title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 12 iunie 2008.#O2 Holdings Limited și O2 (UK) Limited împotriva Hutchison 3G UK Limited.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Regatul Unit.#Mărci - Directiva 89/104/CEE - Articolul 5 alineatul (1) - Drept exclusiv al titularului mărcii - Utilizarea unui semn identic sau similar cu o marcă într-o publicitate comparativă - Limitarea efectelor mărcii - Publicitate comparativă - Directivele 84/450/CEE și 97/55/CE - Articolul 3a alineatul (1) - Condițiile în care publicitatea comparativă este permisă - Utilizarea mărcii unui concurent sau a unui semn similar cu această marcă.#Cauza C-533/06.

text:
      Cauza C‑533/06
      O2 Holdings Limited și O2 (UK) Limited
      împotriva
      Hutchison 3G UK Limited
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]
      „Mărci – Directiva 89/104/CEE – Articolul 5 alineatul (1) – Drept exclusiv al titularului mărcii – Utilizarea unui semn identic sau similar cu o marcă într‑o publicitate comparativă – Limitarea efectelor mărcii – Publicitate comparativă – Directivele 84/450/CEE și 97/55/CE – Articolul 3a alineatul (1) – Condițiile în care publicitatea comparativă este permisă – Utilizarea mărcii unui concurent sau a unui semn similar cu această marcă”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Dreptul titularului unei mărci de a se opune utilizării de către un
            terț a unui semn identic sau similar pentru produse sau servicii identice ori similare
      [Directiva 89/104 a Consiliului, art. 5 alin. (1) și (2)]
      2.        Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Dreptul titularului unei mărci de a se opune utilizării de către un
            terț a unui semn identic sau similar pentru produse sau servicii identice ori similare
      [Directiva 89/104 a Consiliului, art. 5 alin. (1) și (2) și Directiva 84/450 a Consiliului, art. 3a alin. (1)]
      3.        Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Înregistrarea unei noi mărci –Existența unei mărci anterioare identice
            sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice ori similare – Dreptul titularului unei mărci de a se opune
            utilizării de către un terț a unui semn identic sau similar pentru produse sau servicii identice ori similare – Risc de confuzie
      [Directiva 89/104 a Consiliului, art. 4 alin. (1) lit. (b) și art. 5 alin. (1) lit. (b)]
      4.        Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Dreptul titularului unei mărci de a se opune utilizării de către un
            terț a unui semn identic sau similar pentru produse sau servicii identice ori similare
      [Directiva 89/104 a Consiliului, art. 5 alin. (1) lit. (b) și Directiva 84/450 a Consiliului, art. 3a]
      1.        Utilizarea de către persoana care publică reclama, într‑o publicitate comparativă, a unui semn identic sau similar cu marca
         unui concurent în vederea identificării produselor sau a serviciilor oferite de acesta din urmă se analizează ca fiind o utilizare
         chiar pentru produsele sau serviciile persoanei care publică reclama, în sensul articolului 5 alineatele (1) și (2) din Directiva
         89/104 cu privire la mărci.

      Astfel, pe de o parte, articolul 5 alineatele (1) și (2) din Directiva 89/104 trebuie să fie interpretat în sensul că privește
         utilizarea unui semn identic sau similar cu marca pentru produse comercializate sau pentru servicii furnizate de către terț.

      Pe de altă parte, o publicitate prin care persoana care publică reclama compară produsele și serviciile pe care le comercializează
         cu cele ale unui concurent are ca scop, fără îndoială, să promoveze produsele și serviciile acestei persoane care publică
         reclama. Prin intermediul unei astfel de publicități, persoana care publică reclama are ca scop să distingă produsele și serviciile
         sale prin compararea caracteristicilor acestora cu cele ale produselor și ale serviciilor concurente. Această analiză este
         confirmată prin considerentul (15) al Directivei 97/55, în care legiuitorul comunitar a subliniat că scopul publicității comparative
         este de a distinge produsele și serviciile persoanei care publică reclama de cele ale concurentului său.

      (a se vedea punctele 34-36)
      2.        Articolul 5 alineatele (1) și (2) din Prima directivă 89/104 cu privire la mărci și articolul 3a alineatul (1) din Directiva
         84/450 privind publicitatea înșelătoare și comparativă, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/55, trebuie interpretate
         în sensul că titularul unei mărci înregistrate nu este îndreptățit să interzică utilizarea de către un terț a unui semn identic
         sau similar cu marca sa într‑o publicitate comparativă care îndeplinește toate condițiile pentru a fi permisă, prevăzute la
         articolul 3a alineatul (1) menționat.

      Cu toate acestea, atunci când sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva
         89/104 pentru a interzice utilizarea unui semn identic sau similar cu o marcă înregistrată, publicitatea comparativă în cadrul
         căreia este utilizat acest semn nu îndeplinește condiția pentru a fi permisă, prevăzută la articolul 3a alineatul (1) litera
         (d) din Directiva 84/450, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/55.

      Astfel, pe de o parte, în caz de similitudine între marcă și semn și între produse și servicii, riscul de confuzie constituie
         o condiție specifică a protecției. Astfel, articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104 nu are vocație de aplicare
         decât dacă, în considerarea identității sau a similitudinii atât a mărcilor, cât și a produselor sau a serviciilor, există
         un risc de confuzie în percepția publicului. Pe de altă parte, rezultă din articolul 3a alineatul (1) litera (d) din Directiva
         84/450 că o publicitate comparativă nu este permisă decât dacă există un risc de confuzie între persoana care publică reclama
         și un concurent sau între mărcile, bunurile ori serviciile persoanei care publică reclama și cele ale unui concurent. Din
         perspectiva considerentelor (13)-(15) ale Directivei 97/55, noțiunea „confuzie” utilizată atât la articolul 5 alineatul (1)
         litera (b) din Directiva 89/104, cât și la articolul 3a alineatul (1) litera (d) din Directiva 84/450 trebuie să primească
         aceeași interpretare.

      (a se vedea punctele 45-49 și 51 și dispozitiv 1)
      3.        Fără îndoială, noțiunea de risc de confuzie este aceeași la articolul 4 alineatul (1) litera (b) și la articolul 5 alineatul
         (1) litera (b) din Prima directivă 89/104 cu privire la mărci.

      Cu toate acestea, articolul 4 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104 se referă la o cerere de înregistrare a unei mărci.
         După înregistrarea unei mărci, titularul acesteia are dreptul să o utilizeze după cum consideră, astfel încât, în vederea
         aprecierii faptului dacă cererea de înregistrare se încadrează la motivul de refuz prevăzut la această dispoziție, trebuie
         verificat dacă există un risc de confuzie cu marca anterioară a persoanei care formulează opoziție în toate împrejurările
         în care marca solicitată ar putea fi utilizată, dacă ar fi înregistrată.

      În schimb, în ipoteza prevăzută la articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104, terțul utilizator al unui semn
         identic sau similar cu o marcă înregistrată nu pretinde niciun drept de marcă asupra acestui semn, ci îl utilizează într‑o
         situație precisă. În aceste condiții, în vederea aprecierii faptului dacă titularul mărcii înregistrate este îndreptățit să
         se opună acestei utilizări specifice, examinarea trebuie limitată la împrejurările care caracterizează utilizarea respectivă,
         fără a fi necesar să se stabilească dacă o altă utilizare a aceluiași semn care intervine în alte împrejurări ar putea crea
         de asemenea un risc de confuzie.

      (a se vedea punctele 65-67)
      4.        Articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Prima directivă 89/104 cu privire la mărci trebuie interpretat în sensul că titularul
         unei mărci înregistrate nu este îndreptățit să interzică utilizarea de către un terț, într‑o publicitate comparativă, a unui
         semn similar cu această marcă pentru produse sau servicii identice ori similare cu cele pentru care a fost înregistrată marca
         respectivă, atunci când această utilizare nu creează un risc de confuzie în percepția publicului, și acest lucru independent
         de faptul că publicitatea comparativă menționată îndeplinește sau nu îndeplinește toate condițiile pentru a fi permisă prevăzute
         la articolul 3a din Directiva 84/450 privind publicitatea înșelătoare și comparativă, astfel cum a fost modificată prin Directiva
         97/55/CE.

      (a se vedea punctul 69 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      12 iunie 2008(*)

      „Mărci – Directiva 89/104/CEE – Articolul 5 alineatul (1) – Drept exclusiv al titularului mărcii – Utilizarea unui semn identic sau similar cu o marcă într‑o publicitate comparativă – Limitarea efectelor mărcii – Publicitate comparativă – Directivele 84/450/CEE și 97/55/CE – Articolul 3a alineatul (1) – Condițiile în care publicitatea comparativă este permisă – Utilizarea mărcii unui concurent sau a unui semn similar cu această marcă”
      În cauza C‑533/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Court of Appeal
         (England & Wales) (Civil Division) (Regatul Unit), prin Decizia din 14 decembrie 2006, primită de Curte la 28 decembrie 2006,
         în procedura

      O2 Holdings Limited,
      O2 (UK) Limited
      împotriva
      Hutchison 3G UK Limited,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič (raportor) și E. Levits, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul J. Swedenborg, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 noiembrie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru O2 Holdings Limited și O2 (UK) Limited, de domnii R. Arnold, QC, M. Vanhegen, barrister, și J. Stobbs, attorney, împuterniciți
         de doamnele S. Tierney, A. Brodie și S. Magee, solicitors;

      –        pentru Hutchison 3G UK Limited, de domnul G. Hobbs, QC, și de doamna E. Hinsworth, barrister, împuterniciți de domnii L. Silkin,
         G. Crown, N. Walker și S. Jones, solicitors;

      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul W. Wils, în calitate de agent,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 31 ianuarie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 5 alineatul (1) din Prima directivă 89/104/CEE
         a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1,
         Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92), precum și a articolului 3a alineatul (1) din Directiva 84/450/CEE a Consiliului din 10
         septembrie 1984 privind publicitatea înșelătoare și comparativă (JO L 250, p. 17, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 153), astfel
         cum a fost modificată prin Directiva 97/55/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 octombrie 1997 (JO L 290, p. 18,
         Ediție specială, 15/vol. 4, p. 196, denumită în continuare „Directiva 84/450”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între O2 Holdings Limited și O2 (UK) Limited [denumite în continuare
         împreună „O2 și O2 (UK)”], pe de o parte, și, respectiv, Hutchison 3G UK Limited (denumită în continuare „H3G”), pe de altă
         parte, având ca obiect utilizarea de către H3G în cadrul unei publicități comparative a unor mărci ai căror titulari sunt
         O2 și O2 (UK).

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 5 din Directiva 89/104, intitulat „Drepturi conferite de marcă”, prevede:

      „(1)      Marca înregistrată conferă titularului său următoarele drepturi exclusive. Titularul este îndreptățit să interzică oricărui
         terț să utilizeze, fără consimțământul său, în cadrul comerțului:

      (a)      un semn identic mărcii pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care aceasta este înregistrată;
      (b)      un semn pentru care, din cauza identității sau a similitudinii sale cu marca și din cauza identității sau a similitudinii
         produselor sau serviciilor aflate sub incidența mărcii și a semnului, există în mintea publicului un risc de confuzie care
         conține riscul de asociere între semn și marcă.

      (2)      Orice stat membru poate, de asemenea, să prevadă că titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să utilizeze, fără
         consimțământul său, în comerț, orice semn identic sau similar mărcii pentru produse sau servicii care nu sunt similare celor
         pentru care marca este înregistrată, atunci când marca aceasta se bucură de renume în statul membru în cauză și când prin
         utilizarea semnului obține foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau renumele mărcii ori aduce atingere acestora.

      (3)      În temeiul alineatelor (1) și (2), poate fi interzis, inter alia:

      (a)      să se aplice semnul pe produse sau pe ambalajul acestora;
      (b)      să se ofere produsele, să fie comercializate sau să fie deținute în acest scop, sau să se ofere sau să se furnizeze servicii
         sub acest semn;

      (c)      să se importe sau să se exporte produsele sub acest semn;
      (d)      să se utilizeze semnul în documentele de afaceri sau în publicitate.
      […]
      (5)      Alineatele (1)-(4) nu aduc atingere dispozițiilor în orice stat membru referitoare la protecția împotriva utilizării unui
         semn în alte scopuri decât acelea de a distinge produsele sau serviciile, atunci când utilizarea acestui produs [a se citi
         «semn»] fără motive întemeiate atrage foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii ori aduce atingere
         acestora.”

      4        Articolul 6 din Directiva 89/104, intitulat „Limitarea efectelor mărcii”, prevede la alineatul (1):

      „Dreptul conferit de marcă nu permite titularului său să interzică unui terț utilizarea, în cadrul comerțului,
      (a)      a numelui și a adresei sale;
      (b)      a indicațiilor privind felul, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea, originea geografică sau data fabricației produsului
         sau a prestării serviciului sau a altor caracteristici ale acestora;

      (c)      a mărcii, atunci când aceasta se impune pentru indicarea destinației unui produs sau unui serviciu, în special ca accesorii
         sau piese detașate,

      atât timp cât sunt folosite conform practicilor loiale în domeniul industrial sau comercial.”
      5        Dispozițiile privind publicitatea comparativă au fost introduse în Directiva 84/450 prin Directiva 97/55.

      6        Considerentele (13)-(15) ale Directivei 97/55 au următorul cuprins:

      „(13) Articolul 5 din […] Directiva 89/104 […] conferă drepturi exclusive titularului unei mărci înregistrate, inclusiv dreptul
         de a interzice tuturor terților folosirea, în activitatea comercială, a unui semn care este identic sau similar cu marca corespunzătoare
         unor bunuri identice sau servicii sau chiar altor bunuri, după caz.

      (14)      Cu toate acestea, în scopul de a face ca publicitatea comparativă să fie eficace, identificarea bunurilor sau a serviciilor
         unui concurent poate fi indispensabilă, făcând referire la o marcă sau denumire comercială al căror titular este acesta.

      (15)      O astfel de utilizare a mărcii sau a denumirii comerciale sau a altor mărci distinctive aparținând altui concurent nu încalcă
         acest drept exclusiv, în cazurile în care este conformă cu condițiile stabilite de prezente directivă, ținta dorită fiind
         doar distingerea acestora și, prin urmare, evidențierea obiectivă a diferențelor.”

      7        Conform articolului 1, scopul Directivei 84/450 este în special de a stabili condițiile în care este permisă publicitatea
         comparativă.

      8        Articolul 2 punctul 2a din această directivă definește publicitatea comparativă drept „orice formă de publicitate care identifică
         în mod explicit sau implicit un concurent sau bunuri ori servicii oferite de un concurent”.

      9        Articolul 3a alineatul (1) din directiva menționată prevede:

      „Se permite publicitatea comparativă, în ceea ce privește comparația, în cazul în care sunt îndeplinite următoarele condiții:
      (a)      nu este înșelătoare, în conformitate cu articolul 2 alineatul (2), articolul 3 și articolul 7 alineatul (1);
      […]
      (d)      nu creează confuzie pe piață între persoana care publică reclama și un concurent sau între mărci, denumiri comerciale, alte
         semne distinctive, bunuri sau servicii ale persoanei care publică reclama și cele ale unui concurent;

      (e)      nu discreditează sau [nu] denigrează mărcile, denumirile comerciale, alte semne distinctive, bunuri, servicii, activități
         sau situația unui concurent;

      […]
      (g)      nu profită în mod neloial de reputația unei mărci, a unei denumiri comerciale sau a altor semne distinctive ale unui concurent
         ori a denumirii de origine a produselor concurente;

      (h)      nu prezintă bunuri sau servicii ca imitații sau reproduceri ale bunurilor sau serviciilor purtând o marcă protejată sau o
         denumire comercială protejată.”

       Reglementarea națională
      10      Dispozițiile Directivei 89/104 au fost transpuse în dreptul național prin Legea din 1994 privind mărcile (Trade Marks Act
         1994).

      11      Dispozițiile Directivei 84/450 au fost transpuse în dreptul național prin Regulamentele din 1988 privind controlul publicității
         înșelătoare (Control of Misleading Advertisements Regulations 1988, SI 1988/915), astfel cum au fost modificate prin Regulamentele
         din 2003 (SI 2003/3183, denumite în continuare „UK Regulations”).

      12      Combaterea publicității înșelătoare și respectarea dispozițiilor în materie de publicitate comparativă, prevăzute la articolul
         4 din Directiva 84/450, sunt asigurate, în aplicarea UK Regulations, de către Director General of Fair Trading, o autoritate
         administrativă competentă fie pentru a se pronunța asupra plângerilor, fie pentru a iniția proceduri judiciare adecvate.

      13      Norma 4A din UK Regulations prevede la alineatul 3:

      „Dispozițiile prezentei norme nu vor fi interpretate în sensul că
      (a)      acordă un drept de inițiere a oricărei acțiuni civile cu privire la orice încălcare a acestei reglementări (cu excepția prevederilor
         exprese din prezentele Regulations); sau

      (b)      derogă de la dreptul la acțiune sau de la un drept de exercitare a altei căi de atac (civile sau penale) în cadrul unui proces
         inițiat în alt temei decât în temeiul prezentelor Regulations.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      14      O2 și O2 (UK) exercită o activitate de prestator de servicii de telefonie mobilă.

      15      În vederea promovării serviciilor lor, acestea utilizează în numeroase moduri imagini ale unor bule. Este cert că, în domeniul
         telefoniei mobile, consumatorii asociază imaginile unor bule în apă, în special cele pe fond în nuanțe de albastru, cu serviciile
         pe care le furnizează O2 și O2 (UK).

      16      O2 și O2 (UK) sunt în special titulare a două mărci naționale figurative, care constau fiecare în imaginea statică a unor
         bule, înregistrate în Regatul Unit pentru aparate și servicii de telecomunicații (denumite în continuare „mărcile constând
         în imaginea unor bule”).

      17      Și H3G este prestator de servicii de telefonie mobilă comercializate sub semnul „3”. Aceasta propune în special un serviciu
         preplătit („pay‑as‑you‑go”), denumit „Threepay”.

      18      În cursul anului 2004, H3G a inițiat o campanie publicitară. În acest scop, H3G a dispus în special difuzarea la televiziune
         a unei publicități în care aceasta compara prețurile serviciilor sale cu cele propuse de O2 și O2 (UK). Această publicitate
         televizată (denumită în continuare „publicitatea în litigiu”) începea prin utilizarea numelui „O2” și a unor imagini ale unor
         bule alb‑negru în mișcare și ulterior continua cu imagini ale „Threepay” și ale „3”, precum și cu un mesaj care preciza că
         serviciile H3G erau în mod specific mai ieftine.

      19      O2 și O2 (UK) au introdus la High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, o acțiune în contrafacere împotriva
         H3G privind mărcile lor constând în imaginea unor bule.

      20      În acțiunea principală acestea au admis că respectiva comparație a prețurilor efectuată în publicitatea în litigiu era exactă
         și că, în ansamblul său, această publicitate nu era înșelătoare. În special, aceasta nu sugera existența vreunei legături
         comerciale între O2 și O2 (UK), pe de o parte, și H3G, pe de altă parte.

      21      Această acțiune în contrafacere a fost respinsă prin Hotărârea din 23 martie 2006. În esență, High Court a considerat că utilizarea
         imaginilor unor bule în publicitatea în litigiu intra în sfera de aplicare a articolului 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva
         89/104, dar că, întrucât această publicitate era conformă cu articolul 3a din Directiva 84/450, o astfel de conformitate îi
         oferea H3G un mijloc de apărare în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104.

      22      O2 și O2 (UK) au declarat apel împotriva acestei hotărâri la Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

      23      Instanța de trimitere solicită, în primul rând, interpretarea articolului 5 alineatul (1) din Directiva 89/104.

      24      Aceasta urmărește să afle, pe de o parte, dacă utilizarea indicată în această dispoziție este doar în scopul de a distinge
         originea comercială a produselor sau a serviciilor comercializate de către terți. În opinia acesteia, un răspuns afirmativ
         ar însemna că utilizarea mărcii unui concurent în cadrul publicității comparative nu intră în sfera de aplicare a articolului
         5 alineatul (1) din Directiva 89/104, întrucât marca nu este utilizată în acest caz pentru a indica originea produselor persoanei
         care publică reclama.

      25      Pe de altă parte, aceasta ridică problema dacă în vederea aprecierii existenței unui risc de confuzie în sensul articolului
         5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104 trebuie efectuată exclusiv o comparație între marcă și semnul în litigiu și
         între produsele sau serviciile pentru care marca este înregistrată și cele pentru care semnul este utilizat sau dacă, dimpotrivă,
         trebuie luată în considerare situația de fapt în care este utilizat semnul.

      26      În al doilea rând, instanța de trimitere consideră că faptul că o publicitate comparativă în care este utilizată marca unui
         concurent este conformă cu articolul 3a din Directiva 84/450 constituie un mijloc de apărare care poate fi opus unei acțiuni
         introduse de către concurent împotriva unei astfel de utilizări a mărcii sale.

      27      Pentru acest motiv, în cazul în care Curtea ar interpreta articolul 5 alineatul (1) din Directiva 89/104 în sensul că, într‑o
         situație precum cea din acțiunea principală, această dispoziție îndreptățește titularul unei mărci înregistrate să interzică
         utilizarea mărcii sale într‑o publicitate comparativă, instanța de trimitere solicită interpretarea articolului 3a alineatul
         (1) din Directiva 84/450 în scopul de a se stabili dacă, pentru ca o publicitate comparativă în care este utilizat un semn
         identic sau similar cu marca unui concurent să fie permisă, utilizarea acestui semn trebuie să fie „indispensabilă” pentru
         efectuarea unei comparații între produsele sau serviciile concurentului și cele ale persoanei care publică reclama.

      28      În aceste condiții, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze
         Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Atunci când un comerciant utilizează într‑o publicitate pentru propriile produse sau servicii o marcă înregistrată deținută
         de un concurent cu scopul de a compara caracteristicile (și în special prețul) produselor și ale serviciilor pe care le comercializează
         cu caracteristicile (și în special prețul) produselor sau ale serviciilor comercializate de concurentul său sub marca respectivă,
         astfel încât o asemenea utilizare nu creează confuzie sau nu aduce atingere funcției esențiale a mărcii care constă în indicarea
         originii, această utilizare a mărcii intră sub incidența fie a articolului 5 [alineatul (1)] litera (a), fie a articolului
         5 [alineatul (1)] litera (b) din Directiva 89/104?

      2)      Atunci când un comerciant utilizează, într‑o publicitate comparativă, marca înregistrată a unui concurent, pentru a fi în
         conformitate cu articolul 3a [alineatul (1)] din Directiva 84/450/CEE […], această utilizare trebuie să fie «indispensabilă»
         și, în caz afirmativ, care sunt criteriile în funcție de care trebuie apreciat caracterul indispensabil?

      3)      În special, dacă există o condiție privind caracterul indispensabil, această condiție se opune oricărei utilizări a unui semn
         care nu este identic cu marca înregistrată, dar este foarte asemănător cu aceasta?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Observații introductive
      29      Prin intermediul întrebărilor sale, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea atât
         a articolului 5 alineatul (1) din Directiva 89/104, cât și a articolului 3a alineatul (1) din Directiva 84/450.

      30      Astfel, acțiunea principală se caracterizează prin împrejurarea că O2 și O2 (UK) invocă faptul că utilizarea de către H3G
         într‑o publicitate comparativă a unui semn similar cu mărcile acestora constând în imaginea unor bule aduce atingere dreptului
         exclusiv care le este acordat de mărcile respective.

      31      Pentru acest motiv, anterior analizării întrebărilor preliminare, este necesar să se stabilească raportul dintre Directivele
         89/104 și 84/450.

      32      Conform articolului 5 alineatele (1) și (2) din Directiva 89/104, marca înregistrată conferă titularului său un drept exclusiv
         în temeiul căruia titularul este îndreptățit, în anumite condiții, să interzică oricărui terț să utilizeze, fără consimțământul
         său, în comerț, orice semn identic sau similar mărcii sale. Conform articolului 5 alineatul (3) litera (d) din Directiva 89/104,
         acesta poate interzice inter alia oricărui terț să utilizeze un astfel de semn în publicitate.

      33      Utilizarea într‑o publicitate comparativă de către o persoană care publică reclama a unui semn identic sau similar cu marca
         unui concurent poate constitui utilizare în sensul articolului 5 alineatele (1) și (2) din Directiva 89/104.

      34      Astfel, pe de o parte, articolul 5 alineatele (1) și (2) din Directiva 89/104 trebuie să fie interpretat în sensul că privește
         utilizarea unui semn identic sau similar cu marca pentru produse comercializate sau pentru servicii furnizate de către terț
         [a se vedea în acest sens, cu privire la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 89/104, Hotărârea din 25 ianuarie
         2007, Adam Opel, C‑48/05, Rep., p. I‑1017, punctul 28].

      35      Pe de altă parte, o publicitate prin care persoana care publică reclama compară produsele și serviciile pe care le comercializează
         cu cele ale unui concurent are ca scop, fără îndoială, să promoveze produsele și serviciile acestei persoane care publică
         reclama. Prin intermediul unei astfel de publicități, persoana care publică reclama are ca scop să distingă produsele și serviciile
         sale prin compararea caracteristicilor acestora cu cele ale produselor și ale serviciilor concurente. Această analiză este
         confirmată prin considerentul (15) al Directivei 97/55, în care legiuitorul comunitar a subliniat că scopul publicității comparative
         este de a distinge produsele și serviciile persoanei care publică reclama de cele ale concurentului său (a se vedea Hotărârea
         din 25 octombrie 2001, Toshiba Europe, C‑112/99, Rec., p. I‑7945, punctul 53).

      36      În consecință, utilizarea de către persoana care publică reclama, într‑o publicitate comparativă, a unui semn identic sau
         similar cu marca unui concurent în vederea identificării produselor sau a serviciilor oferite de acesta din urmă se analizează
         ca fiind o utilizare chiar pentru produsele sau serviciile persoanei care publică reclama, în sensul articolului 5 alineatele
         (1) și (2) din Directiva 89/104.

      37      În consecință, o astfel de utilizare poate fi interzisă în temeiul dispozițiilor menționate, dacă este cazul.

      38      Cu toate acestea, astfel cum rezultă din considerentele (2)-(6) ale Directivei 97/55, legiuitorul comunitar a înțeles să promoveze
         publicitatea comparativă, subliniind în special în considerentul (2) că publicitatea comparativă „poate stimula și concurența
         între furnizorii de bunuri și servicii, în beneficiul consumatorului” și în considerentul (5) că „poate reprezenta un mijloc
         legitim de informare a consumatorilor în avantajul acestora”.

      39      Conform considerentelor (13)-(15) ale Directivei 97/55, legiuitorul comunitar a considerat că necesitatea de a promova publicitatea
         comparativă impunea limitarea într‑o anumită măsură a dreptului conferit de marcă.

      40      O astfel de limitare a efectelor mărcii în scopul de a promova publicitatea comparativă pare necesară nu doar în cazul utilizării
         de către persoana care publică chiar reclama mărcii unui concurent, ci și în cazul utilizării unui semn similar cu această
         marcă.

      41      Astfel, conform articolului 2 punctul 2a din Directiva 84/450, prin „publicitate comparativă” se înțelege orice formă de publicitate
         care identifică în mod explicit sau implicit un concurent sau bunuri ori servicii oferite de un concurent.

      42      Potrivit unei jurisprudențe constante, aceasta este o definiție cuprinzătoare care permite includerea tuturor formelor de
         publicitate comparativă, astfel încât este suficient să existe o comunicare care să facă referire, chiar implicit, la un concurent
         sau la bunuri ori la servicii oferite de acesta pentru a exista publicitate comparativă (a se vedea Hotărârea Toshiba Europe,
         citată anterior, punctele 30 și 31, Hotărârea din 8 aprilie 2003, Pippig Augenoptik, C‑44/01, Rec., p. I‑3095, punctul 35,
         precum și Hotărârea din 19 aprilie 2007, De Landtsheer Emmanuel, C‑381/05, Rep., p. I‑3115, punctul 16).

      43      Astfel, elementul necesar în vederea constatării caracterului comparativ al unui anunț publicitar este identificarea, explicită
         sau implicită, a unui concurent al persoanei care publică reclama sau a unor bunuri ori servicii oferite de acesta (Hotărârile
         citate anterior Toshiba Europe, punctul 29, și De Landtsheer Emmanuel, punctul 17).

      44      Așadar, atunci când utilizarea într‑o publicitate a unui semn similar cu marca unui concurent al persoanei care publică reclama
         este percepută de către consumatorul mediu ca o referire la acest concurent sau la bunurile și la serviciile pe care le oferă
         – precum în acțiunea principală –, există publicitate comparativă în sensul articolului 2 punctul 2a din Directiva 84/450.

      45      În consecință, în vederea stabilirii unei compatibilități între protecția mărcilor înregistrate și utilizarea publicității
         comparative, articolul 5 alineatele (1) și (2) din Directiva 89/104 și articolul 3a alineatul (1) din Directiva 84/450 trebuie
         interpretate în sensul că titularul unei mărci înregistrate nu este îndreptățit să interzică utilizarea de către un terț a
         unui semn identic sau similar cu marca sa într‑o publicitate comparativă care îndeplinește toate condițiile pentru a fi permisă,
         prevăzute la articolul 3a alineatul (1) menționat.

      46      Cu toate acestea, trebuie arătat că, atunci când sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (1) litera
         (b) din Directiva 89/104 pentru a interzice utilizarea unui semn identic sau similar cu o marcă înregistrată, publicitatea
         comparativă în care este utilizat acest semn nu îndeplinește condiția pentru a fi permisă, prevăzută la articolul 3a alineatul
         (1) litera (d) din Directiva 84/450.

      47      Astfel, pe de o parte, în caz de similitudine între marcă și semn și între produse și servicii, riscul de confuzie constituie
         o condiție specifică a protecției. Astfel, articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104 nu are vocație de aplicare
         decât dacă, în considerarea identității sau a similitudinii atât a mărcilor, cât și a produselor sau a serviciilor, există
         un risc de confuzie în percepția publicului (Hotărârea din 6 octombrie 2005, Medion, C‑120/04, Rec., p. I‑8551, punctele 24
         și 25).

      48      Pe de altă parte, rezultă din articolul 3a alineatul (1) litera (d) din Directiva 84/450 că o publicitate comparativă nu este
         permisă decât dacă există un risc de confuzie între persoana care publică reclama și un concurent sau între mărcile, bunurile
         ori serviciile persoanei care publică reclama și cele ale unui concurent.

      49      Din perspectiva considerentelor (13)-(15) ale Directivei 97/55, noțiunea „confuzie” utilizată atât la articolul 5 alineatul
         (1) litera (b) din Directiva 89/104, cât și la articolul 3a alineatul (1) litera (d) din Directiva 84/450 trebuie să primească
         aceeași interpretare.

      50      Astfel, în ipoteza utilizării de către o persoană care publică reclama într‑o publicitate comparativă a unui semn identic
         sau similar cu marca unui concurent, fie concurentul nu dovedește existența unui risc de confuzie și, în consecință, nu este
         îndreptățit să interzică utilizarea acestui semn în temeiul articolului 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104, fie
         dovedește existența unui risc de confuzie și, în consecință, persoana care publică reclama nu se poate opune unei astfel de
         interdicții în aplicarea articolului 3a alineatul (1) din Directiva 84/450, din moment ce publicitatea respectivă nu îndeplinește
         toate condițiile prevăzute la această dispoziție.

      51      În consecință, trebuie să se răspundă cu caracter introductiv că articolul 5 alineatele (1) și (2) din Directiva 89/104 și
         articolul 3a alineatul (1) din Directiva 84/450 trebuie interpretate în sensul că titularul unei mărci înregistrate nu este
         îndreptățit să interzică utilizarea de către un terț a unui semn identic sau similar cu marca sa într‑o publicitate comparativă
         care îndeplinește toate condițiile pentru a fi permisă, prevăzute la articolul 3a alineatul (1) menționat.

      Cu toate acestea, atunci când sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva
         89/104 pentru a interzice utilizarea unui semn identic sau similar cu o marcă înregistrată, publicitatea comparativă în cadrul
         căreia este utilizat acest semn nu îndeplinește condiția pentru a fi permisă, prevăzută la articolul 3a alineatul (1) litera
         (d) din Directiva 84/450.

       Cu privire la prima întrebare, referitoare la interpretarea articolului 5 alineatul (1) din Directiva 89/104
      52      Este cert că în acțiunea principală H3G nu a utilizat mărcile constând în imaginea unor bule, astfel cum au fost înregistrate
         de către O2 și O2 (UK), ci un semn similar cu aceste mărci.

      53      Or, articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 89/104 se aplică doar în ipoteza utilizării unui semn identic cu marca
         pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care aceasta este înregistrată.

      54      Din moment ce această dispoziție nu se poate aplica în acțiunea principală, nu este necesară interpretarea acesteia.

      55      În consecință, prima întrebarea trebuie înțeleasă în sensul că instanța de trimitere urmărește să afle dacă articolul 5 alineatul
         (1) litera (b) din Directiva 89/104 trebuie interpretat în sensul că titularul unei mărci înregistrate este îndreptățit să
         interzică utilizarea de către un terț în cadrul unei publicități comparative a unui semn similar cu această marcă pentru produse
         sau servicii identice ori similare cu cele pentru care a fost înregistrată marca respectivă, atunci când această utilizare
         nu creează un risc de confuzie în percepția publicului.

      56      Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a evita ca protecția acordată titularului mărcii să varieze de la un stat la
         altul, îi revine Curții sarcina de a da o interpretare uniformă articolului 5 alineatul (1) din Directiva 89/104, în special
         noțiunii „utilizare” prevăzută la acest articol (Hotărârea din 12 noiembrie 2002, Arsenal Football Club, C‑206/01, Rec., p. I‑10273,
         punctul 45, Hotărârea Adam Opel, citată anterior, punctul 17, și Hotărârea din 11 septembrie 2007, Céline, C‑17/06, Rep.,
         p. I‑7041, punctul 15).

      57      După cum rezultă din jurisprudența Curții (Hotărârea Arsenal Football Club, citată anterior, Hotărârea din 16 noiembrie 2004,
         Anheuser‑Busch, C‑245/02, Rec., p. I‑10989, Hotărârile citate anterior Medion, Adam Opel și Céline), titularul unei mărci
         înregistrate poate interzice utilizarea de către un terț a unui semn identic sau similar cu marca sa, în aplicarea articolului
         5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104, numai dacă sunt îndeplinite următoarele patru condiții:

      –        utilizarea să aibă loc în cadrul comerțului;
      –        utilizarea să aibă loc fără consimțământul titularului mărcii;
      –        utilizarea să aibă loc pentru produse și servicii identice sau similare cu cele pentru care a fost înregistrată marca și
      –        utilizarea să aducă atingere sau să fie susceptibilă de a aduce atingere funcției esențiale a mărcii, care este de a garanta
         consumatorilor proveniența produselor sau a serviciilor, ca urmare a unui risc de confuzie în percepția publicului.

      58      Cu privire în special la cea de a patra condiție, pe de o parte, astfel cum s‑a amintit la punctul 47 din prezenta hotărâre,
         articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104 nu are vocație de aplicare decât dacă, în considerarea identității
         sau a similitudinii atât a mărcilor, cât și a produselor sau a serviciilor desemnate, există un risc de confuzie în percepția
         publicului.

      59      Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, constituie risc de confuzie în sensul acestei dispoziții riscul ca
         publicul să creadă că produsele sau serviciile în cauză provin de la aceeași întreprindere sau, eventual, de la întreprinderi
         legate din punct de vedere economic (a se vedea în special Hotărârea din 22 iunie 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97,
         Rec., p. I‑3819, punctul 17, și Hotărârea Medion, citată anterior, punctul 26). Astfel, utilizarea unui semn identic sau similar
         cu marca ce generează un risc de confuzie în percepția publicului aduce atingere sau poate aduce atingere funcției esențiale
         a mărcii.

      60      Nu se contestă faptul că în acțiunea principală utilizarea de către H3G a semnului similar cu mărcile constând în imaginea
         unor bule a avut loc în contextul unei activități comerciale ce vizează un avantaj economic, și nu în domeniul privat. În
         consecință, acest semn a fost utilizat în cadrul comerțului (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Céline, citată anterior,
         punctul 17).

      61      Este de asemenea cert că H3G a utilizat semnul menționat fără consimțământul O2 și al O2 (UK), titulare ale mărcilor constând
         în imaginea unor bule.

      62      În plus, este vorba despre o utilizare pentru servicii identice cu cele pentru care au fost înregistrate mărcile menționate.

      63      În schimb, trebuie observat că potrivit propriilor constatări ale instanței de trimitere, utilizarea de către H3G în publicitatea
         în litigiu a imaginilor unor bule similare cu mărcile constând în imaginea unor bule nu a creat un risc de confuzie în percepția
         consumatorilor. Astfel, în ansamblu, publicitatea în litigiu nu era înșelătoare și, în special, nu sugera existența vreunei
         legături comerciale între O2 și O2 (UK), pe de o parte, și H3G, pe de altă parte.

      64      În această privință, contrar susținerilor O2 și O2 (UK), în vederea aprecierii existenței unui risc de confuzie, instanța
         de trimitere, în mod întemeiat, și‑a limitat analiza la contextul în care semnul similar cu mărcile constând în imaginea unor
         bule a fost utilizat de către H3G.

      65      Fără îndoială, noțiunea de risc de confuzie este aceeași la articolul 4 alineatul (1) litera (b) și la articolul 5 alineatul
         (1) litera (b) din Directiva 89/104 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 iunie 2000, Marca Mode, C‑425/98, Rec., p. I‑4861,
         punctele 25-28).

      66      Cu toate acestea, articolul 4 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104 se referă la o cerere de înregistrare a unei mărci.
         După înregistrarea unei mărci, titularul acesteia are dreptul să o utilizeze după cum consideră, astfel încât, în vederea
         aprecierii faptului dacă cererea de înregistrare se încadrează la motivul de refuz prevăzut la această dispoziție, trebuie
         verificat dacă există un risc de confuzie cu marca anterioară a persoanei care formulează opoziție în toate împrejurările
         în care marca solicitată ar putea fi utilizată, dacă ar fi înregistrată.

      67      În schimb, în ipoteza prevăzută la articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104, terțul utilizator al unui semn
         identic sau similar cu o marcă înregistrată nu pretinde niciun drept de marcă asupra acestui semn, ci îl utilizează într‑o
         situație precisă. În aceste condiții, în vederea aprecierii faptului dacă titularul mărcii înregistrate este îndreptățit să
         se opună acestei utilizări specifice, examinarea trebuie limitată la împrejurările care caracterizează utilizarea respectivă,
         fără a fi necesar să se stabilească dacă o altă utilizare a aceluiași semn care intervine în alte împrejurări ar putea crea
         de asemenea un risc de confuzie.

      68      În consecință, în acțiunea principală nu este îndeplinită a patra condiție impusă pentru ca titularul unei mărci înregistrate
         să fie autorizat să interzică utilizarea unui semn similar cu marca sa pentru produse sau servicii identice ori similare cu
         cele pentru care este înregistrată marca respectivă.

      69      În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104 trebuie
         interpretat în sensul că titularul unei mărci înregistrate nu este îndreptățit să interzică utilizarea de către un terț, într‑o
         publicitate comparativă, a unui semn similar cu această marcă pentru produse sau servicii identice ori similare cu cele pentru
         care a fost înregistrată marca respectivă, atunci când această utilizare nu creează un risc de confuzie în percepția publicului
         și acest lucru independent de faptul că publicitatea comparativă menționată îndeplinește sau nu îndeplinește condițiile pentru
         a fi permisă prevăzute la articolul 3a din Directiva 84/450.

       Cu privire la a doua și la a treia întrebare, referitoare la interpretarea articolului 3a alineatul (1) din Directiva 84/450
      70      Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul
         3a alineatul (1) din Directiva 84/450 trebuie interpretat în sensul că o publicitate comparativă în care persoana care publică
         reclama utilizează marca unui concurent sau un semn similar cu această marcă nu este permisă decât dacă această utilizare
         este indispensabilă pentru efectuarea comparației între produsele sau serviciile persoanei care publică reclama și cele ale
         unui concurent și, dacă este cazul, dacă utilizarea unui semn similar cu marca unui concurent poate fi considerată indispensabilă.

      71      Cu toate acestea, instanța de trimitere nu a solicitat interpretarea acestei dispoziții decât în ipoteza în care Curtea ar
         răspunde afirmativ la prima întrebare preliminară.

      72      În consecință, nu este necesar să se analizeze cea de a doua și cea de a treia întrebare preliminară.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      73      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 5 alineatele (1) și (2) din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor
            statelor membre cu privire la mărci și articolul 3a alineatul (1) din Directiva 84/450/CEE a Consiliului din 10 septembrie
            1984 privind publicitatea înșelătoare și comparativă, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/55/CE a Parlamentului
            European și a Consiliului din 6 octombrie 1997, trebuie interpretate în sensul că titularul unei mărci înregistrate nu este
            îndreptățit să interzică utilizarea de către un terț a unui semn identic sau similar cu marca sa într‑o publicitate comparativă
            care îndeplinește toate condițiile pentru a fi permisă, prevăzute la articolul 3a alineatul (1) menționat.
      Cu toate acestea, atunci când sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva
            89/104 pentru a se interzice utilizarea unui semn identic sau similar cu o marcă înregistrată, publicitatea comparativă în
            cadrul căreia este utilizat acest semn nu îndeplinește condiția pentru a fi permisă, prevăzută la articolul 3a alineatul (1)
            litera (d) din Directiva 84/450, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/55.
      2)      Articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104 trebuie interpretat în sensul că titularul unei mărci înregistrate
            nu este îndreptățit să interzică utilizarea de către un terț, într‑o publicitate comparativă, a unui semn similar cu această
            marcă pentru produse sau servicii identice ori similare cu cele pentru care a fost înregistrată marca respectivă, atunci când
            această utilizare nu creează un risc de confuzie în percepția publicului și acest lucru independent de faptul că publicitatea
            comparativă menționată îndeplinește sau nu îndeplinește toate condițiile pentru a fi permisă prevăzute la articolul 3a din
            Directiva 84/450, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/55.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 9 noiembrie 2000. # Josef Plum împotriva Allgemeine Ortskrankenkasse Rheinland, Regionaldirektion Köln. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania. # Securitatea socială a lucrătorilor migranți. # Cauza C-404/98.


Hotărârea Curții din data de 26 februarie 1991.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene.#Neîndeplinirea obligațiilor - Libera prestare a serviciilor.#Cauza C-180/89.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 7 iunie 1972. # Monique Bauduin, căsătorită José Abel Chollet, împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 32-71.


Hotărârea Curții din data de 14 septembrie 1994. # Regatul Spaniei împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza C-42/93.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 21 septembrie 2016.#Secolux, Association pour le contrôle de la sécurité de la construction împotriva Comisiei Europene.#Acces la documente – Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 – Documente referitoare la o procedură de cerere de ofertă pentru un contract de achiziții publice de servicii – Refuzul accesului – Excepție privind protecția vieții private și a integrității individului – Excepție privind protecția intereselor comerciale – Excepție privind protecția procesului decizional – Acces parțial – Interes public superior – Obligație de motivare.#Cauza T-363/14.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a șasea)
      21 septembrie 2016 (
            *1
         )
      „Acces la documente — Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 — Documente referitoare la o procedură de cerere de ofertă pentru un contract de achiziții publice de servicii — Refuzul accesului — Excepție privind protecția vieții private și a integrității individului — Excepție privind protecția intereselor comerciale — Excepție privind protecția procesului decizional — Acces parțial — Interes public superior — Obligație de motivare”
      În cauza T‑363/14,

         Secolux, Association pour le contrôle de la sécurité de la construction, cu sediul în Capellen (Luxemburg), reprezentată de N. Prüm‑Carré și de E. Billot, avocați,
      reclamantă,
      împotriva

         Comisiei Europene, reprezentată de A. Buchet și de M. Konstantinidis, în calitate de agenți,
      pârâtă,
      având ca obiect o cerere întemeiată pe articolul 263 TFUE și privind anularea deciziilor Comisiei din 1 aprilie 2014 și din 14 aprilie 2014 prin care se refuză reclamantei accesul integral la anumite documente referitoare la o cerere de ofertă având referința 02/2013/OIL și privind controale de securitate care trebuie efectuate în diferite imobile situate în Luxemburg (JO 2013/S 156-271471),
      TRIBUNALUL (Camera a șasea),
      compus din domnii S. Frimodt Nielsen, președinte, A. M. Collins (raportor) și V. Valančius, judecători,
      grefier: doamna G. Predonzani, administrator,
      având în vedere faza scrisă a procedurii și în urma ședinței din 30 iunie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 13 august 2013, Comisia Europeană a publicat în suplimentul la Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (JO 2013/S 156-271471) un anunț de participare la atribuirea unui contract de achiziții publice, referitor la o cerere de ofertă având referința 02/2013/OIL și privind controale de securitate care trebuie efectuate în diferite imobile situate în Luxemburg, împărțit în două loturi. La 21 septembrie 2013, a fost publicată o rectificare prin care se prelungește data limită de primire a ofertelor de la 19 septembrie 2013 la 8 octombrie 2013 (JO 2013/S 184-316785).

               2

               La 8 octombrie 2013, reclamanta, Secolux, Association pour le contrôle de la sécurité de la construction, a depus o ofertă pentru lotul nr. 1, precum și o ofertă pentru lotul nr. 2.

               3

               La 3 decembrie 2013, Comisia a informat reclamanta cu privire la decizia de respingere a ofertelor sale pentru motivul că acestea nu erau cele mai avantajoase din punct de vedere economic, precum și cu privire la atribuirea contractului în favoarea altor ofertanți. Ea i‑a precizat de asemenea reclamantei că, pentru fiecare dintre cele două loturi, caracteristicile și avantajele relative ale ofertei reținute, precum și numele ofertantului căruia îi este atribuit contractul îi puteau fi transmise în urma unei cereri scrise.

               4

               Prin scrisoarea din 4 decembrie 2013, reclamanta a formulat o cerere în acest sens.

               5

               La 11 decembrie 2013, Comisia a furnizat reclamantei informațiile respective.

               6

               La 18 decembrie 2013, reclamanta a solicitat informații suplimentare, pentru motivul că prețurile menționate în ofertele ofertanților câștigători i se păreau anormal de scăzute. Ea a solicitat de asemenea suspendarea semnării contractelor privind aceste oferte.

               7

               La 24 decembrie 2013, a fost publicat în suplimentul la Jurnalul Oficial al Uniunii Europene un anunț de atribuire a celor două loturi ale cererii de ofertă (JO 2013/S 249-433951).

               8

               La 29 ianuarie 2014, reclamanta a solicitat Comisiei, în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO L 145, p. 43, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76), o copie a documentelor privind procedura de atribuire a contractului pentru lotul nr. 1, printre care în special, pe de o parte, raportul de evaluare și, pe de altă parte, oferta ofertantului reținut sau, cel puțin, borderoul de prețuri al acesteia.

               9

               La 30 ianuarie 2014, Comisia a informat reclamanta că, întrucât nu a primit nicio observație cu privire la procedura de atribuire în termen de zece zile de la notificarea deciziei de respingere, semnase contractele la 16 decembrie 2013. Ea a furnizat de asemenea informații suplimentare cu privire la diferențele care apăreau între prețurile propuse de reclamantă și cele propuse de ofertantul câștigător.

               10

               La 3 februarie 2014, reclamanta a introdus o acțiune având ca obiect, pe de o parte, o cerere de anulare a deciziei Comisiei de respingere a ofertei sale pentru lotul nr. 1 și, pe de altă parte, o cerere de reparare a prejudiciului pretins suferit ca urmare a acestei decizii. Această acțiune a condus la pronunțarea Hotărârii din 8 octombrie 2015, Secolux/Comisia (T‑90/14, nepublicată, EU:T:2015:772).

               11

               La 11 februarie 2014, Comisia a răspuns la cererea de acces. În primul rând, ea a acordat accesul parțial la raportul de evaluare privind lotul nr. 1, cu excepția datelor cu caracter personal care figurau în acesta și a părților din document care nu intrau în domeniul de aplicare al cererii de acces, întrucât priveau lotul nr. 2. Cu toate acestea, nu a precizat părțile pentru care accesul fusese refuzat în temeiul excepției și cele care doar nu intrau în domeniul de aplicare al cererii de acces. În al doilea rând, a refuzat să acorde accesul la oferta ofertantului reținut, precum și la borderoul de prețuri al acestuia, pentru motivul că aceste documente conțineau informații comerciale sensibile ale întreprinderii respective.

               12

               La 3 martie 2014, reclamanta a prezentat o primă cerere de confirmare a accesului la documente. În special, ea a solicitat accesul la secțiunea 6 din raportul de evaluare, intitulată „Conformitatea cu caietul de sarcini”, care conținea anumite întrebări adresate unui ofertant, precum și la oferta ofertantului reținut sau, cel puțin, la borderoul de prețuri al acestuia. Pe de altă parte, a solicitat accesul la contractul încheiat cu ofertantul reținut.

               13

               La 20 martie 2014, Comisia a informat reclamanta că cererea sa de acces la contractul încheiat cu ofertantul reținut nu făcea parte din cererea introdusă inițial și, prin urmare, fusese tratată separat ca o cerere inițială. Ea a acordat accesul parțial la textul contractului, refuzând accesul la anumite pasaje, pentru a asigura protecția datelor cu caracter personal, și la întreg cuprinsul anexelor I.A și II la contract (care conțin borderoul de prețuri și, respectiv, oferta ofertantului reținut), pentru a asigura protecția informațiilor comerciale sensibile ale ofertantului reținut.

               14

               La 1 aprilie 2014, Comisia a adoptat o decizie cu privire la prima cerere de confirmare (denumită în continuare „decizia din 1 aprilie 2014”), prin care a refuzat să acorde un acces suplimentar față de cel deja acordat. Potrivit acestei decizii, în ceea ce privește raportul de evaluare, oferta ofertantului reținut și borderoul de prețuri al acestuia, refuzul menționat era întemeiat pe protecția datelor cu caracter personal [articolul 4 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1049/2001], pe protecția intereselor comerciale [articolul 4 alineatul (2) prima liniuță din regulamentul menționat] și pe protecția procesului decizional [articolul 4 alineatul (3) din același regulament]. În ceea ce privește raportul de evaluare, Comisia nu a precizat nici în această etapă părțile acoperite de excepția referitoare la datele cu caracter personal și cele care priveau lotul nr. 2 și care se aflau, așadar, în afara domeniului de aplicare al cererii de acces.

               15

               La 2 aprilie 2014, reclamanta a prezentat o a doua cerere de confirmare, solicitând accesul la contract în totalitatea sa.

               16

               La 14 aprilie 2014, Comisia a adoptat o decizie cu privire la cea de a doua cerere de confirmare (denumită în continuare „decizia din 14 aprilie 2014”), prin care a refuzat să acorde un acces suplimentar față de cel deja acordat, invocând aceleași motive ca cele invocate în decizia din 1 aprilie 2014.

         Procedura și concluziile părților

               17

               Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 2 iunie 2014, reclamanta a introdus prezenta acțiune, solicitând Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei din 1 aprilie 2014 și a celei din 14 aprilie 2014 (denumite în continuare împreună „deciziile atacate”);

                        —

                        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

               18

               Comisia solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii ca nefondată;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

               19

               La propunerea judecătorului raportor, în cadrul activităților de cercetare judecătorească prevăzute la articolul 91 litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, Tribunalul a dispus furnizarea de către Comisie a unei copii integrale a documentelor la care fusese refuzat accesul. Comisia a dat curs acestei cereri în termenul stabilit. În conformitate cu articolul 104 din Regulamentul de procedură, aceste documente nu au fost comunicate reclamantei.

               20

               La propunerea judecătorului raportor, Tribunalul a decis deschiderea fazei orale a procedurii și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 din Regulamentul de procedură, a pus întrebări în scris reclamantei, invitând‑o să răspundă înainte de ședință.

               21

               Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 30 iunie 2016.

         În drept

               22

               În susținerea acțiunii, reclamanta invocă trei motive, întemeiate, primul, pe faptul că Comisia nu s‑a pronunțat cu privire la toate documentele solicitate, al doilea, pe încălcarea articolului 4 din Regulamentul nr. 1049/2001 și respectiv, al treilea, pe încălcarea articolului 296 TFUE.

               23

               Întrucât reclamanta a renunțat la primul motiv, nu mai este necesară examinarea acestuia.

         Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 4 din Regulamentul nr. 1049/2001

               24

               Prin intermediul celui de al doilea motiv, reclamanta arată că deciziile atacate încalcă articolul 4 din Regulamentul nr. 1049/2001. Acest motiv cuprinde cinci aspecte, întemeiate, primul, pe lipsa unei atingeri aduse datelor cu caracter personal în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1049/2001, al doilea, pe lipsa unei atingeri aduse protecției intereselor comerciale în sensul articolului 4 alineatul (2) prima liniuță din același regulament, al treilea, pe lipsa unei atingeri aduse procesului decizional în sensul articolului 4 alineatul (3) din regulamentul amintit, al patrulea, pe existența unui interes public superior care justifică divulgarea în sensul articolului 4 din regulamentul menționat și, respectiv, al cincilea, pe încălcarea articolului 4 alineatul (6) din acest regulament, din cauza refuzului divulgării parțiale a documentelor vizate.

         Cu privire la primul aspect, întemeiat pe lipsa unei atingeri aduse datelor cu caracter personal

               25

               Din articolul 4 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1049/2001 rezultă că instituțiile refuză accesul la un document în cazul în care divulgarea acestuia ar putea aduce atingere protecției vieții private și integrității individului, în conformitate în special cu legislația Uniunii privind protecția datelor cu caracter personal. În speță, legislația relevantă constă în special în Regulamentul (CE) nr. 45/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2000 privind protecția persoanelor fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal de către instituțiile și organele comunitare și privind libera circulație a acestor date (JO 2001, L 8, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 30, p. 142).

               26

               După cum reiese din jurisprudență, la analizarea relației existente între Regulamentul nr. 1049/2001 și Regulamentul nr. 45/2001 în vederea aplicării excepției prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1049/2001 în speță, trebuie observat că regulamentele menționate au obiective diferite. Primul urmărește să asigure transparența în cel mai înalt grad posibil a procesului decizional al autorităților publice, precum și a informațiilor pe care se întemeiază deciziile acestora. Acesta urmărește, așadar, să faciliteze la maximum exercitarea dreptului de acces la documente, precum și să promoveze bunele practici administrative. Al doilea regulament urmărește să asigure protecția drepturilor și a libertăților fundamentale ale persoanelor fizice, în special a dreptului la viață privată, în cadrul prelucrării datelor cu caracter personal (Hotărârea din 29 iunie 2010, Comisia/Bavarian Lager, C‑28/08 P, EU:C:2010:378, punctul 49).

               27

               Regulamentele nr. 45/2001 și nr. 1049/2001 au fost adoptate la date foarte apropiate. Ele nu cuprind dispoziții care să prevadă expres supremația unuia asupra celuilalt. Prin urmare, trebuie, în principiu, să se asigure deplina lor aplicare (Hotărârea din 29 iunie 2010, Comisia/Bavarian Lager, C‑28/08 P, EU:C:2010:378, punctul 56).

               28

               Potrivit articolului 2 litera (a) din Regulamentul nr. 45/2001, „date cu caracter personal” înseamnă orice informație referitoare la o persoană fizică identificată sau identificabilă. O persoană identificabilă este o persoană care poate fi identificată, direct sau indirect, în special prin referire la un număr de identificare sau la unul sau mai multe elemente specifice, proprii identității sale fizice, fiziologice, psihice, economice, culturale sau sociale.

               29

               Considerentul (7) al Regulamentului nr. 45/2001 arată că persoanele care urmează să fie protejate sunt cele ale căror date personale sunt prelucrate de către instituțiile sau organele Uniunii indiferent de context, de exemplu pentru că persoanele menționate mai sus sunt angajate de către aceste instituții sau organe.

               30

               Pe de altă parte, niciun motiv de principiu nu permite excluderea activităților profesionale din noțiunea de viață privată (Hotărârea din 20 mai 2003, Österreichischer Rundfunk și alții, C‑465/00, C‑138/01 și C‑139/01, EU:C:2003:294, punctul 73, și Hotărârea din 8 noiembrie 2007, Bavarian Lager/Comisia, T‑194/04, EU:T:2007:334, punctul 114).

               31

               În speță, rezultă din înscrisurile sale, precum și din documentele furnizate în cadrul activității de cercetare judecătorească dispuse de Tribunal, că Comisia a invocat protecția datelor cu caracter personal pentru a refuza accesul la anumite pasaje care conțineau numele și prenumele angajaților ofertanților, precum și ale membrilor comitetului de selecție, semnăturile și funcțiile lor. Prin urmare, Comisia a considerat fără să săvârșească o eroare că aceste elemente constituiau date cu caracter personal.

               32

               După cum arată decizia din 1 aprilie 2014, în conformitate cu articolul 8 litera (b) din Regulamentul nr. 45/2001, datele cu caracter personal sunt transferate unor destinatari precum reclamanta numai dacă aceștia demonstrează că există necesitatea transferului de date și dacă nu există niciun motiv să se presupună că transferul ar putea aduce atingere intereselor legitime ale persoanei vizate.

               33

               Întrucât reclamanta nu a oferit nicio motivare expresă și legitimă și niciun argument convingător pentru a demonstra necesitatea transferului lor, Comisia a refuzat în mod justificat accesul la datele cu caracter personal în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iunie 2010, Comisia/Bavarian Lager, C‑28/08 P, EU:C:2010:378, punctul 78).

               34

               Reclamanta susține abia în etapa memoriului în replică pentru prima dată că, în temeiul jurisprudenței și în special al punctului 216 din Hotărârea din 9 septembrie 2009, Brink’s Security Luxemburg/Comisia (T‑437/05, EU:T:2009:318), Comisia ar fi trebuit să îi acorde accesul la pasajul din raportul de evaluare care conținea datele cu caracter personal ale membrilor comitetului de evaluare.

               35

               În această privință, trebuie arătat că Hotărârea din 9 septembrie 2009, Brink’s Security Luxemburg/Comisia (T‑437/05, EU:T:2009:318), invocată de reclamantă este anterioară Hotărârii din 29 iunie 2010, Comisia/Bavarian Lager (C‑28/08 P, EU:C:2010:378). Or, în această din urmă hotărâre, Curtea a precizat regulile potrivit cărora instituțiile Uniunii trebuiau să examineze cererile de acces la documente care conțineau date cu caracter personal. Pe de altă parte, fiind întrebată în ședință cu privire la jurisprudență, reclamanta a recunoscut supremația Hotărârii din 29 iunie 2010, Comisia/Bavarian Lager (C‑28/08 P, EU:C:2010:378).

               36

               În acest context, trebuie să se constate că revine persoanei care solicită un transfer de date cu caracter personal sarcina de a demonstra necesitatea acestuia. Dacă se demonstrează acest lucru, atunci este de competența instituției vizate să verifice dacă nu există niciun motiv să se considere că transferul în cauză ar putea aduce atingere intereselor legitime ale persoanei vizate (Hotărârea din 16 iulie 2015, ClientEarth și PAN Europe/EFSA, C‑615/13 P, EU:C:2015:489, punctul 47).

               37

               În această privință, trebuie să se constate că, chiar dacă un ofertant respins ar putea fi în măsură, în principiu, să prezinte motive legitime pentru a avea acces la numele membrilor comitetului de selecție al contractului de achiziții publice în cauză, reclamanta nu a prezentat niciun argument care să justifice această cerere înaintea adoptării deciziilor atacate. Mai mult decât atât, chiar în cadrul prezentei proceduri, ea nu a făcut nicio afirmație argumentată în acest sens. În aceste împrejurări, trebuie respins motivul reclamantei privind accesul la pasaje din raportul de evaluare care conțin date cu caracter personal privind identitatea membrilor comitetului de selecție, mai precis la pasajele situate la mijlocul paginii 6 și în anexa nr. 1 la raportul de evaluare.

               38

               În ceea ce privește celelalte pasaje nedivulgate ale raportului de evaluare, inclusiv întrebările adresate unui ofertant, care figurează în secțiunea 6 din raport, și anume pasajele situate la paginile 2, 3, 4, 5, la începutul și la finalul paginii 6 și în anexa nr. 2 la raportul de evaluare, este necesar să se precizeze că acestea se refereau la lotul nr. 2 și, prin urmare, nu intrau în domeniul de aplicare al cererii de acces. Pe de altă parte, chiar dacă Comisia ar fi putut facilita înțelegerea deciziei din 1 aprilie 2014 de către reclamantă dacă ar fi precizat părțile din raportul de evaluare care fac obiectul protecției datelor cu caracter personal și pe cele privind lotul nr. 2, ea nu a încălcat nicio obligație juridică acționând astfel cum a procedat în speță.

               39

               Având în vedere cele ce precedă, primul aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins.

         Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe lipsa unei atingeri aduse protecției intereselor comerciale

               40

               Reclamanta afirmă că Comisia a stabilit în mod eronat existența riscului unei atingeri aduse protecției intereselor comerciale, în sensul articolului 4 alineatul (2) prima liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001.

               41

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, în cadrul examinării celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, este necesar să se examineze numai dacă Comisia putea invoca protecția intereselor comerciale pentru a refuza să acorde accesul la oferta ofertantului reținut, inclusiv la borderoul de prețuri, precum și la anexele I.A și II la contract. Astfel, după cum rezultă din concluzia Tribunalului cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv, Comisia a acordat accesul parțial la raportul de evaluare și la textul contractului fără a săvârși o eroare de drept, întrucât divulgarea anumitor pasaje putea aduce atingere protecției datelor cu caracter personal, în timp ce alte pasaje priveau lotul nr. 2 și erau, așadar, în afara domeniului de aplicare al cererii de acces.

               42

               În deciziile atacate, Comisia invocă articolul 4 alineatul (2) prima liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, precum și articolul 113 din Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii și de abrogare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului (JO 2012, L 298, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul financiar”).

               43

               Rezultă din jurisprudență că Regulamentul nr. 1049/2001 și Regulamentul financiar au obiective diferite și că ele nu cuprind dispoziții care să prevadă în mod expres supremația unuia față de celălalt. În consecință, trebuie asigurată o aplicare a fiecăruia dintre aceste regulamente care să fie compatibilă cu cea a celuilalt și care să permită astfel o aplicare coerentă a acestora (Hotărârea din 29 ianuarie 2013, Cosepuri/EFSA, T‑339/10 și T‑532/10, EU:T:2013:38, punctul 85).

               44

               În ceea ce privește în special aplicarea Regulamentului nr. 1049/2001, regulamentul menționat urmărește să confere publicului un drept de acces la documentele instituțiilor cât mai larg posibil (Hotărârea din 29 ianuarie 2013, Cosepuri/EFSA, T‑339/10 și T‑532/10, EU:T:2013:38, punctul 87).

               45

               Totuși, acest drept este condiționat în același timp de anumite limite întemeiate pe considerente de interes public sau privat. Cu toate acestea, având în vedere că astfel de excepții derogă de la principiul accesului cât mai larg posibil al publicului la documentele instituțiilor Uniunii, ele trebuie interpretate și aplicate în mod strict (Hotărârea din 29 ianuarie 2013, Cosepuri/EFSA, T‑339/10 și T‑532/10, EU:T:2013:38, punctele 88 și 89).

               46

               În cazul în care instituția vizată decide să refuze accesul la un document a cărui comunicare îi este cerută, acesteia îi revine, în principiu, obligația de a furniza explicații cu privire la modul în care accesul la acel document ar putea să aducă atingere concret și efectiv interesului protejat de o excepție prevăzută la articolul 4 din Regulamentul nr. 1049/2001 pe care această instituție o invocă. În plus, riscul unei astfel de atingeri trebuie să fie previzibil în mod rezonabil, iar nu pur ipotetic. Cu toate acestea, este permis instituției în cauză să se întemeieze în această privință pe prezumții generale care se aplică anumitor categorii de documente, considerații de ordin general similare fiind susceptibile să se aplice unor cereri de divulgare cu privire la documente de aceeași natură (Hotărârea din 29 ianuarie 2013, Cosepuri/EFSA, T‑339/10 și T‑532/10, EU:T:2013:38, punctul 90).

               47

               Rezultă din jurisprudență că ofertele depuse de ofertanți în cadrul unei proceduri de cerere de ofertă pot intra în domeniul de aplicare al excepției referitoare la protecția intereselor comerciale, în special datorită elementelor economice și tehnice cuprinse în oferte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 ianuarie 2013, Cosepuri/EFSA, T‑339/10 și T‑532/10, EU:T:2013:38, punctul 95).

               48

               Pe de altă parte, protecția ofertelor ofertanților față de alți ofertanți este prevăzută de dispozițiile relevante din Regulamentul financiar și în special la articolul 113 alineatul (2) din acesta, care nu prevede divulgarea ofertelor depuse, nici chiar după formularea unei cereri scrise de către ofertanții ale căror oferte nu au fost reținute. Această restricție este inerentă obiectivului urmărit prin normele Uniunii în materie de contracte de achiziții publice, care se întemeiază pe o concurență nedenaturată. Pentru a realiza acest obiectiv, se impune ca autoritățile contractante să nu divulge informații referitoare la proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice al căror conținut ar putea fi utilizat pentru a denatura concurența, fie în cadrul unei proceduri de atribuire în curs, fie în cadrul unor proceduri de atribuire ulterioare (Hotărârea din 29 ianuarie 2013, Cosepuri/EFSA, T‑339/10 și T‑532/10, EU:T:2013:38, punctul 100).

               49

               Având în vedere cele ce precedă, jurisprudența a stabilit existența unei prezumții generale potrivit căreia accesul la ofertele ofertanților aduce, în principiu, atingere protecției intereselor comerciale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 ianuarie 2013, Cosepuri/EFSA, T‑339/10 și T‑532/10, EU:T:2013:38, punctul 101).

               50

               Trebuie subliniat însă că prezumția generală menționată la punctul 49 de mai sus nu exclude posibilitatea de a demonstra că un anumit document a cărui divulgare este solicitată nu face obiectul acestei prezumții sau că există un interes public superior care justifică divulgarea (Hotărârea din 28 iunie 2012, Comisia/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, punctul 126).

               51

               Prezenta cauză trebuie examinată în lumina acestor principii.

               52

               În primul rând, trebuie arătat că, în speță, reclamantei i‑a fost refuzat accesul la oferta depusă de ofertantul reținut, din care fac parte borderoul de prețuri și borderoul de prețuri recapitulativ. În plus, anexa I.A la contract, la care Comisia a refuzat de asemenea accesul în întregime, cuprinde și borderoul de prețuri al ofertei ofertantului reținut. În ceea ce privește anexa II la contract, la care a fost refuzat de asemenea accesul, aceasta conține oferta ofertantului reținut. Prin urmare, este vorba despre exact același tip de documente ca cele avute în vedere de Hotărârea din 29 ianuarie 2013, Cosepuri/EFSA (T‑339/10 și T‑532/10, EU:T:2013:38). Contrar celor susținute de reclamantă, nu se poate deduce din această hotărâre că privește numai o cerere de acces la ansamblul ofertelor ofertanților, iar nu o cerere de acces doar la oferta ofertantului reținut.

               53

               Astfel, este evident că documentele avute în vedere de prezenta cerere de acces, prin natura lor, pot conține elemente tehnice și economice confidențiale ale ofertantului reținut, printre care și informații cu privire la competențele și la metodele de lucru ale acestuia, la know‑how‑ul său, la organizarea sa internă, la costurile sale și la prețurile propuse.

               54

               În aceste împrejurări, comisia a statuat în mod întemeiat, în deciziile atacate, că oferta ofertantului reținut, inclusiv borderoul de prețuri, anexa I.A la contract, care conține borderoul de prețuri, și anexa II la contract, care conține oferta ofertantului reținut, erau acoperite de o prezumție generală potrivit căreia divulgarea lor ar aduce atingere, în principiu, protecției intereselor comerciale.

               55

               Pe de altă parte, trebuie subliniat că, tocmai în scopul de a menține confidențialitatea acestor informații comerciale sensibile, articolul 113 alineatul (2) din Regulamentul financiar nu prevede comunicarea ofertei ofertantului reținut către ofertanții respinși și stabilește chiar că este posibilă omiterea comunicării anumitor elemente dacă aceasta ar aduce atingere intereselor comerciale legitime sau ar putea denatura concurența loială.

               56

               În al doilea rând, trebuie să se constate că, în nicio etapă a procedurii, reclamanta nu a prezentat nici cel mai slab argument care să permită să se demonstreze că documentele solicitate nu erau acoperite de prezumția menționată mai sus.

               57

               În ceea ce privește borderoul de prețuri în ansamblul său, reclamanta susține că divulgarea acestui document nu ar putea aduce atingere intereselor comerciale ale ofertantului reținut, întrucât anunțul de atribuire indica nivelul prețurilor din oferta acestuia. Acest argument nu poate fi reținut, întrucât borderoul de prețuri este un document mult mai detaliat care indică, la fiecare rubrică, prețul serviciilor propuse, în timp ce anunțul de atribuire se limitează să indice în mod global valoarea contractului atribuit.

               58

               Situația este aceeași în cazul borderoului de prețuri recapitulativ care figurează în anexa la ofertă. Trebuie să se constate că acest document conține de asemenea informații referitoare la prețul serviciilor propuse, care sunt mai detaliate decât informația divulgată prin anunțul de atribuire. Prin urmare, borderoul recapitulativ intră de asemenea în domeniul de aplicare al prezumției menționate mai sus.

               59

               În consecință, Comisia era îndreptățită să considere că documentele în discuție, și anume oferta ofertantului reținut, inclusiv borderoul de prețuri și borderoul de prețuri recapitulativ, și anexele I.A și II la contract erau acoperite de excepția referitoare la protecția intereselor comerciale, fără a proceda la examinarea lor concretă și individuală, după cum pretinde reclamanta.

               60

               În ceea ce privește argumentele reclamantei referitoare la existența unui presupus interes public superior care justifică divulgarea, acestea vor fi examinate mai jos, în cadrul celui de al patrulea aspect.

               61

               În sfârșit, în ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia informațiile care i‑au fost furnizate de Comisie cu privire la prețul ofertei reținute nu îndeplinesc cerințele articolului 113 din Regulamentul financiar, chiar dacă s‑ar presupune că sunt admisibile, este necesar să se constate că, contrar celor sugerate de reclamantă, articolul 113 alineatul (2) din Regulamentul financiar nu impune obligația de a comunica ofertantului respins, cu titlu de caracteristici și de avantaje ale ofertei reținute, informații detaliate privind prețurile.

               62

               Având în vedere cele care precedă, al doilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins.

         Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe lipsa unei atingeri aduse procesului decizional

               63

               Reclamanta arată că Comisia s‑a bazat în mod eronat pe excepția întemeiată pe protecția procesului decizional pentru a refuza accesul la anumite documente, în temeiul articolului 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1049/2001.

               64

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, același document poate intra în domeniul de aplicare al uneia sau mai multor excepții prevăzute de Regulamentul nr. 1049/2001 (Hotărârea din 10 septembrie 2008, Williams/Comisia, T‑42/05, nepublicată, EU:T:2008:325, punctul 126). Or, din cele de mai sus reiese că Comisia nu a săvârșit nicio eroare atunci când a considerat, în aplicarea articolului 4 alineatul (1) litera (b) din regulamentul menționat, că divulgarea în întregime a raportului de evaluare și a textului contractului semnat cu ofertantul reținut ar aduce atingere protecției datelor cu caracter personal și că divulgarea ofertei ofertantului reținut, inclusiv a borderoului de prețuri, precum și a anexelor I.A și II la contract, ar aduce atingere protecției intereselor comerciale, în temeiul articolului 4 alineatul (2) prima liniuță din același regulament.

               65

               Întrucât aceste excepții, pe care Tribunalul le‑a considerat fondate, acoperă documentele la care a fost refuzat complet accesul și părțile cenzurate din documentele solicitate, pentru motive care țin de economie procedurală, nu este necesar să se examineze temeinicia motivelor reclamantei privind excepția referitoare la protecția procesului decizional, care sunt inoperante (a se vedea în acest sens Ordonanța din 27 noiembrie 2012, Steinberg/Comisia, T‑17/10, nepublicată, EU:T:2012:625, punctul 89).

         Cu privire la al patrulea aspect, întemeiat pe existența unui interes public superior care justifică divulgarea

               66

               Reclamanta susține că, în pofida riscului unei atingeri aduse protecției intereselor comerciale, există un interes public superior care justifică divulgarea, în sensul articolului 4 alineatul (2) ultima teză din Regulamentul nr. 1049/2001.

               67

               După cum s‑a arătat mai sus, rezultă din jurisprudență că aplicarea unei prezumții generale, precum prezumția unei atingeri aduse intereselor comerciale în speță, nu exclude posibilitatea de a demonstra că există un interes public superior care justifică divulgarea (Hotărârea din 28 iunie 2012, Comisia/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, punctul 126).

               68

               Cu toate acestea, revine reclamantului sarcina de a invoca în mod concret împrejurările care stau la baza unui interes public superior care justifică divulgarea documentelor vizate (Hotărârea din 14 noiembrie 2013, LPN și Finlanda/Comisia, C‑514/11 P și C‑605/11 P, EU:C:2013:738, punctul 94, și Hotărârea din 16 iulie 2015, ClientEarth/Comisia, C‑612/13 P, EU:C:2015:486, punctul 90).

               69

               În această privință, interesul public superior susceptibil să justifice divulgarea unui document nu trebuie, desigur, în mod necesar, să fie distinct de principiile care stau la baza Regulamentului nr. 1049/2001 (Hotărârea din 14 noiembrie 2013, LPN și Finlanda/Comisia, C‑514/11 P și C‑605/11 P, EU:C:2013:738, punctul 92, și Hotărârea din 16 iulie 2015, ClientEarth/Comisia, C‑612/13 P, EU:C:2015:486, punctul 92).

               70

               Cu toate acestea, nu pot fi reținute considerații de ordin general pentru a justifica accesul la documentele solicitate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 noiembrie 2013, LPN și Finlanda/Comisia, C‑514/11 P și C‑605/11 P, EU:C:2013:738, punctul 93, și Hotărârea din 16 iulie 2015, ClientEarth/Comisia, C‑612/13 P, EU:C:2015:486, punctul 93).

               71

               În ceea ce privește prezenta cauză, este necesar să se constate că, în cererile sale de confirmare, reclamanta s‑a limitat să invoce principiul transparenței, adăugând că ar exista o contradicție între cuantumul indicat în anunțul de atribuire și cuantumul ofertei ofertantului reținut. Potrivit cererilor de confirmare, divulgarea documentelor solicitate ar fi necesară pentru a permite reclamantei să verifice cuantumul pentru care a fost atribuit contractul.

               72

               În această privință, este necesar să se amintească faptul că, la data deciziei din 1 aprilie 2014, reclamanta introdusese deja acțiunea sa în anulare împotriva deciziei de respingere a ofertei sale. În cadrul acestei acțiuni, ea invoca, printre alte motive, presupusa neregularitate a atribuirii pentru un cuantum mai mare decât cel al ofertei ofertantului reținut, astfel cum reiese de la punctul 19 din Hotărârea din 8 octombrie 2015, Secolux/Comisia (T‑90/14, nepublicată, EU:T:2015:772). În aceste împrejurări, este necesar să se considere că interesul evocat de reclamantă constituie un interes privat, iar nu public.

               73

               Astfel, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că faptul că documentele solicitate s‑ar putea dovedi necesare pentru apărarea reclamantei în cadrul unei acțiuni constituie un interes privat. Prin urmare, întrucât reclamanta solicita accesul la documentele în discuție pentru a‑și valorifica mai bine argumentele în cadrul acțiunii sale în anulare, acest fapt nu poate constitui un interes public superior care justifică divulgarea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 iunie 2012, Comisia/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, punctele 145 și 146, și Hotărârea din 20 martie 2014, Reagens/Comisia, T‑181/10, nepublicată, EU:T:2014:139, punctul 142).

               74

               Reclamanta nu prezintă niciun alt argument detaliat în susținerea invocării cu titlu general a principiului transparenței. Prin urmare, în ceea ce privește principiile proporționalității, precum și egalității de tratament și nediscriminării, reclamanta, pe lângă faptul că nu s‑a prevalat de acestea în cererile sale de confirmare pentru a justifica existența unui interes public superior, se limitează să le invoce fără a prezenta nici cel mai slab argument concret. Or, nu pot fi reținute considerații atât de generale pentru a justifica accesul la documentele solicitate.

               75

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se concluzioneze că reclamanta nu a demonstrat existența unui interes public superior care justifică divulgarea documentelor în discuție în temeiul articolului 4 alineatul (2) ultima teză din Regulamentul nr. 1049/2001.

               76

               În consecință, al patrulea aspect al celui de al doilea motiv trebuie să fie respins.

         Cu privire la al cincilea aspect, referitor la refuzul divulgării parțiale

               77

               Reclamanta arată că deciziile atacate încalcă articolul 4 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1049/2001, în măsura în care prin acestea i se refuză acordarea accesului parțial la anumite documente solicitate. În opinia sa, Comisia ar fi trebuit să realizeze o analiză concretă, pentru fiecare document, a motivelor pentru care nu era posibilă o comunicare parțială.

               78

               În temeiul articolului 4 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1049/2001, în cazul în care doar o parte a documentului cerut se încadrează în una sau mai multe din excepțiile menționate mai sus, celelalte părți ale documentului se divulgă.

               79

               În această privință, în primul rând, este necesar să se constate că Comisia a acordat accesul parțial la raportul de evaluare și la textul contractului încheiat cu ofertantul reținut, fără ca reclamanta să fi invocat vreun argument care să permită să se concluzioneze că ar fi trebuit să acorde accesul la alte părți ale acestor documente. În această privință, trebuie amintit, după cum s‑a arătat la punctul 38 de mai sus, că Comisia nu a acordat accesul la secțiunea 6 din raportul de evaluare întrucât aceasta se referea la lotul nr. 2, care nu intra în domeniul de aplicare al cererii.

               80

               În al doilea rând, în ceea ce privește oferta ofertantului reținut, inclusiv borderoul de prețuri în varianta sa integrală sau în varianta sa recapitulativă, precum și anexele I.A și II la contract, rezultă din jurisprudență că prezumția generală menționată la punctele 52-54 din prezenta hotărâre semnifică faptul că documentele cărora le sunt aplicabile ies din sfera obligației divulgării, integrală sau parțială, a conținutului lor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 iunie 2012, Comisia/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, punctul 133).

               81

               În consecință, al cincilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie să fie respins și, prin urmare, este necesar să se respingă a doilea motiv în întregime ca nefondat.

         Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 296 TFUE

               82

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă la articolul 296 TFUE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de justificările măsurii luate, iar instanței Uniunii să își exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații pe care îl pot avea destinatarii sau alte persoane vizate în mod direct și individual de actul respectiv. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, având în vedere că problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse la articolul menționat trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă (Hotărârea din 10 septembrie 2008, Williams/Comisia, T‑42/05, EU:T:2008:325, punctul 94, Hotărârea din 7 iulie 2011, Valero Jordana/Comisia, T‑161/04, nepublicată, EU:T:2011:337, punctul 48, și Hotărârea din 15 iulie 2015, Dennekamp/Parlamentul, T‑115/13, EU:T:2015:497, punctul 136).

               83

               În ceea ce privește cererea de acces la documente, atunci când instituția în cauză respinge acest acces, trebuie să demonstreze în fiecare caz în parte, pe baza informațiilor de care dispune, faptul că documentele cu privire la care se solicită accesul fac în realitate obiectul excepțiilor prevăzute în Regulamentul nr. 1049/2001 (Hotărârea din 10 septembrie 2008, Williams/Comisia, T‑42/05, EU:T:2008:325, punctul 95, și Hotărârea din 7 iulie 2011, Valero Jordana/Comisia, T‑161/04, nepublicată, EU:T:2011:337, punctul 49). Potrivit jurisprudenței, revine, așadar, instituției care a refuzat accesul la un document obligația de a oferi o motivare care să permită să se înțeleagă și să se verifice, pe de o parte, dacă documentul solicitat se încadrează în mod efectiv în domeniul vizat de excepția invocată și, pe de altă parte, dacă nevoia de protecție care rezultă din excepția menționată este reală.

               84

               Prezenta cauză trebuie să fie examinată în lumina acestor principii.

               85

               În primul rând, în ceea ce privește motivul întemeiat pe nemotivare privind protecția vieții private, trebuie să se constate că deciziile atacate explică, corespunzător cerințelor legale, motivele pentru care anumite pasaje din raportul de evaluare și din contractul semnat de ofertantul reținut nu puteau fi divulgate pentru a proteja datele cu caracter personal.

               86

               Argumentele reclamantei privind secțiunea 6 din raportul de evaluare sunt neîntemeiate în fapt, întrucât, după cum a explicat Comisia în înscrisurile sale și după cum rezultă din examinarea acestui document de către Tribunal, secțiunea menționată privește lotul nr. 2, care nu intra în domeniul de aplicare al cererii de acces.

               87

               În această privință, după cum s‑a arătat la punctul 38 de mai sus, chiar dacă Comisia ar fi putut facilita mai mult înțelegerea deciziilor atacate de către reclamantă dacă ar fi precizat părțile din documente care fac obiectul protecției datelor cu caracter personal și pe cele privind lotul nr. 2, trebuie observat că ea nu a încălcat obligația de motivare acționând astfel cum a procedat în speță.

               88

               Este necesar de asemenea să se respingă argumentul reclamantei privind oferta ofertantului reținut, întrucât Comisia nu s‑a întemeiat pe protecția vieții private pentru a refuza accesul la acest document.

               89

               În al doilea rând, în ceea ce privește protecția intereselor comerciale, contrar celor susținute de reclamantă, deciziile atacate conțin o motivare suficientă privind aplicarea unei prezumții generale de nedivulgare a ofertei ofertantului reținut, inclusiv a borderoului de prețuri, precum și a anexelor I.A și II la contract, în scopul asigurării protecției menționate.

               90

               În al treilea rând, pentru aceleași motive ca cele expuse la punctele 64 și 65 din prezenta hotărâre, nu este necesar să se analizeze temeinicia motivului întemeiat pe o presupusă nemotivare privind protecția procesului decizional în scopul soluționării prezentei cauze, care este inoperant.

               91

               În al patrulea rând, în ceea ce privește motivarea referitoare la inexistența unui interes public superior, trebuie arătat că, în cererile sau de confirmare, reclamanta s‑a limitat să invoce în termeni generali principiul transparenței, menționând în mod incidental interesul său de a putea verifica existența unei contradicții între anunțul de atribuire și cuantumul ofertei ofertantului reținut. În această privință, din deciziile atacate reiese că, desigur, într‑o manieră succintă, dar clară, Comisia a considerat că reclamanta nu prezentase niciun argument de natură să demonstreze existența unui interes public superior care justifică divulgarea. Comisia a adăugat, pe de altă parte, că nu fusese în măsură să identifice vreun interes public superior care să justifice o asemenea divulgare. Pe de altă parte, trebuie arătat că, în deciziile sale inițiale, Comisia a indicat în mod explicit cu privire la acest aspect că interesul de divulgare al reclamantei era de natură privată. În aceste împrejurări, este necesar să se respingă argumentul întemeiat pe nemotivare privind existența unui interes public superior.

               92

               În sfârșit, trebuie adăugat, în ceea ce privește decizia din 14 aprilie 2014, că anexele I.A și II la contract conțineau borderoul de prețuri și oferta ofertantului reținut. Pentru acest motiv, decizia din 14 aprilie 2014 putea face trimitere în mod întemeiat la motivarea deciziei din 1 aprilie 2014, prin care se statuase deja cu privire la comunicarea acestor elemente.

               93

               Rezultă că al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare, trebuie respins ca nefondat.

               94

               Prin urmare, acțiunea trebuie respinsă în întregime.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               95

               Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a șasea)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Obligă Secolux, Association pour le contrôle de la sécurité de la construction la plata cheltuielilor de judecată.

                           Frimodt Nielsen

                           Collins

                           Valančius

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 21 septembrie 2016.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Tribunalului (Camera de recursuri) din 19 martie 2010. # Irène Bianchi împotriva Fundației Europene de Formare (ETF). # Recurs - Funcție publică. # Cauza T-338/07 P.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 21 iunie 1984. # Asbl Bureau belge des assureurs automobiles împotriva Adriano Fantozzi şi SA Les Assurances populaires. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Mons - Belgia. # Cauza 116/83.


Hotărârea Curții din data de 7 iulie 1976. # Société IRCA (Industria romana carni e affini SpA) împotriva Amministrazione delle finanze dello Stato. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Ufficio di conciliazione di Roma - Italia. # Cauza 7-76.


Hotărârea Curții din data de 13 decembrie 1984. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 113/83.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din 8 decembrie 2014. # Michael Cwik împotriva Comisiei Europene. # Cauza F-4/13.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 4 octombrie 2001. # Republica Italiană împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza C-403/99.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 14 aprilie 2015.#Chafiq Ayadi împotriva Comisiei Europene.#Trimitere spre rejudecare după anulare – Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive împotriva anumitor persoane și entități care au legătură cu Osama ben Laden, cu rețeaua Al‑Qaida și cu talibanii – Regulamentul (CE) nr. 881/2002 – Înghețarea fondurilor și a resurselor economice ale unei persoane incluse într‑o listă întocmită de un organ al Națiunilor Unite – Includere a numelui acestei persoane în lista care figurează în anexa I la Regulamentul (CE) nr. 881/2002 – Acțiune în anulare – Drepturi fundamentale – Dreptul la apărare – Dreptul la protecție jurisdicțională efectivă – Dreptul la respectarea proprietății.#Cauza T-527/09 RENV.