Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 22 iunie 1994. # Bundesrepublik Deutschland împotriva Deutsches Milch-Kontor GmbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesverwaltungsgericht - Germania. # Cauza C-426/92.


title: Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 11 septembrie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articolul 39 CE - Încadrare în administrația publică - Căpitani și ofițeri (comandanți secunzi) de nave - Atribuirea unor prerogative de autoritate publică la bord - Cerința cetățeniei statului membru de pavilion. # Cauza C-447/07.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 11 septembrie 2008 – Comisia/Italia
      (Cauza C‑447/07)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolul 39 CE – Încadrare în administrația publică – Căpitani și ofițeri (comandanți secunzi) de nave – Atribuirea unor prerogative de autoritate publică la bord – Cerința cetățeniei statului membru de pavilion”
      1.                     Libera circulație a persoanelor – Derogări – Încadrare în administrația publică [art. 39 alin. (4) CE] (a se vedea punctele
            16, 18 și 21 și dispozitivul)
      2.                     Libera circulație a persoanelor – Derogări – Protecția ordinii publice, a siguranței publice și a sănătății publice [art.
            39 alin. (3) CE] (a se vedea punctul 17 și dispozitivul)
      3.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată
            în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 23)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Încălcarea articolului 39 CE – Legislație națională care rezervă funcțiile
                  de căpitan și de comandant secund pe toate vapoarele care arborează pavilionul acestui stat membru cetățenilor acestui stat

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin menținerea în legislația sa a cerinței cetățeniei italiene pentru exercitarea funcțiilor de căpitan și de ofițer (comandant
                     secund) pe toate navele care arborează pavilionul italian, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin
                     în temeiul articolului 39 CE.

                  2)

                  	Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 23 aprilie 2009. # The Queen, la cererea formulată de TNT Post UK Ltd împotriva The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Regatul Unit. # A șasea directivă TVA - Scutiri - Articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) - Prestații efectuate de serviciile poștale publice. # Cauza C-357/07.

text:
      Cauza C‑357/07
      The Queen, la cererea:
      TNT Post UK Ltd
      împotriva
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division
         (Administrative Court)]

      „A șasea directivă TVA — Scutiri — Articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) — Prestații efectuate de serviciile poștale publice”
      Sumarul hotărârii
      1.        Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — Scutiri prevăzute de A șasea directivă — Scutire pentru prestațiile efectuate de serviciile poștale publice
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 13 secț. A alin. (1) lit. (a) și Directiva 97/67 a Parlamentului European și a Consiliului,
            art. 3]
      2.        Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — Scutiri prevăzute de A șasea directivă — Scutire pentru prestațiile efectuate de serviciile poștale publice
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 13 secț. A alin. (1) lit. (a)]
      1.        Noțiunea „servicii poștale publice” de la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă 77/388 privind
         armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri trebuie interpretată în sensul că
         se referă la operatori publici sau privați care se angajează să asigure într‑un stat membru totalitatea sau o parte a unui
         serviciu poștal universal, astfel cum este acesta definit la articolul 3 din Directiva 97/67 privind normele comune pentru
         dezvoltarea pieței interne a serviciilor poștale ale Comunității, și îmbunătățirea calității serviciului, astfel cum a fost
         modificată prin Directiva 2002/39.

      Astfel, în primul rând, pentru a fi acoperite de modul de redactare a articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a)
         din A șasea directivă, aceste prestații trebuie efectuate de un operator care poate fi calificat drept „serviciu poștal public”
         în sensul organic al acestui termen. Faptul că articolul 132 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/112 privind sistemul
         comun al taxei pe valoarea adăugată este redactat în mod identic cu articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din
         A șasea directivă demonstrează că scutirea prevăzută de această din urmă dispoziție este menținută ca atare, în pofida liberalizării
         sectorului poștal. Rezultă că scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă
         nu poate fi interpretată în sensul că se referă, în esență, la prestații de servicii poștale, cum ar fi serviciile rezervate
         în sensul articolului 7 din Directiva 97/67, indiferent de calitatea prestatorului acestor servicii.

      În al doilea rând, scutirile prevăzute la acest articol au drept obiectiv favorizarea anumitor activități de interes general.
         Or, acest obiectiv general se reflectă în domeniul poștal în obiectivul mai specific de a oferi la un cost redus servicii
         poștale care satisfac necesitățile esențiale ale populației. În stadiul actual al dreptului comunitar, un astfel de obiectiv
         coincide în esență cu obiectivul urmărit prin Directiva 97/67 de a oferi un serviciu poștal universal. În temeiul articolului
         3 alineatul (1) din această directivă, un astfel de serviciu implică prestarea permanentă a unui serviciu poștal de o calitate
         determinată în toate punctele de pe teritoriul lor la prețuri accesibile pentru toți utilizatorii. Prin urmare, deși nu poate
         constitui un temei pentru interpretarea articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă, al cărei
         temei juridic este diferit de cel al Directivei 97/67, aceasta din urmă constituie totuși o referință utilă pentru interpretarea
         noțiunii „servicii poștale publice” în sensul acestei dispoziții.

      (a se vedea punctele 27-30, 32-36 și 40 și dispozitiv 1)
      2.        Scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor
         statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri se aplică la prestarea de servicii și la livrarea de bunuri
         accesorii acestora, cu excepția transportului de călători și a serviciilor de telecomunicații, pe care serviciile poștale
         publice le efectuează ca atare, mai precis în temeiul calității lor de operator care se angajează să asigure într‑un stat
         membru totalitatea sau o parte a unui serviciu poștal universal. Scutirea nu se aplică la prestarea de servicii și nici la
         livrarea de bunuri accesorii acestora ale căror condiții au fost negociate în mod individual.

      (a se vedea punctul 49 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      23 aprilie 2009(*)

      „A șasea directivă TVA – Scutiri – Articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) – Prestații efectuate de serviciile poștale publice”
      În cauza C‑357/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de High Court of
         Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Regatul Unit), prin decizia din 12 iulie 2007, primită
         de Curte la 31 iulie 2007, în procedura

      The Queen, la cererea:

      TNT Post UK Ltd
      împotriva
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,
      cu participarea:
      Royal Mail Group Ltd,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans (raportor), președinte de cameră, domnii J.‑C. Bonichot, K. Schiemann, J. Makarczyk,
         și doamna C. Toader, judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 iunie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru TNT Post UK Ltd, de domnul D. Milne, QC, și de doamna P. Hamilton, barrister, mandatați de domnul C. Russell, solicitor;
      –        pentru Royal Mail Group Ltd, de domnii P. Lasok, QC, și J. Herberg, barrister, mandatați de doamna D. Finkler, solicitor;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamnele C. Gibbs, I. Rao și M. Hall, în calitate de agenți, asistate de domnul C. Vajda,
         QC, și de doamna N. Shaw, barrister;

      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul elen, de domnul S. Spyropoulos, precum și de doamnele S. Trekli și M. Tassopoulou, în calitate de agenți;
      –        pentru Irlanda, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnii D. Barniville, SC, și N. Travers, BL;
      –        pentru guvernul finlandez, de domnul J. Heliskoski și de doamna A. Guimaraes‑Purokoski, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul suedez, de doamna A. Falk, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna M. Afonso și de domnul R. Lyal, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 ianuarie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a)
         din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare
         la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1,
         denumită în continuare „A șasea directivă”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între TNT Post UK Ltd (denumită în continuare „TNT Post”), reclamantă
         în acțiunea principală, pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs, pârâți în acțiunea principală,
         pe de altă parte, cu participarea Royal Mail Group Ltd (denumită în continuare „Royal Mail”), intervenientă în acțiunea principală,
         privind legalitatea scutirii de taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA‑ul”) pentru serviciile poștale furnizate
         de această din urmă societate.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 13 din A șasea directivă, intitulat „Scutiri pe teritoriul țării”, prevede:

      „A. Scutiri pentru anumite activități de interes general
      (1)      Fără a aduce atingere altor dispoziții comunitare, statele membre scutesc, în conformitate cu condițiile pe care acestea le
         stabilesc în scopul de a asigura aplicarea corectă și directă a unor asemenea scutiri și de a preveni orice posibilă evaziune,
         fraudă sau abuz, următoarele:

      (a)      prestarea de servicii și livrarea de bunuri accesorii acestora, altele decât serviciile de transport de călători și serviciile
         de telecomunicații, efectuate de către serviciile poștale publice;

      […]” [traducere neoficială]
      4        Articolul 132 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun
         al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7) are același cuprins ca și articolul 13 secțiunea
         A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă.

      5        Directiva 97/67/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind normele comune pentru dezvoltarea
         pieței interne a serviciilor poștale ale Comunității și îmbunătățirea calității serviciului (JO 1998, L 15, p. 14, Ediție
         specială, 06/vol. 3, p. 12), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului
         din 10 iunie 2002 (JO L 176, p. 21, Ediție specială, 06/vol. 4, p. 178), denumită în continuare „Directiva 96/67”, stabilește,
         conform articolului 1, norme comune privind prestarea unui serviciu poștal universal în cadrul Comunității Europene și criteriile
         ce definesc serviciile susceptibile de a fi rezervate prestatorilor serviciului universal.

      6        Considerentul (15) al Directivei 97/67 prevede:

      „[…] dispozițiile prezentei directive referitoare la prestarea serviciului universal nu aduc atingere dreptului prestatorilor
         serviciului universal de a negocia contracte individuale cu clienții”.

      7        Conform articolului 3 din Directiva 97/67:

      „(1)      Statele membre asigură că utilizatorii beneficiază de dreptul la un serviciu universal care implică prestarea permanentă a
         unui serviciu poștal de o calitate determinată în toate punctele de pe teritoriul lor la prețuri accesibile pentru toți utilizatorii.

      (2)      În acest scop, statele membre adoptă măsuri pentru a asigura că densitatea punctelor de contact și a punctelor de acces ia
         în considerare nevoile utilizatorilor.

      (3)      Acestea adoptă măsuri pentru a asigura că prestatorul sau prestatorii serviciului universal garantează în fiecare zi lucrătoare
         și nu mai puțin decât cinci zile pe săptămână, cu excepția situațiilor sau a condițiilor geografice considerate excepționale
         de către autoritățile naționale de reglementare, minimum:

      –        o ridicare;
      –        o livrare la domiciliul sau sediul fiecărei persoane fizice sau juridice sau, prin derogare, în condițiile determinate de
         către autoritatea națională de reglementare, o livrare la instalații corespunzătoare.

      Orice excepție sau derogare acordată de către autoritatea națională de reglementare în conformitate cu prezentul alineat trebuie
         comunicată Comisiei și tuturor autorităților naționale de reglementare.

      (4)      Fiecare stat membru adoptă măsurile necesare pentru a asigura că serviciul universal cuprinde cel puțin prestările următoare:
      –        ridicarea, sortarea, transportul și distribuția expedierilor poștale de cel mult două kilograme;
      –        ridicarea, sortarea, transportul și distribuția coletelor poștale de cel mult 10 kilograme;
      –        serviciile pentru expedierile recomandate și expedierile cu valoare declarată.
      (5)      Autoritățile naționale de reglementare pot mări limita de greutate a ofertei serviciului universal pentru colete poștale la
         orice greutate mai mică de 20 de kilograme și pot stabili regimuri speciale pentru livrarea la domiciliu a acestor colete.

      Sub rezerva limitei de greutate a ofertei serviciului universal pentru colete poștale ce este stabilită de un anumit stat
         membru, statele membre asigură că se distribuie pe teritoriul lor coletele poștale primite din alte state membre și care cântăresc
         cel mult 20 de kilograme.

      (6)      Dimensiunile minime și maxime pentru expedierile poștale în cauză sunt cele stabilite în Convenția și Acordul privind pachetele
         poștale adoptate de către Uniunea Poștală Universală.

      (7)      Serviciul universal definit de prezentul articol acoperă atât serviciile naționale, cât și serviciile transfrontaliere.”
      8        Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 97/67 prevede:

      „(1) În măsura în care este necesar pentru a asigura menținerea serviciului universal, statele membre pot continua să rezerve
         servicii pentru prestatorul sau prestatorii de servicii universale. Aceste servicii se limitează la avizarea, sortarea, transportul
         și livrarea obiectelor de corespondență internă și de poștă transfrontalieră de recepție, prin livrare accelerată sau nu,
         cu respectarea ambelor limite de greutate și preț următoare. Limita de greutate este de 100 de grame începând cu 1 ianuarie
         2003 și de 50 de grame începând cu 1 ianuarie 2006. Aceste limite de greutate nu se aplică începând cu 1 ianuarie 2003 în
         cazul în care prețul este mai mare sau egal cu de trei ori tariful public pentru un obiect de corespondență din primul segment
         de greutate din categoria cea mai rapidă și nici începând cu 1 ianuarie 2006 în cazul în care prețul este mai mare sau egal
         cu de două ori și jumătate acest tarif.

      […]”
       Reglementarea națională
      9        Dispozițiile de transpunere a articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă fac parte din Legea
         din 1994 privind taxa pe valoarea adăugată (Value Added Tax Act 1994), astfel cum a fost modificată prin Legea din 2000 privind
         serviciile poștale (Postal Services Act 2000, denumită în continuare „Legea privind serviciile poștale”), iar dispozițiile
         de transpunere a Directivei 97/67 fac parte din această ultimă lege.

      10      London Gazette din 28 martie 2001 a publicat un anunț potrivit căruia ministrul comerțului și industriei comunica desemnarea, în conformitate
         cu Legea privind serviciile poștale, a societății Consignia plc (cu denumirea Royal Mail la data respectivă) drept prestator
         al serviciului public universal care furnizează un astfel de serviciu în Regatul Unit. Ministerul menționat nu a făcut nicio
         altă comunicare de același tip cu privire la o altă persoană.

      11      La 18 februarie 2005, Comisia pentru Servicii Poștale (Postal Services Commission sau Postcomm) a adoptat o decizie în cadrul
         exercitării obligațiilor legale care îi revin în temeiul Legii privind serviciile poștale potrivit căreia, începând cu 1 ianuarie
         2006, acorda tuturor solicitanților care îndeplineau condițiile prevăzute o licență pentru transportarea scrisorilor, indiferent
         de greutate. Această decizie a determinat liberalizarea totală a pieței serviciilor poștale în Regatul Unit începând cu această
         dată, însă fără a afecta statutul și obligațiile Royal Mail în calitatea sa de unic prestator desemnat al serviciului universal
         în acest stat membru.

      12      Royal Mail își desfășoară activitatea pe baza unei licențe eliberate la 23 martie 2001 de Comisia pentru Servicii Poștale
         în temeiul celei de a doua părți din Legea privind serviciile poștale, licență care a fost modificată ultima dată la 25 mai
         2006. Cadrul normativ al acesteia urmărește să garanteze că orice persoană fizică sau juridică are acces la un sistem de servicii
         poștale complet care acoperă întregul teritoriu național la prețuri accesibile. În temeiul acestei licențe, Royal Mail și
         numai ea are în special obligația de a furniza utilizatorilor din Regatul Unit un serviciu poștal universal care să includă
         cel puțin o livrare la fiecare adresă în fiecare zi lucrătoare și o ridicare în fiecare zi lucrătoare de la fiecare punct
         de acces situat pe teritoriul acestui stat membru, la tarife accesibile aplicate în mod uniform pe întregul teritoriu, precum
         și, pe de altă parte, de a asigura utilizatorilor din Regatul Unit un acces ușor la acest serviciu poștal universal prin intermediul
         punctelor de acces suficiente ca număr și ca densitate.

      13      La 20 ianuarie 2006, Comisia pentru Servicii Poștale a acordat TNT Post, în aplicarea părții a doua din Legea privind serviciile
         poștale, o licență în temeiul căreia această societate este autorizată să transporte orice scrisoare pe teritoriul Regatului
         Unit. Această licență a înlocuit o licență anterioară eliberată la 23 decembrie 2002.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      14      Potrivit instanței de trimitere, Royal Mail, ca unic prestator al serviciului poștal universal în Regatul Unit, furnizează
         o gamă largă de servicii poștale oricărei întreprinderi sau oricărui particular care dorește să utilizeze serviciile sale.
         Aceste servicii poștale sunt furnizate prin intermediul rețelei naționale integrate care deservește în prezent aproximativ
         27 de milioane de adrese 6 zile pe săptămână în cadrul unui regim normativ de interes general care este specific Royal Mail
         și care o deosebește pe aceasta de toți ceilalți operatori poștali. Scrisorile și restul corespondenței sunt colectate de
         această societate în diferite locuri, mai precis aproximativ 113 000 de cutii poștale, 14 200 de oficii poștale și 90 000
         de spații comerciale. În Regatul Unit, Royal Mail are aproximativ 185 000 de angajați.

      15      Serviciile poștale pe care Royal Mail este obligată să le furnizeze publicului în temeiul licenței pe care o deține reprezintă
         cea mai mare parte atât din volumul total al corespondenței prelucrate de această societate, cât și din veniturile globale
         pe care le realizează din operațiunile sale poștale. Având în vedere activitatea „expediere de scrisori” a Royal Mail, aproape
         90 % dintre activitățile acesteia, evaluate în raport cu cifra de afaceri, sunt supuse unor condiții și cerințe normative
         pe care numai aceasta este obligată să le respecte, spre deosebire de orice alt operator poștal din Regatul Unit.

      16      TNT Post, care face parte din grupul TNT, prezent în mai mult de 200 de state și având mai mult de 128 000 de angajați, furnizează
         servicii de livrare a poștei pentru corespondența comercială în prealabil sortată și în vrac. Activitățile sale constau în
         colectarea corespondenței de la clienți, în furnizarea de servicii de sortare automată și manuală (pentru corespondența în
         vrac), precum și în prelucrarea și transportul acestei corespondențe pe cale terestră până la un depozit regional aparținând
         Royal Mail. Aceste servicii sunt cunoscute sub denumirea „servicii în amonte”.

      17      La 6 aprilie 2004, TNT Post a încheiat un contract cu Royal Mail conform căruia aceasta din urmă se obliga să furnizeze „servicii
         în aval”, mai precis să livreze corespondența colectată, sortată și transportată pe cale terestră de TNT Post, până la unul
         dintre depozitele regionale aparținând Royal Mail. Acest contract a fost încheiat în conformitate cu una dintre condițiile
         licenței deținute de aceasta din urmă, potrivit căreia Royal Mail este obligată să permită accesul în oficiile sale poștale
         la cererea oricărui operator poștal sau utilizator și să negocieze cu bună‑credință pentru stabilirea condițiilor de acces.
         În prezent, TNT Post nu furnizează servicii în aval.

      18      Instanța de trimitere precizează de asemenea că, în ceea ce privește corespondența comercială, care ar reprezenta 85 % din
         volumul corespondenței prelucrate de TNT Post în Regatul Unit, principala piață a acesteia este sectorul serviciilor financiare.
         Întrucât instituțiile financiare nu sunt în măsură să recupereze în totalitate TVA‑ul pe care îl achită în amonte, este în
         interesul comercial al TNT Post să reducă pe cât posibil valoarea TVA‑ului pe care îl trebuie să îl factureze clienților săi.

      19      Or, în temeiul Legii din 1994 privind taxa pe valoarea adăugată, astfel cum a fost modificată prin Legea privind serviciile
         poștale, transportarea de către Royal Mail a pachetelor poștale în care trebuie așezate scrisorile este scutită de TVA, în
         timp ce serviciilor furnizate de TNT Post, care, potrivit acesteia, sunt identice cu cele furnizate de Royal Mail, li se aplică
         TVA‑ul în cota standard de 17,5 %.

      20      Considerând că soluționarea litigiului cu care este sesizată necesită interpretarea dreptului comunitar, High Court of Justice
         (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court), a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții
         următoarele întrebări preliminare:

      „1)      a)     Cum trebuie interpretată expresia «serviciile poștale publice» din articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din [A
         șasea directivă] [în prezent articolul 132 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/112]?

      b)      Interpretarea acestei expresii este influențată de faptul că serviciile poștale dintr‑un stat membru au fost liberalizate,
         că nu există servicii rezervate în sensul Directivei [97/67] și că există un singur furnizor de serviciu universal desemnat
         care a fost notificat Comisiei potrivit acestei directive (așa cum este Royal Mail în Regatul Unit)?

      c)      În împrejurările prezentei cauze [care corespund situației expuse la prima întrebare litera b) de mai sus], această expresie
         cuprinde

      i)      numai unicul furnizor universal de servicii (așa cum este Royal Mail în Regatul Unit) sau
      ii)      de asemenea un operator poștal privat (așa cum este TNT Post)?
      2)      În împrejurările prezentei cauze, articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din [A șasea directivă] [în prezent articolul
         132 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/112] trebuie interpretat ca impunând obligația sau autorizând un stat membru
         să scutească de la plata taxei toate serviciile poștale furnizate de «serviciile poștale publice»?

      3)      Dacă statele membre au obligația sau posibilitatea de a scuti de la plata taxei unele, dar nu toate serviciile furnizate de
         «serviciile poștale publice», prin raportare la ce criterii trebuie să fie identificate aceste servicii?”

       Cu privire la cererea de redeschidere a procedurii orale
      21      Prin actul depus la grefa Curții la 2 martie 2009, TNT Post a solicitat Curții, în temeiul articolului 61 din Regulamentul
         de procedură, să dispună redeschiderea procedurii orale. În opinia acestei societăți, concluziile prezentate de avocatul general
         conțin anumite neclarități cu privire la situația de fapt din litigiul principal și cu privire la funcționarea pieței serviciilor
         poștale în Regatul Unit.

      22      Din jurisprudența Curții rezultă că, din oficiu, la propunerea avocatului general sau la cererea părților, aceasta poate să
         dispună redeschiderea procedurii orale, în conformitate cu articolul 61 din Regulamentul de procedură, dacă apreciază că nu
         este lămurită îndeajuns sau dacă este necesară soluționarea cauzei pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților
         (a se vedea în special Hotărârea din 16 decembrie 2008, Cartesio, C‑210/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 46).

      23      Or, situația de fapt din litigiul principal și funcționarea pieței serviciilor poștale în Regatul Unit au fost expuse pe larg
         de instanța de trimitere și au fost comentate în observațiile scrise și orale prezentate la Curte. În aceste condiții, Curtea
         consideră că dispune de toate elementele necesare pentru a răspunde întrebărilor adresate de instanța de trimitere.

      24      Pe de altă parte, nu se susține că prezenta cauză trebuie soluționată pe baza unui argument care nu ar fi fost pus în discuție
         în fața Curții.

      25      În consecință, după ascultarea avocatului general, trebuie respinsă cererea de redeschidere a procedurii orale.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      26      Prin intermediul primei întrebări, care trebuie analizată în ansamblu, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească
         în ce sens trebuie interpretată noțiunea „servicii poștale publice” de la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a)
         din A șasea directivă, în special în situația în care, într‑un stat membru, serviciile poștale au făcut obiectul unei liberalizări.

      27      În această privință, trebuie să se amintească, în primul rând, că sintaxa întregii fraze care constituie dispoziția respectivă
         demonstrează în mod clar că termenii „servicii poștale publice” desemnează organele de gestiune care efectuează prestațiile
         de servicii care trebuie scutite. Prin urmare, pentru a fi acoperite de modul de redactare a dispoziției, aceste prestații
         trebuie efectuate de un operator care poate fi calificat drept „serviciu poștal public” în sensul organic al acestui termen
         (a se vedea Hotărârea din 11 iulie 1985, Comisia/Germania, 107/84, Rec., p. 2655, punctul 11).

      28      Această interpretare este întemeiată pe însuși modul de redactare a articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din
         A șasea directivă. Pe de altă parte, niciun element nu permite să se rețină că o astfel de interpretare ar fi fost afectată
         de circumstanțe precum liberalizarea sectorului poștal, intervenită după pronunțarea Hotărârii Comisia/Germania, citată anterior.

      29      Dimpotrivă, faptul că articolul 132 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/112 este redactat în mod identic cu articolul
         13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă demonstrează că scutirea prevăzută de această din urmă dispoziție
         este menținută ca atare, în pofida liberalizării sectorului poștal.

      30      Rezultă că, în mod contrar susținerilor TNT Post și ale guvernelor finlandez și suedez, scutirea prevăzută la articolul 13
         secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă nu poate fi interpretată în sensul că se referă, în esență, la
         prestații de servicii poștale, cum ar fi serviciile rezervate în sensul articolului 7 din Directiva 97/67, indiferent de calitatea
         prestatorului acestor servicii.

      31      În al doilea rând, termenii folosiți pentru a desemna scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera
         (a) din A șasea directivă sunt de strictă interpretare, dat fiind că ea constituie o derogare de la principiul general potrivit
         căruia TVA‑ul este perceput pentru fiecare prestare de servicii efectuată cu titlu oneros de către o persoană impozabilă.
         Totuși, interpretarea acestor termeni trebuie să fie conformă cu obiectivele urmărite de scutirile respective și să respecte
         cerințele principiului de neutralitate fiscală inerent sistemului comun al TVA‑ului. Astfel, această normă de strictă interpretare
         nu înseamnă că termenii utilizați pentru a defini scutirile prevăzute la articolul 13 menționat trebuie să fie interpretați
         într‑un mod care le‑ar priva pe acestea de efecte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 iunie 2007, Haderer, C‑445/05,
         Rep., p. I‑4841, punctul 18 și jurisprudența citată).

      32      Astfel cum relevă titlul din care face parte articolul 13 secțiunea A din A șasea directivă, scutirile prevăzute la acest
         articol au drept obiectiv favorizarea anumitor activități de interes general.

      33      Or, acest obiectiv general se reflectă în domeniul poștal în obiectivul mai specific de a oferi la un cost redus servicii
         poștale care satisfac necesitățile esențiale ale populației.

      34      În stadiul actual al dreptului comunitar, un astfel de obiectiv coincide în esență cu obiectivul urmărit prin Directiva 97/67
         de a oferi un serviciu poștal universal. În temeiul articolului 3 alineatul (1) din această directivă, un astfel de serviciu
         implică prestarea permanentă a unui serviciu poștal de o calitate determinată în toate punctele de pe teritoriul lor la prețuri
         accesibile pentru toți utilizatorii.

      35      Prin urmare, deși nu poate constitui un temei pentru interpretarea articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din
         A șasea directivă, al cărei temei juridic este diferit de cel al Directivei 97/67, aceasta din urmă constituie totuși o referință
         utilă pentru interpretarea noțiunii „servicii poștale publice” în sensul acestei dispoziții.

      36      Rezultă că serviciile poștale publice în sensul articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă
         trebuie considerate ca fiind operatori, fie publici, fie privați (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Germania, citată
         anterior, punctul 16), care se angajează să ofere servicii poștale care satisfac necesitățile esențiale ale populației și,
         prin urmare, practic, să asigure totalitatea sau o parte a unui serviciu poștal universal într‑un stat membru, astfel cum
         este definit la articolul 3 din Directiva 97/67.

      37      O astfel de interpretare nu este contrară principiului neutralității fiscale, care se opune ca operatorii economici care efectuează
         aceleași operațiuni să fie tratați diferit în materia perceperii TVA‑ului (a se vedea Hotărârea din 28 iunie 2007, JP Morgan
         Fleming Claverhouse Investment Trust și The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, Rep., p. I‑5517, punctul
         46 și jurisprudența citată).

      38      Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctul 63 din concluzii, pentru evaluarea caracterului comparabil sau incomparabil
         al prestațiilor, nu trebuie să ne limităm la analiza unor prestații izolate, ci trebuie să se țină seama de contextul în care
         sunt efectuate.

      39      Or, după cum o demonstrează și circumstanțele din cauza principală, în considerarea obligațiilor descrise la punctul 12 din
         prezenta hotărâre, care se impun în temeiul licenței pe care o deține și care sunt legate de statutul său de prestator al
         serviciului universal, un operator precum Royal Mail efectuează prestații poștale în cadrul unui regim juridic substanțial
         diferit de cel în care efectuează astfel de prestații un operator precum TNT Post.

      40      În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că noțiunea „servicii poștale publice” de la articolul 13 secțiunea
         A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă trebuie interpretată în sensul că se referă la operatori publici sau privați
         care se angajează să asigure într‑un stat membru totalitatea sau o parte a unui serviciu poștal universal, astfel cum este
         acesta definit la articolul 3 din Directiva 97/67.

       Cu privire la a doua și la a treia întrebare
      41      Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere
         solicită să se stabilească, în esență, dacă scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A
         șasea directivă se aplică pentru toate serviciile poștale asigurate de serviciile poștale publice sau numai pentru o parte
         din acestea. În acest ultim caz, instanța de trimitere dorește să cunoască criteriile care permit identificarea serviciilor
         scutite.

      42      În această privință, trebuie să se sublinieze că, în temeiul articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea
         directivă, prestarea de servicii de către serviciile poștale publice și livrarea de bunuri accesorii acestora sunt scutite
         de la plata taxei. Numai transportul de călători și serviciile de telecomunicații sunt excluse în mod expres din domeniul
         de aplicare al acestei dispoziții.

      43      În mod contrar susținerilor Royal Mail, ale guvernului Regatului Unit și ale guvernului elen, precum și ale Irlandei, din
         dispoziția respectivă nu se poate deduce însă că toate prestările de servicii și livrările de bunuri accesorii acestora, efectuate
         de către serviciile poștale publice, care nu sunt excluse în mod expres din domeniul de aplicare al acestei dispoziții sunt
         scutite de la plata taxei, indiferent de natura lor intrinsecă.

      44      Astfel, din cerințele la care se face referire în cuprinsul punctului 31 din prezenta hotărâre, potrivit cărora scutirea prevăzută
         la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă trebuie interpretată într‑un mod strict și în același
         timp conform cu obiectivul urmărit prin această dispoziție, rezultă că prestarea de servicii și livrarea de bunuri accesorii
         acestora de către serviciile poștale publice trebuie interpretate în sensul că sunt cele efectuate de serviciile poștale publice
         ca atare, mai precis exclusiv în calitate de servicii poștale publice.

      45      O astfel de interpretare se impune în special în considerarea necesității de a respecta principiul neutralității fiscale.
         Astfel, obligațiile unui operator precum Royal Mail, obligații care, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 39 din prezenta
         hotărâre, permit să se facă distincția între contextul în care acest operator efectuează prestații poștale și contextul în
         care un operator precum TNT Post efectuează astfel de prestații, nu au ca obiect decât prestații poștale realizate în calitate
         de prestator al serviciului universal.

      46      De asemenea, din cerințele amintite în cuprinsul punctului 44 din prezenta hotărâre și în special din natura obiectului urmărit,
         acela de a favoriza o activitate de interes general, rezultă că scutirea nu se poate aplica pentru servicii specifice care
         pot fi separate de serviciul de interes general, printre care se numără servicii care satisfac necesitățile specifice ale
         operatorilor economici (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 mai 1983, Corbeau, C‑320/91, Rec., p. I‑2533, punctul 19).

      47      Așadar, guvernul german și Comisia susțin în mod întemeiat că prestațiile efectuate de serviciile poștale publice ale căror
         condiții au fost negociate în mod individual nu pot fi considerate scutite în temeiul articolului 13 secțiunea A alineatul
         (1) litera (a) din A șasea directivă. Prin însăși natura lor, astfel de prestații satisfac necesitățile specifice ale utilizatorilor
         respectivi.

      48      De altfel, această interpretare este confirmată prin considerentul (15) al Directivei 97/67, din care reiese că posibilitatea
         de a negocia contracte individuale cu clienții nu corespunde, a priori, noțiunii de prestare a serviciului universal.

      49      În consecință, este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea
         A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă se aplică la prestarea de servicii și la livrarea de bunuri accesorii acestora,
         cu excepția transportului de călători și a serviciilor de telecomunicații, pe care serviciile poștale publice le efectuează
         ca atare, mai precis în temeiul calității lor de operator care se angajează să asigure într‑un stat membru totalitatea sau
         o parte a unui serviciu poștal universal. Scutirea nu se aplică la prestarea de servicii și nici la livrarea de bunuri accesorii
         acestora ale căror condiții au fost negociate în mod individual.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      50      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      Noțiunea „servicii poștale publice” de la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă 77/388/CEE
            a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri
            – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare trebuie interpretată în sensul că se referă la operatori
            publici sau privați care se angajează să asigure într‑un stat membru totalitatea sau o parte a unui serviciu poștal universal,
            astfel cum este acesta definit la articolul 3 din Directiva 97/67 a Parlamentului European și a Consiliului din 15 decembrie
            1997 privind normele comune pentru dezvoltarea pieței interne a serviciilor poștale ale Comunității și îmbunătățirea calității
            serviciului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/39/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 iunie
            2002.
      2)      Scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă 77/388 se aplică la prestarea
            de servicii și la livrarea de bunuri accesorii acestora, cu excepția transportului de călători și a serviciilor de telecomunicații,
            pe care serviciile poștale publice le efectuează ca atare, mai precis în temeiul calității lor de operator care se angajează
            să asigure într‑un stat membru totalitatea sau o parte a unui serviciu poștal universal. Scutirea nu se aplică la prestarea
            de servicii și nici la livrarea de bunuri accesorii acestora ale căror condiții au fost negociate în mod individual.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 14 iulie 2005.#ThyssenKrupp Stainless GmbH (C-65/02 P) și ThyssenKrupp Acciai speciali Terni SpA (C-73/02 P) împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Recurss.#Cauze conexate C-65/02 P și C-73/02 P.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra extinsă) din data de 21 martie 2001. # Hamburger Hafen- und Lagerhaus Aktiengesellschaft, Zentralverband der Deutschen Seehafenbetriebe eV și Unternehmensverband Hafen Hamburg eV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat - Acțiune în anulare - Admisibilitate. # Cauza T-69/96.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 10 iulie 2014.#Impresa Pizzarotti & C. Spa împotriva Comune di Bari și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Consiglio di Stato.#Trimitere preliminară – Contracte de achiziții publice de lucrări – Directiva 93/37/CEE – Act de „angajament de locațiune” a clădirilor neconstruite încă – Decizie judecătorească națională care a dobândit autoritate de lucru judecat – Domeniul de aplicare al principiului autorității de lucru judecat în ipoteza unei situații incompatibile cu dreptul Uniunii.#Cauza C‑213/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑213/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Consiglio di Stato (Italia), prin decizia din 11 ianuarie 2013, primită de Curte la 23 aprilie 2013, în procedura
            Impresa Pizzarotti & C. SpA
            împotriva
            Comune di Bari,
            Giunta comunale di Bari,
            Consiglio comunale di Bari,
            cu participarea:
            Complesso Residenziale Bari 2 Srl,
            Commissione di manutenzione della Corte d’appello di Bari,
            Giuseppe Albenzio, în calitate de „commissario ad acta”,
            Ministero della Giustizia,
            Regione Puglia,
            CURTEA (Camera a doua),
            compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, președinte de cameră, domnul K. Lenaerts (raportor), vicepreședinte al Curții, domnii J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis și J.‑C. Bonichot, judecători,
            avocat general: domnul N. Wahl,
            grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 27 februarie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Impresa Pizzarotti & C. SpA, de R. Mastroianni, de D. Vaiano și de F. Lorusso, avvocati;
            – pentru Comune di Bari, de A. Loiodice, de I. Loiodice și de R. Lanza, avvocati;
            – pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de P. Gentili, avvocato dello Stato;
            – pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de L. Pignataro‑Nolin, precum și de A. Tokár și de A. Aresu, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 mai 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116), precum și a domeniului de aplicare al principiului autorității de lucru judecat în ipoteza unei situații incompatibile cu dreptul Uniunii.
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Impresa Pizzarotti & C. SpA (denumită în continuare „Pizzarotti”), pe de o parte, și Comune di Bari, Giunta comunale di Bari și Consiglio comunale di Bari, pe de altă parte, în urma publicării unui anunț de anchetă de piață în vederea dotării administrației judiciare italiene cu un nou sediu unic care să grupeze toate instituțiile judiciare existente în Bari (Italia).
            Cadrul juridic
            Directiva 92/50/CEE
            3. Articolul 1 litera (a) din Directiva 92/50/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii (JO L 209, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 50) prevedea:
            „În sensul prezentei directive:
            a) «contractele de achiziții publice de servicii»  sunt contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între un prestator de servicii și o autoritate contractantă, cu excepția:
            […]
            (iii)	contractelor care au ca obiect achiziția sau locațiunea, prin orice mijloace financiare, de terenuri, de construcții existente sau de alte bunuri imobile sau referitoare la drepturile asupra respectivelor bunuri […]
            […]” [traducere neoficială]
            Directiva 93/37/CEE
            4. Articolul 1 litera (a) din Directiva 93/37/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări (JO L 199, p. 54) definea „contractele de achiziții publice de lucrări”, în sensul acestei directive, ca fiind „contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între, pe de o parte, un executant de lucrări și, pe de altă parte, o autoritate contractantă definită la litera (b) și având ca obiect fie executarea, fie atât executarea, cât și proiectarea lucrărilor care privesc una dintre activitățile menționate în anexa II sau a unei lucrări definite la litera (c), fie realizarea, prin orice mijloace, a unei lucrări care să răspundă unor necesități precizate de autoritatea contractantă” [traducere neoficială].
            5. Printre activitățile menționate în anexa II la directiva menționată figurează, la categoria 50, intitulată „Construcții și geniu civil”, „[c]onstrucția de clădiri și lucrările de geniu civil fără specializare” (subgrupa 500.1), precum și „[c]onstrucția de imobile (imobile rezidențiale și altele)” (grupa 501).
            Directiva 2004/18
            6. Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2004/18 prevede:
            „(a) «Contractele de achiziții publice» sunt contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între unul sau mai mulți operatori economici și una sau mai multe autorități contractante și care au ca obiect execuția de lucrări, furnizarea de produse sau prestarea de servicii în sensul prezentei directive.
            (b) «Contractele de achiziții publice de lucrări» sunt contracte de achiziții publice, având ca obiect fie execuția, fie atât proiectarea, cât și execuția unor lucrări referitoare la una dintre activitățile menționate la anexa I sau a unei lucrări, fie realizarea, prin orice mijloace, a unei lucrări care să răspundă unor necesități precizate de autoritatea contractantă. […]
            […]”
            7. Potrivit dispozițiilor articolului 16 din această directivă, intitulat „Excluderi speciale”:
            „Prezenta directivă nu se aplică contractelor de achiziții publice de servicii:
            (a) care au ca obiect achiziția sau locațiunea, prin orice mijloace financiare, de terenuri, de construcții existente sau de alte bunuri imobile sau referitoare la drepturile asupra respectivelor bunuri; […]
            […]”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            8. La 14 august 2003, Comune di Bari a publicat un anunț de „anchetă de piață” având ca scop realizarea, într‑un termen cât mai scurt posibil, a unui nou sediu unic, adecvat și potrivit pentru a găzdui toate instituțiile judiciare existente în Bari. Acest anunț a fost publicat, printre altele, în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 23 august 2003 (JO S 161).
            9. În anunțul respectiv se solicita ca ofertanții să își asume angajamentul de a începe lucrările de construcție a lucrării proiectate anterior datei de 31 decembrie 2003. În acest anunț se solicitau informații clare și exhaustive cu privire la costurile în sarcina administrației municipale și a Ministerului Justiției din Italia, precum și cu privire la modalitățile de plată, ținând seama de faptul că resursele publice disponibile aveau un cuantum de 43,5 milioane de euro, deja alocat proiectului, la care trebuia să se adauge o sumă de 3 milioane de euro pentru chiriile anuale suportate de Comune di Bari pentru locațiunea imobilelor în care se aflau instituțiile judiciare în cauză. Anunțul menționat era însoțit de o anexă, elaborată de Corte d’appello di Bari, având drept scop furnizarea unui „cadru oficial și exhaustiv de cerințe structurale, funcționale și organizatorice” (denumit în continuare „cadrul de cerințe”) referitoare la realizarea centrului judiciar proiectat.
            10. Au fost prezentate patru propuneri. Prin decizia nr. 1045/2003 din 18 decembrie 2003, Comune di Bari a selectat propunerea prezentată de Pizzarotti. Această propunere prevedea ca o parte din lucrarea construită să fie vândută Comune di Bari pentru suma de 43 de milioane de euro și cealaltă parte să îi fie dată acesteia în regim de locațiune cu o chirie anuală de 3 milioane de euro.
            11. Prin nota din 4 februarie 2004, ministero della Giustizia (Ministerul Justiției) a informat Comune di Bari că resursele publice disponibile pentru proiectul în cauză fuseseră reduse la 18,5 milioane de euro și i‑a solicitat acesteia să verifice dacă, având în vedere propunerile primite, era posibilă finalizarea proiectului respectiv în limitele stabilite de acest nou cadru economic. Prin nota din 11 februarie 2004, Comune di Bari a solicitat Pizzarotti să îi indice dacă era în măsură să continue procedura începută. Pizzarotti a răspuns afirmativ la această cerere și a reformulat propunerea sa pentru a ține seama de reducerea resurselor publice disponibile.
            12. Finanțarea publică prevăzută a fost complet suprimată în cursul lunii septembrie 2004.
            13. În urma acestei suprimări, Pizzarotti a prezentat Comune di Bari o a doua propunere în care a indicat că va putea fi realizată lucrarea destinată locațiunii, prevăzută în propunerea sa inițială.
            14. Având în vedere inacțiunea administrației, Pizzarotti a formulat la Tribunale amministrativo regionale per la Puglia (Tribunalul Administrativ Regional din Puglia) o acțiune prin care solicita obligarea Comune di Bari să ia măsuri.
            15. După respingerea acestei acțiuni de către instanța menționată, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) a admis, prin hotărârea nr. 4267/2007, apelul formulat de Pizzarotti împotriva hotărârii pronunțate în primă instanță. Considerând că, ținând seama de nota Ministerului Justiției din 4 februarie 2004 adoptată ulterior modificării cadrului economic, procedura nu fusese încheiată prin aprobarea rezultatului anchetei de piață, Consiglio di Stato a hotărât că Comune di Bari, „în conformitate cu principiile caracterului rezonabil, bunei‑credințe și protecției încrederii legitime, [trebuia], în continuarea actelor sale, să finalizeze procedura în mod plauzibil și adecvat, verificând, în cadrul propunerilor primite, posibilitatea realizării lucrării în limitele cadrului economic modificat”.
            16. Recursul introdus de Comune di Bari împotriva acestei hotărâri a fost respins printr‑o ordonanță pronunțată de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) la 23 decembrie 2008.
            17. Sesizat, între timp, în scopul executării hotărârii sale nr. 4267/2007, Consiglio di Stato a constatat, prin hotărârea nr. 3817/2008, inacțiunea de care a dat dovadă Comune di Bari și a dispus ca aceasta să execute în totalitate dispozitivul hotărârii nr. 4267/2007 în termen de 30 de zile. Consiglio di Stato a numit prefectul orașului Bari în calitate de „commissario ad acta”, pentru ca, în caz de inacțiune prelungită, acesta să efectueze, eventual prin intermediul unei persoane delegate, toate actele necesare pentru executarea hotărârii menționate.
            18. La 21 noiembrie 2008, „commissario ad acta” delegat de prefectul orașului Bari a recunoscut validitatea propunerilor prezentate de Pizzarotti și a constatat, în consecință, că procedura inițiată prin anunțul de anchetă de piață în cauză s‑a încheiat cu un rezultat pozitiv.
            19. Giunta comunale di Bari a pus capăt, la rândul său, acestei proceduri, invocând neconformitatea celei de a doua propuneri prezentate de Pizzarotti cu indicațiile care figurează în anunțul menționat.
            20. Atât Pizzarotti, cât și Comune di Bari au introdus acțiuni la Consiglio di Stato. Pizzarotti a invocat că, în lipsa unui angajament contractual al Comune di Bari în vederea realizării noului centru judiciar proiectat, aceasta nu a executat în mod corect hotărârea nr. 3817/2008 pronunțată de Consiglio di Stato. Comune di Bari a arătat că nu există o constatare a deteriorării condițiilor de realizare a proiectului, care au afectat derularea procedurii.
            21. Prin decizia de executare nr. 2153/2010 din 15 aprilie 2010, Consiglio di Stato a admis acțiunea formulată de Pizzarotti și a respins acțiunea formulată de Comune di Bari. În ceea ce privește acțiunea introdusă de „commissario ad acta”, Consiglio di Stato a considerat că aceasta era incompletă, având în vedere lipsa „finalizării în mod plauzibil și adecvat”, în sensul hotărârii nr. 4267/2007. Consiglio di Stato a statuat că trebuia să se procedeze la adoptarea actelor necesare realizării concrete a celei de a doua propuneri prezentate de Pizzarotti și a stabilit un termen de 180 de zile pentru încheierea procedurii.
            22. Prin actul din 27 mai 2010, „commissario ad acta” a concluzionat că „anunțul de anchetă de piață din august 2003 nu a avut un rezultat pozitiv”. În susținerea concluziei menționate, acesta a susținut că, în ceea ce privește prima propunere prezentată de Pizzarotti, astfel cum a fost formulată în cursul anului 2004, pierderea unei părți din finanțarea publică făcea imposibilă realizarea obiectivului urmărit de Comune di Bari. În ceea ce privește a doua propunere prezentată de Pizzarotti, referitoare la închirierea de clădiri care trebuiau realizate cu titlu privat, „commissario ad acta” a subliniat că ea era complet inadecvată în lumina acestui obiectiv.
            23. Sesizat fiind cu o acțiune formulată de Pizzarotti împotriva acestui act, Consiglio di Stato a admis acțiunea prin decizia de executare nr. 8420/2010 din 3 decembrie 2010. Evidențiind caracterul incoerent al concluziilor referitoare la anunțul menționat, care figurau în actul din 21 noiembrie 2008 și, respectiv, în cel din 27 mai 2010, Consiglio di Stato a considerat că singura concluzie care se impunea era cea formulată în primul dintre aceste acte. Consiglio di Stato a reiterat necesitatea inițierii de către „commissario ad acta” a procedurilor necesare pentru adoptarea celei de a doua propuneri prezentate de Pizzarotti și a anulat ultimul dintre aceste acte pentru motivul că încălca autoritatea de lucru judecat.
            24. Ulterior, noul „commissario ad acta” numit de prefectul orașului Bari a luat toate măsurile necesare pentru adoptarea, la 23 aprilie 2012, a unei „variante a planului de urbanism” referitoare la planul general de reglementare al Comune di Bari în ceea ce privește terenurile pe care era prevăzută construirea centrului judiciar proiectat.
            25. Pizzarotti a contestat această decizie în fața Consiglio di Stato pentru motivul că nu respecta principiul autorității de lucru judecat.
            26. În acest context, instanța de trimitere ridică, în primul rând, problema dacă un contract de locațiune a unui bun imobiliar viitor, sub forma unui de angajament de locațiune a acestui bun, echivalează, în pofida prezenței unor elemente caracteristice unui contract de locațiune, cu un contract de achiziții publice de lucrări care nu intră în domeniul de aplicare al clauzei de excludere specială care este prevăzută la articolul 16 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2004/18.
            27. În al doilea rând, prezumând că respectivul contract constituie un contract de achiziții publice de lucrări, această instanță întreabă dacă poate lipsi de efecte lucrul judecat în speță prin hotărârea nr. 4267/2007, întrucât acesta ar conduce, ca urmare a deciziilor de executare ulterioare și a actelor „commissario ad acta”, la o situație incompatibilă cu dreptul Uniunii privind atribuirea contractelor de achiziții publice. În această privință, instanța de trimitere subliniază că, în temeiul propriei jurisprudențe, ea poate să completeze, în anumite condiții, dispozitivul inițial al uneia dintre deciziile sale printr‑o decizie de punere în aplicare, această posibilitate dând naștere la ceea ce instanța califică drept un „lucru judecat cu formare progresivă”.
            28. În aceste condiții, Consiglio di Stato a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Contractul de locațiune a unui bun viitor, care urmează să fie încheiat, chiar și sub ultima formă sugerată, constând în actul de angajament de locațiune, echivalează cu un contract de achiziții de lucrări, deși prezintă unele elemente caracteristice ale contractului de locațiune și, prin urmare, nu poate face parte dintre contractele excluse din domeniul de aplicare al reglementărilor privind contractele de achiziții publice potrivit articolului 16 din [Directiva 2004/18]?
            2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, instanța națională, în special instanța de trimitere, poate lipsi de efecte lucrul eventual judecat în cauza în discuție și descris în [decizia de trimitere], întrucât prin acesta s‑a permis crearea unei situații juridice incompatibile cu dreptul [Uniunii] privind contractele de achiziții publice de lucrări? Este, așadar, posibil să se execute un lucru judecat care ar fi incompatibil cu dreptul [Uniunii] […]?”
            Cu privire admisibilitatea întrebărilor preliminare
            29. Pizzarotti invocă două motive care o determină să aibă îndoieli serioase privind admisibilitatea întrebărilor adresate.
            30. În primul rând, Pizzarotti susține că cererea de decizie preliminară identifică în mod eronat reglementarea Uniunii aplicabilă în litigiul principal. Astfel, prin această cerere s‑ar urmări obținerea unei interpretări a Directivei 2004/18, în timp ce această din urmă directivă ar fi fost adoptată ulterior datei la care Comune di Bari a hotărât să publice anunțul de anchetă de piață în cauză, și anume la 14 august 2003, și nu ar fi, prin urmare, aplicabilă în litigiul principal.
            31. În această privință, trebuie amintit că directiva aplicabilă este, în principiu, cea în vigoare la momentul la care autoritatea contractantă alege tipul de procedură pe care o va urma și soluționează definitiv problema dacă există sau nu există obligația de a asigura în prealabil condiții concurențiale pentru atribuirea unui contract de achiziții publice (Hotărârea Comisia/Țările de Jos, C‑576/10, EU:C:2013:510, punctul 52 și jurisprudența citată). Sunt, în schimb, inaplicabile dispozițiile unei directive al cărei termen de transpunere a expirat după acest moment (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Franța, C‑337/98, EU:C:2000:543, punctele 41 și 42).
            32. În prezenta cauză, Directivele 92/50 și 93/37 erau aplicabile la 14 august 2003, data publicării de către Comune di Bari a unui anunț de „anchetă de piață”, având ca scop realizarea unui centru judiciar în orașul Bari. Aceleași directive erau aplicabile atunci când, după modificarea cadrului economic referitoare la suprimarea completă a finanțării publice, Comune di Bari a considerat, în luna septembrie a anului 2004, potrivit indicațiilor furnizate Curții, că trebuia să deschidă mai degrabă o nouă procedură de selecție decât să negocieze direct cu Pizzarotti, fără asigurarea în prealabil a unor noi condiții concurențiale, încheierea unui contract „de locațiune a unui bun viitor”.
            33. În schimb, Directiva 2004/18 nu era aplicabilă la aceste date diferite, întrucât termenul său de transpunere expira, astfel, conform articolului 80 alineatul (1), abia la data de 31 ianuarie 2006.
            34. În acest context, noțiunea „contracte de achiziții publice de lucrări”, care este vizată de prima întrebare adresată, este definită în termeni similari la articolul 1 litera (a) din Directiva 93/37 și la articolul 1 alineatul (2) literele (a) și (b) din Directiva 2004/18. Pe de altă parte, articolul 1 litera (a) punctul (iii) din Directiva 92/50 și articolul 16 litera (a) din Directiva 2004/18 utilizează termeni identici pentru a defini domeniul de aplicare al excluderii menționat și la această primă întrebare.
            35. În aceste condiții, identificarea eronată de către instanța de trimitere a dispozițiilor dreptului Uniunii aplicabile în prezenta cauză nu poate afecta admisibilitatea întrebărilor adresate (a se vedea în acest sens Hotărârea Zurita García și Choque Cabrera, C‑261/08 și C‑348/08, EU:C:2009:648, punctul 39).
            36. În al doilea rând, Pizzarotti susține că litigiul principal este caracterizat de existența unor decizii judecătorești, printre altele, ale Consiglio di Stato, care au dobândit autoritate de lucru judecat, ceea ce ar face ca cererea de decizie preliminară să fie vădit inadmisibilă, în special prima întrebare. Astfel, răspunsul Curții la această întrebare nu ar putea să aibă nicio incidență asupra soluționării litigiului principal, ținând seama, pe de o parte, de importanța recunoscută de dreptul Uniunii a principiului autorității de lucru judecat, în detrimentul, dacă este cazul, al eliminării unei încălcări a acestui drept și, pe de altă parte, de lipsa obligației unei autorități administrative de a reveni asupra unei decizii definitive care s‑ar dovedi a fi neconformă cu dreptul menționat.
            37. Cu toate acestea, un astfel de argument privește fondul cauzei principale și, mai precis, obiectul celei de a doua întrebări adresate de instanța de trimitere.
            38. Având în vedere considerațiile care precedă, întrebările adresate sunt admisibile.
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima întrebare
            39. Prin intermediul primei întrebări, care trebuie reformulată conform dispozițiilor dreptului Uniunii aplicabile ratione temporis în litigiul principal, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 litera (a) din Directiva 93/37 trebuie interpretat în sensul că un contract care conține un angajament de locațiune a unor bunuri imobile încă neconstruite constituie un contract de achiziții publice de lucrări, deși prezintă elemente caracteristice unui contract de locațiune și, prin urmare, nu intră în domeniul de aplicare al excluderii prevăzute la articolul 1 litera (a) punctul (iii) din Directiva 92/50.
            40. În această privință, este necesar să se amintească de la bun început că, pe de o parte, problema dacă o operațiune constituie sau nu constituie un contract de achiziții publice de lucrări, în sensul reglementării Uniunii, intră sub incidența dreptului Uniunii. Calificarea contractului avut în vedere ca fiind „contract de locațiune”, evidențiată de Pizzarotti și de guvernul italian, nu este decisivă în această privință (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Germania, C‑536/07, EU:C:2009:664, punctul 54 și jurisprudența citată).
            41. Pe de altă parte, atunci când un contract conține atât elemente specifice unui contract de achiziție publică de lucrări, cât și elemente specifice unui alt tip de contract de achiziție publică, pentru a stabili calificarea sa juridică și normele Uniunii aplicabile, trebuie să se facă referire la obiectul său principal (a se vedea în acest sens Hotărârea Auroux și alții, C‑220/05, EU:C:2007:31, punctul 37, Hotărârea Comisia/Italia, C‑412/04, EU:C:2008:102, punctul 47, și Hotărârea Comisia/Germania, EU:C:2009:664, punctul 57).
            42. În cauza principală, din dosarul aflat la dispoziția Curții reiese că, la momentul la care Pizzarotti a propus Comune di Bari încheierea contractului în cauză, realizarea lucrării vizate de acest contract nu fusese încă începută. În aceste împrejurări, trebuie să se considere că obiectul principal al contractului menționat constă în această realizare, care presupune, astfel, în mod necesar locațiunea ulterioară a lucrării respective (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Germania, EU:C:2009:664, punctul 56).
            43. Astfel cum a subliniat guvernul german, pentru a putea concluziona că există un „contract de achiziții publice de lucrări”, în sensul Directivei 93/37, trebuie, în plus, ca realizarea lucrării proiectate să răspundă necesităților precizate de autoritatea contractantă (Hotărârea Comisia/Germania, EU:C:2009:664, punctul 55).
            44. Astfel, acest lucru este valabil atunci când autoritatea contractantă a luat măsuri în vederea definirii caracteristicilor lucrării sau cel puțin în vederea exercitării unei influențe decisive asupra proiectării acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, punctul 67).
            45. În cauza principală, proiectul de „act de angajament de locațiune”, care este menționat de instanța de trimitere ca fiind ultima formă sugerată a contractului propus Comune di Bari de către Pizzarotti, face referire, în considerentul (10), la cadrul de cerințe care fusese stabilit de Corte d’appello di Bari în vederea publicării anunțului de anchetă de piață în cauză. Articolul 7 din acest proiect de act rezervă administrației dreptul de a verifica, înainte de recepția lucrării, conformitatea acesteia cu același cadru de cerințe.
            46. Acest cadru de cerințe precizează diferitele caracteristici tehnice și tehnologice ale lucrării proiectate, precum și, în funcție de un ansamblu de date statistice referitoare la activitățile judiciare desfășurate în circumscripția orașului Bari (număr de cauze civile și penale, număr de ședințe săptămânale desfășurate la fiecare instanță, număr de judecători sau de procurori, număr de membri ai personalului administrativ, ai poliției judiciare sau ai serviciilor de securitate, număr de avocați înscriși în baroul Bari etc.), nevoile specifice ale fiecărei instanțe care face parte din această circumscripție judiciară (număr de birouri și de săli de ședință, săli de conferință, săli de reuniuni și săli de arhivare necesare, suprafața camerelor, modalități de comunicare internă), la fel ca și anumite nevoi comune precum capacitatea de primire a zonelor de parcare.
            47. Contrar celor susținute de Pizzarotti și de guvernul italian, un astfel de cadru de cerințe plasează Comune di Bari în poziția de a influența în mod decisiv proiectarea lucrării care urmează să fie construită.
            48. Rezultă că obiectul principal al contractului avut în vedere în cauza principală este realizarea unei lucrări care răspunde necesităților precizate de autoritatea contractantă.
            49. Este adevărat că, astfel cum arată instanța de trimitere, proiectul de „act de angajament de locațiune” conține și unele elemente caracteristice unui contract de locațiune. În fața Curții, accentul a fost pus pe faptul că contraprestația financiară în sarcina administrației corespunde, potrivit articolului 5 din acest proiect, unei „chirii anuale” de 3,5 milioane de euro, care trebuia plătită pe durata de 18 ani a contractului menționat. Conform indicațiilor furnizate de Pizzarotti și de guvernul italian, această contraprestație globală, în valoare de 63 de milioane de euro, ar fi considerabil mai redusă decât costul total estimat al lucrării, care s‑ar apropia de suma de 330 de milioane de euro.
            50. Trebuie amintit totuși, în această privință, că elementul determinant pentru calificarea contractului în cauză este obiectul principal al acestuia, iar nu valoarea remunerației executantului de lucrări sau modalitățile de plată a acesteia (Hotărârea Comisia/Germania, EU:C:2009:664, punctul 61).
            51. În plus, nici articolul 4 din proiectul de „act de angajament de locațiune” potrivit căruia contractul încetează automat la expirarea unei perioade de 18 ani, nici dispoziția prevăzută de legislația italiană referitoare la contabilitatea generală a statului, evidențiată de guvernul italian, care impune ca contractele încheiate de autoritățile publice să aibă un termen cert și o durată certă și care interzice ca aceste contracte să reprezinte o sarcină continuă pentru stat, nu s‑ar opune, astfel cum a reieșit din dezbaterile desfășurate în ședință, încheierii, la expirarea primului contract avut în vedere, a unuia sau a mai multe contracte ulterioare care ar garanta Pizzarotti plata totalității sau a unei părți substanțiale a lucrărilor executate în scopul realizării lucrării în cauză.
            52. Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 1 litera (a) din Directiva 93/37 trebuie interpretat în sensul că un contract care are ca obiect principal realizarea unei lucrări care răspunde necesităților formulate de autoritatea contractantă constituie un contract de achiziții publice de lucrări și, prin urmare, nu intră în domeniul de aplicare al excluderii prevăzute la articolul 1 litera (a) punctul (iii) din Directiva 92/50, chiar dacă acesta conține un angajament de locațiune a lucrării în cauză.
            Cu privire la a doua întrebare
            53. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă poate lipsi de efecte lucrul eventual judecat printr‑o decizie pe care a adoptat‑o și care ar fi condus la o situație incompatibilă cu reglementarea Uniunii privind contractele de achiziții publice de lucrări.
            54. În această privință, trebuie amintit că, în lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, modalitățile de punere în aplicare a principiului autorității de lucru judecat aparțin ordinii juridice interne a statelor membre în temeiul principiului autonomiei procedurale a acestora, cu respectarea însă a principiilor echivalenței și efectivității (a se vedea în acest sens Hotărârea Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, punctul 24 și jurisprudența citată).
            55. În cererea de decizie preliminară, instanța de trimitere precizează că, potrivit propriei jurisprudențe, poate, în anumite condiții, să completeze dispozitivul original al uneia dintre hotărârile sale prin decizii de punere în aplicare, această posibilitate dând naștere la ceea ce instanța califică drept „lucru judecat cu formare progresivă”.
            56. În cazul în care, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, în privința deciziei conținute în hotărârea sa nr. 4267/2007, care este menționată la punctul 15 din prezenta hotărâre și care, potrivit deciziei de trimitere, circumscrie principiul autorității de lucru judecat în prezenta cauză, ține de condițiile de aplicare a acestei modalități procedurale, revine instanței respective, având în vedere principiul echivalenței, sarcina de a utiliza modalitatea menționată favorizând, dintre „multiplele posibilități diferite de punere în aplicare” care pot fi utilizate pentru această decizie potrivit propriilor indicații, pe cea care, conform principiului efectivității, garantează respectarea reglementării Uniunii privind contractele de achiziții publice de lucrări.
            57. Astfel cum a subliniat Comune di Bari, această soluție ar putea consta în a dispune, complementar deciziei menționate, închiderea procedurii de anchetă de piață, fără a reține nicio propunere, ceea ce ar permite deschiderea unei noi proceduri, respectând reglementarea Uniunii privind contractele de achiziții publice de lucrări.
            58. În cazul în care, în schimb, instanța de trimitere consideră că aplicarea corectă a acestei reglementări contravine, având în vedere normele de procedură interne aplicabile, lucrului judecat prin hotărârea sa nr. 4267/2007 sau prin deciziile de executare a acestei hotărâri adoptate de instanță la 15 aprilie 2010 și la 3 decembrie 2010, trebuie amintită importanța pe care o deține principiul autorității de lucru judecat atât în ordinea juridică a Uniunii, cât și în ordinile juridice naționale. Astfel, pentru a garanta atât stabilitatea dreptului și a raporturilor juridice, cât și o bună administrare a justiției, este necesar ca deciziile judecătorești rămase definitive după epuizarea căilor de atac disponibile sau după expirarea termenelor de exercitare a acestor căi de atac să nu mai poată fi contestate (Hotărârea Kapferer, C‑234/04, EU:C:2006:178, punctul 20, Hotărârea Comisia/Luxemburg, C‑526/08, EU:C:2010:379, punctul 26, și Hotărârea ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, C‑352/09 P, EU:C:2011:191, punctul 123).
            59. Prin urmare, dreptul Uniunii nu impune instanței naționale să înlăture aplicarea normelor interne de procedură care conferă autoritate de lucru judecat unei decizii judecătorești, chiar dacă aceasta ar permite îndreptarea unei situații naționale incompatibile cu acest drept (a se vedea în acest sens Hotărârea Eco Swiss, C‑126/97, EU:C:1999:269, punctele 46 și 47, Hotărârea Kapferer, EU:C:2006:178, punctele 20 și 21, Hotărârea Fallimento Olimpiclub, EU:C:2009:506, punctele 22 și 23, Hotărârea Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, punctele 35-37, precum și Hotărârea Comisia/Slovacia, C‑507/08, EU:C:2010:802, punctele 59 și 60).
            60. Dreptul Uniunii nu impune, așadar, unui organ judiciar obligația ca, pentru a ține seama de interpretarea unei dispoziții relevante a acestui drept, adoptată de Curte ulterior pronunțării de către acest organ judiciar a deciziei care a dobândit autoritate de lucru judecat, să revină, în principiu, asupra deciziei respective.
            61. Hotărârea Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434), amintită de instanța de trimitere, nu este de natură să infirme această analiză. Astfel, într‑o situație cu totul specială în care erau în discuție principii care reglementează repartizarea competențelor între statele membre și Uniune în materia ajutoarelor de stat, Curtea a statuat, în esență, că dreptul Uniunii se opune aplicării unei dispoziții naționale precum articolul 2909 din Codul civil italian, care vizează consacrarea principiului autorității de lucru judecat, în măsura în care aplicarea sa ar împiedica recuperarea unui ajutor de stat care a fost acordat cu încălcarea dreptului Uniunii și a cărui incompatibilitate cu piața comună fusese constatată printr‑o decizie a Comisiei Europene devenită definitivă (a se vedea în acest sens Hotărârea Fallimento Olimpiclub, EU:C:2009:506, punctul 25). Prezenta cauză nu ridică însă astfel de probleme de repartizare a competențelor.
            62. În aceste condiții, în cazul în care normele de procedură interne aplicabile prevăd posibilitatea ca instanța națională să revină, în anumite condiții, asupra unei decizii care are autoritate de lucru judecat pentru a face ca situația să fie compatibilă cu dreptul național, în conformitate cu principiile echivalenței și eficacității, această posibilitate trebuie să prevaleze, dacă sunt îndeplinite aceste condiții, pentru a restabili conformitatea situației în discuție în litigiul principal cu reglementarea Uniunii privind contractele de achiziții publice de lucrări.
            63. În această privință, trebuie subliniat că reglementarea menționată conține norme esențiale ale dreptului Uniunii în măsura în care urmărește să asigure aplicarea principiilor egalității de tratament între ofertanți și transparenței în scopul unei deschideri spre o concurență nedenaturată în toate statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Portugalia, C‑70/06, EU:C:2008:3, punctul 40, Hotărârea Michaniki, C‑213/07, EU:C:2008:731, punctul 55, Hotărârea Comisia/Cipru, C‑251/09, EU:C:2011:84, punctele 37-39, precum și Hotărârea Manova, C‑336/12, EU:C:2013:647, punctul 28).
            64. Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că, în măsura în care normele de procedură interne aplicabile autorizează acest lucru, o instanță națională precum instanța de trimitere, care s‑a pronunțat ca instanță de ultim grad fără a sesiza în prealabil Curtea cu titlu preliminar în temeiul articolului 267 TFUE, trebuie fie să completeze lucrul judecat prin decizia sa care a condus la o situație incompatibilă cu reglementarea Uniunii privind contractele de achiziții publice de lucrări, fie să revină asupra acestei decizii, pentru a ține seama de o interpretare a acestei reglementări reținută ulterior de Curte.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            65. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
            1) Articolul 1 litera (a) din Directiva 93/37/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări trebuie interpretat în sensul că un contract care are ca obiect principal realizarea unei lucrări care răspunde necesităților formulate de autoritatea contractantă constituie un contract de achiziții publice de lucrări și, prin urmare, nu intră în domeniul de aplicare al excluderii prevăzute la articolul 1 litera (a) punctul (iii) din Directiva 92/50/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii, chiar dacă acesta conține un angajament de locațiune a lucrării în cauză.
            2) În măsura în care normele de procedură interne aplicabile autorizează acest lucru, o instanță națională precum instanța de trimitere, care s‑a pronunțat ca instanță de ultim grad fără a sesiza în prealabil Curtea de Justiție a Uniunii Europene cu titlu preliminar în temeiul articolului 267 TFUE, trebuie fie să completeze lucrul judecat prin decizia sa care a condus la o situație incompatibilă cu reglementarea Uniunii privind contractele de achiziții publice de lucrări, fie să revină asupra acestei decizii, pentru a ține seama de o interpretare a acestei reglementări reținută ulterior de Curtea menționată.