title: Hotărârea Curții (camera a opta) din 17 martie 2011.#Naftiliaki Etaireia Thasou AE (C-128/10) și Amaltheia I Naftiki Etaireia (C-129/10) împotriva Ypourgos Emporikis Naftilías.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Symvoulio tis Epikrateias - Grecia.#Trimitere preliminară - Libera prestare a serviciilor - Cabotaj maritim - Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 - Articolele 1 și 4 - Autorizație administrativă prealabilă pentru servicii de cabotaj - Controlul condițiilor de siguranță a navelor - Menținerea ordinii în porturi - Obligații de serviciu public - Lipsa unor criterii precise și cunoscute în prealabil.#Cauze conexate C-128/10 și C-129/10.

text:
      Cauzele conexate C‑128/10 și C‑129/10
      Naftiliaki Etaireia Thasou
      și
      Amaltheia I Naftiki Etaireia
      împotriva
      Ypourgos Emporikis Naftilías
      (cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de Symvoulio tis Epikrateias)
      „Trimitere preliminară – Libera prestare a serviciilor – Cabotaj maritim – Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 – Articolele 1 și 4 – Autorizație administrativă prealabilă pentru servicii de cabotaj – Controlul condițiilor de siguranță a navelor – Menținerea ordinii în porturi – Obligații de serviciu public – Lipsa unor criterii precise și cunoscute în prealabil”
      Sumarul hotărârii
      Transporturi – Transporturi maritime – Libera prestare a serviciilor – Cabotaj maritim – Reglementare națională care condiționează
            serviciile de cabotaj maritim de un regim de autorizare prealabilă
      (Regulamentul nr. 3577/92 al Consiliului, art. 1 și 4)
      Dispozițiile articolului 1 coroborate cu cele ale articolului 4 din Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 de aplicare a principiului
         liberei circulații a serviciilor la transporturile maritime în interiorul statelor membre (cabotaj maritim) trebuie interpretate
         în sensul că nu se opun unei reglementări naționale prin care este instituit un regim de autorizare prealabilă pentru serviciile
         de cabotaj maritim care prevede adoptarea unor decizii administrative prin care se impune respectarea anumitor sloturi orare
         din motive legate, pe de o parte, de siguranța navelor și de ordinea în porturi și, pe de altă parte, de obligații de serviciu
         public, cu condiția ca un astfel de regim să se întemeieze pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în prealabil,
         în special în eventualitatea în care mai mulți armatori doresc să intre în același port în același moment. În ceea ce privește
         deciziile administrative prin care sunt impuse obligații de serviciu public, este în plus necesar să se poată demonstra o
         nevoie reală de serviciu public ca urmare a insuficienței serviciilor regulate de transport în condiții de liberă concurență.
         Revine instanței naționale obligația de a aprecia dacă aceste condiții sunt îndeplinite.

      (a se vedea punctul 63 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      17 martie 2011(*)

      „Trimitere preliminară – Libera prestare a serviciilor – Cabotaj maritim – Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 – Articolele 1 și 4 – Autorizație administrativă prealabilă pentru servicii de cabotaj – Controlul condițiilor de siguranță a navelor – Menținerea ordinii în porturi – Obligații de serviciu public – Lipsa unor criterii precise și cunoscute în prealabil”
      În cauzele conexate C‑128/10 și C‑129/10,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Symvoulio tis
         Epikrateias (Grecia), prin deciziile din 30 decembrie 2009, primite de Curte la 11 martie 2010, în procedurile

      Naftiliaki Etaireia Thasou AE (C‑128/10),

      Amaltheia I Naftiki Etaireia (C‑129/10)

      împotriva
      Ypourgos Emporikis Naftilías,
      cu participarea:
      Koinopraxia Epibatikon Ochimatagogon Ploion Kavalas – Thasou (C‑128/10),

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din domnul K. Schiemann, președinte de cameră, domnul L. Bay Larsen și doamna C. Toader (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul elen, de doamna S. Chala, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamna L. Lozano Palacios și de domnul D. Triantafyllou, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea dispozițiilor relevante ale dreptului Uniunii în
         materia liberei prestări a serviciilor în domeniul cabotajului maritim.

      2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între Naftiliaki Etaireia Thasou AE (denumită în continuare „Naftiliaki
         Etaireia Thasou”) și Amaltheia I Naftiki Etaireia, pe de o parte, și Ypourgos Emporikis Naftilías (ministrul marinei comerciale),
         pe de altă parte, cu privire la validitatea unor decizii adoptate de acesta din urmă prin care cabotajul maritim a fost supus
         anumitor condiții.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 al Consiliului din 7 decembrie 1992 de aplicare a principiului liberei circulații a serviciilor
         la transporturile maritime în interiorul statelor membre (cabotaj maritim) (JO L 364, p. 7, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 83,
         denumit în continuare „regulamentul”) prevede în al optulea considerent că:

      „[...] punerea în aplicare a [...] liber[ei prestări a serviciilor] ar trebui să fie progresivă și să nu urmeze neapărat un
         model uniform pentru toate serviciile în cauză, ținând seama de natura anumitor servicii specifice și de dimensiunea efortului
         pe care anumite economii din Comunitate care prezintă diferențe de dezvoltare va trebui să îl susțină.”

      4        Al nouălea considerent al regulamentului are următorul cuprins:

      „întrucât introducerea noțiunii de servicii publice, care generează anumite drepturi și obligații pentru armatorii respectivi,
         poate fi justificată de necesitatea de a asigura servicii de transport regulat adecvate spre, dinspre și între insule, cu
         condiția să nu existe nicio discriminare pe bază de naționalitate sau rezidență.”

      5        Articolul 1 alineatul (1) din regulament prevede:

      „Începând cu 1 ianuarie 1993, libertatea de a presta servicii în domeniul transportului maritim în interiorul unui stat membru
         (cabotaj maritim) se aplică armatorilor comunitari care operează nave înmatriculate într‑un stat membru și arborează pavilionul
         acelui stat membru, sub rezerva îndeplinirii de aceste nave a tuturor condițiilor pentru practicarea cabotajului în acel stat
         membru, inclusiv navele înmatriculate în registrul Euros, de îndată ce acest registru va fi aprobat de Consiliu.”

      6        Articolul 2 din regulament prevede:

      „În sensul prezentului regulament:
      1.      [...]
      (c)      cabotaj insular: transportul pasagerilor sau al mărfurilor pe mare între:
      –        porturi situate în partea continentală și pe una sau mai multe insule ale unuia și aceluiași stat membru;
      –        porturi situate pe insule ale unuia și aceluiași stat membru;
      [...]
      3.      «contract de servicii publice» înseamnă un contract încheiat între autoritățile competente ale unui stat membru și un armator
         comunitar în scopul furnizării către public de servicii de transport corespunzătoare.

      Un contract de servicii publice poate reglementa îndeosebi:
      –        servicii de transport care satisfac norme stabilite de continuitate, regularitate, capacitate și calitate;
      –        servicii de transport suplimentare;
      –        servicii de transport la prețuri specificate și în condiții stabilite, în special pentru anumite categorii de pasageri sau
         anumite rute;

      –        adaptarea serviciilor la anumite cerințe efective;
      4.      «obligații aferente serviciilor publice» înseamnă obligațiile pe care armatorul comunitar respectiv, dacă ar ține seama de
         propriul interes comercial, nu și le‑ar asuma sau nu și le‑ar asuma în aceeași măsură sau în aceleași condiții;

      [...]”
      7        Articolul 4 din regulament are următorul cuprins:

      „(1)      Un stat membru poate încheia contracte de servicii publice cu societăți de navigație care participă la servicii regulate spre,
         dinspre și între insule sau le poate impune obligații aferente serviciilor publice ca o condiție pentru furnizarea de servicii
         de cabotaj.

      În cazul în care un stat membru [...] impune obligații aferente serviciilor publice, face acest lucru pe o bază nediscriminatorie
         față de toți armatorii comunitari.

      (2)      În cazul în care impun obligații aferente serviciilor publice, statele membre se limitează la cerințe privind porturile care
         urmează să fie deservite, regularitatea, continuitatea, frecvența, capacitatea de a furniza serviciul, tarifele practicate
         și echipajul navei.

      [...]”
      8        Articolul 6 alineatele (2) și (3) din regulament prevede:

      „(2)      Prin derogare, cabotajul insular în Marea Mediterană și cabotajul privind arhipelagurile Canare, Azore și Madeira, Ceuta și
         Melilla, insulele franceze de‑a lungul coastei atlantice și departamentele franceze de peste mări sunt temporar exceptate
         de la aplicarea prezentului regulament până la 1 ianuarie 1999.

      (3)      Din rațiuni de coeziune economică și socială, derogarea prevăzută la alineatul (2) se extinde în cazul Greciei până la 1 ianuarie
         2004 pentru servicii regulate de transport de pasageri și de transport cu feribotul, precum și pentru serviciile efectuate
         de nave de mai puțin de 650 de tone brute.”

       Dreptul național
      9        Articolul 1 din Legea 2932/2001 privind libera prestare a serviciilor de cabotaj maritim (FEK A’ 145/27.6.2001), în versiunea
         aplicabilă situației de fapt din acțiunea principală (denumită în continuare „Legea 2932/2001”), prevede:

      „1.      De la 1 noiembrie 2002, este liberă prestarea de servicii de transport maritim care:
      a)      sunt asigurate în schimbul unei remunerații de un armator dintr‑un stat membru al Comunității […] și
      b)      sunt efectuate între porturi situate pe continent și pe insule sau între porturi de pe insule, de nave de transport de pasageri
         și de vehicule, de nave de transport de pasageri sau de nave de transport de mărfuri, care operează pe o linie regulată de
         transport de pasageri și de feriboturi, precum și de nave cu o capacitate brută maximă de 650 de unități de măsură, […], dacă
         aceste nave sunt înmatriculate în Grecia sau în alt stat membru […] și arborează pavilionul acestui stat.

      […]”
      10      Articolul 2 alineatul 6 din Legea 2932/2001 prevede:

      „Prin decizia ministrului, adoptată după consultarea Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion, pot fi impuse obligații de serviciu
         public armatorilor care doresc să exploateze o navă pe una sau pe mai multe linii. Obligațiile menționate sunt impuse pentru
         a răspunde unor rațiuni de interes public; acestea includ, fără a crea discriminări, condiții privind porturile care urmează
         să fie deservite, regularitatea cu care sunt deservite, continuitatea, frecvența, capacitatea de a presta servicii de transport,
         navlul și echipajul navelor [...]”

      11      Articolul 3 din Legea 2932/2001, intitulat „Utilizarea pentru serviciu regulat – Condiții”, prevede:

      „1.      Destinația unei nave de transport de pasageri și de vehicule, a unei nave de transport de pasageri sau a unei nave de transport
         de mărfuri este valabilă pentru o perioadă de un an, cu efect de la 1 noiembrie (serviciu regulat).

      2.      Pentru această destinație:
      a)      nava trebuie să îndeplinească toate condițiile legale pentru a efectua cabotajul în statul membru în care este înmatriculată
         și în Grecia, să dispună de toate documentele maritime impuse de dispozițiile în vigoare, de certificatele în materie de siguranță
         și de protecție a mediului marin și de un certificat de clasă eliberat de o societate de clasificare recunoscută, când aceasta
         îi urmărește parcursul [...];

      b)      nava trebuie să fie adaptată la condițiile infrastructurii portuare, precum și la eventualele cerințe specifice ale liniei
         pe care va trebui să o deservească;

      [...]”
      12      Articolul 4 din Legea 2932/2001, intitulat „Procedura privind utilizarea pentru serviciu regulat”, prevede:

      „1.      Pentru a utiliza una sau mai multe nave pe un traseu determinat, armatorul trebuie să depună la minister o declarație în care
         să menționeze numele și sediul sau domiciliul său; dacă armatorul este o persoană fizică, trebuie să indice numele, prenumele
         și cetățenia sa. [...] Acesta menționează în plus datele de identificare ale navei, rutele pe care le va asigura pe una sau
         mai multe linii ale rețelei, porturile de plecare, destinația finală și escalele în ordinea acestora, zilele și orele de plecare
         și de sosire, prețul maxim al serviciului la clasa economică sau la clasa unică […] în perioada de operare și celelalte elemente
         indicate în decretul menționat la alineatul următor.

      [...]
      3.      Declarația de stabilire a destinației este depusă până la 31 ianuarie. Serviciul competent publică, până la 10 februarie,
         un comunicat de presă care apare în cel puțin două cotidiene distribuite în întreaga țară și care prezintă declarațiile care
         au fost depuse și, până la 20 februarie, orice persoană interesată poate să își completeze, să își modifice sau să își retragă
         declarația. Serviciul competent comunică aceste modificări până la 28 februarie, prin publicarea unui comunicat de presă și
         prin indicarea acestora pe pagina web a ministerului, dacă există. Cu excepția aplicării alineatului următor, până la 31 martie,
         serviciul comunică în scris persoanei interesate acceptarea declarației.

      4.      Ministerul poate, în măsura în care este necesar, să modifice declarația în ceea ce privește rutele deservite, atunci când
         apreciază, cu indicarea motivelor, că

      a)      situația în unul sau mai multe porturi nu permite efectuarea transportului pe rutele solicitate, din motive care țin de siguranța
         navei sau de ordinea în port,

      b)      nava nu poate intra fără dificultate în port și nu poate efectua transportul către o zonă determinată a portului la momentul
         pe care îl declară și

      c)      frecvența transporturilor sau data prevăzută de întrerupere a acestora nu îndeplinește, pentru perioada de operare, cerințele
         constante de regularitate în prestarea serviciilor; ministerul poate de asemenea să modifice declarația în ceea ce privește
         cuantumul navlului, dacă apreciază, cu indicarea motivelor, că tariful maxim propus, în conformitate cu alineatul 1, pe o
         rută determinată este excesiv și contrar interesului public.

      5.      […] În cazurile menționate la alineatul 4 literele a) și b), armatorii sunt invitați să își adapteze de comun acord orarele
         prin prevederea intervalelor de timp necesare pentru rezolvarea acestor probleme. În lipsa unui acord în termen de cinci zile,
         ministerul adoptă, după consultarea Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion, modificările necesare ale orarelor.

      [...]”
       Acțiunile principale și întrebările preliminare
       Cauza C‑128/10
      13      La 30 ianuarie 2006, Naftiliaki Etaireia Thasou, o companie maritimă elenă, a prezentat la Ypourgos Emporikis Naftilías declarații
         de utilizare pentru un serviciu regulat în perioada cuprinsă între 1 noiembrie 2006 și 31 octombrie 2007 a navelor sale care
         asigură legătura dintre continent și insula Thasos, mai exact pe liniile de la Kavala la Prinos Thasou și de la Keramoti la
         Thasos, anexând acestor declarații un tabel al itinerariilor.

      14      Ypourgos Emporikis Naftilías a solicitat căpităniei portului din Kavala și Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion, organul colectiv
         competent pentru aspecte legate de cabotaj, din care fac parte reprezentanți ai tuturor organismelor sociale și profesionale
         implicate în cabotaj, opinia cu privire la respectivele declarații.

      15      La 20 martie 2006, căpitănia portului din Kavala a adresat Ypourgos Emporikis Naftilías un aviz în care se arată în esență,
         pe de o parte, că sosirile sau plecările simultane sau aproape simultane ale navelor pun în pericol siguranța navigației și,
         pe de altă parte, că o altă repartizare orară a respectivelor sosiri și plecări ar permite să se asigure un serviciu public
         mai bun și în care se recomandă modificări ale orarului propus de Naftiliaki Etaireia Thasou.

      16      Întrucât diversele ședințe de consultare care au avut loc la căpitănia centrală din Kavala și la Ministerul Marinei Comerciale
         nu au condus la un acord în ceea ce privește orarele legăturilor, Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion a emis, la 26 octombrie
         2006, un aviz în care s‑a raliat modificărilor sugerate de căpitănia portului din Kavala.

      17      Ypourgos Emporikis Naftilías a impus, prin urmare, prin cinci decizii din 31 octombrie 2006, următoarele modificări ale declarației
         făcute de Naftiliaki Etaireia Thasou:

      –        în ceea ce privește linia de la Kavala la Prinos Thasou, a modificat cu o jumătate de oră efectuarea transportului și a decis
         astfel că, în perioada cuprinsă între 1 iulie și 31 august 2007, navele aparținând companiei Naftiliaki Etaireia Thasou ar
         pleca din portul din Prinos Thasou la ora 19.00, iar nu la ora 18.30, cum se declarase inițial;

      –        în ceea ce privește linia de la Keramoti la Thasos, Ypourgos Emporikis Naftilías a decis că:
      a)      orele de efectuare a transporturilor stabilite pentru navele companiei Naftiliaki Etaireia Thasou rămân cele stabilite pentru
         transporturile corespunzătoare perioadei de operare anterioare cuprinse între 1 noiembrie 2005 și 31 octombrie 2006;

      b)      pentru perioada cuprinsă între 1 iulie și 31 august 2007, având în vedere dimensiunile portului din Keramoti și din motive
         de siguranță, transporturile trebuie efectuate la intervale de 30 de minute.

      18      Naftiliaki Etaireia Thasou a contestat în fața instanței de trimitere validitatea modificărilor impuse de Ypourgos Emporikis
         Naftilías și a arătat că dispozițiile Legii 2932/2001, în temeiul cărora deciziile în cauză au impus modificări unilaterale
         ale tabelelor orare, sunt nevalide, întrucât sunt contrare prevederilor regulamentului.

      19      Koinopraxia Epibatikon Ochimatagogon Ploion Kavalas – Thasou, o asociație a companiilor maritime care au prezentat declarații
         cu privire la utilizarea navelor lor pentru un serviciu regulat pe liniile în litigiu în perioada cuprinsă între 1 noiembrie
         2006 și 31 octombrie 2007, a intervenit în susținerea Ypourgos Emporikis Naftilías și a solicitat respingerea acțiunii formulate
         de Naftiliaki Etaireia Thasou.

      20      Instanța de trimitere consideră că acceptarea declarațiilor armatorilor de Ypourgos Emporikis Naftilías constituie, în dreptul
         elen, autorizarea lor. Aceasta subliniază că, astfel cum reiese din articolul 4 alineatul 4 din Legea 2932/2001, prestațiile
         de cabotaj maritim sunt supuse prin legea menționată unui regim de autorizare administrativă prealabilă care urmărește în
         special obiectivele care privesc, pe de o parte, verificarea, în conformitate cu literele a) și b) ale dispoziției menționate,
         a faptului că, având în vedere situația care predomină într‑un port determinat, transporturile declarate de armator pot fi
         efectuate în condiții care să garanteze siguranța navei și respectarea ordinii în portul respectiv, precum și lipsa oricăror
         obstacole la intrare și, pe de altă parte, impunerea, astfel cum se prevede la litera c) a aceleiași dispoziții, a unor eventuale
         obligații de serviciu public referitoare, printre altele, la frecvența transporturilor și, mai general, la o deservire corespunzătoare
         a liniei în cauză.

      21      Această instanță arată în plus că articolul 4 alineatul 5 din Legea 2932/2001 prevedea în versiunea inițială că, atunci când
         mai mulți armatori solicită în același moment accesul într‑un port a cărui capacitate nu este suficientă și nu reușesc să
         își coordoneze sosirea printr‑un acord, administrația inițiază o cerere de ofertă pentru a stabili prioritatea la acostare
         și la ancorare.

      22      Referindu‑se în special la punctul 34 din Hotărârea din 20 februarie 2001, Analir și alții (C‑205/99, Rec., p. I‑1271), instanța
         de trimitere remarcă, pe de altă parte, că sistemul de autorizare prealabilă introdus prin articolul 4 alineatul 4 litera
         c) din Legea 2932/2001 privește, fără excepție, toate liniile maritime care deservesc insule, fără să rezulte că, pentru adoptarea
         acestei reglementări, autoritățile naționale competente au constatat, pentru fiecare dintre respectivele linii, un risc de
         insuficiență a serviciilor regulate de transport în cazul în care prestarea acestora ar fi lăsată numai forțelor pieței.

      23      Având în vedere aceste considerații, Symvoulio tis Epikrateias a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții
         următoarea întrebare preliminară:

      „Dispozițiile articolelor 1, 2 și 4 din regulament [...], interpretate în conformitate cu principiul liberei prestări a serviciilor,
         permit adoptarea unor dispoziții naționale în temeiul cărora armatorii nu pot furniza servicii de cabotaj maritim decât după
         obținerea în prealabil a unei autorizații administrative, atunci când:

      a)      acest sistem de autorizare urmărește să se verifice dacă, având în vedere situația existentă într‑un anumit port, rutele declarate
         de un armator pot fi parcurse în condiții care garantează siguranța navei și respectarea ordinii în port și dacă nava utilizată
         pentru serviciul regulat poate intra fără dificultate într‑un anumit port la momentul pe care armatorul l‑a declarat ca fiind
         cel dorit pentru parcurgerea unei anumite rute, fără ca totuși o normă de drept să fi definit în prealabil criteriile pe baza
         cărora administrația apreciază aceste aspecte, în special în eventualitatea în care mai mulți armatori doresc să intre în
         același port în același moment;

      b)      acest sistem de autorizare constituie în același timp un mijloc de a impune obligații de serviciu public care are, în această
         privință, următoarele caracteristici:

      i)      vizează, fără excepție, toate liniile maritime care deservesc insule;
      ii)      conferă autorității administrative abilitate să acorde autorizația o putere discreționară extrem de extinsă, care îi permite
         să impună obligații de serviciu public, fără ca o normă de drept să fi definit în prealabil criteriile care reglementează
         exercitarea acestei puteri și fără să fi fost determinat în prealabil conținutul obligațiilor de serviciu public care pot
         fi impuse?”

       Cauza C‑129/10
      24      La 30 ianuarie 2006, Amaltheia I Naftiki Etaireia a prezentat Ypourgos Emporikis Naftilías o declarație de stabilire a destinației
         în perioada cuprinsă între 1 noiembrie 2006 și 31 octombrie 2007 pentru nava sa care asigură legătura între Arkitsa, situată
         pe continent, și satul Aidipsos, situat pe o insulă, anexând acestei declarații tabelele orare ale itinerariilor vizate.

      25      În luna martie 2006, întrucât a constatat că din tabelele orare depuse rezulta că în fiecare zi plecau nave în același timp,
         în special pe durata anotimpului de vară, autoritățile portuare au arătat în esență că, din motive de siguranță, nu puteau
         permite plecarea simultană a mai multor nave.

      26      Întrucât, în urma diverselor ședințe de consultare care au avut loc la căpitănia din Aidipsos și la Ministerul Marinei Comerciale,
         nu s‑a ajuns la un acord, Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion a emis, la 26 octombrie 2006, un aviz favorabil pentru ca rutele
         să fie organizate în conformitate cu ultima propunere făcută de autoritățile portuare, și anume ca numai două, iar nu trei
         nave să plece în același timp.

      27      În urma declarațiilor făcute de alte companii maritime, Ypourgos Emporikis Naftilías a adoptat, la 31 octombrie 2006, opt
         decizii care prevăd plecarea simultană a navei reclamantei și a unei nave care aparține unei asociații a unor alți armatori
         interesați de operarea pe linia în cauză.

      28      Amaltheia I Naftiki Etaireia a atacat aceste opt decizii la instanța de trimitere și a arătat că Ypourgos Emporikis Naftilías
         ar fi trebuit să modifice declarațiile de utilizare depuse de concurenții săi cu unicul scop de a evita plecările simultane
         de nave.

      29      Instanța de trimitere subliniază din nou că articolul 4 alineatul 5 din Legea 2932/2001 prevedea în versiunea inițială că,
         atunci când mai mulți armatori solicită în același moment accesul într‑un port a cărui capacitate nu este suficientă și nu
         reușesc să își coordoneze sosirea printr‑un acord, administrația lansează o cerere de ofertă pentru a stabili prioritatea
         la acostare și la ancorare.

      30      Având în vedere aceste considerații, Symvoulio tis Epikrateias a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții
         următoarea întrebare preliminară:

      „Dispozițiile articolelor 1 și 2 din regulament [...], interpretate în conformitate cu principiul liberei prestări a serviciilor,
         permit adoptarea unor dispoziții naționale în temeiul cărora armatorii nu pot furniza servicii de cabotaj maritim decât după
         obținerea în prealabil a unei autorizații administrative, acordată în cadrul unui sistem de autorizare care urmărește, între
         altele, să se verifice dacă, având în vedere situația existentă într‑un anumit port, rutele declarate de un armator pot fi
         parcurse în condiții care garantează siguranța navei și respectarea ordinii în port și dacă nava utilizată pentru serviciul
         regulat poate intra fără dificultate într‑un anumit port la momentul pe care armatorul l‑a declarat ca fiind cel dorit pentru
         parcurgerea unei anumite rute, fără ca totuși o normă de drept să fi definit în prealabil criteriile pe baza cărora administrația
         apreciază aceste aspecte, în special în eventualitatea în care mai mulți armatori doresc să intre în același port în același
         moment?”

      31      Prin Ordonanța președintelui Curții din 8 aprilie 2010, cauzele C‑128/10 și C‑129/10 au fost conexate pentru buna desfășurare
         a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Observații introductive
      32      În primul rând, trebuie amintit că, în temeiul articolului 58 alineatul (1) TFUE, libera circulație a serviciilor în materie
         de transporturi este reglementată de dispozițiile titlului VI privind transporturile, din cadrul părții a treia din același
         tratat, printre care figurează articolul 100 alineatul (2) TFUE, care autorizează Parlamentul European și Consiliul să adopte
         dispoziții corespunzătoare pentru navigația maritimă.

      33      În temeiul articolului 80 alineatul (2) CE, devenit articolul 100 alineatul (2) TFUE, legiuitorul european a adoptat regulamentul
         care are drept obiectiv, astfel cum reiese din articolul 1, ca armatorilor comunitari să li se aplice principiul liberei prestări
         a serviciilor în transportul maritim în interiorul teritoriului fiecărui stat membru (Hotărârea Analir și alții, citată anterior,
         punctul 20, precum și Hotărârea din 9 martie 2006, Comisia/Spania, C‑323/03, Rec., p. I‑2161, punctul 43).

      34      Potrivit celui de al optulea considerent al regulamentului, punerea în aplicare a libertății de prestare a serviciilor de
         cabotaj maritim trebuia să fie progresivă. În temeiul articolului 6 alineatele (2) și (3) din regulament, Grecia a beneficiat
         de o exceptare de la aplicarea regulamentului până la 1 ianuarie 2004. La data la care actele ministeriale în cauză au fost
         adoptate, regulamentul era, potrivit articolului 6 alineatele (2) și (3), deja aplicabil în Grecia ratione temporis.

      35      În al doilea rând, trebuie să se examineze, tot cu titlu introductiv, dacă normele prevăzute de legea elenă instituie în mod
         efectiv un regim de autorizare prealabilă.

      36      În această privință, trebuie subliniat că din înscrisurile de la dosar reiese că deciziile din cele două acțiuni principale
         priveau impunerea unor modificări ale orarelor de plecare propuse de armatori având în vedere, pe de o parte, siguranța navelor
         și ordinea în porturi și, pe de altă parte, necesitatea de a asigura o anumită frecvență a transporturilor pe liniile deservite.

      37      Trebuie arătat că observațiile prezentate în fața Curții evidențiază o divergență de opinii cu privire la interpretarea dreptului
         național aplicabil. Astfel, guvernul elen și Comisia Europeană nu sunt de acord cu privire la aspectul dacă acest drept instituie
         un regim de autorizare.

      38      Comisia, ca, de altfel, și instanța de trimitere, consideră că regimul creat prin Legea 2932/2001, în temeiul căruia Ypourgos
         Emporikis Naftilías poate accepta sau respinge declarațiile de utilizare pentru un serviciu regulat făcute de proprietari
         de nave, constituie un regim de autorizare precum cel care era în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Analir
         și alții, citată anterior.

      39      În schimb, guvernul elen susține că procedura de examinare a acestor declarații de utilizare depuse de armatori nu autorizează
         administrația să efectueze o verificare pe fond a acestora, ci îi permite să efectueze numai o verificare a condițiilor ce
         țin de formă, astfel încât această procedură nu constituie un regim de autorizare.

      40      În această privință, trebuie amintit că, în ceea ce privește interpretarea dispozițiilor din ordinea juridică națională, Curtea
         este în principiu obligată să se întemeieze pe calificările care rezultă din decizia de trimitere. Astfel, potrivit unei jurisprudențe
         constante, Curtea nu este competentă să interpreteze dreptul intern al unui stat membru (Hotărârea din 20 octombrie 2005,
         Ten Kate Holding Musselkanaal și alții, C‑511/03, Rec., p. I‑8979, punctul 25 și jurisprudența citată).

      41      În speță, întrucât, astfel cum reiese din deciziile de trimitere, administrația elenă nu se limitează la o simplă acceptare
         a declarațiilor de utilizare depuse de armatori, ci poate și să modifice planurile de transport propuse de aceștia, în special
         în ceea ce privește orarele de plecare a navelor, efectele juridice ale unei astfel de modificări echivalează cu cele ale
         unei autorizații. Din aceste considerații rezultă că Legea 2932/2001 instituie în mod efectiv un regim de autorizare prealabilă
         pentru prestarea de servicii de cabotaj maritim.

      42      În al treilea rând, trebuie arătat că, în măsura în care instanța de trimitere, prin întrebările preliminare adresate, nu
         solicită interpretarea noțiunilor prevăzute la articolul 2 din regulament, se impune constatarea că nu este necesară pronunțarea
         cu privire la acest articol.

       Cu privire la măsurile referitoare la controlul siguranței navelor și al ordinii în port
      43      În ceea ce privește problema dacă regulamentul, în special articolul 1 din acesta, se opune unui regim precum cel în discuție
         în acțiunea principală, care poate conduce la impunerea unor sloturi orare din motive de siguranță a navelor și de ordinea
         în porturi, trebuie amintit că o reglementare națională care condiționează prestarea de servicii de cabotaj maritim de obținerea
         unei autorizații administrative prealabile este de natură să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă prestarea acestor
         servicii și constituie, prin urmare, o restricție privind libera circulație a acestora (a se vedea Hotărârile Analir și alții,
         punctul 22, și Comisia/Spania, punctul 44, citate anterior).

      44      Astfel, în speță, se impune constatarea că modificările aduse orarelor propuse de armatori din motive întemeiate pe siguranța
         porturilor și a navelor pot constitui o restricție privind libera prestare a serviciilor care se aplică în domeniul cabotajului
         maritim în sensul articolului 1 din regulament.

      45      O astfel de restricție poate fi totuși justificată de motive imperative de interes general. Astfel cum reiese dintr‑o jurisprudență
         constantă, obiectivul de a asigura siguranța în apele portuare constituie un asemenea motiv imperativ de interes general (a
         se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iunie 1998, Corsica Ferries France, C‑266/96, Rec., p. I‑3949, punctul 60).

      46      Pentru ca o măsură care se întemeiază pe motive care țin de siguranța în apele portuare să fie justificată, aceasta trebuie
         să îndeplinească totuși condițiile de proporționalitate și de nediscriminare.

      47      În ceea ce privește în special examinarea proporționalității, trebuie să se admită în primul rând că instituirea unui regim
         de autorizare prealabilă care urmărește, precum cel în discuție în acțiunea principală, să asigure că prezența concomitentă
         a mai multor nave într‑un port nu este de natură să creeze riscuri pentru siguranța acestora constituie un mijloc atât adecvat,
         cât și necesar pentru realizarea obiectivului privind siguranța în apele portuare.

      48      În al doilea rând, trebuie să se amintească faptul că din jurisprudența Curții rezultă că un regim de autorizare prealabilă
         nu poate legitima un comportament discreționar din partea autorităților naționale, de natură să priveze de efectul lor util
         dispozițiile Uniunii, în special pe cele referitoare la o libertate fundamentală precum cea în cauză în acțiunile principale.
         Așadar, pentru ca regimul autorizației prealabile să se justifice chiar și atunci când derogă de la această libertate, acesta
         trebuie să fie întemeiat pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în prealabil, care să asigure că regimul respectiv
         poate să circumscrie suficient exercitarea puterii de apreciere a autorităților naționale (a se vedea Hotărârea din 22 decembrie
         2010, Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C‑338/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 53 și jurisprudența citată).

      49      Necesitatea ca exercitarea puterii administrației să fie circumscrisă de aceste criterii se impune și atunci când, într‑o
         situație precum cea descrisă în acțiunea principală, care privește repartizarea sloturilor orare între mai mulți armatori
         interesați aflați în concurență între ei, administrația națională departajează candidații atunci când motive de siguranță
         a navelor și a porturilor împiedică mai multe plecări concomitente sau impun o distanțare a acestora.

      50      În speță, în temeiul articolului 4 alineatul 4 literele a) și b) din Legea 2932/2001, modificarea sloturilor orare propusă
         de armatori se poate fundamenta pe cerințe întemeiate pe siguranța navei și pe ordinea în port. În plus, aceste dispoziții
         prevăd că ministrul poate modifica declarația armatorului numai „în măsura în care este necesar” și printr‑o decizie motivată
         corespunzător. Chiar dacă respectivele criterii generale nu definesc în detaliu motivele de siguranță și de ordine care pot
         justifica o modificare a sloturilor orare, acestea par să realizeze o circumscriere obiectivă cu caracter suficient de precis
         și cunoscută în prealabil pentru exercitarea puterii de apreciere a autorităților naționale.

      51      Revine instanței de trimitere să efectueze verificările care se impun în raport cu legislația națională.

       Cu privire la măsurile care impun obligații de serviciu public
      52      În ceea ce privește problema dacă regulamentul și în special articolele 1 și 4 din acesta se opun unui regim de autorizare
         prealabilă prin care sunt impuse obligații de serviciu public, ce constă în stabilirea unor anumite sloturi orare, trebuie
         arătat că, potrivit respectivului articol 4 alineatul (2), un stat membru poate impune armatorilor astfel de obligații de
         frecvență pentru serviciile regulate de cabotaj.

      53      În plus, din jurisprudența Curții reiese că un regim de autorizare administrativă prealabilă poate constitui un mijloc de
         a impune obligații de serviciu public (a se vedea Hotărârea Analir și alții, citată anterior, punctul 34).

      54      Având în vedere că nu toate liniile de cabotaj constituie în mod necesar linii care impun obligații de serviciu public, un
         astfel de regim este permis numai dacă autoritățile naționale competente au constatat, pentru fiecare traseu vizat, insuficiența
         serviciilor regulate de transport în cazul în care prestarea acestora ar fi lăsată numai forțelor pieței și dacă acest regim
         este necesar și proporțional în raport cu scopul care constă în asigurarea unor servicii de transport regulat adecvate spre
         și dinspre insule (a se vedea în acest sens al nouălea considerent al regulamentului, precum și Hotărârea Analir și alții,
         citată anterior, punctele 29 și 34).

      55      În sfârșit, un astfel de regim de autorizare prealabilă nu poate legitima un comportament discreționar din partea autorităților
         naționale, de natură să priveze dispozițiile regulamentului de efectul lor util. Prin urmare, acesta trebuie să fie întemeiat
         pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în prealabil de întreprinderile în cauză, astfel încât să circumscrie
         exercitarea puterii de apreciere a autorităților naționale, pentru ca aceasta să nu fie utilizată în mod arbitrar (a se vedea
         în acest sens Hotărârea Analir și alții, citată anterior, punctele 37 și 38).

      56      În deciziile de trimitere, Symvoulio tis Epikrateias subliniază în special lipsa, în reglementarea națională în discuție în
         acțiunea principală, a unor criterii obiective pe care administrația trebuie să le respecte pe parcursul procedurii care conduce
         la adoptarea deciziilor de autorizare. În ceea ce le privește, guvernul elen și Comisia remarcă faptul că articolul 4 alineatul
         4 din Legea 2932/2001 transpune articolul 4 alineatul (2) din regulament prin reproducerea criteriilor prevăzute la această
         dispoziție.

      57      Astfel cum s‑a amintit la punctul 55 din prezenta hotărâre, regimul de autorizare trebuie să se întemeieze pe norme cunoscute
         în prealabil, obiective, proporționale și nediscriminatorii.

      58      De asemenea, este esențial ca și conținutul obligațiilor de serviciu public care pot fi impuse să fie stabilit printr‑o măsură
         cu caracter general pentru ca detaliile și întinderea acestor obligații să fie cunoscute în prealabil.

      59      În ceea ce privește criteriile pentru impunerea unor obligații de serviciu public, trebuie să se considere că articolul 4
         alineatul (2) din regulament, care stabilește cerințele pe care statele membre trebuie să le respecte pentru a impune obligații
         de serviciu public, și anume porturile care urmează să fie deservite, regularitatea, continuitatea, frecvența, capacitatea
         de a furniza serviciul, tarifele practicate și echipajul navei, conține o listă exhaustivă.

      60      Astfel de cerințe pot fi considerate drept criterii obiective pe care administrația trebuie să le respecte în exercitarea
         puterii sale de apreciere pentru impunerea obligațiilor de serviciu public, în special în eventualitatea în care mai mulți
         armatori doresc să intre în același port în același moment.

      61      În ceea ce privește reglementarea națională în discuție în acțiunea principală, trebuie să se arate în special că articolul
         2 alineatul 6 din Legea 2932/2001 enumeră diferitele cerințe care pot justifica impunerea unor obligații de serviciu public
         care sunt prevăzute la articolul 4 alineatul (2) din regulament. În plus, respectivul articol 2 precizează că astfel de obligații
         trebuie impuse „pentru a răspunde unor rațiuni de interes public” și „fără a crea discriminări”. La rândul său, articolul
         4 alineatul 4 litera c) din aceeași lege specifică faptul că modificările declarațiilor armatorilor în sensul impunerii unor
         astfel de obligații pot fi justificate pentru a garanta regularitatea în prestarea serviciilor. În sfârșit, aceeași dispoziție
         prevede că asemenea modificări pot fi decise în această privință „numai în măsura în care este necesar” și „cu indicarea motivelor”.

      62      Revine instanței de trimitere să aprecieze dacă, pe baza acestor elemente, dispozițiile din reglementarea în discuție în acțiunea
         principală îndeplinesc cerințele amintite la punctele 54 și 55 din prezenta hotărâre.

      63      Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că dispozițiile articolului
         1 coroborate cu cele ale articolului 4 din regulament trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale
         prin care este instituit un regim de autorizare prealabilă pentru serviciile de cabotaj maritim care prevede adoptarea unor
         decizii administrative prin care se impune respectarea anumitor sloturi orare din motive legate, pe de o parte, de siguranța
         navelor și de ordinea în porturi și, pe de altă parte, de obligații de serviciu public, cu condiția ca un astfel de regim
         să se întemeieze pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în prealabil, în special în eventualitatea în care
         mai mulți armatori doresc să intre în același port în același moment. În ceea ce privește deciziile administrative prin care
         sunt impuse obligații de serviciu public, este în plus necesar să se poată demonstra o nevoie reală de serviciu public ca
         urmare a insuficienței serviciilor regulate de transport în condiții de liberă concurență. Revine instanței naționale obligația
         de a aprecia dacă aceste condiții sunt îndeplinite în cauzele principale.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      64      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
      Dispozițiile articolului 1 coroborate cu cele ale articolului 4 din Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 al Consiliului din 7 decembrie
            1992 de aplicare a principiului liberei circulații a serviciilor la transporturile maritime în interiorul statelor membre
            (cabotaj maritim) trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale prin care este instituit un regim
            de autorizare prealabilă pentru serviciile de cabotaj maritim care prevede adoptarea unor decizii administrative prin care
            se impune respectarea anumitor sloturi orare din motive legate, pe de o parte, de siguranța navelor și de ordinea în porturi
            și, pe de altă parte, de obligații de serviciu public, cu condiția ca un astfel de regim să se întemeieze pe criterii obiective,
            nediscriminatorii și cunoscute în prealabil, în special în eventualitatea în care mai mulți armatori doresc să intre în același
            port în același moment. În ceea ce privește deciziile administrative prin care sunt impuse obligații de serviciu public, este
            în plus necesar să se poată demonstra o nevoie reală de serviciu public ca urmare a insuficienței serviciilor regulate de
            transport în condiții de liberă concurență. Revine instanței naționale obligația de a aprecia dacă aceste condiții sunt îndeplinite
            în cauzele principale.
      Semnături
      * Limba de procedură: greaca.


title: Hotărârea Trbunalului (Camera de recursuri) din 11 noiembrie 2008.#Michael Alexander Speiser împotriva Parlamentul European.#Cauza T-390/07 P.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera de recursuri)
      11 noiembrie 2008
      Cauza T‑390/07 P
      Michael Alexander Speiser
      împotriva
      Parlamentului European
      „Recurs – Funcție publică – Agenți temporari – Admisibilitate – Indemnizație de expatriere – Decizie pur confirmativă – Reclamație tardivă”
      Obiectul: Recurs formulat împotriva Ordonanței Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera întâi) din 10 septembrie 2007,
         Speiser/Parlamentul European (F‑146/06, nepublicată încă în Repertoriu), prin care se urmărește anularea acestei ordonanțe

      Decizia: Respinge recursul. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată efectuate în cadrul prezentei proceduri.

      Sumarul hotărârii
      1.      Recurs – Motive – Motiv întemeiat pe neaplicarea în hotărârea care face obiectul recursului a soluției adoptate într‑o altă
            hotărâre
      [art. 225 A CE; Statutul Curții de Justiție, anexa I, art. 11 alin. (1)]
      2.      Acte ale instituțiilor – Obligație generală de a informa destinatarii actelor cu privire la căile de atac și la termene –
            Inexistență
      3.      Funcționari – Acțiune – Reclamație administrativă prealabilă – Termene – Decădere – Eroare scuzabilă
      (Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
      4.      Funcționari – Acțiune – Reclamație administrativă prealabilă – Termene – Decădere – Repunere în termen – Condiție – Fapt nou
      (Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
      5.      Procedură – Cheltuieli de judecată – Cerere de pronunțare conform normelor în vigoare
      [Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, art. 87 alin. (2) primul paragraf]
      1.      Chiar dacă neaplicarea, în hotărârea care face obiectul recursului, a soluției adoptate de instanța comunitară într‑o altă
         hotărâre nu poate să constituie, în sine, o încălcare a dreptului comunitar care poate fi sancționată în cadrul unui recurs,
         un astfel de motiv este totuși admisibil în măsura în care se întemeiază pe încălcarea unui principiu recunoscut în hotărârea
         menționată.

      (a se vedea punctul 19)
      Trimitere la: Tribunalul Funcției Publice 28 iunie 2006, Grünheid/Comisia, F‑101/05, RecFP, p. I‑A‑1‑55 și II‑A‑1‑199
      2.      Nu există în sarcina instituțiilor comunitare nici o obligație generală de a informa destinatarii actelor cu privire la căile
         de atac disponibile, nici o obligație de a indica termenele aplicabile în care aceste căi de atac pot fi exercitate.

      (a se vedea punctul 32)
      Trimitere la: Curte 27 noiembrie 2007, Diy‑Mar Insaat Sanayi ve Ticaret și Akar/Comisia, C‑163/07 P, Rep., p. I‑10125, punctul
         41 și jurisprudența citată

      3.      Noțiunea de eroare scuzabilă trebuie interpretată în mod restrictiv și nu poate viza decât circumstanțe excepționale în care
         în special instituțiile respective au adoptat un comportament de natură să provoace, prin el însuși sau într‑o măsură determinantă,
         o confuzie admisibilă în percepția unui justițiabil de bună‑credință și care dă dovadă de întreaga diligență cerută unei persoane
         normal informate. Situația este diferită în cazul unei scrisori de la administrație care, deși menționează posibilitatea persoanei
         interesate de a depune o reclamație, nu precizează împotriva cărui act trebuie îndreptată aceasta.

      (a se vedea punctele 33 și 34)
      Trimitere la: Tribunal 27 septembrie 2007, Pelle și Konrad/Consiliul și Comisia, T‑8/95 și T‑9/95, Rep., p. I‑4117, punctul
         93 și jurisprudența citată

      4.      O decizie prin care administrația acceptă, la cererea persoanei interesate, să modifice locul său de origine pentru a‑l stabili
         într‑un alt oraș decât cel indicat ca fiind locul său de recrutare nu are nicio incidență asupra problemei dacă această persoană
         are sau nu are dreptul la o indemnizație de expatriere și, prin urmare, nu poate repune în termen dreptul de a depune reclamația
         în raport cu o decizie anterioară prin care i se refuza indemnizația respectivă. Într‑adevăr, stabilirea locului de origine
         al funcționarului, pe de o parte, și acordarea unei indemnizații de expatriere, pe de altă parte, răspund unor nevoi și unor
         interese diferite. Astfel, deși acordarea unei indemnizații de expatriere este condiționată de lipsa domiciliului sau a activității
         profesionale principale pe teritoriul european al statului în care persoana este repartizată în perioada de referință, noțiunea
         de loc de origine la care se referă articolul 7 alineatul (3) primul paragraf din anexa VII la statut este o noțiune tehnică,
         utilizată pentru a stabili anumite drepturi pecuniare ale funcționarului, astfel încât locul de origine al acestuia să nu
         se confunde cu locul în care acesta locuia în mod constant și își exercita activitatea sa profesională înainte de recrutare.

      (a se vedea punctele 37-42)
      Trimitere la: Curte 2 mai 1985, De Angelis/Comisia, 144/84, Rec., p. 1301, punctul 13; Tribunal 28 septembrie 1993, Magdalena
         Fernández/Comisia, T‑90/92, Rec., p. II‑971, punctele 26 și 30 și jurisprudența citată

      5.      Conform articolului 87 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, partea
         care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Cererea formulată în concluzii în vederea
         pronunțării asupra cheltuielilor de judecată conform normelor în vigoare nu poate fi considerată drept o cerere având ca obiect
         obligarea părții care a căzut în pretenții în cadrul litigiului la plata cheltuielilor de judecată.

      (a se vedea punctul 48)
      Trimitere la: Curte 9 iunie 1992, Lestelle/Comisia, C‑30/91 P, Rec., p. I‑3755, punctul 38


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 6 octombrie 1994. # Tetra Pak International SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Amendă. # Cauza T-83/91.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 10 martie 1992. # Sharp Corporation împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Cauza C-179/87.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 24 septembrie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2006/70/CE - Funcționari și politicieni - Spălarea banilor - Transpunere incompletă. # Cauza C-504/08.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 24 septembrie 2009 — Comisia/Spania
      (Cauza C‑504/08)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Directiva 2006/70/CE — Funcționari și politicieni — Spălarea banilor — Transpunere incompletă”
      Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Examinarea de către Curte a temeiniciei — Situație care trebuie luată în considerare — Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 6)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor necesare pentru a se conforma
                  Directivei 2006/70/CE a Comisiei din 1 august 2006 de stabilire a măsurilor de punere în aplicare a Directivei 2005/60/CE
                  a Parlamentului European și a Consiliului în ceea ce privește definiția „persoanelor expuse politic” și criteriile tehnice
                  de aplicare a procedurilor simplificate de precauție privind clientela, precum și de exonerare pe motivul unei activități
                  financiare desfășurate în mod ocazional sau la scară foarte limitată (JO L 214, p. 29, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 241)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea, în termenul prevăzut, a tuturor actelor cu putere de lege și actelor administrative necesare pentru a se
                     conforma Directivei 2006/70/CE a Comisiei din 1 august 2006 de stabilire a măsurilor de punere în aplicare a Directivei 2005/60/CE
                     a Parlamentului European și a Consiliului în ceea ce privește definiția „persoanelor expuse politic” și criteriile tehnice
                     de aplicare a procedurilor simplificate de precauție privind clientela, precum și de exonerare pe motivul unei activități
                     financiare desfășurate în mod ocazional sau la scară foarte limitată, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care
                     îi revin în temeiul articolului 5 din aceeași directivă.

                  2)

                  	Obligă Regatul Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 28 noiembrie 2012. # Erika Bauer împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # # Cauza T-29/12.


title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 18 octombrie 2012.#Punch Graphix Prepress Belgium NV împotriva Belgische Staat.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de hof van beroep te Gent.#Trimitere preliminară – Admisibilitate – Trimiterea dreptului intern la dreptul Uniunii – Directiva 90/435/CEE – Directiva 90/434/CEE – Prevenirea dublei impuneri economice – Excepție – Lichidarea unei filiale la momentul unei fuziuni – Distribuirea profiturilor – Noțiunea „lichidare”.#Cauza C-371/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      18 octombrie 2012 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Admisibilitate — Trimiterea dreptului intern la dreptul Uniunii — Directiva 90/435/CEE — Directiva 90/434/CEE — Prevenirea dublei impuneri economice — Excepție — Lichidarea unei filiale la momentul unei fuziuni — Distribuirea profiturilor — Noțiunea «lichidare»”
      În cauza C-371/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de hof van beroep te Gent (Belgia), prin decizia din 28 iunie 2011, primită de Curte la 13 iulie 2011, în procedura

         Punch Graphix Prepress Belgium NV

      împotriva

         Belgische Staat,

      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din domnul J. Malenovský, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a șaptea, și domnii T. von Danwitz (raportor) și D. Šváby, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Punch Graphix Prepress Belgium NV, de J. Dumon, advocaat;

               —

               pentru guvernul belgian, de J.-C. Halleux și de M. Jacobs, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de K. Petersen, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de W. Mölls și de W. Roels, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 90/435/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților-mamă și filialelor acestora din diferite state membre (JO L 225, p. 6, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 97), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/98/CE a Consiliului din 20 noiembrie 2006 (JO L 363, p. 129, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 126, denumită în continuare „Directiva 90/435”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Punch Graphix Prepress Belgium NV (denumită în continuare „Punch Graphix”), pe de o parte, și Belgische Staat, pe de altă parte, cu privire la impozitarea profiturilor realizate de Punch Graphix la momentul unei fuziuni prin absorbție prin care Strobbe Graphics NV (denumită în continuare „Strobbe Graphics”), devenită ulterior Punch Graphix, a absorbit societățile Advantra Belgium NV (denumită în continuare „Advantra Belgium”) și Strobbe NV (denumită în continuare „Strobbe”).

         Cadrul juridic

         Reglementarea Uniunii

      Directiva 90/435

               3

               Conform primului, celui de al treilea și celui de al patrulea considerent ale Directivei 90/435:
               „întrucât gruparea societăților din diferite state membre poate fi necesară pentru a crea în Comunitate condiții similare celor de pe piața internă și pentru a asigura astfel realizarea și buna funcționare a pieței comune; întrucât aceste operațiuni nu trebuie împiedicate prin restricții, dezavantaje sau denaturări determinate în special de dispozițiile fiscale ale statelor membre; [...]
               [...]
               întrucât dispozițiile fiscale existente în diferite state membre care reglementează relațiile dintre societăți-mamă și filiale în diferite state membre variază apreciabil de la un stat membru la altul și sunt în general mai puțin avantajoase decât cele aplicabile relațiilor dintre societățile-mamă și filialele din același stat membru; întrucât cooperarea dintre societățile din diferite state membre este astfel dezavantajată în raport cu cooperarea dintre societățile din același stat membru; întrucât este necesar să se elimine acest dezavantaj prin introducerea unui regim comun, de natură să stimuleze gruparea societăților comerciale la scară comunitară;
               întrucât, dacă o societate-mamă primește, în calitate de asociat al societății-filială, profituri distribuite, statul societății-mamă trebuie:

                        —

                        fie să nu impoziteze aceste profituri[,]

                        —

                        fie să impoziteze aceste profituri și, în același timp, să autorizeze societatea-mamă să deducă din valoarea impozitului datorat cota impozitului filialei aferentă acestor profituri.”

               4

               Articolul 4 alineatul (1) din această directivă prevede:
               „În cazul în care, în temeiul asocierii dintre societatea-mamă și filială, o societate-mamă sau sediul său permanent primește profituri repartizate, statul în care este situată societatea-mamă și statul în care se află sediul său permanent trebuie, cu excepția cazurilor de lichidare a filialei:

                        —

                        să nu impoziteze profiturile respective sau

                        —

                        [să] impoziteze profiturile respective, autorizând în același timp societatea-mamă și sediul permanent să deducă din cuantumul impozitului datorat fracțiunea din impozitul pe societate aferentă profiturilor și plătită de filială și subfiliale, cu condiția ca, la fiecare nivel, societatea comercială și subfiliala să respecte cerințele prevăzute la articolele 2 și 3, până la limita cuantumului reprezentând impozitul aferent datorat.”

               5

               Directiva 90/435 a fost înlocuită de Directiva 2011/96/UE a Consiliului din 30 noiembrie 2011 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților-mamă și filialelor acestora din diferite state membre (JO L 345, p. 8).

         Directiva 90/434/CEE

               6

               Conform primului considerent al Directivei 90/434/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care se aplică fuziunilor, divizărilor, divizărilor parțiale, cesionării de active și schimburilor de acțiuni între societățile din diferite state membre și transferului sediului social al unei SE sau SCE între statele membre (JO L 225, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 92), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/98 (denumită în continuare „Directiva 90/434”):
               „întrucât fuziunile, scindările, cesionarea de active și schimburile de acțiuni între societățile din diferite state membre pot fi necesare pentru a crea în Comunitate condiții similare celor de pe piața internă și, în acest fel, pentru a asigura realizarea și funcționarea efectivă a pieței comune; întrucât astfel de operațiuni nu ar trebui să fie prejudiciate prin restricții, dezavantaje sau denaturări determinate în special de dispozițiile fiscale ale statelor membre; [...]”

               7

               Conform articolului 1 litera (a) din această directivă:
               „Fiecare stat membru aplică dispozițiile prezentei directive în următoarele cazuri:

                        (a)

                        fuziuni, divizări, divizări parțiale, cesionări de active și schimburi de acțiuni care implică societăți din două sau mai multe state membre.”

               8

               Articolul 2 din Directiva 90/434 prevede:
               „În sensul prezentei directive:

                        (a)

                        «fuziune» înseamnă o operațiune prin care:
                        [...]

                                 —

                                 o societate, în momentul și ca efect al dizolvării fără lichidare, își transferă totalitatea activelor și pasivelor către societatea care deține toate titlurile ce reprezintă capitalul său.”

               9

               Directiva 90/434 a fost înlocuită de Directiva 2009/133/CE a Consiliului din 19 octombrie 2009 privind regimul fiscal comun care se aplică fuziunilor, divizărilor, divizărilor parțiale, cesionării de active și schimburilor de acțiuni între societățile din state membre diferite și transferului sediului social al unei SE sau SCE între statele membre (JO L 310, p. 34).

         Reglementarea belgiană

               10

               Articolul 671 din Codul societăților (code des sociétés) are următorul cuprins:
               „Fuziunea prin absorbție este operațiunea prin care, ca urmare a unei dizolvări fără lichidare, una sau mai multe societăți transferă unei alte societăți totalitatea activelor și pasivelor în schimbul emiterii de acțiuni sau de părți sociale ale societății absorbante către acționarii lor și, dacă este cazul, al plății în numerar a unei sulte de maximum 10 % din valoarea nominală sau, în absența valorii nominale, din valoarea contabilă a acțiunilor sau a părților sociale emise.”

               11

               Articolele 208-210 din Codul impozitelor pe venit, în versiunea sa din anul 1992 (denumit în continuare „CIR 92”), prevăd:
               „Articolul 208
               Societățile aflate în lichidare sunt supuse în continuare impozitului pe profit [...]
               Profiturile lor includ de asemenea plusvalorile realizate sau constatate cu ocazia distribuirii activelor societății.
               Articolul 209
               În cazul distribuirii activelor societății în cadrul unui proces de dizolvare sau din alte motive, excedentul dintre valoarea sumelor distribuite în numerar, sub formă de titluri sau sub altă formă, și nivelul reevaluat al capitalului eliberat reprezintă dividende distribuite.
               Articolul 210
               § 1   Articolele 208 și 209 se aplică de asemenea:

                        1°

                        în cazul fuziunii prin absorbție, al fuziunii prin crearea unei noi societăți, al divizării prin absorbție, al divizării prin crearea de noi societăți, al divizării mixte sau al unei operațiuni asimilate fuziunii prin absorbție;

                  [...]
               § 2   În cazurile menționate la § 1, valoarea reală a activelor societății la data la care au fost realizate operațiunile menționate anterior se echivalează cu suma distribuită în cazul distribuirii activelor societății.
               [...]”

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               12

               În cursul anului 2001, Advantra Belgium, Strobbe și Strobbe Graphics, cu sediul social în Belgia, au realizat o fuziune discretă. Anterior, Strobbe Graphics deținea 100 % din capitalul celorlalte două societăți. Operațiunea era o fuziune prin absorbție în sensul articolului 671 din Codul societăților, în care Advantra Belgium și Strobbe au fost dizolvate fără lichidare și au cesionat integral patrimoniul lor către Strobbe Graphics, devenită ulterior Punch Graphix.

               13

               În calitate de societate absorbantă, Punch Graphix a realizat o plusvaloare din fuziune de 10669985,69 euro. Din această sumă, un cuantum de 95 %, respectiv 10136486,41 euro, putea fi, în principiu, dedus din profitul impozabil ca „venituri impozitate definitiv”. Baza impozabilă a Punch Graphix pentru exercițiul financiar 2002 era însă de numai 8206489,70 euro, astfel încât diferența nu a putut fi dedusă pentru anul 2002.

               14

               În declarația sa privind exercițiul financiar 2003, Punch Graphix nu a invocat deducerea „veniturilor impozitate definitiv” care putea fi reportată.

               15

               La 19 octombrie 2007, Punch Graphix a introdus o cerere de acordare a unei scutiri din oficiu pe motiv de dublă impunere. În această privință, Punch Graphix a susținut că limitarea deducerii „veniturilor impozitate definitiv” la cuantumul bazei de impozitare pozitive din anul în care a fost realizată plusvaloarea din fuziune încălca articolul 4 alineatul (1) din Directiva 90/435. Aceasta a solicitat ca „veniturile impozitate definitiv”, în cuantum de 911426,85 euro, care nu fuseseră utilizate, să fie reportate pentru exercițiul contabil 2002 relevant pentru exercițiul financiar 2003.

               16

               Această cerere de acordare a unei scutiri din oficiu a fost respinsă de administrația fiscală printr-o decizie din 8 mai 2008.

               17

               Prin cererea introductivă din 5 august 2008, Punch Graphix a introdus acțiune la rechtbank van eerste aanleg te Brugge.

               18

               Prin hotărârea din 28 octombrie 2009, rechtbank van eerste aanleg te Brugge a respins acțiunea. Deși această instanță a urmat poziția expusă de Punch Graphix, în sensul că sistemul belgian al „veniturilor impozitate definitiv” încalcă, în principiu, articolul 4 alineatul (1) din Directiva 90/435, întrucât nu permite reportarea în exercițiile contabile următoare a cuantumului deducerii „veniturilor impozitate definitiv” neutilizate, ea a respins cererea formulată de Punch Graphix, considerând că plusvaloarea din fuziune în discuție în cauză intra sub incidența excepției prevăzute de dispoziția menționată, întrucât era vorba despre un caz de „lichidare” a unor filiale.

               19

               Punch Graphix a introdus apel împotriva acestei hotărâri la hof van beroep te Gent.

               20

               Potrivit instanței de trimitere, administrația fiscală admite că sistemul belgian de deducere a „veniturilor impozitate definitiv” încalcă articolul 4 alineatul (1) din Directiva 90/435, întrucât nu permite reportarea în exercițiile contabile ulterioare a cuantumului deducerii „veniturilor impozitate definitiv” care nu a putut fi utilizat din cauza bazei impozabile insuficiente. De asemenea, instanța de trimitere constată că dezbaterea dintre părți care are loc în fața sa privește problema dacă fuziunea în cauză trebuie să fie considerată „lichidare”, în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 90/435.

               21

               Instanța de trimitere consideră că problema principală în prezenta cauză este dacă autoritățile fiscale naționale pot defini domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (1) din Directiva 90/435 și, mai precis, excepțiile prevăzute la acest articol prin invocarea unei dispoziții de drept intern și, mai exact, a unei dispoziții care creează o asimilare, așadar, o ficțiune, dând astfel o definiție proprie unei dispoziții de drept al Uniunii. Astfel, asimilând, în temeiul articolelor 208 și 210 din CIR 92, o fuziune prin absorbție unei lichidări a filialei, sistemul belgian ar reuși să excludă o astfel de operațiune de la aplicarea normei prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 90/435.

               22

               În aceste condiții, hof van beroep te Gent a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Autoritățile fiscale naționale pot să excludă aplicarea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 90/435 în temeiul prevederii din respectivul articol potrivit căreia acesta nu se aplică în cazul lichidării filialei, prin invocarea unei dispoziții naționale (în speță, articolul 210 din [CIR 92]) care asimilează o fuziune prin absorbție în cadrul căreia lichidarea filialei nu are loc efectiv, unei fuziuni în care are loc o lichidare a filialei?”

         Cu privire la admisibilitatea cererii de trimitere preliminară

               23

               Admisibilitatea trimiterii preliminare este contestată de guvernul german, care susține că operațiunea în discuție în acțiunea principală constituie o situație strict internă care nu implică decât societăți belgiene și care, în consecință, nu este reglementată de Directiva 90/435, aceasta aplicându-se doar în privința cooperării dintre societățile din diferite state membre.

               24

               Potrivit acestui guvern, admisibilitatea trimiterii preliminare nu poate fi acceptată nici pe baza jurisprudenței Curții privind trimiterile, în temeiul dreptului național, la dispozițiile dreptului Uniunii pentru situații interne. Astfel, pe de o parte, instanța de trimitere nu ar invoca deloc o trimitere a dreptului belgian la Directiva 90/435. Pe de altă parte, Directiva 90/435 nu s-ar aplica consecințelor fiscale ale unui fuziuni, acest aspect fiind reglementat exclusiv de Directiva 90/434. În consecință, norma instituită la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 90/435 nu poate fi extinsă printr-o trimitere în temeiul dreptului național la o situație care nu este avută în vedere de această dispoziție, ci este reglementată în dreptul Uniunii de Directiva 90/434.

               25

               Desigur, este cert că acțiunea principală se referă la o dispoziție de drept intern care se aplică într-un context strict național, în timp ce Directiva 90/435 urmărește repartizarea profiturilor primite de societăți dintr-un stat membru și provenite de la filialele lor din alte state membre (a se vedea Hotărârea din 12 februarie 2009, Cobelfret, C-138/07, Rep., p. I-731, punctul 20).

               26

               Cu toate acestea, din cererea de trimitere preliminară rezultă, în primul rând, că cele două părți în cauză pornesc de la premisa că dreptul intern belgian face trimitere în ceea ce privește sistemul „veniturilor impozitate definitiv” la Directiva 90/435, aspect care a fost confirmat și de guvernul belgian în observațiile sale scrise prezentate Curții. Pe de altă parte, existența unei astfel de trimiteri a dreptului belgian la Directiva 90/435, precum și admisibilitatea unei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare în temeiul acestei trimiteri au fost deja recunoscute în jurisprudența Curții, cel mai recent în Ordonanța din 4 iunie 2009, KBC Bank și Beleggen, Risicokapitaal, Beheer (C-439/07 și C-499/07, Rep,. p. I-4409, punctele 58 și 59).

               27

               În al doilea rând, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când o legislație națională se conformează, pentru soluțiile date situațiilor pur interne, soluțiilor reținute în dreptul Uniunii, este numai de competența instanței naționale, în cadrul repartizării funcțiilor jurisdicționale între instanțele naționale și Curte, prevăzută la articolul 267 TFUE, să aprecieze întinderea exactă a acestei trimiteri la dreptul Uniunii, competența Curții fiind limitată la examinarea numai a dispozițiilor acestui drept (Ordonanța KBC Bank și Beleggen, Risicokapitaal, Beheer, citată anterior, punctul 59 și jurisprudența citată).

               28

               În consecință, admisibilitatea cererii de trimitere preliminară nu poate fi pusă în discuție în temeiul ipotezei că articolul 4 alineatul (1) din Directiva 90/435 nu are în vedere ratione materiae o situație precum cea din acțiunea principală, care ar fi, în principiu, reglementată exclusiv de Directiva 90/434.

               29

               Rezultă din considerațiile de mai sus că trebuie să se răspundă la întrebarea preliminară.

         Cu privire la întrebarea preliminară

               30

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă noțiunea „lichidare”, cuprinsă la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 90/435, trebuie interpretată în sensul că dizolvarea unei societăți în cadrul unei fuziuni prin absorbție trebuie să fie considerată o astfel de lichidare.

               31

               Contextul acestei întrebări este reprezentat de asimilarea de către legislația belgiană a unei astfel de operațiuni cu lichidarea unei filiale. Astfel, potrivit Belgische Staat, regula generală prevăzută la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 90/435, și anume obligația de a evita dubla impunere economică a profiturilor distribuite, nu este aplicabilă ca urmare a excepției privind profiturile distribuite în „cazuril[e] de lichidare a filialei”.

               32

               Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie constatat că Directiva 90/435 nu definește noțiunea „lichidare”.

               33

               Or, conform articolului 2 litera (a) a treia liniuță din Directiva 90/434, o „fuziune” este definită ca fiind o „operațiune prin care [...] o societate, în momentul și ca efect al dizolvării fără lichidare, își transferă totalitatea activelor și pasivelor către societatea care deține toate titlurile ce reprezintă capitalul său”.

               34

               Desigur, această definiție a noțiunii „fuziune” figurează în Directiva 90/434, iar nu în Directiva 90/435. Totuși, această împrejurare nu se opune ca definiția menționată să fie luată în considerare în vederea interpretării noțiunii „lichidare” în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 90/435.

               35

               Astfel, trebuie amintit că propunerea privind Directiva 90/435 a fost înaintată de Comisia Europeană în aceeași zi cu propunerea privind Directiva 90/434, că aceste două directive au fost adoptate în aceeași zi de Consiliul Uniunii Europene și de asemenea că erau destinate să fie transpuse simultan. În plus, pe plan material, directivele menționate au drept obiectiv comun, astfel cum rezultă din primul considerent al acestora, să elimine restricțiile, dezavantajele sau denaturările specifice determinate de dispozițiile fiscale ale statelor membre pentru operațiunile avute în vedere de aceste directive, și anume, în ceea ce privește Directiva 90/435, cooperarea dintre societăți-mamă și filiale din state membre diferite și, în ceea ce privește Directiva 90/434, fuziunile, scindările, cesionările de active și schimburile de acțiuni dintre societăți din diferite state membre. În consecință, aceste directive care reglementează diferite forme ale unei cooperări transnaționale a societăților constituie, potrivit planului legiuitorului, un întreg prin faptul că se completează reciproc.

               36

               Astfel, respectiva noțiune „fuziune”, care figurează la articolul 2 litera (a) a treia liniuță din Directiva 90/434, este relevantă și pentru interpretarea noțiunii „lichidare”, în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 90/435, astfel încât dizolvarea unei societăți în cadrul unei fuziuni prin absorbție nu poate fi considerată o „lichidare” în sensul acestei din urmă dispoziții.

               37

               Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că noțiunea „lichidare” care figurează la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 90/435 trebuie interpretată în sensul că dizolvarea unei societăți în cadrul unei fuziuni prin absorbție nu poate fi considerată o astfel de lichidare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               38

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

                     Noțiunea „lichidare” care figurează la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 90/435/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților-mamă și filialelor acestora din diferite state membre, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/98/CE a Consiliului din 20 noiembrie 2006, trebuie interpretată în sensul că dizolvarea unei societăți în cadrul unei fuziuni prin absorbție nu poate fi considerată o astfel de lichidare.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 12 iulie 2001. # Ordine degli Architetti delle province di Milano e Lodi, Piero De Amicis, Consiglio Nazionale degli Architetti și Leopoldo Freyrie împotriva Comune di Milano, în prezența Pirelli SpA, Milano Centrale Servizi SpA și Fondazione Teatro alla Scala. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Italia. # Directivă 93/37/CEE. # Cauza C-399/98.