title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 16 iunie 2011.#Gebr. Weber GmbH împotriva Jürgen Wittmer (C-65/09) și Ingrid Putz împotriva Medianess Electronics GmbH (C-87/09).#Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof (C-65/09) și Amtsgericht Schorndorf (C-87/09) - Germania.#Protecția consumatorilor - Vânzare de bunuri de consum și garanțiile conexe - Directiva 1999/44/CE - Articolul 3 alineatele (2) și (3) - Înlocuirea bunului cu defect drept unică despăgubire - Bun cu defect care a fost deja instalat de consumator - Obligația vânzătorului de a ridica bunul cu defect și de a instala bunul de înlocuire - Disproporție absolută - Consecințe.#Cauze conexate C-65/09 și C-87/09.

text:
      Cauzele conexate C‑65/09 și C‑87/09
      Gebr. Weber GmbH
      împotriva
      Jürgen Wittmer
      și
      Ingrid Putz
      împotriva
      Medianess Electronics GmbH
      (cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulate de Bundesgerichtshof)
      „Protecția consumatorilor — Vânzare de bunuri de consum și garanțiile conexe — Directiva 1999/44/CE — Articolul 3 alineatele (2) și (3) — Înlocuirea bunului cu defect drept unică despăgubire − Bun cu defect care a fost deja instalat de consumator − Obligația
         vânzătorului de a ridica bunul cu defect și de a instala bunul de înlocuire — Disproporție absolută — Consecințe”

      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor — Protecția consumatorilor — Vânzare de bunuri de consum și garanțiile conexe — Drepturile consumatorului
            — Neconformitatea bunului livrat — Repunere în conformitate a bunului care impune înlocuirea
      [Directiva 1999/44 a Parlamentului European și a Consiliului, considerentul (1) și art. 3 alin. (2) și (3)]
      2.        Apropierea legislațiilor — Protecția consumatorilor — Vânzare de bunuri de consum și garanțiile conexe — Drepturile consumatorului
            — Neconformitatea bunului livrat — Repunere în conformitate a bunului care impune înlocuirea
      [Directiva 1999/44 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 3 alin. (3) și alin. (5) ultima liniuță]
      1.        Articolul 3 alineatele (2) și (3) din Directiva 1999/44/CE privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile
         conexe trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care un bun de consum neconform care, anterior apariției defectului,
         a fost instalat cu bună‑credință de consumator, în conformitate cu natura sa și cu scopul pentru care a fost solicitat, este
         repus în conformitate prin înlocuire, vânzătorul are fie obligația de a ridica el însuși acest bun din locul unde a fost instalat
         și de a instala în locul respectiv bunul de înlocuire, fie obligația de a suporta cheltuielile necesare aferente acestei ridicări
         și instalării bunului de înlocuire. Această obligație a vânzătorului există independent de aspectul dacă, în temeiul contractului
         de vânzare‑cumpărare, acesta avea obligația de a instala bunul de consum cumpărat inițial.

      Această interpretare este conformă și cu scopul directivei, care, după cum prevede considerentul (1) al acesteia, este acela
         de a garanta un nivel ridicat de protecție a consumatorului. Astfel, în situația în care niciuna dintre cele două părți la
         contract nu a acționat din culpă, este justificat ca vânzătorul să suporte costurile ridicării bunului neconform și pe cele
         ale instalării bunului de înlocuire, dat fiind că, pe de o parte, aceste cheltuieli suplimentare ar fi fost evitate dacă vânzătorul
         și‑ar fi executat corect obligațiile contractuale de la bun început și, pe de altă parte, ele sunt necesare în prezent în
         vederea repunerii bunului în conformitate.

      În ipoteza în care vânzătorul nu ridică el însuși bunul neconform și nu instalează bunul de înlocuire, revine instanței naționale
         sarcina de a determina care sunt cheltuielile necesare pentru ridicare și instalare, a căror restituire o poate pretinde consumatorul.

      (a se vedea punctele 55, 57, 61 și 62 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 3 alineatul (3) din Directiva 1999/44 privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe
         trebuie interpretat în sensul că se opune ca o legislație națională să acorde vânzătorului dreptul de a refuza înlocuirea
         unui bun neconform, atunci când este unica despăgubire posibilă, pentru motivul că, în temeiul obligației de a ridica acest
         bun din locul în care a fost instalat și de a instala bunul de înlocuire în locul respectiv, înlocuirea menționată presupune
         costuri disproporționate în raport cu valoarea bunului în cazul în care ar fi fost conform și cu însemnătatea neconformității.
         Această dispoziție nu se opune totuși ca, într‑un astfel de caz, dreptul consumatorului la restituirea cheltuielilor de ridicare
         a bunului cu defect și de instalare a bunului de înlocuire să fie limitat la suportarea de către vânzător a unei sume proporționale.

      Examinând dacă este necesar să se reducă dreptul consumatorului la restituirea cheltuielilor menționate, instanța de trimitere
         va trebui să țină seama, pe de o parte, de valoarea bunului în cazul în care ar fi fost conform și de însemnătatea neconformității,
         precum și, pe de altă parte, de scopul directivei care constă în a contribui la realizarea unui nivel ridicat de protecție
         a consumatorului.

      În plus, în ipoteza unei reduceri a dreptului la rambursarea cheltuielilor menționate, se impune să se acorde consumatorului
         posibilitatea de a solicita, în locul înlocuirii bunului neconform, o reducere corespunzătoare a prețului sau rezoluțiunea
         contractului, în conformitate cu articolul 3 alineatul (5) ultima liniuță din directivă, dat fiind că imposibilitatea consumatorului
         de a obține repunerea în conformitate a bunului cu defect altfel decât prin suportarea unei părți din aceste cheltuieli constituie
         un inconvenient semnificativ pentru acesta.

      (a se vedea punctele 76-78 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      16 iunie 2011(*)

      „Protecția consumatorilor – Vânzare de bunuri de consum și garanțiile conexe – Directiva 1999/44/CE – Articolul 3 alineatele (2) și (3) − Înlocuirea bunului cu defect drept unică despăgubire − Bun cu defect care a fost deja
         instalat de consumator − Obligația vânzătorului de a ridica bunul cu defect și de a instala bunul de înlocuire – Disproporție absolută – Consecințe”

      În cauzele conexate C‑65/09 și C‑87/09,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 234 CE de Bundesgerichtshof
         (C‑65/09) și de Amtsgericht Schorndorf (C‑87/09) (Germania), prin deciziile din 14 ianuarie și din 25 februarie 2009, primite
         de Curte la 16 februarie și la 2 martie 2009, în procedurile

      Gebr. Weber GmbH (C‑65/09)

      împotriva
      Jürgen Wittmer,
      și
      Ingrid Putz (C‑87/09)

      împotriva
      Medianess Electronics GmbH,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii J.-J. Kasel, A. Borg Barthet, M. Ilešič (raportor) și E. Levits,
         judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 februarie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Gebr. Weber GmbH, de R. Lindner, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna J. Kemper, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul belgian, de domnul T. Materne, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. López‑Medel Bascones, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul austriac, de domnii E. Riedl și E. Handl‑Petz, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii W. Wils și H. Krämer, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 mai 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolului 3 alineatul (2) și alineatul (3) al treilea
         paragraf din Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind anumite aspecte ale vânzării
         de bunuri de consum și garanțiile conexe (JO L 171, p. 12, Ediție specială, 15/vol. 5, p. 89, denumită în continuare „directiva”).

      2        Aceste cereri au fost prezentate în cadrul a două litigii, respectiv C‑65/09, între Gebr. Weber GmbH (denumită în continuare
         „Gebr. Weber”), pe de o parte, și domnul Wittmer, pe de altă parte, având ca obiect livrarea unor plăci pentru pardoseală
         conforme cu contractul de vânzare‑cumpărare, precum și plata unei despăgubiri, și C‑87/09, între doamna Putz, pe de o parte,
         și Medianess Electronics GmbH (denumită în continuare „Medianess Electronics”), pe de altă parte, având ca obiect restituirea
         prețului de vânzare al unei mașini de spălat vase, neconformă cu contractul de vânzare‑cumpărare, în schimbul predării acestui
         aparat.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Considerentul (1) al directivei prevede:

      „Întrucât, în conformitate cu articolul 153 alineatele (1) și (3) [CE], Comunitatea ar trebui să contribuie la realizarea
         unui nivel ridicat de protecție a consumatorului prin măsurile pe care le adoptă în temeiul articolului 95 [CE].”

      4        Considerentele (9)-(11) ale directivei au următorul cuprins:

      „(9)      Întrucât vânzătorul ar trebui să fie direct răspunzător față de consumator pentru conformitatea bunurilor cu contractul; [...]
         întrucât vânzătorul ar trebui, cu toate acestea, să fie liber, în conformitate cu prevederile legislației interne, să pretindă
         despăgubiri producătorului, unui vânzător anterior din același lanț contractual sau unui alt intermediar, în cazul în care
         nu a renunțat la acest drept; întrucât prezenta directivă nu aduce atingere principiului libertății contractuale între vânzător,
         producător, un vânzător anterior sau oricare alt intermediar; întrucât normele care reglementează cui și în ce mod vânzătorul
         poate pretinde astfel de despăgubiri trebuie stabilite de legislația internă.

      (10)      Întrucât, în cazul neconformității bunurilor cu contractul, consumatorii ar trebui să aibă dreptul ca bunurile să fie repuse
         în conformitate cu contractul, gratuit, alegând fie repararea, fie înlocuirea bunurilor sau, în lipsa acestor măsuri, la o
         reducere a prețului sau la rezilierea contractului.

      (11)      Întrucât consumatorul poate, în primul rând, să solicite vânzătorului să repare bunurile sau să le înlocuiască, cu excepția
         cazului în care aceste despăgubiri sunt imposibile sau disproporționate; întrucât ar trebui să se determine în mod obiectiv
         dacă o despăgubire este disproporționată; întrucât o despăgubire ar fi disproporționată în cazul în care ar impune, în comparație
         cu o altă despăgubire, costuri nerezonabile; întrucât pentru a stabili dacă aceste costuri sunt nerezonabile, costurile unei
         despăgubiri ar fi mult mai mari decât costurile celeilalte despăgubiri.”

      5        Articolul 1 din directivă, intitulat „Domeniul de aplicare și definiții”, prevede:

      „(1)      Scopul prezentei directive este apropierea actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre privind
         anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe, pentru asigurarea unui nivel minim, uniform al protecției
         consumatorului în contextul pieței interne.

      (2)      În sensul prezentei directive:
      [...]
      (f)      «reparație» înseamnă, în caz de neconformitate, aducerea bunurilor de consum la conformitate cu contractul de vânzare.
      [...].”
      6        Articolul 2 din directivă, intitulat „Conformitatea cu contractul”, prevede:

      „(1)      Vânzătorul trebuie să livreze consumatorului bunuri conforme cu contractul de vânzare.
      [...]
      (5)      Orice neconformitate datorată unei instalări incorecte a bunurilor de consum se consideră echivalentă unei neconformități
         a bunurilor, în cazul în care instalarea face parte din contractul de vânzare a bunurilor și bunurile au fost instalate de
         vânzător sau sub responsabilitatea sa. Această prevedere se aplică, de asemenea, în cazul în care produsul destinat a fi instalat
         de consumator este instalat de consumator, iar instalarea incorectă se datorează unei erori din instrucțiunile de instalare.”

      7        Articolul 3 din directivă, intitulat „Drepturile consumatorului”, prevede:

      „(1)      Vânzătorul este răspunzător față de consumator pentru orice neconformitate existentă în momentul livrării bunurilor.
      (2)      În cazul unei neconformități, consumatorul are dreptul ca bunurile să fie repuse în conformitate, gratuit, prin reparare sau
         înlocuire, în conformitate cu alineatul (3), sau la o reducere de preț corespunzătoare sau la rezoluțiunea contractului pentru
         acele bunuri, în conformitate cu alineatele (5) și (6).

      (3)      În primul rând, consumatorul poate cere vânzătorului să repare bunurile sau poate cere vânzătorului să le înlocuiască, în
         ambele cazuri gratuit, cu excepția cazurilor în care aceasta este imposibilă sau disproporționată.

      O despăgubire se consideră disproporționată în cazul în care impune vânzătorului costuri care, în comparație cu o despăgubire
         alternativă, sunt nerezonabile, luând în considerare:

      –        valoarea bunurilor în cazul în care nu ar fi existat neconformitatea;
      –        însemnătatea neconformității și
      –        dacă despăgubirea alternativă ar putea fi executată fără vreun inconvenient semnificativ pentru consumator.
      Orice reparație sau înlocuire se efectuează într‑un termen rezonabil și fără niciun inconvenient semnificativ pentru consumator,
         ținând seama de natura bunurilor și scopul pentru care consumatorul a solicitat bunurile în cauză.

      (4)      Termenul «gratuit» din alineatele (2) și (3) se referă la costurile necesare suportate pentru a aduce bunurile la conformitate,
         în special costul expedierii prin poștă, al forței de muncă și al materialelor.

      (5)      Consumatorul poate cere o reducere corespunzătoare a costului sau rezoluțiunea contractului:
      –        în cazul în care consumatorul nu beneficiază de reparație sau înlocuire sau
      –        în cazul în care vânzătorul nu a executat despăgubirea într‑un termen rezonabil sau
      –        în cazul în care vânzătorul nu a executat despăgubirea fără vreun inconvenient semnificativ pentru consumator.
      (6)      Consumatorul nu are dreptul de a cere rezoluțiunea contractului, în cazul în care neconformitatea este minoră.”
      8        Articolul 4 din directivă, intitulat „Acțiunea în regres”, prevede:

      „În cazul în care vânzătorul final este responsabil față de consumator pentru o neconformitate datorată unui act sau unei
         omisiuni a producătorului, a unui vânzător anterior din același lanț de contracte sau a altui intermediar, vânzătorul final
         are dreptul să se întoarcă împotriva persoanei sau persoanelor responsabile din lanțul contractual. Persoana sau persoanele
         responsabile, împotriva cărora vânzătorul final se poate întoarce, împreună cu acțiunile relevante și condițiile de exercitare,
         se stabilesc de legislația internă.”

      9        Articolul 5 din directivă, intitulat „Termenele”, prevede la alineatul (1) prima teză:

      „Vânzătorul este considerat responsabil în temeiul articolului 3, în cazul în care neconformitatea devine aparentă în termen
         de doi ani de la livrarea bunurilor.”

      10      Articolul 7 din directivă, intitulat „Caracterul obligatoriu”, prevede:

      „(1)      Orice condiții contractuale sau acorduri încheiate cu vânzătorul înainte ca neconformitatea să fie adusă la cunoștința vânzătorului,
         prin care se renunță sau se limitează, în mod direct sau indirect, drepturile rezultând din prezenta directivă, nu creează
         obligații pentru consumator, în conformitate cu legislația internă.

      [...]”
      11      Articolul 8 din directivă, intitulat „Legislația internă și protecția minimă”, prevede:

      „(1)      Drepturile care rezultă din prezenta directivă sunt exercitate fără a aduce atingere altor drepturi pe care consumatorul le
         poate invoca în temeiul dispozițiilor de drept intern care reglementează răspunderea contractuală sau extracontractuală.

      (2)      Statele membre pot adopta sau menține în vigoare dispoziții mai stricte, compatibile cu prevederile din tratat, în domeniul
         reglementat de prezenta directivă, pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorului.”

       Reglementarea națională
      12      Articolul 433 alineatul 1 din Codul civil german (Bürgerliches Gesetzbuch, denumit în continuare „BGB”), intitulat „Obligațiile
         care decurg din contractul de vânzare”, prevede:

      „Prin contractul de vânzare, vânzătorul unui bun este obligat să efectueze livrarea acestuia către cumpărător și să îi transmită
         proprietatea asupra acestuia. Vânzătorul este obligat să transmită cumpărătorului bunul liber de vicii materiale sau juridice.”

      13      Articolul 434 din BGB, intitulat „Defecte materiale”, prevede:

      „1.      Bunul este lipsit de defecte materiale în cazul în care, în momentul transferului riscurilor, acesta prezintă calitățile convenite.
         […]”

      14      Articolul 437 din BGB, intitulat „Drepturile cumpărătorului în cazul unui defect”, are următorul cuprins:

      „În cazul în care bunul prezintă un defect, cumpărătorul are posibilitatea, dacă sunt îndeplinite următoarele condiții și
         în lipsa unor dispoziții contrare:

      1)      să ceară executarea a posteriori în conformitate cu articolul 439;

      2)      să desființeze contractul în conformitate cu articolele 440 și 323 și cu articolul 326 alineatul 5 sau să solicite o reducere
         a prețului de vânzare în conformitate cu articolul 441;

      3)      să solicite daune interese în conformitate cu articolele 440, 280, 281, 283 și 311a sau rambursarea cheltuielilor efectuate,
         potrivit articolului 284.”

      15      Articolul 439 din BGB, intitulat „Executarea a posteriori”, are următorul cuprins:

      „1.      Cumpărătorul poate pretinde drept executare a posteriori, la alegere, repararea sau livrarea unui bun fără defect.

      2.      Vânzătorul trebuie să suporte cheltuielile necesare în vederea executării a posteriori, în special costurile de transport, de deplasare, manopera și costul materialelor.

      3.      Vânzătorul poate să refuze modalitatea de executare a posteriori aleasă [...] în cazul în care aceasta antrenează costuri disproporționate. În acest context, trebuie să se țină seama în
         special de valoarea bunului corespunzător, de importanța defectului și să se verifice dacă nu s‑ar putea recurge la o altă
         executare a posteriori fără inconveniente semnificative pentru cumpărător. Într‑un asemenea caz, dreptul cumpărătorului se limitează la cealaltă
         modalitate de executare a posteriori; dreptul vânzătorului de a o refuza și pe aceasta în temeiul primei teze rămâne aplicabil.

      4.      Vânzătorul care își execută a posteriori obligația, furnizând un bun conform, poate solicita de la cumpărător restituirea bunului cu defect [...].”

       Acțiunile principale și întrebările preliminare
       În cauza C‑65/09
      16      Domnul Wittmer și Gebr. Weber au încheiat un contract de vânzare‑cumpărare privind plăci cu aspect lucios pentru pardoseală
         la prețul de 1 382,27 euro. Ulterior montării în casă a aproximativ două treimi dintre plăcile sus‑menționate, domnul Wittmer
         a constatat pe aceste plăci prezența unor semne de culoare închisă, vizibile cu ochiul liber.

      17      În consecință, domnul Wittmer a depus o reclamație pe care Gebr. Weber a respins‑o după consultare cu producătorul plăcilor
         amintite. În cadrul unei proceduri asigurătorii de administrare a probelor inițiate de reclamant, expertul desemnat a ajuns
         la concluzia că semnele respective de culoare închisă proveneau de la urme fine de microșlefuire, imposibil de îndepărtat,
         astfel încât înlocuirea completă a plăcilor constituia singura despăgubire posibilă. Expertul a estimat cheltuielile aferente
         acestei operațiuni la 5 830,57 euro.

      18      În lipsa unui răspuns la punerea în întârziere adresată Gebr. Weber, domnul Wittmer a chemat în judecată această societate
         la Landgericht Kassel în vederea obținerii livrării unor plăci fără defecte și a plății unei sume de 5 830,57 euro. Această
         instanță a obligat Gebr. Weber la plata către domnul Wittmer a sumei de 273,10 euro, cu titlu de reducere a prețului de vânzare,
         și a respins în rest cererea. În urma apelului formulat de domnul Wittmer și îndreptat împotriva deciziei Landgericht Kassel,
         Oberlandesgericht Frankfurt, pe de o parte, a obligat Gebr. Weber la livrarea altor plăci, fără defecte, precum și la plata
         către domnul Wittmer a sumei de 2 122, 37 euro pentru ridicarea și aruncarea plăcilor neconforme și, pe de altă parte, a respins
         în rest cererea.

      19      Gebr. Weber a formulat recurs împotriva hotărârii Oberlandesgericht Frankfurt la Bundesgerichtshof, care a arătat că decizia
         sa depinde de aspectul dacă instanța de apel a considerat în mod justificat că domnul Wittmer putea solicita rambursarea cheltuielilor
         de ridicare a plăcilor cu defect. Dat fiind că, în temeiul dreptului german, domnul Wittmer nu putea pretinde o astfel de
         rambursare, răspunsul la această întrebare depinde de interpretarea articolului 3 alineatul (2) și alineatul (3) al treilea
         paragraf din directivă, în conformitate cu care trebuie interpretat articolul 439 din BGB, dacă este cazul.

      20      În această privință, Bundesgerichtshof arată că din utilizarea termenului „înlocuire” la articolul 3 alineatul (2) din directivă
         ar putea fi dedusă nu numai existența unei obligații de a livra un bun conform, ci și obligația de a înlocui bunul cu defect
         și de a‑l ridica. În plus, obligația de a lua în considerare natura și destinația bunului, prevăzută la articolul 3 alineatul
         (3) menționat, asociată cu obligația de repunere în conformitate, ar putea sugera că obligația vânzătorului în cadrul înlocuirii
         bunului cuprinde nu numai livrarea unui bun conform, ci și ridicarea bunului cu defect, în scopul de a permite o utilizare
         a bunului de înlocuire în conformitate cu natura și cu destinația sa.

      21      Bundesgertichtshot arată că totuși nu ar fi necesar să se răspundă la această întrebare dacă Gebr. Weber putea refuza în mod
         justificat să restituie cheltuielile de ridicare a plăcilor cu defect întrucât acestea erau disproporționate. Această instanță
         explică faptul că, în temeiul articolului 439 alineatul 3 din BGB, vânzătorul poate să refuze modalitatea de executare a posteriori aleasă de cumpărător nu numai atunci când această modalitate de executare îi impune costuri disproporționate în raport cu
         cealaltă modalitate de executare („disproporție relativă”), ci și în cazul în care costul modalității alese de cumpărător,
         chiar dacă reprezintă singura modalitate posibilă, este intrinsec disproporționată („disproporție absolută”). În speță, cererea
         de executare a posteriori prin livrarea unor plăci conforme ar constitui un astfel de caz de „disproporție absolută”, dat fiind că aceasta ar impune
         Gebr. Weber să suporte, pe lângă costul acestei livrări, evaluat la 1 200 de euro, și cheltuieli de ridicare a plăcilor neconforme,
         evaluate la 2 100 de euro, respectiv o sumă totală de 3 300 de euro, care depășește pragul de 150 % din valoarea bunului fără
         defect, pe baza căreia este evaluată a priori proporționalitatea unei astfel de cereri.

      22      Totuși, Bundesgerichtshof consideră că posibilitatea acordată de dreptul național vânzătorului de a refuza executarea a posteriori, în temeiul unei astfel de disproporții absolute a costurilor acesteia, ar putea fi incompatibilă cu articolul 3 alineatul
         (3) din directivă, care, astfel cum este formulat, nu pare a se referi decât la disproporția relativă. Nu ar fi însă exclus
         ca un refuz întemeiat pe o disproporție absolută să intre în domeniul de aplicare al noțiunii „imposibilitate”, prevăzută
         la același articol 3 alineatul (3), în măsura în care nu se poate prezuma că directiva nu are în vedere decât cazurile de
         imposibilitate fizică și că aceasta urmărește să impună vânzătorului o executare a posteriori lipsită de sens pe plan economic.

      23      În aceste condiții, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Dispozițiile articolului 3 alineatul (3) primul și al doilea paragraf din directivă [...] trebuie interpretate în sensul că
         se opun unei dispoziții legale naționale care prevede că vânzătorul care livrează un bun neconform cu contractul poate refuza
         modalitatea de despăgubire solicitată de consumator, în special atunci când aceasta ar presupune costuri nerezonabile (absolut
         disproporționate) ținând seama de valoarea bunului în cazul în care nu ar fi existat neconformitatea și de însemnătatea neconformității?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, dispozițiile articolului 3 alineatul (2) și alineatul (3) al treilea paragraf
         din directivă [...] trebuie interpretate în sensul că vânzătorul care a repus bunul în conformitate prin înlocuire trebuie
         să suporte cheltuielile de ridicare a bunului de consum neconform din locul în care a fost instalat de consumator potrivit
         naturii sale și scopului pentru care a fost solicitat?”

       În cauza C‑87/09
      24      Doamna Putz și Medianess Electronics au încheiat prin internet un contract de vânzare‑cumpărare privind o mașină de spălat
         vase nouă, pentru prețul de 367 de euro, la care se adaugă cheltuielile de livrare în valoare de 9,52 euro. Părțile au convenit
         că bunul urma să fie livrat în fața intrării în domiciliul doamnei Putz. Livrarea mașinii de spălat vase și plata prețului
         au avut loc după cum s‑a convenit.

      25      Ulterior instalării de către doamna Putz a mașinii de spălat vase la domiciliu, s‑a dovedit că acest aparat era defect, fără
         ca operațiunile de instalare a acestui aparat să fi cauzat defectul, și că repararea sa era imposibilă.

      26      Prin urmare, părțile s‑au pus de acord cu privire la înlocuirea mașinii de spălat vase menționate. În consecință, doamna Putz
         a solicitat ca Medianess Electronics să livreze nu numai o nouă mașină de spălat vase, ci și să ridice aparatul cu defect
         și să instaleze aparatul de înlocuire sau să suporte cheltuielile ridicării și pe cele ale noii instalări, ceea ce această
         societate a refuzat. Întrucât Medianess Electronics nu a răspuns la punerea în întârziere pe care i‑a adresat‑o doamna Putz,
         aceasta din urmă a solicitat rezoluțiunea contractului de vânzare‑cumpărare.

      27      Doamna Putz a chemat în judecată Medianess Electronics la Amtsgericht Schorndorf în scopul restituirii prețului de vânzare
         în schimbul predării mașinii de spălat vase cu defect.

      28      Decizia de trimitere precizează că, potrivit dreptului german, validitatea rezilierii contractului de vânzare‑cumpărare depinde
         de aspectul dacă doamna Putz a stabilit în mod valabil în cazul Medianess Electronics un termen util în scopul executării
         a posteriori a contractului, atunci când s‑a limitat să solicite aceasta. În consecință, pentru soluționarea litigiului ar fi necesar
         să se stabilească dacă doamna Putz avea dreptul de a pretinde Medianess Electronics să ridice aparatul cu defect și să instaleze
         noul aparat sau să suporte costurile aferente acestor operațiuni.

      29      Amtsgericht Schorndorf arată, în această privință, că dreptul german nu prevede o obligație a vânzătorului care nu este în
         culpă de a asigura ridicarea bunului cu defect sau instalarea bunului de înlocuire, chiar în ipoteza în care consumatorul
         a instalat deja bunul cu defect potrivit destinației acestuia anterior apariției defectului. Totuși, Amtsgericht Schorndorf
         consideră că o astfel de obligație ar putea decurge din directivă, dat fiind că aceasta urmărește să asigure un nivel ridicat
         al protecției consumatorilor și că aceasta prevede, la articolul 3 alineatul (3) al treilea paragraf că orice înlocuire trebuie
         efectuată fără niciun inconvenient semnificativ pentru consumator.

      30      Instanța menționată arată că, în cazul în care cumpărătorul nu obține restituirea cheltuielilor de instalare a bunului de
         înlocuire, acesta trebuie să suporte de două ori aceste cheltuieli, respectiv o dată pentru instalarea bunului cu defect și
         a doua oară pentru cea a bunului de înlocuire. Or, dacă livrarea ar fi respectat clauzele contractuale, cumpărătorul nu ar
         fi trebuit să suporte cheltuielile menționate decât o dată. Amtsgericht Schorndorf consideră că ar fi desigur posibil ca vânzătorul
         să fie obligat să asigure instalarea bunului de înlocuire numai în caz de culpă. Totuși, faptul că nicio culpă nu poate fi
         reproșată consumatorului, iar defectul este imputabil mai degrabă vânzătorului decât consumatorului ar justifica să se acorde
         acestuia din urmă un drept independent de culpa vânzătorului, care, în plus, s‑ar putea îndrepta mai ușor împotriva producătorului.

      31      În ceea ce privește ridicarea bunului cu defect, instanța de trimitere constată că conformitatea cu contractul cuprinde nu
         numai livrarea unui bun fără defecte, ci implică și ca niciun bun cu defect să nu rămână la domiciliul cumpărătorului, ceea
         ce ar pleda în favoarea unei interpretări potrivit căreia ar reveni vânzătorului sarcina ridicării unui astfel de bun. În
         plus, împrejurarea că un bun defect rămâne la domiciliul consumatorului poate constitui pentru acesta din urmă un inconvenient
         major. În cele din urmă, termenul „înlocuire”, la care face trimitere articolul 3 din directivă, ar părea să indice că obligația
         vânzătorului nu se limitează la simpla livrare a unui bun de înlocuire fără defecte, ci îi impune acestuia să schimbe bunul
         defect cu acesta.

      32      În aceste condiții, Amtsgericht Schorndorf a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Dispozițiile articolului 3 alineatul (2) și alineatul (3) al treilea paragraf din directivă [...] trebuie interpretate în
         sensul că se opun unei dispoziții legale naționale care prevede că vânzătorul care a repus bunul în conformitate prin înlocuire
         nu trebuie să suporte cheltuielile de instalare a bunului de înlocuire în locul în care consumatorul a instalat bunul neconform
         potrivit naturii și scopului pentru care a fost solicitat, atunci când instalarea nu era datorată inițial în temeiul contractului?

      2)      Dispozițiile articolului 3 alineatul (2) și alineatul (3) al treilea paragraf din directivă [...] trebuie interpretate în
         sensul că vânzătorul care a repus bunul în conformitate prin înlocuire trebuie să suporte cheltuielile de ridicare a bunului
         cu defecte din locul în care consumatorul l‑a instalat potrivit naturii sale și scopului pentru care a fost solicitat?”

       Cu privire la reunirea cauzelor
      33      Ținând seama de conexitatea cauzelor C‑65/09 și C‑87/09, se impune, în conformitate cu articolul 43 din Regulamentul de procedură
         coroborat cu articolul 103 din acest regulament, reunirea acestora în vederea pronunțării hotărârii.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitatea întrebărilor din cauza C‑65/09
      34      În opinia Gebr. Weber, cele două întrebări adresate în cauza C‑65/09 sunt inadmisibile. Prima întrebare ar fi de natură ipotetică,
         dat fiind că răspunsul la aceasta nu ar fi relevant pentru soluționarea litigiului principal. Astfel, dreptul german nu ar
         impune vânzătorului care nu este în culpă obligația de a ridica bunul neconform, astfel încât cererea de rambursare a costului
         acestei ridicări ar trebui respinsă, indiferent de cuantumul costurilor aferente acesteia. Inadmisibilitatea primei întrebări
         ar conduce de asemenea la inadmisibilitatea celei de a doua întrebări, dat fiind că instanța de trimitere ar fi condiționat‑o
         pe aceasta din urmă de un răspuns afirmativ la prima întrebare.

      35      Trebuie amintit în această privință că, în cadrul procedurii reglementate la articolul 267 TFUE, întemeiată pe o separație
         clară între competențele instanțelor naționale și cele ale Curții, revine numai instanței naționale sesizate cu soluționarea
         litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, competența
         să aprecieze, în raport cu particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe
         propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările
         adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea în special
         Hotărârea din 22 iunie 2006, Conseil général de la Vienne, C‑419/04, Rec., p. I‑5645, punctul 19, Hotărârea din 18 iulie 2007,
         Lucchini, C‑119/05, Rep., p. I‑6199, punctul 43, și Hotărârea din 17 februarie 2011, TeliaSonera, C‑52/09, nepublicată încă
         în Repertoriu, punctul 15).

      36      Curtea poate refuza astfel să statueze asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este
         evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale,
         atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare
         pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Conseil
         général de la Vienne, punctul 20, Lucchini, punctul 44, și TeliaSonera, punctul 16).

      37      Or, trebuie să se constate că această situație nu se regăsește în cauză.

      38      Astfel, prin întrebările adresate, Bundesgerichtshof solicită o interpretare a directivei tocmai în scopul de a putea determina
         dacă dreptul național este compatibil cu aceasta, în măsura în care acest drept, pe de o parte, nu impune vânzătorului să
         suporte costurile pentru ridicarea bunului neconform și, pe de altă parte, oferă acestuia posibilitatea de a refuza livrarea
         unui bun de înlocuire dacă, tocmai ca urmare a cheltuielilor respective, această livrare determină costuri disproporționate.
         În plus, reiese din decizia de trimitere că răspunsul la aceste întrebări este decisiv pentru soluționarea litigiului principal,
         dat fiind că Bundesgerichtshof arată că poate interpreta dreptul respectiv, dacă este cazul, în conformitate cu directiva.
         Ordinea în care sunt formulate întrebările este lipsită de relevanță în acest context. În această din urmă privință, trebuie
         arătat de asemenea că, în observațiile sale pe fond, chiar Gebr. Weber a arătat că, pentru a se putea răspunde la prima întrebare,
         este important să se cunoască întinderea obligației de înlocuire a bunului neconform rezultată din articolul 3 alineatul (3)
         din directivă și, în consecință, să se obțină un răspuns la a doua întrebare și a sugerat examinarea mai întâi a acestei întrebări.

      39      În consecință, excepția de inadmisibilitate invocată de Gebr. Weber trebuie respinsă.

       Cu privire la obligația vânzătorului de a asigura ridicarea bunului neconform și instalarea bunului de înlocuire
      40      Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate în cauza C‑65/09, precum și al primei și al celei de a doua întrebări
         formulate în cauza C‑87/09, care trebuie examinate împreună, instanțele de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul
         3 alineatul (2) și alineatul (3) al treilea paragraf din directivă trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care un bun
         de consum neconform care, anterior apariției defectului, a fost instalat de consumator în conformitate cu natura sa și cu
         scopul pentru care a fost solicitat este repus în conformitate prin înlocuire, vânzătorul este obligat fie să ridice chiar
         el bunul din locul unde a fost instalat și să instaleze bunul de înlocuire, fie să suporte cheltuielile aferente acestei ridicări
         și instalării bunului de înlocuire, indiferent de faptul că în contractul de vânzare‑cumpărare nu se prevedea obligația vânzătorului
         de a instala bunul de consum cumpărat inițial.

      41      Gebr. Weber, precum și guvernele german, belgian și austriac consideră că răspunsul la aceste întrebări trebuie să fie negativ.
         Potrivit acestora, termenul „înlocuire” utilizat la articolul 3 alineatul (2) primul paragraf din directivă vizează numai
         livrarea unui bun conform cu contractul de vânzare‑cumpărare și, în consecință, acest articol nu poate impune vânzătorului
         obligații neprevăzute prin acest contract. Astfel de obligații de ridicare a bunului cu defect și de instalare a unui bun
         de înlocuire nu ar rezulta nici din articolul 3 alineatele (3) și (4), potrivit cărora înlocuirea trebuie să aibă loc „gratuit”
         și „fără vreun inconvenient semnificativ pentru consumator”. Astfel, aceste condiții s‑ar raporta numai la livrarea bunului
         de înlocuire și nu ar avea drept obiectiv impunerea în sarcina vânzătorului a unor obligații care depășesc cadrul contractului
         menționat, nici protejarea consumatorului de cheltuielile și de inconvenientele care rezultă din utilizarea pe propria răspundere
         a bunului neconform. În consecință, prejudiciile suferite ca urmare a instalării bunului cu defect de către consumator nu
         ar intra în domeniul de aplicare al directivei, ci, dacă este cazul, ar trebui solicitate în temeiul dreptului național aplicabil
         în materia răspunderii contractuale.

      42      Guvernele spaniol și polonez, precum și Comisia susțin teza contrară. Guvernul spaniol consideră că vânzătorul trebuie să
         suporte toate cheltuielile legate de înlocuirea bunului cu defect, inclusiv cheltuielile de ridicare a acestui bun și pe cele
         de instalare a bunului de înlocuire, în caz contrar consumatorul trebuind să suporte aceste cheltuieli de două ori, ceea ce
         ar fi incompatibil cu nivelul ridicat al protecției urmărit prin directivă. Guvernul polonez subliniază că scopul urmărit
         prin articolul 3 alineatele (3) și (4) din directivă constă în a se garanta că nicio cheltuială pentru punerea în aplicare
         a măsurilor de protecție juridică prevăzute inițial de directivă, respectiv pentru repararea sau pentru înlocuirea bunului
         neconform, nu este suportată de consumator. Potrivit Comisiei, paralelismul instituit la articolul 3 alineatele (2) și (3)
         din directivă între cele două modalități de repunere în conformitate a bunului cu defect permite să se considere că, precum
         reparația, înlocuirea are ca obiect bunul în situația în care se află în momentul în care survine neconformitatea. În cazul
         în care bunul neconform a fost deja instalat, în conformitate cu natura sa și cu scopul pentru care a fost solicitat, bunul
         face obiectul unei repuneri în conformitate în această situație. În consecință, înlocuirea ar trebui efectuată astfel încât
         noul bun să se afle în aceeași situație în care se afla bunul cu defect. În plus, faptul că, în cazul în care vânzătorul nu
         ar ridica bunul neconform, consumatorul ar trebui să îl păstreze pe acesta și nu ar putea utiliza bunul de înlocuire deoarece
         acesta din urmă nu este instalat ar reprezenta un „inconvenient semnificativ pentru consumator”, în sensul articolului 3 alineatul
         (3) menționat.

      43      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 3 alineatul (1) din directivă, vânzătorul este răspunzător
         față de consumator pentru orice neconformitate existentă în momentul livrării bunurilor.

      44      Articolul 3 alineatul (2) din directivă enumeră drepturile pe care un consumator le poate invoca împotriva vânzătorului în
         cazul neconformității bunurilor livrate. În primul rând, consumatorul poate cere ca bunurile să fie repuse în conformitate.
         În cazul în care nu poate obține această repunere în conformitate, acesta poate cere în subsidiar o reducere de preț sau rezoluțiunea
         contractului.

      45      În ceea ce privește repunerea în conformitate a bunului, articolul 3 alineatul (3) din directivă precizează că un consumator
         poate cere vânzătorului să repare bunurile sau poate cere vânzătorului să le înlocuiască, în ambele cazuri gratuit, cu excepția
         cazului în care cererea sa este imposibil de realizat sau este disproporționată.

      46      Curtea a avut deja ocazia de a arăta că rezultă astfel din modul de redactare a articolului 3 din directivă, precum și, de
         altfel, din lucrările pregătitoare relevante ale acesteia că legiuitorul comunitar a înțeles să facă din gratuitatea repunerii
         în conformitate a bunurilor de către vânzător un element esențial al protecției pe care această directivă o garantează consumatorilor.
         Această obligație de gratuitate a repunerii bunurilor în conformitate care îi revine vânzătorului, sub forma reparării sau
         a înlocuirii bunurilor neconforme, urmărește protejarea consumatorilor de riscul costurilor financiare care i‑ar putea descuraja
         să își invoce drepturile în lipsa unei astfel de protecții (a se vedea Hotărârea din 17 aprilie 2008, Quelle, C‑404/06, Rep.,
         p. I‑2685, punctele 33 și 34).

      47      Or, se impune să se constate că, dacă un consumator, în cazul înlocuirii unui bun neconform, nu poate solicita vânzătorului
         să asigure ridicarea acestuia din locul în care a fost instalat în conformitate cu natura și cu scopul pentru care a fost
         solicitat și instalarea bunului de înlocuire în același loc, această înlocuire ar determina pentru consumator costuri financiare
         suplimentare, pe care nu ar fi trebuit să le suporte în cazul în care vânzătorul ar fi executat corect contractul de vânzare‑cumpărare.
         Astfel, în cazul în care vânzătorul ar fi livrat de la bun început un bun conform cu contractul amintit, consumatorul nu ar
         fi suportat decât o singură dată cheltuielile de instalare și nu ar fi trebuit să suporte cheltuielile de ridicare a bunului
         cu defect.

      48      Interpretarea articolului 3 din directivă în sensul că nu ar obliga vânzătorul să asigure ridicarea bunului neconform și instalarea
         bunului de înlocuire ar avea astfel drept consecință suportarea de către consumator, în scopul de a putea exercita drepturile
         care îi sunt conferite prin articolul menționat, a acestor cheltuieli suplimentare rezultate din livrarea de către vânzător
         a unui bun neconform.

      49      În această ipoteză, contrar prevederilor articolului 3 alineatele (2) și (3) din directivă, înlocuirea acestui bun nu s‑ar
         efectua gratuit pentru consumator.

      50      Desigur, cheltuielile de ridicare a bunului neconform și de instalare a bunului de înlocuire nu se numără printre cele prevăzute
         expres la articolul 3 alineatul (4) din directivă, care definește termenul „gratuit” drept „costurile necesare suportate pentru
         a aduce bunurile la conformitate, în special costul expedierii prin poștă, al forței de muncă și al materialelor”. Totuși,
         Curtea a decis deja că din faptul că legiuitorul Uniunii utilizează locuțiunea adverbială „în special” rezultă că această
         enumerare are un caracter exemplificativ, și nu exhaustiv (a se vedea Hotărârea Quelle, citată anterior, punctul 31). În plus,
         aceste cheltuieli sunt necesare pentru a se putea efectua înlocuirea bunului neconform și constituie, în consecință, „costurile
         necesare suportate pentru a aduce bunurile la conformitate”, în sensul articolului 3 alineatul (4).

      51      Pe de altă parte, astfel cum a arătat Comisia, reiese din economia articolului 3 alineatele (2) și (3) din directivă că ambele
         modalități de aducere la conformitate menționate la articolul amintit urmăresc asigurarea aceluiași nivel de protecție a consumatorilor.
         Or, nu este contestat faptul că repararea unui bun neconform se efectuează, în general, asupra acestui bun în situația în
         care se afla în momentul apariției defectului, astfel încât consumatorul să nu suporte, în acest caz, cheltuieli cu ridicarea
         și cu noua instalare.

      52      În plus, trebuie arătat că, în temeiul articolului 3 alineatul (3) din directivă, reparația și înlocuirea unui bun neconform
         trebuie efectuate nu numai gratuit, ci și într‑un termen rezonabil și fără niciun inconvenient semnificativ pentru consumator.
         Această triplă cerință este expresia voinței clare a legiuitorului Uniunii de a asigura consumatorului o protecție efectivă
         (a se vedea în acest sens Hotărârea Quelle, citată anterior, punctul 35).

      53      Având în vedere această voință a legiuitorului, expresia „fără niciun inconvenient semnificativ pentru consumator”, care apare
         la articolul 3 alineatul (3) al treilea paragraf din directivă, nu poate face obiectul interpretării restrictive propuse de
         guvernele german, belgian și austriac. Astfel, nu există dubii că împrejurarea că bunul neconform nu a fost ridicat și că
         bunul de înlocuire nu a fost instalat de vânzător poate constitui un inconvenient major pentru consumator, în special în situații
         precum cele din cauza principală, în care, în scopul de a putea fi utilizat potrivit destinației sale obișnuite, bunul de
         înlocuire trebuie mai întâi instalat, ceea ce necesită ridicarea prealabilă a bunului neconform. În plus, articolul 3 alineatul
         (3) menționat prevede în mod expres că trebuie să se țină seama „de natura bunurilor și scopul pentru care consumatorul a
         solicitat bunurile în cauză”.

      54      În ceea ce privește termenul „înlocuire”, trebuie să se constate că sensul exact al acestuia variază în diferitele versiuni
         lingvistice. În timp ce în anumite versiuni, precum cele în limbile spaniolă („sustitución”), engleză („replacement”), franceză
         („remplacement”), italiană („sostituzione”), olandeză („vervanging”) și portugheză („substituição”), acest termen se referă
         la operațiunea în ansamblul ei, la finalul căreia bunul neconform trebuie efectiv „înlocuit”, impunând astfel vânzătorului
         să realizeze tot ce este necesar pentru a ajunge la acest rezultat, alte versiuni lingvistice, precum în special cea în limba
         germană („Ersatzlieferung”) ar putea sugera o interpretare puțin mai restrânsă. Totuși, astfel cum arată instanțele de trimitere,
         chiar în această ultimă versiune lingvistică, termenul menționat nu se limitează la simpla livrare a unui bun de înlocuire,
         ci, dimpotrivă, ar putea indica existența unei obligații de a înlocui bunul neconform cu acesta.

      55      În plus, o interpretare a articolului 3 alineatele (2) și (3) din directivă în sensul că, în cazul înlocuirii unui bun neconform,
         acesta impune vânzătorului să asigure ridicarea acestui bun din locul în care consumatorul îl instalase în conformitate cu
         natura bunului și cu scopul pentru care a fost solicitat, anterior apariției defectului, iar instalarea bunului de înlocuire
         corespunde scopului directivei, care, astfel cum se precizează în considerentul (1) al acesteia, este să contribuie la realizarea
         unui nivel ridicat de protecție a consumatorului.

      56      Trebuie arătat, în acest context, că o astfel de interpretare nu conduce la un rezultat inechitabil. Astfel, chiar în ipoteza
         în care neconformitatea bunului nu rezultă dintr‑o culpă a vânzătorului, totuși, prin livrarea unui bun neconform, acesta
         nu și‑a executat în mod corect obligația la care s‑a angajat în temeiul contractului de vânzare‑cumpărare și, prin urmare,
         trebuie să își asume consecințele executării necorespunzătoare a acestuia. În schimb, consumatorul, în ceea ce îl privește,
         a plătit prețul de vânzare și, prin urmare, și‑a îndeplinit în mod corect obligația sa contractuală (a se vedea în acest sens
         Hotărârea Quelle, citată anterior, punctul 41). În plus, instalarea cu bună‑credință de către consumator, care a considerat
         că bunul livrat este conform, a bunului cu defect în conformitate cu natura acestuia și cu scopul pentru care l‑a solicitat,
         anterior apariției defectului, nu poate constitui o culpă imputabilă acestui consumator.

      57      În consecință, în situația în care niciuna dintre cele două părți la contract nu a acționat din culpă, este justificat ca
         vânzătorul să suporte costurile ridicării bunului neconform și pe cele ale instalării bunului de înlocuire, dat fiind că,
         pe de o parte, aceste cheltuieli suplimentare ar fi fost evitate dacă vânzătorul și‑ar fi executat corect obligațiile contractuale
         de la bun început și, pe de altă parte, ele sunt necesare în prezent în vederea repunerii bunului în conformitate.

      58      De altfel, interesele financiare ale vânzătorului sunt protejate nu numai prin termenul de prescripție de doi ani prevăzut
         la articolul 5 alineatul (1) din directivă și prin posibilitatea deschisă de articolul 3 alineatul (3) al doilea paragraf
         din directivă de a refuza înlocuirea bunului în cazul în care această despăgubire se dovedește disproporționată în măsura
         în care impune vânzătorului costuri nerezonabile (a se vedea Hotărârea Quelle, citată anterior, punctul 42), ci și prin dreptul,
         reafirmat la articolul 4 din directivă, de a introduce o acțiune în regres împotriva persoanelor responsabile din același
         lanț contractual. Faptul că directiva pune în sarcina vânzătorului răspunderea față de consumator pentru orice neconformitate
         existentă în momentul livrării bunurilor (a se vedea Hotărârea Quelle, citată anterior, punctul 40) se compensează astfel
         cu faptul că, potrivit normelor de drept național aplicabile, vânzătorul poate să se întoarcă împotriva producătorului, a
         unui vânzător anterior din același lanț contractual sau a unui alt intermediar.

      59      Această interpretare a articolului 3 alineatele (2) și (3) din directivă este independentă de aspectul dacă vânzătorul era
         obligat, în temeiul contractului de vânzare‑cumpărare, să instaleze bunul livrat. Astfel, în cazul în care contractul de vânzare‑cumpărare
         stabilește, potrivit articolului 2 din directivă, în ce constă conformitatea acestui bun și, în consecință, în ce constă,
         între altele, neconformitatea, totuși, în cazul existenței unei astfel de neconformități, obligațiile vânzătorului care decurg
         din executarea necorespunzătoare a acestui contract rezultă nu numai din acesta, ci mai ales din normele referitoare la protecția
         consumatorilor și, în special, din cuprinsul articolului 3 din directivă, care impun obligații a căror întindere este independentă
         de prevederile contractului menționat și care, eventual, pot depăși obligațiile prevăzute prin acesta.

      60      Drepturile astfel conferite consumatorilor la articolul 3 din directivă, care vizează nu punerea acestora într‑o situație
         mai avantajoasă decât cea la care puteau avea dreptul în temeiul contractului de vânzare‑cumpărare, ci numai restabilirea
         situației care ar fi existat dacă vânzătorul ar fi livrat de la bun început un bun conform, au caracter obligatoriu pentru
         vânzător, în temeiul articolului 7 din directivă. Pe de altă parte, rezultă din articolul 8 alineatul (2) din directivă că
         protecția prevăzută de directivă este una minimă și că, deși statele membre pot adopta dispoziții mai stricte, acestea nu
         pot aduce atingere garanțiilor prevăzute de legiuitorul Uniunii (a se vedea Hotărârea Quelle, citată anterior, punctul 36).

      61      În fine, în ipoteza în care vânzătorul nu ridică el însuși bunul neconform și nu instalează bunul de înlocuire, revine instanței
         naționale sarcina de a determina care sunt cheltuielile necesare pentru ridicare și instalare, a căror restituire o poate
         pretinde consumatorul.

      62      Rezultă din toate considerațiile de mai sus că articolul 3 alineatele (2) și (3) din directivă trebuie interpretat în sensul
         că, în cazul în care un bun de consum neconform care, anterior apariției defectului, a fost instalat cu bună‑credință de consumator,
         în conformitate cu natura sa și cu scopul pentru care a fost solicitat, este repus în conformitate prin înlocuire, vânzătorul
         are fie obligația de a ridica el însuși acest bun din locul unde a fost instalat și de a instala în locul respectiv bunul
         de înlocuire, fie obligația de a suporta cheltuielile necesare aferente acestei ridicări și instalării bunului de înlocuire.
         Această obligație a vânzătorului există independent de aspectul dacă, în temeiul contractului de vânzare‑cumpărare, acesta
         avea obligația de a instala bunul de consum cumpărat inițial.

       Cu privire la posibilitatea vânzătorului de a refuza suportarea cheltuielilor disproporționate de ridicare a bunului cu defect
            și de instalare a bunului de înlocuire
      63      Prin intermediul primei întrebări în cauza C‑65/09, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul
         3 alineatul (3) primul și al doilea paragraf din directivă trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca vânzătorul,
         în temeiul dreptului național, să refuze înlocuirea bunului neconform pentru motivul că această înlocuire, în considerarea
         obligației de a ridica acest bun din locul în care a fost instalat și de a instala în locul respectiv bunul de înlocuire,
         presupune cheltuieli disproporționate în raport cu valoarea bunului în cazul în care ar fi fost conform și cu însemnătatea
         neconformității.

      64      Gebr. Weber, precum și guvernele german și austriac propun să se răspundă negativ la această întrebare. Astfel, directiva
         nu ar putea avea drept obiectiv să impună vânzătorului suportarea unor costuri nerezonabile din punct de vedere economic în
         cazul în care nu există decât o singură modalitate de despăgubire. În plus, modul de redactare a articolului 3 alineatul (3)
         nu conține nicio indicație privind acest aspect. În continuare, având în vedere economia articolului menționat, s‑ar impune
         cu atât mai mult să se recurgă într‑un astfel de caz la criteriile prevăzute la alineatul (3) al doilea paragraf, a căror
         enumerare nu ar fi exhaustivă. Pe de altă parte, deși comparația cu costurile rezultate din despăgubirea alternativă este
         desigur imposibilă, totuși o eventuală disproporție ar putea fi examinată cu ajutorul celorlalte criterii enumerate la paragraful
         menționat. De altfel, având în vedere scopul acestei dispoziții, care constă în protejarea vânzătorului de inconveniente economice
         nerezonabile, s‑ar impune să se dea acesteia o interpretare care asigură o astfel de protecție și în lipsa unei despăgubiri
         alternative.

      65      În schimb, guvernele belgian, spaniol și polonez, precum și Comisia pledează pentru un răspuns afirmativ la întrebarea menționată.
         Acestea arată că rezultă cu claritate din cuprinsul articolului 3 alineatul (3) al doilea paragraf din directivă că acesta
         se referă numai la disproporția relativă, ceea ce ar fi de altfel confirmat prin considerentul (11) al directivei. Obiectivul
         dispoziției menționate ar fi să se evite eventualul abuz de drept din partea consumatorului prin solicitarea de la vânzător
         a unei modalități de repunere în conformitate, în condițiile în care cealaltă modalitate ar fi mai puțin oneroasă pentru vânzător
         și ar conduce la același rezultat. Or, în timp ce ambele modalități de repunere în conformitate ar urmări protejarea acelorași
         interese ale consumatorului, respectiv executarea obligațiilor contractuale și posibilitatea de a dispune de un bun conform,
         mijloacele subsidiare, care constau în reducerea prețului sau în rezoluțiunea contractului nu ar permite protejarea acestor
         interese. În cazul în care vânzătorul ar putea refuza unica despăgubire posibilă în temeiul disproporției absolute a acesteia,
         consumatorul nu ar avea la dispoziție decât mijloacele subsidiare menționate, contrar economiei articolului 3 menționat, care
         acordă prioritate menținerii reciprocității obligațiilor care decurg din contractul de vânzare‑cumpărare și scopului directivei,
         respectiv să contribuie la realizarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorului. Comisia adaugă totuși că nu este exclus
         ca situațiile extreme, atunci când unica despăgubire posibilă implică un cost considerabil disproporționat față de interesul
         consumatorului de a obține acea despăgubire, să constituie cazuri de imposibilitate în sensul articolului 3 alineatul (3)
         primul paragraf din directivă.

      66      În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 3 alineatul (3) primul paragraf din directivă, în primul rând,
         consumatorul poate cere vânzătorului să repare bunurile sau poate cere vânzătorului să le înlocuiască, în ambele cazuri gratuit,
         cu excepția cazurilor în care aceasta este imposibilă sau disproporționată.

      67      Articolul 3 alineatul (3) al doilea paragraf precizează că o despăgubire se consideră disproporționată în cazul în care impune
         vânzătorului costuri care, în comparație cu o despăgubire alternativă, sunt nerezonabile, luând în considerare valoarea bunurilor
         în cazul în care nu ar fi existat neconformitatea, însemnătatea neconformității și aspectul dacă despăgubirea alternativă
         ar putea fi executată fără vreun inconvenient semnificativ pentru consumator.

      68      Astfel, se impune să se constate că, deși articolul 3 alineatul (3) primul paragraf din directivă este, în principiu, formulat
         suficient de deschis pentru a putea include și cazuri de disproporție absolută, articolul 3 alineatul (3) al doilea paragraf
         definește termenul „disproporționat” exclusiv în raport cu cealaltă modalitate de despăgubire, limitându‑l astfel la cazurile
         de disproporție relativă. Pe de altă parte, rezultă cu claritate din textul și din economia articolului 3 alineatul (3) din
         directivă că acesta se referă la ambele modalități de despăgubire prevăzute în primul rând, respectiv repararea sau înlocuirea
         bunului neconform.

      69      Aceste constatări sunt confirmate prin considerentul (11) al directivei, care prevede că o despăgubire ar fi disproporționată
         în cazul în care ar impune, în comparație cu o altă despăgubire, costuri nerezonabile și că, pentru a stabili dacă aceste
         costuri sunt nerezonabile, costurile unei despăgubiri ar fi mult mai mari decât costurile celeilalte despăgubiri.

      70      Deși este adevărat, astfel cum arată Gebr. Weber și guvernul german, că anumite versiuni lingvistice ale acestui considerent
         (11), între care în special cea în limba germană, sunt oarecum ambigue întrucât fac trimitere la „aceste despăgubiri”, la
         plural, totuși un număr semnificativ de versiuni lingvistice, precum cele în limbile engleză, franceză, italiană, olandeză
         și portugheză, nu lasă să persiste niciun dubiu cu privire la faptul că legiuitorul a intenționat să se refere în considerentul
         menționat, la fel ca în articolul 3 alineatul (3) din directivă, care este formulat la singular în toate aceste versiuni lingvistice,
         inclusiv în cea în limba germană, numai la cealaltă modalitate de despăgubire prevăzută în primul rând prin această dispoziție,
         respectiv repararea bunului neconform sau înlocuirea acestuia.

      71      În consecință, reiese că legiuitorul Uniunii a intenționat să acorde vânzătorului dreptul de a refuza repararea sau înlocuirea
         bunului cu defect numai în cazul imposibilității sau al disproporției relative. În ipoteza în care numai una dintre aceste
         două despăgubiri este posibilă, vânzătorul nu poate refuza, așadar, unica despăgubire care permite repunerea bunului în conformitate
         cu contractul.

      72      Astfel cum au arătat guvernele belgian și polonez, precum și Comisia, această opțiune preferată de legiuitorul Uniunii la
         articolul 3 alineatul (3) al doilea paragraf din directivă este legată de faptul că directiva acordă preferință executării
         contractului, în interesul ambelor părți la acesta, prin intermediul celor două modalități de despăgubire prevăzute în primul
         rând, în raport cu anularea contractului sau cu reducerea prețului de vânzare. Această alegere se explică și prin împrejurarea
         că, în general, aceste două ultime mijloace subsidiare nu permit asigurarea aceluiași nivel de protecție a consumatorului
         precum repunerea în conformitate a bunului.

      73      Deși articolul 3 alineatul (3) al doilea paragraf din directivă se opune, în consecință, ca o legislație națională să acorde
         vânzătorului dreptul de a refuza unica despăgubire posibilă, în temeiul disproporției absolute a acesteia, același articol
         permite totuși o protecție eficace a intereselor financiare legitime ale vânzătorului, care se adaugă, astfel cum s‑a constatat
         la punctul 58 din prezenta hotărâre, la cea prevăzută la articolele 4 și 5 din directivă.

      74      În această privință, trebuie arătat că, în ceea ce privește tocmai situația specifică vizată de instanța de trimitere, în
         care înlocuirea bunului cu defect, drept unica despăgubire posibilă, determină costuri disproporționate ca urmare a necesității
         de a ridica bunul neconform din locul în care a fost instalat și de a instala bunul de înlocuire, articolul 3 alineatul (3)
         din directivă nu se opune ca, dacă este necesar, dreptul consumatorului la restituirea cheltuielilor de ridicare a bunului
         cu defect și de instalare a bunului de înlocuire să fie limitat la o sumă proporțională cu valoarea bunului în cazul în care
         ar fi fost conform și cu însemnătatea neconformității. Astfel, o asemenea limitare nu aduce atingere dreptului consumatorului
         de a solicita înlocuirea bunului neconform.

      75      În acest cadru, se impune să se sublinieze că articolul 3 urmărește să stabilească un echilibru corect între interesele consumatorului
         și cele ale vânzătorului, garantând celui dintâi, în calitate de parte defavorizată la contract, o protecție completă și eficientă
         împotriva unei executări necorespunzătoare de către vânzător a obligațiilor sale contractuale, permițând în același timp să
         se țină seama de considerațiile de ordin economic invocate de acesta din urmă.

      76      Examinând dacă este necesar să se reducă în acțiunea principală dreptul consumatorului la restituirea cheltuielilor de ridicare
         a bunului neconform și de instalare a bunului de înlocuire, instanța de trimitere va trebui să țină seama, pe de o parte,
         de valoarea bunului în cazul în care ar fi fost conform și de însemnătatea neconformității, precum și, pe de altă parte, de
         scopul directivei care constă în a contribui la realizarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorului. Astfel, posibilitatea
         de a realiza o astfel de reducere nu poate avea drept consecință golirea de substanță, în practică, a dreptului consumatorului
         la restituirea acestor cheltuieli în cazul în care, anterior apariției defectului, a instalat cu bună‑credință bunul cu defect
         în conformitate cu natura sa și cu utilizarea pentru care a fost solicitat.

      77      În sfârșit, în ipoteza unei reduceri a dreptului la rambursarea cheltuielilor menționate, se impune să se acorde consumatorului
         posibilitatea de a solicita, în locul înlocuirii bunului neconform, o reducere corespunzătoare a prețului sau rezoluțiunea
         contractului, în conformitate cu articolul 3 alineatul (5) ultima liniuță din directivă, dat fiind că imposibilitatea consumatorului
         de a obține repunerea în conformitate a bunului cu defect altfel decât prin suportarea unei părți din aceste cheltuieli constituie
         un inconvenient semnificativ pentru acesta.

      78      Rezultă din toate considerațiile de mai sus că articolul 3 alineatul (3) din directivă trebuie interpretat în sensul că se
         opune ca o legislație națională să acorde vânzătorului dreptul de a refuza înlocuirea unui bun neconform, atunci când este
         unica despăgubire posibilă, pentru motivul că, în considerarea obligației de a ridica acest bun din locul în care a fost instalat
         și de a instala bunul de înlocuire în locul respectiv, înlocuirea menționată presupune costuri disproporționate în raport
         cu valoarea bunului în cazul în care ar fi fost conform și cu însemnătatea neconformității. Această dispoziție nu se opune
         totuși ca, într‑un astfel de caz, dreptul consumatorului la restituirea cheltuielilor de ridicare a bunului cu defect și de
         instalare a bunului de înlocuire să fie limitat la suportarea de către vânzător a unei sume proporționale.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      79      Întrucât, în privința părților din acțiunile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanțele de
         trimitere, este de competența acestora să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru
         a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 3 alineatele (2) și (3) din Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind
            anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care un
            bun de consum neconform care, anterior apariției defectului, a fost instalat cu bună‑credință de consumator, în conformitate
            cu natura sa și cu scopul pentru care a fost solicitat, este repus în conformitate prin înlocuire, vânzătorul are fie obligația
            de a ridica el însuși acest bun din locul unde a fost instalat și de a instala în locul respectiv bunul de înlocuire, fie
            obligația de a suporta cheltuielile necesare aferente acestei ridicări și instalării bunului de înlocuire. Această obligație
            a vânzătorului există independent de aspectul dacă, în temeiul contractului de vânzare‑cumpărare, acesta avea obligația de
            a instala bunul de consum cumpărat inițial.
      2)      Articolul 3 alineatul (3) din Directiva 1999/44 trebuie interpretat în sensul că se opune ca o legislație națională să acorde
            vânzătorului dreptul de a refuza înlocuirea unui bun neconform, atunci când este unica despăgubire posibilă, pentru motivul
            că, în temeiul obligației de a ridica acest bun din locul în care a fost instalat și de a instala bunul de înlocuire în locul
            respectiv, înlocuirea menționată presupune costuri disproporționate în raport cu valoarea bunului în cazul în care ar fi fost
            conform și cu însemnătatea neconformității. Această dispoziție nu se opune totuși ca, într‑un astfel de caz, dreptul consumatorului
            la restituirea cheltuielilor de ridicare a bunului cu defect și de instalare a bunului de înlocuire să fie limitat la suportarea
            de către vânzător a unei sume proporționale.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din data de 13 decembrie 2007. # Tamara Diomede Basili împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari - Acțiune în anular. # Cauza F-108/06.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua)
      13 decembrie 2007
      Cauza F‑108/06
      Tamara Diomede Basili
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei – Exercițiul de evaluare 2004 – Acțiune în anulare – Reprezentanți ai personalului – Aviz al grupului ad‑hoc”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care doamna Diomede Basili solicită anularea raportului asupra
         evoluției carierei întocmit în privința sa pentru perioada 1 ianuarie-31 decembrie 2004

      Decizia: Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei – Întocmire – Funcționari care exercită atribuții de reprezentare
            a personalului
      (Statutul funcționarilor, anexa II art. 1 al șaselea paragraf)
      2.      Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei – Întocmire
      1.      Deși, potrivit articolului 6 alineatul (3) litera (c) din Dispozițiile generale de punere în aplicare a articolului 43 din
         statut adoptate de Comisie, evaluatorii și validatorii sunt obligați să consulte grupul ad‑hoc și să țină cont de avizul acestuia
         la întocmirea raportului asupra evoluției carierei unui funcționar care exercită activități de reprezentare a personalului,
         ei nu sunt obligați să urmeze acest aviz. În cazul în care nu îl urmează, aceștia sunt obligați să explice rațiunile pentru
         care s‑au îndepărtat de la acesta.

      În plus, nu rezultă din nicio prevedere din statut sau din dispozițiile generale de punere în aplicare că obligația care revine
         evaluatorului și validatorului de a ține cont de avizul grupului ad‑hoc i‑ar constrânge să acorde unui funcționar puncte speciale,
         care se adaugă celor referitoare la evaluarea activităților sale exercitate la locul de muncă.

      O astfel de obligație nu decurge nici în mod implicit din articolul 1 ultimul paragraf din anexa II la statut, potrivit căruia
         un funcționar nu poate suferi niciun prejudiciu din cauza exercitării funcțiilor de reprezentant al personalului.

      (a se vedea punctele 37, 38 și 47)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 25 octombrie 2005, Fardoom și Reinard/Comisia, T‑43/04, RecFP, p. I‑A‑329 și II‑1465, punctul
         87; 17 mai 2006, Lavagnoli/Comisia, T‑95/04, Rec., p. I‑A‑121 și II‑569, punctul 84

      2.      Normele din Dispozițiile generale de punere în aplicare a articolului 43 din statut adoptate de Comisie, referitoare la repartizarea
         competențelor pentru exercitarea atribuțiilor de evaluator, de validator și, respectiv, de evaluator de apel în cadrul procedurii
         de evaluare a unui funcționar, reprezintă norme de organizare internă a instituției. O derogare de la aceste norme nu poate
         determina nulitatea unui act al administrației decât în cazul în care o astfel de derogare riscă să aducă atingere unei garanții
         acordate funcționarilor prin statut sau normelor privind buna administrare în domeniul gestionării personalului.

      (a se vedea punctul 61)
      Trimitere la:
      Curte: 30 mai 1973, De Greef/Comisia, 46/72, Rec., p. 543, punctul 18; Drescig/Comisia, 49/72, Rec., p. 565, punctul 10
      Tribunalul de Primă Instanță: 7 februarie 2007, Caló/Comisia, T‑118/04 și T‑134/04, RecFP, p. I‑A‑2‑0000 și II‑A‑2‑0000, punctele
         67 și 68


Hotărârea Curții din data de 21 martie 1974. # Irlanda împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Cauza 151-73.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 19 noiembrie 2009.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. zoo împotriva Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Cauze conexate T-425/07 și T-426/07.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)
      19 noiembrie 2009 (
            *1
         )
      „Marcă comunitară — Cereri de înregistrare a mărcilor comunitare figurative 100 și 300 — Declarație privind întinderea protecției — Articolul 38 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 37 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009] — Lipsa caracterului distinctiv”
      În cauzele conexate T-425/07 și T-426/07,

         Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o., cu sediul în Częstochowa (Polonia), reprezentată de D. Rzążewska, avocat,
      reclamantă,
      împotriva

         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul O. Montalto și de doamna K. Zajfert, în calitate de agenți,
      pârât,
      având ca obiect două acțiuni formulate împotriva Deciziilor Camerei a patra de recurs a OAPI din 3 septembrie 2007 (cauzele R 1274/2006-4 și R 1275/2006-4), privind cererile de înregistrare a mărcilor figurative 100 și 300 ca mărci comunitare,
      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a doua),
      compus din doamnele I. Pelikánová, președinte, K. Jürimäe și domnul S. Soldevila Fragoso (raportor), judecători,
      grefier: doamna K. Pocheć, administrator,
      având în vedere cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 16 noiembrie 2007,
      având în vedere memoriile în răspuns depuse la grefa Tribunalului la 21 februarie 2008,
      având în vedere Ordonanța din 27 februarie 2008 privind conexarea cauzelor T-425/07 și T-426/07 pentru buna desfășurare a procedurilor scrise și orale,
      având în vedere Ordonanța din 29 aprilie 2009 privind conexarea cauzelor T-425/07 și T-426/07 în vederea pronunțării hotărârii,
      în urma ședinței din 26 noiembrie 2008,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 15 iunie 2004, reclamanta, Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o., a depus două cereri de înregistrare a unor mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din privind marca comunitară (JO L 78, p. 1)].

               2

               Mărcile a căror înregistrare a fost solicitată sunt semnele figurative 100 și 300 reproduse mai jos:

               3

               Produsele și serviciile pentru care s-a solicitat înregistrarea mărcilor fac parte din clasele 16, 28 și 41 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri:

                        —

                        „afișe; albume; carnete; reviste; formulare; tipărituri; ziare; calendare; cuvinte încrucișate; rebusuri”, din clasa 16;

                        —

                        „puzzle-uri interactive; enigme; puzzle-uri”, din clasa 28;

                        —

                        „organizarea de competiții; editări de texte”, din clasa 41.

               4

               Prin scrisoarea din 4 aprilie 2006, examinatorul a informat reclamanta că semnele nu erau susceptibile de a fi înregistrate pentru toate produsele desemnate, conform articolului 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul nr. 207/2009]. În răspunsurile din , reclamanta și-a menținut poziția.

               5

               La 9 august 2006, examinatorul a refuzat înregistrarea semnelor 100 și 300 în temeiul articolului 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul nr. 40/94 pentru următoarele produse:

                        —

                        „afișe; carnete; reviste; tipărituri; ziare”, din clasa 16;

                        —

                        „puzzle-uri interactive; enigme; puzzle-uri”, din clasa 28.

                  Examinatorul a apreciat că aceste semne constituie indicații descriptive, iar culorile și elementele grafice utilizate nu pot infirma această concluzie.

               6

               La 27 septembrie 2006, reclamanta a introdus două recursuri împotriva deciziilor examinatorului.

               7

               La 22 februarie 2007, președintele Camerei a patra de recurs a invitat recurenta, conform articolului 38 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 37 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009] să declare în termen de două luni că renunță la invocarea unui drept exclusiv asupra cifrelor 100 și 300 incluse în mărcile solicitate. Prin două scrisori din , recurenta a refuzat să facă declarațiile solicitate, invocând caracterul înregistrabil al cifrelor. În consecință, camera de recurs a respins recursurile prin două decizii din (denumite în continuare „deciziile atacate”).

         Concluziile părților

               8

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea în întregime a deciziilor atacate;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               9

               OAPI solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunilor;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

               10

               Reclamanta formulează cu titlu introductiv o observație cu privire la caracterul înregistrabil al cifrelor și invocă, în esență, trei motive în susținerea acțiunilor. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 38 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, al doilea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 și al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din același regulament.

         Observație introductivă

      Argumentele părților

               11

               Reclamanta susține că articolul 4 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 4 din Regulamentul nr. 207/2009) enunță un principiu general potrivit căruia cifrele pot fi înregistrate ca mărci și nu există niciun motiv pentru ca cifrele să nu poată să servească pentru a distinge, pe piață, produsele sau serviciile provenind de la diverși concurenți.

               12

               OAPI apreciază că acest principiu este corect, dar nu privește decât capacitatea abstractă a cifrelor de a distinge, pe piață, produsele și serviciile. Această capacitate abstractă ar fi o condiție necesară, dar insuficientă pentru înregistrare, întrucât semnele ar trebui de asemenea să îndeplinească cerințele prevăzute la articolul 7 din Regulamentul nr. 40/94.

         Aprecierea Tribunalului

               13

               Rezultă în mod clar din modul de redactare a articolului 4 din Regulamentul nr. 40/94 că cifrele pot fi înregistrate ca mărci comunitare.

               14

               Cu toate acestea, pentru a fi înregistrat, orice semn trebuie să îndeplinească condițiile prevăzute la articolul 7 din Regulamentul nr. 40/94, care împiedică înregistrarea semnelor ce nu sunt apte să îndeplinească, în percepția consumatorului, funcția de indicație a originii comerciale a produselor și a serviciilor menționate în cererea de înregistrare [Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2008, Hartmann/OAPI (E), T-302/06, nepublicată în Repertoriu, punctele 29 și 30]. Prin urmare, o cifră ar putea fi înregistrată ca marcă comunitară numai dacă are caracter distinctiv în raport cu produsele și cu serviciile desemnate în cererea de înregistrare și dacă nu constituie o simplă descriere a acestor produse și servicii.

         Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 38 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94

      Argumentele părților

               15

               Reclamanta apreciază că cerința privind declarația de renunțare la invocarea unor drepturi exclusive asupra unui element oarecare al mărcilor solicitate este lipsită de orice temei, dat fiind că toate elementele componente ale mărcilor respective și, în special, elementele numerice „100” și „300” au caracter distinctiv. Aceasta precizează că, și în cazul în care unul dintre aceste elemente ar fi lipsit de caracter distinctiv, acesta ar dobândi un astfel de caracter în combinație cu alte elemente, întrucât, potrivit jurisprudenței Curții, caracterul distinctiv al mărcilor trebuie apreciat în raport cu impresia de ansamblu pe care o produc aceste elemente.

               16

               Reclamanta mai susține că înregistrarea anterioară a semnelor 100 și 200, a căror grafică ar fi mai puțin dezvoltată decât cea a mărcilor solicitate, ar fi determinat-o să acționeze cu încredere în dreptul și în interpretarea pe care OAPI a dat-o cu privire la aceste semne.

               17

               OAPI solicită respingerea motivului.

         Aprecierea Tribunalului

               18

               Atunci când o marcă conține un element lipsit de caracter distinctiv și când includerea acestui element poate genera îndoieli cu privire la întinderea protecției acordate, articolul 38 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 prevede posibilitatea OAPI de a cere solicitantului, ca o condiție pentru înregistrare, să declare că nu va invoca niciun drept exclusiv asupra acestui element.

               19

               Rolul acestor declarații, cunoscute în practică drept „disclaimers”, este acela de a evidenția faptul că dreptul exclusiv recunoscut titularului unei mărci nu se extinde asupra elementelor nedistinctive care o compun. În acest mod, eventualii solicitanți vor putea ști că elementele nedistinctive ale unei mărci înregistrate, care fac obiectul unei astfel de declarații, rămân disponibile.

               20

               Conținutul articolului 38 din Regulamentul nr. 40/94 este clarificat de norma 11 alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului nr. 40/94 (JO L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189). În particular, norma 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 prevede consecințele nedepunerii declarației solicitate de OAPI. Astfel, dacă solicitantul nu depune declarația solicitată de OAPI în termenul stabilit, acesta din urmă poate respinge cererea în întregime sau în parte.

               21

               În cazul în speță, se pune problema de a stabili dacă, pentru a invoca împotriva reclamantei nedepunerea unei declarații potrivit articolului 38 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, camera de recurs putea să aprecieze în mod întemeiat, pe de o parte, că elementele „100” și „300” ale mărcilor solicitate erau lipsite de caracter distinctiv și, pe de altă parte, că includerea lor în mărcile solicitate putea genera îndoieli cu privire la întinderea protecției acordate acestora.

               22

               În primul rând, referitor la existența în cadrul mărcilor solicitate a unor elemente lipsite de caracter distinctiv, trebuie precizat că, parțial, camera de recurs a făcut trimitere la Decizia sa din 7 august 2006 (cauza R 447/2006-4) privind cererea de înregistrare a mărcii verbale 1000 (punctele 18 din deciziile atacate). În această privință, trebuie subliniat că, potrivit unei jurisprudențe constante, o decizie poate fi considerată suficient de motivată atunci când face trimitere în mod expres la un alt document comunicat reclamantului, precum în cazul în speță [a se vedea Hotărârea Tribunalului din , Reber/OAPI – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T-304/06, Rep., p. II-1927, punctul 48 și jurisprudența citată].

               23

               În Decizia din 7 august 2006, camera de recurs a apreciat, în esență, că cifra 1000 poate să servească pentru a desemna conținutul broșurilor și al periodicelor care fac pare din clasa 16. Camera de recurs face trimitere la această decizie pentru a susține în speță că elementele „100” și „300” pot desemna cantitatea, conținutul sau ediția produselor acoperite din clasa 16. Pe de altă parte, aceasta consideră că elementele respective pot desemna diversele componente ale produselor acoperite din clasa 28.

               24

               Deși camera de recurs nu a indicat nimic în această privință, trebuie apreciat că aceste produse se adresează marelui public. Întrucât cifrele 100 și 300 pot fi înțelese în toate limbile comunitare, publicul vizat este compus, așadar, din consumatorii medii ai produselor în cauză din întreaga Comunitate Europeană.

               25

               În speță, cifrele 100 și 300 se referă la cantități și vor fi percepute de consumatorul mediu imediat și fără nicio reflecție suplimentară ca fiind o descriere a caracteristicilor produselor în discuție, în special a numărului de afișe din loturile la vânzare, a numărului de pagini ale publicațiilor sau a numărului de piese de puzzle și de enigme, care determină gradul lor de dificultate, caracteristici care sunt esențiale la luarea deciziei de cumpărare. Prin urmare, publicul relevant va percepe aceste elemente numerice în sensul că furnizează informații cu privire la produsele desemnate, iar nu ca indicație a originii produselor în cauză.

               26

               Această concluzie nu poate fi modificată de argumentele invocate de reclamantă întemeiate pe jurisprudența Curții referitoare la aprecierea caracterului distinctiv al semnelor complexe. Astfel, în speță, nu este vorba de aprecierea caracterului distinctiv al unor mărci compuse din elemente care, luate separat, nu sunt distinctive. Este vorba de aprecierea caracterului distinctiv al acestor elemente pentru a se evita extinderea în mod nelegal asupra acestora a dreptului exclusiv derivând din mărci. Prin urmare, aprecierea caracterului distinctiv al elementelor mărcilor solicitate, în cadrul articolului 38 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, nu trebuie efectuată în raport cu impresia de ansamblu produsă de mărcile respective, ci în raport cu elementele care le compun.

               27

               În al doilea rând, în ceea ce privește existența unor îndoieli cu privire la întinderea protecției, camera de recurs a afirmat, la punctele 19 din deciziile atacate, că nu este posibil să se stabilească elementul din cadrul mărcilor solicitate care ar determina caracterul distinctiv al acestora, împrejurare care ar fi de natură să genereze îndoieli cu privire la întinderea protecției acordate. Astfel, în speță, elementele figurative ale mărcilor solicitate, mai precis culorile, chenarele, panglicile și prezentarea grafică utilizată, sunt prea banale pentru a se impune percepției consumatorilor. În schimb, cifrele, ca elemente verbale unice, pot atrage mai mult atenția consumatorilor vizați și ocupă astfel o poziție dominantă în impresia produsă de mărcile solicitate.

               28

               Dacă nu ar fi impusă nicio condiție pentru înregistrarea mărcilor solicitate, s-ar putea crea, așadar, impresia că drepturile exclusive s-ar extinde la elementele „100” și „300”, împiedicând, prin urmare, utilizarea lor în cadrul altor mărci. În consecință, camera de recurs a apreciat în mod întemeiat că includerea acestor semne în mărcile solicitate ar putea genera îndoieli cu privire la întinderea protecției acordate acestora.

               29

               Or, prin scrisorile din 15 iunie 2007, reclamanta a refuzat să formuleze declarațiile de renunțare la invocarea unor drepturi exclusive asupra acestor elemente, invocând caracterul înregistrabil al cifrelor 100 și 300. Aceste scrisori au ajuns în fapt după împlinirea termenului de două luni stabilit de președintele camerei de recurs, fără ca reclamanta să fi putut demonstra, în pofida susținerilor făcute în ședință, că i-ar fi fost acordat un termen suplimentar. Întrucât reclamanta nu a depus declarațiile prevăzute la articolul 38 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, precum și la norma 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95, camera de recurs a refuzat în mod corect înregistrarea mărcilor solicitate în temeiul normei 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95.

               30

               Această concluzie nu poate fi infirmată de argumentul reclamantei, întemeiat pe faptul că semnele 100 și 200, a căror grafică ar fi mai puțin dezvoltată decât cea a mărcilor solicitate, au fost înregistrate de OAPI ca mărci comunitare pentru produse din clasele 16 și 28. În această privință, trebuie remarcat că legalitatea deciziilor camerei de recurs trebuie apreciată numai în temeiul Regulamentului nr. 40/94, iar nu pe baza unei practici decizionale a OAPI [Hotărârea Tribunalului din 21 aprilie 2004, Concept/OAPI (ECA), T-127/02, Rec., p. II-1113, punctul 71, și Hotărârea Tribunalului din , Euro-Information/OAPI (CYBERCREDIT, CYBERGESTION, CYBERGUICHET, CYBERBOURSE și CYBERHOME), T-211/06, T-213/06, T-245/06, T-155/07 și T-178/07, nepublicată în Repertoriu, punctul 44]. În plus, în măsura în care acest argument ar trebui considerat că se întemeiază pe o încălcare a principiului egalității de tratament, rezultă dintr-o jurisprudență constantă că acest principiu nu poate fi invocat decât în cadrul respectării principiului legalității, conform căruia nimeni nu poate invoca în folosul său o nelegalitate comisă în favoarea altuia [Hotărârea Tribunalului din , Streamserve/OAPI (STREAMSERVE), T-106/00, Rec., p. II-723, punctul 67, și Hotărârea Tribunalului din , Camper/OAPI – JC (BROTHERS by CAMPER), T-43/05, nepublicată în Recueil, punctele 93-95].

               31

               Prin urmare, rezultă din considerațiile precedente că primul motiv trebuie respins.

               32

               Întrucât camera de recurs nu și-a întemeiat deciziile atacate pe lipsa caracterului distinctiv și nici pe caracterul descriptiv al mărcilor solicitate apreciate în funcție de impresia globală pe care o produc, ci pe faptul că acestea conțin elemente cărora li se aplică articolul 38 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, al doilea și al treilea motiv, întemeiate pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) și a articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, sunt inoperante.

               33

               În consecință, prezentele acțiuni trebuie respinse în întregime.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               34

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor OAPI.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a doua)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunile.

                           2)

                           Obligă Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. la plata cheltuielilor de judecată.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 19 noiembrie 2009.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: poloneza.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (judecător unic) din data de 12 decembrie 2007. # Carlo Pagliacci împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Concurs general. # Cauza T-307/04.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (judecător unic)
      12 decembrie 2007
      Cauza T‑307/04
      Carlo Pagliacci
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcționari – Concurs general – Neînscriere pe lista de rezervă – Încălcarea anunțului de concurs – Diplome și experiență profesională necesare”
      Obiectul: Acțiune având ca obiect o cerere de anulare a deciziei comisiei de evaluare a concursului COM/A/1/02 prin care se atribuie
         reclamantului o notă insuficientă la examene pentru înscrierea pe lista laureaților

      Decizia: Anulează decizia comisiei de evaluare a concursului COM/A/1/02 prin care se atribuie domnului Carlo Pagliacci o notă insuficientă
         la examene pentru înscrierea pe lista laureaților. Obligă Comisia la plata cheltuielilor de judecată.

      Sumarul hotărârii
      Funcționari – Concurs – Concurs pe bază de dosare și examene – Condiții de admitere
      (Statutul funcționarilor, anexa III art. 1)
      Comisia de evaluare a unui concurs pe bază de dosare și examene are răspunderea de a aprecia, de la caz la caz, dacă diplomele
         depuse sau experiența profesională a fiecărui candidat corespund nivelului impus de statut și de anunțul de concurs. În această
         privință, comisia de evaluare dispune de o largă putere de apreciere, iar Tribunalul trebuie să se limiteze să verifice dacă
         exercitarea acestei competențe nu este afectată de o eroare vădită.

      Cu toate acestea, fără a aduce atingere puterii sale de apreciere, comisia de evaluare este ținută de textul anunțului de
         concurs astfel cum a fost publicat. Prin urmare, comisia de evaluare săvârșește o eroare vădită de apreciere admițând să participe
         la un concurs un candidat a cărui diplomă de absolvire a studiilor nu îndeplinește condițiile din anunțul de concurs.

      (a se vedea punctele 36-38 și 43)
      Trimitere la: Tribunal 28 noiembrie 1991, Van Hecken/CES, T‑158/89, Rec., p. II‑1341, punctul 22; Tribunal 11 februarie 1999,
         Mertens/Comisia, T‑244/97, RecFP, p. I‑A‑23 și II‑91, punctul 44; Tribunal 21 noiembrie 2000, Carrasco Benítez/Comisia, T‑214/99,
         RecFP, p. I‑A‑257 și II‑1169, punctul 69; Tribunal 13 martie 2002, Bal/Comisia, T‑139/00, RecFP, p. I‑A‑33 și II‑139, punctul
         35; Tribunal 13 martie 2002, Martínez Alarcón și alții/Comisia, T‑357/00, T‑361/00, T‑363/00 și T‑364/00, RecFP, p. I‑A‑37
         și II‑161, punctul 61 și jurisprudența citată; Tribunal 28 noiembrie 2002, Pujals Gomis/Comisia, T‑332/01, RecFP, p. I‑A‑233
         și II‑1155, punctele 39-41; Tribunal 11 mai 2005, de Stefano/Comisia, T‑25/03, RecFP, p. I‑A‑125 și II‑573, punctul 34 și
         jurisprudența citată