title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 26 mai 2016.#Valsts ieņēmumu dienests împotriva SIA „Latvijas propāna gāze”.#Cerere de decizie preliminară formulată de Augstākā tiesa Administratīvo lietu departaments.#Trimitere preliminară – Tariful vamal comun – Clasificare tarifară – Nomenclatura combinată – Poziția 2711 – Gaz de sondă și alte hidrocarburi gazoase – Material care conferă caracterul esențial – Gaz de sondă lichefiat.#Cauza C-286/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      26 mai 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Tariful vamal comun — Clasificare tarifară — Nomenclatura combinată — Poziția 2711 — Gaz de sondă și alte hidrocarburi gazoase — Material care conferă caracterul esențial — Gaz de sondă lichefiat”
      În cauza C‑286/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (Curtea Supremă, secția de contencios administrativ, Letonia), prin decizia din 5 iunie 2015, primită de Curte la 12 iunie 2015, în procedura

         Valsts ieņēmumu dienests

      împotriva

         SIA „Latvijas propāna gāze”,

      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din doamna C. Toader, președinte de cameră, domnul A. Rosas (raportor) și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul leton, de I. Kalniņš și de A. Bogdanova, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A. Caeiros și de I. Rubene, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Nomenclaturii combinate (denumită în continuare „NC”) care figurează în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun (JO L 256, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3), în versiunile care rezultă succesiv din Regulamentul (CE) nr. 1031/2008 al Comisiei din 19 septembrie 2008 (JO L 291, p. 1) și din Regulamentul (CE) nr. 948/2009 al Comisiei din 30 septembrie 2009 (JO L 287, p. 1), în particular interpretarea poziției 2711 din respectiva anexă, precum și interpretarea articolului 218 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Valsts Ieņēmumu dienests (administrația fiscală, Letonia), pe de o parte, și SIA „Latvijas propāna gāze”, pe de altă parte, cu privire la taxele datorate ca urmare a importului de gaz de sondă lichefiat (denumit în continuare „GPL”) din Rusia în Letonia.

         Dreptul Uniunii

               3

               Din dosarul prezentat Curții reiese că versiunile NC aplicabile faptelor din litigiul principal sunt cele aferente anilor 2008 și 2009, rezultate din Regulamentul nr. 1031/2008 și, respectiv, din Regulamentul nr. 948/2009. Dispozițiile NC aplicabile în litigiul principal au rămas însă identice de la o versiune la alta.

               4

               Partea I din NC, referitoare la „Dispozițiile preliminare”, cuprinde un titlu I, consacrat „Regulilor generale”, a cărui secțiune A, intitulată „Reguli generale pentru interpretarea Nomenclaturii combinate”, prevede, printre altele, următoarele:
               „Clasificarea mărfurilor în [NC] se efectuează în conformitate cu următoarele principii:

                        1.

                        Enunțul titlurilor secțiunilor, capitolelor sau subcapitolelor este considerat ca având numai o valoare indicativă, clasificarea mărfurilor considerându‑se legal determinată atunci când este în concordanță cu textul pozițiilor și notelor de secțiuni și de capitole și, atunci când nu este contrar termenilor utilizați în acele poziții și note, după următoarele reguli.

                        2.

                        […]

                                 (b)

                                 Orice mențiune la un material de la o poziție determinată se referă la acest material fie în stare pură, fie amestecat sau asociat cu alte materiale. De asemenea, orice mențiune la produse dintr‑un anumit material se referă la produsele alcătuite în întregime sau parțial din acest material. Clasificarea acestor produse amestecate sau a articolelor asociate se efectuează în conformitate cu principiile enunțate la regula 3.

                        3.

                        Atunci când mărfurile ar putea fi clasificate la două sau mai multe poziții prin aplicarea regulii 2 (b) sau în orice alt caz, clasificarea se face după cum urmează.
                        […]

                                 (b)

                                 Produsele amestecate, articolele compuse din materiale diferite sau constituite prin asamblarea unor articole diferite și mărfurile prezentate în seturi condiționate pentru vânzarea cu amănuntul, care nu pot fi clasificate prin aplicarea regulii 3 (a), se clasifică după materialul sau articolul care le conferă caracterul esențial, în cazul în care este posibilă efectuarea acestei determinări;

                                 (c)

                                 În cazul în care regulile 3 (a) și 3 (b) nu permit efectuarea clasificării, marfa se clasifică la poziția cu numărul cel mai mare dintre cele susceptibile a fi luate în considerare.

                  […]

                        6.

                        Clasificarea mărfurilor la subpozițiile unei aceleiași poziții se efectuează în mod legal cu respectarea termenilor acelor subpoziții și a notelor de subpoziții, precum și, mutatis mutandis, cu respectarea regulilor anterioare, înțelegând prin aceasta că nu pot fi comparate decât subpozițiile aflate pe același nivel. În sensul acestei reguli, se utilizează și notele de secțiuni și capitole corespunzătoare, cu excepția cazului în care există dispoziții contrare.”

               5

               Partea II din NC, consacrată „Tabelului drepturilor”, cuprinde o secțiune V, intitulată „Produse minerale”, în care figurează, printre altele, capitolul 27 din NC, intitulat „Combustibili minerali, uleiuri minerale și produse rezultate din distilarea acestora; materiale bituminoase; ceară minerală”.

               6

               Poziția 2711 din acest capitol este structurată după cum urmează:

                  2711

                  Gaz de sondă și alte hidrocarburi gazoase:

                  – Lichefiate:

                  […]

                  […]

                  2711 12

                  ‐ ‐ Propan:

                  […]

                  […]

                  – – – Altele:

                  […]

                  […]

                  – – – – Destinat altor utilizări:

                  2711 12 97

                  – – – – – Altele

                  2711 13

                  – – Butani:

                  […]

                  […]

                  – – – Destinat altor utilizări:

                  […]

                  […]

                  2711 13 97

                  ‐ ‐ ‐ ‐ Altele

                  […]

                  […]

                  2711 19 00

                  – – Altele

               7

               Articolul 62 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58) prevede:
               „Declarația [vamală] trebuie însoțită de toate documentele cerute pentru aplicarea dispozițiilor ce reglementează regimul vamal pentru care se declară mărfurile.”

               8

               Potrivit articolului 218 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93:
               „Declarația vamală pentru punerea în liberă circulație este însoțită de următoarele documente:
               […]

                        (d)

                        toate documentele necesare pentru aplicarea dispozițiilor care reglementează punerea în liberă circulație a mărfurilor declarate.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               Din dosarul înaintat Curții, reiese că Latvijas propāna gāze a clasificat GPL‑ul pe care l‑a importat din Rusia în Letonia în perioada 20 martie 2009-15 ianuarie 2010 la subpoziția tarifară 2711 19 00 și, prin urmare, i‑a aplicat o rată tarifară a taxei la import de 0 % din valoarea în vamă a acestuia. În schimb, pe baza informațiilor cuprinse în documentele acestei societăți, administrația fiscală a considerat că substanțele predominante în acest GPL erau propanul și butanul, dintre care predomina propanul, și a clasificat respectivul GPL la subpoziția tarifară 2711 12 97.

               10

               După cum arată instanța de trimitere, GPL‑ul în discuție în litigiul principal conține metan, etan, etilenă, propan, propilenă, butan și butilenă. Cu toate acestea, în certificatul de calitate a acestui GPL (denumit în continuare „certificatul de calitate”), emis de producător, și anume AAS „Gazprom”, cu sediul în Orenburg (Rusia), nu este indicat separat procentajul fiecăreia dintre aceste substanțe, în procente masice pe unitate de volum, ci se menționează doar procentajul însumat de metan, de etan și de etilenă (0,32 % din masa respectivului GPL pe unitate de volum), procentajul însumat de propan și de propilenă (58,32 %), precum și procentajul însumat de butan și de butilenă (maximum 39,99 %).

               11

               Instanța de trimitere arată că, în cadrul litigiului principal, Universitatea Tehnică din Riga (Letonia) a emis un aviz conform căruia, având în vedere certificatul de calitate, nu se putea stabili dacă una dintre substanțele care compuneau GPL‑ul în discuție în litigiul principal îi conferea acestuia, prin ea însăși, caracterul esențial de sursă de energie, și anume puterea calorică și suprapresiunea. Conform acestui aviz, propanul și propilena i‑ar conferi suprapresiune acestui GPL, însă puterea calorică a acestuia ar fi determinată împreună de totalitatea componentelor sale.

               12

               Administrația fiscală a apreciat că GPL‑ul în discuție în litigiul principal trebuia clasificat în conformitate cu regula 2 (b), cu regula 3 (b), precum și cu regula 6 din Regulile generale pentru interpretarea NC, în funcție de materialul care îi conferea caracterul esențial.

               13

               În opinia administrației fiscale, în circumstanțele cauzei, substanța care conferă produsului caracterul esențial este aceea prezentă în cea mai mare proporție în masa acestuia pe unitate de volum. În consecință, după ce a arătat că, potrivit certificatului de calitate, GPL‑ul în discuție în litigiul principal corespundea unui gaz lichefiat de tip CΠБT (SPBT) și că, potrivit normei naționale ruse ΓOCT 20448‑90 (GOST 20448‑90), pot fi considerate gaze lichefiate de tipul CΠБT (SPBT) acele gaze ale căror componente principale sunt propanul și butanul, administrația respectivă a concluzionat că aceste două substanțe confereau GPL‑ului în cauză caracterul esențial, fără ca celelalte componente, și anume metanul, etanul, etilena, propilena și butilena, să poată modifica acest caracter esențial.

               14

               Latvijas propāna gāze a introdus o acțiune împotriva deciziei administrației fiscale în fața Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională, Letonia).

               15

               În hotărârea din 10 aprilie 2014, această instanță a făcut mai întâi trimitere la jurisprudența Curții potrivit căreia, pentru clasificarea tarifară a unui produs, este necesar să se stabilească, dintre materialele din care este compus, care este materialul care îi conferă caracterul esențial, ceea ce se poate face întrebându‑se dacă produsul, privat de unul sau de altul dintre componentele sale, și‑ar păstra sau nu și‑ar păstra proprietățile care îl caracterizează. Factorul care determină caracterul esențial poate, în funcție de tipul de produs, să fie dat, de exemplu, de natura materialelor componente sau de articolele care îl compun, de volumul lor, de cantitatea, de greutatea sau de valoarea lor ori de importanța unuia dintre materialele constitutive în raport cu utilizarea acestui produs (Hotărârea din 18 iunie 2009, Kloosterboer Services, C‑173/08, EU:C:2009:382, punctele 31 și 32).

               16

               În continuare, aplicând aceste considerații în litigiul principal, Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională) a constatat că administrația fiscală nici nu a dovedit care era caracterul esențial al GPL‑ului în discuție în litigiul principal, nici nu a demonstrat că propanul sau butanul trebuia considerat substanța care îi conferea un asemenea caracter. În această privință, după ce a subliniat că, în certificatul de calitate, procentajul de propan sau de butan care intra în compoziția acestui GPL nu era indicat separat, instanța menționată a făcut referire la avizul Universității Tehnice din Riga, conform căruia nu se putea stabili dacă una dintre substanțele care compuneau respectivul GPL putea să îi confere acestuia din urmă, prin ea însăși, caracterul esențial. În sfârșit, această instanță a arătat, examinând certificatele de calitate prezentate de Latvijas propāna gāze cu privire la GPL‑ul achiziționat cu altă ocazie în Lituania, că, în anumite cazuri, ponderea propilenei în compoziția GPL‑ului putea să o depășească pe cea a propanului.

               17

               Astfel cum arată instanța de trimitere, la care a formulat recurs administrația fiscală, din circumstanțele litigiului principal reiese că, presupunând chiar că propanul constituie, în procente masice pe unitate de volum, substanța predominantă a GPL‑ului în discuție în litigiul principal, diferitele substanțe care compun acest GPL sunt cele care, împreună, îi conferă puterea calorică drept sursă de energie. Prin urmare, această instanță își exprimă îndoiala cu privire temeinicia argumentelor administrației fiscale letone conform cărora substanța care este prezentă în proporție predominantă conferă GPL‑ului respectiv caracterul esențial și adaugă că, în cazul respingerii unor astfel de argumente, GPL‑urile în a căror compoziție predomină propanul sau butanul ar trebui întotdeauna clasificate la subpoziția tarifară 2711 19 00, căreia i se aplică o rată tarifară a taxei la import de 0 % din valoarea în vamă.

               18

               Pe de altă parte, potrivit instanței de trimitere, în temeiul articolului 218 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 2454/93, o persoană care dorește să importe GPL și să îl clasifice la o poziție tarifară căreia îi corespunde o rată favorabilă trebuie să prezinte autorităților vamale în cauză, la momentul importării mărfurilor, dovezi care să înlăture orice îndoială cu privire la temeinicia acestei clasificări. În speță, respectiva instanță subliniază că este important să se stabilească dacă din dispoziția menționată reiese că un importator de GPL precum cel în discuție în litigiul principal are obligația să indice cu exactitate procentajul substanțelor predominante în compoziția acestui GPL.

               19

               În sfârșit, instanța de trimitere constată că nu mai este posibil să se preleveze mostre din GPL‑ul în discuție în litigiul principal și, prin urmare, să se efectueze o analiză a acestui GPL în laboratorul vamal al administrației fiscale letone în vederea stabilirii compoziției. În consecință, pentru a stabili în mod corect poziția tarifară aplicabilă, ar trebui să se țină seama de situația de fapt care a fost deja clarificată în litigiul principal.

               20

               În lumina considerațiilor anterioare, Administratīvo lietu departaments (Curtea Supremă, secția de contencios administrativ, Letonia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Regulile generale pentru interpretarea NC 2 (b) și 3 (b) trebuie interpretate în sensul că, în cazul în care caracterul esențial al produsului (GPL) este determinat de toate componentele amestecului de gaz, în ansamblu, și nicio componentă a acestui amestec nu poate fi identificată separat drept factor care conferă gazului respectiv caracterul esențial, trebuie să se prezume că factorul care conferă produsului caracterul esențial în sensul regulii generale de interpretare 3 (b) este acea substanță care este prezentă în cea mai mare proporție în amestec?

                        2)

                        Din articolul 218 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 2454/93 reiese că declarantul mărfii (GPL) are obligația de a indica cu exactitate procentajul substanțelor predominante în amestec?

                        3)

                        În cazul în care declarantul mărfii nu a indicat cu exactitate procentajul substanțelor predominante în amestec, unui gaz compus din 0,32 % metan, etan și etilenă, din 58,32 % propan și propilenă și din maximum 39,99 % butan și butilenă trebuie să i se aplice codul 2711 19 00 din Nomenclatura combinată a Uniunii Europene, astfel cum a procedat declarantul mărfii în prezenta cauză, sau codul 2711 12 97, aplicat de Valsts ieņēmumu dienests (administrația fiscală letonă)?

         Cu privire la întrebările preliminare

               21

               Trebuie să se răspundă mai întâi la prima întrebare, apoi la a treia întrebare și, în sfârșit, la a doua întrebare.

         Cu privire la prima întrebare, referitoare la determinarea substanței care conferă produsului caracterul esențial

               22

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă regula 2 (b) și regula 3 (b) din Regulile generale pentru interpretarea NC trebuie interpretate în sensul că, în cazul în care caracterul esențial al GPL‑ului este determinat de toate componentele sale, în ansamblu, și niciunul dintre aceste componente nu poate fi identificat separat drept factor care îi conferă, prin el însuși, caracterul esențial, trebuie să se prezume că componentul care conferă acestui GPL caracterul esențial, în sensul regulii generale de interpretare 3 (b), este acela care este prezent în cea mai mare proporție în masa pe unitate de volum a respectivului GPL.

               23

               Trebuie amintit că, potrivit regulii 3 (b) din Regulile generale pentru interpretarea NC, „produsele amestecate, articolele compuse din materiale diferite […] se clasifică după materialul sau articolul care le conferă caracterul esențial, în cazul în care este posibilă efectuarea acestei determinări”.

               24

               În speță, instanța de trimitere arată că GPL‑ul în discuție în litigiul principal conține metan, etan, etilenă, propan, propilenă, butan și butilenă. Conform avizului Universității Tehnice din Riga, la care face referire instanța de trimitere în cererea de decizie preliminară, nu se poate stabili dacă una dintre aceste substanțe conferă respectivului produs, prin ea însăși, caracterul esențial, și anume puterea calorică sau suprapresiunea. Dimpotrivă, din acest aviz reiese că puterea calorică a produsului menționat este determinată de toate componentele amestecului de gaz, în ansamblu, iar nu de un component identificat separat.

               25

               În măsura în care acest aviz științific poate fi luat în considerare, aspect care trebuie apreciat de instanța de trimitere, ar trebui să se concluzioneze că nu este posibil să se determine, în conformitate cu regula 3 (b) din Regulile generale pentru interpretarea NC, care este substanța prezentă în GPL care conferă amestecului caracteristicile fizico‑chimice și în special puterea calorică.

               26

               În orice caz, din decizia de trimitere reiese că nu este posibil să se determine cantitatea exactă a fiecărui component al GPL‑ului în discuție, dat fiind că, în certificatul de calitate a mărfii, procentajul gazelor din GPL este indicat pentru fiecare grup de gaze, primul grup fiind compus din metan, din etan și din etilenă, al doilea grup din propan și din propilenă, iar al treilea grup din butan și din butilenă.

               27

               În plus, având în vedere elementele de probă prezentate de instanța de trimitere referitoare la achiziția de GPL din altă proveniență, rezultă că, în grupul compus din propan și din propilenă, cantitatea de propilenă poate să o depășească pe cea de propan. Prin urmare, nu se poate prezuma că, atunci când cel mai important grup de gaze este cel compus din propan și din propilenă, propanul trebuie considerat ca fiind elementul predominant în amestec.

               28

               În sfârșit, Regulile generale pentru interpretarea NC conțin o regulă 3 (c), aplicabilă în cazurile în care nici regula 3 (a), nici regula 3 (b) din regulile menționate nu ar permite să se clasifice marfa în cauză, în temeiul căreia marfa trebuie clasificată la poziția cu numărul cel mai mare dintre cele susceptibile a fi luate în considerare.

               29

               Rezultă că nu este necesar să se recurgă la o prezumție având ca obiect determinarea substanței care conferă amestecului caracterul esențial.

               30

               Având în vedere aceste elemente, trebuie să se răspundă la prima întrebare că regula 2 (b) și regula 3 (b) din Regulile generale pentru interpretarea NC trebuie interpretate în sensul că, în cazul în care caracterul esențial al unui amestec de gaze precum GPL‑ul în discuție în litigiul principal este determinat de toate componentele sale, în ansamblu, astfel încât nu se poate stabili componentul care îi conferă caracterul esențial și, în orice caz, nu se poate determina cantitatea exactă a fiecăreia dintre componentele GPL‑ului menționat, nu trebuie utilizată o prezumție conform căreia substanța care conferă produsului caracterul esențial, în sensul regulii 3 (b) din respectivele reguli generale, este aceea prezentă în cea mai mare proporție în amestec.

         Cu privire la a treia întrebare, referitoare la clasificarea unui amestec de GPL

               31

               Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în cazul în care declarantul vamal nu a indicat cu exactitate procentajul substanței predominante într‑un GPL, precum cel în discuție în litigiul principal, care este compus din 0,32 % metan, etan și etilenă, din 58,32 % propan și propilenă și din maximum 39,99 % butan și butilenă, NC trebuie interpretată în sensul că acest GPL trebuie să fie clasificat la subpoziția 2711 19 00, drept „Gaz de sondă și alte hidrocarburi gazoase, lichefiate, altele”, sau la subpoziția 2711 12 97, drept „Gaz de sondă și alte hidrocarburi gazoase, lichefiate, propan, altele, destinat altor utilizări: altele”.

               32

               Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că, în vederea garantării securității juridice și a facilității controalelor, criteriul decisiv pentru clasificarea tarifară a mărfurilor trebuie să aibă în vedere, în general, caracteristicile și proprietățile obiective ale acestora, astfel cum sunt definite de textul poziției din NC și de notele de secțiuni sau de capitole (Hotărârea din 1 iulie 1982, Wünsche, 145/81, EU:C:1982:254, punctul 12, Hotărârea din 20 noiembrie 1997, Wiener SI, C‑338/95, EU:C:1997:552, punctul 10, Hotărârea din 15 septembrie 2005, Intermodal Transports, C‑495/03, EU:C:2005:552, punctul 47, Hotărârea din 20 noiembrie 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading, C‑375/07, EU:C:2008:645, punctul 43, precum și Hotărârea din 10 decembrie 2015, TSI, C‑183/15, EU:C:2015:808, punctul 24).

               33

               Aceste caracteristici și proprietăți obiective ale produselor trebuie să poată fi verificate la momentul vămuirii (Hotărârea din 12 decembrie 1996, Foods Import, C‑38/95, EU:C:1996:488, punctul 17, Hotărârea din 27 septembrie 2007, Medion și Canon Deutschland, C‑208/06 și C‑209/06, EU:C:2007:553, punctul 36, precum și Hotărârea din 23 aprilie 2015, ALKA, C‑635/13, EU:C:2015:268, punctul 37).

               34

               În speță, subpoziția 2711 12 din NC privește propanul. Cu toate acestea, astfel cum reiese din răspunsul la prima întrebare, chiar dacă propanul ar fi gazul prezent în cea mai mare proporție într‑un GPL precum cel descris de instanța de trimitere, nu s‑ar putea prezuma că acest gaz conferă GPL‑ului caracterul esențial.

               35

               Situația este similară și în ceea ce privește celelalte gaze care compun respectivul GPL, astfel încât acesta nu poate fi clasificat nici la subpoziția 2711 13 („Butani”), nici la subpoziția 2711 14 00 („Etilenă, propilenă, butilenă și butadienă”).

               36

               Întrucât regula 3 (b) din Regulile generale pentru interpretarea NC nu permite efectuarea clasificării unui amestec de gaze precum GPL‑ul astfel cum este descris de instanța națională, trebuie să se aplice regula 3 (c), amintită la punctul 28 din prezenta hotărâre, în temeiul căreia marfa trebuie clasificată la poziția cu numărul cel mai mare dintre cele susceptibile a fi luate în considerare, cu alte cuvinte, în speță, după cum propune Comisia, la subpoziția 2711 19 00 din NC, drept „Alt gaz de sondă lichefiat”.

               37

               Prin urmare, la a treia întrebare trebuie să se răspundă că NC trebuie să fie interpretată în sensul că un GPL precum cel în discuție în litigiul principal, care este compus din 0,32 % metan, etan și etilenă, din 58,32 % propan și propilenă și din maximum 39,99 % butan și butilenă și pentru care nu este posibil să se determine substanța care îi conferă caracterul esențial, se clasifică la subpoziția 2711 19 00, drept „Gaz de sondă și alte hidrocarburi gazoase, lichefiate, altele”.

         Cu privire la a doua întrebare

               38

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 218 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 trebuie interpretat în sensul că implică obligația pentru un declarant de GPL, precum cel în discuție în litigiul principal, să indice cu exactitate procentajul substanței predominante în acest GPL.

               39

               Astfel cum reiese din răspunsul la prima întrebare, nu este posibil să se prezume că, în cazul în care un GPL precum cel în discuție în litigiul principal este compus din mai multe substanțe, aceea prezentă în cea mai mare proporție conferă acestui GPL caracterul esențial.

               40

               Pe de altă parte, așa cum reiese din răspunsul la cea de a treia întrebare și după cum arată Comisia, lipsa unei indicări precise a procentului substanțelor care compun un GPL precum cel în discuție în litigiul principal nu împiedică aplicarea regulilor de clasificare tarifară.

               41

               Prin urmare, la a doua întrebare trebuie să se răspundă că articolul 218 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 2454/93 trebuie interpretat în sensul că nu implică o obligație pentru un declarant de GPL, precum cel în discuție în litigiul principal, să indice cu exactitate procentajul substanței predominante în acest GPL.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               42

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

                           1)

                           Regula 2 (b) și regula 3 (b) din Regulile generale pentru interpretarea Nomenclaturii combinate care figurează în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun, în versiunile care rezultă din Regulamentul (CE) nr. 1031/2008 al Comisiei din 19 septembrie 2008 și, respectiv, din Regulamentul (CE) nr. 948/2009 al Comisiei din 30 septembrie 2009, trebuie interpretate în sensul că, în cazul în care caracterul esențial al unui amestec de gaze precum gazul de sondă lichefiat în discuție în litigiu principal este determinat de toate componentele sale, în ansamblu, astfel încât nu se poate stabili componentul care îi conferă caracterul esențial și, în orice caz, nu se poate determina cantitatea exactă a fiecăruia dintre componentele gazului de sondă lichefiat menționat, nu trebuie utilizată o prezumție conform căreia substanța care conferă produsului caracterul esențial în sensul regulii 3 (b) din respectivele reguli generale este acea substanță care este prezentă în cea mai mare proporție în amestec.

                           2)

                           Respectiva Nomenclatură combinată trebuie interpretată în sensul că un gaz de sondă lichefiat precum cel în discuție în litigiul principal, care este compus din 0,32 % metan, etan și etilenă, din 58,32 % propan și propilenă și din maximum 39,99 % butan și butilenă și pentru care nu este posibil să se determine substanța care îi conferă caracterul esențial, se clasifică la subpoziția 2711 19 00, drept „Gaz de sondă și alte hidrocarburi gazoase, lichefiate, altele”.

                           3)

                           Articolul 218 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar trebuie interpretat în sensul că nu implică obligația pentru un declarant de gaz de sondă lichefiat, precum cel în discuție în litigiul principal, să indice cu exactitate procentajul substanței predominante în acest gaz de sondă lichefiat.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: letona.


HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera întâi) 29 iunie 2010.#Anne Esneau-Kappé împotriva Oficiului European de Poliție (Europol).#Funcție publică — Personal al Europol — Neprelungirea unui contract — Contract pe perioadă nedeterminată — Articolul 6 din Statutul personalului Europol — Principiul respectării dreptului la apărare.#Cauza F-42/09.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 13 februarie 2014.#Mediaset SpA împotriva Ministero dello Sviluppo economico.#Cerere de decizie preliminară formulată de Tribunale civile di Roma.#Trimitere preliminară – Ajutoare de stat – Achiziția sau închirierea subvenționată a decodoarelor digitale – Decizie a Comisiei prin care o schemă de ajutor este declarată ilegală și incompatibilă cu piața internă – Recuperare – Cuantificarea sumei care urmează a fi recuperată – Rolul instanței naționale – Luarea în considerare de către instanța națională a luărilor de poziție ale Comisiei în cadrul punerii în aplicare a deciziei sale – Principiul cooperării loiale.#Cauza C‑69/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      13 februarie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Ajutoare de stat — Achiziția sau închirierea subvenționată a unor decodoare digitale — Decizie a Comisiei prin care o schemă de ajutor este declarată ilegală și incompatibilă cu piața internă — Recuperare — Cuantificarea sumei care urmează a fi recuperată — Rolul instanței naționale — Luarea în considerare de către instanța națională a luărilor de poziție ale Comisiei în cadrul punerii în aplicare a deciziei sale — Principiul cooperării loiale”
      În cauza C‑69/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunale civile di Roma (Italia), prin decizia din 19 noiembrie 2012, primită de Curte la 11 februarie 2013, în procedura

         Mediaset SpA

      împotriva

         Ministero dello Sviluppo economico,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, președinte de cameră, domnii J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot și A. Arabadjiev (raportor), judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 noiembrie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Mediaset SpA, de L. Medugno, de A. Lauteri, de G. Rossi, de G. M. Roberti, de M. Serpone și de I. Perego, avvocati;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de A. De Stefano, avvocato dello Stato;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de D. Grespan, de B. Stromsky și de G. Conte, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea dispozițiilor relevante din dreptul Uniunii referitoare la ajutoarele de stat.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Mediaset SpA (denumită în continuare „Mediaset”), pe de o parte, și Ministero dello Sviluppo economico, pe de altă parte, cu privire la recuperarea ajutorului de stat instituit de Republica Italiană în favoarea Mediaset în cadrul unei scheme de ajutor acordate operatorilor de televiziune terestră digitală care oferă servicii de televiziune cu plată și operatorilor de televiziune cu plată prin cablu, declarată incompatibilă cu piața internă prin Decizia 2007/374/CE a Comisiei din 24 ianuarie 2007 privind ajutorul de stat C 52/2005 (ex NN 88/2005, ex CP 101/2004) instituit de Republica Italiană pentru achiziția subvenționată a decodoarelor digitale (JO L 147, p. 1) (denumită în continuare „Decizia 2007/374”).

         Cadrul juridic

      Regulamentul (CE) nr. 659/1999

               3

               Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [108 TFUE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41) prevede la articolul 14, intitulat „Recuperarea ajutorului”:
               „(1)   Atunci când adoptă decizii negative în cazuri de ajutor ilegal, Comisia decide ca statul membru în cauză să ia toate măsurile necesare pentru recuperarea ajutorului de la beneficiar (denumită în continuare «decizie de recuperare»). Comisia nu solicită recuperarea ajutorului în cazul în care aceasta ar contraveni unui principiu general de drept [al Uniunii].
               (2)   Ajutorul care urmează să fie recuperat în temeiul unei decizii de recuperare include dobânda calculată pe baza unei rate adecvate, fixată de Comisie. Dobânda se datorează de la data la care ajutorul ilegal a fost pus la dispoziția beneficiarului până la data recuperării sale.
               (3)   Fără a aduce atingere unui ordin emis de Curtea de Justiție a [Uniunii Europene] în temeiul articolului [278 TFUE], recuperarea se efectuează fără întârziere și în conformitate cu procedurile legislației naționale a statului membru în cauză, cu condiția ca acestea să permită executarea imediată și efectivă a deciziei Comisiei. În acest scop și în eventualitatea unei proceduri derulate în fața instanțelor naționale, statele membre în cauză parcurg toate etapele necesare permise de legislațiile naționale respective, inclusiv măsuri provizorii, fără a aduce atingere dreptului [Uniunii].”

         Decizia 2007/374

               4

               Articolul 1 din Decizia 2007/374 prevede:
               „Sistemul pus în aplicare în mod ilegal de către Republica Italiană în cazul operatorilor de televiziune terestră digitală care oferă servicii de televiziune cu plată și al operatorilor de televiziune cu plată prin cablu constituie un ajutor de stat incompatibil cu piața comună.”

               5

               Articolul 2 din decizia menționată prevede:
               „(1)   Republica Italiană ia toate măsurile necesare pentru a recupera de la beneficiari ajutorul definit la articolul 1.
               (2)   Recuperarea se efectuează fără întârziere și în conformitate cu procedurile dreptului național, cu condiția ca acestea să permită o punere în aplicare imediată și efectivă a deciziei. Sumele ce urmează a fi recuperate includ dobânda începând din data la care ajutorul a fost pus la dispoziția beneficiarilor până la data recuperării acestuia.
               (3)   Dobânda ce urmează a fi recuperată în temeiul alineatului 2 va fi calculată în conformitate cu procedura stabilită în articolele 9 și 11 din Regulamentul (CE) nr. 794/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de punere în aplicare a Regulamentului nr. 659/1999 [JO L 140, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 2, p. 42].”

               6

               Articolul 3 din aceeași decizie prevede:
               „Republica Italiană informează Comisia în termen de două luni de la notificarea prezentei decizii cu privire la măsurile luate în vederea respectării acesteia. Va pune la dispoziție aceste informații folosind chestionarul atașat prezentei decizii.
               Republica Italiană depune în aceeași perioadă de timp menționată la alineatul 1 documentele care atestă faptul că procedurile de recuperare au fost deschise împotriva beneficiarilor ajutorului incompatibil, acordat în mod ilegal.”

               7

               În ceea ce privește sumele ajutoarelor care trebuie recuperate, Comisia a precizat în considerentele (191)-(193) ale Deciziei 2007/374 următoarele:

                        „(191)

                        În ceea ce privește stabilirea a ceea ce trebuie recuperat de la radiodifuziuni, Comisia recunoaște că procesul de calculare exactă a sumei din resursele de stat de care destinatarii au beneficiat cu adevărat este foarte complex. Acest lucru nu se datorează numai acordării indirecte a ajutorului, prin intermediul consumatorilor, dar este de asemenea legat mai mult de echipamentul necesar pentru recepționarea serviciilor radiodifuziunilor decât de serviciile în sine.

                        (192)

                        Cu toate acestea, în conformitate cu precedentele juridice ale Curții [...], nicio dispoziție a dreptului comunitar nu solicită Comisiei, în cazul ordonării recuperării ajutorului declarat incompatibil cu piața comună, să stabilească suma exactă a ajutorului ce urmează a fi recuperat. Este de ajuns ca decizia Comisiei să includă informații care permit destinatarului să calculeze personal, fără prea multă dificultate, suma [...]

                        (193)

                        Prin urmare Comisia consideră că trebuie stabilite o serie de orientări privind modul de calcul al avantajului. Din punctul său de vedere, datorită caracteristicilor speciale ale acestui caz, o metodă adecvată ar fi stabilirea sumei profiturilor suplimentare derivate din noile servicii digitale și din ofertele de televiziune cu plată sau de program TV cu plată, drept rezultat al măsurii în cauză.”

               8

               În considerentele (196)-(205) ale deciziei menționate, Comisia a furnizat indicii cu privire la metoda menționată la punctul 193 din aceasta pentru a permite Republicii Italiene stabilirea sumelor precise care urmează a fi recuperate.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               Ca urmare a adoptării Deciziei 2007/374, Comisia și Republica Italiană au întreținut schimburi privind identificarea beneficiarilor individuali ai schemei de ajutor declarate ilegale și cuantificarea sumelor precise care urmează a fi recuperate.

               10

               În special, prin scrisoarea din 1 aprilie 2008, Comisia a aprobat metodologia utilizată de Republica Italiană, mai precis un sondaj de opinie realizat de Ipsos pentru determinarea numărului de utilizatori suplimentari care rezultă din ajutorul în discuție, venitul mediu pe utilizator, precum și veniturile suplimentare. Comisia și‑a exprimat de asemenea acordul cu privire la concluziile Republicii Italiene potrivit cărora nu trebuia să se impună TIMedia și Fastweb, beneficiare ale ajutorului în discuție, obligația de restituire, dat fiind că analizele efectuate au demonstrat că respectivele întreprinderi nu au obținut profituri suplimentare în perioada acordării ajutorului menționat. În schimb, prin aceeași scrisoare, Comisia și‑a exprimat rezervele în ceea ce privește costurile care pot fi evitate suportate de Mediaset și a indicat, în consecință, că suma ajutorului care urmează a fi recuperat de la aceasta din urmă se ridica la 6844361 de euro.

               11

               Prin scrisoarea din 11 iunie 2008, Comisia a aprobat, ca urmare a elementelor noi aduse la cunoștința sa de Republica Italiană, noul calcul al costurilor care pot fi evitate efectuat pentru Mediaset de acest stat membru, suma ajutorului care urma să fie recuperată de la aceasta ridicându‑se astfel la 4926543,22 euro.

               12

               Prin scrisoarea din 23 octombrie 2009 care a urmat unei noi depuneri de elemente suplimentare de către Republica Italiană, Comisia a dezaprobat noul model econometric reținut de acest stat membru pentru motivul că se referea la perioade diferite pentru imputarea costurilor și a veniturilor și că o metodologie similară fusese deja respinsă de însuși statul membru menționat. Comisia a mai indicat în această scrisoare că, în ipoteza în care Republica Italiană nu va proceda la recuperarea imediată de la Mediaset a ajutorului în cauză, ar putea recurge la procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE.

               13

               Printr‑o ordonanță din 12 noiembrie 2009, autoritățile italiene au somat Mediaset să plătească suma globală de 5969442,12 euro, care cuprindea dobânzile calculate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 14 alineatul (2) din Regulamentul nr. 659/1999.

               14

               La 11 decembrie 2009, după ce a plătit suma solicitată de autoritățile italiene, Mediaset a formulat o acțiune la Tribunale civile di Roma având ca obiect anularea ordonanței respective și reducerea sumei de recuperat, invocând îndeosebi aplicarea eronată a criteriilor de cuantificare stabilite prin Decizia 2007/374 și caracterul incorect al calculelor efectuate în vederea determinării profiturilor suplimentare generate de ajutorul în discuție. În plus, Mediaset a solicitat să se dispună efectuarea unei expertize judiciare.

               15

               Mediaset a introdus între timp o acțiune în anulare împotriva Deciziei 2007/374 la Tribunalul Uniunii Europene. Această acțiune a fost respinsă de Tribunal prin Hotărârea din 15 iunie 2010, Mediaset/Comisia (T-177/07, Rep., p. II-2341). Mediaset a formulat recurs împotriva acestei hotărâri, care a fost respins de Curte prin Hotărârea din 28 iulie 2011, Mediaset/Comisia (C‑403/10 P).

               16

               În cadrul litigiului principal, Tribunale civile di Roma a dispus efectuarea unei expertize ale cărei concluzii, depuse la 6 septembrie 2011 de consiliul de experți, cuprinde critici atât cu privire la sondajul de opinie utilizat pentru calcularea numărului de spectatori suplimentari atrași către oferta de program TV cu plată și către noile canale digitale, cât și cu privire la modelele econometrice propuse și utilizate de părțile din litigiul principal. Raportul concluzionează de asemenea că nu s‑a demonstrat că existența ajutorului în discuție a influențat efectiv vânzările de decodoare în perioada examinată. Prin observațiile formulate la data de 17 iulie 2012, Ministero dello Sviluppo economico a contestat concluziile expertizei.

               17

               În aceste împrejurări, Tribunalule civile di Roma a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Instanța națională, sesizată să se pronunțe asupra sumei ajutorului de stat a cărui recuperare a fost dispusă de Comisie [...], este ținută, atât din punctul de vedere al «existenței» ajutorului de stat, cât și din punctul de vedere al «cuantumului» său, de Decizia [2007/374], astfel cum a fost completată de deciziile adoptate de Comisie [...] prin [scrisorile din 11 iunie 2008 și 23 octombrie 2009] și confirmată [...] prin [Hotărârea Tribunalului Mediaset/Comisia, citată anterior]?

                  În cazul unui răspuns negativ:

                        2)

                        Afirmând, în Hotărârea [Tribunalului Mediaset/Comisia, citată anterior,] că instanța națională este competentă să se pronunțe asupra cuantumului ajutorului de stat, Curtea de Justiție a înțeles să limiteze această competență la cuantificarea sumei care, întrucât se raportează la un ajutor de stat pus în aplicare sau obținut efectiv, trebuie în mod necesar să aibă o valoare pozitivă și nu poate, așadar, să fie egală cu zero?

                        3)

                        Sau dimpotrivă, afirmând, în Hotărârea [Tribunalului Mediaset/Comisia, citată anterior,] că instanța națională este competentă să se pronunțe asupra cuantumului ajutorului de stat, Tribunalul a înțeles să atribuie instanței naționale o putere de apreciere a cererii de restituire atât din punctul de vedere al «existenței» ajutorului de stat, cât și din punctul de vedere al «cuantumului» său și, așadar, inclusiv puterea de a exclude orice obligație de restituire?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               18

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă pentru a asigura punerea în aplicare a unei decizii a Comisiei prin care o schemă de ajutor a fost declarată ilegală și incompatibilă cu piața internă și prin care s‑a dispus recuperarea ajutoarelor în discuție, dar care nu identifică beneficiarii individuali ai acestor ajutoare și nu determină sumele precise care trebuie restituite, instanța națională este ținută nu doar de această decizie, ci și de luările de poziție formulate de instituția menționată în cadrul punerii în aplicare a deciziei amintite, luări de poziție care indică în mod exact suma ajutorului de recuperat de la un beneficiar determinat.

               19

               În această privință, trebuie amintit că punerea în aplicare a sistemului de control al ajutoarelor de stat revine, pe de o parte, în sarcina Comisiei și, pe de altă parte, în sarcina instanțelor naționale, rolurile lor respective fiind complementare, însă distincte (a se vedea Hotărârea din 21 noiembrie 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, punctul 27 și jurisprudența citată).

               20

               Conform sistemului menționat, Comisia dispune astfel de o competență exclusivă, exercitată sub controlul instanțelor Uniunii, pentru a aprecia compatibilitatea unor măsuri de ajutor cu piața comună (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 octombrie 2003, van Calster și alții, C‑261/01 și C‑262/01, Rec., punctul 75, Hotărârea din 5 octombrie 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich, C-368/04, Rec., p. I-9957, punctul 38, precum și Hotărârea Deutsche Lufthansa, citată anterior, punctul 28).

               21

               Potrivit unei jurisprudențe constante, Comisia nu este ținută ca, atunci când dispune restituirea unui ajutor declarat incompatibil cu piața internă, să stabilească valoarea exactă a ajutorului care trebuie restituit. Este suficient ca decizia Comisiei să cuprindă indicații care să îi permită destinatarului acesteia să stabilească suma fără dificultăți excesive (a se vedea în acest sens Hotărârea din12 octombrie 2000, Spania/Comisia, C-480/98, Rec., p. I-8717, punctul 25, Hotărârea Mediaset/Comisia, citată anterior, punctul 126, și Hotărârea din 8 decembrie 2011, France Télécom/Comisia, C-81/10 P, Rep., p. I-12899, punctul 102).

               22

               Astfel, atunci când este confruntată cu o schemă de ajutor, Comisia nu este în general în măsură să identifice în mod precis cuantumul ajutorului primit de fiecare dintre beneficiarii individuali și, în consecință, împrejurările speciale proprii unuia dintre beneficiarii unei scheme de ajutor nu pot fi apreciate decât în stadiul recuperării ajutorului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 martie 2002, Italia/Comisia, C-310/99, Rec., p. I-2289, punctele 89-91).

               23

               Trebuie arătat, în plus, că, potrivit articolului 288 al patrulea paragraf TFUE, deciziile sunt obligatorii în toate elementele lor pentru destinatarii pe care îi indică. În consecință, statul membru destinatar al unei decizii a Comisiei prin care este obligat să recupereze ajutoare ilegale și incompatibile cu piața internă trebuie ca, în temeiul acestui articol, să ia toate măsurile necesare pentru a asigura punerea în aplicare a deciziei amintite (a se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2002, Comisia/Germania, C-209/00, Rec., p. I-11695, punctul 31, și Hotărârea din 26 iunie 2003, Comisia/Spania, C-404/00, Rec., p. I-6695, punctul 21). Acest caracter obligatoriu se impune tuturor organelor statului destinatar, inclusiv instanțelor acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 mai 1987, Albako Margarinefabrik, 249/85, Rec., p. 2345, punctul 17).

               24

               Dacă Decizia 2007/374, devenită definitivă în urma Hotărârii Curții Mediaset/Comisia, citată anterior, este, așadar, obligatorie pentru Republica Italiană, care este destinatarul acesteia și trebuie, în acest temei, să fie considerată obligatorie pentru instanța națională, situația este diferită în ceea ce privește scrisorile adresate de Comisie ulterior Republicii Italiene în cadrul schimburilor întreținute pentru a asigura punerea în aplicare imediată și efectivă a deciziei menționate.

               25

               Astfel, în această privință, este necesar să se arate că scrisorile și în special cele din data de 11 iunie 2008 și din 23 octombrie 2009, care identifică Mediaset ca beneficiar al schemei de ajutor în discuție și specifică o sumă exactă a ajutorului care trebuie recuperat de la aceasta din urmă, nu constituie decizii în sensul articolului 288 al patrulea paragraf TFUE.

               26

               Se impune de asemenea constatarea faptului că astfel de luări de poziție nu figurează printre actele care pot fi adoptate în temeiul Regulamentului nr. 659/1999.

               27

               De altfel, Comisia a recunoscut ea însăși în observațiile sale că aceste luări de poziție nu urmăreau să completeze sau să modifice conținutul Deciziei 2007/374 și că ele erau lipsite de orice valoare obligatorie.

               28

               În consecință, luările de poziție exprimate de Comisie în cadrul punerii în aplicare a Deciziei 2007/374 nu pot fi considerate obligatorii pentru instanța națională.

               29

               În aceste condiții, trebuie amintit că aplicarea normelor Uniunii în materie de ajutoare de stat se întemeiază pe o obligație de cooperare loială între, pe de o parte, instanțele naționale și, pe de altă parte, Comisie și instanțele Uniunii, în cadrul căreia fiecare acționează în funcție de rolul care îi este atribuit de Tratatul FUE. În cadrul acestei cooperări, instanțele naționale trebuie să adopte toate măsurile generale sau speciale de natură să asigure executarea obligațiilor care rezultă din dreptul Uniunii și să se abțină de la cele susceptibile să pună în pericol realizarea obiectivelor tratatului, după cum rezultă din cuprinsul articolului 4 alineatul (3) TUE (a se vedea Hotărârea Deutsche Lufthansa, citată anterior, punctul 41).

               30

               Astfel, dacă instanța națională are îndoieli sau întâmpină dificultăți privind cuantificarea sumei ajutoarelor care trebuie recuperate, are întotdeauna posibilitatea să se adreseze Comisiei pentru ca aceasta din urmă să își aducă contribuția în conformitate cu principiul cooperării loiale, astfel cum rezultă în special din cuprinsul punctelor 89-96 din Comunicarea Comisiei privind aplicarea normelor referitoare la ajutoarele de stat de către instanțele naționale (JO 2009, C 85, p. 1).

               31

               În consecință, deși luările de poziție ale Comisiei nu pot fi obligatorii pentru instanța națională, trebuie subliniat că, în măsura în care elementele cuprinse în respectivele luări de poziție, precum și în avizele Comisiei solicitate eventual de instanța națională în condiții precum cele menționate la punctul anterior urmăresc facilitarea îndeplinirii sarcinii autorităților naționale în cadrul punerii în aplicare imediate și efective a deciziei de recuperare și ținând cont de principiul cooperării loiale, instanța națională trebuie să le aibă în vedere ca element de apreciere în litigiul cu care este sesizată și să motiveze decizia ținând seama de toate înscrisurile depuse la dosar.

               32

               Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că, deși, pentru a asigura punerea în aplicare a unei decizii a Comisiei prin care o schemă de ajutor a fost declarată ilegală și incompatibilă cu piața internă și prin care s‑a dispus recuperarea ajutoarelor în discuție, dar care nu identifică beneficiarii individuali ai acestor ajutoare și nu determină sumele precise care trebuie restituite, instanța națională este ținută de această decizie, în schimb nu este ținută de luările de poziție exprimate de instituția menționată în cadrul punerii în aplicare a deciziei amintite. Cu toate acestea, instanța națională trebuie, ținând cont de principiul cooperării loiale menționat la articolul 4 alineatul (3) TUE, să aibă în vedere aceste luări de poziție ca element de apreciere în cadrul litigiului cu care este sesizată.

         Cu privire la a doua și la a treia întrebare

               33

               Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere dorește, în esență, să afle dacă la stabilirea sumelor exacte ale ajutoarelor care urmează să fie recuperate și în cazul în care Comisia nu a identificat, în decizia sa prin care a declarat o schemă de ajutor ilegală și incompatibilă cu piața internă, beneficiarii individuali ai ajutoarelor în discuție și nici nu a stabilit sumele precise care trebuie restituite, instanța națională poate să concluzioneze că suma ajutorului care trebuie restituită este egală cu zero când acest lucru decurge din calculele efectuate pe baza tuturor elementelor relevante aduse la cunoștința sa.

               34

               Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în absența unor dispoziții în materie în dreptul Uniunii, recuperarea unui ajutor declarat incompatibil cu piața comună trebuie efectuată potrivit modalităților prevăzute de dreptul național cu condiția ca acestea să nu ajungă să facă practic imposibilă recuperarea impusă de dreptul Uniunii și să nu aducă atingere principiului echivalenței în raport cu procedurile care privesc soluționarea litigiilor de același tip, dar care sunt pur naționale (a se vedea Hotărârea din 13 iunie 2002, Țările de Jos/Comisia, C-382/99, Rec., p. I-5163, punctul 90). Contenciosul referitor la această recuperare este de competența exclusivă a instanței naționale (a se vedea în acest sens Ordonanța din 24 iulie 2003, Sicilcassa și alții, C-297/01, Rec., p. I-7849, punctele 41 și 42).

               35

               În plus, astfel cum s‑a amintit la punctele 22, 23 și 29 din prezenta hotărâre, dat fiind că în decizia sa Comisia nu a identificat beneficiarii individuali ai ajutorului în discuție și nici nu a stabilit sumele precise ale ajutorului care urmează să fie recuperate, revine instanței naționale, dacă este sesizată în acest sens, sarcina să se pronunțe cu privire la suma ajutorului a cărui recuperare a fost dispusă de Comisie. În caz de dificultăți, astfel cum s‑a arătat la punctul 30 din prezenta hotărâre, instanța națională are întotdeauna posibilitatea să se adreseze Comisiei pentru ca aceasta din urmă să își aducă contribuția în conformitate cu principiul cooperării loiale menționat la articolul 4 alineatul (3) TUE.

               36

               În consecință, pentru a cuantifica suma ajutoarelor care trebuie recuperate, instanța națională trebuie să ia în considerare, în condiții precum cele enunțate la punctul 31 din prezenta hotărâre, toate elementele relevante care au fost aduse la cunoștința sa, inclusiv schimburile intervenite între Comisie și autoritățile naționale în aplicarea principiului cooperării loiale.

               37

               Nu se poate, așadar, exclude posibilitatea ca, având în vedere toate aceste elemente, calculele efectuate de instanța națională privind cuantificarea sumelor ajutoarelor care trebuie restituite să ducă la un rezultat egal cu zero.

               38

               De altfel, din înscrisurile de la dosar transmise de instanța națională rezultă că, în ceea ce privește TIMedia și de Fastweb, Comisia a admis în mod expres că nu trebuia recuperată nicio sumă de la aceste două întreprinderi.

               39

               Prin urmare și fără a repune în discuție validitatea deciziei Comisiei și obligația de restituire a ajutoarelor declarate ilegale și incompatibile cu piața internă, instanța națională poate stabili o sumă a ajutorului care trebuie recuperat egală cu zero în măsura în care un astfel de rezultat decurge în mod direct din operațiunea de cuantificare a sumelor care trebuie recuperate.

               40

               Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că la stabilirea sumelor exacte ale ajutoarelor care urmează să fie recuperate și în cazul în care Comisia nu a identificat în decizia sa prin care a declarat o schemă de ajutor ilegală și incompatibilă cu piața internă beneficiarii individuali ai ajutoarelor în discuție și nici nu a stabilit sumele precise care trebuie restituite, instanța națională poate să concluzioneze, fără a repune în discuție validitatea deciziei Comisiei și obligația de restituire a ajutoarelor în cauză, că suma ajutorului care trebuie restituită este egală cu zero atunci când acest lucru decurge din calculele efectuate pe baza tuturor elementelor relevante aduse la cunoștința sa.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               41

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                           1)

                           Deși, pentru a asigura punerea în aplicare a unei decizii a Comisiei Europene prin care o schemă de ajutor a fost declarată ilegală și incompatibilă cu piața internă și prin care s‑a dispus recuperarea ajutoarelor în discuție, dar care nu identifică beneficiarii individuali ai acestor ajutoare și nu determină sumele precise care trebuie restituite, instanța națională este ținută de această decizie, în schimb nu este ținută de luările de poziție exprimate de instituția menționată în cadrul punerii în aplicare a deciziei amintite. Cu toate acestea, instanța națională trebuie, ținând cont de principiul cooperării loiale menționat la articolul 4 alineatul (3) TUE, să aibă în vedere aceste luări de poziție ca element de apreciere în cadrul litigiului cu care este sesizată.

                           2)

                           La stabilirea sumelor exacte ale ajutoarelor care urmează să fie recuperate și în cazul în care Comisia Europeană nu a identificat în decizia sa prin care a declarat o schemă de ajutor ilegală și incompatibilă cu piața internă beneficiarii individuali ai ajutoarelor în discuție și nici nu a stabilit sumele precise care trebuie restituite, instanța națională poate să concluzioneze, fără a repune în discuție validitatea deciziei Comisiei și obligația de restituire a ajutoarelor în cauză, că suma ajutorului care trebuie restituită este egală cu zero atunci când acest lucru decurge din calculele efectuate pe baza tuturor elementelor relevante aduse la cunoștința sa.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 28 iunie 2016.#Peri GmbH împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Cerere de înregistrare a unei mărci tridimensionale a Uniunii Europene – Forma unei încuietori pentru cofraje – Motiv absolut de refuz – Semn constituit exclusiv din forma produsului necesară pentru obținerea unui rezultat tehnic – Articolul 7 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-656/14.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 16 martie 2000. # Compagnie maritime belge transports SA (C-395/96 P), Compagnie maritime belge SA (C-395/96 P) și Dafra-Lines A/S (C-396/96 P) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Regulamentul (CEE) nr. 4056/86 - Amenzi. # Cauze conexate C-395/96 P și C-396/96 P.


Hotărârea Curții din data de 18 noiembrie 1975. # SpA Unil-It. împotriva Amministrazione delle Finanze delle Stato. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte suprema di Cassazione - Italia. # Cauza 30-75.


Hotărârea Curții din data de 14 decembrie 1989. # The Queen împotriva Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte Jaderow Ltd. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Regatul Unit. # Pescuit. # Cauza C-216/87.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 22 noiembrie 2011. # LG Electronics, Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale DIRECT DRIVE - Motive absolute de refuz - Caracter descriptiv și lipsa caracterului distinctiv - Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-561/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 22 noiembrie 2011 – LG Electronics/OAPI (DIRECT DRIVE)
      (Cauza T‑561/10)
      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale DIRECT DRIVE – Motive absolute de refuz – Caracter descriptiv și lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci compuse exclusiv din semne sau indicații care pot să servească pentru a desemna caracteristicile unui produs [Regulamentul
         nr. 207/2009 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctele 20, 24 și 25)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 22 septembrie 2010 (cauza R 1027/2010-2) privind
                  o cerere de înregistrare a semnului verbal DIRECT DRIVE ca marcă comunitară

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă LG Electronics, Inc. la plata cheltuielilor de judecată.