Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (Camera a treia) din 15 decembrie 2015.#Nicole Clarke și alții împotriva Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Funcție publică – Agenți temporari – Personalul OAPI – Contract pe perioadă determinată însoțit de o clauză de reziliere – Clauză de încetare a contractului în ipoteza în care agentul nu este înscris pe lista de rezervă a unui concurs – Data de la care produce efecte clauza de reziliere – Concursurile generale OAPI/AD/01/13 și OAPI/AST/02/13.#Cauze conexate F-101/14-F-103/14.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 24 martie 2011.#Kaimer GmbH & Co. Holding KG și alții împotriva Comisiei Europene.#Concurență - Înțelegeri - Sectorul fitingurilor din cupru și din aliaj de cupru - Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE - Dreptul la apărare - Participare la încălcare - Durata încălcării - Amenzi - Circumstanțe atenuante - Proporționalitate - Egalitate de tratament.#Cauza T-379/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 24 martie 2011 — Kaimer și alții/Comisia
      (Cauza T‑379/06)
      „Concurență — Înțelegeri — Sectorul fitingurilor din cupru și din aliaj de cupru — Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE — Dreptul la apărare — Participare la încălcare — Durata încălcării — Amenzi — Circumstanțe atenuante — Proporționalitate — Egalitate de tratament”
      1.                     Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Acces la dosar — Întindere — Lipsa comunicării
            unui document incriminator — Efecte care variază în funcție de importanța documentului, în raport cu sarcina probei care revine
            Comisiei (a se vedea punctele 30-32)
      2.                     Concurență — Înțelegeri — Probă — Gradul de precizie necesar al elementelor de probă reținute de Comisie [art. 81 alin. (1)
            CE] (a se vedea punctele 47-49)
      3.                     Concurență — Înțelegeri — Acorduri între întreprinderi — Probă — Declarație a unei întreprinderi în cauză, contestată de alte
            întreprinderi participante la aceeași înțelegere — Valoare probantă — Apreciere [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctul
            50)
      4.                     Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Obligația Comisiei de a face dovada
            încălcării și a duratei acesteia — Întinderea sarcinii probei [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctul 51)
      5.                     Concurență — Înțelegeri — Participarea unei întreprinderi la inițiative anticoncurențiale — Caracter suficient, pentru angajarea
            răspunderii întreprinderii, al unei aprobări tacite fără distanțare publică [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 86-88)
      6.                     Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante — Rol pasiv sau imitativ
            al întreprinderii — Criterii de apreciere (Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei) (a se vedea punctele 98 și 99)
      Obiectul

               Cerere de anulare în parte a Deciziei C(2006) 4180 a Comisiei din 20 septembrie 2006 privind o procedură de aplicare a articolului
                  81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F‑1/38.121 – Fitinguri), precum și, cu titlu subsidiar, cerere
                  de reducere a cuantumului amenzii aplicate reclamantelor în decizia menționată

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează articolul 1 din Decizia C(2006) 4180 a Comisiei din 20 septembrie 2006 privind o procedură de aplicare a articolului
                     81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F‑1/38.121 – Fitinguri) în măsura în care acesta se referă
                     la perioada cuprinsă între 30 iulie 1996 și 31 iulie 1997 ca temei al participării Kaimer GmbH & Co. Holding KG și a Sanha
                     Kaimer GmbH & Co. KG și la perioada cuprinsă între 1 ianuarie 1998 și 14 iulie 1999 ca temei al participării Sanha Italia
                     Srl.

                  2)

                  	Stabilește cuantumul amenzii aplicate Kaimer la 7,15 milioane de euro, din care în solidar cu Sanha Kaimer un cuantum de 7,15
                     milioane de euro, iar în solidar cu Sanha Italia un cuantum de 6,325 milioane de euro.

                  3)

                  	Respinge în rest acțiunea.

                  4)

                  	Kaimer, Sanha Kaimer și Sanha Italia suportă propriile cheltuieli de judecată și 50 % din cheltuielile de judecată ale Comisiei
                     Europene.

                  5)

                  	Comisia suportă 50 % din propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 14 septembrie 1995. # Irlanda împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Lichidarea conturilor du FEOGA . # Cauza C-49/94.


Hotărârea Curții (marea cameră) din data de 15 noiembrie 2005.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Austria.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articols de la 28 CE la 30 CE - Libera circulație a mărfurilor - Transporturi.#Cauza C-320/03.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 16 mai 2007. # Gruppo La Perla SpA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de anulare - Marcă comunitară verbală NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC - Mărci naţionale figurative și marcă națională verbală anterioare la PERLA și LA PERLA PARFUMS - Motiv relativ de refuz - Articolul 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94. # Cauza T-137/05.

text:
      Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (Camera a treia) din 16 mai 2007 – La Perla/OAPI – Worldgem Brands (NIMEI LA PERLA
            MODERN CLASSIC)
      (Cauza T‑137/05)
      „Marcă comunitară – Procedură de anulare – Marcă comunitară verbală NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC – Mărci naționale figurative și marcă națională verbală anterioare la PERLA și LA PERLA PARFUMS – Motiv relativ de refuz – Articolul 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94“
      Marcă comunitară – Definirea și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare care se bucură de renume [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului,
         art. 8 alin. (5)] (a se vedea punctul 51)

      Obiectul

         Acțiune formulată împotriva deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 25 ianuarie 2005 (cauza R 537/2004‑1) privind o procedură
                  de anulare între Gruppo La Perla SpA și Worldgem Brands – Gestao e Investimentos L

               da
            Date privind cauza

               Marca comunitară înregistrată care a făcut obiectul unei cereri de declarare a nulității:

               Marca verbală NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC pentru produse din clasa 14 – cererea nr. 713446

               Titularul mărcii comunitare:

               Worldgem Brands – Gestão e Investimentos Lda, fostă Cielo Brands – Gestão e Investimentos Lda

               Partea care a introdus cererea de declarare a nulității:

               Gruppo La Perla SpA

               Mărcile părții care solicită declararea nulității:

               Mărci italiene:
               –       la PERLA, pentru produsele din clasa 25 – marca figurativă nr. 769526;
               –       LA PERLA PARFUMS, pentru produse din clasa 3 – marca verbală nr. 776082;
               –       la PERLA, pentru produse din clasele 3, 9, 14, 16, 18, 24, 25 și 35 – marca figurativă nr. 804992;
               –       la PERLA pentru produse din clasa 3 – marca figurativă nr. GE 2002 C 000181

               Decizia diviziei de anulare:

               Admite cererea de declarare a nulității și declară nulitatea mărcii comunitare

               Decizia camerei de recurs:

               Admite recursul și anulează decizia diviziei de anulare

      Dispozitivul

                  Anulează Decizia Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale)
                     (OAPI) din 25 ianuarie 2005 (cauza R 537/2004-1).

                  Obligă intervenienta să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, o treime din cheltuielile de judecată efectuate
                     de reclamantă.

                  Reclamanta suportă două treimi din propriile cheltuieli de judecată.

                  OAPI suportă propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Curții din data de 19 septembrie 1995. # Antonio Marinari împotriva Lloyds Bank plc și Zubaidi Trading Company. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte suprema di Cassazione - Italia. # Convenția de la Bruxelles. # Cauza C-364/93.


Hotărârea Curții din data de 20 mai 1976. # Adriaan de Peijper, directeur de la société Centrafarm BV. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Kantongerecht Rotterdam - Țările de Jos. # Cauza 104-75.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 26 ianuarie 2012.#Minister Finansów împotriva Kraft Foods Polska SA.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Naczelny Sąd Administracyjny.#Fiscalitate — TVA — Directiva 2006/112/CE — Articolul 90 alineatul (1) — Reducere de preț după momentul la care a fost efectuată operațiunea — Reglementare națională care subordonează reducerea bazei de impozitare condiției deținerii de către furnizorul de bunuri sau servicii a confirmării de primire a unei facturi rectificative, remisă de clientul care a achiziționat bunurile sau serviciile — Principiul neutralității TVA‑ului — Principiul proporționalității.#Cauza C-588/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      26 ianuarie 2012 (
            *1
         )
      „Fiscalitate — TVA — Directiva 2006/112/CE — Articolul 90 alineatul (1) — Reducere de preț după momentul la care a fost efectuată operațiunea — Reglementare națională care subordonează reducerea bazei de impozitare condiției deținerii de către furnizorul de bunuri sau servicii a confirmării de primire a unei facturi rectificative, remisă de clientul care a achiziționat bunurile sau serviciile — Principiul neutralității TVA-ului — Principiul proporționalității”
      În cauza C-588/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Naczelny Sąd Administracyjny (Polonia), prin decizia din 16 septembrie 2010, primită de Curte la 14 decembrie 2010, în procedura

         Minister Finansów

      împotriva

         Kraft Foods Polska SA,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh și A. Arabadjiev (raportor), judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna K. Sztranc-Sławiczek,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 noiembrie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Minister Finansów, de domnul J. Kwaśnicki, consilier juridic;

               —

               pentru Kraft Foods Polska SA, de domnul P. Żurowski, consilier fiscal, și de doamna A. Smolińska-Wiśnioch, adwokat;

               —

               pentru guvernul polonez, de doamnele A. Kraińska și A. Kramarczyk, precum și de domnul M. Szpunar, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul portughez, de domnul L. Inez Fernandes, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de doamnele K. Herrmann și L. Lozano Palacios, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 90 alineatul (1) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7, denumită în continuare „Directiva TVA”), precum și a principiilor neutralității taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) și proporționalității.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Minister Finansów (ministrul de finanțe polonez), pe de o parte, și Kraft Foods Polska SA (denumită în continuare „KFP”), pe de altă parte, cu privire la un aviz individual adresat KFP prin care se constată nelegalitatea în raport cu reglementarea națională a reducerii, pe baza unei facturi rectificative adresate cocontractantului, a bazei de impozitare, precum și a cuantumului TVA-ului datorat în cazul în care, la momentul depunerii declarației de TVA, KFP nu deținea confirmarea de primire a respectivei facturi rectificative, remisă de acest cocontractant.

         Cadrul juridic

         Reglementarea Uniunii

               3

               Articolul 1 alineatul (2) din Directiva TVA prevede că „[p]rincipiul sistemului comun privind TVA presupune aplicarea asupra bunurilor și serviciilor a unei taxe generale de consum exact proporționale cu prețul bunurilor și serviciilor, indiferent de numărul de operațiuni care au loc în procesul de producție și de distribuție anterior etapei în care este percepută taxa”.

               4

               Conform articolului 73 din această directivă, pentru „livrarea de bunuri sau prestarea de servicii, altele decât cele prevăzute la articolele 74-77, baza de impozitare include toate elementele care reprezintă contrapartida obținută sau care urmează să fie obținută de către furnizor sau prestator, în schimbul livrării sau al prestării, de la client sau de la un terț, inclusiv subvenții direct legate de prețul livrării sau al prestării”.

               5

               Articolul 79 din directiva menționată prevede:
               „Baza de impozitare nu cuprinde următoarele elemente:

                        (a)

                        reduceri de preț cu titlu de sconturi pentru plată anticipată;

                        (b)

                        reduceri de preț și rabaturi acordate clientului și obținute de acesta la momentul livrării;

                        (c)

                        sume primite de o persoană impozabilă de la client, reprezentând decontarea cheltuielilor efectuate în numele și în contul clientului și înregistrate în contabilitate într-un cont tranzitoriu.

                  Este necesar ca persoana impozabilă să facă dovada sumei efective a cheltuielilor prevăzute la primul paragraf litera (c) și nu poate deduce TVA care poate fi eventual aplicată acestora.”

               6

               Conform articolului 90 alineatul (1) din Directiva TVA, în „cazul anulării, al refuzului sau al neplății totale sau parțiale sau în cazul în care prețul este redus după livrare, baza de impozitare se reduce, în consecință, în condițiile stabilite de statele membre”.

               7

               Articolul 273 din această directivă prevede:
               „Statele membre pot impune alte obligații pe care le consideră necesare pentru a asigura colectarea în mod corect a TVA și a preveni evaziunea, sub rezerva cerinței de tratament egal al operațiunilor interne și al operațiunilor efectuate între statele membre de către persoane impozabile și cu condiția ca respectivele obligații să nu genereze, în comerțul între statele membre, unele formalități în legătură cu trecerea frontierelor.
               Opțiunea prevăzută la primul paragraf nu poate fi considerată ca bază de plecare pentru a impune obligații de facturare suplimentare față de cele stabilite la capitolul 3.”

               8

               Potrivit articolului 183 din Directiva TVA:
               „Atunci când, pentru o anumită perioadă fiscală, valoarea deducerilor depășește valoarea TVA datorate, statele membre pot fie efectua o rambursare, fie reporta excedentul în perioada următoare, în condițiile pe care le stabilesc.
               Cu toate acestea, statele membre pot refuza rambursarea sau reportarea în cazul în care valoarea excedentului este nesemnificativă.”

         Reglementarea națională

               9

               Articolul 29 alineatele 4a-4c din Legea privind impozitul pe cifra de afaceri din 11 martie 2004 (ustawa z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług, Dz. U. nr. 54, poziția 535, denumită în continuare „Legea privind TVA-ul”) prevede:

                        „4a.

                        În cazul în care baza de impozitare se reduce în raport cu baza stabilită în factura emisă, persoana impozabilă va efectua reducerile bazei de evaluare, cu condiția ca, înainte de expirarea termenului pentru depunerea declarației fiscale pentru perioada fiscală în care cumpărătorul bunului sau serviciului a obținut [rectificarea] facturii, această [persoană impozabilă] să dețină o confirmare din partea cumpărătorului bunului sau serviciului pentru care s-a emis factura, cu privire la primirea rectificării facturii. În cazul în care persoana impozabilă obține, după expirarea termenului pentru depunerea declarației fiscale pentru perioada fiscală respectivă, confirmarea potrivit căreia cumpărătorul bunului sau serviciului a primit rectificarea facturii, aceasta poate să ia în considerare [rectificarea] facturii în perioada fiscală în care a primit confirmarea.

                        4b.

                        Condiția ca persoana impozabilă să dețină o confirmare a primirii facturii de către cumpărătorul bunului sau serviciului nu se aplică:

                                 1)

                                 în cazul exportului de bunuri, al livrării intracomunitare de bunuri sau al livrării de bunuri al căror loc de impozitare se află în străinătate;

                                 2)

                                 în ceea ce privește clienții cărora li se vinde energie electrică sau termică, gaze naturale alimentate prin conducte, servicii de telecomunicații sau servicii radio ori serviciile menționate la punctele 138 și 153 din anexa nr. 3 la această lege.

                        4c.

                        În cazul în care se constată o eroare cu privire la valoarea impozitului în factură și se efectuează o rectificare a facturii, alineatul 4a se aplică în mod corespunzător în privința facturii în care fusese stabilită o valoare a impozitului mai mare decât cea datorată.”

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               10

               KFP își exercită activitatea în domeniul producției și distribuției de produse alimentare. În cadrul vânzării produselor sale către diverși cocontractanți, aceasta emite un număr însemnat de facturi și de facturi rectificative, acestea din urmă fiind emise în special pentru acordarea de reduceri de preț, pentru returnarea produselor și în caz de erori.

               11

               Se întâmplă adesea ca societatea să obțină cu mare întârziere din partea clienților confirmările de primire a facturilor rectificative sau chiar să nu le primească. Obținerea unor asemenea confirmări de primire necesită deseori trimiterea unor scrisori de atenționare, precum și schimburi de scrisori și implică obligația de a institui o supraveghere permanentă a intrării acestor confirmări de primire.

               12

               Considerând că avea dreptul la reducerea bazei de impozitare și a cuantumului TVA-ului datorat pe baza facturii rectificative luate în considerare în vederea declarației de TVA aferente perioadei în cursul căreia a fost emisă factura respectivă, chiar și în cazul în care, la momentul depunerii acestei declarații, aceasta nu deținea confirmarea de primire a facturii rectificative menționate, KFP a formulat o cerere la Minister Finansów prin care solicita confirmarea interpretării sale a articolului 29 din Legea privind TVA-ul.

               13

               În avizul individual emis de Minister Finansów la 10 aprilie 2009, acesta a considerat că din interpretarea literală a articolului 29 alineatul 4a din legea menționată rezultă că reducerea cuantumului TVA-ului datorat de vânzător este condiționată de deținerea de către acesta din urmă a unei confirmări de primire a facturii rectificative, remisă de client, dificultățile practice pe care KFP ar putea să le invoce în vederea obținerii acestei confirmări de primire neavând nicio relevanță.

               14

               În urma exercitării fără succes a unei căi administrative de atac, KFP a sesizat Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Tribunalul Administrativ Varșovia) invocând încălcarea, în primul rând, a articolului 29 alineatele 4a și 4c din Legea privind TVA-ul coroborat cu articolele 73 și 79 din Directiva TVA, care rezultă din încălcarea principiului neutralității TVA-ului, în al doilea rând, a principiului proporționalității, în al treilea rând, a principiului supremației dreptului Uniunii și, în al patrulea rând, a normelor de procedură, pentru motivul, în special, al unui refuz de aplicare a jurisprudenței Curții.

               15

               Pe de o parte, Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie a apreciat că articolul 29 alineatul 4a din Legea privind TVA-ul obligă persoana impozabilă care dorește să reducă baza de impozitare să obțină o dovadă cu privire la remiterea facturii rectificative către clientul care a achiziționat bunurile sau serviciile.

               16

               Pe de altă parte, această instanță a considerat că respectivul articol 29 alineatul 4a este contrar dreptului Uniunii, întrucât articolele 73-92 din Directiva TVA nu prevăd obligația de a avea o confirmare de primire a unei facturi rectificative și introducerea de către legiuitorul național a unei asemenea obligații este contrară principiilor neutralității TVA-ului și proporționalității. Astfel, această dispoziție a dreptului național ar avea drept consecință o neluare în considerare a bazei reale reduse a impozitării și ar prevedea cerințe formale care depășesc ceea ce este necesar pentru controlul eventualelor abuzuri.

               17

               Minister Finansów a formulat un recurs în casație împotriva acestei hotărâri la instanța de trimitere. În opinia acestuia, prin stabilirea cerinței unei confirmări de primire a unei facturi rectificative, legiuitorul național s-a limitat să utilizeze posibilitatea pe care i-o acordă Directiva TVA în ceea ce privește alegerea formelor și a mijloacelor de punere în aplicare a dreptului la reducerea bazei de impozitare. Această cerință ar viza garantarea legalității operațiunilor și nu ar încălca nici principiul neutralității TVA-ului, nici pe cel al proporționalității.

               18

               În aceste condiții, Naczelny Sąd Administracyjny a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Având în vedere că, în conformitate cu articolul 90 alineatul (1) din Directiva [TVA], în cazul în care prețul este redus după livrare, baza de impozitare trebuie redusă în consecință în condiții care urmează să fie stabilite de statele membre, domeniul de aplicare al acestor cerințe cuprinde oare o condiție precum cea prevăzută la articolul 29 alineatul 4a din [Legea privind TVA-ul], care condiționează dreptul de a reduce baza de impozitare în raport cu suma stabilită în factura emisă de obținerea, înainte de expirarea termenului pentru depunerea declarației fiscale pentru perioada fiscală în care clientul care a achiziționat bunurile sau serviciile a primit o factură [rectificativă], a unei confirmări de primire a facturii rectificative de către clientul care a achiziționat bunurile sau serviciile pentru care a fost emisă factura, iar această condiție nu contravine oare principiului neutralității TVA-ului, precum și principiului proporționalității?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               19

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă cerința care condiționează reducerea bazei de impozitare, astfel cum aceasta rezultă dintr-o factură inițială, de deținerea de către persoana impozabilă a confirmării de primire a unei facturi rectificative, remisă de clientul care a achiziționat bunurile sau serviciile, intră în sfera noțiunii de condiție prevăzute la articolul 90 alineatul (1) din Directiva TVA și dacă principiile neutralității TVA-ului, precum și proporționalității se opun unei asemenea cerințe.

               20

               Cu privire la problema dacă cerința în discuție în acțiunea principală intră în sfera noțiunii de condiție prevăzute la articolul 90 alineatul (1) din Directiva TVA, trebuie amintit că din articolul 1 alineatul (2) și din articolul 73 din Directiva TVA rezultă că principiul sistemului comun privind TVA-ul constă în aplicarea asupra bunurilor și serviciilor a unei taxe generale de consum exact proporționale cu prețul acestora și că baza de impozitare include toate elementele care reprezintă contraprestația obținută sau care urmează să fie obținută de către furnizorul bunurilor sau de către prestatorul serviciilor pentru operațiunile vizate din partea clientului sau a unui terț.

               21

               În special, în cazul în care prețul este redus după momentul efectuării operațiunii, articolul 90 alineatul (1) din Directiva TVA prevede că „baza de impozitare se reduce, în consecință, în condițiile stabilite de statele membre”.

               22

               În plus, în temeiul articolului 273 din directiva menționată, statele membre pot impune obligațiile pe care le consideră necesare pentru a asigura colectarea în mod corect a TVA-ului și a preveni frauda, cu condiția ca cerința de tratament egal al operațiunilor interne și al operațiunilor efectuate între statele membre de către persoane impozabile să fie respectată, ca respectivele obligații să nu genereze, în comerțul între statele membre, unele formalități în legătură cu trecerea frontierelor și ca această posibilitate să nu fie utilizată pentru a impune obligații de facturare suplimentare față de cele stabilite în capitolul 3 din aceeași directivă.

               23

               Întrucât, în afara limitelor pe care acestea le stabilesc, dispozițiile articolului 90 alineatul (1) și ale articolului 273 din Directiva TVA nu precizează nici condițiile, nici obligațiile pe care statele membre le pot prevedea, se impune constatarea că aceste dispoziții conferă statelor membre o marjă de apreciere, în special în ceea ce privește formalitățile care trebuie îndeplinite de persoanele impozabile în fața autorităților fiscale ale respectivelor state pentru a reduce în consecință baza de impozitare în cazul în care prețul este redus după momentul efectuării operațiunii.

               24

               În speță, este cert că, în cazul reducerii prețului după momentul la care se efectuează operațiunea, reglementarea poloneză în cauză în acțiunea principală condiționează reducerea în consecință a bazei de impozitare de deținerea de către persoana impozabilă a unei confirmări de primire a unei facturi rectificative, remisă de clientul care a achiziționat bunurile sau serviciile, și că această cerință vizează să asigure colectarea corectă a TVA-ului și să prevină frauda, astfel cum a susținut, printre altele, guvernul polonez.

               25

               O asemenea cerință intră concomitent în sfera noțiunii de condiție, vizată la articolul 90 alineatul (1) din Directiva TVA, și în a aceleia de obligație, vizată la articolul 273 din această directivă.

               26

               În ceea ce privește problema dacă principiile neutralității TVA-ului și proporționalității se opun unei asemenea cerințe, trebuie amintit că articolul 90 alineatul (1) din Directiva TVA obligă statele membre să reducă baza de impozitare și, prin urmare, cuantumul TVA-ului datorat de persoana impozabilă de fiecare dată când, ulterior încheierii unei operațiuni, o parte sau totalitatea contraprestației nu a fost colectată de persoana impozabilă (a se vedea Hotărârea din 3 iulie 1997, Goldsmiths, C-330/95, Rec., p. I-3801, punctul 16).

               27

               Această dispoziție reprezintă expresia unui principiu fundamental al Directivei TVA, potrivit căruia baza de impozitare se constituie din contraprestația primită efectiv și al cărui corolar constă în faptul că administrația fiscală nu poate încasa cu titlu de TVA un cuantum mai mare decât cel pe care l-a colectat persoana impozabilă (a se vedea în acest sens Hotărârea Goldsmiths, citată anterior, punctul 15).

               28

               De asemenea, din jurisprudență rezultă că măsurile de natură să evite frauda și evaziunea fiscală nu pot în principiu să deroge de la respectarea bazei de impozitare în scopuri de TVA decât în limitele strict necesare pentru atingerea acestui obiectiv specific. Astfel, acestea trebuie să afecteze cât mai puțin obiectivele și principiile Directivei TVA și nu pot să fie utilizate în așa fel încât să pună în discuție neutralitatea TVA-ului, care constituie un principiu fundamental al sistemului comun de TVA instituit de legislația Uniunii în materie (a se vedea în acest sens Hotărârea Goldsmiths, citată anterior, punctul 21, Hotărârea din 18 iunie 2009, Stadeco, C-566/07, Rep., p. I-5295, punctul 39 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 27 ianuarie 2011, Vandoorne, C-489/09, Rep., p. I-225, punctul 27).

               29

               Prin urmare, dacă rambursarea TVA-ului devine imposibilă sau excesiv de dificilă în funcție de condițiile în care pot fi exercitate solicitările de restituire a unor taxe, principiile respective pot impune ca statele membre să prevadă instrumentele și modalitățile procedurale necesare pentru a permite persoanei impozabile să recupereze taxa facturată fără să fie datorată (Hotărârea Stadeco, citată anterior, punctul 40 și jurisprudența citată).

               30

               În plus, în ce privește posibilitatea, conferită de articolul 183 din Directiva TVA, de a prevedea ca excedentul de TVA să fie reportat în perioada fiscală următoare sau să fie rambursat, Curtea a precizat că condițiile stabilite de statele membre în această privință nu pot aduce atingere principiului neutralității fiscale, făcând ca persoana impozabilă să suporte, în tot sau în parte, sarcina acestei taxe (Hotărârea din 28 iulie 2011, Comisia/Ungaria, C-274/10, Rep., p. I-7289, punctul 45).

               31

               Curtea a subliniat că astfel de condiții trebuie să permită persoanei impozabile să recupereze în condiții adecvate totalitatea creanței care rezultă din excedentul de TVA, aceasta implicând ca rambursarea să fie efectuată într-un termen rezonabil (Hotărârea Comisia/Ungaria, citată anterior, punctul 45).

               32

               În speță, trebuie să se constate că deținerea de către furnizorul de bunuri sau servicii a confirmării de primire a unei facturi rectificative, remisă de clientul care a achiziționat bunurile sau serviciile, este de natură să probeze că acesta din urmă este informat despre faptul că trebuie să calculeze dreptul său eventual de deducere a TVA-ului pe baza respectivei facturi rectificative.

               33

               În principiu, cerința în cauză poate contribui atât la asigurarea colectării corecte a TVA-ului și la prevenirea fraudei, cât și la eliminarea riscului de pierdere a unor venituri fiscale. Rezultă că Republica Polonă poate susține în mod justificat că această cerință urmărește obiectivele legitime prevăzute la articolul 90 alineatul (1) și la articolul 273 din Directiva TVA.

               34

               Republica Polonă a arătat în fața Curții că cerința în cauză în acțiunea principală, pe de o parte, nu se aplică decât operatorilor interni și, pe de altă parte, nu este însoțită de nicio condiție de formă și, așadar, poate să fie îndeplinită prin orice mijloc adecvat. Această cerință ar putea fi considerată ca nefiind, în principiu, excesiv de constrângătoare pentru persoanele impozabile, furnizori de bunuri sau servicii.

               35

               Cu toate acestea, KFP a susținut în ședință că, în practică, administrația nu acceptă decât o anume formă a confirmării de primire, și anume o copie a facturii rectificative pe care este aplicată o ștampilă de către clientul care a achiziționat bunurile sau serviciile.

               36

               Revine instanței de trimitere obligația de a verifica care sunt formele confirmării de primire pe care administrația fiscală le acceptă ca probă a respectării cerinței în cauză în acțiunea principală.

               37

               Pe de altă parte, întrucât deținerea confirmării de primire în discuție permite furnizorului bunurilor sau serviciilor să calculeze TVA-ul datorat pe baza sumelor menționate în factura rectificată sau să recupereze tot excedentul de TVA plătit administrației fiscale, această cerință, în principiu, nu pune sub semnul întrebării neutralitatea TVA-ului.

               38

               Cu toate acestea, deoarece deținerea unei confirmări de primire este în dreptul național o condiție sine qua non pentru calculul TVA-ului datorat pe baza sumelor menționate în factura rectificativă sau recuperarea excedentului de TVA plătit, se impune constatarea că, ținând seama de jurisprudența amintită la punctele 29-31 din prezenta hotărâre, neutralitatea TVA-ului este afectată atunci când este imposibil sau excesiv de dificil pentru furnizorul bunurilor sau serviciilor să obțină o asemenea confirmare de primire într-un termen rezonabil.

               39

               În această privință, KFP a precizat, fără a fi contrazisă asupra acestui aspect, că, în ceea ce privește clientul care a achiziționat bunurile sau serviciile, dreptul polonez nu prevede nicio obligație constrângătoare din punct de vedere juridic de a confirma primirea unei facturi rectificative, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

               40

               În cazul în care recuperarea într-un termen rezonabil de către furnizorul de bunuri sau servicii a excedentului de TVA plătit administrației fiscale pe baza facturii inițiale devine imposibil sau excesiv de dificil din cauza condiției în cauză în acțiunea principală, principiile neutralității TVA-ului și proporționalității impun ca statul membru vizat să permită persoanei impozabile să stabilească, prin alte mijloace, în fața autorităților fiscale naționale, pe de o parte, că a dat dovadă de diligența necesară în împrejurările cauzei pentru a se asigura că respectivul client care a achiziționat bunurile sau serviciile deține factura rectificativă și că el a luat cunoștință de aceasta și, pe de altă parte, că operațiunea în cauză a fost efectiv realizată în conformitate cu condițiile menționate în respectiva factură rectificativă.

               41

               Pot fi utilizate, în acest sens, copii ale facturii rectificative și ale scrisorii de atenționare adresate clientului care a achiziționat bunurile sau serviciile în vederea trimiterii confirmării de primire, precum și, astfel cum a invocat KFP în ședință, fără fi contrazisă asupra acestui aspect, dovezi ale unor plăți sau prezentarea de înscrisuri contabile care permit să se identifice suma plătită efectiv persoanei impozabile, în temeiul operațiunii în cauză, de clientul care a achiziționat bunurile sau serviciile.

               42

               Având în vedere totalitatea considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că:

                        —

                        o cerință care condiționează reducerea bazei de impozitare, astfel cum aceasta rezultă dintr-o factură inițială, de deținerea de către persoana impozabilă a confirmării de primire a unei facturi rectificative, remisă de clientul care a achiziționat bunurile sau serviciile, intră în sfera noțiunii de condiție prevăzute la articolul 90 alineatul (1) din Directiva TVA;

                        —

                        principiile neutralității TVA-ului și proporționalității nu se opun, în principiu, unei asemenea cerințe. Cu toate acestea, în cazul în care se dovedește a fi imposibil sau excesiv de dificil ca persoanei impozabile, furnizor de bunuri sau servicii, să i se remită, într-un termen rezonabil, o asemenea confirmare de primire, nu i se poate refuza acesteia posibilitatea de a stabili, prin alte mijloace, în fața autorităților fiscale naționale, pe de o parte, că a dat dovadă de diligența necesară în împrejurările cauzei pentru a se asigura că respectivul client care a achiziționat bunurile sau serviciile deține factura rectificativă și că el a luat cunoștință despre aceasta și, pe de altă parte, că operațiunea în cauză a fost efectiv realizată în conformitate cu condițiile menționate în respectiva factură rectificativă.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               43

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                     O cerință care condiționează reducerea bazei de impozitare, astfel cum aceasta rezultă dintr-o factură inițială, de deținerea de către persoana impozabilă a confirmării de primire a unei facturi rectificative, remisă de clientul care a achiziționat bunurile sau serviciile, intră în sfera noțiunii de condiție prevăzute la articolul 90 alineatul (1) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată.

                     Principiile neutralității TVA-ului și proporționalității nu se opun, în principiu, unei asemenea cerințe. Cu toate acestea, în cazul în care se dovedește a fi imposibil sau excesiv de dificil ca persoanei impozabile, furnizor de bunuri sau servicii, să i se remită, într-un termen rezonabil, o asemenea confirmare de primire, nu i se poate refuza acesteia posibilitatea de a stabili, prin alte mijloace, în fața autorităților fiscale naționale, pe de o parte, că a dat dovadă de diligența necesară în împrejurările cauzei pentru a se asigura că respectivul client care a achiziționat bunurile sau serviciile deține factura rectificativă și că el a luat cunoștință despre aceasta și, pe de altă parte, că operațiunea în cauză a fost efectiv realizată în conformitate cu condițiile menționate în respectiva factură rectificativă.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: polona.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 22 ianuarie 2015.#Art & Allposters International BV împotriva Stichting Pictoright.#Cerere de decizie preliminară formulată de Hoge Raad der Nederlanden.#Trimitere preliminară – Proprietate intelectuală – Drept de autor și drepturi conexe – Directiva 2001/29/CE – Articolul 4 – Dreptul de distribuire – Principiul epuizării – Noțiunea „obiect” – Transfer al imaginii unei opere protejate de pe un poster pe hârtie pe o pânză pentru pictură – Înlocuirea suportului – Incidență asupra epuizării.#Cauza C-419/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑419/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Hoge Raad der Nederlanden (Țările de Jos), prin decizia din 12 iulie 2013, primită de Curte la 24 iulie 2013, în procedura
            Art & Allposters International BV
            împotriva
            Stichting Pictoright,
            CURTEA (Camera a patra),
            compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte al Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a patra, doamna K. Jürimäe (raportor), domnul M. Safjan și doamna A. Prechal, judecători,
            avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
            grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 22 mai 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Art & Allposters International BV, de T. Cohen Jehoram și de P. N. A. M. Claassen, advocaten;
            – pentru Stichting Pictoright, de M. van Heezik, de A. M. van Aerde și de E. J. Hengeveld, advocaten;
            – pentru guvernul francez, de D. Colas și de F.‑X. Bréchot, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul Regatului Unit, de V. Kaye, în calitate de agent, asistată de N. Saunders, barrister;
            – pentru Comisia Europeană, de J. Samnadda și de F. Wilman, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 septembrie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (JO L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230, rectificare în JO 2008, L 314, p. 16).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Art & Allposters International BV (denumită în continuare „Allposters”), pe de o parte, și Stichting Pictoright (denumită în continuare „Pictoright”), pe de altă parte, având ca obiect o eventuală încălcare de către Allposters a drepturilor de autor exploatate de Pictoright, care rezultă din transferul imaginilor protejate de pe un poster pe hârtie pe o pânză pentru pictură și din vânzarea acestor imagini pe acest nou suport.
            Cadrul juridic
            Dreptul internațional
            Tratatul OMPI privind drepturile de autor
            3. Organizația Mondială a Proprietății Intelectuale (OMPI) a adoptat la 20 decembrie 1996, la Geneva, Tratatul OMPI privind drepturile de autor (denumit în continuare „Tratatul OMPI privind drepturile de autor”). Acest tratat a fost aprobat în numele Comunității Europene prin Decizia 2000/278/CE a Consiliului din 16 martie 2000 (JO L 89, p. 6, Ediție specială, 11/vol. 20, p. 212).
            4. Tratatul menționat prevede la articolul 1 alineatul (4) că părțile contractante trebuie să se conformeze articolelor 1-21 și anexei la Convenția pentru protecția operelor literare și artistice semnată la Berna la 9 septembrie 1886 (Actul de la Paris din 24 iulie 1971), în forma modificată la 28 septembrie 1979 (denumită în continuare „Convenția de la Berna”).
            5. Articolul 6 din Tratatul OMPI privind drepturile de autor, intitulat „Dreptul de distribuire”, prevede:
            „(1) Autorii operelor literare și artistice se bucură de dreptul exclusiv de a autoriza punerea la dispoziția publicului a originalului și a copiilor operelor lor prin vânzare sau alt tip de transfer de proprietate.
            (2) Nicio dispoziție din prezentul tratat nu aduce atingere libertății pe care o au părțile contractante de a determina eventualele condiții în care epuizarea dreptului prevăzut la alineatul (1) se aplică după prima vânzare sau după o altă operațiune de transfer de proprietate a originalului sau a unei copii a operei, efectuate cu autorizarea autorului.”
            Convenția de la Berna
            6. Articolul 12 din Convenția de la Berna, intitulat „Dreptul de adaptare, aranjare și alte transformări”, prevede:
            „Autorii de opere literare sau artistice beneficiază de dreptul exclusiv de a autoriza adaptările, aranjamentele și alte transformări ale operelor lor.”
            Dreptul Uniunii
            7. Considerentele (9), (10), (28) și (31) ale Directivei 2001/29 prevăd:
            „(9) Orice armonizare a dreptului de autor și a drepturilor conexe trebuie să aibă la bază un nivel ridicat de protecție, deoarece aceste drepturi sunt esențiale pentru creația intelectuală. […]
            (10) Autorii sau artiștii interpreți sau executanți trebuie să primească o remunerație adecvată pentru utilizarea operelor lor, pentru a‑și putea continua munca creativă și artistică […]
            […]
            (28) În temeiul prezentei directive, protecția dreptului de autor include dreptul exclusiv de a controla distribuția unei opere încorporate într‑un bun corporal. Prima vânzare a originalului unei opere sau a unor copii ale acesteia în cadrul Comunității de către titularul dreptului de autor sau cu consimțământul acestuia epuizează dreptul de a controla revânzarea acestuia în cadrul Comunității. Acest drept nu ar trebui epuizat prin vânzarea originalului sau a copiilor acestuia în afara Comunității de către titularul dreptului de autor sau cu consimțământul acestuia. […]
            […]
            (31) Trebuie păstrat un echilibru just între drepturile și interesele diverselor categorii de titulari de drepturi, precum și între acestea și drepturile și interesele utilizatorilor de obiecte protejate. Excepțiile existente și limitările de drepturi stabilite de statele membre trebuie reanalizate prin prisma noului mediu electronic. Diferențele existente între excepțiile și limitările privind anumite acte restricționate au efecte negative directe asupra funcționării pieței interne în domeniul dreptului de autor și al drepturilor conexe. Asemenea diferențe ar putea deveni mai accentuate odată cu dezvoltarea exploatării în străinătate a operelor și a activităților transfrontaliere. Pentru a asigura buna funcționare a pieței interne, astfel de excepții și limitări trebuie definite într‑un mod mai armonizat. Gradul de armonizare a acestor excepții depinde de impactul lor asupra bunei funcționări a pieței interne.”
            8. Potrivit dispozițiilor articolului 2 din această directivă, intitulat „Dreptul de distribuire”:
            „Statele membre prevăd dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice reproducerea directă sau indirectă, temporară sau permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte:
            (a) pentru autori, a operelor lor;
            […]”
            9. Articolul 4 din directiva menționată, intitulat „Dreptul de distribuire”, prevede:
            „(1) Statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorului de a autoriza sau de a interzice orice formă de distribuire către public, prin vânzare sau prin altă modalitate, a originalului operei sau a copiilor acestuia.
            (2) Dreptul de distribuire a originalului sau a copiilor operei nu se epuizează în cadrul Comunității, exceptând cazul în care prima vânzare sau primul altfel de transfer al proprietății asupra obiectului în cauză în cadrul Comunității se face de către titularul dreptului sau cu acordul acestuia.”
            Dreptul olandez
            10. Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2001/29 a fost transpus în dreptul național prin articolul 1 și prin articolul 12 alineatul (1) punctul°1 din Legea privind dreptul de autor (Auteurswet) din 23 septembrie 1912 (denumită în continuare „Legea privind dreptul de autor”).
            11. Articolul 1 din legea menționată prevede:
            „Dreptul de autor este dreptul exclusiv al autorului unei opere literare, științifice sau artistice sau al succesorilor în drepturi ai acestuia de a o face publică și de a o reproduce, sub rezerva limitărilor prevăzute de lege.”
            12. Potrivit articolului 12 alineatul 1 din legea menționată:
            „Prin divulgarea unei opere literare, științifice sau artistice se înțelege printre altele:
            1° divulgarea unei reproduceri a operei, în totalitate sau în parte […]”
            13. Articolul 12b din Legea privind dreptul de autor, care vizează transpunerea articolului 4 alineatul (2) din Directiva 2001/29 în dreptul național, are următorul cuprins:
            „Dacă o copie a unei opere literare, științifice sau artistice a fost pusă în circulație printr‑un transfer de proprietate pentru prima dată într‑un stat membru al Uniunii Europene sau într‑un stat parte la Acordul privind Spațiul Economic European [(SEE)] de către autorul său sau de către succesorii săi în drepturi sau cu acordul acestora, punerea în circulație a respectivei copii în alt mod, cu excepția închirierii sau a împrumutului, nu reprezintă o încălcare a dreptului de autor.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            14. Pictoright este o societate olandeză de gestiune colectivă a drepturilor de autor, care apără interesele titularilor de drepturi de autor care îi sunt afiliați. Aceasta apără de asemenea, în Țările de Jos, interesele artiștilor străini și ale moștenitorilor lor în temeiul unor convenții colective încheiate cu entități străine care au același obiect. Pictoright este mandatată să exploateze drepturile de autor în numele titularilor lor în special prin acordarea unor licențe și acționând împotriva încălcărilor acestor drepturi.
            15. Allposters comercializează, prin intermediul site‑urilor sale internet, postere și alte tipuri de reproduceri ale operelor unor pictori celebri, protejate de drepturile de autor exploatate de Pictoright. Allposters propune clienților săi, printre altele, reproduceri sub forma unor postere, postere înrămate, postere pe suport de lemn sau pânze pentru pictură. Pentru realizarea acestui din urmă produs, se aplică mai întâi pe un poster pe hârtie care reprezintă opera selectată un strat de materie sintetică (laminat). Apoi imaginea care figurează pe poster este transferată de pe hârtie pe o pânză pentru pictură prin intermediul unui procedeu chimic. În sfârșit, această pânză este fixată pe un suport de lemn. După această operațiune, imaginea operei a dispărut de pe suportul de hârtie. Allposters denumește acest procedeu și rezultatul său „transfer pe pânză”.
            16. Pictoright s‑a opus vânzării transferurilor pe pânză care reproduc opere protejate de drepturi de autor fără consimțământul clienților săi, titulari ai acestor drepturi de autor, și a solicitat Allposters să înceteze această activitate, avertizând că, în caz contrar, va formula o acțiune în instanță.
            17. Întrucât Allposters a refuzat să dea curs acestei cereri, Pictoright a formulat o acțiune împotriva ei la Rechtbank Roermond (Tribunalul din Roermond) în vederea dispunerii încetării oricărei atingeri, directe sau indirecte, aduse drepturilor de autor și drepturilor morale ale titularilor acestor drepturi.
            18. Prin hotărârea din 22 septembrie 2010, Rechtbank Roermond a respins această acțiune. În consecință, Pictoright a formulat apel împotriva respectivei hotărâri la Gerechtshof te 's‑Hertogenbosch (Curtea de apel din 's‑Hertogenbosch), care, prin hotărârea din 3 ianuarie 2012, a anulat hotărârea menționată și a admis, în mare parte, cererile introduse de Pictoright.
            19. Potrivit acestei din urmă instanțe, vânzarea unui poster sau a unei pânze care reproduce o operă artistică constituie o divulgare în sensul dreptului olandez. Astfel, din hotărârea Hoge Raad der Nederlanden din 19 ianuarie 1979 (NJ 1979/412, Poortvliet) rezultă că are loc o nouă divulgare, în sensul articolului 12 din Legea privind dreptul de autor, atunci când o copie a unei opere puse în circulație de titularul dreptului este distribuită publicului sub o altă formă, în măsura în care cel care comercializează această nouă formă a copiei respective dispune de noi posibilități de exploatare („jurisprudența Poortvliet”). Constatând că posterul pe hârtie, comercializat cu consimțământul titularului dreptului de autor, a suferit o modificare semnificativă care oferă Allposters noi posibilități de exploatare, în măsura în care această modificare îi permite să practice prețuri mai ridicate și să vizeze un grup țintă diferit, Gerechtshof te 's‑Hertogenbosch a considerat că comercializarea transferurilor pe pânză constituie o divulgare care, în temeiul dreptului național, este interzisă și a respins argumentul Allposters întemeiat pe epuizarea dreptului de distribuire.
            20. Allposters a formulat recurs la instanța de trimitere. Aceasta contestă, printre altele, pertinența jurisprudenței Poortvliet, precum și interpretarea dată noțiunilor „epuizare” și „divulgare”, care, potrivit acesteia, sunt armonizate în cadrul Uniunii. Allposters consideră că epuizarea dreptului de distribuire, în sensul articolului 4 alineatul (2) din Directiva 2001/29, intervine prin distribuirea unei opere încorporate într‑un obiect corporal atunci când copia respectivă a fost pusă în circulație de către titularul dreptului de autor sau cu acordul său. O eventuală modificare ulterioară a acestui obiect nu ar avea nicio incidență asupra epuizării dreptului de distribuire. În schimb, Pictoright susține că, în lipsa unei armonizări a dreptului de adaptare în dreptul Uniunii în materie de drepturi de autor, jurisprudența Poortvliet rămâne valabilă sau cel puțin este conformă cu dreptul Uniunii.
            21. În aceste condiții Hoge Raad der Nederlanden a hotărât să suspende judecarea cauze i și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Articolul 4 din Directiva 2002/29 reglementează problema dacă dreptul de distribuire al titularului dreptului de autor poate fi exercitat cu privire la reproducerea unei opere protejate prin drepturi de autor care a fost vândută și livrată în cadrul SEE de către titularul dreptului sau cu acordul acestuia, în cazul în care respectiva reproducere a suferit ulterior o modificare de formă și este pusă din nou în circulație în această nouă prezentare?
            2) a)	În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, faptul că a intervenit o modificare în sensul primei întrebări este relevant în speță pentru răspunsul la întrebarea dacă epuizarea drepturilor în sensul articolului 4 alineatul (2) din Directiva 2001/29 este împiedicată sau întreruptă?
            b) În cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare litera a), ce criterii trebuie aplicate în speță pentru a putea vorbi despre o modificare a formei unei reproduceri care împiedică sau întrerupe epuizarea drepturilor în sensul articolului 4 alineatul (2) din Directiva 2001/29?
            c) Aceste criterii permit aplicarea criteriului, dezvoltat în dreptul național olandez, potrivit căruia nu se mai poate pune problema epuizării pentru simplul motiv că revânzătorul a dat o altă formă reproducerilor și le‑a distribuit public sub această formă (decizia Hoge Raad din 19 ianuarie 1979, NJ 1979/412, Poortvliet)?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            22. Competența Curții, în cadrul procedurii prevăzute la articolul 267 TFUE, este limitată la examinarea dispozițiilor dreptului Uniunii, fără ca aceasta să aibă vocația de a statua asupra compatibilității dreptului național, inclusiv a jurisprudenței statelor membre, cu dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Triveneta Zuccheri și alții/Comisia, C‑347/87, EU:C:1990:129, punctul 16, precum și Hotărârea Schwarz, C‑321/07, EU:C:2009:104, punctul 48).
            23. În aceste condiții, întrebările adresate, care trebuie analizate împreună, trebuie interpretate în sensul că instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă principiul epuizării dreptului de distribuire prevăzut la articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2001/29 se aplică într‑o situație în care reproducerea unei opere protejate, după ce a fost comercializată în Uniune cu consimțământul titularului dreptului de autor, a suferit o înlocuire a suportului său, cum este transferul pe o pânză al acestei reproduceri care figura pe un poster pe hârtie, și este din nou pusă în circulație sub noua sa formă.
            24. Cu titlu introductiv, trebuie să se observe că Pictoright consideră că, în urma modificărilor substanțiale suferite de postere în procesul de transfer pe pânze al reproducerilor operelor protejate, aceste pânze sunt adaptările operelor respective, cărora nu li se aplică dreptul de distribuire. Pictoright susține că dreptul de adaptare în materia dreptului de autor nu este armonizat în dreptul Uniunii, ci este reglementat de articolul 12 din Convenția de la Berna.
            25. În consecință, trebuie să se verifice dacă împrejurările în discuție în litigiul principal intră în domeniul de aplicare al Directivei 2001/29.
            26. În ceea ce privește dreptul de adaptare, este adevărat că articolul 12 din Convenția de la Berna conferă autorilor operelor literare sau artistice un drept exclusiv de a autoriza adaptările, aranjamentele și alte transformări ale operelor lor și că nu există nicio dispoziție echivalentă în directiva menționată.
            27. Cu toate acestea, fără a fi necesar să se interpreteze noțiunea „adaptare” în sensul acestui articol 12, este suficient să se constate că atât posterul pe hârtie, cât și transferul pe pânză conțin imaginea unei opere artistice protejate și intră, prin urmare, în domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2001/29 în calitate de copii ale unei opere protejate comercializate în Uniune. Or, această dispoziție consacră dreptul exclusiv al autorului de a autoriza sau de a interzice orice formă de distribuire către public, prin vânzare sau prin altă modalitate, a originalului operei sau a copiilor acestuia.
            28. Trebuie să se constate, așadar, că împrejurările în discuție în litigiul principal intră în domeniul de aplicare al articolului 4 din directiva menționată.
            29. În ceea ce privește condițiile de aplicare a principiului epuizării, din cuprinsul articolului 4 alineatul (2) din directiva menționată rezultă că dreptul de distribuire a originalului sau a copiilor operei nu se epuizează, exceptând cazul în care prima vânzare sau primul altfel de transfer al proprietății asupra obiectului în cauză în cadrul Uniunii se face de către titularul dreptului sau cu acordul acestuia.
            30. În plus, potrivit jurisprudenței Curții, articolul 4 alineatul (2) menționat nu lasă statelor membre posibilitatea de a prevedea o altă regulă privind epuizarea decât cea prevăzută de această dispoziție, întrucât, astfel cum reiese din considerentul (31) al Directivei 2001/29, divergența dintre legislațiile naționale în materia epuizării dreptului de distribuire poate afecta direct buna funcționare a pieței interne (a se vedea în acest sens Hotărârea Laserdisken, C‑479/04, EU:C:2006:549, punctele 24 și 56).
            31. Pe baza modului de redactare a aceluiași articol 4 alineatul (2), Curtea a decis că epuizarea dreptului de distribuire este subordonată unei duble condiții, și anume, pe de o parte, ca originalul unei opere sau copiile acesteia să fi fost puse în circulație de titularul dreptului sau cu consimțământul său și, pe de altă parte, ca această comercializare să aibă loc în Uniune (a se vedea Hotărârea Laserdisken, EU:C:2006:549, punctul 21).
            32. În litigiul principal este cert că posterele care reproduc opere ale unor pictori celebri, protejate de drepturile de autor ai căror titulari sunt reprezentați de Pictoright, au fost puse în circulație în SEE cu consimțământul titularilor menționați.
            33. Părțile din litigiul principal sunt însă în dezacord, pe de o parte, în privința aspectului dacă epuizarea dreptului de distribuire acoperă un obiect corporal în care este încorporată o operă sau o copie a sa sau creația intelectuală proprie a autorului și, pe de altă parte, în privința aspectului dacă modificarea suportului, astfel cum este cea efectuată de Allposters, are vreo influență asupra epuizării dreptului exclusiv de distribuire.
            34. În ceea ce privește, în primul rând, obiectul dreptului de distribuire, articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2001/29 se referă la prima vânzare sau la primul altfel de transfer al proprietății asupra „obiectului în cauză”.
            35. În plus, potrivit considerentului (28) al acestei directive, „[î]n temeiul directive[i menționate], protecția dreptului de autor include dreptul exclusiv de a controla distribuția unei opere încorporate într‑un bun corporal”. Conform aceluiași considerent, „[p]rima vânzare a originalului unei opere sau a unor copii ale acesteia în cadrul [Uniunii] de către titularul dreptului de autor sau cu consimțământul acestuia epuizează dreptul de a controla revânzarea acestuia în cadrul [Uniunii]”.
            36. De asemenea, reiese dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că operele literare și artistice pot face obiectul unei exploatări comerciale fie prin reprezentări publice, fie prin reproducerea și punerea în circulație a suporturilor materiale astfel rezultate (Hotărârea FDV, C‑61/97, EU:C:1998:422, punctul 14 și jurisprudența citată).
            37. Din considerațiile care precedă rezultă că legiuitorul Uniunii, prin utilizarea termenilor „bun corporal” și „obiectul în cauză”, intenționa să confere autorilor controlul primei puneri în circulație pe piața Uniunii a fiecărui obiect corporal care încorporează creația lor intelectuală.
            38. Astfel cum arată în mod întemeiat Comisia Europeană, această concluzie este confirmată de dreptul internațional și în special de Tratatul OMPI privind drepturile de autor, în lumina căruia Directiva 2001/29 trebuie interpretată în măsura în care este posibil (a se vedea în acest sens Hotărârea Laserdisken, EU:C:2006:549, punctele 39 și 40, Hotărârea Peek & Cloppenburg, C‑456/06, EU:C:2008:232, punctele 30 și 31, Hotărârea Football Association Premier League și alții, C‑403/08 și C‑429/08, EU:C:2011:631, punctul 189, precum și Hotărârea Donner, C‑5/11, EU:C:2012:370, punctul 23).
            39. Potrivit articolului 6 alineatul (1) din tratatul menționat, autorii operelor literare și artistice se bucură de dreptul exclusiv de a autoriza punerea la dispoziția publicului a originalului și a copiilor operelor lor prin vânzare sau prin alt tip de transfer de proprietate. În această privință, sensul termenului „copie” a fost explicat de părțile contractante printr‑o declarație comună care privește articolele 6 și 7 din același tratat, adoptată în cadrul conferinței diplomatice din 20 decembrie 1996, în cursul căreia a fost adoptat tratatul menționat. Potrivit acestei declarații, „expresiile «copii» și «original și copii», în contextul dreptului de distribuire și al dreptului de închiriere prevăzute de aceste articole, desemnează exclusiv copiile în formă fizică care pot fi puse în circulație ca obiecte corporale”.
            40. În consecință, trebuie să se constate că epuizarea dreptului de distribuire intervine în cazul obiectului corporal care încorporează o operă protejată sau copia sa dacă acesta a fost pus în circulație cu consimțământul titularului dreptului de autor.
            41. În al doilea rând, trebuie să se verifice dacă faptul că obiectul, care a fost comercializat cu consimțământul titularului dreptului de autor, a suferit ulterior modificări ale suportului său material are o incidență asupra epuizării dreptului de distribuire în sensul articolului 4 alineatul (2) din Directiva 2001/29.
            42. În litigiul principal, modificarea efectuată constă într‑un transfer pe o pânză pentru pictură al imaginii unei opere artistice care figurează pe un poster pe hârtie, prin intermediul unui procedeu descris la punctul 15 din prezenta hotărâre, care are drept rezultat înlocuirea suportului de hârtie cu o pânză. Din observațiile părților din litigiul principal rezultă că această tehnică permite creșterea durabilității reproducerii, ameliorarea calității imaginii în raport cu posterul și obținerea unui rezultat mai apropiat de originalul operei.
            43. În această privință, trebuie să se constate, după cum arată în mod întemeiat guvernul francez, că o înlocuire a suportului precum cea efectuată în litigiul principal are drept consecință crearea unui nou bun care încorporează imaginea operei protejate, în timp ce posterul, în sine, încetează să existe. O astfel de modificare a copiei unei opere protejate, care permite obținerea unui rezultat mai apropiat de original, este de natură să poată constitui în realitate o nouă reproducere a acestei opere, în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva 2001/29, care ține de dreptul exclusiv al autorului și necesită acordul său.
            44. Allposters susține totuși că transferul pe pânză nu poate fi calificat drept reproducere pentru motivul că nu are loc o multiplicare a numărului de copii ale operei protejate întrucât imaginea este transferată și nu mai figurează pe posterul pe hârtie. Aceasta arată că cerneala care reproduce opera nu este modificată și că opera însăși nu este cu nimic afectată.
            45. Această argumentație nu poate fi admisă. Astfel, împrejurarea că cerneala este păstrată în cursul operațiunii de transfer nu este de natură să afecteze constatarea că suportul imaginii a fost schimbat. Ceea ce este relevant este aspectul dacă obiectul modificat, apreciat în ansamblu, este, în sine, din punct de vedere material, obiectul care a fost pus în circulație cu consimțământul titularului dreptului. Nu aceasta pare să fie situația în cauza principală.
            46. În consecință, consimțământul titularului dreptului de autor nu vizează distribuirea unui obiect care încorporează opera sa dacă acest obiect a fost modificat după prima sa comercializare astfel încât constituie o nouă reproducere a acestei opere. Într‑o asemenea ipoteză, dreptul de distribuire a unui astfel de obiect nu este epuizat decât la prima vânzare sau la primul transfer al proprietății acestui nou obiect cu consimțământul titularului dreptului menționat.
            47. Această interpretare este confirmată de obiectivul principal al Directivei 2001/29, care, potrivit considerentelor (9) și (10) ale acestei directive, este de a institui un nivel ridicat de protecție în favoarea, printre alții, a autorilor, permițându‑le acestora să primească o remunerație adecvată pentru utilizarea operelor lor (a se vedea Hotărârea SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, punctul 36, Hotărârea Peek & Cloppenburg, EU:C:2008:232, punctul 37, precum și Hotărârea Football Association Premier League și alții, EU:C:2011:631, punctul 186).
            48. Or, din argumentele părților în litigiul principal prezentate în fața Curții rezultă că titularii drepturilor de autor nu și‑au dat, cel puțin explicit, acordul pentru distribuirea transferurilor pe pânză. În consecință, aplicarea principiului epuizării dreptului de distribuire ar lipsi acești titulari de posibilitatea de a interzice distribuirea obiectelor respective sau, în cazul distribuirii, de a solicita o remunerație adecvată pentru exploatarea comercială a operelor lor. În această privință, Curtea a statuat deja că, pentru a fi adecvată, o astfel de remunerație trebuie să se afle într‑un raport rezonabil cu valoarea economică a exploatării obiectului protejat (a se vedea prin analogie Hotărârea Football Association Premier League și alții, EU:C:2011:631, punctele 107-109). În ceea ce privește transferurile pe pânză, părțile din litigiul principal admit că valoarea lor economică o depășește în mod semnificativ pe cea a posterelor.
            49. Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că principiul epuizării dreptului de distribuire nu se aplică într‑o situație în care o reproducere a unei opere protejate, după ce a fost comercializată în Uniune cu consimțământul titularului dreptului de autor, a suferit o înlocuire a suportului său, cum este transferul pe o pânză al acestei reproduceri care figura pe un poster pe hârtie, și este pusă din nou în circulație sub noua sa formă.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            50. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
            Articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională trebuie interpretat în sensul că principiul epuizării dreptului de distribuire nu se aplică într‑o situație în care reproducerea unei opere protejate, după ce a fost comercializată în Uniunea Europeană cu consimțământul titularului dreptului de autor, a suferit o înlocuire a suportului său, cum este transferul pe o pânză al acestei reproduceri care figura pe un poster pe hârtie, și este pusă din nou în circulație sub noua sa formă.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 5 noiembrie 2014.#Österreichischer Gewerkschaftsbund împotriva Verband Österreichischer Banken und Bankiers.#Cerere de decizie preliminară formulată de Oberster Gerichtshof.#Trimitere preliminară – Politica socială – Acordul‑cadru privind munca pe fracțiune de normă – Principiul nediscriminării – Convenție colectivă care prevede o alocație pentru creșterea copilului aflat în întreținere – Calculul alocației plătite lucrătorilor angajați pe fracțiune de normă potrivit principiului pro rata temporis.#Cauza C‑476/12.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑476/12,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberster Gerichtshof (Austria), prin decizia din 13 septembrie 2012, primită de Curte la 24 octombrie 2012, în procedura
            Österreichischer Gewerkschaftsbund
            împotriva
            Verband Österreichischer Banken und Bankiers,
            CURTEA (Camera întâi),
            compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii S. Rodin, A. Borg Barthet și E. Levits (raportor) și doamna M. Berger, judecători,
            avocat general: doamna E. Sharpston,
            grefier: domnul K. Malacek, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 septembrie 2013,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Österreichischer Gewerkschaftsbund, de A. Ehm, Rechtsanwalt;
            – pentru Verband Österreichischer Banken und Bankiers, de B. Hainz, Rechtsanwalt;
            – pentru Comisia Europeană, de B. Eggers și de D. Martin, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 13 februarie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea clauzei 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat la 6 iunie 1997 (denumit în continuare „Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă”), care este cuprins în anexa la Directiva 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES (JO 1998, L 14, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 35), astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/23/CE a Consiliului din 7 aprilie 1998 (JO L 131, p. 10, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 46, denumită în continuare „Directiva 97/81”), precum și interpretarea articolului 28 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Österreichischer Gewerkschaftsbund (Federația Austriacă a Sindicatelor), pe de o parte, și Verband Österreichischer Banken und Bankiers (Asociația Austriacă a Băncilor și a Bancherilor, denumită în continuare „VÖBB”), pe de altă parte, privind o alocație pentru creșterea copilului aflat în întreținere acordată în temeiul Convenției colective pentru lucrătorii din bănci și pentru bancheri (denumită în continuare „CCBB”).
            Cadrul juridic
            Reglementarea Uniunii
            3. Potrivit clauzei 1 litera (a) din Acordul‑cadru privind munca pe fracțiune de normă, acesta are ca obiect „să asigure eliminarea discriminării împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a îmbunătăți calitatea muncii pe fracțiune de normă”.
            4. Clauza 4 din acordul‑cadru menționat, intitulată „Principiul nediscriminării”, prevede:
            „(1) În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, lucrătorii pe fracțiune de normă nu sunt tratați într‑un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu normă întreagă comparabili numai din cauză că primii lucrează pe fracțiune de normă, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective.
            (2) Acolo unde este cazul, se aplică principiul pro rata temporis .
            […]”
            Reglementarea austriacă
            5. Articolul 19d din Legea privind timpul de lucru (Arbeitszeitgesetz) prevede:
            „1. Munca este cu fracțiune de normă atunci când programul de lucru săptămânal convenit este, în medie, mai scurt decât programul normal de lucru săptămânal stabilit prin lege sau decât programul normal de lucru săptămânal mai scurt prevăzut de convenția colectivă aplicabilă.
            […]
            6. Lucrătorii pe fracțiune de normă nu pot fi tratați mai puțin favorabil în raport cu lucrătorii cu normă întreagă pentru motivul că primii lucrează pe fracțiune de normă, cu excepția cazului în care există motive obiective pentru a justifica o diferență de tratament […]
            7. În caz de litigiu, angajatorul trebuie să dovedească faptul că tratamentul mai puțin favorabil nu este cauzat de activitatea desfășurată pe fracțiune de normă.”
            6. Potrivit capitolului III din CCBB, intitulat „Prestații sociale”, „[a]locațiile familiale și cele pentru creșterea copilului sunt acordate cu titlu de prestații sociale”.
            7. Articolul 21 alineatul (2) din CCBB, intitulat „Alocația pentru locuință”, prevede:
            „Alocațiile pentru locuință pentru […] lucrătorii angajați pe fracțiune de normă sunt calculate împărțind suma datorată lucrătorilor angajați cu normă întreagă […] la durata, exprimată în ore, a programului normal de lucru săptămânal al lucrătorilor cu normă întreagă astfel cum este prevăzut de convenția colectivă (și anume 38,5 ore) și înmulțind rezultatul cu durata, exprimată în ore, a programului de lucru săptămânal convenit.”
            8. Articolul 22 din CCBB, intitulat „Alocația pentru creșterea copilului aflat în întreținere”, are următorul cuprins:
            „1. Lucrătorii au dreptul la o alocație pentru creșterea copilului aflat în întreținere pentru fiecare copil pentru care au dreptul la o alocație familială stabilită prin lege și pentru care fac dovada primirii acesteia […]
            […]
            4. Articolul 21 alineatul (2) […] se aplică prin analogie alocațiilor pentru creșterea copilului aflat în întreținere.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            9. Österreichischer Gewerkschaftsbund a formulat, în calitate de organ competent pentru angajații din sectorul bancar austriac, o cerere în temeiul procedurii speciale prevăzute la articolul 54 alineatul (2) din Legea privind competențele și procedura în domeniul securității sociale și al dreptului muncii (Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz, BGBl. 104/1985).
            10. Această cerere, îndreptată împotriva VÖBB, în calitate de organ competent pentru reprezentarea patronatului din sectorul bancar austriac, are ca obiect constatarea de către Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă) a faptului că angajații pe fracțiune de normă care intră în domeniul de aplicare al CCBB au dreptul la plata integrală a alocației pentru creșterea copilului aflat în întreținere prevăzute la articolul 22 alineatul (1) din această convenție colectivă, iar nu doar la plata unei sume calculate proporțional cu durata programului lor de lucru.
            11. În aceste condiții, având îndoieli cu privire la domeniul de aplicare al principiului pro rata temporis  în cauza pendinte în fața sa, Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Este adecvat ca principiul pro rata temporis  prevăzut în conformitate cu clauza 4 punctul 2 din [Acordul‑cadru privind munca pe fracțiune de normă] să se aplice unei alocații pentru creșterea copilului aflat în întreținere prevăzute într‑o convenție colectivă – care constă într‑o prestație socială a angajatorului destinată să compenseze în parte cheltuielile suportate de părinți pentru întreținerea copilului pentru care se primește alocația – având în vedere natura acestei prestații?
            2) În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare:
            Clauza 4 punctul 1 din [Acordul‑cadru privind munca pe fracțiune de normă] trebuie interpretată în sensul că o diferență de tratament aplicată lucrătorilor pe fracțiune de normă prin micșorarea proporțională cu timpul de lucru a dreptului la alocația pentru creșterea copilului – luând în considerare marja de apreciere considerabilă a partenerilor sociali în stabilirea unui anumit obiectiv de politică socială și economică și a măsurilor adecvate pentru atingerea acestuia – este justificată obiectiv dacă se consideră că interzicerea reducerii proporționale:
            a) îngreunează sau chiar face imposibilă munca pe fracțiune de normă și/sau activități salariate minore pe durata concediului pentru creșterea copilului și/sau
            b) conduce la denaturarea concurenței ca urmare a cheltuielilor mai mari în sarcina angajatorilor cu un număr mai mare de lucrători pe fracțiune de normă, precum și la o diminuare a disponibilității angajatorilor de a angaja lucrători pe fracțiune de normă și/sau
            c) conduce la un tratament mai favorabil aplicat lucrătorilor pe fracțiune de normă care au și alte contracte de muncă pe fracțiune de normă și au de mai multe ori dreptul la o prestație reglementată în convenții colective precum alocația pentru creșterea copilului și/sau
            d) conduce la un tratament mai favorabil aplicat lucrătorilor pe fracțiune de normă întrucât aceștia au mai mult timp liber comparativ cu lucrătorii cu normă întreagă și astfel dispun de posibilități mai bune de îngrijire a copiilor?
            3) În cazul unui răspuns negativ la [prima și la a doua întrebare]:
            Articolul 28 din Carta drepturilor fundamentale [a Uniunii Europene] trebuie interpretat în sensul că, într‑un sistem al dreptului muncii în care elemente esențiale ale standardelor minime de muncă sunt create în mare măsură în conformitate cu aprecierile concordante în materie de politică socială ale partenerilor sociali selecționați și calificați în mod special, în cazul în care numai o dispoziție particulară dintr‑o convenție colectivă – în speță reducerea proporțională a alocației pentru creșterea copilului aflat în întreținere în cazul muncii pe fracțiune de normă – încalcă principiul dreptului Uniunii privind interdicția discriminării și este nulă (conform dreptului național), atunci sunt lovite de nulitate toate dispozițiile din convenția colectivă aferente acestui domeniu de reglementare (în speță, alocația pentru creșterea copilului aflat în întreținere)?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima întrebare
            12. Prin intermediul primei întrebări adresate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă clauza 4 punctul 2 din Acordul‑cadru privind munca pe fracțiune de normă trebuie interpretată în sensul că principiul pro rata temporis  se aplică la calculul cuantumului unei alocații pentru creșterea copilului aflat în întreținere acordate de angajator, în temeiul unei convenții colective precum CCBB, unui lucrător pe fracțiune de normă.
            13. În această privință, trebuie arătat, în primul rând, că, potrivit informațiilor furnizate de instanța de trimitere în cererea sa de decizie preliminară, alocația în discuție pentru creșterea copilului aflat în întreținere nu este o prestație prevăzută de lege și acordată de stat. Ea este plătită de angajator în temeiul unei convenții colective, negociată de părțile contractante, în beneficiul lucrătorilor care au copii în întreținere.
            14. Rezultă că această alocație nu poate fi calificată drept „prestație de securitate socială” în sensul Regulamentului (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (JO L 166, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 82), chiar dacă alocația menționată urmărește obiective similare cu cele vizate de anumite prestații prevăzute de acest regulament.
            15. Trebuie constatat, în al doilea rând, că, potrivit acelorași informații, care au fost confirmate în ședință, părțile din litigiul principal sunt de acord cu privire la faptul că alocația în cauză constituie o remunerație plătită lucrătorului.
            16. Această calificare a alocației pentru creșterea copilului aflat în întreținere corespunde, după cum a arătat avocatul general la punctul 36 din concluzii, celei care rezultă din dreptul Uniunii. Astfel, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, în conformitate cu articolul 157 alineatul (2) TFUE, prin „remunerație” se înțelege salariul sau suma obișnuite de bază sau minime, precum și toate celelalte drepturi plătite, direct sau indirect, în numerar sau în natură, de către angajator lucrătorului pentru munca prestată de acesta. Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că noțiunea respectivă cuprinde toate avantajele prezente sau viitoare, cu condiția să fie acordate, fie și indirect, de angajator lucrătorului pentru munca prestată de acesta (a se vedea Hotărârea Hliddal și Bornand, C‑216/12 și C‑217/12, EU:C:2013:568, punctul 41, precum și jurisprudența citată).
            17. În acest context, Curtea a precizat că natura juridică a acestor avantaje nu are relevanță pentru aplicarea articolului 157 TFUE, întrucât ele sunt acordate în legătură cu munca (Hotărârea Krüger, C‑281/97, EU:C:1999:396, punctul 16).
            18. Curtea a subliniat de asemenea că, chiar dacă este adevărat că numeroase tipuri de drepturi bănești acordate de un angajator răspund de asemenea unor considerații de politică socială, caracterul de remunerație al unei prestații nu poate fi pus la îndoială de vreme ce lucrătorul este îndreptățit să primească de la angajatorul său prestația în discuție ca urmare a existenței raportului de muncă (Hotărârea Barber, C‑262/88, EU:C:1990:209, punctul 18).
            19. Or, din moment ce alocația pentru creșterea copilului aflat în întreținere face parte din remunerația lucrătorului, ea se stabilește prin termenii raportului de muncă conveniți între acesta și angajator.
            20. Rezultă că, dacă, potrivit termenilor acestui raport de muncă, lucrătorul este angajat pe fracțiune de normă, trebuie să se considere că efectuarea calculului alocației pentru creșterea copilului aflat în întreținere în temeiul principiului pro rata temporis  este justificată de motive obiective, în sensul clauzei 4 punctul 1 din Acordul‑cadru privind munca pe fracțiune de normă, și [se aplică] acolo unde este cazul, în sensul clauzei 4 punctul 2 din acest acord‑cadru (a se vedea prin analogie Hotărârea Heimann și Toltschin, C‑229/11 și C‑230/11, EU:C:2012:693, punctul 34, precum și jurisprudența citată).
            21. În această privință, trebuie, pe de o parte, să se precizeze că, în mod evident, natura prestației în discuție în litigiul principal nu poate constitui un obstacol în calea aplicării clauzei 4 punctul 2 din Acordul‑cadru privind munca pe fracțiune de normă, din moment ce alocația pentru creșterea copilului aflat în întreținere, care face parte din drepturile plătite în numerar lucrătorului, este o prestație divizibilă (a se vedea prin analogie Hotărârea Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, punctul 116, precum și Hotărârea Bruno și alții, C‑395/08 și C‑396/08, EU:C:2010:329, punctul 34).
            22. Pe de altă parte, trebuie amintit că Curtea a aplicat deja principiul pro rata temporis  la alte prestații aflate în sarcina angajatorului și legate de un raport de muncă pe fracțiune de normă.
            23. În acest sens, Curtea a statuat că, în cazul muncii pe fracțiune de normă, dreptul Uniunii nu se opune nici calculării unei pensii pentru limită de vârstă potrivit principiului pro rata temporis (a se vedea în acest sens Hotărârea Schönheit și Becker, C‑4/02 și C‑5/02, EU:C:2003:583, punctele 90 și 91), nici calculării concediului anual plătit potrivit aceluiași principiu (a se vedea în acest sens Hotărârea Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C‑486/08, EU:C:2010:215, punctul 33, precum și Hotărârea Heimann și Toltschin, EU:C:2012:693, punctul 36).
            24. Astfel, în cauzele în care s‑au pronunțat hotărârile menționate, luarea în considerare a programului de muncă redus în raport cu programul lucrătorului cu normă întreagă constituia un criteriu obiectiv care permitea o reducere proporțională a drepturilor lucrătorilor în cauză.
            25. Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare preliminară că clauza 4 punctul 2 din Acordul‑cadru privind munca pe fracțiune de normă trebuie interpretată în sensul că principiul pro rata temporis  se aplică la calculul cuantumului unei alocații pentru creșterea copilului aflat în întreținere acordate de angajator, în temeiul unei convenții colective precum CCBB, unui lucrător pe fracțiune de normă.
            Cu privire la a doua și la a treia întrebare
            26. Având în vedere răspunsul formulat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare adresate de instanța de trimitere.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            27. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
            Clauza 4 punctul 2 din Acordul‑cadru privind munca pe fracțiune de normă, încheiat la 6 iunie 1997, care este cuprins în anexa la Directiva 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES, astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/23/CE a Consiliului din 7 aprilie 1998, trebuie interpretată în sensul că principiul pro rata temporis  se aplică la calculul cuantumului unei alocații pentru creșterea copilului aflat în întreținere acordate de angajator, în temeiul unei convenții colective precum cea aplicabilă lucrătorilor din bănci și bancherilor austrieci, unui lucrător pe fracțiune de normă.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 11 octombrie 1984. # Caisse primaire d'assurance maladie de Rouen împotriva A. Guyot. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Rouen - Franța. # Cauza 128/83.