title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 22 decembrie 2010.#Barbara Mercredi împotriva Richard Chaffe.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Regatul Unit.#Cooperare judiciară în materie civilă – Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 – Materie matrimonială și răspundere părintească – Copil al unor părinți necăsătoriți – Noțiunea «reședință obișnuită» a unui copil de vârstă mică – Noțiunea «încredințare.#Cauza C-497/10 PPU.

text:
      HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      22 decembrie 2010(*)

      „Cooperare judiciară în materie civilă – Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 – Materie matrimonială și răspundere părintească – Copil al unor părinți necăsătoriți – Noțiunea «reședință obișnuită» a unui copil de vârstă mică – Noțiunea «încredințare»”
      În cauza C‑497/10 PPU,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Court of Appeal
         (England & Wales) (Civil Division) (Regatul Unit), prin decizia din 8 octombrie 2010, primită de Curte la 18 octombrie 2010,
         în procedura

      Barbara Mercredi
      împotriva
      Richard Chaffe,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet, M. Ilešič, E. Levits (raportor) și doamna M.
         Berger, judecători,

      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere cererea instanței de trimitere de judecare a trimiterii preliminare potrivit procedurii de urgență, conform
         articolului 104b din Regulamentul de procedură al Curții,

      având în vedere decizia din 28 octombrie 2010 a Camerei întâi de a admite cererea menționată,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 1 decembrie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamna Mercredi, de domnul M. Scott‑Manderson, QC, precum și de doamnele M.-C. Sparrow, barrister, și H. Newman, solicitor;
      –        pentru domnul Chaffe, de domnii H. Setright, QC, și D. Williams, barrister, precum și de doamna K. Gieve, solicitor;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul S. Ossowski, în calitate de agent, asistat de doamna H. Walker, solicitor, și de
         domnul D. Beard, barrister;

      –        pentru guvernul german, de domnul T. Henze și de doamna J. Kemper, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul francez, de doamna B. Beaupère‑Manokha, în calitate de agent;
      –        pentru Irlanda, de domnul N. Travers, BL;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamna A.‑M. Rouchaud‑Joët și de domnul M. Wilderspin, în calitate de agenți,
      după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului
         din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și
         în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6,
         p. 183, denumit în continuare „regulamentul”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Chaffe, tatăl unei fete, pe de o parte, și doamna Mercredi,
         mama acesteia din urmă, pe de altă parte, cu privire la încredințarea acestui copil, care se află în prezent cu mama sa pe
         insula Réunion (Franța).

       Cadrul juridic
       Convenția de la Haga din 1980
      3        Articolul 1 din Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită
         în continuare „Convenția de la Haga din 1980”) prevede:

      „Prezenta convenție are drept obiect:
      a)      a asigura înapoierea imediată a copiilor deplasați sau reținuți ilicit în orice stat contractant;
      [...]”
      4        Articolul 13 din această convenție prevede:

      „Prin excepție de la dispozițiile articolului precedent, autoritatea judiciară sau administrativă a statului solicitat nu
         este ținută să dispună înapoierea copilului, dacă persoana, instituția sau organismul care se împotrivește înapoierii sale
         stabilește:

      a)      că persoana, instituția sau organismul care avea în îngrijire copilul nu exercita efectiv dreptul privind încredințarea la
         data deplasării sau neînapoierii ori consimțise sau achiesase ulterior acestei deplasări sau neînapoieri; [...]”

      5        Potrivit articolului 19 din convenția menționată:

      „O hotărâre asupra înapoierii copilului, pronunțată în cadrul [Convenției de la Haga din 1980], nu afectează fondul dreptului
         privind încredințarea.”

       Dreptul Uniunii
      6        Articolul 2 din regulament prevede:

      „În sensul prezentului regulament:
      1.      «instanță judecătorească» înseamnă toate autoritățile din statele membre competente în materiile care intră sub incidența
         domeniului de aplicare al prezentului regulament în temeiul articolului 1;

      [...]
      7.      «răspundere părintească» înseamnă ansamblul drepturilor și obligațiilor conferite unei persoane fizice sau unei persoane juridice
         în temeiul unei hotărâri judecătorești, al unui act cu putere de lege sau al unui acord în vigoare privind persoana sau bunurile
         unui copil. Aceasta cuprinde în special încredințarea și dreptul de vizită;

      [...]
      9.      «încredințare» înseamnă drepturile și obligațiile privind îngrijirea persoanei unui copil, în special dreptul de a decide
         asupra locului său de reședință;

      10.      «drept de vizită» înseamnă în special dreptul de a duce copilul pentru o perioadă limitată într‑un alt loc decât cel al reședinței
         sale obișnuite;

      11.      «deplasare sau reținere ilicită a unui copil» înseamnă deplasarea sau reținerea unui copil în cazul în care:
      (a)      a avut loc o încălcare adusă încredințării dobândite printr‑o hotărâre judecătorească [...] în temeiul legislației statului
         membru în care copilul avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sau reținerii sale

      și
      (b)      sub rezerva ca încredințarea să fi fost exercitată efectiv, singur sau împreună, în momentul deplasării sau reținerii, sau
         ar fi fost exercitată dacă nu ar fi survenit aceste evenimente. Încredințarea se consideră ca fiind exercitată împreună atunci
         când unul dintre titularii răspunderii părintești nu poate, în temeiul unei hotărâri judecătorești sau ca efect al legii,
         să decidă asupra locului de reședință a copilului fără consimțământul celuilalt titular al răspunderii părintești.”

      7        Articolul 8 din regulament are următorul cuprins:

      „(1)      Instanțele judecătorești dintr‑un stat membru sunt competente în materia răspunderii părintești privind un copil care are
         reședința obișnuită în acest stat membru la momentul la care instanța este sesizată.

      (2)      Alineatul (1) se aplică sub rezerva dispozițiilor articolelor 9, 10 și 12.”
      8        Articolul 10 din regulament prevede:

      „În caz de deplasare sau de reținere ilicită a unui copil, instanțele judecătorești din statul membru în care copilul își
         avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sale sau a reținerii sale ilicite rămân competente până în momentul în
         care copilul dobândește o reședință obișnuită într‑un alt stat membru și până când

      (a)      orice persoană, instituție sau alt organism căreia/căruia i‑a fost încredințat copilul consimte la deplasarea sau reținerea
         acestuia

      sau
      (b)      copilul a locuit în acest alt stat membru o perioadă de cel puțin un an după ce persoana, instituția sau orice alt organism
         căreia/căruia i s‑a încredințat copilul a avut sau ar fi trebuit să aibă cunoștință de locul în care se afla copilul, până
         când copilul s‑a integrat în noul său mediu și până când a fost îndeplinită cel puțin una dintre următoarele condiții:

      (i)      în termen de un an de când cel căruia i s‑a încredințat copilul a avut sau ar fi trebuit să aibă cunoștință de locul în care
         se afla copilul, nu s‑a depus nicio cerere de înapoiere la autoritățile competente ale statului membru în care copilul a fost
         deplasat sau reținut;

      [...]
      (iii)      o cauză soluționată de o instanță judecătorească din statul membru în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înaintea
         deplasării sale sau reținerii sale ilicite a fost închisă în conformitate cu articolul 11 alineatul (7);

      (iv)      o hotărâre de încredințare care nu implică înapoierea copilului a fost pronunțată de instanța judecătorească din statul membru
         în care copilul își avea reședința obișnuită imediat înaintea deplasării sau reținerii sale ilicite.”

      9        Articolul 11 alineatul (8) din regulament are următorul cuprins:

      „Fără a aduce atingere unei hotărâri de neînapoiere pronunțate în conformitate cu articolul 13 din Convenția de la Haga din
         1980, orice hotărâre ulterioară prin care se dispune înapoierea copilului, pronunțată de o instanță competentă în temeiul
         prezentului regulament, este executorie în conformitate cu capitolul III secțiunea 4, în vederea asigurării înapoierii copilului.”

      10      Articolul 13 alineatul (1) din regulament prevede:

      „Atunci când reședința obișnuită a copilului nu poate fi stabilită [...], instanțele judecătorești din statul membru în care
         este prezent copilul sunt competente.”

      11      Potrivit articolului 16 din regulament,

      „[o] instanță judecătorească se consideră sesizată:
      (a)      la data depunerii la instanță a actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent, cu condiția ca reclamantul să nu
         fi neglijat în continuare să ia măsurile pe care era obligat să le ia pentru ca actul să fie notificat sau comunicat pârâtului

      [...]
      [...]”
      12      Articolul 19 din regulament prevede:

      „[...]
      (2)      În cazul în care acțiuni referitoare la răspunderea părintească privind un copil, având același obiect și aceeași cauză, se
         introduc în fața instanțelor judecătorești din state membre diferite, instanța sesizată în al doilea rând suspendă din oficiu
         procedura până când se stabilește competența primei instanțe sesizate.

      (3)      În cazul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată în al doilea rând își declină competența
         în favoarea acesteia.

      În acest caz, partea care a introdus acțiunea la instanța sesizată în al doilea rând poate intenta respectiva acțiune la prima
         instanță sesizată.”

      13      Potrivit articolului 60 litera (e) din regulament, în relațiile dintre statele membre, regulamentul prevalează asupra Convenției
         de la Haga din 1980 în măsura în care aceasta privește materiile reglementate de regulament.

      14      Articolul 3 din această convenție corespunde, în esență, articolului 2 punctul 11 din regulament, articolul 5 litera (a) din
         aceasta corespunde articolului 2 punctul 9 din regulament, iar articolul 5 litera (b) din convenția menționată corespunde
         articolului 2 punctul 10 din acesta.

      15      Articolul 62 din regulament prevede:

      „(1)      Acordurile și convențiile menționate la articolul 59 alineatul (1) și la articolele 60 și 61 continuă să-și producă efectele
         în materiile nereglementate de prezentul regulament.

      (2)      Convențiile menționate la articolul 60, în special Convenția de la Haga din 1980, continuă să-și producă efectele între statele
         membre care sunt părți contractante la aceasta, în conformitate cu articolul 60.”

       Dreptul național
      16      Din decizia de trimitere rezultă că, potrivit dreptului național aplicabil în Anglia și Țara Galilor, tatăl natural al copilului
         nu este de drept titular al răspunderii părintești.

      17      Cu toate acestea, în temeiul secțiunii 4 din Legea privind copiii din 1989 (Children Act 1989), tatăl poate deveni titular
         al răspunderii părintești fie prin înscrierea unei mențiuni în certificatul de naștere al copilului, fie prin încheierea cu
         mama a unui contract referitor la această răspundere, fie prin intermediul unei ordonanțe emise de o instanță prin care îi
         este atribuită răspunderea părintească („parental responsibility order”).

      18      Pe de altă parte, în procedurile de drept privat având ca obiect copii în Anglia și Țara Galilor, instanțele pot emite ordonanțe
         în temeiul secțiunii 8 din legea menționată sau, în cazul High Court of Justice (England & Wales), în cadrul propriei competențe
         materiale în ceea ce privește protecția copiilor. Aceste ordonanțe permit instanțelor să se pronunțe cu privire la reședință
         („residence order”) și la dreptul de vizită („contact order”), să interzică efectuarea anumitor acte („prohibited steps order”)
         și să rezolve anumite probleme specifice („specific issue order”).

      19      Trimiterea preliminară face referire la o jurisprudență națională potrivit căreia instanțele din Anglia și Țara Galilor sesizate
         cu cereri de emitere a unor ordonanțe în materie de încredințare pot deține drepturi privind încredințarea, chiar și în cazul
         în care persoana care le introduce nu a dobândit ea însăși asemenea drepturi.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
       Situația de fapt aflată la originea acțiunii principale
      20      Din dosarul prezentat Curții reiese că reclamanta din acțiunea principală, doamna Mercredi, născută pe insula Réunion și având
         naționalitate franceză, s‑a mutat în cursul anului 2000 în Anglia, unde a lucrat ca membră de echipaj pentru o companie aeriană.
         Pe durata mai multor ani, aceasta a trăit în Anglia împreună cu domnul Chaffe, resortisant britanic, împreună formând un cuplu
         necăsătorit.

      21      Din această relație s‑a născut, la 11 august 2009, o fată, Chloé, de naționalitate franceză. În săptămâna care a urmat nașterii
         acestui copil, doamna Mercredi și domnul Chaffe, a căror relație nu mai era stabilă de o anumită perioadă și care nu mai locuiau
         împreună, întrucât domnul Chaffe părăsise reședința comună, s‑au despărțit.

      22      La 7 octombrie 2009, când Chloé avea două luni, doamna Mercredi și fiica sa au părăsit Anglia în favoarea insulei Réunion,
         unde au ajuns în ziua următoare. Tatăl copilului nu a fost informat în prealabil cu privire la plecarea mamei și a copilului,
         însă a primit, la 10 octombrie 2009, o scrisoare în care doamna Mercredi explica motivele acestei plecări.

      23      Este cert că reședința obișnuită a copilului, înaintea plecării sale la 7 octombrie 2009, se afla în Anglia. Este de asemenea
         cert că deplasarea lui Chloé în insula Réunion a fost licită, întrucât, la momentul respectiv, doamna Mercredi era singura
         persoană care dispunea de drepturi privind „încredințarea”, în temeiul articolului 2 punctul 9 din regulament.

       Procedura inițiată de tată în Regatul Unit în cursul anului 2009
      24      La 9 octombrie 2009, vineri, descoperind că locuința doamnei Mercredi fusese abandonată, domnul Chaffe a introdus, în aceeași
         zi, prin telefon, o acțiune la judecătorul Holman, judecătorul de serviciu de la High Court. Acesta din urmă a emis o ordonanță
         prin care solicita informații cu privire la localizarea copilului („location order”) și a fixat termenul la care urma să judece
         cauza la 12 octombrie 2009.

      25      La 12 octombrie 2009, domnul Chaffe a introdus cereri în special în vederea stabilirii răspunderii părintești, a reședinței
         alternative și a unui drept de vizită. În aceeași zi, fără ca doamnei Mercredi să îi fi fost comunicată acțiunea inițiată
         de domnul Chaffe și fără ca aceasta să fie prezentă sau reprezentată în mod legal, judecătorul Holman a emis o ordonanță prin
         care o obliga pe doamna Mercredi să o înapoieze pe Chloé în Anglia. Această ordonanță precizează, pentru a evita orice ambiguitate,
         că nu presupune înapoierea copilului tatălui sau vreun contact cu el, deciziile în această privință urmând să fie adoptate
         pe baza unei ședințe ulterioare.

      26      Trebuie arătat că instanța de trimitere pleacă de la premisa potrivit căreia a fost „sesizată”, în temeiul articolului 16
         din regulament, cel târziu la 12 octombrie 2009. Aceasta are competența, dacă este cazul, să verifice acest aspect. În orice
         caz, revine Curții sarcina de a se pronunța având în vedere considerațiile de fapt și de drept care sunt expuse în decizia
         de trimitere.

       Procedurile inițiate de mamă și de tată în Franța
      27      La 28 octombrie 2009, doamna Mercredi a introdus la tribunal de grande instance de Saint‑Denis (Tribunalul de Mare Instanță
         din Saint‑Denis) (Franța) o cerere prin care a solicitat să i se atribuie răspunderea părintească exclusivă și să se stabilească
         domiciliul lui Chloé la adresa sa.

      28      La 18 decembrie 2009, domnul Chaffe a introdus la aceeași instanță o cerere prin care solicita să se dispună înapoierea lui
         Chloé în Anglia, în temeiul Convenției de la Haga din 1980. Prin hotărârea din 15 martie 2010, această cerere a fost respinsă,
         cu motivarea că domnul Chaffe nu avea drepturi privind „încredințarea” în raport cu Chloé atunci când aceasta a părăsit Regatul
         Unit. Împotriva acestei hotărâri nu s‑a declarat apel.

      29      La 23 iunie 2010, tribunal de grande instance de Saint‑Denis a pronunțat hotărârea prin care a acordat doamnei Mercredi răspunderea
         părintească exclusivă în privința lui Chloé și a stabilit reședința obișnuită a acestui copil la adresa unde locuiește mama.
         Din observațiile prezentate în ședință de domnul Chaffe, precum și de guvernul francez rezultă că această hotărâre nu a devenit
         încă definitivă.

       Continuarea procedurii inițiate de tată în Regatul Unit în cursul anului 2009
      30      La 15 aprilie 2010, acțiunea introdusă de domnul Chaffe în cursul lunii octombrie 2009 a ajuns în fața judecătorului McFarlane.
         Potrivit domnului Chaffe, High Court of Justice (England & Wales) era competentă, la 9 octombrie 2009, să se pronunțe cu privire
         la situația fiicei sale, întrucât Chloé nu își pierduse la acea dată reședința obișnuită în Anglia. În plus, ar fi clar, în
         temeiul dreptului aplicabil în Anglia și Țara Galilor, că o cerere de emitere a unei ordonanțe în materie de încredințare
         poate conferi unei instanțe drepturi privind „încredințarea”. Domnul Chaffe adaugă că, dat fiind faptul că instanțele engleze
         fuseseră sesizate cu o cerere în materia răspunderii părintești, tribunal de grande instance de Saint‑Denis ar fi trebuit
         să suspende judecarea cauzei, în temeiul articolului 19 din regulament, până când s‑ar fi stabilit competența instanței engleze.

      31      Potrivit doamnei Mercredi, instanțele engleze nu erau competente să se pronunțe cu privire la situația lui Chloé, din moment
         ce, începând cu ziua în care aceasta din urmă a fost dusă pe insula Réunion, nu mai avea reședința obișnuită în Anglia, ci
         în Franța.

      32      Judecătorul McFarlane a hotărât:

      –        instanța engleză a fost sesizată cu cauza referitoare la Chloé la momentul la care tatăl l‑a contactat telefonic pe judecătorul
         Holman;

      –        de la momentul respectiv, instanța engleză a dobândit drepturi privind încredințarea în raport cu Chloé;
      –        ca urmare a faptului că obținuse ordonanțe în favoarea sa, și tatăl a dobândit drepturi privind încredințarea de la momentul
         respectiv;

      –        Chloé avea încă reședința obișnuită în Anglia „[…] la momentul când atât instanța engleză, cât și tatăl au dobândit drepturi
         privind încredințarea în raport cu Chloé, iar instanța engleză a emis ordonanțe prin care a impus ca [aceasta] să rămână în
         Anglia sau să fie înapoiată pe teritoriul englez” și

      –        prin urmare, instanțele engleze erau competente la 9 octombrie 2009 să se pronunțe cu privire la situația lui Chloé.
       Procedura inițiată de mamă în Regatul Unit
      33      La 12 iulie 2010, doamna Mercredi a atacat la instanța de trimitere deciziile pronunțate de High Court of Justice (England
         & Wales).

      34      În cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, această instanță arată că, pentru a putea identifica instanța competentă,
         potrivit dreptului Uniunii, în materie de răspundere părintească în ceea ce o privește pe Chloé, se impune o clarificare a
         criteriilor care trebuie aplicate pentru a determina reședința obișnuită a copilului în sensul articolelor 8 și 10 din regulament.

      35      Instanța de trimitere consideră în plus că răspunsul la problema dacă High Court of Justice (England & Wales) a obținut drepturi
         privind încredințarea în raport cu Chloé, ca urmare a cererilor formulate de tatăl acesteia, depinde de înțelesul noțiunii
         „instituție sau alt organism” în sensul regulamentului, a cărei interpretare este de competența Curții. Pe de altă parte,
         instanța menționată dorește să se edifice cu privire la aprecierea competenței concurente a instanțelor din Regatul Unit și
         a instanțelor franceze de a se pronunța cu privire la cererile tatălui și, respectiv, ale mamei lui Chloé.

      36      În aceste împrejurări, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze
         următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Care sunt criteriile potrivite pentru a determina reședința obișnuită a unui copil în sensul:
      –        articolului 8 din Regulamentul [...] nr. 2201/2003;
      –        articolului 10 din Regulamentul [...] nr. 2201/2003?
      2)      O instanță reprezintă o «instituție sau alt organism» căruia îi pot fi conferite drepturi privind «încredințarea» în sensul
         dispozițiilor din Regulamentul [...] nr. 2201/2003?

      3)      Articolul 10 continuă să se aplice după ce instanțele din statul membru solicitat au respins o cerere de înapoiere a copilului
         potrivit [Convenției de la Haga din 1980] pentru motivul că nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolele 3 și 5?

      În special, cum ar trebui soluționat un conflict între o decizie a statului solicitat, conform căreia condițiile prevăzute
         la articolele 3 și 5 din [Convenția de la Haga din 1980] nu sunt îndeplinite, și o decizie a statului solicitant, conform
         căreia condițiile prevăzute la aceste articole sunt îndeplinite?”

       Cu privire la procedura de urgență
      37      Instanța de trimitere a solicitat ca prezenta trimitere preliminară să fie supusă procedurii de urgență prevăzute la articolul
         104b din Regulamentul de procedură al Curții.

      38      Aceasta și‑a motivat cererea prin faptul că, atât timp cât nu a fost identificată instanța competentă, în temeiul dreptului
         Uniunii, în materie de răspundere părintească în raport cu Chloé, cererile formulate de tatăl acesteia din urmă în vederea
         obținerii unei ordonanțe care să îi permită să aibă relații cu copilul său nu pot fi analizate.

      39      În această privință, este important să se sublinieze că din decizia de trimitere rezultă că prezenta cauză privește un copil,
         în vârstă de 1 an și 4 luni, care este separat de tatăl său de mai mult de un an. Dat fiind că respectivul copil este la o
         vârstă sensibilă în dezvoltarea sa, prelungirea situației actuale, caracterizată în plus prin distanța considerabilă care
         desparte reședința tatălui de cea a copilului, ar putea dăuna serios relației viitoare a acestuia din urmă cu tatăl său.

      40      În aceste condiții, Camera întâi a Curții a hotărât, la 28 octombrie 2010, la propunerea judecătorului raportor, după ascultarea
         avocatului general, să admită cererea instanței de trimitere de judecare a trimiterii preliminare potrivit procedurii de urgență.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      41      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească ce interpretare trebuie dată
         noțiunii „reședință obișnuită” în sensul articolelor 8 și 10 din regulament în scopul de a determina care este instanța competentă
         să se pronunțe cu privire la probleme referitoare la încredințare, în special atunci când, precum în cauza principală, litigiul
         privește situația unui copil de vârstă mică ce este deplasat în mod licit de mama sa în alt stat membru decât cel în care
         are reședința obișnuită și se afla acolo doar de câteva zile la momentul sesizării instanței statului din care a plecat.

      42      În această privință, trebuie constatat, cu titlu introductiv, că, potrivit articolului 8 alineatul (1) din regulament, competența
         instanței judecătorești dintr‑un stat membru în materia răspunderii părintești privind un copil care se deplasează în mod
         licit într‑un alt stat membru se stabilește pe baza criteriului reședinței obișnuite a acestui copil la momentul la care respectiva
         instanță este sesizată.

      43      În temeiul articolului 16 din regulament, o instanță nu se consideră sesizată decât atunci când un act de sesizare a acesteia
         sau un act echivalent este depus la respectiva instanță. Astfel cum s‑a arătat la punctul 24 din prezenta hotărâre, domnul
         Chaffe a sesizat numai telefonic, la 9 octombrie 2009, instanța în cauză, prin persoana judecătorului Holman, judecătorul
         de serviciu de la High Court. Prin urmare, numai la 12 octombrie 2009, cu condiția, astfel cum s‑a precizat la punctul 26
         din prezenta hotărâre, verificării de către instanța de trimitere a faptului că reclamantul nu a neglijat în continuare să
         ia măsurile pe care era obligat să le ia pentru ca actul să fie notificat sau comunicat pârâtului, High Court of Justice (England
         & Wales) este considerată ca fiind sesizată. La această dată, Chloé, ajunsă pe insula Réunion la 8 octombrie 2009, se afla
         de patru zile în acest departament francez.

      44      În această privință, trebuie constatat, cu titlu introductiv, că regulamentul nu cuprinde nicio definiție a noțiunii „reședință
         obișnuită”. Utilizarea adjectivului „obișnuită” permite doar să se deducă faptul că reședința trebuie să prezinte un anumit
         caracter de stabilitate sau de regularitate.

      45      Potrivit unei jurisprudențe constante, rezultă din cerințele atât ale aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și ale principiului
         egalității că termenii unei dispoziții a dreptului Uniunii, care nu face nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre
         pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare, trebuie în mod normal să primească, în întreaga Uniune Europeană, o interpretare
         autonomă și uniformă, care trebuie stabilită ținând cont de contextul dispoziției și de obiectivul urmărit de reglementarea
         în cauză (a se vedea printre altele Hotărârea din 18 ianuarie 1984, Ekro, 327/82, Rec., p. 107, punctul 11, Hotărârea din
         6 martie 2008, Nordania Finans și BG Factoring, C‑98/07, Rep., p. I‑1281, punctul 17, precum și Hotărârea din 2 aprilie 2009,
         A, C‑523/07, Rep., p. I‑2805, punctul 34).

      46      Întrucât articolele din regulament care menționează noțiunea „reședință obișnuită” nu cuprind nicio trimitere expresă la dreptul
         statelor membre pentru a determina sensul și sfera de aplicare a respectivei noțiuni, această determinare trebuie să fie efectuată
         potrivit contextului în care se înscriu dispozițiile regulamentului și potrivit obiectivului urmărit de acesta din urmă, în
         special cel care reiese din considerentul (12) al regulamentului, potrivit căruia temeiurile de competență pe care le stabilește
         sunt concepute în funcție de interesul superior al copilului și în special de criteriul proximității.

      47      Pentru ca acest interes superior al copilului să fie respectat în cea mai mare măsură, Curtea a statuat deja că noțiunea „reședință
         obișnuită”, în sensul articolului 8 alineatul (1) din regulament, corespunde locului care exprimă o anumită integrare a copilului
         într‑un mediu social și familial. Acest loc trebuie stabilit de instanța de trimitere ținând cont de ansamblul împrejurărilor
         de fapt specifice fiecărui caz în parte (a se vedea Hotărârea A, citată anterior, punctul 44).

      48      Dintre criteriile în lumina cărora revine instanței naționale obligația de a stabili locul reședinței obișnuite a unui copil,
         trebuie arătate în special condițiile și motivele sejurului copilului pe teritoriul unui stat membru, precum și naționalitatea
         acestuia (a se vedea Hotărârea A, citată anterior, punctul 44).

      49      Pe de altă parte, astfel cum Curtea a precizat la punctul 38 din Hotărârea A, citată anterior, pentru a stabili reședința
         obișnuită a unui copil, în afară de prezența fizică a acestuia din urmă într‑un stat membru, trebuie să fie reținuți și alți
         factori suplimentari de natură să demonstreze că această prezență nu are deloc un caracter temporar sau ocazional.

      50      În acest context, Curtea a subliniat că intenția titularului răspunderii părintești de a se stabili împreună cu copilul în
         alt stat membru, exprimată prin anumite măsuri tangibile, cum ar fi achiziționarea sau închirierea unei locuințe în statul
         membru gazdă, poate constitui un indiciu al transferului reședinței obișnuite (a se vedea Hotărârea A, citată anterior, punctul
         40).

      51      În această privință, pentru a distinge reședința obișnuită de o simplă prezență temporară, este necesar să se sublinieze că
         în principiu aceasta trebuie să fie de o anumită durată pentru a exprima o stabilitate suficientă. Cu toate acestea, regulamentul
         nu prevede o durată minimă. Prin urmare, pentru transferul reședinței obișnuite în statul gazdă, prezintă importanță în special
         voința persoanei respective de a stabili acolo centrul permanent sau obișnuit al intereselor sale, cu intenția de a‑i conferi
         un caracter stabil. Astfel, durata unei șederi nu poate constitui decât un indiciu în cadrul evaluării stabilității reședinței,
         această evaluare trebuind să fie efectuată în lumina ansamblului împrejurărilor de fapt specifice fiecărui caz în parte.

      52      În plus, în cauza principală, vârsta copilului poate să prezinte o importanță deosebită.

      53      Prin urmare, mediul social și familial al copilului, esențial în determinarea locului în care se află reședința sa obișnuită,
         este compus din diferiți factori care variază în funcție de vârsta copilului. Astfel, factorii care trebuie luați în considerare
         în cazul unui copil de vârstă școlară diferă de cei care trebuie avuți în vedere în cazul unui minor care nu continuă studiile
         sau de cei care prezintă relevanță în ceea ce privește un copil de vârstă mică.

      54      În general, mediul unui copil de vârstă mică este în mod esențial un mediu familial, determinat de persoana sau de persoanele
         de referință cu care copilul trăiește, care îl au în fapt în îngrijire și se ocupă de el.

      55      Acest aspect se verifică a fortiori atunci când copilul în cauză este un copil de vârstă mică. El trăiește în mod necesar în mediul social și familial al anturajului
         de care depinde. În consecință, în cazul în care, precum în cauza principală, copilul respectiv se află în fapt în îngrijirea
         mamei sale, este necesar să se evalueze integrarea acesteia în mediul său social și familial. În această privință, pot fi
         luate în calcul criteriile prevăzute de jurisprudența Curții, precum motivele mutării mamei copilului într‑un alt stat membru,
         cunoștințele lingvistice ale acesteia din urmă sau originile sale geografice și familiale.

      56      Din considerațiile de mai sus rezultă că trebuie să se răspundă la prima întrebare că noțiunea „reședință obișnuită”, astfel
         cum aceasta reiese din articolele 8 și 10 din regulament, trebuie interpretată în sensul că respectiva reședință corespunde
         locului care exprimă o anumită integrare a copilului într‑un mediu social și familial. În acest scop, atunci când în litigiu
         se află situația unui copil de vârstă mică ce locuiește de numai câteva zile cu mama sa într‑un stat membru, altul decât cel
         în care are reședința obișnuită, în care a fost deplasat, trebuie să fie luate în considerare mai ales, pe de o parte, durata,
         regularitatea, condițiile și motivele șederii pe teritoriul acestui stat membru și ale mutării mamei în statul respectiv și,
         pe de altă parte, dată fiind în special vârsta copilului, originile geografice și familiale ale mamei, precum și raporturile
         familiale și sociale pe care aceasta și copilul le au în același stat membru. Este de competența instanței naționale să determine
         reședința obișnuită a copilului, ținând seama de ansamblul împrejurărilor de fapt specifice fiecărui caz în parte.

      57      În ipoteza în care aplicarea criteriilor sus‑menționate ar conduce, în cauza principală, la concluzia că reședința obișnuită
         a copilului nu poate fi stabilită, determinarea instanței competente ar trebui efectuată pe baza criteriului „prezenței copilului”,
         în sensul articolului 13 din regulament.

       Cu privire la a doua întrebare
      58      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă noțiunea „instituție sau
         alt organism” căruia îi pot fi conferite drepturi privind încredințarea, în conformitate cu dispozițiile regulamentului, trebuie
         interpretată în sensul că înglobează noțiunea „instanță judecătorească”, astfel cum aceasta reiese din dispozițiile articolului
         2 alineatul (1) din respectivul regulament.

      59      În această privință, trebuie subliniat că instanța de trimitere nu a precizat dispozițiile regulamentului în raport cu care
         dorea să se edifice în privința interpretării care trebuie dată acestei noțiuni, nici motivele pentru care această interpretare
         îi era necesară pentru a pronunța hotărârea. Se observă însă că respectiva noțiune figurează în cuprinsul articolelor 10 și
         11 din regulament. Aceste dispoziții se referă la competența în cazuri de răpire a copilului și se aplică, prin urmare, în
         caz de deplasare sau de reținere ilicită a unui copil, articolul 9 din regulamentul menționat fiind consacrat mutării legale
         a unui copil dintr‑un stat membru în altul.

      60      Astfel cum s‑a constatat la punctul 23 din prezenta hotărâre, este cert că deplasarea lui Chloé în insula Réunion a fost licită.

      61      Din aceasta rezultă că articolul 10 din regulament nu se poate aplica. Prin urmare, nu este necesar să se răspundă la a doua
         întrebare.

       Cu privire la a treia întrebare
      62      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere ridică în esență problema, astfel cum rezultă în special
         din cuprinsul punctelor 1.4 și 4.6 din decizia de trimitere, dacă hotărârile judecătorești ale unei instanțe dintr‑un stat
         membru prin care este respinsă, în temeiul Convenției de la Haga din 1980, o cerere de înapoiere imediată a unui copil în
         circumscripția unei instanțe dintr‑un alt stat membru și care se referă la răspunderea părintească privind acest copil afectează
         hotărârile care trebuie pronunțate în acest alt stat membru cu privire la acțiuni referitoare la răspunderea părintească ce
         au fost introduse anterior și care se află încă pe rol în acest stat membru.

       Hotărârea pronunțată de tribunal de grande instance de Saint‑Denis la 15 martie 2010
      63      Astfel cum s‑a arătat la punctul 28 din prezenta hotărâre, cererea formulată de tatăl lui Chloé la tribunal de grande instance
         de Saint‑Denis era întemeiată pe dispozițiile Convenției de la Haga din 1980. Această convenție are drept obiect, potrivit
         articolului 1, să asigure înapoierea imediată a copiilor deplasați sau reținuți ilicit în orice stat contractant.

      64      Tribunal de grande instance de Saint‑Denis a respins cererea prin care tatăl lui Chloé a solicitat înapoierea acesteia din
         urmă în Regatul Unit, „întrucât nu s‑[a] probat faptul că la momentul deplasării micuței Chloé Mercredi, domnul Richard Chaffe
         beneficia de drepturi privind încredințarea, pe care le exercita în mod efectiv sau pe care le‑ar fi exercitat astfel, dacă
         nu ar fi intervenit plecarea”.

      65      În această privință, se impune constatarea că, potrivit articolului 19 din Convenția de la Haga din 1980, hotărârea din 15
         martie 2010 a instanței menționate nu afectează fondul drepturilor privind încredințarea, chiar dacă aceasta a devenit definitivă,
         astfel cum s‑a constatat la punctul 28 din prezenta hotărâre.

      66      Din aceasta rezultă că, în ipoteza în care instanța de trimitere ar decide, în temeiul criteriilor menționate în cadrul răspunsului
         la prima întrebare, că este competentă, în temeiul articolului 8 din regulament, în ceea ce privește răspunderea părintească
         în raport cu Chloé, hotărârea pronunțată de tribunal de grande instance de Saint‑Denis la 15 martie 2010 nu ar afecta decizia
         pe care instanța de trimitere ar trebui să o pronunțe.

       Hotărârea pronunțată de tribunal de grande instance de Saint‑Denis la 23 iunie 2010
      67      În ceea ce privește hotărârea pronunțată de tribunal de grande instance de Saint‑Denis la 23 iunie 2010, care, astfel cum
         s‑a arătat la punctul 29 din prezenta hotărâre, nu a devenit încă definitivă, trebuie să se arate de la bun început că instanța
         de trimitere se va confrunta, dacă este cazul, cu faptul că respectiva instanță și‑a întemeiat hotărârea nu numai pe Convenția
         de la Haga din 1980, ci și pe regulament.

      68      În cazul unui asemenea conflict între două instanțe din state membre diferite, la care au fost introduse, în temeiul regulamentului,
         acțiuni referitoare la răspunderea părintească privind un copil, având același obiect și aceeași cauză, este aplicabil articolul
         19 alineatul (2) din regulament. Potrivit acestui articol, instanța sesizată în al doilea rând suspendă procedura până când
         se stabilește competența primei instanțe sesizate.

      69      Astfel, întrucât High Court of Justice (England & Wales) a fost sesizată la 12 octombrie 2009 de tatăl copilului cu o acțiune
         având ca obiect în special ca acestuia să îi fie atribuită răspunderea părintească, tribunal de grande instance de Saint‑Denis,
         sesizat de mama copilului la 28 octombrie 2009, nu se putea pronunța cu privire la cererea formulată de aceasta din urmă.

      70      Din considerațiile de mai sus rezultă că, în ipoteza în care instanța de trimitere ar decide, în temeiul criteriilor menționate
         în cadrul răspunsului la prima întrebare, că este competentă, în temeiul articolului 8 din regulament, în ceea ce privește
         răspunderea părintească în raport cu Chloé, nici hotărârea pronunțată de tribunal de grande instance de Saint‑Denis la 15
         martie 2010, nici hotărârea din 23 iunie 2010 nu ar afecta decizia pe care instanța de trimitere va trebui să o pronunțe.

      71      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că hotărârile judecătorești ale unei instanțe dintr‑un stat membru
         prin care este respinsă, în temeiul Convenției de la Haga din 1980, o cerere de înapoiere imediată a unui copil în circumscripția
         unei instanțe dintr‑un alt stat membru și care se referă la răspunderea părintească privind acest copil nu afectează hotărârile
         care trebuie pronunțate în acest alt stat membru cu privire la acțiuni referitoare la răspunderea părintească ce au fost introduse
         anterior și care se află încă pe rol în acest stat membru.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      72      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Noțiunea „reședință obișnuită”, astfel cum aceasta reiese din articolele 8 și 10 din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului
            din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și
            în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000, trebuie interpretată în sensul că respectiva
            reședință corespunde locului care exprimă o anumită integrare a copilului într‑un mediu social și familial. În acest scop,
            atunci când în litigiu se află situația unui copil de vârstă mică ce locuiește de numai câteva zile cu mama sa într‑un stat
            membru, altul decât cel în care are reședința obișnuită, în care a fost deplasat, trebuie să fie luate în considerare mai
            ales, pe de o parte, durata, regularitatea, condițiile și motivele șederii pe teritoriul acestui stat membru și ale mutării
            mamei în statul respectiv și, pe de altă parte, dată fiind în special vârsta copilului, originile geografice și familiale
            ale mamei, precum și raporturile familiale și sociale pe care aceasta și copilul le au în același stat membru. Este de competența
            instanței naționale să determine reședința obișnuită a copilului, ținând seama de ansamblul împrejurărilor de fapt specifice
            fiecărui caz în parte.
      În ipoteza în care aplicarea criteriilor sus‑menționate ar conduce, în cauza principală, la concluzia că reședința obișnuită
            a copilului nu poate fi stabilită, determinarea instanței competente ar trebui efectuată pe baza criteriului „prezenței copilului”,
            în sensul articolului 13 din regulament.
      2)      Hotărârile judecătorești ale unei instanțe dintr‑un stat membru prin care este respinsă, în temeiul Convenției de la Haga
            din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii, o cerere de înapoiere imediată a unui
            copil în circumscripția unei instanțe dintr‑un alt stat membru și care se referă la răspunderea părintească privind acest
            copil nu afectează hotărârile care trebuie pronunțate în acest alt stat membru cu privire la acțiuni referitoare la răspunderea
            părintească ce au fost introduse anterior și care se află încă pe rol în acest stat membru.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 5 octombrie 1988. # Remo Padovani și moștenitori ai Mantovani împotriva Amministrazione delle finanze dello Stato. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale civile e penale di Venezia - Italia. # Cauza 210/87.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a șaptea) din data de 10 decembrie 2008. # Kronoply GmbH & Co. KG şi Kronotex GmbH & Co. KG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutoare de stat - Decizie a Comisiei de a nu ridica obiecții - Acțiune în anulare - Termen de introducere a acțiunii - Publicarea unei comunicări succinte - Neafectarea substanțială a poziției concurențiale - Inadmisibilitate - Calitatea de parte în cauză - Admisibilitate - Nedeschiderea procedurii oficiale de investigare - Lipsa unor dificultăți serioase. # Cauza T-388/02.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 10 decembrie 2008 — Kronoply și Kronotex/Comisia
      (Cauza T‑388/02)
      „Ajutoare de stat — Decizie a Comisiei de a nu ridica obiecții — Acțiune în anulare — Termen de introducere a acțiunii — Publicarea unei comunicări succinte — Neafectarea substanțială a poziției concurențiale — Inadmisibilitate — Calitatea de parte în cauză — Admisibilitate — Nedeschiderea procedurii oficiale de investigare — Lipsa unor dificultăți serioase”
      1.                     Acțiune în anulare — Termene — Data la care începe să curgă termenul — Data publicării — Data luării la cunoștință de act
            — Caracter subsidiar — Acte care, potrivit unei practici constante a instituției, fac obiectul unei publicări în Jurnalul
            Oficial (art. 230 al cincilea paragraf CE) (a se vedea punctele 29-32)
      2.                     Acțiune în anulare — Persoane fizice sau juridice — Acte care le privesc direct și individual — Decizie a Comisiei prin care
            se constată compatibilitatea unui ajutor de stat cu piața comună fără deschiderea procedurii oficiale de investigare — Acțiune
            a unei întreprinderi concurente care nu demonstrează afectarea substanțială a poziției sale pe piață — Inadmisibilitate [art.
            88 alin. (2) și (3) CE și art. 230 alin. (4) CE] (a se vedea punctele 62 și 64)
      3.                     Acțiune în anulare — Persoane fizice sau juridice — Acte care le privesc direct și individual — Decizie a Comisiei prin care
            se constată compatibilitatea unui ajutor de stat cu piața comună fără deschiderea procedurii oficiale de investigare — Acțiune
            a părților în cauză în sensul articolului 88 alineatul (2) CE — Admisibilitate — Condiții [art. 88 alin. (2) și (3) CE și
            art. 230 alin. (4) CE] (a se vedea punctele 60 și 70-72)
      4.                     Ajutoare acordate de state — Examinare de către Comisie — Fază preliminară și fază contradictorie — Compatibilitatea unui
            ajutor cu piața comună — Decizie de a nu deschide procedura oficială de investigare — Admisibilitate — Condiție [art. 88 alin.
            (2) și (3) CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 4 alin. (4)] (a se vedea punctele 92 și 93)
      5.                     Ajutoare acordate de state — Interzicere — Derogări — Puterea de apreciere a Comisiei — Posibilitatea de a adopta orientări
            [art. 3 litera (g) CE și art. 87 alin. (3) CE] (a se vedea punctele 143 și 144)
      Obiectul

               Cerere de anulare a Deciziei Comisiei din 19 iunie 2002 de a nu ridica obiecții cu privire la ajutorul de stat acordat de
                  autoritățile germane în favoarea societății Zellstoff Stendal pentru construirea unei uzine de producere a pastei de hârtie

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Kronoply GmbH & Co. KG și Kronotex GmbH & Co. KG să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele
                     efectuate de Comisia Comunităților Europene, precum și de Zellstoff Stendal și de Land Sachsen‑Anhalt.

                  3)

                  	Obligă Republica Federală Germania să suporte propriile cheltuieli de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 24 octombrie 2013. # Samantha Elrick împotriva Bezirksregierung Köln. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Hannover - Germania. # Cetăţenia Uniunii - Articolele 20 TFUE și 21 TFUE - Dreptul de liberă circulație și de ședere - Resortisant al unui stat membru - Studii efectuate într-un alt stat membru - Ajutor pentru formare - Condiții - Durată a formării mai mare sau egală cu doi ani - Obținerea unei diplome profesionale. # Cauza C-275/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      24 octombrie 2013 (
            *1
         )
      „Cetățenia Uniunii — Articolele 20 TFUE și 21 TFUE — Dreptul de liberă circulație și de ședere — Resortisant al unui stat membru — Studii efectuate într‑un alt stat membru — Ajutor pentru formare — Condiții — Durată a formării mai mare sau egală cu doi ani — Obținerea unei diplome profesionale”
      În cauza C‑275/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Verwaltungsgericht Hannover (Germania), prin decizia din 22 mai 2012, primită de Curte la 4 iunie 2012, în procedura

         Samantha Elrick

      împotriva

         Bezirksregierung Köln,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnii C. G. Fernlund și A. Ó Caoimh (raportor), doamna C. Toader și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 martie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul danez, de V. P. Jørgensen și de C. Thorning, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul austriac, de C. Pesendorfer, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de V. Kreuschitz și de D. Roussanov, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 20 TFUE și 21 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Elrick, resortisant german, pe de o parte, și Bezirksregierung Köln (autoritatea administrativă locală din Köln), pe de altă parte, cu privire la refuzul acesteia din urmă de a‑i acorda un ajutor pentru formare pentru o școlarizare urmată în Regatul Unit.

         Cadrul juridic

               3

               Intitulat „Principiu”, articolul 1 din Legea federală privind încurajarea educației și a formării [Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung (Bundesausbildungsförderungsgesetz)], astfel cum a fost modificată la data de 23 decembrie 2007 prin Legea a douăzeci și doua de modificare a Legii federale privind încurajarea educației și a formării (BGB1. I, p. 3254, denumită în continuare „BAföG”), prevede:
               „În temeiul prezentei legi, se recunoaște un drept la ajutorul individual pentru formare în ceea ce privește o formare care corespunde intereselor, capacităților și rezultatelor, în cazul în care studentul nu dispune în alt mod de mijloacele necesare întreținerii și formării sale.”

               4

               Intitulat „Instituții de formare”, articolul 2 din BAföG prevede:
               „(1)   Ajutorul pentru formare se acordă pentru frecventarea

                        1.

                        instituțiilor de învățământ secundar general [«weiterführenden allgemeinbildenden Schulen»] și a liceelor profesionale [«Berufsfachschulen»], inclusiv a claselor de orice tip ale formării profesionale de bază, începând cu clasa a zecea [care corespunde celui de al zecelea an de școlarizare], precum și a claselor unei școli de perfecționare profesională și ale unui liceu tehnic [«Fach- und Fachoberschulklassen»] ale căror frecventare nu implică o formare profesională prealabilă, în cazul în care elevul îndeplinește condițiile prevăzute la alineatul 1a,

                        2.

                        claselor unui liceu profesional sau a unei școli de perfecționare profesională [«Berufsfachschulklassen und Fachschulklassen»] a căror frecventare nu implică o formare profesională prealabilă, în măsura în care formarea constă în cel puțin doi ani de studii și se finalizează cu obținerea unei diplome profesionale,

                  […]
               Natura și conținutul formării determină clasificarea. Ajutorul pentru formare se acordă în cazul în care formarea este efectuată într‑o instituție publică – cu excepția instituțiilor private de învățământ superior – sau într‑o instituție privată alternativă [«Ersatzschule»].
               […]
               (1a)   Ajutorul pentru formare se acordă pentru frecventarea instituțiilor de formare menționate la alineatul (1) punctul 1 doar dacă studentul nu locuiește la părinții săi și

                        1.

                        dacă nu se găsește o instituție de formare echivalentă la o distanță rezonabilă de domiciliul părinților săi;

                  […]
               5.   Ajutorul pentru formare se acordă doar în cazul în care perioada de formare este de cel puțin un semestru școlar sau universitar și dacă este necesar ca studentul să se dedice în întregime acesteia. […]”

               5

               Conform articolului 4 din BAföG, fără a aduce atingere dispozițiilor articolelor 5 și 6 din această lege, ajutorul pentru formare se acordă pentru formare în Germania.

               6

               Articolul 5 din BAföG, intitulat „Formare în străinătate”, are următorul cuprins:
               „(1)   Domiciliul permanent în sensul prezentei legi este stabilit în locul în care se află, nu doar temporar, centrul relațiilor persoanei interesate, fără a fi obligatoriu să existe voința de a se stabili în acel loc cu titlu permanent; o persoană care are reședința într‑un loc numai în scopul formării nu are domiciliul permanent stabilit în acest loc.
               (2)   Studenții al căror domiciliu permanent se află pe teritoriul german și care efectuează studii într‑o instituție de formare situată în străinătate beneficiază de ajutor pentru formare dacă
               […]

                        3.

                        studentul […] inițiază sau continuă formarea într‑o instituție de formare dintr-un stat membru al Uniunii Europene sau din Elveția.

                  […]
               4.   […] alineatul (2) punctul 3 se aplică doar în cazul frecventării unor instituții de formare care este echivalentă cu cea a cursurilor unui liceu profesional [«Berufsfachschulklassen»] în sensul articolului 2 alineatul (1) punctul 2, a școlilor profesionale superioare [«höhere Fachschulen»], a institutelor universitare de tehnologie [«Akademien»] sau a instituțiilor de învățământ superior [«Hochschulen»] situate în Germania. Verificarea echivalenței se realizează din oficiu în cadrul procedurii de acordare [a ajutorului pentru formare].”

         Istoricul litigiului și întrebarea preliminară

               7

               Din decizia de trimitere rezultă că doamna Elrick, resortisant german născut în Germania la 1 iunie 1989 și care are domiciliul permanent, în sensul articolului 5 alineatul (1) din BAföG, la părinții săi în acest stat membru, locuiește în cea mai mare parte a timpului în Regatul Unit începând din anul 1998.

               8

               După finalizarea studiilor liceale efectuate într‑o instituție școlară din Devon (Regatul Unit), aceasta s‑a înscris, la 8 septembrie 2008, la cursurile de zi ale South Devon College, în cadrul unei formări pentru obținerea „First Diploma in Travel, Level 2”. Acest ciclu de studii, cu o durată de un an, nu necesita finalizarea prealabilă a altei formări profesionale. Doamna Elrick avea domiciliul la părinții săi în Germania pe durata studiilor liceale și în perioada în care a fost înscrisă la South Devon College.

               9

               La 5 iulie 2008, doamna Elrick a formulat o cerere având ca obiect acordarea ajutorului pentru formare în vederea efectuării studiilor la South Devon College începând din luna septembrie 2008.

               10

               Prin decizia din 13 august 2008, această cerere a fost respinsă de Bezirksregierung Köln pentru motivul că formarea aleasă de doamna Elrick, care nu se finaliza prin obținerea unei diplome profesionale potrivit criteriilor prevăzute la articolul 2 alineatul (1) prima teză punctul 2 din BAföG, era comparabilă cu o formare cu o durată de un an destinată orientării profesionale din cadrul unui liceu profesional german („Berufsfachschule”) și că o astfel de formare nu conferea dreptul la un ajutor pentru o formare efectuată în străinătate.

               11

               La 11 septembrie 2008, doamna Elrick a formulat o acțiune împotriva acestei decizii, în susținerea căreia a arătat că excluderea sa de la acordarea ajutorului pentru formare prevăzut de BAföG încălca articolele 20 TFUE și 21 TFUE. În cazul în care ar fi urmat o formare similară în Germania, i s‑ar fi acordat un ajutor chiar dacă durata respectivei formări ar fi fost doar de un an. Legislația națională o punea, așadar, în situația de a alege fie să renunțe la exercitarea dreptului său de a circula liber în Uniunea Europeană prin alegerea instituției de formare, fie să renunțe la un ajutor pentru formare acordat în temeiul reglementărilor din statul său de origine. Astfel, dreptul său la libera circulație ar fi restrâns în mod injust pentru motive care nu ar fi justificate obiectiv.

               12

               Verwaltungsgericht Hannover ridică problema compatibilității reglementării naționale cu articolele 20 TFUE și 21 TFUE. Aceasta arată, cu titlu introductiv, că, potrivit articolului 5 alineatul (2) punctul 3 din BAföG, în ceea ce privește formările efectuate în întregime în străinătate, nu poate fi acordat ajutorul pentru formare în cazul frecventării unei instituții de formare care echivalează cu cea a unei clase de liceu profesional [„Berufsfachschulklasse”] în Germania decât în cazul în care sunt îndeplinite condițiile de la articolul 2 alineatul (1) punctul 2 din BAföG. Potrivit acestei din urmă dispoziții, formarea în cauză ar trebui să se finalizeze cu obținerea unei diplome profesionale după efectuarea unui ciclu de studii cu o durată de cel puțin doi ani. Or în cazul formării urmate de doamna Elrick în Regatul Unit, această condiție nu ar fi îndeplinită.

               13

               Potrivit instanței de trimitere, în cazul în care doamna Elrick ar fi urmat în Germania un ciclu de studii comparabil cu formarea pe care a efectuat‑o în Regatul Unit, ar fi beneficiat, în principiu, de un drept la ajutorul pentru formare în temeiul articolului 1, al articolului 2 alineatul (1) punctul 1 și al articolului 4, coroborate cu articolul 2 alineatul (1a) punctul 1 din BAföG.

               14

               Astfel, potrivit acestei instanțe, frecventarea instituției celei mai apropiate de domiciliul părinților săi în Germania care oferă un astfel de ciclu de studii ar fi impus efectuarea unui traseu cu o durată mai mare de o oră pentru fiecare deplasare către și dinspre această instituție, ceea ce nu constituia, potrivit circularei privind BAföG (Verwaltungsvorschriften zum BAföG), un interval rezonabil. Prin urmare, în cazul în care doamna Elrick și‑ar fi schimbat domiciliul într‑un loc situat în Germania în care se găsea o instituție de formare comparabilă, ar fi avut în principiu dreptul la un ajutor pentru formare pentru acest ciclu de studii.

               15

               Instanța de trimitere exprimă îndoieli cu privire la compatibilitatea reglementării naționale în discuție în litigiul principal cu dreptul Uniunii. Astfel, întrucât formarea efectuată în Regatul Unit nu conferă dreptul la ajutorul pentru formare în temeiul BAföG, spre deosebire de situația efectuării unei formări comparabile în Germania, doamna Elrick nu ar avea altă opțiune decât să renunțe fie la exercitarea dreptului său la libera circulație, fie la beneficiul dreptului la ajutorul pentru formare.

               16

               În aceste condiții, Verwaltungsgericht Hannover a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolele 20 [TFUE] și 21 TFUE se opun unei dispoziții de drept național în temeiul căreia ajutorul pentru formare prevăzut de [BAföG] este refuzat unui resortisant german care are domiciliul permanent în Germania și care frecventează o instituție de formare situată într‑un stat membru al Uniunii Europene, în vederea frecventării acestei instituții străine de formare, pentru motivul că formarea efectuată în străinătate nu durează decât un an, deși persoana interesată ar fi putut beneficia de ajutorul pentru formare prevăzut de BAföG pentru o formare asemănătoare în Germania care ar fi avut de asemenea o durată de un an?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               17

               Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolele 20 TFUE și 21 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări a unui stat membru, precum cea în discuție în litigiul principal, care supune acordarea unui ajutor pentru formare, în vederea efectuării de către un resortisant cu domiciliul în acest stat membru a unor studii în alt stat membru, condiției ca această formare să se finalizeze prin obținerea unei diplome profesionale echivalente celor acordate de un liceu profesional situat în statul care acordă ajutorul pentru formare după parcurgerea unui ciclu de studii de cel puțin doi ani, în timp ce persoanei interesate i s‑ar fi acordat un ajutor pentru formare în considerarea situației sale speciale dacă ar fi ales să efectueze în acest din urmă stat o formare cu o durată mai mică de doi ani, echivalentă cu cea pe care intenționa să o urmeze în alt stat membru.

               18

               Trebuie amintit mai întâi că, în calitate de resortisant german, doamna Elrick se bucură de statutul de cetățean al Uniunii în temeiul articolului 20 alineatul (1) TFUE și, prin urmare, are posibilitatea de a se prevala, inclusiv, dacă este cazul, în raport cu statul membru de origine, de drepturile aferente unui astfel de statut (a se vedea Hotărârea din 26 octombrie 2006, Tas‑Hagen și Tas, C-192/05, Rec., p. I-10451, punctul 19, Hotărârea din 23 octombrie 2007, Morgan și Bucher, C-11/06 și C-12/06, Rep., p. I-9161, punctul 22, precum și Hotărârea din 18 iulie 2013, Prinz și Seeberger, C‑523/11 și C‑585/11, punctul 23 și jurisprudența citată).

               19

               Astfel cum Curtea a statuat în mai multe rânduri, statutul de cetățean al Uniunii are vocație de a fi statutul fundamental al resortisanților statelor membre, ceea ce le permite acelor resortisanți care se găsesc în aceeași situație să obțină, în domeniul de aplicare ratione materiae al Tratatului FUE, același tratament juridic, independent de cetățenia acestora și sub rezerva excepțiilor expres prevăzute în această privință (Hotărârea din 11 iulie 2002, D’Hoop, C-224/98, Rec., p. I-6191, punctul 28, Hotărârea din 21 februarie 2013, N., C‑46/12, punctul 27, precum și Hotărârea Prinz și Seeberger, citată anterior, punctul 24).

               20

               Printre situațiile care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii figurează cele referitoare la exercitarea libertăților fundamentale garantate de tratat, în special cea care se referă la libertatea de circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre, astfel cum este recunoscută de articolul 21 TFUE (Hotărârile citate anterior Morgan și Bucher, punctul 23, precum și Prinz și Seeberger, punctul 25 și jurisprudența citată).

               21

               În această privință, deși statele membre sunt competente, în temeiul articolului 165 alineatul (1) TFUE, în ceea ce privește conținutul învățământului și organizarea sistemelor lor educaționale, ele trebuie să exercite această competență cu respectarea dreptului Uniunii și în special a dispozițiilor tratatului privind libertatea de circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre, astfel cum este recunoscută prin articolul 21 alineatul (1) TFUE (a se vedea Hotărârile citate anterior Morgan și Bucher, punctul 24, precum și Prinz și Seeberger, punctul 26 și jurisprudența citată).

               22

               În continuare, trebuie să se sublinieze că o reglementare națională care dezavantajează anumiți resortisanți naționali pentru simplul fapt că aceștia și‑au exercitat libertatea de circulație și de ședere în alt stat membru constituie o restricție privind libertățile recunoscute oricărui cetățean al Uniunii prin articolul 21 alineatul (1) TFUE (Hotărârea din 18 iulie 2006, De Cuyper, C-406/04, Rec., p. I-6947, punctul 39, Hotărârea Morgan și Bucher, citată anterior, punctul 25, precum și Hotărârea Prinz și Seeberger, citată anterior, punctul 27). În această privință, un resortisant al unui stat membru care se deplasează în alt stat membru pe teritoriul căruia urmează studii secundare se prevalează de libertatea de circulație garantată de articolul 20 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea D’Hoop, citată anterior, punctele 29-34, și Hotărârea din 15 martie 2005, Bidar, C-209/03, Rec., p. I-2119, punctul 35).

               23

               Astfel, facilitățile oferite de tratat în materie de circulație a cetățenilor Uniunii nu ar putea produce efecte depline dacă un resortisant al unui stat membru ar putea fi descurajat să le exercite ca urmare a obstacolelor create de șederea sa în alt stat membru în temeiul unei reglementări din statul său de origine care îl dezavantajează pentru simplul fapt că a exercitat aceste facilități (a se vedea Hotărârile citate anterior D’Hoop, punctul 31, Morgan și Bucher, punctul 26, precum și Prinz și Seeberger, punctul 28).

               24

               Această considerație este deosebit de importantă în domeniul educației, având în vedere obiectivele urmărite de articolul 6 litera (e) TFUE și de articolul 165 alineatul (2) a doua liniuță TFUE, și anume printre altele favorizarea mobilității studenților și a profesorilor (a se vedea Hotărârea D’Hoop, citată anterior, punctul 32, Hotărârea din 7 iulie 2005, Comisia/Austria, C-147/03, Rec., p. I-5969, punctul 44, Hotărârea Morgan și Bucher, citată anterior, punctul 27, precum și Hotărârea Prinz și Seeberger, citată anterior, punctul 29).

               25

               Pe de altă parte, trebuie amintit că dreptul Uniunii nu impune nicio obligație statelor membre de a prevedea un sistem de ajutor pentru formare pentru efectuarea studiilor în alt stat membru. Cu toate acestea, din moment ce un stat membru prevede un sistem de ajutor pentru formare care permite studenților să beneficieze de astfel de ajutor, acesta trebuie să se asigure că modalitățile de alocare a respectivului ajutor nu creează o restricție nejustificată a dreptului de circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Morgan și Bucher, punctul 28, precum și Prinz și Seeberger, punctul 30).

               26

               În speță, nu se contestă că, în cazul în care reclamanta ar fi urmat în Germania o formare comparabilă cu cea pe care a efectuat‑o în Regatul Unit, ar fi beneficiat de un drept la ajutorul pentru formare, având în vedere că nu exista o instituție care să ofere o formare echivalentă situată la o distanță rezonabilă de domiciliul părinților săi în Germania.

               27

               Guvernul german arată că reglementarea în discuție în cauza principală nu restrânge libertatea de circulație și de ședere, întrucât legiuitorul german a ales în mod legitim să nu instituie un drept la ajutorul pentru formare pentru tipul de studii urmate de doamna Elrick și nicio măsură din dreptul Uniunii nu îl obligă să facă acest lucru. Potrivit acestui guvern, BAföG are drept obiectiv efectuarea unei selecții calitative a tipurilor de formări subvenționate de Republica Federală Germania. O astfel de reglementare nu ar constitui o restricție privind libertățile fundamentale de circulație și de ședere.

               28

               Cu toate acestea, o reglementare precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede că acordarea unui ajutor pentru formare în străinătate este condiționată de echivalența acesteia cu o formare furnizată de un liceu profesional („Berufsfachschulklasse”) care se finalizează cu obținerea unei diplome profesionale după terminarea unui ciclu de studii cu o durată de cel puțin doi ani, constituie o restricție în sensul articolului 21 TFUE, având în vedere că unui solicitant care se găsește în aceeași situație personală precum doamna Elrick i s‑ar acorda un ajutor pentru efectuarea în Germania a unei formări echivalente cu ciclul de studii pe care aceasta l‑a efectuat în alt stat membru.

               29

               O astfel de condiție este de natură să descurajeze cetățenii Uniunii, precum doamna Elrick, să își exercite libertatea de circulație și de ședere în alt stat membru, ținând cont de efectul pe care îl poate avea exercitarea acestei libertăți asupra dreptului la ajutorul pentru formare (a se vedea Hotărârea Prinz și Seeberger, citată anterior, punctul 32). În plus, nu se poate considera că efectele restrictive care decurg din această condiție sunt prea aleatorii ori prea nesemnificative pentru a constitui o restricție privind dreptul de liberă circulație și de ședere (a se vedea în acest sens Hotărârea Morgan și Bucher, citată anterior, punctul 32).

               30

               Potrivit unei jurisprudențe constante, o reglementare de natură să restrângă o libertate fundamentală garantată de tratat nu poate fi justificată din perspectiva dreptului Uniunii decât dacă este întemeiată pe considerații obiective de interes general independente de cetățenia persoanelor vizate și dacă este proporțională cu obiectivul urmărit în mod legitim de dreptul național (a se vedea Hotărârile citate anterior De Cuyper, punctul 40, Tas‑Hagen și Tas, punctul 33, precum și Morgan și Bucher, punctul 33). Din jurisprudența Curții reiese că o măsură este proporțională atunci când, fiind aptă pentru realizarea obiectivului urmărit, nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (Hotărârile citate anterior De Cuyper, punctul 42, Morgan și Bucher, punctul 33, precum și Prinz și Seeberger, punctul 33).

               31

               Guvernul german arată că reglementarea națională în discuție în litigiul principal se justifică prin alegerea legiuitorului german de a acorda un ajutor pentru formarea în străinătate în funcție de utilitatea formării previzibilă în mod normal, precum și în funcție de raportul dintre șederea în străinătate și durata totală a formării respective. Potrivit acestui guvern, obiectivul general al reglementării în discuție în litigiul principal este, așadar, acela de a acorda un ajutor pentru formarea în străinătate doar pentru formările care îi oferă studentului cele mai bune șanse pe piața forței de muncă. În această privință, o formare care conferă o calificare slabă, precum cea în discuție în litigiul principal, ar servi unei orientări profesionale generale, dar nu ar putea să determine decât o creștere slabă a șanselor unui student pe piața forței de muncă. Pentru aceste motive, o astfel de formare nu ar merita acordarea ajutorului pentru formarea în străinătate.

               32

               Cu toate acestea, nu rezultă în mod clar din argumentele prezentate de guvernul german în ce mod garantează reglementarea în discuție în litigiul principal obiectivul de a subvenționa doar formările în străinătate care au ca efect creșterea șanselor studenților pe piața forței de muncă și în special prin condiția prevăzută la articolul 2 alineatul (2) din BAföG, care impune o durată minimă de doi ani pentru formarea avută în vedere, fără luarea în considerare a naturii și a conținutului acesteia, în timp ce o formare care nu îndeplinește această condiție, dar care este efectuată în Germania, este subvenționată în anumite împrejurări, precum printre altele cele care caracterizează situația reclamantei. Rezultă, așadar, că cerința duratei de doi ani nu are nicio legătură cu nivelul formării alese.

               33

               Astfel, faptul de a impune o condiție privind durata precum cea în discuție în litigiul principal rezultă a fi incoerent și nu poate fi considerat proporțional cu acest obiectiv (a se vedea prin analogie Hotărârea Morgan și Bucher, citată anterior, punctul 36).

               34

               Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolele 20 TFUE și 21 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care supune acordarea unui ajutor pentru formare, în vederea efectuării de către un resortisant cu domiciliul în acest stat membru a unor studii în alt stat membru, condiției ca această formare să se finalizeze prin obținerea unei diplome profesionale echivalente celor acordate de un liceu profesional situat în statul care acordă ajutorul pentru formare după parcurgerea unui ciclu de studii de cel puțin doi ani, în timp ce persoanei interesate i s‑ar fi acordat un ajutor pentru formare în considerarea situației sale speciale dacă ar fi ales să efectueze în acest din urmă stat o formare cu o durată mai mică de doi ani, echivalentă cu cea pe care intenționa să o urmeze în alt stat membru.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               35

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolele 20 TFUE și 21 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care supune acordarea unui ajutor pentru formare, în vederea efectuării de către un resortisant cu domiciliul în acest stat membru a unor studii în alt stat membru, condiției ca această formare să se finalizeze prin obținerea unei diplome profesionale echivalente celor acordate de un liceu profesional situat în statul care acordă ajutorul pentru formare după parcurgerea unui ciclu de studii de cel puțin doi ani, în timp ce persoanei interesate i s‑ar fi acordat un ajutor pentru formare în considerarea situației sale speciale dacă ar fi ales să efectueze în acest din urmă stat o formare cu o durată mai mică de doi ani, echivalentă cu cea pe care intenționa să o urmeze în alt stat membru.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 20 octombrie 1993. # Maurizio Balocchi împotriva Ministero delle Finanze dello Stato. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Genova - Italia. # A șasea directivă TVA. # Cauza C-10/92.


Hotărârea Curții din data de 22 iunie 1989. # Fratelli Costanzo SpA împotriva Comune di Milano. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale amministrativo regionale della Lombardia - Italia. # Cauza 103/88.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din 6 septembrie 2012. # United States Polo Association împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Recurs - Marcă comunitară - Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) - Risc de confuzie - Semnul verbal "U.S. POLO ASSN." - Opoziția titularului mărcii verbale anterioare POLO-POLO. # Cauza C-327/11 P.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 6 septembrie 2012 — United States Polo Association/OAPI
      (Cauza C-327/11 P)
      „Recurs — Marcă comunitară — Regulamentul (CE) nr. 40/94 — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) — Risc de confuzie — Semnul verbal «U.S. POLO ASSN.» — Opoziția titularului mărcii verbale anterioare POLO-POLO”
      1.                     Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare — Risc de confuzie cu marca
            anterioară — Aprecierea riscului de confuzie — Criterii [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)]
            (a se vedea punctele 44-46)
      2.                     Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare — Similitudine între mărcile
            vizate — Criterii de apreciere — Marcă complexă [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea
            punctul 57)
      3.                     Recurs — Motive — Apreciere eronată a faptelor și a elementelor de probă — Inadmisibilitate — Controlul exercitat de Curte
            cu privire la aprecierea faptelor și a elementelor de probă — Excludere, cu excepția cazurilor de denaturare (art. 256 TFUE;
            Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf) (a se vedea punctul 62)
      Obiectul

               Recurs declarat împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a doua) din 13 aprilie 2011, United States Polo Association/OAPI
                  (T-228/09), prin care Tribunalul a respins o acțiune în anulare formulată de solicitantul mărcii verbale „U.S. POLO ASSN.”
                  pentru produse din clasele 9, 20, 21, 24 și 27 împotriva Deciziei R 886/2008-4 a Camerei a patra de recurs a Oficiului pentru
                  Armonizare în cadrul Pieței Interne (OAPI) din 20 martie 2009 de respingere a căii de atac introduse împotriva deciziei diviziei
                  de opoziție prin care s-a respins în parte înregistrarea mărcii menționate în cadrul opoziției formulate de titularul mărcilor
                  verbale comunitară și națională „POLO-POLO” pentru produse din clasele 24, 35 și 39 — Interpretarea și aplicarea articolului 8
                  alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge recursul.

                  2)

                  	Obligă United States Polo Association la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 28 octombrie 1992. # Proces penal împotriva Johannes Stephanus Wilhelmus Ter Voort. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arrondissementsrechtbank Leeuwarden - Țările de Jos. # Cauza C-219/91.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 22 septembrie 1988. # Mads Peder Jensen împotriva Landbrugsministeriet. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Højesteret - Danemarca. # Cauza 199/87.