title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din 21 martie 2013. # Raffaele Dalmasso împotriva Comisiei Europene. # Cauza F-112/11.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE (Camera a treia)
      21 martie 2013(*)

      „Funcție publică – Remunerație – Ajustare anuală a remunerațiilor și a pensiilor funcționarilor și ale celorlalți agenți – Articolele 64, 65 și 65a din statut – Anexa XI la statut – Regulamentul (UE) nr. 1239/2010 – Coeficienți corectori – Funcționari repartizați la Ispra”
      În cauza F‑112/11,
      având ca obiect o acțiune formulată în temeiul articolului 270 TFUE, aplicabil Tratatului CEEA în temeiul articolului 106a
         din acesta,

      Raffaele Dalmasso, agent contractual al Comisiei Europene, cu domiciliul în Monvalle (Italia), reprezentat de C. Mourato, avocat,

      reclamant,
      împotriva
      Comisiei Europene, reprezentată de J. Currall și de D. Martin, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      susținută de
      Consiliul Uniunii Europene, reprezentat de M. Bauer și de J. Herrmann, în calitate de agenți,

      intervenient,
      TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a treia),
      compus din domnii S. Van Raepenbusch (raportor), președinte, R. Barents și K. Bradley, judecători,
      grefier: domnul J. Tomac, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 27 noiembrie 2012,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă primită la grefa Tribunalului la 24 octombrie 2011, domnul Dalmasso a introdus prezenta acțiune
         având ca obiect, în esență, anularea deciziei Comisiei Europene de a‑i aplica Regulamentul (UE) nr. 1239/2010 al Consiliului
         din 20 decembrie 2010 de ajustare, de la 1 iulie 2010, a remunerațiilor și a pensiilor funcționarilor și ale celorlalți agenți
         ai Uniunii Europene, precum și a coeficienților corectori aferenți (JO L 338, p. 1), în măsura în care stabilește la 92,3 %
         coeficientul corector aplicabil remunerației personalului repartizat în provincia Varese (Italia, denumit în continuare „coeficientul
         corector Varese”).

       Cadrul juridic
      2        Potrivit articolului 64 din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”):

      „Remunerației funcționarului exprimată în euro, după deducerea reținerilor obligatorii menționate în prezentul statut sau
         în regulamentele adoptate pentru punerea lui în aplicare, i se aplică un coeficient corector superior, mai mic sau egal cu
         100 %, în funcție de condițiile de viață din diferite locuri de repartizare.

      Acești coeficienți sunt stabiliți de către Consiliu[l Uniunii Europene], care hotărăște, la propunerea Comisiei, cu majoritatea
         calificată prevăzută la [articolul 16 alineatele (4) și (5)] din Tratatul [privind Uniunea Europeană]. Coeficientul corector
         aplicabil remunerației funcționarilor repartizați la sediile provizorii ale [Uniunii] este, la 1 ianuarie 1962, egal cu 100 %.”

      3        Articolul 65 din statut prevede:

      „(1)      Consiliul examinează anual nivelul remunerațiilor funcționarilor și ale altor agenți ai [Uniunii]. Această examinare are loc
         în luna septembrie, pe baza unui raport comun prezentat de Comisie, întocmit pe baza situației existente la data de 1 iulie
         și în fiecare țară a [Uniunii] a unui indice comun stabilit de Oficiul Statistic al [Uniunii] Europene [(Eurostat)] de comun
         acord cu serviciile naționale de statistică din statele membre.

      În cursul acestei examinări, Consiliul analizează dacă este oportun, în cadrul politicii economice și sociale a [Uniunii],
         să se efectueze o ajustare a remunerațiilor. Se iau în considerare în special eventuala majorare a salariilor publice și necesitățile
         de recrutare.

      (2)      În cazul unei variații importante a costului vieții, Consiliul adoptă, în termen de cel mult două luni, măsuri de ajustare
         a coeficienților corectori și, după caz, aplicarea retroactivă a acestora.

      (3)      Pentru punerea în aplicare a prezentului articol, Consiliul hotărăște, la propunerea Comisiei, cu majoritatea calificată prevăzută
         la articolul 16 alineatele (4) și (5) din Tratatul [privind Uniunea Europeană].”

      4        În temeiul articolului 65a din statut, normele de punere în aplicare a articolelor 64 și 65 din statut sunt definite în anexa
         XI la acesta.

      5        Capitolul 1 din anexa XI la statut este intitulat „Revizuirea anuală a nivelului remunerațiilor prevăzută la articolul 65
         alineatul (1) din statut”. Acesta cuprinde două secțiuni: prima este intitulată „Elemente ale ajustărilor anuale”, iar a doua,
         „Norme privind ajustarea anuală a remunerațiilor și pensiilor”.

      6        Articolul 1 din anexa XI la statut, care face parte din secțiunea 1 a capitolului 1 din această anexă, prevede:

      „(1) Raportul Oficiului Statistic al [Uniunii] Europene (Eurostat)
      În sensul revizuirii prevăzute la articolul 65 alineatul (1) din statut, Eurostat întocmește în fiecare an, înainte de sfârșitul
         lunii octombrie, un raport privind evoluția costului vieții la Bruxelles [(Belgia)], pe baza parităților economice dintre
         Bruxelles și anumite locuri de repartizare în statele membre, precum și pe baza evoluției puterii de cumpărare a remunerațiilor
         funcționarilor naționali din administrațiile centrale.

      (2) Evoluția costului vieții pentru Bruxelles (indicele internațional Bruxelles)
      Pe baza datelor furnizate de autoritățile belgiene, Eurostat stabilește un indice care permite măsurarea evoluției costului
         vieții suportat de către funcționarii [Uniunii] Europene repartizați la Bruxelles. Acest indice (denumit în continuare «indicele
         internațional Bruxelles») ține seama de evoluția constatată între luna iunie a anului anterior și luna iunie a anului în curs;
         acesta se calculează pe baza metodei statistice definite de «grupul articolului 64 din statut» menționat la articolul 13 [din
         prezenta anexă].

      (3) Evoluția costului vieții în afara orașului Bruxelles (parități economice și indici impliciți)
      (a)      Eurostat calculează, de comun acord cu institutele statistice naționale și cu alte autorități competente ale statelor membre,
         paritățile economice care determină echivalențele puterii de cumpărare:

      (i)      remunerații plătite funcționarilor [Uniunii] Europene care își exercită atribuțiile în capitalele statelor membre, cu excepția
         Țărilor de Jos, unde se utilizează mai degrabă indicele Haga decât indicele Amsterdam, și în alte câteva locuri de repartizare,
         în raport cu Bruxelles,

      (ii)      pensii ale funcționarilor plătite în statele membre, în raport cu Belgia.
      (b)      Paritățile economice se referă la luna iunie a fiecărui an.
      (c)      Paritățile economice se calculează astfel încât fiecare poziție elementară să poată fi actualizată de două ori pe an și verificată
         prin investigație directă cel puțin o dată la cinci ani. În vederea actualizării parităților economice, Eurostat utilizează
         indicii cei mai adecvați, astfel cum sunt definiți de «grupul articolului 64 din statut» menționat la articolul 13.

      (d)      Evoluția costului vieții în afara Belgiei și a Luxemburgului pe perioada de referință se măsoară cu ajutorul indicilor impliciți. Acești indici corespund produsului multiplicării indicelui internațional Bruxelles cu variația parității economice.
      (4) Evoluția puterii de cumpărare a remunerațiilor funcționarilor naționali din administrațiile centrale (indicatori specifici)
      (a)      În vederea măsurării sub formă de procent a evoluției ascendente și descendente a puterii de cumpărare a remunerațiilor în
         funcțiile publice naționale, Eurostat stabilește, pe baza informațiilor furnizate înainte de sfârșitul lunii septembrie de
         către autoritățile naționale respective, indicatori specifici care arată evoluțiile remunerațiilor reale ale funcționarilor
         naționali din administrațiile centrale între luna iulie a anului anterior și luna iulie a anului în curs. Cele două remunerații
         ar trebui să cuprindă o doisprezecime din totalul elementelor cu frecvență anuală.

      Indicatorii specifici sunt de două tipuri:
      (i)      un indicator pentru fiecare grupă de funcții, conform definiției prevăzute de statut,
      (ii)      un indicator mediu ponderat pe baza efectivelor funcționarilor naționali corespunzători fiecărei grupe de funcții.
      Fiecare dintre acești indicatori are o valoare brută și o valoare netă reale. Pentru trecerea de la brut la net, se ține seama
         de reținerile obligatorii, precum și de elementele fiscale generale.

      La stabilirea valorii brute și nete a indicatorilor pentru întreaga Uniune Europeană, Eurostat utilizează un eșantion compus
         din următoarele state membre: Belgia, Germania, Spania, Franța, Italia, Luxemburg, Țările de Jos și Regatul Unit. Consiliul,
         hotărând la propunerea Comisiei în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 65 alineatul (3) din statut, poate adopta
         un nou eșantion care reprezintă cel puțin 75 % din [produsul intern brut (PIB)-ul] Uniunii Europene și care se aplică începând
         cu anul următor celui în care este adoptat. Rezultatele pe stat membru sunt ponderate cu partea din PIB‑ul național al statului
         membru respectiv, măsurată folosind paritățile de putere de cumpărare, astfel cum se indică în statisticile cele mai recente
         publicate conform definițiilor conturilor naționale din Sistemul European de Conturi (SEC) în vigoare la data respectivă.

      (b)      La cererea Eurostat, autoritățile naționale competente îi furnizează informațiile suplimentare pe care acesta le consideră
         necesare, în vederea stabilirii unui indicator specific care să măsoare corect evoluția puterii de cumpărare a funcționarilor
         naționali.

      În cazul în care, în urma unei noi consultări a autorităților naționale respective, Eurostat constată anomalii statistice
         în informațiile obținute sau imposibilitatea de a stabili indicatorii care să măsoare corect, din punct de vedere statistic,
         evoluția veniturilor reale ale funcționarilor unui stat membru anume, Eurostat prezintă Comisiei un raport în care îi furnizează
         toate elementele de evaluare necesare.

      (c)      În afară de indicatorii specifici, Eurostat calculează anumiți indicatori de control. Unul dintre aceștia este constituit
         din date privind masa salarială în termeni reali per capita în administrațiile centrale, stabilite conform definițiilor conturilor naționale din [SEC] în vigoare la data respectivă.

      Eurostat include în raportul său asupra indicatorilor specifici observații privind divergențele dintre aceștia și evoluția
         indicatorilor de control menționați anterior.”

      7        Articolul 3 din anexa XI la statut, care face parte din secțiunea 2 a capitolului 1 din această anexă, prevede:

      „(1)      În conformitate cu articolul 65 alineatul (3) din statut, Consiliul hotărăște, înainte de încheierea fiecărui an, cu privire
         la ajustarea remunerațiilor și pensiilor propusă de Comisie și bazată pe elementele prevăzute la secțiunea 1 din prezenta
         anexă, cu efect de la 1 iulie.

      (2)      Valoarea ajustării este egală cu produsul multiplicării indicatorului specific cu indicele internațional Bruxelles. Se stabilește
         valoarea netă a ajustării, într‑un procent egal pentru toți funcționarii.

      (3)      Valoarea ajustării astfel stabilite este inclusă, în conformitate cu metoda indicată mai jos, în grila salariilor de bază
         prevăzută la articolul 66 din statut și în anexa XIII la statut, precum și la articolele 20, 63 și 90 din Regimul aplicabil
         celorlalți agenți:

      (a)      valoarea netă a remunerației și a pensiei, fără să li se fi aplicat coeficientul corector, este majorată sau diminuată cu
         valoarea ajustării anuale menționate anterior,

      (b)      noua grilă a salariilor de bază se stabilește prin determinarea valorii brute care corespunde, după deducerea impozitului
         efectuată în conformitate cu alineatul (4) și a reținerilor obligatorii în cadrul sistemelor de asigurări sociale și de pensii,
         valorii nete a remunerației,

      (c)      pentru a efectua această conversie a valorilor nete în valori brute, se ține seama de situația unui funcționar necăsătorit
         care nu beneficiază de indemnizațiile și alocațiile prevăzute de statut.

      […]
      (5)      Nu se aplică niciun coeficient corector pentru Belgia și Luxemburg. Coeficienții corectori aplicabili:
      (a)      remunerațiilor plătite funcționarilor [Uniunii] Europene care își exercită atribuțiile în alte state membre sau la unele din
         celelalte locuri de repartizare,

      (b)      prin derogare de la articolul 82 alineatul (1) din statut, pensiilor plătite funcționarilor în alte state membre în raport
         cu partea corespunzătoare drepturilor dobândite înainte de 1 mai 2004,

      sunt stabiliți prin intermediul raporturilor dintre paritățile economice menționate la articolul 1 [din prezenta anexă] și
         cursurile de schimb prevăzute la articolul 63 din statut pentru țările corespunzătoare.

      Se aplică normele prevăzute la articolul 8 din prezenta anexă privind efectul retroactiv al efectelor coeficienților corectori
         aplicabili la locurile de repartizare care înregistrează o inflație ridicată.

      […]”
      8        Articolul 9 din anexa XI la statut prevede:

      „(1)      Autoritățile competente ale statelor membre în cauză, administrația unei instituții a [Uniunii] Europene sau reprezentanții
         funcționarilor [Uniunii] Europene dintr‑un loc de repartizare anume pot solicita instituirea unui coeficient corector propriu
         locului de repartizare în cauză.

      Cererea prezentată în acest sens trebuie să fie motivată prin elemente obiective din care să reiasă existența, pe o perioadă
         de mai mulți ani, a unei diferențe semnificative între puterea de cumpărare dintr‑un loc de repartizare anume și puterea de
         cumpărare constatată în capitala statului membru respectiv (cu excepția Țărilor de Jos, unde raportarea se face mai degrabă
         la indicele Haga decât la indicele Amsterdam). În cazul în care Eurostat confirmă caracterul semnificativ (mai mare de 5 %)
         și durabil al diferenței, Comisia prezintă o propunere de stabilire a unui coeficient corector pentru locul de repartizare
         respectiv.

      (2)      Consiliul, hotărând la propunerea Comisiei, poate decide, de asemenea, să nu mai aplice un coeficient corector propriu unui
         loc de repartizare anume. În acest caz, propunerea se bazează pe următoarele elemente:

      (a)      o cerere întocmită de către autoritățile competente ale statului membru respectiv, de administrația unei instituții a [Uniunii]
         Europene sau de reprezentanții funcționarilor [Uniunii] Europene dintr‑un loc de repartizare anume, din care reiese că în
         locul de repartizare în cauză costul vieții prezintă o diferență (mai mică de 2 %) care nu mai este semnificativă față de
         costul înregistrat în capitala statului membru respectiv. Această convergență ar trebui să fie durabilă și validată de Eurostat,

      (b)      faptul că niciun funcționar sau agent temporar al [Uniunii] Europene nu mai este repartizat la locul respectiv.
      (3)      Consiliul hotărăște asupra propunerii în conformitate cu articolul 64 al doilea paragraf din statut.”
      9        Articolele 64, 65 și 65a din statut sunt aplicabile agenților contractuali în temeiul articolului 20 coroborat cu articolul
         92 din RAA.

      10      Pe de altă parte, punctul 1.1 din anexa I, intitulată „Metodologie”, la Regulamentul (CE) nr. 1445/2007 al Parlamentului European
         și al Consiliului din 11 decembrie 2007 de stabilire a unor norme comune pentru furnizarea de informații de bază privind paritățile
         puterii de cumpărare și pentru calculul și diseminarea acestora (JO L 336, p. 1) prevede:

      „După consultarea statelor membre, Comisia (Eurostat) va întocmi un manual metodologic care descrie metodele utilizate pe
         parcursul diverselor etape de calcul al [parităților puterii de cumpărare], inclusiv metodele care permit estimarea informațiilor
         de bază și a parităților care lipsesc. Manualul metodologic va fi revizuit ori de câte ori intervine o modificare semnificativă
         în metodologie. Acesta poate introduce metode noi în vederea ameliorării calității datelor, reducerii costurilor sau ușurării
         sarcinii suportate de furnizorii de date.”

       Situația de fapt
      11      Reclamantul este repartizat la Centrul Comun de Cercetare al Comisiei (JRC), situat la Ispra, provincia Varese (Italia). Coeficientul
         corector aplicabil remunerației sale este coeficientul corector Varese, coeficient corector distinct de coeficientul corector
         pentru Italia.

      12      Prin Regulamentul nr. 1239/2010, Consiliul a ajustat, cu efect de la 1 iulie 2010, remunerațiile funcționarilor și ale agenților
         Uniunii Europene, precum și coeficienții corectori aferenți, în special în temeiul articolului 64 din statut.

      13      Coeficientul corector Varese, care fusese stabilit la 97,1 % pentru perioada cuprinsă între 1 iulie 2009 și 30 iunie 2010,
         a fost stabilit, prin articolul 3 din Regulamentul nr. 1239/2010, la 92,3 % începând de la 1 iulie 2010. Acest nou coeficient
         i‑a fost aplicat pentru prima dată reclamantului cu ocazia întocmirii fișei sale de remunerație din luna februarie 2011.

      14      La 21 martie 2011, reclamatul a introdus o reclamație împotriva deciziei Comisiei de întocmire a fișei sale de remunerație
         din luna februarie 2011 în măsura în care aceasta i‑a aplicat noul coeficient corector Varese.

      15      Prin decizia din 12 iulie 2011, Comisia a respins reclamația reclamantului.

       Concluziile părților
      16      Reclamantul solicită, în esență, Tribunalului:

      –        „anularea fișei sale de remunerație pentru luna februarie 2011 și a fișelor sale de remunerație pentru lunile următoare, în
         măsura în care aceste fișe aplică [noul coeficient corector Varese]”;

      –        anularea deciziei Comisiei din 12 iulie 2011 prin care se respinge reclamația sa;
      –        obligarea Comisiei Europene la plata cheltuielilor de judecată.
      17      Comisia solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
      18      Consiliul Uniunii Europene, intervenient, solicită Tribunalului respingerea acțiunii.

       În drept
      19      Potrivit unei jurisprudențe constante, instanța Uniunii are dreptul de a aprecia, potrivit împrejurărilor fiecărei spețe,
         dacă buna administrare a justiției justifică respingerea pe fond a acțiunii, fără pronunțarea prealabilă cu privire la excepția
         de inadmisibilitate invocată de pârâtă (Hotărârea Tribunalului din 20 noiembrie 2012, Soukup/Comisia, F‑1/11, punctul 29 și
         jurisprudența citată). În împrejurările speței și dintr‑o preocupare pentru economia procedurii, deși reclamantul s‑a limitat,
         în parte, în cererea sa introductivă, să facă trimitere la reclamația depusă pentru detalierea argumentației sale, trebuie
         să se examineze motivele de fond pe care acesta le invocă în cadrul prezentei acțiuni, fără pronunțarea prealabilă cu privire
         la excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie, acțiunea fiind, în orice caz și pentru motivele expuse în continuare,
         nefondată.

      20      În susținerea concluziilor sale prin care solicită anularea, reclamantul invocă trei motive întemeiate pe încălcarea obligației
         de motivare și a dreptului de acces la documente, pe o eroare vădită de apreciere și, respectiv, pe încălcarea principiului
         nediscriminării.

       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare și a dreptului de acces la documente
      21      Primul motiv cuprinde două aspecte.

      22      În cadrul primului aspect, reclamantul invocă, pe cale de excepție, insuficiența motivării, care afectează, potrivit acestuia,
         legalitatea Regulamentului nr. 1239/2010 pe care se întemeiază decizia individuală pe care o atacă.

      23      În această privință, trebuie amintit că motivarea unui regulament privind stabilirea coeficienților corectori care afectează
         remunerațiile funcționarilor se poate limita să menționeze, pe de o parte, situația de ansamblu care a condus la adoptarea
         acestuia și, pe de altă parte, scopurile generale pe care își propune să le atingă și că ea nu trebuie să privească aspectele
         tehnice ale modalităților de calcul (a se vedea, referitor la regulamentele de aplicare a articolelor 64 și 65 din statut,
         Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 7 decembrie 1995, Abello și alții/Comisia, T‑544/93 și T‑566/93, punctul 89;
         a se vedea de asemenea, referitor la un regulament privind stabilirea coeficienților corectori aplicabili remunerațiilor funcționarilor
         repartizați într‑o țară terță, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 8 noiembrie 2000, Bareyt și alții/Comisia, T‑175/97,
         punctul 75). În speță, motivarea Regulamentului nr. 1239/2010, deși succintă, este suficientă având în vedere aceste considerații.

      24      În particular, Regulamentul nr. 1239/2010 privește articolele 64 și 65 din statut, precum și anexa XI la acesta, dispoziții
         care precizează condițiile în care coeficienții corectori sunt ajustați în fiecare an, și anume pentru funcționarii ale căror
         remunerații sunt exprimate în euro, potrivit evoluției costului vieții la Bruxelles și, respectiv, în celelalte locuri de
         repartizare pentru care este atribuit un coeficient corector. Astfel, este clar că modificarea coeficientului corector Varese
         este motivată de o evoluție divergentă a costului vieții la Bruxelles și la Varese.

      25      Chiar presupunând că se poate considera că reclamantul invocă insuficiența motivării care afectează legalitatea deciziei individuale
         de aplicare a Regulamentului nr. 1239/2010 în ceea ce îl privește, această critică ar trebui să fie de asemenea înlăturată.

      26      Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea unei decizii care lezează are drept scop, pe de o parte, se ofere
         persoanei interesate o indicație suficientă pentru a aprecia temeinicia acestei decizii și oportunitatea de a introduce o
         acțiune la Tribunal și, pe de altă parte, de a permite instanței Uniunii să își exercite controlul asupra legalității deciziei
         menționate. În ceea ce privește o decizie prin care administrația aplică un act cu aplicabilitate generală la situația individuală
         a unui funcționar, fără a dispune de vreo putere de apreciere în această privință, motivarea se poate limita la o trimitere
         la actul normativ și la indicarea, în măsura în care acest lucru este necesar în împrejurările speței, a motivelor pentru
         care administrația apreciază că sunt îndeplinite condițiile de aplicare a actului menționat la situația funcționarului respectiv.
         În schimb, administrația nu are obligația de a explica motivele pe care s‑a întemeiat adoptarea actului normativ de către
         legiuitorul Uniunii (Hotărârea Bareyt și alții/Comisia, citată anterior, punctele 76 și 77).

      27      În speță, Decizia din 12 iulie 2011 prin care s‑a respins reclamația depusă de reclamant precizează în mod clar că decizia
         individuală a cărei anulare este solicitată de acesta a fost adoptată în temeiul Regulamentului nr. 1239/2010. Având în vedere
         că administrația avea obligația de a aplica regulamentul menționat în privința remunerației reclamantului, această motivare
         trebuie să fie considerată suficientă (Hotărârea Bareyt și alții/Comisia, citată anterior, punctul 78).

      28      În cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de acces la documente, reclamantul
         critică refuzul Comisiei de a da curs unei cereri de informații suplimentare, formulată de reprezentanții personalului în
         cadrul lucrărilor „Grupului tehnic pentru remunerații” (denumit în continuare „GTR”), în cursul discuțiilor prealabile adoptării
         Regulamentului nr. 1239/2010. Cu acest titlu, el invocă în special dispozițiile articolului 15 TFUE, dispozițiile Regulamentului
         nr. 1445/2007, dispozițiile manualului metodologic prevăzut la punctul 1.1 din anexa I la regulamentul menționat, dispozițiile
         Regulamentului (CE) nr. 223/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 martie 2009 privind statisticile europene
         și de abrogare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1101/2008 al Parlamentului European și al Consiliului privind transmiterea
         de date statistice confidențiale Biroului Statistic al Comunităților Europene, a Regulamentului (CE) nr. 322/97 al Consiliului
         privind statisticile comunitare și a Deciziei 89/382/CEE, Euratom a Consiliului de constituire a Comitetului pentru programele
         statistice ale Comunităților Europene (JO L 87, p. 164), dispozițiile articolului 11 din anexa XI la statut, care prevăd în
         special că „Eurostat are rolul de a veghea asupra calității datelor de bază și metodelor statistice utilizate în vederea elaborării
         elementelor luate în considerare la ajustarea remunerațiilor”, principiul bunei administrări și, în sfârșit, principiul transparenței.

      29      Totuși, reclamantul nu demonstrează că transmiterea anumitor date statistice reprezentanților sindicali sau consultarea acestor
         reprezentanți sindicali ar constitui un act pregătitor pentru adoptarea Regulamentului nr. 1239/2010 sau pentru adoptarea
         deciziilor individuale de punere în aplicare a acestuia. În particular, deși reclamantul a invocat în ședință un viciu de
         procedură care ar fi afectat, în opinia sa, adoptarea Regulamentului nr. 1239/2010, constând în faptul că Comisia ar fi refuzat
         în mod eronat să transmită date membrilor GTR, al cărui rol ar fi tocmai realizarea unei consultări cu reprezentanții personalului
         înainte de adoptarea regulamentelor referitoare la coeficienții corectori, el nu dovedește că una dintre dispozițiile sau
         că unul dintre principiile de care se prevalează în această privință și în special cele care sunt menționate la punctul 28
         din prezenta hotărâre ar impune, în scopul adoptării Regulamentului nr. 1239/2010, transmiterea de informații către GTR. Prin
         urmare, Tribunalul nu poate reține niciun viciu de procedură.

      30      Astfel, chiar presupunând că reprezentanții personalului care au participat la lucrările GTR nu ar fi fost suficient informați
         de Comisie și că s‑ar fi stabilit, în special, că aceasta din urmă refuzase să dea curs unei cereri provenind de la reprezentanții
         în cauză prin care se urmărea obținerea de informații, această împrejurare nu ar avea niciun efect asupra legalității Regulamentului
         nr. 1239/2010 sau a deciziilor individuale de punere în aplicare a acestuia.

      31      Prin urmare, critica întemeiată pe nelegalitatea refuzului de a da curs unei cereri de informații suplimentare trebuie înlăturată
         ca inoperantă.

      32      În orice caz, în ceea ce privește dreptul de acces la documente al reclamantului însuși, acesta ar fi trebuit să introducă,
         în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public
         la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO L 145, p. 43, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76),
         o cerere de acces la documentele care dorea să îi fie comunicate. În urma introducerii unei astfel de cereri și în cazul unui
         refuz al administrației, acesta ar fi putut să conteste ulterior refuzul respectiv în fața instanței Uniunii și, eventual,
         pe baza informațiilor astfel obținute, invocând, dacă era necesar, existența unui fapt nou și esențial, să introducă o acțiune
         în anulare îndreptată împotriva fișelor sale de remunerație. În aceste condiții, argumentul întemeiat de reclamant în ședință
         pe o atingere adusă protecției jurisdicționale efective nu poate fi admis.

      33      Considerațiile de mai sus nu pot fi puse în discuție de celelalte argumente invocate de reclamant în cadrul motivului întemeiat
         pe încălcarea dreptului de acces la documente.

      34      Astfel, în ceea ce privește critica întemeiată pe nerespectarea, prin Regulamentul nr. 1239/2010 sau prin decizia de punere
         în aplicare a acestuia în ceea ce îl privește pe reclamant, a dispozițiilor articolului 11 din anexa XI la statut, aceste
         din urmă dispoziții, care precizează că Eurostat veghează asupra calității datelor și metodelor statistice, nu au legătură
         cu motivarea deciziei individuale contestate. În schimb, argumentul reclamantului în măsura în care urmărește să demonstreze
         că datele sau metodele utilizate de Eurostat nu ar fi fiabile va fi examinat în continuare, în cadrul motivului întemeiat
         pe eroarea vădită de apreciere.

      35      Din toate cele de mai sus rezultă că primul motiv, cu cele două aspecte ale sale, trebuie respins.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe eroarea vădită de apreciere
      36      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că principiul echivalenței puterii de cumpărare între funcționari – care rezultă în
         special din dispozițiile articolului 64 din statut – implică faptul că drepturile pecuniare ale funcționarilor și ale agenților
         asigură, la situații profesionale și familiale echivalente, o putere de cumpărare identică indiferent de locul de repartizare.
         Acest principiu este pus în practică prin aplicarea la remunerație a unor coeficienți corectori care exprimă raportul dintre
         costul vieții la Bruxelles, orașul de referință, și cel din diferitele locuri de repartizare (Hotărârea Tribunalului de Primă
         Instanță din 25 septembrie 2002, Ajour și alții/Comisia, T‑201/00 și T‑384/00, punctul 45).

      37      În materie de stabilire sau de revizuire a coeficienților corectori, anexa XI la statut încredințează Eurostat sarcina de
         a calcula, de comun acord cu serviciile statistice ale statelor membre, paritățile economice și de a verifica dacă raporturile
         dintre coeficienții corectori stabilesc în mod corect echivalențele de putere de cumpărare (Hotărârile citate anterior Abello
         și alții/Comisia, punctul 55, și Ajour și alții/Comisia, punctul 46).

      38      În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, modul de redactare a dispozițiilor articolelor 64 și 65
         din statut și a anexei XI la statut, precum și gradul de complexitate a materiei implică o largă marjă de apreciere în ceea
         ce privește factorii și elementele de luat în considerare la stabilirea sau la revizuirea coeficienților corectori (Hotărârile
         citate anterior Abello și alții/Comisia, punctul 53, și Ajour și alții/Comisia, punctul 47).

      39      Prin urmare, aprecierea instanței Uniunii, în ceea ce privește definirea și selectarea datelor de bază și a metodelor statistice
         utilizate de Eurostat pentru stabilirea propunerilor de coeficienți corectori, trebuie să se limiteze la controlul respectării
         principiilor enunțate de dispozițiile statutului, al absenței unei erori vădite în aprecierea faptelor aflate la baza stabilirii
         coeficienților corectori și al inexistenței unui abuz de putere (Hotărârile citate anterior Abello și alții/Comisia, punctul
         56, și Ajour și alții/Comisia, punctul 48).

      40      În plus, trebuie subliniat că revine părților care doresc să conteste elementele și metoda utilizată pentru stabilirea coeficienților
         corectori sarcina de a furniza elemente susceptibile să demonstreze că a fost săvârșită o eroare vădită (Hotărârile citate
         anterior, Abello și alții/Comisia, punctul 79, și Ajour și alții/Comisia, punctul 49).

      41      În primul rând, potrivit reclamantului, coeficientul corector Varese ar fi fost redus în mod disproporționat în raport cu
         evoluția diferențialului de inflație dintre Bruxelles și Varese.

      42      Este adevărat că a existat o reducere de 4,8 % a coeficientului corector Varese, acesta modificându‑se în luna iulie 2010
         de la 97,1 % la 92,3 %.

      43      Potrivit reclamantului, este vorba despre o modificare substanțială care ar trebui să se explice în mod normal printr‑o diferență
         la fel de substanțială între evoluția generală a prețurilor la Bruxelles și evoluția generală a prețurilor la Varese.

      44      Or, din datele prezentate chiar de reclamant rezultă că între iunie 2009 și iunie 2010 creșterea generală a prețurilor a fost
         mai puternică la Bruxelles decât la Varese.

      45      Astfel, la o primă analiză, o reducere a coeficientului corector Varese pare justificată.

      46      Cu toate acestea, reclamantul contestă amploarea acestei reduceri, care ar fi disproporționată în comparație cu diferența
         dintre creșterea prețurilor la Bruxelles și creșterea prețurilor la Varese.

      47      În speță, cifrele prezentate de reclamant, presupunând că sunt exacte, conduc la constatarea existenței unui diferențial de
         inflație între Bruxelles și Varese de 1,2 %, în timp ce coeficientul corector Varese a fost redus cu 4,8 %.

      48      Totuși, trebuie precizat că cifrele privind creșterea prețurilor nu rezultă din colectarea exhaustivă a tuturor tranzacțiilor
         realizate într‑o anumită perioadă, ci urmăresc, pe baza unor anchete, să ofere o simplă estimare reprezentativă a tendințelor.
         Astfel, într‑un domeniu în care nu se poate proceda decât prin aproximare, constatarea unei simple diferențe între, pe de
         o parte, diferențialul de evoluție a prețurilor la Bruxelles și într‑un alt loc de repartizare și, pe de altă parte, evoluția
         coeficientului corector aplicat respectivului loc de repartizare nu poate fi suficientă pentru a constata existența unei erori
         vădite de apreciere. Pentru ca situația să se prezinte astfel, diferența în cauză trebuie să fie deosebit de importantă.

      49      În aceste condiții, chiar presupunând că datele statistice prezentate de reclamant sunt suficient de credibile, diferența
         identificată între, pe de o parte, evoluția comparativă a prețurilor la Bruxelles și la Varese și, pe de altă parte, evoluția
         coeficientului corector Varese nu permite să se constate existența unei erori vădite de apreciere.

      50      În orice caz, pentru a încerca să demonstreze că amploarea reducerii coeficientului corector Varese ar fi disproporționată
         în comparație cu diferența dintre creșterea prețurilor la Bruxelles și creșterea prețurilor la Varese, reclamantul își întemeiază
         raționamentul pe presupusa existență a unui raport de proporționalitate între diferențele de variații ale prețurilor și coeficientul
         corector.

      51      Totuși, din raportul Eurostat din 18 noiembrie 2010 privind ajustarea anuală a remunerațiilor și a pensiilor [SEC(2010) 1406
         final], întocmit în temeiul articolelor 64 și 65 din statut și al anexei XI la statut (denumit în continuare „raportul Eurostat”),
         atașat la propunerea [COM(2010) 678] care a condus la adoptarea Regulamentului nr. 1239/2010 la care se referă reclamantul
         în reclamația sa, rezultă că calculul coeficienților corectori nu se reduce la o măsurare a diferenței de evoluție a indicelui
         prețurilor de consum la Bruxelles și în celelalte locuri de repartizare.

      52      Astfel, coeficienții corectori se calculează pe baza unui anumit număr de grupe de cheltuieli. Se stabilește un raport de
         prețuri între Bruxelles și fiecare loc de repartizare pentru fiecare dintre aceste grupe de cheltuieli. Raportul de prețuri
         menționat este ulterior ponderat în funcție de importanța relativă a grupei de cheltuieli în coșul de consum al „funcționarului
         internațional mediu” la Bruxelles, precum și în coșul de consum al „funcționarului internațional mediu” la locul de repartizare.

      53      Dată fiind această ponderare specifică legată de structura cheltuielilor „funcționarului internațional mediu”, nu există un
         raport direct de proporționalitate între, pe de o parte, diferențialul de evoluție generală a prețurilor între Bruxelles și
         un alt loc de repartizare și, pe de altă parte, modificarea coeficientului corector aplicabil locului de repartizare respectiv.

      54      În această privință, Comisia precizase de altfel în respingerea reclamației următoarele:

      „Noua structură a cheltuielilor pentru Bruxelles ilustrează o pondere mai mare a chiriilor și a altor componente care sunt
         relativ mai scumpe la Bruxelles decât la Varese și o pondere mai mică a elementelor care sunt relativ mai puțin scumpe la
         Bruxelles. În consecință, nivelul relativ al prețurilor de la Bruxelles a crescut în raport cu cel de la Varese, ceea ce înseamnă
         că, pentru a menține aceeași putere de cumpărare, remunerația unui funcționar repartizat la Varese trebuie să scadă în raport
         cu cea a unui funcționar repartizat la Bruxelles.”

      55      Astfel, argumentația reclamantului privind raporturile dintre variațiile indicelui prețurilor și cele ale coeficienților corectori
         pentru Bruxelles și pentru Varese trebuie respinsă.

      56      În al doilea rând, reclamantul pretinde că, în mod contrar celor indicate de datele pe baza cărora a fost calculat coeficientul
         corector Varese – date care apar în raportul Eurostat la care se referă reclamantul în înscrisurile sale – prețurile la electricitate,
         la gazul de uz casnic și la păcură pentru încălzirea locuințelor sunt mai ridicate la Varese decât la Bruxelles.

      57      Cu toate acestea, elementele de care se prevalează reclamantul nu pot fi considerate ca fiind suficient de fiabile sau de
         relevante pentru a se constata existența unei erori vădite de apreciere.

      58      Astfel, reclamantul se întemeiază în parte pe eșantioane prea limitate de facturi (opt facturi la Bruxelles și șapte la Varese
         pentru electricitate, șase facturi la Bruxelles și opt la Varese pentru gazul de uz casnic), și aceasta deși Comisia a precizat,
         în respingerea reclamației, că Eurostat utilizează estimări obținute direct de la furnizorii de energie.

      59      Reclamantul se întemeiază de asemenea pe informații care, în opinia sa, ar fi fost furnizate de o organizație comercială care
         are ca obiect de activitate colectarea și publicarea datelor referitoare la energie. Or, reclamantul nu demonstrează în ce
         mod fiabilitatea datelor pe care se întemeiază ar fi superioară celei a datelor pe care se bazează Eurostat. În plus, aceste
         date nu privesc Bruxelles și Varese, ci Belgia și Italia, ceea ce limitează puternic relevanța lor.

      60      Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că reclamantul nu a reușit să demonstreze că datele referitoare la raportul dintre
         prețurile la electricitate, la gazul de uz casnic și la păcura pentru încălzirea locuințelor aplicate la Bruxelles și cele
         aplicate la Varese, pe baza cărora s‑a calculat coeficientul corector Varese, ar fi în mod vădit eronate.

      61      În al treilea rând, reclamantul pretinde că raportul stabilit între prețurile prestațiilor oferite de serviciile de asistență
         medicală la Bruxelles și la Varese ar trebui să fie mult mai mare decât cel pe care îl indică datele pe baza cărora a fost
         calculat coeficientul corector – date care apar în raportul Eurostat.

      62      Reclamantul se întemeiază pe coeficienții de egalitate stabiliți, potrivit articolului 20 alineatul (5) din Reglementarea
         comună privind asigurarea împotriva riscurilor de boală a funcționarilor Uniunii Europene, adoptată în temeiul articolului
         72 din statut în vederea garantării faptului că, pentru un anumit număr de prestații a căror rambursare este plafonată, rata
         efectivă de rambursare în fiecare dintre statele membre este identică cu cea înregistrată în Belgia.

      63      Astfel, potrivit reclamantului, o serie de coeficienți de egalitate demonstrează că există prestații oferite de serviciile
         de asistență medicală care sunt mai scumpe în Italia decât în Belgia.

      64      Mai întâi, trebuie să se constate că reclamantul nu prezintă înscrisurile pe baza cărora a realizat graficele și tabelul care
         figurează în reclamația sa, ci se limitează să indice adresa web de la care a putut colecta aceste date. Or, în temeiul articolului
         34 alineatul (4) din Regulamentul de procedură, nu revine Tribunalului sarcina de a căuta pe internet anexe care nu sunt atașate
         la actele de procedură.

      65      În continuare, coeficienții de egalitate nu iau în considerare decât cheltuielile pentru care este posibilă rambursarea de
         către Sistemul comun de asigurări de boală (denumit în continuare „RCAM”), ceea ce exclude anumite cheltuieli nerambursate
         care sunt totuși legate de sănătate.

      66      În plus, în respingerea reclamației, Comisia a precizat, fără ca acest fapt să fie contestat, că coeficienții de egalitate
         nu se aplică decât anumitor cheltuieli rambursate de RCAM.

      67      Astfel, având în vedere fiabilitatea limitată a datelor pe care reclamantul își întemeiază argumentația și limitele metodei
         constând în luarea în considerare a coeficienților de egalitate, trebuie să se concluzioneze că reclamantul nu a reușit să
         demonstreze că raportul dintre prețurile prestațiilor oferite de serviciile de asistență medicală aplicate la Bruxelles și
         cele aplicate la Varese, care apare în raportul Eurostat, ar fi în mod vădit eronat.

      68      În orice caz, chiar presupunând că aceste critici sunt întemeiate și că reclamantul reușește să dovedească astfel existența
         unor erori care afectează acest raport, acesta ar mai trebui să demonstreze de asemenea că, având în vedere importanța efectelor
         cumulate ale acestor erori, coeficientul corector Varese, în ansamblul său, este în mod vădit eronat (a se vedea în acest
         sens Hotărârea Ajour și alții/Comisia, citată anterior, punctul 49).

      69      Or, în speță, nu se poate reține existența unei asemenea situații. Astfel, cheltuielile de sănătate nu reprezintă, având în
         vedere datele care apar în raportul Eurostat, decât 2,39 % din ponderea cheltuielilor în coșul de consum al „funcționarului
         internațional mediu” la Varese și 1,92 % din ponderea cheltuielilor în coșul de consum al „funcționarului internațional mediu”
         la Bruxelles.

      70      În cele din urmă, motivul întemeiat pe eroarea vădită de apreciere trebuie respins.

       Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe nerespectarea principiului nediscriminării
      71      Reclamantul susține că funcționarii și agenții repartizați la Varese sunt victime ale unui tratament discriminatoriu în raport
         cu funcționarii și cu agenții repartizați la Parma (Italia) și la Torino (Italia). Astfel, acestora din urmă nu li se aplică
         un coeficient corector special, ci coeficientul corector aplicabil pentru Italia, care a fost stabilit la 106,6 % în temeiul
         Regulamentului nr. 1239/2010.

      72      Totuși, existența unui coeficient corector în anumite locuri de repartizare și absența acestuia în alte locuri de repartizare
         din același stat nu este, în sine, discriminatorie din moment ce stabilirea unui coeficient corector se întemeiază pe date
         obiective privind costul vieții la locul de repartizare. De altfel, dispozițiile articolului 9 din anexa XI la statut prevede
         posibilitatea de a crea coeficienți corectori noi sau de a nu‑i aplica pe cei utilizați anterior.

      73      În plus, simpla referire pe care o face reclamantul la câteva date referitoare la costul vieții la Varese, la Parma, la Torino
         și la Roma (Italia) nu este suficientă pentru a stabili existența pretinsei discriminări.

      74      De altfel, în unul dintre înscrisurile prezentate de reclamant pentru a‑și dovedi susținerile se precizează că datele în cauză
         „nu sunt decât indicative” și că „calculul costului global al vieții este în mod necesar arbitrar”.

      75      Prin urmare, motivul întemeiat pe nerespectarea principiului nediscriminării trebuie respins.

      76      Din ansamblul celor de mai sus rezultă că concluziile privind anularea acțiunii trebuie respinse.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      77      Potrivit articolului 87 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, sub rezerva celorlalte prevederi din capitolul VIII din
         titlul II din respectivul regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
         În temeiul alineatului (2) al aceluiași articol, Tribunalul poate, în măsura impusă de echitate, să decidă ca o parte care
         cade în pretenții să fie obligată numai la plata parțială a cheltuielilor de judecată sau chiar să nu fie obligată la plata
         acestora.

      78      Din motivele prezentate anterior rezultă că reclamantul este partea care a căzut în pretenții. În plus, Comisia a solicitat
         în mod expres în concluziile sale ca reclamantul să fie obligat la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât împrejurările
         din speță nu justifică aplicarea dispozițiilor articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, reclamantul trebuie
         să suporte propriile cheltuieli de judecată și este obligat să suporte cheltuielile de judecată efectuate de Comisie.

      79      Potrivit articolului 89 alineatul (4) din Regulamentul de procedură, intervenientul suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE(Camera a treia)

      declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Domnul Dalmasso suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligat să suporte cheltuielile de judecată efectuate de
            Comisia Europeană.
      3)      Consiliul Uniunii Europene, intervenient, suportă propriile cheltuieli de judecată.

               Van Raepenbusch

                Barents

                Bradley

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 21 martie 2013.

               Grefier

                      Președinte

               W. Hakenberg

                      S. Van Raepenbusch

         * Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 28 februarie 2013. # Comisia Europeană împotriva Republicii Austria. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Transport - Dezvoltarea căilor ferate comunitare - Directiva 91/440/CEE - Articolul 6 alineatul (3) și anexa II - Directiva 2001/14/CE - Articolul 4 alineatul (2) și articolul 14 alineatul (2) - Administratorul infrastructurii - Independență organizatorică și decizională - Structură de holding - Transpunere incompletă. # Cauza C-555/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      28 februarie 2013 (
            *1
         )
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Transport — Dezvoltarea căilor ferate comunitare — Directiva 91/440/CEE — Articolul 6 alineatul (3) și anexa II — Directiva 2001/14/CE — Articolul 4 alineatul (2) și articolul 14 alineatul (2) — Administratorul infrastructurii — Independență organizatorică și decizională — Structură de holding — Transpunere incompletă”
      În cauza C-555/10,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 258 TFUE, introdusă la 26 noiembrie 2010,

         Comisia Europeană, reprezentată de H. Støvlbæk, de B. Simon, de G. Braun și de R. Vidal Puig, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      reclamantă,
      împotriva

         Republicii Austria, reprezentată de C. Pesendorfer și de U. Zechner, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      pârâtă,
      susținută de:

         Republica Italiană, reprezentată de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de S. Fiorentino, avvocato dello Stato, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      intervenientă,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet (raportor), E. Levits și J.-J. Kasel și doamna M. Berger, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 23 mai 2012,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 6 septembrie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin neadoptarea măsurilor necesare pentru a asigura că entitatea căreia îi este încredințată exercitarea funcțiilor esențiale enumerate în anexa II la Directiva 91/440/CEE a Consiliului din 29 iulie 1991 privind dezvoltarea căilor ferate comunitare (JO L 237, p. 25, Ediție specială, 07/vol. 2, p. 86), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2001 (JO L 75, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 8, p. 38, denumită în continuare „Directiva 91/440”), este independentă de întreprinderea care furnizează serviciile de transport feroviar, Republica Austria nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 6 alineatul (3) și al anexei II la această directivă, precum și în temeiul articolului 4 alineatul (2) și al articolului 14 alineatul (2) din Directiva 2001/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2001 privind alocarea capacităților de infrastructură feroviară și tarifarea utilizării infrastructurii feroviare (JO L 75, p. 29, Ediție specială, 07/vol. 8, p. 66), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/58/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2007 (JO L 315, p. 44, denumită în continuare „Directiva 2001/14”).

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Directiva 91/440

               2

               Al patrulea considerent al Directivei 91/440 are următorul cuprins:
               „întrucât dezvoltarea viitoare și funcționarea eficientă a sistemului feroviar poate fi facilitată dacă se face distincția între furnizarea de servicii de transport și funcționarea infrastructurii; întrucât, dată fiind această situație, este necesar ca cele două activități să fie gestionate separat și să aibă conturi separate.”

               3

               Articolul 6 alineatele (1)-(3) din această directivă prevede:
               „(1)   Statele membre iau măsurile necesare prin care să se asigure că se țin conturi de profituri și pierderi și bilanțuri separate și că acestea se publică, pe de o parte, pentru activitățile legate de furnizarea serviciilor de transport de către întreprinderile feroviare și, pe de altă parte, pentru activitățile legate de administrarea infrastructurii feroviare. Fondurile publice alocate unuia din aceste două sectoare de activitate nu pot fi transferate între ele.
               Conturile celor două sectoare de activitate se țin în așa fel încât să reflecte această interdicție.
               (2)   Statele membre pot prevedea, de asemenea, ca această separare să necesite organizarea unor departamente distincte în cadrul aceleiași întreprinderi sau ca infrastructura să fie administrată de o entitate separată.
               (3)   Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura că funcțiile [esențiale] care determină accesul echitabil și nediscriminatoriu la infrastructură enumerate în anexa II sunt încredințate unor organisme sau firme care nu sunt furnizoare de servicii de transport feroviar. Indiferent de structurile organizatorice, trebuie arătat că acest obiectiv a fost realizat.
               Cu toate acestea, statele membre pot încredința întreprinderilor feroviare sau oricărui alt organism sarcina de a colecta sumele reprezentând tarifele și responsabilitatea de administrare a infrastructurii feroviare, cum ar fi investițiile, întreținerea și finanțarea.”

               4

               Anexa II la această directivă menționează lista funcțiilor esențiale avute în vedere la articolul 6 alineatul (3):

                        „–

                        pregătirea și luarea deciziilor în legătură cu autorizarea întreprinderilor feroviare, inclusiv acordarea autorizațiilor individuale;

                        –

                        luarea deciziilor în legătură cu repartizarea traselor, inclusiv definirea și evaluarea disponibilității traselor, precum și repartizarea efectivă a traselor individuale;

                        –

                        luarea deciziilor cu privire la tarifarea infrastructurii;

                        –

                        supravegherea îndeplinirii obligațiilor de serviciu public cerute în furnizarea anumitor servicii.”

         Directiva 2001/14

               5

               Considerentele (11) și (16) ale Directivei 2001/14 precizează:

                        „(11)

                        Sistemele de tarifare și de alocare a capacităților trebuie să permită accesul egal și nediscriminatoriu al tuturor întreprinderilor și să încerce, pe cât posibil, să satisfacă nevoile tuturor utilizatorilor și modurilor de transport într-o manieră corectă și nediscriminatorie.

                  [...]

                        (16)

                        Sistemele de tarifare și de alocare a capacităților trebuie să permită concurența loială în furnizarea serviciilor de transport feroviar.”

               6

               Articolul 4 alineatul (2) din această directivă prevede:
               „În situația în care administratorul infrastructurii, prin cadrul legal, organizatoric sau decizional, nu este independent față de toate întreprinderile feroviare, atribuțiile expuse în prezentul capitol, cu excepția perceperii tarifelor, sunt preluate de un organism de tarifare independent [de întreprinderile feroviare] prin cadrul legal, organizatoric și decizional.”

               7

               Potrivit articolului 14 alineatele (1) și (2) din directiva menționată:
               „(1)   Statele membre pot stabili un cadru de alocare a capacităților de infrastructură respectând independența administrării prevăzută la articolul 4 din Directiva 91/440/CEE. Se elaborează norme specifice de alocare a capacităților. Administratorul infrastructurii îndeplinește procedurile de alocare a capacităților. Administratorul infrastructurii se asigură în special de alocarea echitabilă și nediscriminatorie a capacităților de infrastructură, în conformitate cu dreptul comunitar.
               (2)   În situația în care administratorul infrastructurii nu este independent pe plan juridic, organizatoric sau decizional de orice întreprindere feroviară, funcțiile prevăzute la alineatul (1) și descrise în prezentul capitol sunt îndeplinite de către un organism de alocare independent pe plan juridic, organizatoric sau decizional de orice întreprindere feroviară.”

         Dreptul austriac

               8

               A doua parte din Legea privind căile ferate federale (Bundesbahngesetz, BGBl. 825/1992), cu modificările ulterioare (BGBl. I, 95/2009), care cuprinde articolele 2-4, este intitulată „ÖBB-Holding [...]”.

               9

               Articolul 2 din această lege, intitulat „Constituire și înființare”, prevede la alineatul (1):
               „(1)   Ministrul federal al transporturilor, inovației și tehnologiei trebuie să constituie și să înființeze o societate de capitaluri pe acțiuni cu un capital social de 1,9 miliarde de euro, denumită «Österreichische Bundesbahnen Holding Aktiengesellschaft» (denumită în continuare «ÖBB-Holding [...]»), cu sediul la Viena și ale cărei acțiuni sunt rezervate exclusiv statului federal. Înființarea societății nu face obiectul unei examinări.”

               10

               Potrivit articolului 3 din legea menționată, intitulat „Gestionarea titlurilor de participare”:
               „Gestionarea titlurilor de participare este asigurată în numele statului federal de către ministrul federal al transporturilor, inovației și tehnologiei.”

               11

               Articolul 4 din aceeași lege prevede:
               „(1)   ÖBB-Holding [...] are drept obiect social exercitarea drepturilor sale de proprietate în societățile în care aceasta deține o participație directă sau indirectă, în vederea stabilirii unei orientări strategice.
               (2)   Societatea are drept atribuții principale:

                        1.

                        asigurarea coordonării generale a elaborării și a punerii în aplicare a strategiilor societăților;

                        2.

                        garantarea transparenței fondurilor publice angajate.

                  (3)   În plus, ÖBB-Holding [...] poate lua toate măsurile necesare sau oportune în raport cu obiectul social care i-a fost atribuit acesteia și cu atribuțiile sale principale. Poate fi vorba în special, în materie de resurse umane, de măsuri strategice referitoare la compensarea personalului între societăți.”

               12

               A treia parte din Legea privind căile ferate federale este intitulată „Restructurarea societății de căi ferate federale austriece”.

               13

               Articolul 25 din legea menționată prevede:
               „În vederea punerii în aplicare a restructurării societății de căi ferate federale austriece, ÖBB-Holding [...] este obligată să constituie și să înființeze, până cel târziu la 31 mai 2004, o societate de capitaluri pe acțiuni cu un capital social de 70000 de euro, denumită «ÖBB-Infrastruktur Betrieb Aktiengesellschaft» (denumită în continuare «ÖBB-Infrastruktur Betrieb [...]») și cu sediul la Viena.”

               14

               Articolul 62 din Legea privind căile ferate (Eisenbahngesetz, BGBl. 60/1957), cu modificările ulterioare (BGBl. I, 95/2009), este intitulat „Organismul de alocare”:
               „(1)   Organismul de alocare este întreprinderea de infrastructură feroviară.
               (2)   Cu toate acestea, o întreprindere de infrastructură feroviară independentă pe plan juridic, organizatoric și decizional față de întreprinderile feroviare poate încredința, în tot sau în parte, prin contract în formă scrisă, și misiunile în legătură cu atribuția de organism de alocare întreprinderii Schieneninfrastruktur-Dienstleistungsgesellschaft mbH, unei alte întreprinderi competente sau unui alt organism competent.
               (3)   Misiunile care au legătură cu atribuția de organism de alocare nu pot fi totuși asumate de o întreprindere de infrastructură feroviară care nu este independentă pe plan juridic, organizatoric și decizional față de întreprinderile feroviare. O asemenea întreprindere de infrastructură feroviară trebuie să încredințeze, așadar, prin contract scris, toate misiunile care au legătură cu atribuția de organism de alocare fie întreprinderii Schieneninfrastruktur-Dienstleistungsgesellschaft mbH, fie unei alte întreprinderi sau organism competent – și, pentru acestea două din urmă, numai dacă sunt independente pe plan juridic, organizatoric și decizional față de întreprinderile feroviare –, care sunt obligate să își asume în acest caz, pe propria răspundere și în locul acestei întreprinderi, misiunile menționate care revin unui organism de alocare; contractul nu poate conține nicio clauză care ar preveni sau ar împiedica exercitarea conform legii a misiunilor care au legătură cu atribuția de organism de alocare.
               (4)   Întreprinderile de infrastructură feroviară trebuie să comunice Schienen Control GmbH denumirea întreprinderii căreia i-au încredințat prin contract, în tot sau în parte, misiunile care au legătură cu atribuția de organism de alocare.”

               15

               Articolul 74 din legea menționată, intitulat „Controlul concurenței”, prevede:
               „(1)   Din oficiu, comisia pentru control feroviar trebuie:

                        1.

                        să impună un comportament nediscriminatoriu sau să interzică un comportament discriminatoriu unui organism de alocare în privința accesului la infrastructura feroviară, inclusiv toate condițiile care au legătură cu aceasta în ceea ce privește modalitățile administrative, tehnice și financiare cum sunt, de exemplu, drepturile de utilizare, precum și în privința furnizării altor prestații, inclusiv toate condițiile care au legătură cu acestea în ceea ce privește modalitățile administrative, tehnice și financiare cum sunt, de exemplu, rambursarea corespunzătoare a cheltuielilor și tarifarea practicată în domeniu, sau

                        2.

                        să impună un comportament nediscriminatoriu și să interzică un comportament discriminatoriu unei întreprinderi de transport feroviar în privința furnizării de servicii și a prestării suplimentare de servicii de sortare, inclusiv toate condițiile care au legătură cu acestea în ceea ce privește modalitățile administrative, tehnice și financiare cum sunt, de exemplu, rambursarea corespunzătoare a cheltuielilor și tarifarea practicată în domeniu, sau

                        3.

                        să declare nule, în tot sau în parte, condițiile discriminatorii de utilizare a rețelei feroviare, condițiile generale de vânzare discriminatorii, contractele discriminatorii sau documentele discriminatorii.

                  (2)   Aceste dispoziții nu aduc atingere competențelor instanței din domeniul concurenței.”

               16

               Articolul 70 din Legea privind societățile comerciale pe acțiuni (Aktiengesetz, BGBl. 98/1965), intitulat „Administrarea societății pe acțiuni”, prevede:
               „(1)   Comitetul executiv trebuie să conducă societatea pe seama sa, astfel cum impune bunăstarea întreprinderii, luând în considerare interesele acționarilor și ale lucrătorilor, precum și interesul public.
               (2)   Comitetul executiv poate fi constituit din una sau din mai multe persoane. În cazul în care un membru al comitetului executiv este desemnat pentru postul de președinte, votul său este decisiv în caz de egalitate, cu excepția unei dispoziții contrare prevăzute de statute.”

               17

               Articolul 75 din Legea privind societățile comerciale pe acțiuni, intitulat „Numirea și revocarea comitetului executiv”, prevede:
               „(1)   Membrii comitetului executiv sunt numiți de consiliul de supraveghere pentru o perioadă de cel mult cinci ani. În cazul numirii unui membru al comitetului executiv pentru o perioadă mai lungă determinată, pentru o perioadă nedeterminată sau fără indicarea unui termen, mandatul acestuia are o durată de cinci ani. Mandatul poate fi reînnoit; această reînnoire trebuie să fie însă confirmată în scris de președintele consiliului de supraveghere. Aceste dispoziții se aplică mutatis mutandis contractului de muncă.
               (2)   O persoană juridică sau o societate de persoane (societate în nume colectiv, societate în comandită) nu poate fi numită membru al comitetului executiv.
               (3)   În cazul în care mai multe persoane sunt numite membri ai comitetului executiv, consiliul de supraveghere poate desemna pe unul dintre aceștia pentru funcția de președinte al comitetului executiv.
               (4)   Consiliul de supraveghere poate revoca numirea unui membru al comitetului executiv și desemnarea pentru funcția de președinte al comitetului executiv pentru motive serioase. Poate fi vorba în special despre o încălcare gravă, despre incapacitatea de a asigura o administrare eficientă sau despre retragerea încrederii de către adunarea generală, cu excepția situației în care încrederea a fost retrasă pentru motive vădit subiective. Această dispoziție se aplică și comitetului executiv numit de primul consiliu de supraveghere. Revocarea produce efecte atât timp cât încetarea efectelor acesteia nu a făcut obiectul unei decizii care a dobândit autoritate de lucru judecat, fără ca acest lucru să aducă atingere drepturilor instituite prin contractul de muncă.”

               18

               Articolul 3 alineatul 4 din statutele ÖBB-Infrastruktur, în versiunea lor din 30 iunie 2010, prevede:
               „Realizarea acestui obiect social este și în interesul comun al societăților în care [ÖBB-Holding] deține, direct sau indirect, o participație majoritară și trebuie să respecte obiectivele strategice generale, în măsura în care acest lucru nu împiedică independența juridică, organizatorică și decizională, prevăzută de dreptul comunitar și de Legea privind căile ferate, a ÖBB-Infrastruktur [...] față de întreprinderile de transport feroviar (în special în ceea ce privește repartizarea traselor, tarifarea traselor, certificarea în materie de siguranță și stabilirea normelor de funcționare).”

         Procedura precontencioasă și procedura în fața Curții

               19

               În luna mai 2007, Comisia a trimis autorităților austriece un chestionar pentru a verifica transpunerea de către Republica Austria a Directivei 2001/12/CE, a Directivei 2001/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2001 de modificare a Directivei 95/18/CE a Consiliului privind autorizarea întreprinderilor feroviare (JO L 75, p. 26, Ediție specială, 07/vol. 8, p. 63) și a Directivei 2001/14 (denumite în continuare, împreună, „primul pachet feroviar”). Acest stat membru a răspuns la chestionarul menționat prin scrisoarea din 2 august 2007.

               20

               Prin scrisoarea din 27 iunie 2008, Comisia a pus în întârziere Republica Austria pentru a se conforma Directivelor 91/440, 95/18 și 2001/14.

               21

               Prin scrisoarea din 30 septembrie 2008, Republica Austria a răspuns la scrisoarea de punere în întârziere.

               22

               La 19 martie 2009, reprezentanți ai Comisiei și ai guvernului austriac s-au întâlnit la Bruxelles pentru a examina conformitatea legislației și a sistemului feroviar austriece cu directivele din primul pachet feroviar. În urma acestei reuniuni, Direcția Generală Energie și Transporturi a Comisiei a adresat Republicii Austria, la 9 iunie 2009, o scrisoare, la care aceasta din urmă a răspuns prin scrisoarea din 16 iulie 2009.

               23

               Prin scrisoarea din 8 octombrie 2009, Comisia a trimis Republicii Austria un aviz motivat în care a constatat că acest stat membru nu își îndeplinise obligațiile care îi revin în temeiul articolului 6 alineatul (3) și al anexei II la Directiva 91/440, precum și al articolului 4 alineatul (2) și al articolului 14 alineatul (2) din Directiva 2001/14. Comisia a invitat Republica Austria să ia măsurile necesare pentru a se conforma avizului motivat în termen de două luni de la primirea acestuia.

               24

               Prin scrisoarea din 9 decembrie 2009, Republica Austria a răspuns la avizul motivat și a contestat neîndeplinirea obligațiilor imputată de Comisie.

               25

               Întrucât a considerat nesatisfăcător răspunsul oferit de Republica Austria, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.

               26

               Prin Ordonanța președintelui Curții din 26 mai 2011, a fost admisă cererea de intervenție a Republicii Italiene în susținerea concluziilor Republicii Austria.

         Cu privire la acțiune

         Argumentele părților

               27

               Comisia susține că entitatea căreia i s-a încredințat exercitarea funcțiilor esențiale prevăzute în anexa II la Directiva 91/440 trebuie să fie independentă nu numai pe plan juridic, ci și pe plan economic de întreprinderea care furnizează serviciile de transport feroviar.

               28

               În această privință, Comisia subliniază că, deși articolul 6 alineatul (3) din Directiva 91/440 nu prevede în mod expres ca entitatea căreia i s-a încredințat exercitarea funcțiilor esențiale menționate să fie „independentă” față de societățile care furnizează serviciile de transport feroviar, termenul „întreprindere” utilizat în această dispoziție ar trebui să fie totuși interpretat în conformitate cu jurisprudența Curții, în sensul că include toate entitățile care, chiar dacă sunt separate din punct de vedere juridic, acționează ca o „unitate economică”.

               29

               Potrivit Comisiei, articolul 6 alineatul (3) din Directiva 91/440 trebuie interpretat în sensul că funcțiile esențiale enumerate în anexa II la această directivă trebuie să fie asigurate de o entitate diferită de întreprinderile feroviare nu numai din punct de vedere juridic, ci și independentă față de acestea pe plan organizatoric și decizional.

               30

               În continuare, Comisia susține că, atunci când funcțiile esențiale respective sunt exercitate de o societate care depinde de un holding feroviar, cum este cazul ÖBB-Infrastruktur, trebuie să se evalueze în ce măsură și în ce condiții societatea dependentă, care este, pe de altă parte, administratorul infrastructurii însărcinat cu exercitarea acestor funcții esențiale, poate fi considerată „independentă” față de întreprinderea care furnizează serviciile de transport feroviar, și anume holdingul și societățile care depind de acesta din urmă, care asigură serviciile de transport de persoane și de mărfuri, în pofida apartenenței lor la același grup.

               31

               Or, Republica Austria nu ar fi prevăzut mecanisme eficiente pentru a garanta independența organizatorică și decizională a administratorului infrastructurii feroviare, ÖBB-Infrastruktur. Comisia deduce de aici că statul membru amintit nu și-a îndeplinit astfel obligațiile care îi revin în temeiul articolului 6 alineatul (3) și al anexei II la Directiva 91/440, precum și al articolului 4 alineatul (2) și al articolului 14 alineatul (2) din Directiva 2001/14.

               32

               Pentru a examina dacă statele membre sunt în măsură să dovedească că societățile lor holding feroviare naționale sau alte organisme de control garantează independența necesară a funcțiilor esențiale enumerate în anexa II la Directiva 91/440, că societatea-mamă și filiala nu pot constitui o entitate economică și că nu pot acționa în calitate de întreprindere unică, iar conflictele de interese sunt evitate, Comisia ar fi făcut cunoscute încă din anul 2006 criteriile pe baza cărora examinează independența impusă prin Directiva 2001/14 și măsurile prevăzute pentru a garanta această independență. Ar fi vorba despre criteriile menționate în anexa 5 la Documentul de lucru al serviciilor Comisiei, care însoțește Raportul din 3 mai 2006 privind aplicarea primului pachet feroviar [COM(2006) 189] (denumită în continuare „anexa 5”).

               33

               În această privință, Comisia susține, în primul rând, că respectarea obligațiilor de independență trebuie să facă obiectul unui control din partea unei autorități independente, precum autoritatea de reglementare feroviară, sau din partea unui terț. Concurenții ar trebui să aibă posibilitatea de a depune o plângere în cazul nerespectării cerinței de independență. Comisia consideră că niciuna dintre aceste două dispoziții nu este respectată de Republica Austria.

               34

               În al doilea rând, Comisia apreciază că ar trebui să existe dispoziții legale sau cel puțin contractuale în materie de independență în raportul dintre holding și entitatea însărcinată cu exercitarea funcțiilor esențiale enumerate în anexa II la Directiva 91/440, dintre aceasta din urmă și alte întreprinderi din grupul care furnizează servicii feroviare sau celelalte entități care sunt controlate de holding, în special adunarea acționarilor entității însărcinate cu exercitarea funcțiilor esențiale.

               35

               Comisia susține că faptul că articolul 3 din statute și articolul 10 alineatul 3 din regulamentul intern al consiliului de supraveghere al ÖBB-Infrastruktur prevăd că, în exercitarea funcțiilor esențiale menționate, comitetul executiv al acestei societăți nu este supus instrucțiunilor consiliului de supraveghere sau ale ÖBB-Holding nu ar fi suficient pentru a exclude eventuale conflicte de interese între personalul de conducere al administratorului infrastructurii și holding, dat fiind că personalul de conducere, care poate fi numit și revocat de holding, ar fi determinat să nu ia decizii contrare intereselor economice ale holdingului.

               36

               În al treilea rând, Comisia apreciază că membrii comitetului executiv al holdingului și al altor întreprinderi ale holdingului nu trebuie să facă parte din comitetul executiv al entității însărcinate cu exercitarea funcțiilor esențiale enumerate în anexa II la Directiva 91/440.

               37

               Astfel, în opinia acesteia, ar fi dificil să se arate că respectivul comitet executiv al entității însărcinate cu exercitarea funcțiilor esențiale este independent pe plan decizional de comitetul executiv al holdingului, având în vedere că cele două comitete executive ar fi compuse din aceleași persoane. Comisia observă că nicio dispoziție legală nu se opune existenței unei asemenea situații.

               38

               În al patrulea rând, nicio dispoziție nu ar interzice administratorilor entității însărcinate cu exercitarea funcțiilor esențiale enumerate în anexa II la Directiva 91/440 și personalului de conducere care îndeplinește aceste funcții esențiale să accepte, după un număr rezonabil de ani de la părăsirea entității în cauză, orice post de conducere în cadrul holdingului sau al altor organisme aflate sub controlul său. În această privință, articolul 15 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, invocat de Republica Austria, care instituie ca drept fundamental libertatea de alegere a ocupației și dreptul de muncă, ar fi totuși supus rezervei generale de legalitate prevăzute la articolul 52 din carta menționată. O limitare rezonabilă a exercitării unei activități profesionale ar fi, așadar, justificată.

               39

               În al cincilea rând, Comisia susține că numirea consiliului de administrație al entității căreia i s-a încredințat exercitarea funcțiilor esențiale enumerate în anexa II la Directiva 91/440 trebuie să aibă loc în condiții clar definite și cu angajamente juridice care să garanteze independența totală a luării deciziilor de către respectivul consiliu. Acesta ar trebui să fie numit și revocat sub controlul unei autorități independente.

               40

               În al șaselea rând, Comisia arată că entitatea care are ca sarcină realizarea funcțiilor esențiale trebuie să aibă propriul personal și să fie situată în localuri separate sau cu acces protejat.

               41

               În sfârșit, Comisia arată că măsurile de apărare luate pentru a garanta independența ÖBB-Infrastruktur față de ÖBB-Holding nu sunt suficiente.

               42

               Pe de altă parte, Comisia a atras de asemenea atenția asupra existenței în alte sectoare reglementate a unor norme administrative care preiau criteriile menționate în anexa 5. Astfel, în avizul său motivat, Comisia a citat perioadele de incompatibilitate dintre anumite funcții prevăzute de dispozițiile aplicabile pieței interne de energie electrică și pieței interne de gaz natural.

               43

               Republica Austria susține că nu este necesar să asigure o „independență economică” a administratorului infrastructurii feroviare, întrucât dispozițiile din primul pachet feroviar sunt orientate, pe de o parte, spre obiectivele care trebuie realizate, prevăzute la articolul 6 alineatul (3) din Directiva 91/440, și, pe de altă parte, spre funcțiile avute în vedere la articolul 4 alineatul (2) și la articolul 14 alineatul (2) din Directiva 2001/14. Articolul 6 alineatul (3) din Directiva 91/440 ar impune numai realizarea unui obiectiv, și anume încredințarea funcțiilor esențiale enumerate în anexa II la această directivă unor organisme sau firme independente, iar articolul 4 alineatul (2) și articolul 14 alineatul (2) din Directiva 2001/14 ar impune modul de exercitare a acestor funcții, și anume de către un organism independent pe plan juridic, organizatoric și decizional față de întreprinderile feroviare.

               44

               Astfel, potrivit dispozițiilor din primul pachet feroviar, ar avea o importanță redusă ca ÖBB-Infrastruktur, în calitate de „organism”, în sensul articolului 6 alineatul (3) din Directiva 91/440, să fie independentă „din punct de vedere economic”.

               45

               Republica Austria susține, în legătură cu criteriile de examinare referitoare la dovada independenței prevăzute în anexa 5, că acestea nu coincid cu dispozițiile imperative relevante în speță, prevăzute la articolul 6 alineatul (3) și în anexa II la Directiva 91/440, precum și la articolul 4 alineatul (2) și la articolul 14 alineatul (2) din Directiva 2001/14. În plus, acest document nu ar fi fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și nu ar constitui un act juridic obligatoriu. Astfel, acesta nu poate fi utilizat în cadrul prezentei proceduri.

               46

               Republica Italiană amintește că obligația de separare prevăzută de legiuitorul Uniunii, în ceea ce privește atribuțiile de transport feroviar și de administrare a infrastructurii, este de natură contabilă.

               47

               Acest stat membru subliniază că, referitor la modelul de holding, Comisia susține o abordare contradictorie, în sensul că ar ajunge la o prezumție de neconformitate în măsura în care, deși recunoscut legal, acest model ar fi conform cu directivele în cauză numai în ipoteza în care holdingul nu ar deține sau nu ar exercita niciuna dintre prerogativele aferente unui asemenea holding.

               48

               Legislația Uniunii nu ar fi urmărit în niciun mod să introducă obligația de a separa structurile de proprietate sau sistemele organizatorice care au efecte echivalente pe planul autonomiei administrative, ci ar fi urmărit să respecte și să garanteze puterea discreționară a statelor membre și a întreprinderilor care doresc să adopte modele de organizare de diferite tipuri.

         Aprecierea Curții

               49

               Prin intermediul motivului formulat, Comisia impută Republicii Austria că nu a adoptat măsuri specifice de natură să garanteze independența administratorului infrastructurii feroviare, ÖBB-Infrastruktur, căruia i-au fost încredințate anumite funcții esențiale prevăzute în anexa II la Directiva 91/440, deși ÖBB-Infrastruktur aparține unui holding, ÖBB-Holding, care cuprinde întreprinderi de transport feroviar.

               50

               Astfel, Comisia consideră că, pentru a se garanta independența juridică, organizatorică și decizională a administratorului menționat, în sensul articolului 4 alineatul (2) și al articolului 14 alineatul (2) din Directiva 2001/14, este necesar ca statul membru să adopte norme specifice și detaliate, precum cele care rezultă din anexa 5.

               51

               În această privință, trebuie amintit că articolul 6 alineatele (1) și (2) din Directiva 91/440 nu impune decât o separare contabilă între activitățile de transport furnizate de întreprinderile feroviare și activitățile de administrare a infrastructurii feroviare, separarea dintre activitățile privind furnizarea de servicii de transport de către întreprinderile feroviare și activitățile privind administrarea infrastructurii feroviare putându-se face prin organizarea unor departamente distincte în cadrul aceleiași întreprinderi, precum este cazul în cadrul unui holding.

               52

               Cu toate acestea, articolul 6 alineatul (3) din Directiva 91/440 prevede că, în vederea garantării accesului echitabil și nediscriminatoriu la infrastructura feroviară, statele membre trebuie să ia măsurile necesare pentru a asigura că funcțiile esențiale enumerate în anexa II la această directivă sunt încredințate unor organisme sau firme care nu sunt ele însele furnizoare de servicii de transport feroviar. Indiferent de structurile organizatorice prevăzute, trebuie dovedit că acest obiectiv a fost realizat.

               53

               În orice caz, articolul 4 alineatul (2) și articolul 14 alineatul (2) din Directiva 2001/14 prevăd că entitățile care îndeplinesc funcții de tarifare și de alocare sunt independente pe plan juridic, organizatoric și decizional.

               54

               În speță, ÖBB-Infrastruktur est integrat, în calitate de administrator al infrastructurii feroviare, în întreprinderea ÖBB-Holding, care, fiind un holding, supraveghează și întreprinderi feroviare. Prin urmare, pentru a putea asuma funcțiile de tarifare și de alocare, ÖBB-Infrastruktur trebuie să fie independentă de ÖBB-Holding pe plan juridic, organizatoric și decizional.

               55

               În această privință, nu se contestă că ÖBB-Infrastruktur are, pe de o parte, o personalitate juridică distinctă de cea a ÖBB-Holding și că, pe de altă parte, dispune de organe și de resurse proprii, diferite de cele ale ÖBB-Holding.

               56

               În rest, Comisia susține în cererea sa introductivă că, pentru a aprecia independența decizională a unui administrator al infrastructurii care, precum ÖBB-Infrastruktur, este integrat într-o întreprindere în care anumite unități sunt întreprinderi feroviare, trebuie aplicate criteriile prevăzute în anexa 5.

               57

               Astfel, anexa menționată prevede că respectarea obligațiilor de independență ar trebui să facă obiectul unui control din partea unei autorități independente sau din partea unui terț, că ar trebui să existe dispoziții legale sau cel puțin contractuale în materie de independență, că ar trebui să fie prevăzută interdicția deținerii unor funcții duble între organele de conducere ale diferitor societăți care fac parte din holding, că ar trebui instituit un termen de abținere în cazul unor transferuri ale membrilor care au funcții de conducere între entitatea care exercită funcțiile esențiale enumerate în anexa II la Directiva 91/440 și orice altă entitate care face parte din holding și că revocarea și numirea administratorilor gestionarului infrastructurii feroviare ar trebui să se facă sub controlul unei autorități independente.

               58

               În primul rând, trebuie arătat că anexa 5 nu are forță juridică obligatorie. Astfel, aceasta nu a fost publicată niciodată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și a fost făcută publică după cinci ani de la intrarea în vigoare a Directivei 2001/14, și anume după trei ani de la expirarea termenului de transpunere a acesteia. Astfel, la momentul aplicării Directivelor 91/440 și 2001/14, criteriile enumerate în această anexă nu existau. În plus, și independent de acest decalaj cronologic, anexa respectivă și criteriile care figurau în ea nu au fost preluate nici în textul Directivei 91/440, nici în cel al Directivei 2001/14, nici într-un alt act legislativ. Prin urmare, unui stat membru nu i se poate imputa că nu a exprimat aceste criterii în dispoziții legislative sau în norme administrative de transpunere a Directivelor 91/440 și 2001/14.

               59

               În al doilea rând, comparația făcută de Comisie cu dispozițiile privind piața internă de energie electrică și cu piața internă de gaz natural nu poate fi reținută. Astfel, Directiva 2009/72/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă a energiei electrice și de abrogare a Directivei 2003/54/CE (JO L 211, p. 55) și Directiva 2009/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale și de abrogare a Directivei 2003/55/CE (JO L 211, p. 94) conferă autorității de reglementare prerogative largi în materie de monitorizare în ceea ce privește independența operatorului de transport și de sistem. Conform articolului 19 alineatul (2) din fiecare din aceste directive, autoritatea de reglementare poate ridica obiecții privind numirea și revocarea unor membri ai direcției generale și ai organelor administrative ale operatorului de transport și de sistem. Articolul 19 alineatul (3) din fiecare din aceste directive prevede că nicio poziție sau responsabilitate profesională, interes sau relație de afaceri, de ordin direct sau indirect, cu întreprinderea integrată vertical, cu vreo parte a acesteia sau cu acționarii care dețin controlul asupra acesteia, cu excepția operatorului de transport și de sistem, nu trebuie să fie deținută pe o perioadă de trei ani înainte de numirea persoanelor cu funcții de conducere și/sau a membrilor organelor administrative ale operatorului de sisteme de transport și de sistem. Conform articolului 19 alineatul (4) din fiecare din aceste directive, angajații operatorului de transport și de sistem nu dețin nicio poziție în raport cu vreo altă parte a societății holding din sectorul energiei. Articolul 19 alineatul (7) din fiecare din Directivele 2009/72 și 2009/73 prevede o perioadă de incompatibilitate între deținerea unei poziții în cadrul operatorului de transport și de sistem și deținerea unei poziții în raport cu o altă parte a întreprinderii integrate vertical.

               60

               Astfel, aceste două directive prevăd expres dispoziții privind condițiile de exercitare a unor activități în cadrul societății care este operator de sistem și privind perioade de incompatibilitate, ceea ce nu este cazul Directivei 2001/14, care nu precizează criteriile privind independența care trebuie asigurată între administratorul infrastructurii căruia îi este încredințată exercitarea funcțiilor esențiale enumerate în anexa II la Directiva 91/440 și întreprinderile feroviare, aceste criterii neputând fi, așadar, deduse din Directivele 91/440 și 2001/14, iar respectarea acestora neputând fi impusă Republicii Austria.

               61

               În aceste împrejurări, trebuie să se constate că netranspunerea în dreptul austriac a unor criterii precum cele care rezultă din anexa 5 nu poate determina în sine concluzia referitoare la absența independenței decizionale a ÖBB-Infrastruktur, în calitate de administrator al infrastructurii, în raport cu ÖBB-Holding.

               62

               Or, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 258 TFUE, revine Comisiei sarcina de a stabili existența pretinsei neîndepliniri a obligațiilor. Așadar, Comisia trebuie să prezinte Curții toate elementele necesare pentru ca aceasta să verifice existența neîndeplinirii obligațiilor, fără a se putea întemeia pe niciun fel de prezumții (a se vedea în special Hotărârea din 26 aprilie 2005, Comisia/Irlanda, C-494/01, Rec., p. I-3331, punctul 41, Hotărârea din 6 octombrie 2009, Comisia/Finlanda, C-335/07, Rep., p. I-9459, punctul 46, și Hotărârea din 10 decembrie 2009, Comisia/Regatul Unit, C-390/07, punctul 43).

               63

               Cu toate acestea, Comisia nu a furnizat nicio probă concretă de natură să demonstreze că ÖBB-Infrastruktur nu este independentă de ÖBB-Holding în ceea ce privește modalitățile de adoptare a deciziilor.

               64

               În consecință, Comisia nu a reușit să demonstreze că Republica Austria trebuia în mod necesar să adopte măsuri pozitive pentru a garanta independența juridică, organizatorică și decizională dintre administratorul infrastructurii căruia îi este încredințată exercitarea funcțiilor esențiale enumerate în anexa II la Directiva 91/440 și întreprinderile feroviare.

               65

               În această privință, după cum a evidențiat avocatul general la punctele 95 și 99 din concluzii, obligația de a prevedea o normă care să interzică funcțiile duble și obligația de a impune administratorului infrastructurii să aibă personal și localuri proprii nu constituie obligații care pot fi deduse din articolul 6 alineatul (3) din Directiva 91/440. În plus, Comisia nu a dovedit în ce măsură clauzele de protecție a confidențialității stipulate în contractele colaboratorilor nu erau suficiente.

               66

               În consecință, revenea în sarcina Comisiei, având în vedere nu doar obiectivele Directivelor 91/440 și 2001/14, ci și toate elementele, inclusiv de natură privată, care încadrează raporturile dintre ÖBB-Infrastruktur și ÖBB-Holding, să demonstreze că, în practică, ÖBB-Infrastruktur nu are independență decizională în raport cu ÖBB-Holding.

               67

               Din considerațiile de mai sus rezultă că acțiunea formulată de Comisie trebuie respinsă.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               68

               Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Republica Austria a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, iar Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

               69

               În temeiul articolului 140 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, Republica Italiană suportă propriile cheltuieli de judecată.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.

                           3)

                           Republica Italiană suportă propriile cheltuieli de judecată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 14 mai 1998. # Enso-Gutzeit OY împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza T-337/94.


Hotărârea Curții din data de 13 decembrie 1994. # SMW Winzersekt GmbH împotriva Land Rheinland-Pfalz. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Mainz - Germania. # Cauza C-306/93.


Hotărârea Curții din data de 15 iulie 1960. # Regatul Țărilor de Jos împotriva Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauza 25-59.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 16 septembrie 1999. # Partex - Companhia Portuguesa de Serviços SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Politica socială - Fondul Social European - Acțiune în anulare - Motivare. # Cauza T-182/96.