title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 6 septembrie 2012.#Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens și alții împotriva Hendrikus Cornelis Kortekaas și alții.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Hoge Raad der Nederlanden.#Regulamentul (CE) nr. 1206/2001 — Cooperare în domeniul obținerii de probe în materie civilă sau comercială — Domeniu de aplicare material — Audiere de către o instanță a unui stat membru a unui martor care este parte în procedura principală și care are reședința în alt stat membru — Posibilitate de a cita o parte ca martor în fața instanței competente potrivit dreptului statului membru al instanței respective.#Cauza C-170/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      6 septembrie 2012 (
            *1
         )
      „Regulamentul (CE) nr. 1206/2001 — Cooperare în domeniul obținerii de probe în materie civilă sau comercială — Domeniu de aplicare material — Audiere de către o instanță a unui stat membru a unui martor care este parte în procedura principală și care are reședința în alt stat membru — Posibilitate de a cita o parte ca martor în fața instanței competente potrivit dreptului statului membru al instanței respective”
      În cauza C-170/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Hoge Raad der Nederlanden (Țările de Jos), prin decizia din 1 aprilie 2011, primită de Curte la 7 aprilie 2011, în procedura

         Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens,

         Gilbert Georges Henri Mittler,

         Jean Paul François Caroline Votron

      împotriva

         Hendrikus Cornelis Kortekaas,

         Kortekaas Entertainment Marketing BV,

         Kortekaas Pensioen BV,

         Dirk Robbard De Kat,

         Johannes Hendrikus Visch,

         Euphemia Joanna Bökkerink,

         Laminco GLD N-A,

         Ageas NV, fostă Fortis NV,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet, M. Ilešič (raportor), E. Levits și J.-J. Kasel, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 martie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnii Lippens, Mittler și Votron, de P. D. Olden și de H. M. H. Speyart, advocaten;

               —

               pentru guvernul olandez, de C. Wissels și de J. Langer, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de J. Vláčil, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze, precum și de K. Petersen și de J. Kemper, în calitate de agenți;

               —

               pentru Irlanda, de P. Dillon Malone, BL;

               —

               pentru guvernul austriac, de A. Posch, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul polonez, de M. Szpunar, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul finlandez, de J. Heliskoski și de H. Leppo, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de H. Walker, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de R. Troosters, în calitate de agent,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 24 mai 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 1206/2001 al Consiliului din 28 mai 2001 privind cooperarea între instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe în materie civilă sau comercială (JO L 174, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 138).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnii Lippens, Mittler și Votron (denumiți în continuare, împreună, „Lippens și alții”), cu domiciliul în Belgia, membri ai conducerii Ageas NV, fostă Fortis NV (denumită în continuare „Fortis”), pe de o parte, și domnul Kortekaas, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, domnii De Kat și Visch, doamna Bökkerink și Laminco GLD N-A (denumiți în continuare, împreună, „Kortekaas și alții”), deținători de valori mobiliare ale Fortis, pe de altă parte, cu privire la prejudiciul pretins suferit de acești deținători ca urmare a faptului că au avut încredere în informațiile referitoare la situația financiară a Fortis difuzate de respectivii membri ai conducerii.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Potrivit considerentelor (2), (7), (8), (10) și (11) ale Regulamentului nr. 1206/2001:

                        „(2)

                        Buna funcționare a pieței interne necesită ameliorarea, în special, simplificarea și accelerarea cooperării între instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe.
                        [...]

                        (7)

                        Dat fiind faptul că, în materie civilă și comercială, pentru a se pronunța o hotărâre într-o cauză pendinte înaintea unei instanțe judecătorești dintr-un stat membru, este adesea necesar să se procedeze la un act de cercetare într-un alt stat membru, acțiunea Comunității nelimitându-se la domeniul transmiterii actelor judiciare sau extrajudiciare în materie civilă sau comercială care intră sub incidența Regulamentului (CE) nr. 1348/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind notificarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă și comercială [JO L 160, p. 37, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 61]. De aceea este necesar să continue ameliorarea cooperării între instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe.

                        (8)

                        Pentru ca o procedură judiciară în materie civilă sau comercială să fie utilă, trebuie ca transmiterea și executarea cererilor de îndeplinire a unui act de cercetare să se facă direct și prin cele mai rapide mijloace posibile între instanțele statelor membre.
                        [...]

                        (10)

                        Cererea de îndeplinire a unui act de cercetare trebuie executată rapid. Dacă nu este posibil ca cererea să fie executată în termen de nouăzeci de zile de la primirea de către instanța solicitată, aceasta din urmă este ținută să informeze instanța solicitantă în consecință, precizând motivele care împiedică executarea rapidă a cererii.

                        (11)

                        Pentru a garanta eficacitatea prezentului regulament, posibilitatea de a refuza executarea cererii privind îndeplinirea unui act de cercetare trebuie limitată la situații excepționale definite strict.”

               4

               Articolul 1 din Regulamentul nr. 1206/2001, intitulat „Domeniu de aplicare”, prevede:
               „(1)   Prezentul regulament se aplică în materie civilă sau comercială, atunci când instanța unui stat membru, în conformitate cu dispozițiile legislative ale statului respectiv, solicită:

                        (a)

                        instanței competente a unui alt stat membru să procedeze la un act de cercetare sau

                        (b)

                        să procedeze direct la un act de cercetare într-un alt stat membru.

                  (2)   Cererea nu trebuie să vizeze obținerea de mijloace de probă care nu sunt menite să fie utilizate într-o procedură judiciară angajată sau care urmează a fi angajată.
               (3)   În prezentul regulament, termenul «stat membru» se referă la statele membre, cu excepția Danemarcei.”

               5

               Articolele 10-16 din același regulament privesc îndeplinirea actului de cercetare de către instanța solicitată.

               6

               Potrivit articolului 10 din Regulamentul nr. 1206/2001, intitulat „Dispoziții generale privind executarea cererii”:
               „(1)   Instanța solicitată execută cererea fără întârziere și în termen maxim de nouăzeci de zile de la primirea cererii.
               (2)   Instanța solicitată execută cererea în conformitate cu dreptul statului membru din care face parte.
               (3)   Instanța solicitantă poate solicita ca executarea cererii să aibă loc în conformitate cu o procedură specială prevăzută de legislația statului membru din care face parte [...] Instanța solicitată se conformează acestei cereri cu condiția ca procedura să nu fie incompatibilă cu legislația statului membru din care provine sau din motive de dificultăți practice majore. Dacă instanța solicitată nu se conformează cererii din unul din aceste motive, aceasta informează instanța solicitantă [...]
               (4)   Instanța solicitantă poate cere instanței solicitate să folosească tehnologia comunicațiilor pentru îndeplinirea actului de cercetare, în special folosind videoconferința și teleconferința.
               Instanța solicitată se conformează acestei cerințe cu condiția ca aceasta să nu fie incompatibilă cu legislația statului membru al instanței solicitate sau din motive de dificultăți practice majore.
               [...]”

               7

               Articolul 12 din regulamentul menționat, intitulat „Îndeplinirea în prezența și cu participarea reprezentanților instanței solicitante”, precizează:
               „(1)   Dacă este compatibil cu legislația statului membru al instanței solicitante, reprezentanții acesteia au dreptul de a fi prezenți la îndeplinirea actului de cercetare de către instanța solicitată.
               (2)   În sensul prezentului articol, termenul «reprezentanți» include magistrații desemnați de instanța solicitantă, în conformitate cu legislația statului membru din care face parte. Instanța solicitantă poate, de asemenea, desemna, în conformitate cu dreptul statului membru din care face parte, orice altă persoană, de exemplu un expert.
               [...]
               (4)   Dacă se solicită participarea reprezentanților instanței solicitante la îndeplinirea actului de cercetare, instanța solicitată stabilește, în conformitate cu articolul 10, condițiile în care aceștia pot participa.
               [...]”

               8

               Articolul 17 din Regulamentul nr. 1206/2001, care reglementează îndeplinirea directă a actului de cercetare de către instanța solicitantă, prevede:
               „(1)   Atunci când o instanță dorește să procedeze direct la un act de cercetare într-un alt stat membru, aceasta prezintă o cerere organismului central sau autorității competente din acest stat [...]
               [...]
               (3)   Actul de cercetare este îndeplinit de către un magistrat sau de orice altă persoană, cum ar fi un expert, desemnat în conformitate cu legislația statului membru al instanței solicitante.
               (4)   În termen de treizeci de zile de la primirea cererii, organismul central sau autoritatea competentă a statului membru solicitat informează instanța solicitantă dacă cererea este sau nu acceptată și, dacă este necesar, în ce condiții urmează să fie îndeplinită aceasta în conformitate cu legislația statului membru [...]
               În mod special, organismul central sau autoritatea competentă poate însărcina o instanță a statului membru din care face parte să ia parte la îndeplinirea actului de cercetare pentru a veghea la aplicarea corectă a prezentului articol și a condițiilor care au fost stabilite.
               Organismul central sau autoritatea competentă încurajează utilizarea tehnologiei comunicațiilor, cum ar fi videoconferința sau teleconferința.
               (5)   Organismul central sau autoritatea competentă nu poate refuza îndeplinirea directă a măsurii de cercetare decât dacă:

                        (a)

                        cererea nu intră în domeniul de aplicare al prezentului regulament, conform articolului 1;

                        (b)

                        cererea nu conține toate informațiile necesare în conformitate cu articolul 4 sau

                        (c)

                        executarea directă solicitată este contrară principiilor fundamentale ale legislației statului membru din care face parte.

                  (6)   Sub rezerva condițiilor stabilite în conformitate cu alineatul (4), instanța solicitantă execută cererea în conformitate cu legislația statului membru din care face parte.”

               9

               Articolul 21 din regulamentul menționat, intitulat „Relația cu acordurile sau aranjamentele la care statele membre sunt sau vor fi părți”, prevede la alineatul (2):
               „Prezentul regulament nu împiedică statele membre să mențină sau să încheie acorduri sau aranjamente între două sau mai multe state membre pentru a facilita în mai mare măsură obținerea de probe, atât timp cât sunt compatibile cu prezentul regulament.”

         Dreptul olandez

               10

               În Țările de Jos, audierea martorilor, precum și audierea provizorie a martorilor sunt reglementate de Codul de procedură civilă (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, denumit în continuare „WBR”).

               11

               Potrivit articolului 164 din WBR:
               „1.   Părțile pot avea și calitatea de martori.
               [...]
               3.   Dacă o parte care este obligată să dea o declarație ca martor nu se înfățișează la ședință, nu răspunde la întrebările care îi sunt adresate sau refuză să își semneze declarația, instanța poate să deducă din aceasta concluziile pe care le apreciază ca fiind necesare.”

               12

               Articolul 165 alineatul 1 din WBR prevede că „[o]rice persoană citată pentru a fi audiată ca martor potrivit modalităților prevăzute de lege este obligată să se prezinte pentru a depune mărturie”.

               13

               Articolul 176 alineatul 1 din WBR prevede:
               „În măsura în care într-un tratat sau într-un regulament al Uniunii nu se prevede altfel, în cazul în care martorul are domiciliul în străinătate, instanța poate să solicite unei autorități, pe care urmează să o stabilească, din statul în care are reședința martorul să efectueze audierea, dacă este posibil sub jurământ, sau să atribuie sarcina acestei audieri funcționarului consular olandez în a cărui competență intră domiciliul martorului.”

               14

               Articolul 186 din WBR prevede:
               „1.   La cererea persoanei interesate, în cazurile în care legea admite proba testimonială, se poate dispune fără întârziere audierea provizorie a unor martori înainte de introducerea unei acțiuni.
               2.   Instanța poate dispune audierea provizorie a unor martori, la cererea unei părți, chiar dacă acțiunea este deja pendinte.”

               15

               Articolul 189 din WBR prevede că „[d]ispozițiile privind audierea martorilor se aplică și audierii provizorii”.

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               16

               La 3 august 2009, Kortekaas și alții, deținători de valori mobiliare ale Fortis, au sesizat Rechtbank Utrecht (Țările de Jos) cu o procedură împotriva pârâților, Lippens și alții, membri ai conducerii Fortis, precum și împotriva societății înseși. În cadrul acestei proceduri, Kortekaas și alții solicită daune interese pentru prejudiciul pretins suferit prin cumpărarea sau păstrarea valorilor mobiliare ca urmare a informațiilor difuzate public în cursul anilor 2007 și 2008 de către Lippens și alții cu privire la situația financiară a Fortis și la dividendele care urmau să fie distribuite de aceasta în cursul anului 2008.

               17

               Pentru a se edifica în privința afirmațiilor făcute de Lippens și alții și a informațiilor de care aceștia au avut cunoștință în perioada sus-menționată, la 6 august 2009, Kortekaas și alții au depus la Rechtbank Utrecht o cerere având ca obiect efectuarea unei audieri provizorii a pârâților, Lippens și alții, ca martori. Instanța respectivă a admis cererea prin decizia din 25 noiembrie 2009, precizând că audierea ar fi efectuată de un judecător-comisar care trebuia desemnat în acest scop.

               18

               La 9 decembrie 2009, Lippens și alții au depus la Rechtbank Utrecht o cerere prin care au solicitat să se dispună o comisie rogatorie pentru a le da posibilitatea de a fi audiați de un judecător francofon în Belgia, statul lor de reședință. Cererea le-a fost respinsă prin ordonanța din 3 februarie 2010.

               19

               Sesizat cu un apel formulat de Lippens și alții împotriva acestei ordonanțe, Gerechtshof te Amsterdam a confirmat-o pe aceasta din urmă prin ordonanța din 18 mai 2010, întemeindu-se pe articolul 176 alineatul 1 din WBR, potrivit căruia instanța care trebuie să audieze un martor care are domiciliul în alt stat are posibilitatea, iar nu obligația, de a proceda pe calea unei comisii rogatorii. Această instanță a precizat că martorii trebuie să fie, în principiu, audiați de instanța în fața căreia procedura este pendinte și că, în speță, nicio împrejurare nu justifică o derogare de la această regulă în favoarea pârâților, Lippens și alții, ținând seama în special de opoziția manifestată de Kortekaas și alții. O audiere în Belgia nu ar putea fi justificată nici pentru motive lingvistice, întrucât Lippens și alții au posibilitatea de a fi asistați de un interpret cu ocazia audierii în Țările de Jos.

               20

               Lippens și alții au formulat recurs la instanța de trimitere împotriva acestei ordonanțe a Gerechtshof te Amsterdam.

               21

               Instanța de trimitere apreciază că Regulamentul nr. 1206/2001 nu se opune, pe de o parte, ca o instanță a unui stat membru să citeze pentru a se înfățișa în fața sa, potrivit legislației în vigoare în acest stat, un martor care are reședința în alt stat membru și, pe de altă parte, ca neînfățișarea acelui martor să implice consecințele prevăzute de legislația menționată.

               22

               În această privință, instanța de trimitere consideră că nicio dispoziție din Regulamentul nr. 1206/2001 nu permite să se concluzioneze că mijloacele de obținere a probelor prevăzute de acesta din urmă exclud recurgerea la mijloacele de obținere a probelor prevăzute de dreptul statelor membre. Potrivit instanței menționate, Regulamentul nr. 1206/2001 nu urmărește decât să faciliteze obținerea probelor și nu impune statelor membre să modifice mijloacele de obținere a probelor prevăzute de dreptul lor procedural național. Aceasta ridică totuși întrebarea dacă din Hotărârea din 28 aprilie 2005, St. Paul Dairy (C-104/03, Rec., p. I-3481, punctul 23), nu rezultă că statele membre sunt obligate să recurgă la regulamentul respectiv cu ocazia obținerii probelor situate în alt stat membru.

               23

               În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „[Regulamentul nr. 1206/2001], în special articolul 1 alineatul (1) din acesta, trebuie interpretat în sensul că o instanță care dorește audierea unui martor care are reședința în alt stat membru trebuie să aplice întotdeauna, în raport cu acest tip de probă, metodele instituite de regulamentul menționat sau are competența de a utiliza metodele prevăzute de propriul drept procesual național, precum citarea martorului în fața acestei instanțe?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               24

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dispozițiile Regulamentului nr. 1206/2001, în special articolul 1 alineatul (1) din acesta, trebuie interpretate în sensul că instanța competentă a unui stat membru care dorește să audieze ca martor o parte care are reședința în alt stat membru trebuie să aplice întotdeauna, pentru a efectua o astfel de audiere, mijloacele de obținere a probelor prevăzute de acest regulament sau dacă, dimpotrivă, instanța respectivă are posibilitatea de a cita partea menționată în fața sa și de a o audia în conformitate cu dreptul statului membru al instanței respective.

               25

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1206/2001, acest regulament se aplică în materie civilă sau comercială, atunci când instanța unui stat membru, în conformitate cu dispozițiile legislative ale statului respectiv, solicită instanței competente a unui alt stat membru să procedeze la un act de cercetare sau să procedeze direct chiar ea la un astfel de act în acest ultim stat.

               26

               În această privință, trebuie să se constate mai întâi că domeniul de aplicare material al Regulamentului nr. 1206/2001, astfel cum este definit la acest articol și astfel cum rezultă din sistemul regulamentului menționat, este limitat la două mijloace de obținere a probelor, și anume, pe de o parte, îndeplinirea unui act de cercetare de către instanța solicitată conform articolelor 10-16 din regulamentul amintit ca urmare a unei cereri a instanței solicitante din alt stat membru și, pe de altă parte, îndeplinirea directă a unui astfel de act de către instanța solicitantă în alt stat membru, ale cărei modalități sunt stabilite la articolul 17 din același regulament.

               27

               În schimb, Regulamentul nr. 1206/2001 nu conține nicio dispoziție care să reglementeze sau să excludă posibilitatea ca instanța unui stat membru să citeze o parte care are reședința în alt stat membru pentru a se înfățișa și a depune mărturie direct la aceasta.

               28

               În consecință, Regulamentul nr. 1206/2001 este aplicabil, în principiu, numai în ipoteza în care instanța unui stat membru decide să procedeze la obținerea probelor potrivit unuia dintre cele două mijloace prevăzute de acest regulament, caz în care este obligată să urmeze procedurile aferente acestor mijloace.

               29

               În continuare, trebuie amintit că, potrivit considerentelor (2), (7), (8), (10) și (11) ale Regulamentului nr. 1206/2001, scopul acestui regulament constă în obținerea simplă, eficientă și rapidă a probelor într-un context transfrontalier. Obținerea de probe de către o instanță a unui stat membru în alt stat membru nu trebuie să ducă la prelungirea procedurilor naționale. De aceea, prin regulamentul menționat, a fost instituit un regim care se impune tuturor statelor membre, cu excepția Regatului Danemarcei, pentru a elimina obstacolele care pot apărea în acest domeniu (a se vedea Hotărârea din 17 februarie 2011, Weryński, C-283/09, Rep., p. I-601, punctul 62).

               30

               Or, nu răspunde acestui obiectiv o interpretare a dispozițiilor Regulamentului nr. 1206/2001 care ar interzice, în mod general, unei instanțe a unui stat membru să citeze ca martor în fața acesteia, în temeiul legislației sale naționale, o parte cu reședința în alt stat membru și să o audieze potrivit acelei legislații naționale. Într-adevăr, după cum au remarcat guvernele ceh și polonez, precum și avocatul general, la punctul 44 din concluzii, o astfel de interpretare ar conduce la o limitare a posibilităților acestei instanțe de efectua audierea unei asemenea părți.

               31

               Astfel, este evident că, în anumite împrejurări, în special dacă partea citată ca martor este dispusă să se înfățișeze voluntar, s-ar putea dovedi mai simplu, mai eficient și mai rapid pentru instanța competentă să o audieze potrivit dispozițiilor legislației sale naționale în loc să recurgă la mijloacele de obținere a probelor prevăzute de Regulamentul nr. 1206/2001.

               32

               În această privință, trebuie subliniat că o audiere, efectuată de instanța competentă în temeiul legislației sale naționale, permite acesteia din urmă nu numai să interogheze direct partea, ci și să o confrunte cu declarațiile altor părți sau martori eventual prezenți la audiere, precum și să verifice ea însăși, prin intermediul unor eventuale întrebări suplimentare, credibilitatea mărturiei sale, ținând seama de toate aspectele de fapt și de drept din cauză. O asemenea audiere se distinge astfel de îndeplinirea unui act de cercetare de către instanța solicitată potrivit articolelor 10-16 din regulamentul menționat, deși articolul 12 din acesta permite, în anumite condiții, prezența și participarea unor reprezentanți ai instanței solicitante cu ocazia unei asemenea executări. Îndeplinirea directă a unui act de cercetare potrivit articolului 17 din același regulament, chiar dacă permite instanței solicitante să efectueze ea însăși o audiere în conformitate cu dreptul statului membru de care aparține, rămâne totuși supusă autorizării și condițiilor impuse de organismul central sau de autoritatea competentă a statului membru solicitat, precum și altor modalități prevăzute la acest articol.

               33

               În sfârșit, interpretarea potrivit căreia Regulamentul nr. 1206/2001 nu reglementează în mod exhaustiv obținerea transfrontalieră a probelor, ci urmărește numai să faciliteze o astfel de obținere, permițând recurgerea la alte instrumente care au același obiectiv, este confirmată de articolul 21 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1206/2001, care autorizează în mod expres acorduri sau aranjamente între statele membre pentru a facilita în mai mare măsură obținerea de probe, atât timp cât sunt compatibile cu acest regulament.

               34

               Desigur, Curtea a constatat, la punctul 23 din Hotărârea St. Paul Dairy, citată anterior, că o cerere de audiere a unui martor în împrejurări precum cele în discuție în cauza în care s-a pronunțat această hotărâre ar putea fi utilizată ca un mijloc de a eluda normele Regulamentului nr. 1206/2001 care reglementează, cu aceleași garanții și cu aceleași efecte pentru toți justițiabilii, transmiterea și soluționarea cererilor formulate de o instanță a unui stat membru și prin care se urmărește efectuarea unui act de cercetare în alt stat membru.

               35

               Această constatare nu poate fi însă interpretată în sensul că impune instanței unui stat membru, care este competentă să judece pe fond cauza și care dorește să audieze un martor care are reședința în alt stat membru, să efectueze această audiere potrivit normelor prevăzute de Regulamentul nr. 1206/2001.

               36

               În această privință, trebuie arătat că împrejurările care au determinat pronunțarea hotărârii menționate se caracterizau prin faptul că cererea de audiere provizorie a unui martor, formulată de una dintre părți, fusese adresată direct instanței din statul membru de reședință al martorului, care nu era însă competentă să judece pe fond cauza. Or, o astfel de cerere ar putea fi într-adevăr utilizată ca un mijloc de a eluda normele Regulamentului nr. 1206/2001, întrucât aceasta poate priva instanța competentă, căreia ar trebui să îi fie adresată cererea respectivă, de posibilitatea de a efectua audierea acelui martor potrivit normelor prevăzute de regulamentul amintit. În schimb, împrejurările din prezenta cauză sunt diferite de cele din cauza în care s-a pronunțat Hotărârea St. Paul Dairy, citată anterior, întrucât cererea de audiere provizorie a fost depusă la instanța competentă.

               37

               Din cele de mai sus rezultă că instanța competentă a unui stat membru are posibilitatea de a cita în fața sa, ca martor, o parte care are reședința în alt stat membru și de a o audia în conformitate cu dreptul statului membru al instanței amintite.

               38

               În plus, această din urmă instanță rămâne liberă să deducă din neînfățișarea unei părți ca martor, fără demonstrarea unui motiv legitim, eventualele consecințe prevăzute de dreptul statului membru al acelei instanțe, cu condiția să fie aplicate cu respectarea dreptului Uniunii.

               39

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că dispozițiile Regulamentului nr. 1206/2001, în special articolul 1 alineatul (1) din acesta, trebuie interpretate în sensul că instanța competentă a unui stat membru care dorește să audieze ca martor o parte care are reședința în alt stat membru are posibilitatea, pentru a efectua o astfel de audiere, să citeze această parte în fața sa și să o audieze în conformitate cu dreptul statului membru al instanței respective.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               40

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Dispozițiile Regulamentului (CE) nr. 1206/2001 al Consiliului din 28 mai 2001 privind cooperarea între instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe în materie civilă sau comercială, în special articolul 1 alineatul (1) din acesta, trebuie interpretate în sensul că instanța competentă a unui stat membru care dorește să audieze ca martor o parte care are reședința în alt stat membru are posibilitatea, pentru a efectua o astfel de audiere, să citeze această parte în fața sa și să o audieze în conformitate cu dreptul statului membru al instanței respective.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții din data de 9 august 1994. # Republica Federală Germania împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Acțiune în anulare - Directivă 92/59/CEE - Temei juridic. # Cauza C-359/92.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 2 iunie 2005.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 93/38/CEE.#Cauza C-394/02.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 12 iulie 1990. # Hans Scheuer împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Interesul serviciului. # Cauza T-108/89.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 7 februarie 1991. # Ana Fernandes Ferreira de Freitas împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-2/90.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 22 mai 2008. # Evonik Degussa GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Concurență - Înțelegere - Piața metioninei - Amendă - Regulamentul nr. 17 - Articolul 15 alineatul (2) - Principiul legalității pedepsei - Denaturarea faptelor - Principiul proporționalității - Principiul egalității de tratament. # Cauza C-266/06 P.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a patra) din 22 mai 2008 — Degussa/Comisia
      (Cauza C‑266/06 P)
      „Recurs — Concurență — Înțelegere — Piața metioninei — Amendă — Regulamentul nr. 17 — Articolul 15 alineatul (2) — Principiul legalității pedepsei — Denaturarea faptelor — Principiul proporționalității — Principiul egalității de tratament”
      1.                     Drept comunitar — Principii generale ale dreptului — Securitate juridică — Legalitatea pedepsei — Domeniu de aplicare (a se
            vedea punctele 38-40 și 44-46)
      2.                     Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Putere de apreciere acordată Comisiei în temeiul articolului 15 alineatul (2)
            din Regulamentul nr. 17 [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei] (a se vedea
            punctele 50-62)
      3.                     Recurs — Motive — Apreciere greșită a faptelor — Inadmisibilitate — Controlul Curții cu privire la aprecierea elementelor
            de probă — Excludere, cu excepția cazurilor de denaturare [art. 225 alin. (1) CE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul
            paragraf] (a se vedea punctele 72-74, 86 și 94)
      4.                     Recurs — Competența Curții — Repunere în discuție, din motive de echitate, a aprecierii Tribunalului privind cuantumul unei
            amenzi aplicate unei întreprinderi — Excludere — Repunere în discuție a acestei aprecieri pentru motive întemeiate pe încălcarea
            principiului nediscriminării — Includere [art. 81 alineatul (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]
            (a se vedea punctele 95 și 114)
      5.                     Recurs — Motive — Motivare insuficientă sau contradictorie — Admisibilitate — Motivare implicită a Tribunalului — Admisibilitate
            — Condiții [art. 225 alin. (1) CE; Statutul Curții de Justiție, art. 36, art. 53 primul paragraf și art. 58 primul paragraf]
            (a se vedea punctele 102 și 103)
      6.                     Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Necesitatea efectuării unei diferențieri între întreprinderile implicate
            în săvârșirea aceleiași încălcări, în funcție de cifra de afaceri globală a acestora — Lipsă [Regulamentul nr. 17 al Consiliului,
            art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A al cincilea paragraf] (a se vedea punctele 119-123)
      Obiectul

               Recurs declarat împotriva Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță (Camera a treia) din 5 aprilie 2006, Degussa AG/Comisia
                  (T‑279/02), prin care Tribunalul a respins în parte acțiunea având ca obiect anularea Deciziei 2003/674/CE a Comisiei din
                  2 iulie 2002 privind o procedură de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (JO L 255, p. 1)
                  — Înțelegere privind piața metioninei — Condiții impuse de principiul legalității incriminării și a pedepsei în ceea ce privește
                  sistemul de amenzi prevăzut la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17/62

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge recursul.

                  2)

                  	Obligă Evonik Degussa GmbH la plata cheltuielilor de judecată.

                  3)

                  	Consiliul Uniunii Europene suportă propriile cheltuieli de judecată.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 17 februarie 2011. # Annco, Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ANN TAYLOR LOFT - Marca națională verbală anterioară LOFT - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-385/09.

text:
      Cauza T‑385/09
      Annco, Inc.
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ANN TAYLOR LOFT – Marca națională verbală anterioară LOFT – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Sumarul hotărârii
      1.      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară
      [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit.(b)]
      2.      Marcă comunitară – Procedura căii de atac – Acțiune în fața instanței comunitare – Competența Tribunalului – Modificarea unei
            decizii a Oficiului – Apreciere privind competențele conferite camerei de recurs
      [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 64 alin (1)]
      1.      Nu există, pentru consumatorul mediu francez, un risc de confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 207/2009 privind marca comunitară între semnul verbal ANN TAYLOR LOFT, a cărui înregistrare ca marcă comunitară este solicitată
         pentru articole de marochinărie și vestimentare din clasele 18 și, respectiv, 25 în sensul Aranjamentului de la Nisa, și marca
         verbală LOFT, înregistrată anterior în Franța pentru articole identice.

      În pofida identității produselor în cauză, având în vedere existența unei similitudini reduse între semnele în cauză, publicul
         vizat, obișnuit ca aceeași întreprindere de confecții să utilizeze submărci derivate din marca principală, nu va fi în măsură
         să stabilească o legătură între semnele ANN TAYLOR LOFT și LOFT, în măsura în care marca anterioară nu cuprinde elementul
         „ann taylor”, care este elementul cel mai distinctiv al mărcii solicitate.

      (a se vedea punctele 22 și 48)
      2.      Având în vedere că însăși camera de recurs este competentă, în temeiul articolului 64 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009
         privind marca comunitară, să exercite competențele organului care a pronunțat decizia atacată în fața sa, Tribunalul poate,
         în cadrul competenței sale de reformare, să exercite competențele organelor inferioare ale Oficiului pentru Armonizare în
         cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale), ale căror decizii pot face obiectul unei căi de atac în fața
         camerei de recurs. Astfel, Tribunalul poate, în aceste împrejurări, să pronunțe o decizie pe care ar fi putut‑o adopta examinatorul,
         divizia de opoziție sau divizia de anulare. În schimb, acesta nu poate pronunța decizii care nu pot fi adoptate de aceste
         organe. Acesta este motivul pentru care Tribunalul nu poate înregistra o marcă, respectiva înregistrare nefiind nici de competența
         examinatorului, nici de competența diviziei de opoziție.

      (a se vedea punctul 52)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)
      17 februarie 2011(*)

      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ANN TAYLOR LOFT – Marca națională verbală anterioară LOFT – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      În cauza T‑385/09,
      Annco, Inc., cu sediul în Wilmington, Delaware (Statele Unite), reprezentată de G. Triet, avocat,

      reclamantă,
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul A. Folliard‑Monguiral, în calitate de agent,

      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI fiind
      Freche et fils associés, cu sediul în Paris (Franța),

      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 1 iulie 2009 (cauza R 1485/2008‑1)
         privind o procedură de opoziție între Freche et fils associés și Annco, Inc.,

      TRIBUNALUL (Camera a opta),
      compus, la momentul deliberării, din doamna M. E. Martins Ribeiro (raportor), președinte, domnii S. Papasavvas și A. Dittrich,
         judecători,

      grefier: domnul E. Coulon,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 2 octombrie 2009,
      având în vedere memoriul în răspuns depus la grefa Tribunalului la 11 ianuarie 2010,
      având în vedere că nicio cerere de stabilire a unei ședințe de judecată nu a fost formulată de părți în termenul de o lună
         de la comunicarea terminării procedurii scrise și hotărând, prin urmare, pe baza raportului judecătorului raportor și în temeiul
         articolului 135a din Regulamentul de procedură al Tribunalului, să se pronunțe fără parcurgerea fazei orale a procedurii,

      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        La 16 martie 2004, Annco, Inc., a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în
         cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului
         din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările
         ulterioare [înlocuit de Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78,
         p. 1)].

      2        Marca a cărei înregistrare s‑a solicitat este semnul verbal ANN TAYLOR LOFT.

      3        Produsele și serviciile pentru care a fost solicitată înregistrarea fac parte din clasele 18, 25 și 35 în sensul Aranjamentului
         de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie
         1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund, pentru fiecare dintre aceste clase, descrierii următoare:

      –        clasa 18: „Piele și imitații de piele, produse din aceste materiale neincluse în alte clase; piei de animale; geamantane,
         genți și valize; umbrele și bastoane; poșete, portmonee, valize”;

      –        clasa 25: „Articole de îmbrăcăminte și încălțăminte, articole pentru acoperirea capului, rochii, fuste, costume, jeanși, pulovere
         groase, cămăși, tricouri, maiouri, costume pentru atletism, pulovere, veste, mănuși, îmbrăcăminte de noapte, capoate, costume
         de baie, cămăși, încălțăminte, pantaloni, pantaloni scurți, veste, mantouri, șosete, galanterie, pălării și caschete, centuri,
         fulare și lenjerie de corp”;

      –        clasa 35: „Servicii de vânzare cu amănuntul; servicii de vânzare cu amănuntul prin intermediul rețelelor informatice mondiale;
         servicii de vânzare cu amănuntul a articolelor de îmbrăcăminte și încălțăminte, a poșetelor, a micilor accesorii din piele
         și din imitație de piele, a bijuteriilor, a produselor de toaletă, a parfumurilor și a cosmeticelor”.

      4        Cererea de înregistrare a mărcii comunitare a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare nr. 51/2004 din 20 decembrie 2004.

      5        La 18 martie 2005, Freche et fils associés a formulat opoziție împotriva înregistrării mărcii solicitate în temeiul articolului
         42 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 41 din Regulamentul nr. 207/2009), invocând un risc de confuzie, în principal
         în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b)
         din Regulamentul nr. 207/2009].

      6        Opoziția era întemeiată pe anumite produse și servicii acoperite de marca verbală LOFT, înregistrată în Franța la 22 august
         2003 cu numărul 13089435, începând cu 16 martie 2001, în special pentru produse din clasele 18 și 25 și care corespund, pentru
         fiecare dintre aceste clase, descrierii următoare:

      –        clasa 18: „Piele și imitații de piele; articole de marochinărie din piele sau din imitații de piele (cu excepția cutiilor
         adaptate produsului pe care îl conțin, a mănușilor și a centurilor); portmonee, cu excepția celor din metale prețioase; poșete;
         saci de voiaj; casete din piele sau înlocuitori; învelitori din piele (blănuri); piele de căprioară, cu excepția celor pentru
         curățare; piei de animale; geamantane și valize; umbrele și bastoane”;

      –        clasa 25: „Articole de îmbrăcăminte, lenjerie de corp, îmbrăcăminte pentru sport, cu excepția celei pentru scufundări, centuri,
         mănuși, articole de încălțăminte, articole pentru acoperirea capului”.

      7        Opoziția era îndreptată împotriva tuturor produselor și serviciilor vizate de marca solicitată.

      8        Prin Decizia din 12 august 2008, divizia de opoziție a admis opoziția în ceea ce privește produsele din clasele 18 și 25,
         pentru motivul că exista un risc de confuzie, și a respins opoziția în ceea ce privește produsele din clasa 35. Divizia de
         opoziție a constatat identitatea produselor în cauză și a subliniat că, în cadrul unei aprecieri globale, semnele LOFT și
         ANN TAYLOR LOFT aveau un grad mediu de similitudine, întrucât conceptul de loft se regăsea în cele două semne. Având în vedere
         identitatea produselor și faptul că termenul „loft” păstra o poziție distinctivă autonomă în cadrul mărcii solicitate, consumatorii
         ar ajunge să creadă că produsele în cauză provin de la întreprinderi legate din punct de vedere economic.

      9        La 10 octombrie 2008, reclamanta a introdus la OAPI o cale de atac împotriva deciziei diviziei de opoziție, în temeiul articolelor
         57-62 din Regulamentul nr. 40/94 (devenite articolele 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009).

      10      Prin Decizia din 1 iulie 2009 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a respins calea de atac.
         În special, aceasta a considerat, pe de o parte, că produsele vizate de marca solicitată și cele vizate de marca anterioară
         erau identice și, pe de altă parte, că, în pofida existenței unei mari similitudini conceptuale, semnele în conflict erau,
         în cadrul unei aprecieri globale, vag similare. Camera de recurs a considerat că exista un risc de confuzie întrucât termenul
         comun „loft” constituia elementul dominant al mărcii solicitate și unicul element al mărcii anterioare. Publicul în cauză,
         constituit din cumpărători medii francezi de articole de marochinărie și vestimentare, ar putea să creadă că originea produselor
         este identică sau că ANN TAYLOR LOFT este denumirea noii game de produse Freche et fils associés.

       Concluziile părților
      11      Reclamanta solicită Tribunalului:

      –        constatarea faptului că acțiunea este fondată;
      –        anularea deciziei atacate;
      –        modificarea deciziei atacate în sensul înregistrării mărcii comunitare ANN TAYLOR LOFT pentru clasele 18 și 25, în plus față
         de clasa 35, pentru care înregistrarea a fost acceptată în mod întemeiat de către divizia de opoziție și nu a fost contestată;

      –        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.
      12      OAPI solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       Cu privire la cererea de anulare a deciziei atacate
      13      Reclamanta invocă două motive, întemeiate, pe de o parte, pe încălcarea articolului 75 a doua teză din Regulamentul nr. 207/2009
         și, pe de altă parte, pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din același regulament.

      14      Trebuie să se analizeze, în primul rând, motivul întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 207/2009.

      15      Potrivit articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, la opoziția titularului unei mărci anterioare,
         se respinge înregistrarea mărcii solicitate atunci când „din cauza identității sau asemănării sale cu marca anterioară și
         din cauza identității sau asemănării produselor sau serviciilor pe care le desemnează cele două mărci, există un risc de confuzie
         pe teritoriul în care este protejată marca anterioară; riscul de confuzie include riscul de asociere cu marca anterioară”.

      16      Pe de altă parte, în temeiul articolului 8 alineatul (2) litera (a) punctul (ii) din Regulamentul nr. 207/2009, prin mărci
         anterioare trebuie să se înțeleagă mărcile înregistrate într‑un stat membru a căror dată de depunere este anterioară cererii
         de înregistrare a mărcii comunitare.

      17      Potrivit unei jurisprudențe constante, constituie risc de confuzie riscul ca publicul să creadă că produsele sau serviciile
         în cauză provin de la aceeași întreprindere sau, eventual, de la întreprinderi legate din punct de vedere economic [a se vedea
         Hotărârea Tribunalului din 10 septembrie 2008, Boston Scientific/OAPI – Terumo (CAPIO), T‑325/06, nepublicată în Repertoriu,
         punctul 70 și jurisprudența citată; a se vedea de asemenea, prin analogie, Hotărârea Curții din 29 septembrie 1998, Canon,
         C‑39/97, Rec., p. I‑5507, punctul 29, și Hotărârea Curții din 22 iunie 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rec., p. I‑3819,
         punctul 17].

      18      În plus, este cert că riscul de confuzie în percepția publicului trebuie apreciat în mod global, ținând seama de toți factorii
         pertinenți din cauză (a se vedea Hotărârea CAPIO, punctul 17 de mai sus, punctul 71 și jurisprudența citată; a se vedea de
         asemenea, prin analogie, Hotărârea Curții din 11 noiembrie 1997, SABEL, C‑251/95, Rec., p. I‑6191, punctul 22, Hotărârea Curții
         Canon, punctul 17 de mai sus, punctul 16, și Hotărârea Curții Lloyd Schuhfabrik Meyer, punctul 17 de mai sus, punctul 18).

      19      Această apreciere globală implică o anumită interdependență a factorilor luați în considerare și în special a similitudinii
         mărcilor și a celei a produselor sau serviciilor desemnate. Astfel, un grad scăzut de similitudine între produsele sau serviciile
         desemnate poate fi compensat printr‑un grad ridicat de similitudine între mărci și invers [Hotărârea Curții din 13 septembrie
         2007, Il Ponte Finanziaria/OAPI, C‑234/06 P, Rep., p. I‑7333, punctul 48, Hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 2002, Matratzen
         Concord/OAPI – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Rec., p. II‑4335, punctul 25; a se vedea de asemenea, prin analogie, Hotărârea
         Canon, punctul 17 de mai sus, punctul 17]. Interdependența acestor factori își găsește expresia în considerentul (8) al Regulamentului
         nr. 207/2009, potrivit căruia noțiunea de similitudine trebuie interpretată în relație cu riscul de confuzie, a cărui apreciere
         depinde de numeroși factori, în special de cunoașterea mărcii pe piață, de asocierea care poate fi stabilită cu semnul folosit
         sau înregistrat, de gradul de asemănare dintre marcă și semn și dintre produsele sau serviciile desemnate (a se vedea Hotărârea
         CAPIO, punctul 17 de mai sus, punctul 72 și jurisprudența citată).

      20      Pe de altă parte, aprecierea globală, în ceea ce privește similitudinea vizuală, fonetică sau conceptuală dintre semnele în
         conflict, trebuie să se întemeieze pe impresia de ansamblu produsă de acestea, ținând seama în special de elementele lor distinctive
         și dominante. Astfel, din modul de redactare a articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, potrivit
         căruia „există un risc de confuzie [în percepția publicului]”, rezultă că percepția asupra mărcilor pe care o are consumatorul
         mediu al tipului de produse sau de servicii în cauză are un rol determinant în aprecierea globală a riscului de confuzie.
         Or, în mod normal, consumatorul mediu percepe o marcă ca pe un tot și nu face o examinare a diferitelor detalii ale acesteia
         (a se vedea Hotărârea CAPIO, punctul 17 de mai sus, punctul 73 și jurisprudența citată; a se vedea de asemenea, prin analogie,
         Hotărârea SABEL, punctul 18 de mai sus, punctul 23).

      21      În vederea aprecierii globale a riscului de confuzie, consumatorul mediu al produselor vizate este prezumat a fi normal informat
         și suficient de atent și de avizat. Pe de altă parte, trebuie să se ia în considerare faptul că numai rareori consumatorul
         mediu are posibilitatea să compare în mod direct diferitele mărci, trebuind să se bazeze pe imaginea imperfectă a acestora
         pe care a păstrat‑o în memorie. Trebuie să se aibă în vedere și faptul că nivelul de atenție al consumatorului mediu poate
         varia în funcție de categoria de produse sau servicii în cauză [Hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 2002, Oberhauser/OAPI
         – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Rec., p. II‑4359, punctul 28, și Hotărârea Tribunalului din 30 iunie 2004, BMI Bertollo/OAPI
         – Diesel (DIESELIT), T‑186/02, Rec., p. II‑1887, punctul 38; a se vedea de asemenea, prin analogie, Hotărârea Lloyd Schuhfabrik
         Meyer, punctul 17 de mai sus, punctul 26].

      22      În speță, marca anterioară este o marcă națională înregistrată în Franța. Prin urmare, astfel cum a constatat camera de recurs
         la punctul 12 din decizia atacată, examinarea trebuie să se limiteze la teritoriul francez. Este de asemenea cert, astfel
         cum a reținut în mod întemeiat camera de recurs la punctul 13 din decizia atacată, că publicul relevant este constituit din
         consumatorul mediu francez de articole de marochinărie și de articole vestimentare, ceea ce corespunde unui segment deosebit
         de important din populație. Aceste constatări, care nu au fost contestate de reclamantă, trebuie confirmate.

      23      În lumina considerentelor de mai sus este necesar să se examineze, prin urmare, aprecierea riscului de confuzie dintre semnele
         în conflict efectuată de camera de recurs.

       Cu privire la similitudinea produselor
      24      În această privință, este suficient să se constate că poziția adoptată de camera de recurs la punctul 10 din decizia atacată,
         potrivit căreia produsele în cauză sunt identice, care nu a fost, de altfel, contestată de reclamantă, trebuie confirmată.

       Cu privire la similitudinea semnelor
      25      Astfel cum s‑a arătat deja la punctul 20 de mai sus, aprecierea globală a riscului de confuzie trebuie să se întemeieze, în
         ceea ce privește similitudinea vizuală, auditivă sau conceptuală a mărcilor în cauză, pe impresia de ansamblu produsă de acestea,
         ținând cont în special de elementele lor distinctive și dominante (a se vedea de asemenea Hotărârea Curții din 2 septembrie
         2010, Klein Trademark Trust/OAPI, C‑254/09 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 45 și jurisprudența citată).

      26      Rezultă totodată din jurisprudență că două mărci sunt similare atunci când, din punctul de vedere al publicului relevant,
         există între ele o egalitate cel puțin parțială în ceea ce privește unul sau mai multe aspecte relevante, și anume aspectele
         vizual, fonetic și conceptual (Hotărârea MATRATZEN, punctul 19 de mai sus, punctul 30, și Hotărârea CAPIO, punctul 17 de mai
         sus, punctul 89; a se vedea de asemenea, prin analogie, Hotărârea SABEL, punctul 18 de mai sus, punctul 23).

      27      În speță, marca anterioară este constituită exclusiv din termenul „loft”, în timp ce marca solicitată se compune din elementul
         verbal „ann taylor loft”.

      28      În primul rând, camera de recurs a constatat că existau similitudini vizuale și fonetice între semnele în cauză, dar că această
         similitudine nu era puternică, întrucât termenul „loft” era precedat de alte elemente în cadrul mărcii solicitate. Or, deși
         reclamanta pretinde că impresiile vizuală și fonetică ale semnelor în cauză sunt foarte diferite din cauza prezenței elementului
         dominant „ann taylor” în cadrul mărcii solicitate, aceasta recunoaște că există „un grad redus de similitudine între semnele
         în conflict”. Concluzia camerei de recurs cu privire la acest aspect trebuie, așadar, confirmată.

      29      În al doilea rând, în ceea ce privește similitudinea conceptuală, camera de recurs, confirmând rezultatul la care a ajuns
         divizia de opoziție, a considerat, la punctele 18 și 20 ale deciziei atacate, că semnul verbal ANN TAYLOR LOFT se aseamănă
         cu numele complet al unei persoane anglo‑saxone în care termenul „ann” poate fi identificat cu ușurință ca prenume, termenul
         „taylor” ca un al doilea prenume sau ca o parte din prenume și termenul „loft” ca un nume de familie. Camera de recurs a adăugat,
         la punctul 19 din decizia atacată, întemeindu‑se pe Hotărârea Tribunalului din 2 decembrie 2008, Harman International Industries/OAPI
         – Becker (Barbara Becker) (T‑212/07, Rep., p. II‑3431), că elementul „loft”, ca nume, ar fi elementul dominant al mărcii solicitate.
         În plus, camera de recurs a considerat, la punctul 23 din decizia atacată, că termenul „loft” era distinctiv, având în vedere
         că era un cuvânt într‑o limbă străină în Franța, care nu ar fi perceput în mod obligatoriu ca desemnând generic un loc de
         comercializare a produselor. Termenul „loft” ar fi mai curând perceput ca fiind un substantiv în limba engleză lipsit de semnificație
         sau ca un nume de familie.

      30      Reclamanta contestă această analiză. Astfel, în opinia sa, publicul francez nu va percepe termenul „loft” comun celor două
         semne în cauză ca fiind un nume de familie anglo‑saxon, întrucât acest termen ar fi utilizat în franceză pentru a desemna
         un spațiu de stocare transformat în spațiu de locuit în scopuri private sau comerciale. Astfel, în pofida prezenței în cele
         două semne a termenului „loft”, datorită faptului că ar constitui elementul distinctiv și dominant al mărcilor ANN TAYLOR
         și ANN TAYLOR LOFT, elementul „ann taylor” ar domina ansamblul astfel încât toate celelalte componente ar fi neglijabile.
         Prin urmare, nu ar exista nicio similitudine conceptuală între semnele în cauză.

      31      Trebuie să se constate că analiza efectuată de camera de recurs, în măsura în care se întemeiază pe o premisă eronată, nu
         poate fi confirmată.

      32      Astfel, precum constatase deja divizia de opoziție în decizia sa, departe de a fi un cuvânt într‑o limbă străină, termenul
         „loft” este un termen care descrie, în limba franceză, un anumit tip de locuință. Deși provine din termenul englez echivalent,
         termenul „loft”, datorită introducerii sale în limba franceză, a devenit, în totalitate, un termen francez. Rezultă că, întrucât
         are o semnificație precisă în franceză, publicul francez mediu, confruntat cu acest termen, îl va asocia cu un anumit tip
         de locuință, în măsura în care cunoaște această semnificație, iar nu cu un nume de familie străin, nume de familie cu privire
         la care OAPI recunoaște, pe de altă parte, că, în țările anglo‑saxone, nu este cel mai comun. În plus, nu se poate susține
         în mod întemeiat că termenul „loft” este folosit rar în limba franceză.

      33      Prin urmare, argumentul reclamantei potrivit căruia elementul „ann taylor” ar fi dominant în cadrul impresiei de ansamblu,
         întrucât semnele ANN TAYLOR și ANN TAYLOR LOFT ar beneficia de un renume în rândul publicului, nu poate fi totuși primit.

      34      În această privință, este suficient să se constate că reclamanta nu a prezentat nicio probă prin care să dovedească faptul
         că semnele ANN TAYLOR LOFT sau ANN TAYLOR beneficiază de un astfel de renume în rândul publicului vizat, întrucât probele
         vizează Statele Unite. În această privință, existența unui site internet nu poate fi suficientă pentru a dovedi existența
         unui renume. Pe de altă parte, însăși reclamanta precizează că „a luat anumite măsuri pentru a se putea afla în poziția de
         a extinde activitatea sa în alte țări, printre care cele ale Uniunii Europene”, ceea ce denotă lipsa unui renume actual al
         mărcii solicitate sau al semnului ANN TAYLOR în interiorul Uniunii Europene și în special în Franța.

      35      În plus, chiar dacă s‑ar presupune că elementul „ann taylor” ar putea fi considerat dominant în semnul ANN TAYLOR LOFT, examinarea
         similitudinii conceptuale nu se poate face prin luarea în considerare în mod exclusiv a elementului dominant, în măsura în
         care, potrivit jurisprudenței, aprecierea similitudinii se va putea face exclusiv pe baza elementului dominant numai dacă
         toate celelalte componente ale mărcii sunt neglijabile (Hotărârea Curții din 3 septembrie 2009, Aceites del Sur‑Coosur/Koipe
         și OAPI, C‑498/07 P, Rep., p. I‑7371, punctul 62).

      36      Or, termenul „loft” conținut de marca solicitată nu poate fi considerat neglijabil în impresia de ansamblu, din moment ce
         completează elementul „ann taylor”, prin adăugarea unei caracteristici care s‑ar putea referi, având în vedere produsele în
         cauză, la o linie de articole de îmbrăcăminte ce ar corespunde unui anumit mod de viață în legătură cu acest stil nou de locuință
         sau care ar prelua unele coduri ale acestuia.

      37      Pe de altă parte, nu se poate contesta că, în impresia de ansamblu produsă de marca solicitată, elementul „ann taylor” este
         în mod vădit, în ceea ce privește publicul francez, mult mai distinctiv decât termenul „loft”, tocmai datorită faptului că
         acesta din urmă are o semnificație clară și precisă în franceză. Elementul „ann taylor” face trimitere la prenume sau la un
         prenume și la un nume englezești, astfel încât va atrage mai mult atenția publicului francez.

      38      Din ansamblul considerațiilor precedente rezultă că, în general, având în vedere constatarea similitudinilor fonetică și vizuală
         care nu sunt puternice, precum și a unei anumite similitudini conceptuale între semnele în cauză, trebuie să se concluzioneze,
         ținând seama de faptul că elementul „ann taylor” este elementul cel mai distinctiv al mărcii solicitate și atrage mai mult
         atenția publicului vizat, că similitudinea globală dintre semnele în cauză este redusă.

       Cu privire la riscul de confuzie
      39      Trebuie amintit că există un risc de confuzie atunci când, în mod cumulativ, gradul de similitudine al mărcilor în cauză și
         gradul de similitudine al produselor sau serviciilor desemnate de aceste mărci sunt suficient de ridicate (Hotărârea MATRATZEN,
         punctul 19 de mai sus, punctul 45).

      40      Reclamanta pretinde în esență că, datorită prezenței elementului distinctiv și dominant „ann taylor” la începutul semnului
         ANN TAYLOR LOFT, nu există niciun risc de confuzie în percepția publicului vizat în sensul că acesta ar putea crede că semnele
         în cauză ar fi două linii diferite de produse oferite sub controlul aceleiași societăți sau al unor societăți legate între
         ele din punct de vedere economic.

      41      Dimpotrivă, camera de recurs a considerat, la punctul 19 din decizia atacată, că termenul „loft” era elementul dominant al
         mărcii solicitate, astfel încât exista un risc de confuzie, în măsura în care produsele erau identice.

      42      Această ultimă analiză nu poate fi confirmată.

      43      În această privință, trebuie să se constate că, având în vedere constatările efectuate în cadrul analizei similitudinii conceptuale
         a semnelor în cauză, termenul „loft” nu constituie elementul dominant al mărcii solicitate. Pe de altă parte, rezultă totodată
         din aceleași constatări că, datorită lipsei de semnificație în percepția publicului vizat, elementul „ann taylor” trebuie
         considerat ca fiind mai distinctiv decât termenul „loft” în marca solicitată, în măsura în care acesta din urmă are o semnificație
         precisă în percepția publicului menționat.

      44      Pe de altă parte, între semnele în cauză există similitudini reduse vizuală și fonetică și o anumită similitudine conceptuală.

      45      În această privință, trebuie amintit că, în sectorul articolelor de îmbrăcăminte, se întâmplă frecvent ca aceeași marcă să
         prezinte diferite configurații potrivit tipului de produse pe care le desemnează. În acest sector, este astfel un lucru obișnuit
         ca aceeași întreprindere de confecții să utilizeze mărci secundare, respectiv semne derivate din marca principală, cu care
         au în comun un element dominant, pentru a face distincție între diferitele linii de producție în domeniul articolelor vestimentare
         [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 6 octombrie 2004, New Look/OAPI – Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE și NLCollection),
         T‑117/03-T‑119/03 și T‑171/03, Rec., p. II‑3471, punctul 51 și jurisprudența citată].

      46      Având în vedere mai întâi natura produselor și modul de comercializare a acestora, apoi folosirea în ceea ce privește marcarea
         produselor vestimentare și, în sfârșit, așteptările și obiceiurile publicului vizat, trebuie să se considere că acesta din
         urmă, confruntat cu cele două semne în cauză, nu va stabili o legătură între cele două, în măsura în care elementul cel mai
         distinctiv al mărcii solicitate nu coincide cu unicul element al mărcii anterioare și că, în mod frecvent, o „marcă de casă”
         își variază propria marcă prin adăugarea unui element specific unei linii secundare.

      47      Astfel, precum a arătat în mod întemeiat reclamanta, publicul vizat este obișnuit ca același producător să comercializeze
         diferite linii de produse care cuprind numele creatorului și/sau al casei de modă în cauză urmat de numele liniei în funcție
         de caracteristicile acesteia (sport, elegantă, de zi cu zi etc.).

      48      În speță, având în vedere impresia globală produsă de semnele în cauză, similitudinea lor a fost considerată redusă. În pofida
         identității produselor în cauză, trebuie să se constate că, având în vedere existența unei similitudini reduse între semnele
         în cauză, publicul vizat, obișnuit ca aceeași întreprindere de confecții să utilizeze submărci derivate din marca principală,
         nu va fi în măsură să stabilească o legătură între semnele ANN TAYLOR LOFT și LOFT, în măsura în care marca anterioară nu
         cuprinde elementul „ann taylor”, care este, astfel cum s‑a constatat la punctul 37 de mai sus (a se vedea de asemenea punctul
         43 de mai sus), elementul cel mai distinctiv al mărcii solicitate.

      49      De altfel, presupunând chiar că elementul „loft” ar păstra o poziție distinctivă autonomă în cadrul mărcii solicitate, nu
         se poate deduce totuși, în mod automat, din această poziție distinctivă autonomă în cadrul mărcii menționate existența unui
         risc de confuzie între semnele în cauză.

      50      Astfel, riscul de confuzie nu poate fi determinat in abstracto, ci trebuie să fie înțeles în cadrul unei analize globale care să ia în considerare în special ansamblul factorilor pertinenți
         ai cauzei (Hotărârea SABEL, punctul 18 de mai sus, punctul 22; a se vedea de asemenea Hotărârea Curții din 6 octombrie 2005,
         Medion, C‑120/04, Rec., p. I‑8551, punctul 37), mai ales natura produselor și serviciilor în cauză, metodele de comercializare,
         atenția mai mult sau mai puțin ridicată a publicului, precum și obiceiurile publicului menționat în sectorul în discuție.
         Or, examinarea factorilor pertinenți specifici prezentei cauze, care se regăsesc la punctele 45-48 de mai sus, nu pune în
         evidență, prima facie, existența unui risc de confuzie între semnele în cauză.

      51      Din ansamblul considerațiilor precedente rezultă că trebuie să se admită primul motiv și, fără a fi necesar să se examineze
         al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi ascultat, să se anuleze decizia atacată.

       Cu privire la cererea de modificare a deciziei atacate
      52      În ceea ce privește al treilea capăt de cerere, prin care reclamanta solicită Tribunalului, în esență, să modifice decizia
         atacată în sensul de a înregistra marca solicitată, trebuie amintit că, având în vedere că însăși camera de recurs este competentă,
         în temeiul articolului 64 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, să exercite competențele organului care a pronunțat
         decizia atacată în fața sa, Tribunalul poate, în cadrul competenței sale de reformare, să exercite competențele organelor
         inferioare ale OAPI, ale căror decizii pot face obiectul unei căi de atac în fața camerei de recurs. Astfel, Tribunalul poate,
         în aceste împrejurări, să pronunțe o decizie pe care ar fi putut‑o adopta examinatorul, divizia de opoziție sau divizia de
         anulare. În schimb, acesta nu poate pronunța decizii care nu pot fi adoptate de aceste organe. Acesta este motivul pentru
         care Tribunalul nu poate înregistra o marcă, respectiva înregistrare nefiind nici de competența examinatorului, nici de competența
         diviziei de opoziție [a se vedea în acest sens Ordonanța Tribunalului din 30 iunie 2009, Securvita/OAPI (Natur‑Aktien‑Index),
         T‑285/08, Rep., p. II‑2171, punctele 16-23].

      53      Prin urmare, al treilea capăt de cerere trebuie respins ca inadmisibil.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      54      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată,
         la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât OAPI a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor
         de judecată efectuate de reclamantă, conform concluziilor acesteia din urmă.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a opta)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează Decizia Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)
            (OAPI) din 1 iulie 2009 (cauza R 1485/2008‑1).
      2)      Respinge în rest acțiunea ca fiind inadmisibilă.
      3)      Obligă OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               Martins Ribeiro

                Papasavvas

                Dittrich

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 17 februarie 2011.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții din data de 14 iulie 1972. # Cassella Farbwerke Mainkur AG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 55-69.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a șaptea) din data de 15 octombrie 2008. # Gerasimos Potamianos împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică. # Cauza T-160/04.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a șaptea)
      15 octombrie 2008
      Cauza T‑160/04
      Gerasimos Potamianos
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Agent temporar – Nereînnoirea contractului pe perioadă determinată”
      Obiectul: Acțiune având ca obiect o cerere de anulare a deciziei autorității împuternicite să încheie contracte de angajare de a nu
         reînnoi contractul de agent temporar al reclamantului

      Decizia: Respinge acțiunea. Domnul Gerasimos Potamianos și Comisia Comunităților Europene suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Acțiune – Reclamație administrativă prealabilă – Termene – Data la care începe să curgă termenul
      [Statutul funcționarilor, art. 90 alin. (1)]
      2.      Funcționari – Agenți temporari – Recrutare – Reînnoirea unui contract pe perioadă determinată – Puterea de apreciere a administrației
      (Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 8 și art. 47 primul paragraf)
      1.      Deși este adevărat că, în mod normal, un contract începe să își producă efectele de la data semnării sale și că, prin urmare,
         începând de la data semnării trebuie să se calculeze termenul pentru introducerea unei reclamații în timp util în sensul articolului
         90 alineatul (1) din statut, decizia de a nu reînnoi contractul unui agent temporar reprezintă totuși o decizie distinctă
         de acest contract și poate face astfel obiectul unei reclamații, respectiv al unei acțiuni, în termenele stabilite în statut.

      (a se vedea punctul 21)
      Trimitere la: Tribunal, 11 iulie 2002, Martinez Paramo și alții/Comisia, T‑137/99 și T‑18/00, RecFP, p. I‑A‑119 și II-639,
         punctul 56

      2.      Deși articolul 8 din Regimul aplicabil celorlalți agenți prevede posibilitatea reînnoirii unui contract de agent temporar,
         nu este vorba despre un drept, ci despre o simplă posibilitate lăsată la aprecierea autorității competente. Astfel, instituțiile
         Comunităților dispun de o largă putere de apreciere în organizarea serviciilor lor în funcție de misiunile care le sunt încredințate
         și în repartizarea, pentru îndeplinirea acestora, a personalului care se află la dispoziția lor, cu condiția totuși ca această
         repartizare să fie făcută în interesul serviciului.

      (a se vedea punctul 30)
      Trimitere la: Curte, 14 iulie 1983, Nebe/Comisia, 176/82, Rec., p. 2475, punctul 18; Curte, 21 iunie 1984, Lux/Curtea de Conturi,
         69/83, Rec., p. 2447, punctul 17


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din data de 28 aprilie 2009. # Luc Verheyden împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari - Admisibilitate. # Cauza F-72/06.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera întâi)
      28 aprilie 2009
      Cauza F‑72/06
      Luc Verheyden
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică — Funcționari — Investigații interne ale OLAF — Decizie privind transmiterea de către OLAF a unor informații către autoritățile judiciare naționale — Admisibilitate”
      Obiectul: Acțiune introdusă în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Verheyden solicită în special anularea deciziei
         Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF) de a transmite autorităților judiciare italiene informații privitoare la acesta,
         precum și obligarea Comisiei la plata de daune interese

      Decizia: Respinge acțiunea reclamantului. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari — Acțiune — Act care lezează — Decizie a Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF) de a transmite informații
            autorităților judiciare naționale — Includere
      [Statutul funcționarilor, art. 90a; Regulamentul nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 10 alin.
            (2)]
      2.      Funcționari — Acțiune — Acțiune îndreptată împotriva Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF)
      [Statutul funcționarilor, art. 90 alin. (1) și art. 90a]
      3.      Funcționari — Acțiune — Procedură administrativă prealabilă
      (Statutul funcționarilor, art. 90)
      1.      Deciziile prin care, în temeiul articolului 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1073/1999 privind investigațiile efectuate
         de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF), oficiul menționat transmite informații unor autorități judiciare naționale
         constituie acte care lezează, în sensul articolului 90a din statut, având în vedere consecințele pe care deciziile amintite
         le pot produce și ținând seama de necesitatea de a asigura o protecție jurisdicțională eficace persoanelor cărora li se aplică
         statutul.

      (a se vedea punctul 38)
      Trimitere la:
      Tribunalul Funcției Publice: 28 aprilie 2009, Violetti și alții/Comisia, F‑5/05 și F‑7/05, RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000,
         punctele 69-97

      2.      În sistemul căilor de atac instituit prin articolul 90a din statut, o acțiune în despăgubire prin care se urmărește repararea
         prejudiciilor imputabile Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF) nu este admisibilă decât dacă este precedată de o procedură
         precontencioasă, desfășurată conform dispozițiilor statutului. Această procedură diferă după cum prejudiciul a cărui reparare
         este solicitată rezultă dintr‑un act care lezează, în sensul articolului 90a din statut, sau dintr‑un comportament al OLAF
         lipsit de caracter decizional. În primul caz, revine persoanei interesate sarcina de a‑l sesiza, în termenele stabilite, pe
         directorul OLAF cu o reclamație îndreptată împotriva actului respectiv. În schimb, în cel de al doilea caz, procedura administrativă
         trebuie inițiată prin introducerea unei cereri, în sensul articolului 90 alineatul (1) din statut, prin care să se solicite
         despăgubirea și trebuie să continue, eventual, printr‑o reclamație îndreptată împotriva deciziei de respingere a cererii.
         Totuși, atât timp cât există o legătură directă între o acțiune în anulare și o acțiune în despăgubire, aceasta din urmă este
         admisibilă ca accesorie acțiunii în anulare, fără a fi necesar să fie precedată de o cerere prin care să se solicite administrației
         repararea prejudiciului pretins suferit și de o reclamație prin care să se conteste temeinicia respingerii implicite sau explicite
         a cererii.

      (a se vedea punctul 53)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 28 iunie 1996, Y/Curtea de Justiție, T‑500/93, RecFP, p. I‑A‑335 și II‑977, punctele 64 și 66
      3.      Nerespectarea de către administrație a termenelor prevăzute la articolul 90 din statut poate angaja răspunderea instituției
         vizate pentru prejudiciul eventual produs persoanelor interesate, cu condiția însă ca acestea, în vederea obținerii reparării
         prejudiciilor invocate, să fi urmat cele două etape ale procedurii precontencioase, respectiv formularea unei cereri și ulterior
         a unei reclamații.

      (a se vedea punctul 60)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 26 ianuarie 2005, Roccato/Comisia, T‑267/03, RecFP, p. I‑A‑1 și II‑1, punctul 84


Hotărârea Curții din data de 10 iulie 1980. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandai de Nord. # Pescuit. # Cauza 32/79.


Hotărârea Curții din data de 17 februarie 1981. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 133/80.


Hotărârea Curții din data de 13 februarie 1969. # Walt Wilhelm și alții împotriva Bundeskartellamt. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Kammergericht Berlin - Germania. # Cauza 14-68.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a opta) din data de 12 martie 2008. # Suez împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale GARUM - Motiv absolut de refuz - Public relevant - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-128/07.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 12 martie 2008 – Suez/OAPI (Delivering the essentials of life)
      (Cauza T‑128/07)
      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale Delivering the essentials of life – Motiv absolut de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci lipsite de caracter distinctiv [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin.(1) litera (b)] (a se vedea punctele
         27-29)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 2 februarie 2007 (cauza R 811/2006-1) privind o cerere
                  de înregistrare a mărcii Delivering the essentials of life drept marcă comunitară

            Date privind cauza

               Persoana care solicită înregistrarea mărcii comunitare:

               Suez

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală Delivering the essentials of life pentru produse și servicii din clasele 1, 9, 11, 16 și 35-42 – cererea nr. 4102497

               Decizia examinatorului:

               Refuză înregistrarea

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge acțiunea

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Suez la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (marea cameră) din data de 14 iulie 2005.#P. Charles și T. S. Charles-Tijmens împotriva Staatssecretaris van Financiën.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad der Nederlanden - Țările de Jos.#A șasea directivă TVA.#Cauza C-434/03.


Hotărârea Curții din data de 23 februarie 1961. # De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg împotriva Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauza 30-59.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 19 noiembrie 2009. # Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-298/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 19 noiembrie 2009 – Agencja Wydawnicza Technopol/OAPI (1000)
      (Cauza T‑298/06)
      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale 1000 – Motiv absolut de refuz – Caracter descriptiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
         (CE) nr. 207/2009]”

      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească pentru a desemna caracteristicile unui produs [Regulamentul
         nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctele 24-31)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 7 august 2006 (cauza R 447/2006‑4) privind cererea
                  de înregistrare a mărcii verbale 1000 ca marcă comunitară

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală 1000 pentru produse și servicii din clasele 16, 28 și 41 – cererea nr. 4372264

               Decizia examinatorului:

               Refuză înregistrarea

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge calea de atac

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 8 ianuarie 2002. # Metropol Treuhand WirtschaftsstreuhandgmbH împotriva Finanzlandesdirektion für Steiermark și Michael Stadler împotriva Finanzlandesdirektion für Vorarlberg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgerichtshof - Austria. # A șasea directivă TVA. # Cauza C-409/99.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 27 septembrie 2006. # Archer Daniels Midland Co. împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Articol 81 CE - Amendă - Egalitate de tratament. # Cauza T-329/01.