercial Marsilia (Franța)] a deschis procedura
         lichidării judiciare a Médiasucre, al cărei sediu social era la Marsilia, și l‑a numit pe domnul Hidoux în calitate de lichidator
         judiciar.

      9        În urma acestei hotărâri, domnul Hidoux a solicitat citarea în fața aceluiași tribunal a societății Rastelli, al cărei sediu
         social era la Robbio (Italia). Invocând confuziunea patrimoniilor celor două societăți, a solicitat extinderea la societatea
         Rastelli a procedurii de lichidare deschise împotriva Médiasucre.

      10      Prin hotărârea din 19 mai 2008, tribunal de commerce de Marseille s‑a declarat necompetent în raport cu articolul 3 din regulament,
         pentru motivul că Rastelli avea sediul social în Italia și nu avea niciun sediu în Franța.

      11      Pronunțându‑se asupra căii de atac referitoare la competență formulată de domnul Hidoux, prin hotărârea din 12 februarie 2009,
         cour d’appel d’Aix‑en‑Provence (Curtea de Apel Aix‑en‑Provence) a schimbat această hotărâre și a declarat competent tribunal
         de commerce de Marseille. În această privință, cour d’appel a reținut că cererea lichidatorului judiciar nu viza deschiderea
         unei proceduri de insolvență împotriva Rastelli, ci extinderea la această societate a procedurii lichidării judiciare deja
         deschise împotriva Médiasucre, și că, în temeiul articolului L. 621‑2 din Codul comercial, instanța competentă să statueze
         cu privire la o asemenea cerere de extindere este cea a deschiderii procedurii inițiale.

      12      Sesizată cu un recurs formulat împotriva acestei hotărâri, Cour de cassation (Curtea de Casație) a hotărât să suspende judecarea
         cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Atunci când o instanță dintr‑un stat membru deschide procedura principală de insolvență a unui debitor, reținând că centrul
         intereselor sale principale se află pe teritoriul acestui stat, [r]egulamentul [...] se opune aplicării de către această instanță,
         doar pe temeiul constatării unei confuziuni între patrimoniul debitorului și cel al acestei societăți, a unei norme din dreptul
         național care îi acordă competența de a extinde procedura la o societate al cărei sediu social este situat într‑un alt stat
         membru?

      2)      În cazul în care acțiunea pentru extinderea procedurii trebuie să fie analizată ca o acțiune vizând deschiderea unei noi proceduri
         de insolvență, subordonată, pentru ca instanța din statul membru sesizată inițial să fie competentă să o soluționeze, demonstrării
         faptului că societatea vizată de extindere are în acest stat centrul intereselor sale principale, această demonstrare poate
         să rezulte doar din constatarea confuziunii patrimoniilor?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      13      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă regulamentul trebuie
         interpretat în sensul că o instanță a unui stat membru care a deschis o procedură principală de insolvență împotriva unei
         societăți, reținând că centrul intereselor principale ale acesteia se află pe teritoriul acelui stat, poate extinde, în temeiul
         unei norme din dreptul național, procedura la o a doua societate, al cărei sediu social este situat într‑un alt stat membru,
         doar pe temeiul unei confuziuni a patrimoniilor celor două societăți.

      14      Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că regulamentul nu conține o normă de competență, jurisdicțională sau legislativă,
         care să se refere expres la extinderea, pentru motivul confuziunii patrimoniilor, a unei proceduri de insolvență deschise
         într‑un stat membru la o societate al cărei sediu social se află într‑un alt stat membru.

      15      Astfel, în ceea ce privește competența jurisdicțională, la articolul 3, regulamentul nu prevede decât două criterii, care
         corespund celor două tipuri de proceduri diferite. Conform alineatului (1) al acestui articol, centrul intereselor principale
         ale unui debitor, prezumat a fi locul sediului social pentru o societate, acordă competență instanțelor din statul membru
         pe teritoriul căruia se află acesta pentru a deschide o procedură denumită „principală”, care produce efecte universale, în
         sensul că aceasta se aplică bunurilor debitorului situate în toate statele membre în care regulamentul este aplicabil. În
         temeiul alineatului (2) al acestui articol, prezența unui sediu al debitorului permite instanțelor statului membru pe teritoriul
         căruia se află respectivul sediu să deschidă o procedură denumită „secundară” sau „teritorială”, ale cărei efecte sunt limitate
         la bunurile debitorului situate pe teritoriul acestui din urmă stat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 mai 2006, Eurofood
         IFSC, C‑341/04, Rec., p. I‑3813, punctul 28, și Hotărârea din 17 noiembrie 2011, Zaza Retail, C‑112/10, nepublicată încă în
         Repertoriu, punctul 17).

      16      În ceea ce privește legea aplicabilă, în temeiul articolului 4 alineatul (1) din regulament, aceasta depinde de stabilirea
         instanței competente din punct de vedere internațional. Astfel, în ceea ce privește atât procedura principală de insolvență,
         cât și procedura secundară sau teritorială de insolvență, legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura
         este aplicabilă respectivei proceduri de insolvență și efectelor acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Eurofood IFSC,
         citată anterior, punctul 33, și Hotărârea din 21 ianuarie 2010, MG Probud Gdynia, C‑444/07, Rep., p. I‑417, punctul 25).

      17      Ținând seama de rolul care revine criteriului competenței jurisdicționale, trebuie, așadar, să se cerceteze care este criteriul
         susceptibil a fi aplicat în cauza principală.

      18      În această privință, nu rezultă că s‑ar fi susținut că Rastelli are în Franța un sediu în sensul jurisprudenței Curții, și
         anume o structură care să cuprindă un minim de organizare și o anumită stabilitate în vederea desfășurării unei activități
         economice (a se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2011, Interedil, C‑396/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 64). În
         aceste condiții, articolul 3 alineatul (2) din regulament nu poate să își găsească aplicarea.

      19      Prin urmare, trebuie să se limiteze cercetarea la aspectul dacă o competență jurisdicțională pentru judecarea unei acțiuni
         având ca obiect extinderea unei proceduri de insolvență se poate întemeia pe articolul 3 alineatul (1) din regulament.

      20      În acest context, trebuie amintit că Curtea a statuat că articolul 3 alineatul (1) din regulament trebuie interpretat în sensul
         că atribuie de asemenea o competență internațională instanțelor statului membru pe teritoriul căruia a fost deschisă o procedură
         de insolvență pentru judecarea unei acțiuni care rezultă în mod direct din procedura de insolvență inițială și care este strâns
         legată de aceasta, în sensul considerentului (6) al regulamentului (a se vedea Hotărârea din 12 februarie 2009, Seagon, C‑339/07,
         Rep., p. I‑767, punctele 19-21). Așadar, trebuie să se examineze dacă o cerere de extindere a unei proceduri de insolvență
         motivată de o confuziune de patrimonii, precum cea în discuție în cauza principală, poate fi considerată o asemenea acțiune.

      21      Domnul Hidoux și guvernul francez susțin că o acțiune având ca obiect extinderea unei proceduri de insolvență pentru motivul
         confuziunii patrimoniilor trebuie considerată o acțiune care rezultă în mod direct din procedura de insolvență inițială și
         care este strâns legată de aceasta. În sprijinul tezei lor, aceștia susțin că, astfel cum se prevede în dreptul francez, care
         constituie legea aplicabilă procedurii inițiale în temeiul articolului 4 alineatul (1) din regulament, o asemenea extindere
         nu are drept consecință deschiderea unei noi proceduri, care ar fi autonomă în raport cu procedura deschisă inițial, ci are
         drept consecință numai extinderea efectelor procedurii inițiale la o altă entitate. Ei deduc din aceasta că o instanță franceză
         care a deschis o procedură principală de insolvență în privința unei societăți stabilite în Franța este competentă de asemenea
         pentru extinderea procedurii la o altă societate, care își are sediul social într‑un alt stat membru.

      22      În consecință, această teză se bazează, în esență, pe argumentul potrivit căruia, în dreptul francez, extinderea unei proceduri
         principale de insolvență nu instituie o nouă procedură, ci se limitează să integreze în procedura deschisă deja un debitor
         suplimentar al cărui patrimoniu este inseparabil de cel al primului debitor.

      23      Această unicitate de procedură nu poate masca totuși faptul, relevat de guvernele olandez și austriac, precum și de Comisia
         Europeană, că extinderea procedurii inițiale la un debitor suplimentar, distinct din punct de vedere juridic de cel vizat
         de această procedură, produce în privința acestuia din urmă aceleași efecte ca decizia de deschidere a unei proceduri de insolvență.

      24      În fond, această analiză se coroborează cu împrejurarea, arătată de instanța de trimitere, că, deși unicitatea procedurii
         este justificată de constatarea că cei doi debitori formează, din cauza confuziunii patrimoniilor lor, o unitate de fapt,
         această constatare nu are incidență asupra personalității juridice a celor doi debitori.

      25      Or, Curtea a statuat că, în cadrul sistemului de stabilire a competenței statelor membre instituit de regulament, care se
         bazează pe centrul intereselor principale ale debitorului, există o competență jurisdicțională proprie pentru fiecare debitor
         care constituie o entitate distinctă din punct de vedere juridic (Hotărârea Eurofood IFSC, citată anterior, punctul 30).

      26      Este necesar să se deducă din aceasta că o decizie care produce în privința unei entități juridice aceleași efecte ca decizia
         de deschidere a unei proceduri principale de insolvență nu poate fi luată decât de instanțele statului membru care ar fi competente
         pentru deschiderea unei asemenea proceduri.

      27      În această privință, trebuie amintit că articolul 3 alineatul (1) din regulament conferă, în vederea deschiderii unei asemenea
         proceduri, o competență exclusivă instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia debitorul are centrul intereselor sale
         principale.

      28      Prin urmare, posibilitatea ca o instanță desemnată competentă, în conformitate cu această dispoziție, în privința unui debitor
         să supună, în temeiul legii sale naționale, o altă entitate juridică unei proceduri de insolvență numai pentru motivul unei
         confuziuni de patrimonii, fără să cerceteze unde se află centrul intereselor principale ale acestei entități, ar constitui
         o eludare a sistemului instituit de regulament. Din aceasta ar rezulta în special un risc de conflict pozitiv de competență
         între instanțele diferitor state membre, conflicte pe care regulamentul a intenționat tocmai să le evite pentru a asigura
         o unitate de tratament al procedurilor de insolvență în cadrul Uniunii.

      29      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că regulamentul trebuie interpretat în sensul că o instanță
         a unui stat membru care a deschis o procedură principală de insolvență împotriva unei societăți, reținând că centrul intereselor
         principale ale acesteia se află pe teritoriul acelui stat, nu poate extinde, în temeiul unei norme din dreptul național, această
         procedură la o a doua societate, al cărei sediu social este situat într‑un alt stat membru, decât cu condiția de a se demonstra
         că centrul intereselor principale ale acesteia din urmă se află în primul stat membru.

       Cu privire la a doua întrebare
      30      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă regulamentul
         trebuie interpretat în sensul că, în ipoteza în care o societate, al cărei sediu social este situat pe teritoriul unui stat
         membru, este vizată de o acțiune prin care se încearcă să se extindă în privința sa efectele unei proceduri de insolvență
         deschise într‑un alt stat membru împotriva unei alte societăți, stabilite pe teritoriul acestui din urmă stat, simpla constatare
         a confuziunii patrimoniilor acestor societăți este suficientă pentru a demonstra că centrul intereselor principale ale societății
         vizate de acțiunea respectivă se află de asemenea în acest din urmă stat.

      31      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că noțiunea „centrul intereselor principale” ale debitorului, în sensul articolului
         3 alineatul (1) din regulament, este o noțiune proprie acestuia din urmă, care, în consecință, are o semnificație autonomă
         și, prin urmare, trebuie interpretată în mod uniform și independent de legislațiile naționale (Hotărârile Eurofood IFSC, punctul
         31, și Interedil, punctul 43, citate anterior). Deși regulamentul nu prevede o definiție a acestei noțiuni, totuși sfera sa
         de aplicare este clarificată de considerentul (13) al regulamentului, conform căruia „[c]entrul intereselor principale trebuie
         să corespundă locului în care debitorul își conduce în mod obișnuit interesele și poate, prin urmare, să fie verificat de
         către terți” (Hotărârile Eurofood IFSC, punctul 32, și Interedil, punctul 47, citate anterior).

      32      În cazul societăților, centrul intereselor principale este prezumat, conform articolului 3 alineatul (1) a doua teză din regulament,
         a fi locul în care se află sediul social. Această prezumție și referirea din cuprinsul considerentului (13) al regulamentului
         la locul în care debitorul își conduce interesele exprimă voința legiuitorului Uniunii de a da prioritate locului unde se
         află administrația centrală a societății drept criteriu de stabilire a competenței (Hotărârea Interedil, citată anterior,
         punctul 48).

      33      Referitor la același considerent, Curtea a statuat că centrul intereselor principale ale debitorului trebuie identificat în
         funcție de criterii obiective și totodată verificabile de către terți, pentru a garanta securitatea juridică și predictibilitatea
         în legătură cu determinarea instanței competente pentru a deschide procedura principală de insolvență (Hotărârile Eurofood
         IFSC, punctul 33, și Interedil, punctul 49, citate anterior).

      34      Cu privire la o societate, Curtea a precizat că, în ipoteza în care organele sale de conducere și de control se află la locul
         sediului social, iar deciziile de administrare a societății sunt luate în acest loc, într‑un mod verificabil de către terți,
         prezumția prevăzută la articolul 3 alineatul (1) a doua teză din regulament este pe deplin aplicabilă (Hotărârea Interedil,
         citată anterior, punctul 50).

      35      O răsturnare a acestei prezumții este posibilă atunci când, din punctul de vedere al terților, locul administrației centrale
         a unei societăți nu se află la sediul social. În acest caz, prezumția simplă prevăzută de legiuitorul Uniunii în favoarea
         sediului social al acestei societăți poate fi înlăturată dacă elemente obiective și verificabile de către terți permit stabilirea
         existenței unei situații reale diferite de cea pe care localizarea la respectivul sediu social se presupune că o demonstrează
         (Hotărârile Eurofood IFSC, punctul 34, și Interedil, punctul 51, citate anterior).

      36      Aceste elemente trebuie apreciate global, ținând seama de împrejurările specifice fiecărei situații (Hotărârea Interedil,
         citată anterior, punctul 52).

      37      Cu privire la ipoteza, vizată în a doua întrebare, a unei confuziuni a patrimoniilor a două societăți, din explicațiile oferite
         de guvernul francez reiese faptul că, pentru a caracteriza o asemenea situație, instanța națională se sprijină pe criterii
         alternative, întemeiate pe existența unei confuziuni de conturi și, respectiv, pe existența unor relații financiare anormale
         între aceste societăți, precum organizarea deliberată de transferuri de active fără contraprestație.

      38      După cum au susținut atât guvernele francez, olandez și austriac, cât și Comisia, asemenea elemente sunt în general dificil
         de verificat de către terți. În plus, o confuziune a patrimoniilor nu implică în mod necesar un centru unic de interese. Nu
         se poate exclude astfel ca o asemenea confuziune să fie organizată de la două centre de conducere și de control, situate în
         două state membre diferite.

      39      Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că regulamentul trebuie interpretat în sensul că, în ipoteza în
         care o societate, al cărei sediu social este situat pe teritoriul unui stat membru, este vizată de o acțiune prin care se
         încearcă să se extindă în privința sa efectele unei proceduri de insolvență deschise într‑un alt stat membru împotriva unei
         alte societăți, stabilite pe teritoriul acestui din urmă stat, simpla constatare a confuziunii patrimoniilor acestor societăți
         nu este suficientă pentru a demonstra că centrul intereselor principale ale societății vizate de acțiunea respectivă se află
         de asemenea în acest din urmă stat. Pentru răsturnarea prezumției potrivit căreia acest centru se află la locul sediului social,
         este necesar ca o apreciere globală a ansamblului elementelor relevante să permită să se stabilească faptul că, într‑un mod
         verificabil de către terți, centrul efectiv de conducere și de control al societății vizate de acțiunea care are ca obiect
         extinderea procedurii se situează în statul membru în care a fost deschisă procedura de insolvență inițială.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      40      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență trebuie interpretat în sensul
            că o instanță a unui stat membru care a deschis o procedură principală de insolvență împotriva unei societăți, reținând că
            centrul intereselor principale ale acesteia se află pe teritoriul acelui stat, nu poate extinde, în temeiul unei norme din
            dreptul național, această procedură la o a doua societate, al cărei sediu social este situat într‑un alt stat membru, decât
            cu condiția de a se demonstra că centrul intereselor principale ale acesteia din urmă se află în primul stat membru.
      2)      Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că, în ipoteza în care o societate, al cărei sediu social este situat
            pe teritoriul unui stat membru, este vizată de o acțiune prin care se încearcă să se extindă în privința sa efectele unei
            proceduri de insolvență deschise într‑un alt stat membru împotriva unei alte societăți, stabilite pe teritoriul acestui din
            urmă stat, simpla constatare a confuziunii patrimoniilor acestor societăți nu este suficientă pentru a demonstra că centrul
            intereselor principale ale societății vizate de acțiunea respectivă se află de asemenea în acest din urmă stat. Pentru răsturnarea
            prezumției potrivit căreia acest centru se află la locul sediului social, este necesar ca o apreciere globală a ansamblului
            elementelor relevante să permită să se stabilească faptul că, într‑un mod verificabil de către terți, centrul efectiv de conducere
            și de control al societății vizate de acțiunea care are ca obiect extinderea procedurii se situează în statul membru în care
            a fost deschisă procedura de insolvență inițială.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 22 septembrie 1992. # Camille Petit împotriva Office national des pensions. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgia. # Libera circulație a lucrătorilor. # Cauza C-153/91.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 14 decembrie 2004. # Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, Livio Danielis și Domenico D'Alessandro împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Remiterea drepturilor de import - Regulamentul (CEE) nr. 1430/79 - Articol 13. # Cauza T-332/02.


Hotărârea Curții din data de 23 februarie 1999. # Bayerische Motorenwerke AG (BMW) și BMW Nederland BV împotriva Ronald Karel Deenik. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # Cauza C-63/97.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 12 ianuarie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Regulamentul (CEE) nr. 2847/93. # Cauza C-179/05.


Hotărârea Curții din data de 14 iulie 1988. # 3 Glocken GmbH și Gertraud Kritzinger împotriva USL Centro-Sud și Provincia autonoma di Bolzano. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura di Bolzano - Italia. # Libera circulație a mărfurilor. # Cauza 407/85.