title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 1 decembrie 2011.#Comisia Europeană împotriva Regatului Belgiei.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Libera circulație a persoanelor - Achiziționarea unui bun imobil care urmează să fie o nouă reședință principală - Calcularea unui avantaj fiscal - Taxă de înscriere - Coerența regimului fiscal.#Cauza C-250/08.

text:
      Cauza C‑250/08
      Comisia Europeană
      împotriva
      Regatului Belgiei
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Libera circulație a persoanelor – Achiziționarea unui bun imobil care urmează să fie o nouă reședință principală – Calcularea unui avantaj fiscal – Taxă de înscriere – Coerența regimului fiscal”
      Sumarul hotărârii
      Libera circulație a capitalurilor – Restricții – Legislație fiscală – Impozit pe transferurile de bunuri imobile
      (art. 56 CE; Acordul privind SEE, art. 40)
      Un stat membru care menține în vigoare o legislație potrivit căreia, la calcularea unui avantaj fiscal legat de achiziționarea
         unui bun imobil care urmează să fie reședință principală, cuantumul taxei de înscriere plătite anterior la achiziționarea
         unei reședințe principale este luat în considerare numai dacă această locuință era situată într‑o anumită regiune din acest
         stat, iar nu și dacă aceasta era situată într‑un alt stat membru sau într‑un stat membru al Asociației Europene a Liberului
         Schimb, nu își încalcă obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 18 CE, 43 CE și 56 CE și al articolelor 31 și 40 din
         Acordul privind Spațiul Economic European (SEE).

      Desigur, o astfel de reglementare în litigiu constituie o restricție în sensul articolului 56 CE având în vedere că, excluzând
         de la acordarea avantajului fiscal resortisanții altor state membre decât statul membru vizat care deplasează locul reședinței
         lor principale din alt stat membru pe teritoriul unei regiuni din statul membru vizat și care utilizează fonduri obținute
         cu ocazia vânzării reședinței lor principale anterioare pentru finanțarea achiziției noului lor bun imobil situat în această
         regiune, nu este exclusă posibilitatea ca lipsa deductibilității taxei de înscriere plătite într‑un alt stat membru să descurajeze,
         în anumite cazuri, persoanele care își exercită dreptul la libera circulație de la achiziționarea unui bun imobil în regiunea
         în discuție.

      În special, diferența de tratament introdusă astfel vizează situații comparabile din punct de vedere obiectiv având în vedere
         că, în ceea ce privește taxa de înscriere în litigiu, singura diferență între situația nerezidenților, inclusiv a resortisanților
         naționali care și‑au exercitat dreptul de liberă circulație în Uniune, și cea a rezidenților în regiunea în discuție, resortisanți
         naționali sau din alt stat membru, care achiziționează o nouă reședință principală în această regiune, privește locul reședinței
         lor principale anterioare. Astfel, în aceste două situații, respectivele persoane au cumpărat un bun imobil în regiunea în
         discuție pentru a se stabili aici și, cu ocazia achiziționării reședinței lor principale anterioare, unii au plătit un impozit
         de aceeași natură ca taxa de înscriere în statul în care era situată această reședință, în timp ce ceilalți au plătit această
         taxă în regiunea în discuție.

      Această restricție privind libera circulație a capitalurilor se justifică însă prin motive legate de apărarea coerenței regimului
         fiscal. Astfel, întrucât statul membru vizat nu are niciun drept de impunere cu privire la tranzacția de vânzare- cumpărare
         efectuată anterior într‑un alt stat membru de persoanele care decid să își stabilească noua reședință principală în regiunea
         în discuție, configurația avantajului fiscal sus‑menționat reflectă o logică simetrică. În cazul în care aceste persoane ar
         beneficia de regimul transferabilității la achiziționarea unui bun imobil în regiunea în discuție, ar beneficia necuvenit
         de un regim de impozitare la care nu ar fi fost supusă și achiziția lor imobiliară anterioară, în afara statului membru în
         cauză. Rezultă de aici că în cadrul unui astfel de regim există o legătură între avantajul fiscal și prelevarea inițială.
         Astfel, este vorba, pe de o parte, despre același contribuabil care a achitat deja taxa în discuție și care are dreptul la
         deducere, iar pe de altă parte, despre un avantaj acordat în cadrul aceleiași impozitări.

      În plus, restricția în cauză este adecvată pentru atingerea acestui obiectiv, întrucât se aplică în mod perfect simetric,
         putând fi dedusă numai taxa de înscriere plătită anterior în cadrul regimului fiscal național. De asemenea, această restricție
         este proporțională cu obiectivul vizat, în timp ce dispoziția în cauză limitează la un maxim precis cuantumul deducerii acordate
         din taxa de înscriere datorată de persoana care cumpără o nouă reședință principală în regiunea în discuție. Astfel, prevăzând
         o asemenea limitare, regimul în litigiu își menține caracterul de avantaj fiscal și nu este asimilat unei scutiri disimulate.

      În măsura în care prevederile articolului 40 din Acordul privind SEE au aceeași valoare juridică precum dispozițiile identice,
         în esență, ale articolului 56 CE, ansamblul considerațiilor de mai sus sunt aplicabile mutatis mutandis articolului 40 menționat.

      (a se vedea punctele 42, 44, 45, 59, 60, 73-75 și 80-83)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      1 decembrie 2011(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Libera circulație a persoanelor – Achiziționarea unui bun imobil care urmează să fie o nouă reședință principală – Calcularea unui avantaj fiscal – Taxă de înscriere – Coerența regimului fiscal”
      În cauza C‑250/08,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         10 iunie 2008,

      Comisia Europeană, reprezentată de domnii P. van Nuffel, R. Lyal și W. Roels, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Regatului Belgiei, reprezentat de doamna L. Van den Broeck, în calitate de agent, asistată de B. van de Walle de Ghelcke, advocaat,

      pârât,
      susținut de:
      Republica Ungară, reprezentată de doamnele R. Somssich și K. Borvölgyi, precum și de domnul M. Z. Fehér, în calitate de agenți,

      intervenientă,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano (raportor), președinte de cameră, domnii M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits și doamna M. Berger,
         judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 23 septembrie 2010,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 iulie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că întrucât în Regiunea flamandă, la
         calcularea unui avantaj fiscal legat de achiziționarea unui bun imobil care urmează să fie reședință principală, cuantumul
         taxei de înscriere plătite anterior la achiziționarea unei reședințe principale este luat în considerare numai dacă această
         locuință era situată în Regiunea flamandă, iar nu și dacă aceasta era situată într‑un alt stat membru decât Belgia sau într‑un
         stat membru al Asociației Europene a Liberului Schimb (AELS), Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin
         în temeiul articolelor 18 CE, 43 CE și 56 CE și al articolelor 31 și 40 din Acordul privind Spațiul Economic European din
         2 mai 1992 (JO 1994, L 1, p. 3, denumit în continuare „Acordul privind SEE”).

       Cadrul juridic național
      2        Articolul 61/3 din Codul drepturilor de înregistrare, de ipotecă și de grefă (Wetboek der registratie-, hypotheek- en griffierechten),
         astfel cum a fost modificat prin decretul adoptat la 1 februarie 2002 de Regiunea flamandă (denumit în continuare „Wb.Reg.”),
         instituie în Regiunea flamandă regimul denumit al „transferabilității” taxei de înscriere. Acest articol prevede:

      „În cazul achiziționării pure și simple de către o persoană fizică a unui bun imobil cu afectația sau cu destinația de locuință
         cu scopul de a‑și stabili reședința principală, partea sa legală din taxa datorată conform articolelor 44, 53, 2° sau 57 pentru
         achiziționarea locuinței care a fost utilizată anterior de această persoană drept reședință principală sau a terenului pe
         care a fost construită locuința respectivă se deduce din partea sa legală din taxa datorată la achiziționarea unei noi proprietăți,
         cu condiția ca noua achiziție să obțină dată certă în termen de doi ani de la data înregistrării documentului prin care s‑a
         stabilit taxa proporțională datorată fie în cazul revânzării pure și simple a locuinței utilizate anterior drept reședința
         sa principală, fie în cazul partajului acestei locuințe, după ce persoana fizică respectivă a renunțat la toate drepturile
         sale.

      În temeiul prezentului articol, taxa datorată pentru achiziționarea unui imobil care nu este situat pe teritoriul Regiunii
         flamande este exclusă de la deducere.

      De asemenea, sunt excluse de la deducere taxele suplimentare datorate, indiferent de temeiul acestora, pentru achiziționarea
         unui imobil.

      Deducerea efectuată conform dispozițiilor prezentului articol nu dă naștere unui drept la rambursare.
      Atunci când o tranzacție, astfel cum este prevăzută la primul paragraf, a fost precedată de una sau de mai multe tranzacții
         similare și/sau de una sau de mai multe tranzacții precum cele prevăzute la articolul 212 bis, taxele nededuse în cadrul tranzacțiilor
         precedente în urma aplicării celui de al treilea sau a celui de al cincilea paragraf ale prezentului articol și/sau taxele
         care nu au fost încă rambursate în urma aplicării celui de al treilea sau a celui de al cincilea paragraf ale articolului
         212 bis, se adaugă, dacă este cazul, la partea legală a persoanei fizice din taxa datorată conform articolelor 44, 53, 2°
         sau 57, pentru penultima achiziție, pentru a se determina cuantumul deductibil din ultima achiziție.

      Suma care trebuie dedusă, obținută conform primului sau celui de al patrulea paragraf, nu poate să depășească în niciun caz
         12 500 de euro. Acest cuantum maxim care trebuie dedus se determină proporțional cu cota obținută de persoana fizică din bunul
         proaspăt achiziționat.”

      3        În plus, articolul 212 bis din Wb.Reg., aplicabil în Regiunea flamandă, prevede în aceleași condiții și mutatis mutandis, în termeni identici, rambursarea taxei de înscriere plătite cu ocazia primei achiziționări a unui bun imobil în Regiunea
         flamandă în cazul în care imobilul achiziționat anterior în Regiunea flamandă și utilizat anterior ca reședință principală
         este vândut în termen de doi ani sau de cinci ani, în cazul unui teren în vederea construirii unei locuințe, de la achiziționarea,
         în aceeași regiune, a unei locuințe destinate unei reședințe principale.

       Procedura precontencioasă
      4        Întrucât a considerat că articolul 61/3 din Wb.Reg. încalcă articolele 18 CE, 43 CE și 56 CE, precum și articolele 31 și 40
         din Acordul privind SEE, la 23 decembrie 2005, Comisia a trimis o scrisoare de punere în întârziere către Regatul Belgiei
         prin care a invitat acest stat membru să își prezinte observațiile cu privire la aceste încălcări.

      5        Regatul Belgiei a expus, în răspunsul său din 22 martie 2006, motivele pentru care considera că regimul vizat nu constituie
         o încălcare nici a Tratatului CE, nici a Acordului privind SEE.

      6        În aceste împrejurări, Comisia a emis la 13 iulie 2006 un aviz motivat prin care invita Regatul Belgiei să ia măsurile necesare
         pentru a se conforma acestui aviz în termen de două luni de la primirea sa.

      7        La 13 septembrie 2006, autoritățile belgiene au răspuns Comisiei că regimul fiscal în discuție nu constituie o încălcare a
         tratatului. În orice caz, chiar și în această situație, acest regim ar îndeplini cerințele stabilite de Curte în Hotărârea
         din 28 ianuarie 1992, Bachmann (C‑204/90, Rec., p. I‑249) în ceea ce privește condițiile necesare de deductibilitate a impozitului,
         astfel încât ar fi admis de dreptul Uniunii în măsura în care ar da posibilitatea de a apăra coerența sistemului fiscal belgian.

      8        Întrucât a considerat acest răspuns nesatisfăcător, Comisia a introdus prezenta acțiune.

      9        Prin ordonanța președintelui Curții din 10 decembrie 2008, s‑a admis intervenția Republicii Ungaria în susținerea concluziilor
         Regatului Belgiei.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      10      Comisia consideră, în primul rând, că reglementarea în litigiu este contrară articolului 18 CE.

      11      Astfel, dreptul de „ședere” al unui cetățean al Uniunii în alt stat membru decât statul său de origine ar cuprinde dreptul
         de a‑și stabili reședința principală în acest stat, ceea ce ar include dreptul de a o achiziționa sau de a o construi. Prin
         urmare, prin acordarea unei reduceri a taxei de înscriere persoanelor care achiziționează bunuri imobile situate în Regiunea
         flamandă numai atunci când dețineau deja o reședință principală în aceeași regiune, Regiunea flamandă le‑ar acorda un avantaj
         fiscal de care nu beneficiază persoanele care au achiziționat anterior o reședință principală într‑un alt stat membru decât
         Belgia. Această discriminare s‑ar produce în ceea ce privește un element esențial al dreptului la mobilitate intracomunitară,
         respectiv achiziționarea unui bun imobil.

      12      În al doilea rând, această reglementare ar încălca articolul 43 CE, referitor la dreptul de stabilire, și articolul 31 din
         Acordul privind SEE.

      13      Întrucât, potrivit articolului 44 alineatul (2) litera (e) CE, libertatea de stabilire cuprinde și dreptul de a dobândi bunuri
         imobile situate pe teritoriul unui alt stat membru, reglementarea din Regiunea flamandă referitoare la taxa de înscriere ar
         face o distincție între resortisanții comunitari care deplasează locul unde se află sediul activității lor economice, după
         cum deplasarea are loc în Regiunea flamandă sau din alt stat membru decât Belgia în această regiune. Această discriminare
         ar viza în mod special activitățile „independente” în considerarea faptului că locul de stabilire a acestora ar coincide adeseori
         cu reședința principală a lucrătorului independent.

      14      Întrucât articolul 31 din Acordul privind SEE conferă, în termeni identici, dreptul de stabilire resortisanților unui stat
         membru al AELS, reglementarea în litigiu ar fi de asemenea contrară acestui articol.

      15      În al treilea rând, în opinia Comisiei, reglementarea menționată este contrară articolului 56 CE, în măsura în care interzice
         orice restricții privind circulația capitalurilor între statele membre, inclusiv tranzacțiile prin care nerezidenții efectuează
         investiții imobiliare, astfel cum rezultă din Nomenclatorul mișcărilor de capital ce figurează în anexa I la Directiva 88/361/CEE
         a Consiliului din 24 iunie 1988 pentru punerea în aplicare a articolului [56 CE] (JO L 178, p. 5, Ediție specială, 10/vol. 1,
         p. 10). Aceeași situație s‑ar regăsi în cazul articolului 40 din Acordul privind SEE, al cărui conținut corespunde, în esență,
         cu cel al articolului 56 CE.

      16      În sfârșit, reglementarea în litigiu ar institui un tratament inegal pentru situații obiectiv comparabile. Comisia consideră
         că în speță situațiile sunt obiectiv comparabile, întrucât ambele cazuri au ca obiect persoane care deplasează locul unde
         se află reședința lor principală în Uniunea Europeană și în Spațiul Economic European (SEE). Nu ar fi necesar să se facă distincție
         după cum deplasarea este limitată la Regiunea flamandă sau se efectuează dintr‑un alt stat membru decât Regatul Belgiei în
         această regiune. Dacă, în ambele cazuri, taxa de înscriere este datorată la achiziționarea noii reședințe principale, reglementarea
         flamandă acordă un avantaj fiscal numai persoanelor care au avut anterior o reședință în regiunea menționată.

      17      În plus, în opinia Comisiei, discriminarea nu este justificată de motive de interes general.

      18      În ceea ce privește în special motivele legate de coerența fiscală, invocate de Regatul Belgiei, Comisia consideră că acest
         stat membru nu poate face referire la Hotărârea Bachmann citată anterior (punctul 21) și la Hotărârea din 28 ianuarie 1992,
         Comisia/Belgia (C‑300/90, Rec., p. I‑305, punctul 14), prin care Curtea a admis necesitatea de a menține coerența regimului
         fiscal drept motiv pentru a justifica încălcarea liberei circulații a persoanelor.

      19      Astfel, pentru ca această justificare să poată fi acceptată, jurisprudența Curții ar impune să se stabilească existența unei
         legături directe între avantajul fiscal vizat și compensarea acestui avantaj cu o prelevare fiscală determinată (Hotărârea
         din 8 noiembrie 2007, Amurta, C‑379/05, Rep., p. I‑9569, punctul 46). Această jurisprudență ar urmări să evite ca aceeași
         tranzacție să fie taxată de două ori sau să nu fie taxată. Or, în speță, nu ar exista nicio legătură fiscală directă între
         achiziționarea primei reședințe principale și taxa de înscriere corespunzătoare și achiziționarea celei de a doua reședințe,
         precum și a taxei de înscriere percepute cu această ocazie.

      20      În ceea ce privește Regatul Belgiei, acesta explică, în prealabil, că regimul în cauză se aplică tuturor persoanelor fizice,
         indiferent de cetățenia acestora, și are un triplu obiectiv, și anume, în primul rând, sporirea mobilității în muncă, reducerea
         proporțională a amplorii navetelor și a congestionării traficului, în beneficiul mediului și al sănătății publice, în al doilea
         rând, promovarea renovării imobilelor și a locuințelor, precum și, în al treilea rând, moderarea chiriilor.

      21      În ceea ce privește încălcarea articolelor 18 CE, 43 CE și 56 CE, Regatul Belgiei arată că reglementarea flamandă ar trebui
         examinată numai din perspectiva liberei circulații a capitalurilor, din moment ce, potrivit unei jurisprudențe constante,
         pe de o parte, achiziționarea unui imobil pe teritoriul unui stat membru de către un nerezident ar fi o mișcare de capital
         între state membre (a se vedea Hotărârea din 1 iunie 1999, Konle, C‑302/97, Rec., p. I‑3099, punctul 22, și Hotărârea din
         13 iulie 2000, Albore, C‑423/98, Rec., p. I‑5965, punctul 14), restricția privind libertatea de stabilire fiind, prin urmare,
         doar o consecință directă a restricției privind libera circulație a capitalurilor (Hotărârea din 11 noiembrie 1981, Casati,
         203/80, Rec., p. 2595, punctul 8). Cu privire la acest aspect, Regatul Belgiei face trimitere de asemenea la Hotărârile din
         4 iunie 2002, Comisia/Portugalia (C‑367/98, Rec., p. I‑4731), Comisia/Franța (C‑483/99, Rec., p. I‑4781), precum și Comisia/Belgia
         (C‑503/99, Rec., p. I‑4809).

      22      Pe de altă parte, în măsura în care articolul 18 CE și‑ar găsi o expresie specifică în libertățile fundamentale tradiționale,
         acesta nu poate fi aplicat în mod independent decât în cazurile în care se aplică dreptul Uniunii, dar pentru care tratatul
         nu ar fi prevăzut dispoziții speciale. În această privință, Regatul Belgiei invocă Hotărârea din 29 februarie 1996, Skanavi
         și Chryssanthakopoulos (C‑193/94, Rec., p. I‑929, punctul 22), precum și Hotărârea din 26 noiembrie 2002, Oteiza Olazabal
         (C‑100/01, Rec., p. I‑10981, punctul 26).

      23      În ceea ce privește fondul cauzei, Regatul Belgiei invocă inexistența unei atingeri aduse liberei circulații a capitalurilor
         în principal în considerarea faptului că nu ar exista nicio discriminare între situații obiectiv comparabile. Astfel, în ceea
         ce privește prima achiziție în Regiunea flamandă a unei locuințe care urmează să fie reședința sa principală, situațiile similare
         ar fi tratate în mod similar, întrucât orice cumpărător care achiziționează pentru prima dată o locuință care urmează să fie
         reședința sa principală în Regiunea flamandă datorează o taxă de înscriere în valoare de 10 % din valoarea de piață a bunului
         imobil achiziționat.

      24      În schimb, la cea de a doua achiziționare a unei locuințe care urmează să fie reședința principală, tratamentul ar fi diferit,
         după cum reședința principală anterioară a fost sau nu a fost situată pe teritoriul Regiunii flamande. Acest stat membru invocă
         jurisprudența Curții și în special Hotărârea din 14 februarie 1995, Schumacker (C‑279/93, Rec., p. I‑225), precum și Hotărârea
         din 1 iulie 2004, Wallentin (C‑169/03, Rec., p. I‑6443), potrivit căreia, în materia impozitelor directe, situația rezidenților
         și cea a nerezidenților nu sunt, ca regulă generală, comparabile, iar faptul că un stat membru nu acordă unui nerezident avantajele
         fiscale pe care acest stat le acordă rezidenților nu este, în general, discriminatoriu.

      25      Regatul Belgiei susține de asemenea că sistemul în cauză este conform principiului teritorialității în dreptul fiscal, recunoscut
         în dreptul Uniunii în Hotărârea din 15 mai 1997, Futura Participations și Singer (C‑250/95, Rec., p. I‑2471), precum și în
         Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation (C‑374/04, Rec., p. I‑11673), în temeiul
         căruia sistemele fiscale independente coexistă fără o ierarhie între ele. Acest lucru ar cauza disparități și denaturări posibile
         care nu ar fi decât consecința diferențelor dintre sistemele fiscale și care, prin urmare, nu ar face parte din domeniul de
         aplicare al dispozițiilor tratatului privind libera circulație, astfel cum Curtea a subliniat în Hotărârea din 12 iulie 2005,
         Schempp (C‑403/03, Rec., p. I‑6421, punctul 45).

      26      În sfârșit, în subsidiar, Regatul Belgiei consideră că regimul transferabilității ar fi justificat de motive de interes general
         și în special în temeiul principiului coerenței regimului fiscal evidențiat de Curte în Hotărârea Bachmann, citată anterior
         (punctul 28), în măsura în care ar exista o legătură directă între prima achiziționare a unei locuințe care urmează să fie
         reședința principală și deducerea acordată la cea de a doua achiziționare a unei locuințe de acest tip, legătură care nu s‑ar
         materializa decât la momentul realizării acestei ultime achiziții.

      27      În memoriul în intervenție în susținerea Regatului Belgiei, guvernul maghiar este de acord cu argumentarea pârâtului, în special
         cu faptul că situațiile nu sunt obiectiv comparabile și că nu ar exista nicio discriminare potrivit dreptului Uniunii.

      28      Guvernul menționat invocă respectarea principiului teritorialității în dreptul fiscal și consideră că competența fiscală a
         statelor membre este absolută în ceea ce privește bunurile imobile naționale – inclusiv achiziționarea acestor bunuri –, dar
         nu există în cazul achiziționării de bunuri imobile în străinătate. Or, întrucât competența fiscală a statelor membre include
         nu numai stabilirea impozitelor, ci și acordarea de avantaje fiscale, statele membre ar avea dreptul să excludă de la acordarea
         avantajelor fiscale bunurile imobile din străinătate. Limitarea eventuală a libertăților fundamentale invocată de Comisie
         ar fi consecința necesară a repartizării teritoriale a competențelor fiscale între statele membre. În orice caz, aceasta ar
         fi justificată de principiul coerenței regimului fiscal.

       Aprecierea Curții
      29      Cu titlu introductiv, trebuie să se sublinieze că Regatul Belgiei consideră că nu este necesar să examineze reglementarea
         în litigiu în lumina articolelor 18 CE și 43 CE și, prin urmare, consideră că încălcarea poate fi evaluată numai în raport
         cu libera circulație a capitalurilor.

      30      În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, articolul 18 CE poate fi aplicat în mod autonom
         numai în cazurile în care se aplică dreptul Uniunii, dar pentru care tratatul nu ar fi prevăzut dispoziții specifice (a se
         vedea în acest sens Hotărârea Skanavi și Chryssanthakopoulos, citată anterior, punctul 22, Hotărârea Oteiza Olazabal, citată
         anterior, punctul 26, precum și Hotărârea din 11 septembrie 2007, Comisia/Germania, C‑318/05, Rep., p. I‑6957, punctele 35
         și 36).

      31      În plus, de asemenea potrivit unei jurisprudențe constante, pot fi considerate ca reprezentând restricții privind circulația
         capitalurilor măsurile naționale susceptibile să împiedice sau să limiteze cumpărarea unui imobil situat în alt stat membru
         (a se vedea Hotărârea din 22 ianuarie 2009, STEKO Industriemontage, C‑377/07, Rep., p. I‑299, punctul 24, precum și Hotărârea
         din 15 octombrie 2009, Busley și Cibrian Fernandez, C‑35/08, Rep., p. I‑9807, punctul 21).

      32      Având în vedere aceste elemente, reglementarea în cauză trebuie examinată, prin urmare, numai în lumina articolului 56 CE.
         Astfel, pe de o parte, articolul 18 CE nu își găsește aplicarea în speță în mod autonom, întrucât cazurile de achiziționare
         a unei noi reședințe în Regiunea flamandă de către o persoană care se deplasează fără motivație economică dintr‑un alt stat
         membru în această regiune belgiană fac obiectul liberei circulații a capitalurilor. Pe de altă parte, în prezenta cauză, astfel
         cum arată Regatul Belgiei, eventuala încălcare a articolului 43 CE ar fi consecința inevitabilă a încălcării liberei circulații
         a capitalurilor.

      33      Trebuie amintit de la început că, potrivit unei jurisprudențe constante, deși fiscalitatea directă este de competența statelor
         membre, acestea din urmă trebuie să o exercite totuși cu respectarea dreptului Uniunii (Hotărârea din 4 martie 2004, Comisia/Franța,
         C‑334/02, Rec., p. I‑2229, punctul 21, Hotărârea din 20 ianuarie 2011, Comisia/Grecia, C‑155/09, Rep., p. I‑65, punctul 39,
         și Hotărârea din 16 iunie 2011, Comisia/Austria, C‑10/10, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 23).

      34      În această privință, divergențele dintre părțile din această acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în ceea ce
         privește calificarea taxelor de înscriere în discuție drept impozite directe sau indirecte este irelevantă, având în vedere
         că, astfel cum subliniază Comisia în cererea sa introductivă, în lipsa oricărei măsuri de armonizare cu privire la taxa de
         înscriere, statele membre trebuie să își exercite competența cu respectarea dreptului Uniunii. Aceasta înseamnă că aceste
         taxe trebuie să facă obiectul unei analize similare celei efectuate în cadrul examinării compatibilității impozitelor directe
         cu dreptul Uniunii.

      35      Prin urmare, trebuie să se examineze, mai întâi, dacă articolul 61/3 din Wb.Reg. care instituie regimul transferabilității,
         constituie, astfel cum susține Comisia, o restricție privind circulația capitalurilor consacrată la articolul 56 CE și la
         articolul 40 din Acordul privind SEE, întrucât exclude de la acordarea avantajului fiscal pe care îl prevede achiziționarea
         de imobile cu capitaluri provenite dintr‑un alt stat membru decât Regatul Belgiei.

      36      Articolul 56 alineatul (1) CE interzice orice restricții privind circulația capitalurilor între statele membre, precum și
         între statele membre și țările terțe. Cu toate că tratatul nu definește noțiunea de circulație a capitalurilor, în definitiv
         este cert că Directiva 88/361, împreună cu nomenclatorul anexat acesteia, are o valoare indicativă pentru definirea acestei
         noțiuni (a se vedea Hotărârea din 28 septembrie 2006, Comisia/Țările de Jos, C‑282/04 și C‑283/04, Rec., p. I‑9141, punctul
         19). În plus, investițiile imobiliare figurează, pe de o parte, în titlul II, intitulat „Investiții imobiliare (neincluse
         la punctul I)”, din anexa I la Directiva 88/361. Pe de altă parte, din acest titlu rezultă că această categorie de investiții
         este inclusă implicit în titlul I intitulat „Investiții directe” din aceeași anexă.

      37      În prezenta cauză, articolul 61/3 din Wb.Reg. prevede, în cazul achiziționării unui imobil cu afectația sau cu destinația
         de locuință de către o persoană fizică cu scopul de a‑și stabili reședința principală, deducerea din taxa de înscriere care
         trebuie plătită pentru acest imobil a taxei de înscriere plătite pentru reședința anterioară vândută pentru finanțarea noii
         achiziții, cu condiția ca această nouă achiziție să fi fost efectuată în termen de doi ani de la vânzarea imobilului vechi,
         iar acesta era situat în Regiunea flamandă.

      38      Astfel cum a recunoscut Regatul Belgiei, beneficiarii acestei deduceri pot fi, prin urmare, numai persoane fizice care au
         reședința principală în Regiunea flamandă și care achiziționează o nouă reședință principală pe teritoriul acestei regiuni
         în condițiile prevăzute la articolul 61/3 din Wb.Reg.

      39      În consecință, trebuie să se sublinieze că regimul transferabilității exclude de la posibilitatea de a beneficia de reducerea
         taxei de înscriere pe care o acordă persoanele care cumpără pentru prima dată în Regiunea flamandă un bun imobil care urmează
         să fie utilizat drept reședință principală și care și‑au vândut reședința principală în alt stat membru pentru finanțarea
         achiziției lor în această regiune.

      40      Astfel, în temeiul legislației în litigiu, sunt excluse de la acordarea transferabilității taxei de înscriere, mai întâi,
         persoanele care deplasează locul unde se află reședința lor principală de pe teritoriul unei alte regiuni belgiene decât Regiunea
         flamandă în această din urmă regiune.

      41      Totuși trebuie amintit că dreptul Uniunii nu se poate aplica în astfel de situații pur interne în care nu s‑ar fi pus problema
         exercitării unei libertăți de circulație în cadrul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 aprilie 2008, Gouvernement
         de la Communauté française și gouvernement wallon, C‑212/06, Rep., p. I‑1683, punctele 37 și 38).

      42      Reglementarea în litigiu exclude de asemenea de la acordarea avantajului fiscal resortisanții altor state membre decât Regatul
         Belgiei care deplasează locul reședinței lor principale dintr‑un alt stat membru decât Regatul Belgiei pe teritoriul Regiunii
         flamande și care utilizează fonduri obținute cu ocazia vânzării reședinței lor principale anterioare pentru finanțarea achiziției
         noului lor bun imobil situat în această regiune.

      43      În consecință, această reglementare poate aduce atingere unor persoane care își exercită libertatea de circulație și trebuie
         examinată, așadar, în lumina dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Gouvernement de la Communauté française
         și gouvernement wallon, citată anterior, punctul 42).

      44      În această privință, nu se contestă că, prin excluderea persoanelor menționate la punctul 42 din prezenta hotărâre de la acordarea
         deducerii fiscale a taxei de înscriere în discuție, regimul transferabilității taxei de înscriere prevede o sarcină fiscală
         mai oneroasă pentru acestea decât pentru persoanele care beneficiază de această deducere. În condițiile în care avantajele
         fiscale pot influența atitudinea persoanei care achiziționează o nouă reședință principală, nu este exclusă posibilitatea
         ca lipsa deductibilității taxei de înscriere plătite într‑un alt stat membru decât Regatul Belgiei să descurajeze, în anumite
         cazuri, persoanele care își exercită dreptul la libera circulație de la achiziționarea unui bun imobil în Regiunea flamandă
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 ianuarie 2009, Persche, C‑318/07, Rep., p. I‑359, punctul 38, și Hotărârea Comisia/Austria,
         citată anterior, punctul 26).

      45      Având în vedere aprecierile precedente, trebuie să se constate că articolul 61/3 din Wb.Reg. constituie o restricție privind
         circulația capitalurilor.

      46      Prin urmare, trebuie să se stabilească dacă este vorba despre o restricție interzisă în sensul articolului 56 alineatul (1)
         CE. Astfel, în opinia Regatului Belgiei, această situație nu se regăsește în prezenta cauză, întrucât regimul în discuție
         ar fi conform principiului teritorialității în dreptul fiscal, iar restricția privind libera circulație a capitalurilor ar
         fi consecința neconcordanțelor dintre diferitele reglementări naționale.

      47      În această privință, trebuie să se sublinieze, asemenea Comisiei, că restricția în cauză nu rezultă din neconcordanțe între
         legislațiile naționale, ci exclusiv din regimul belgian al transferabilității.

      48      În plus, este adevărat că statul membru în cauză, prin organizarea impozitării pentru achizițiile de bunuri imobile rezidențiale
         pe teritoriul său, acționează în conformitate cu principiul teritorialității consacrat de dreptul fiscal internațional și
         recunoscut de dreptul Uniunii (a se vedea în special Hotărârea Futura Participations și Singer, citată anterior, punctul 22).
         Totuși, competențele recunoscute de statele membre în temeiul principiului teritorialității trebuie să fie exercitate cu respectarea
         principiilor dreptului Uniunii.

      49      Or, potrivit articolului 58 alineatul (1) litera (a) CE, articolul 56 CE nu aduce atingere dreptului statelor membre „de a
         aplica dispozițiile incidente ale legislațiilor fiscale care stabilesc o distincție între contribuabilii care nu se găsesc
         în aceeași situație în ceea ce privește […] locul unde capitalurile lor au fost investite”. Totuși, această derogare este
         ea însăși limitată de articolul 58 alineatul (3) CE, care prevede că măsurile și procedurile menționate la alineatul (1) din
         acest articol „nu trebuie să constituie un mijloc de discriminare arbitrară și nici o restrângere disimulată a liberei circulații
         a capitalurilor și plăților, astfel cum este aceasta definită la articolul 56” (Hotărârea din 7 septembrie 2004, Manninen,
         C‑319/02, Rec., p. I‑7477, punctul 28, și Hotărârea Comisia/Austria, citată anterior, punctul 28).

      50      Astfel, a admite că un stat membru poate să aplice în mod liber un tratament diferit numai în funcție de locul primei reședințe
         principale ar lipsi de conținut normele privind libera circulație a capitalurilor (a se vedea în acest sens, referitor la
         libertatea de stabilire, Hotărârea din 28 ianuarie 1986, Comisia/Franța, 270/83, Rec., p. 273, punctul 18, Hotărârea din 8
         martie 2001, Metallgesellschaft și alții, C‑397/98 și C‑410/98, Rec., p. I‑1727, punctul 42, și Hotărârea din 27 noiembrie
         2008, Papillon, C‑418/07, Rep., p. I‑8947, punctul 26).

      51      În această privință, trebuie amintit de la început că, potrivit jurisprudenței Curții, pentru ca o reglementare fiscală națională
         precum cea în discuție în acțiunea principală, care operează o distincție între deductibilitatea taxei de înscriere plătite
         în Regiunea flamandă și cea plătită în alt stat membru, să poată fi considerată compatibilă cu dispozițiile tratatului referitoare
         la libera circulație a capitalurilor, trebuie ca diferența de tratament să privească situații care nu sunt comparabile în
         mod obiectiv sau ca aceasta să fie justificată de un motiv imperativ de interes general (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 6 iunie 2000, Verkooijen, C‑35/98, Rep., p. I‑4071, punctul 43, și Hotărârile citate anterior Manninen, punctul 29, și
         Comisia/Austria, punctul 29).

      52      În acest context, Regatul Belgiei susține că situațiile nu sunt comparabile.

      53      Astfel cum s‑a arătat la punctele 23 și 24 din prezenta hotărâre, acest stat membru susține în mod special că toate persoanele
         care cumpără pentru prima dată un bun imobil situat în Regiunea flamandă sunt tratate în mod similar, întrucât datorează o
         taxă de înscriere în valoare de 10 % din valoarea de piață a bunului imobil achiziționat. În schimb, situația acestor persoane
         nu ar fi comparabilă cu cea a persoanelor care au cumpărat anterior în această regiune un bun imobil care urmează să fie reședința
         lor principală, întrucât acestea din urmă au achitat deja taxa de înscriere în această regiune la achiziționarea reședinței
         lor principale anterioare.

      54      Această argumentare nu poate fi însă admisă.

      55      Astfel, este adevărat că potrivit jurisprudenței Curții, în materia impozitelor directe, situația rezidenților și aceea a
         nerezidenților într‑un stat nu sunt, ca regulă generală, comparabile, în măsura în care venitul obținut pe teritoriul unui
         stat de un nerezident nu constituie, cel mai adesea, decât o parte din venitul său global, centralizat la locul reședinței
         sale, iar capacitatea contributivă personală a nerezidentului, rezultând din luarea în considerare a ansamblului veniturilor
         sale și a situației sale personale și familiale, se poate aprecia cu cea mai mare ușurință în locul unde acesta are centrul
         intereselor sale personale și patrimoniale, care corespunde în general reședinței sale obișnuite (Hotărârea Schumacker, citată
         anterior, punctele 31 și 32, Hotărârea din 16 mai 2000, Zurstrassen, C‑87/99, Rec., p. I‑3337, punctul 21, și Hotărârea Wallentin,
         citată anterior, punctul 15).

      56      Pentru acest motiv, astfel cum subliniază Regatul Belgiei, în general, neacordarea de către un stat membru unui nerezident
         a unor avantaje fiscale pe care le acordă unui rezident nu este discriminatorie, având în vedere diferențele obiective dintre
         situația rezidenților și cea a nerezidenților atât din punctul de vedere al sursei de venit, cât și din punctul de vedere
         al capacității contributive personale sau al situației personale și familiale (a se vedea Hotărârea Schumacker, citată anterior,
         punctul 34, Hotărârea din 12 iunie 2003, Gerritse, C‑234/01, Rec., p. I‑5933, punctul 44, și Hotărârea Wallentin, citată anterior,
         punctul 16).

      57      Totuși, trebuie să se sublinieze că aceste principii au fost dezvoltate de Curte în cadrul unei jurisprudențe referitoare
         la impozitul pe venit, domeniu în care diferențele obiective dintre persoanele impozabile, cum ar fi sursa de venit, capacitatea
         contributivă personală sau situația personală și familială pot avea o influență asupra impozitării contribuabilului și în
         general sunt luate în considerare de legiuitor.

      58      Or, această situație nu se regăsește în cazul taxei de înscriere în litigiu, care este stabilită în funcție de prețul de vânzare
         al bunurilor imobile. De altfel, Regatul Belgiei nu a susținut și nu reiese din niciun element al dosarului că reglementarea
         în cauză ține seama efectiv de vreuna dintre aceste diferențe obiective pentru plata acestei taxe.

      59      În aceste condiții, în ceea ce privește taxa de înscriere în litigiu, singura diferență între situația nerezidenților în Belgia,
         inclusiv a resortisanților belgieni care și‑au exercitat dreptul de liberă circulație în Uniune, și cea a rezidenților în
         Regiunea flamandă, resortisanți belgieni sau din alt stat membru, care achiziționează o nouă reședință principală în această
         regiune, privește locul reședinței lor principale anterioare. Astfel, în aceste două situații, respectivele persoane au cumpărat
         un bun imobil în Regiunea flamandă pentru a se stabili aici și, cu ocazia achiziționării reședinței lor principale anterioare,
         unii au plătit un impozit de aceeași natură ca taxa de înscriere în statul în care era situată această reședință, în timp
         ce ceilalți au plătit această taxă în regiunea în discuție.

      60      Trebuie să se considere, așadar, astfel cum subliniază Comisia, că situațiile descrise la punctul anterior sunt obiectiv comparabile.

      61      În scopul stabilirii existenței unei discriminări, caracterul comparabil al unei situații comunitare cu o situație strict
         internă trebuie să fie analizat ținând cont de obiectivul urmărit de dispozițiile naționale în cauză (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 18 iulie 2007, Oy AA, C‑231/05, Rep., p I‑6373, punctul 38, și Hotărârea Papillon, citată anterior, punctul
         27).

      62      În această privință, Regatul Belgiei precizează în memoriul său în apărare că decretul adoptat la 1 februarie 2002 de Regiunea
         flamandă, care a adus mai multe modificări versiunii anterioare a Wb.Reg., ar viza în principal trei obiective.

      63      În primul rând, acest ordin ar tinde să sporească mobilitatea în muncă și să reducă traficul rutier în beneficiul mediului.
         În acest context, regimul transferabilității ar încuraja în special mutarea într‑o locuință mai potrivită. În al doilea rând,
         acest regim ar promova mai curând renovarea imobilelor și a locuințelor decât construcțiile noi. În al treilea rând, reducerea
         taxelor de înscriere ar permite moderarea chiriilor, majorând, printre altele, profitul brut al proprietarilor locatori.

      64      În această privință, presupunând chiar că reglementarea în litigiu ar putea ajuta efectiv la atingerea acestor obiective,
         trebuie să se constate că Regatul Belgiei nu a arătat modul în care excluderea persoanelor care și‑au vândut reședința principală
         într‑un alt stat membru decât Belgia de la acordarea regimului transferabilității ar permite realizarea la un nivel superior
         a obiectivelor menționate.

      65      Astfel, după cum Comisia precizează în mod întemeiat, discriminarea operată de această reglementare, mai precis excluderea
         unei anumite categorii de cumpărători de bunuri imobiliare situate în Regiunea flamandă de la acordarea transferabilității,
         nu contribuie la realizarea obiectivelor menționate, având în vedere că rezidenții statelor membre care locuiesc în apropiere
         de Regiunea flamandă și care desfășoară o activitate economică în această regiune în calitate de salariat sau de lucrător
         independent ar putea fi incitați de regimul în cauză să își transfere reședința principală în regiunea menționată și să beneficieze
         astfel de avantajele expuse la punctul 63 din prezenta hotărâre.

      66      În consecință, argumentul invocat de Regatul Belgiei și întemeiat pe inexistența caracterului comparabil al situației contribuabililor
         interni cu cea a contribuabililor proveniți dintr‑un alt stat membru nu poate fi admis.

      67      Având în vedere aprecierile precedente, trebuie să se constate că, în măsura în care defavorizează pe plan fiscal situațiile
         reglementate de dreptul Uniunii în raport cu situațiile interne, articolul 61/3 din Wb.Reg. constituie o restricție interzisă
         de articolul 56 alineatul (1) CE.

      68      În sfârșit, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, o astfel de restricție nu poate fi acceptată decât dacă este
         justificată de motive imperative de interes general. În plus, într‑o asemenea ipoteză, trebuie ca restricția să fie de natură
         să asigure realizarea obiectivului în cauză și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv (Hotărârea
         din 13 decembrie 2005, Marks & Spencer, C‑446/03, Rec., p. I‑10837, punctul 35, precum și Hotărârea din 13 martie 2007, Test
         Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Rep., p. I‑2107, punctul 64).

      69      În acest context, Regatul Belgiei, susținut de guvernul maghiar, arată că restricția privind libera circulație a capitalurilor
         rezultată din articolul 61/3 din Wb.Reg. ar fi justificat de necesitatea de a apăra coerența regimului său fiscal.

      70      Astfel, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că necesitatea de a garanta coerența regimului fiscal poate justifica o reglementare
         de natură să restrângă libertățile fundamentale (Hotărârea Bachmann, citată anterior, punctul 21, Hotărârea din 28 ianuarie
         1992, Comisia/Belgia, citată anterior, punctul 14, Hotărârea Manninen, citată anterior, punctul 42, și Hotărârea din 23 octombrie
         2008, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, C‑157/07, Rep., p. I‑8061, punctul 43).

      71      Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru ca un argument întemeiat pe o asemenea justificare să poată
         fi admis, trebuie stabilită existența unei legături directe între avantajul fiscal respectiv și compensarea acestui avantaj
         cu o prelevare fiscală determinată (a se vedea în special Hotărârea Verkooijen, citată anterior, punctul 57, Hotărârea din
         18 septembrie 2003, Bosal, C‑168/01, Rec., p. I‑9409, punctul 29, și Hotărârea Manninen, citată anterior, punctul 42 și jurisprudența
         citată).

      72      În această privință, trebuie să se sublinieze că, astfel cum arată Regatul Belgiei, în temeiul regimului stabilit prin articolul
         61/3 din Wb.Reg., taxa de înscriere plătită la achiziționarea unei locuințe cu destinația de reședință principală în Regiunea
         flamandă poate fi dedusă în anumite condiții, în limita maximă de 12 500 de euro din taxa de înscriere datorată la achiziționarea
         unei noi reședințe principale în această regiune.

      73      Or, trebuie să se sublinieze că, întrucât Regatul Belgiei nu are niciun drept de impunere cu privire la tranzacția de vânzare‑cumpărare
         efectuată anterior într‑un alt stat membru de persoanele care decid să își stabilească noua reședință principală în Regiunea
         flamandă, configurația acestui avantaj fiscal reflectă o logică simetrică (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Krankenheim
         Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, citată anterior, punctul 42).

      74      Astfel, în cazul în care aceste persoane ar beneficia de regimul transferabilității la achiziționarea unui bun imobil în Regiunea
         flamandă, ar beneficia necuvenit de un regim de impozitare la care nu ar fi fost supusă și achiziția lor imobiliară anterioară,
         în afara Belgiei.

      75      Rezultă de aici că în cadrul acestui regim există o legătură între avantajul fiscal și prelevarea inițială. Astfel, este vorba,
         pe de o parte, despre același contribuabil care a achitat deja taxa în discuție și care are dreptul la deducere, iar pe de
         altă parte, despre un avantaj acordat în cadrul aceleiași impozitări.

      76      În acest context, trebuie amintit că aceste două condiții, respectiv același contribuabil și aceeași impozitare, au fost considerate
         suficiente de Curte pentru a stabili existența unei astfel de legături (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior
         Verkooijen, punctul 58, Bosal, punctele 29 și 30, și Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, punctul 42). În plus,
         trebuie să se sublinieze că Comisia nu neagă și chiar a recunoscut în replica formulată că avantajul fiscal în cauză este
         acordat aceluiași contribuabil și în cadrul aceluiași impozit.

      77      Având în vedere aprecierile anterioare, trebuie să se constate că restricția rezultată din articolul 61/3 din Wb.Reg. este
         justificată de necesitatea de a garanta coerența regimului fiscal.

      78      Totuși, pentru justificarea restricției în acest temei, ea trebuie să fie, în plus, adecvată și proporțională față de obiectivul
         urmărit, astfel cum s‑a amintit la punctul 68 din prezenta hotărâre.

      79      În această privință, trebuie să se sublinieze de la început că în memoriile lor nici Comisia, nici Regatul Belgiei nu și‑au
         precizat poziția cu privire la caracterul proporționat al regimului în cauză.

      80      Trebuie să se sublinieze că, în lumina jurisprudenței Curții, restricția în cauză este adecvată pentru atingerea acestui obiectiv,
         întrucât se aplică în mod perfect simetric, putând fi dedusă numai taxa de înscriere plătită anterior în cadrul regimului
         fiscal belgian (a se vedea în acest sens Hotărârea Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, citată anterior, punctul
         44).

      81      Pe de altă parte, din jurisprudența Curții reiese de asemenea că această restricție este proporțională cu obiectivul vizat,
         în timp ce dispoziția în cauză limitează la maximum 12 500 de euro cuantumul deducerii acordate din taxa de înscriere datorată
         de persoana care cumpără o nouă reședință în Regiunea flamandă (a se vedea în acest sens Hotărârea Krankenheim Ruhesitz am
         Wannsee‑Seniorenheimstatt, citată anterior, punctul 45). Astfel, prevăzând o asemenea limitare, regimul în litigiu își menține
         caracterul de avantaj fiscal și nu este asimilat unei scutiri disimulate.

      82      Rezultă că restricția privind libera circulație a capitalurilor se justifică prin motive legate de apărarea coerenței regimului
         fiscal.

      83      În ceea ce privește încălcarea de către regimul în litigiu a articolului 40 din Acordul privind SEE invocată de Comisie, trebuie
         să se sublinieze că, în măsura în care prevederile acestui articol au aceeași valoare juridică precum dispozițiile identice,
         în esență, ale articolului 56 CE (a se vedea Hotărârea din 11 iunie 2009, Comisia/Țările de Jos, C‑521/07, Rep., p. I‑4873,
         punctul 33, și Hotărârea din 28 octombrie 2010, Établissements Rimbaud, C‑72/09, Rep., p. I‑10659, punctul 22), ansamblul
         considerațiilor de mai sus sunt aplicabile, în circumstanțe precum cele din prezenta acțiune, mutatis mutandis articolului 40 menționat.

      84      În consecință, motivul întemeiat pe încălcarea liberei circulații a capitalurilor este nefondat. Prin urmare, acțiunea Comisiei
         trebuie respinsă ca fiind nefondată.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      85      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Regatul Belgiei a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată
         și aceasta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 10 iunie 2010. # Leo-Libera GmbH împotriva Finanzamt Buchholz in der Nordheide. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare - Taxa pe valoarea adăugată -Directiva 2006/112/CE - Articolul 135 alineatul (1) litera (i) - Scutirea pariurilor, a loteriilor și a altor forme de jocuri de noroc - Condiții și limite - Competența statelor membre de a determina. # Cauza C-58/09.

text:
      Cauza C‑58/09
      Leo‑Libera GmbH
      împotriva
      Finanzamt Buchholz in der Nordheide
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesfinanzhof)
      „Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare — Taxă pe valoarea adăugată — Directiva 2006/112/CE — Articolul 135 alineatul (1) litera (i) — Scutirea pariurilor, a loteriilor și a altor forme de jocuri de noroc — Condiții și limite — Competență de stabilire a statelor membre”
      Sumarul hotărârii
      Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — Scutiri — Scutirea pariurilor, a loteriilor și a altor forme de jocuri de noroc
      [Directiva 2006/112 a Consiliului, art. 135 alin. (1) lit. (i)]
      Articolul 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie
         interpretat în sensul că exercitarea de către statele membre a posibilității de a stabili condiții și limite pentru scutirea
         de taxa pe valoarea adăugată prevăzută de dispoziția menționată le permite să nu scutească de această taxă decât anumite jocuri
         de noroc sau pariuri.

      Astfel, această dispoziție lasă o largă marjă de apreciere statelor membre în ceea ce privește scutirea sau impozitarea operațiunilor
         vizate, din moment ce permite statelor respective să stabilească limitele și condițiile acordării scutirii în discuție. Din
         modul său de redactare nu reiese, pe de altă parte, niciun element care să permită să se deducă faptul că legiuitorul comunitar
         ar fi intenționat să instituie o restricție de ordin cantitativ, indiferent de natura acesteia, în special cu scopul de a
         garanta că pot intra în domeniul de aplicare al scutirii de taxa pe valoarea adăugată vizate la această dispoziție cel puțin
         50 % din pariurile și din jocurile de noroc exploatate și organizate într‑un stat membru sau cel puțin 50 % din cifra de afaceri
         generată de exploatarea și de organizarea acestor jocuri. Pe de altă parte, principiul neutralității fiscale, potrivit căruia
         prestările de servicii similare, care se află, așadar, în concurență unele cu celelalte, nu trebuie tratate diferit în ceea
         ce privește aplicarea taxei pe valoarea adăugată, nu se opune unei asemenea reglementări. Astfel, principiul menționat nu
         poate fi interpretat, fără a lipsi de orice efect util articolul 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112 și larga
         marjă de apreciere pe care această dispoziție o recunoaște statelor membre, în sensul că se opune ca o formă de pariu sau
         de joc de noroc să fie scutită de la plata taxei pe valoarea adăugată, în timp ce o altă formă de joc nu este scutită, în
         măsura în care totuși cele două forme de joc nu se află în concurență între ele.

      (a se vedea punctele 26, 27, 34, 35 și 39 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      10 iunie 2010(*)

      „Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare – Taxa pe valoarea adăugată –Directiva 2006/112/CE – Articolul 135 alineatul (1) litera (i) – Scutirea pariurilor, a loteriilor și a altor forme de jocuri de noroc – Condiții și limite – Competență de stabilire a statelor membre”
      În cauza C‑58/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Bundesfinanzhof
         (Germania), prin decizia din 17 decembrie 2008, primită de Curte la 11 februarie 2009, în procedura

      Leo‑Libera GmbH
      împotriva
      Finanzamt Buchholz in der Nordheide,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii E. Levits, A. Borg Barthet, J.‑J. Kasel (raportor) și doamna M.
         Berger, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 martie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Leo‑Libera GmbH, de B. Hansen, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma, C. Blaschke și B. Klein, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul belgian, de doamnele L. Van den Broeck și C. Pochet, în calitate de agenți, asistate de P. Vlaemminck, de
         Y. T’Jampens și de A. Hubert, advocaten,

      –        pentru Irlanda, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de N. Travers, BL;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul S. Ossowski, în calitate de agent, asistat de doamna N. Shaw, barrister;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul D. Triantafyllou, în calitate de agent,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 martie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva
         2006/112/CEE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție
         specială, 09/vol. 3, p. 7).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între societatea Leo‑Libera GmbH (denumită în continuare „Leo‑Libera”),
         pe de o parte, și Finanzamt Buchholz in der Nordheide (administrația fiscală germană, denumită în continuare „Finanzamt”),
         pe de altă parte, cu privire la supunerea la taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) a veniturilor provenind
         din organizarea de jocuri de noroc prin utilizarea jocurilor de tip slot‑machine.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Articolul 131 din Directiva 2006/112 prevede:

      „Scutirile prevăzute la capitolele 2-9 se aplică fără să aducă atingere altor dispoziții comunitare și în conformitate cu
         condițiile pe care statele membre le stabilesc în scopul de a asigura aplicarea corectă și directă a acestor scutiri și de
         a preveni orice posibilă evaziune, fraudă sau abuz.”

      4        Articolul 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112 prevede:

      „Statele membre scutesc următoarele operațiuni:
      […]
      (i)      pariuri, loterii și alte forme de jocuri de noroc, sub rezerva condițiilor și restricțiilor stabilite de fiecare stat membru”.
      5        Înainte de intrarea în vigoare a Directivei 2006/112, dispoziția pertinentă din dreptul comunitar era articolul 13 secțiunea
         B litera (f) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre
         referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO
         L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”). Articolul 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112 și
         articolul 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă au un cuprins identic.

       Reglementarea națională
      6        Articolul 1 alineatul 1 punctul 1 prima teză din Legea privind impozitul pe cifra de afaceri (Umsatzsteuergesetz 2005, BGBl.
         2005 I, p. 386), în versiunea acesteia aplicabilă în acțiunea principală (denumită în continuare „UStG”), prevede că „livrările
         și alte prestări de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul național de un comerciant în cadrul întreprinderii sale”
         sunt supuse TVA‑ului.

      7        Până la 5 mai 2006, articolul 4 punctul 9 litera b) din această lege prevedea că, printre operațiunile care intră în domeniul
         de aplicare al articolului 1 alineatul 1 punctul 1, erau scutite:

      „operațiunile care intră în domeniul de aplicare al Legii privind loteriile și pariurile hipice, precum și cele realizate
         de cazinouri publice autorizate și care au legătură cu activitatea de cazinou a acestora. Nu beneficiază de această scutire
         operațiunile care intră în domeniul de aplicare al Legii privind loteriile și pariurile hipice și care sunt scutite de plata
         taxei pe loterii și pariuri hipice sau pentru care această taxă nu este aplicată în general”.

      8        În urma Hotărârii din 17 februarie 2005, Linneweber și Akritidis (C‑453/02 și C‑462/02, Rec., p. I‑1131), articolul 4 punctul
         9 litera b) din Umsatzsteuergesetz 2005 a fost modificat [Gesetz zur Eindämmung missbräuchlicher Steuergestaltungen (StEindämmG)
         din 28 aprilie 2006 (BGBl. 2006 I, p. 1095)], intrând în vigoare la 6 mai 2006. De la această dată sunt scutite de TVA:

      „operațiunile care intră în domeniul de aplicare al Legii privind loteriile și pariurile hipice. Nu beneficiază de această
         scutire operațiunile care intră în domeniul de aplicare al Legii privind loteriile și pariurile hipice și care sunt scutite
         de plata taxei pe loterii și pariuri hipice sau pentru care această taxă nu este aplicată în general”.

      9        În temeiul aplicării coroborate a UStG și a Legii privind pariurile hipice și loteriile [Rennwett- und Lotteriegesetz (denumită
         în continuare „RennwLottG”)], sunt scutite de TVA pariurile privind concursurile hipice publice („pariuri hipice”), pariurile
         cu valoare fixă („paris oddset”), loteriile și extragerile.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      10      Leo‑Libera exploatează o sală de jocuri echipată cu jocuri de tip slot‑machine. În declarația de TVA pentru luna ianuarie
         2007, aceasta a declarat operațiunile aferente acestor jocuri. În urma stabilirii de către Finanzamt a TVA‑ului de plătit
         cu titlu anticipat, Leo‑Libera a formulat o reclamație împotriva acestei stabiliri, susținând că operațiunile respective erau
         scutite de TVA. Astfel, Leo‑Libera a considerat că modificarea adusă articolului 4 punctul 9 litera b) din Umsatzsteuergesetz
         2005 prin StEindämmG era contrară dreptului comunitar.

      11      Întrucât Finanzamt a respins această reclamație ca nefondată, Leo‑Libera a formulat o acțiune în fața Finanzgericht. Acesta
         din urmă a respins această acțiune pentru motivul că operațiunile vizate nu erau scutite în temeiul articolului 4 punctul
         9 litera b) din UStG. Singurele operațiuni scutite în temeiul acestei dispoziții ar fi cele care intră în domeniul de aplicare
         al RennwLottG. Or, operațiunile aferente jocurilor de tip slot‑machine nu ar face parte din categoria operațiunilor scutite.
         Această instanță a mai adăugat că articolul 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112 permite statelor membre să
         prevadă excepții de la scutirea fiscală.

      12      În susținerea recursului său, formulat în fața Bundesfinanzhof, Leo‑Libera arată că, în conformitate cu articolul 135 alineatul
         (1) litera (i) din Directiva 2006/112, un stat membru nu poate scuti de TVA numai pariurile și loteriile, ci trebuie să scutească
         de această taxă „și celelalte jocuri de noroc sau pariuri”. Desigur, legiuitorii naționali ar putea supune această scutire
         unor condiții și limite. Totuși, aceștia nu ar putea impozita în mod general „celelalte jocuri de noroc și pariuri”. Or, în
         măsura în care reglementarea germană ar supune la plata TVA‑ului aproximativ 63 % din totalul operațiunilor de jocuri de noroc
         de pe teritoriul acestui stat membru, doar o mică parte din operațiuni ar mai beneficia de scutirea prevăzută de Directiva
         2006/112. Prin urmare, reglementarea națională nu ar fi conformă dreptului comunitar. În plus, această reglementare ar încălca
         principiul neutralității fiscale, întrucât ar pune exploatatorii de jocuri de tip slot‑machine într‑o situație defavorabilă
         în raport cu cazinourile publice, acestea din urmă putând repercuta TVA‑ul asupra jucătorilor.

      13      Bundesfinanzhof are unele dubii privind conformitatea cu dreptul comunitar a articolului 4 punctul 9 litera b) din UStG. Astfel,
         această instanță consideră că, în temeiul articolului 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă, astfel cum a fost interpretat
         de Curte, organizarea și exploatarea jocurilor de noroc și a pariurilor trebuie, în principiu, să fie scutite de TVA. Aceeași
         concluzie s‑ar impune cu privire la articolul 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112, întrucât cuprinsul celor
         două dispoziții comunitare în cauză este identic.

      14      Or, articolul 4 punctul 9 litera b) din UStG ar rezerva această scutire pentru un număr restrâns de jocuri, și anume loteriile
         și pariurile, deși acestea nu reprezintă decât o parte minoritară din ansamblul operațiunilor de jocuri efectuate pe teritoriul
         german și din cifra de afaceri produsă de această activitate pe același teritoriu.

      15      Prin urmare, instanța de trimitere își pune problema dacă, prin reforma legislativă din 2006, legiuitorul german nu a depășit
         marja de manevră pe care i‑o acordă dreptul comunitar.

      16      În aceste condiții, Bundesfinanzhof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Articolul 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112/CE […] trebuie interpretat în sensul că statelor membre le
         este permis să adopte o reglementare care nu scutește de la plata taxei decât anumite pariuri (hipice) și loterii și care
         exclude de la această scutire toate «celelalte forme de jocuri de noroc»?”

       Cu privire la cererea de redeschidere a procedurii orale
      17      Prin cererea depusă la grefa Curții la 17 martie 2010, Leo‑Libera a solicitat redeschiderea procedurii orale, în temeiul articolului
         61 din Regulamentul de procedură.

      18      În această privință, trebuie amintit că Curtea poate dispune redeschiderea procedurii orale, în conformitate cu articolul
         61 din Regulamentul de procedură, în cazul în care consideră că nu este suficient lămurită sau că trebuie să soluționeze cauza
         pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților (Hotărârea din 10 februarie 2000, Deutsche Post, C‑270/97 și
         C‑271/97, Rec., p. I‑929, punctul 30, precum și Hotărârea din 18 iunie 2002, Philips, C‑299/99, Rec., p. I‑5475, punctul 20).

      19      În speță, Curtea, după ascultarea avocatului general, consideră că dispune de toate elementele necesare pentru a soluționa
         cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare cu care este sesizată și că aceasta nu trebuie să fie examinată în raport
         cu un argument care nu a fost dezbătut în fața sa.

      20      În consecință, cererea prin care se solicită redeschiderea procedurii orale trebuie respinsă.

       Cu privire la întrebarea preliminară
      21      Prin intermediul întrebării adresate, instanța de trimitere solicită Curții, în esență, să stabilească dacă articolul 135
         alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că exercitarea de către statele membre a posibilității
         de a stabili condiții și limite pentru scutirea de TVA prevăzută de dispoziția menționată permite acestora să nu scutească
         de TVA decât anumite jocuri de noroc sau pariuri.

      22      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit de la bun început că, astfel cum rezultă din jurisprudența Curții,
         termenii folosiți pentru a desemna scutiri precum cele prevăzute la articolul 135 din Directiva 2006/112 sunt de strictă interpretare,
         dat fiind că aceste scutiri constituie derogări de la principiul general potrivit căruia TVA‑ul este perceput pentru fiecare
         prestare de servicii efectuată cu titlu oneros de către o persoană impozabilă (a se vedea, prin analogie în ceea ce privește
         A șasea directivă, Hotărârea din 13 iulie 2006, United Utilities, C‑89/05, Rec., p. I‑6813, punctul 21).

      23      În plus, interpretarea termenilor utilizați în cuprinsul acestei dispoziții trebuie să fie conformă cu obiectivele urmărite
         de scutirile menționate și să respecte cerințele principiului neutralității fiscale, inerent sistemului comun de TVA (a se
         vedea, prin analogie, Hotărârea United Utilities, citată anterior, punctul 22).

      24      În ceea ce privește în special pariurile, loteriile și alte jocuri de noroc, trebuie amintit că scutirea de care beneficiază
         este motivată de considerente de ordin practic, TVA‑ul fiind dificil de aplicat operațiunilor de jocuri de noroc, iar nu de
         dorința de a asigura acestor activități un tratament mai favorabil în materie de TVA, precum în cazul anumitor prestări de
         servicii de interes general realizate în sectorul social (Hotărârea United Utilities, citată anterior, punctul 23).

      25      Acestea sunt considerațiile în lumina cărora trebuie să se examineze dacă statele membre pot în mod valabil să restrângă domeniul
         de aplicare al scutirii de TVA prevăzute la articolul 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112, astfel încât numai
         o parte minoritară, stabilită fie în funcție de numărul de jocuri autorizate, fie în funcție de cifra de afaceri generată
         de aceste jocuri, din aceste pariuri și jocuri de noroc organizate pe teritoriul statelor menționate anterior poate beneficia
         de această scutire.

      26      În această privință, trebuie arătat mai întâi că rezultă chiar din cuprinsul articolului 135 alineatul (1) litera (i) din
         Directiva 2006/112 că această dispoziție a lăsat o largă libertate de apreciere statelor membre în ceea ce privește scutirea
         sau impozitarea operațiunilor vizate, din moment ce permite statelor respective să stabilească limitele și condițiile acordării
         scutirii în discuție.

      27      În continuare, trebuie constatat că articolul 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112 nu conține niciun element
         care să permită să se deducă faptul că legiuitorul comunitar ar fi intenționat să instituie o restricție de ordin cantitativ,
         indiferent de natura acesteia, în special cu scopul de a garanta că pot intra în domeniul de aplicare al scutirii de TVA vizate
         la această dispoziție cel puțin 50 % din pariurile și din jocurile de noroc exploatate și organizate într‑un stat membru sau
         cel puțin 50 % din cifra de afaceri generată de exploatarea și de organizarea acestor jocuri.

      28      În acest context, împrejurarea că, în mod repetat, Curtea a considerat că organizarea și exploatarea jocurilor și a aparatelor
         de jocuri de noroc trebuie scutite, în principiu, de TVA (a se vedea în special Hotărârea din 11 iunie 1998, Fischer, C‑283/95,
         Rec., p. I‑3369, punctul 25, precum și Hotărârea Linneweber și Akritidis, citată anterior, punctul 23) nu poate fi interpretată,
         având în vedere obiectivul urmărit de articolul 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112, precum și structura generală
         care se află la baza acestei directive, în sensul că repune în discuție această constatare.

      29      Astfel, în ceea ce privește, în primul rând, finalitatea scutirii în discuție, trebuie amintit că, în materie de pariuri și
         de jocuri de noroc, nu numai că statele membre sunt libere să determine condițiile și limitele scutirii prevăzute la articolul
         135 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112 (Hotărârile citate anterior Fischer, punctul 25, și Linneweber și Akritidis,
         punctul 23), însă acestea dispun și de o marjă de apreciere care le permite să interzică în tot sau în parte activitățile
         de această natură sau să le restricționeze și să prevadă modalități de control mai mult sau mai puțin stricte în acest scop
         (Hotărârea din 24 martie 1994, Schindler, C‑275/92, Rec., p. I‑1039, punctul 61, și Hotărârea din 21 septembrie 1999, Läärä
         și alții, C‑124/97, Rec., p. I‑6067, punctul 35).

      30      Prin urmare, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 47 din concluzii, un stat membru poate restrânge, pe propriul
         teritoriu, oferta de pariuri sau de jocuri de noroc la forme de jocuri cărora li se poate aplica TVA‑ul, astfel încât considerațiile
         de ordin practic ce se află la baza scutirii, astfel cum a fost amintit la punctul 24 din prezenta hotărâre, nu sunt aplicabile
         în privința acestora.

      31      O interpretare a articolului 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112 potrivit căreia această dispoziție, astfel
         cum susține Leo‑Libera, ar obliga totuși un stat membru care a optat pentru o abordare precum cea descrisă la punctul precedent
         să scutească de la plata TVA‑ului cel puțin 50 % din jocurile autorizate și/sau formele unor astfel de jocuri care generează
         cel puțin 50 % din cifra de afaceri realizată pe piața națională a tuturor pariurilor și a jocurilor de noroc ar fi, așadar,
         contrară atât obiectivului urmărit de legiuitorul comunitar, cât și principiului, amintit la punctul 22 din prezenta hotărâre,
         potrivit căruia dispozițiile derogatorii de la principiul general sunt de strictă interpretare.

      32      În ceea ce privește, în al doilea rând, structura Directivei 2006/112, trebuie arătat că, în măsura în care este cert că volumul
         cifrelor de afaceri realizate de jocurile scutite de TVA și, respectiv, de cele care nu sunt scutite poate cunoaște variații
         importante în timp, scutirea de TVA de care beneficiază o anumită formă de pariuri sau de jocuri de noroc ar putea fi, în
         ipoteza în care interpretarea preconizată de Leo‑Libera ar fi reținută, rând pe rând conformă sau contrară articolului 135
         alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112.

      33      Prin urmare, o astfel de interpretare ar fi nu numai de natură să genereze o insecuritate juridică importantă, ci ar fi și
         contrară spiritului articolului 131 din această directivă, care impune ca scutirile de TVA să fie aplicate în mod corect și
         simplu (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 ianuarie 2006, Turn- und Sportunion Waldburg, C‑246/04, Rec., p. I‑589,
         punctul 31).

      34      În sfârșit, trebuie adăugat că, în mod contrar celor susținute de Leo‑Libera, nici principiul neutralității fiscale, potrivit
         căruia prestările de servicii similare, care se află, așadar, în concurență unele cu celelalte, nu trebuie tratate diferit
         în ceea ce privește aplicarea TVA‑ului, nu se opune unei reglementări precum cea în cauză în acțiunea principală.

      35      Astfel, acest principiu nu poate fi interpretat, fără a lipsi de efect util articolul 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva
         2006/112 și larga marjă de apreciere pe care această dispoziție o recunoaște statelor membre, în sensul că se opune ca o formă
         de pariu sau de joc de noroc să fie scutită de la plata TVA‑ului în timp ce o altă formă de joc nu este scutită, în măsura
         în care totuși cele două forme de joc nu se află în concurență între ele.

      36      Or, astfel cum reiese din dosarul prezentat Curții, reglementarea națională în cauză în acțiunea principală nu tratează în
         mod diferit, din punctul de vedere al TVA‑ului, pariuri sau jocuri de noroc similare care pot fi considerate în concurență
         între ele.

      37      Faptul că pariurile sau jocurile de noroc scutite de la plata TVA‑ului nu constituie, precum în acțiunea principală, decât
         o parte minoritară din jocurile autorizate pe teritoriul național și/sau nu generează decât o parte minoritară din cifra de
         afaceri totală realizată în domeniul jocurilor pe acest teritoriu nu este, așadar, pertinent din perspectiva principiului
         neutralității fiscale.

      38      De asemenea, și contrar celor susținute de Leo‑Libera, este lipsit de pertinență din perspectiva principiului menționat faptul
         că valoarea unei taxe nearmonizate asupra jocurilor, care trebuie plătită și de anumiți organizatori și exploatatori de pariuri
         și de jocuri de noroc supuși la plata TVA‑ului, este modulată în funcție de TVA‑ul datorat pentru această activitate, întrucât
         principiul neutralității fiscale nu are vocație să se aplice unei astfel de taxe (a se vedea în acest sens Hotărârea Fischer,
         citată anterior, punctul 30).

      39      Având în vedere considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 135 alineatul (1) litera
         (i) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că exercitarea de către statele membre a posibilității de a stabili
         condiții și limite pentru scutirea de TVA prevăzută de dispoziția menționată le permite să nu scutească de această taxă decât
         anumite jocuri de noroc sau pariuri.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      40      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolul 135 alineatul (1) litera (i) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun
            al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că exercitarea de către statele membre a posibilității de a stabili
            condiții și limite pentru scutirea de TVA prevăzută de dispoziția menționată le permite să nu scutească de această taxă decât
            anumite jocuri de noroc sau pariuri.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE (Camera a treia) 20 iunie 2012.#Alma Yael Cristina împotriva Comisiei Europene.#Funcție publică – Concurs general – Decizie a comisiei de evaluare din cadrul concursului de neadmitere a participării la probele de evaluare – Căi de atac – Acțiune în justiție introdusă fără a aștepta decizia privind reclamația administrativă – Admisibilitate – Condiții specifice de admitere la concurs – Experiență profesională în raport cu natura funcțiilor.#Cauza F-83/11.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 16 noiembrie 2000. # Sarrió SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Concurență - Amendă - Motivare. # Cauza C-291/98 P.