title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 6 septembrie 2012.#Cido Grupa SIA împotriva Valsts ieņēmumu dienests.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Augstākās Tiesas Senāts.#Aderarea unor noi state membre — Măsuri tranzitorii — Produse agricole — Zahăr — Regulamentul (CE) nr. 60/2004 — Valoarea și baza de impozitare a taxei pe stocurile excedentare.#Cauza C-471/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
      6 septembrie 2012 (
            *1
         )
      „Aderarea unor noi state membre — Măsuri tranzitorii — Produse agricole — Zahăr — Regulamentul (CE) nr. 60/2004 — Valoarea și baza de impozitare a taxei pe stocurile excedentare”
      În cauza C-471/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Augstākās Tiesas Senāts (Letonia), prin decizia din 9 noiembrie 2010, primită de Curte la 14 septembrie 2011, în procedura

         Cido Grupa SIA

      împotriva

         Valsts ieņēmumu dienests,

      CURTEA (Camera a șasea),
      compusă din domnul U. Lõhmus, președinte de cameră, domnii A. Ó Caoimh și C. G. Fernlund (raportor), judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Cido Grupa SIA, de I. Lielpinka, advokāte;

               —

               pentru Valsts ieņēmumu dienests, de N. Jezdakova, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul leton, de I. Kalniņš și de D. Pelše, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul estonian, de M. Linntam, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de D. Triantafyllou și de A. Sauka, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 6 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 60/2004 al Comisiei din 14 ianuarie 2004 de instituire a unor măsuri tranzitorii în sectorul zahărului în vederea aderării Republicii Cehe, a Estoniei, a Ciprului, a Letoniei, a Lituaniei, a Ungariei, a Maltei, a Poloniei, a Sloveniei și a Slovaciei la Uniunea Europeană (JO L 9, p. 8, Ediție specială, 03/vol. 52, p. 202), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1667/2005 al Comisiei din 13 octombrie 2005 (JO L 269, p. 3, Ediție specială, 03/vol. 66, p. 14, denumit în continuare „Regulamentul nr. 60/2004”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Cido Grupa SIA (denumit în continuare „Cido Grupa”), pe de o parte, și Valsts ieņēmumu dienests (administrația fiscală letonă, denumită în continuare „VID”), pe de altă parte, având ca obiect aplicarea unei taxe pe stocul excedentar de sirop de zahăr.

         Cadrul juridic

               3

               Articolul 41 primul paragraf din Actul privind condițiile de aderare a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor care stau la baza Uniunii Europene (JO 2003, L 236, p. 33) permite Comisiei Europene să adopte măsuri destinate să faciliteze tranziția noilor state membre la sistemul de politică agricolă comună pe parcursul unei perioade de trei ani de la data aderării. Comisia a adoptat Regulamentul nr. 60/2004 întemeindu-se în special pe această dispoziție.

               4

               În preambulul Regulamentului nr. 60/2004 se precizează:
               „[...]

                        (5)

                        Există un risc considerabil de perturbare a piețelor din sectorul zahărului din cauza produselor introduse în scopuri speculative în noile state membre înainte de aderare. În vederea aderării noilor state membre, trebuie adoptate dispoziții care să faciliteze tranziția, pentru a se evita astfel de activități. Dispoziții similare au fost deja adoptate în ceea ce privește schimburile de produse agricole, ținând cont de aderarea Republicii Cehe, a Estoniei, a Ciprului, a Letoniei, a Lituaniei, a Ungariei, a Maltei, a Poloniei, a Sloveniei și a Slovaciei prin Regulamentul (CE) nr. 1972/2003. Sunt necesare norme distincte pentru a se ține cont de particularitățile sectorului zahărului.

                  [...]

                        (7)

                        În plus, în conformitate cu actul de aderare, este necesar să fie eliminate de pe piață cantitățile din stocurile de zahăr sau de izoglucoză care depășesc stocurile normale reportate, iar costurile trebuie să fie suportate de noul stat membru. Stabilirea stocurilor excedentare se va face de către Comisie pe baza evoluției schimburilor comerciale și a tendințelor în materie de producție și de consum în noile state membre, pentru perioada cuprinsă între 1 mai 2000 și 30 aprilie 2004. Pentru această procedură, pe lângă zahăr și izoglucoză, trebuie, de asemenea, să fie considerate ca posibile ținte ale speculei și alte produse cu un conținut echivalent de zahăr. În situațiile în care surplusul de zahăr și de izoglucoză determinat nu este eliminat de pe piața comunitară până la 30 aprilie 2005 cel târziu, noul stat membru va fi considerat responsabil din punct de vedere financiar pentru cantitatea în cauză. Suma pe care va trebui să o plătească noul stat membru bugetului comunitar în cazul în care stocurile excedentare nu au fost eliminate trebuie să fie restituirea la export cea mai ridicată aplicabilă în perioada 1 mai 2004-30 aprilie 2005.”

               5

               Articolul 4 alineatul (1) din acest regulament definește noțiunea „zahăr” astfel:

                        „(a)

                        zahărul din sfeclă și zahărul din trestie, în formă solidă, inclus la codul NC 1701;

                        (b)

                        siropul de zahăr inclus la codurile NC 1702 60 95, 1702 90 99 și 2106 90 59;

                        (c)

                        siropul de inulină inclus la codurile NC 1702 60 80 și 1702 90 80”

               6

               Potrivit articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004:
               „Comisia stabilește, până la 31 mai 2005, pentru fiecare nou stat membru, [...] cantitatea de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, izoglucoză și fructoză care depășește cantitatea considerată ca fiind un stoc reportat normal la 1 mai 2004 și care trebuie eliminată de pe piață pe spezele noilor state membre.
               Pentru a stabili această cantitate excedentară, se ține cont, în special, de evoluția observată în timpul anului de dinaintea aderării față de anii precedenți în ceea ce privește:

                        (a)

                        cantitățile importate și exportate de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, cum sunt izoglucoza și fructoza;

                        (b)

                        producția, consumul și stocurile de zahăr și de izoglucoză;

                        (c)

                        circumstanțele în care s-au constituit stocurile.”

               7

               Articolul 6 alineatul (2) din regulamentul menționat impune noilor state membre să elimine de pe piață, până la 30 aprilie 2005 cel târziu, cantitățile de zahăr sau de izoglucoză stabilite de Comisie, pentru fiecare dintre aceste state, ca fiind excedentare.

               8

               Articolul 6 alineatul (3) din regulamentul menționat prevede:
               „Pentru aplicarea alineatului (2), autoritățile competente din noul stat membru trebuie să dispună la 1 mai 2004 de un sistem de identificare a cantităților excedentare, schimbate sau transformate, de zahăr ca atare sau de produse transformate din zahăr, izoglucoză și fructoză, deținute de principalii operatori în cauză. Acest sistem se poate baza, în special, pe urmărirea importurilor, supravegherea fiscală, anchetarea conturilor și a stocurilor fizice ale operatorilor și poate conține unele măsuri cum ar fi garanțiile care să acopere riscurile. Acest sistem de identificare se bazează pe evaluarea riscurilor, care ține în mod adecvat cont de următoarele criterii:

                        —

                        tipul de activitate a operatorilor în cauză;

                        —

                        capacitatea echipamentelor de stocare;

                        —

                        nivelul de activitate.

                  Noul stat membru utilizează acest sistem pentru a-i constrânge pe comercianții în cauză să elimine de pe piață, pe speze proprii, o cantitate echivalentă de zahăr sau de izoglucoză din cantitatea lor excedentară individuală. Comercianții în cauză prezintă, la solicitarea noului stat membru, dovada că produsele au fost eliminate de pe piață până la 30 noiembrie 2005.
               În cazul în care nu este furnizată această dovadă, noul stat membru facturează o sumă egală cu cantitatea în cauză înmulțită cu taxele la import cele mai ridicate aplicabile produsului în cauză în cursul perioadei cuprinse între 1 mai 2004 și 30 aprilie 2005, majorată cu 1,21 euro la 100 kg în echivalent de zahăr alb sau de substanță uscată.
               Suma prevăzută la al treilea paragraf este imputabilă bugetului național al noului stat membru.”

               9

               Articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004 prevede:
               „În cazurile în care nu se furnizează dovada eliminării de pe piață în conformitate cu alineatul (1), pentru o parte sau pentru întreaga cantitate excedentară, noul stat membru achită o sumă egală cu cantitatea neeliminată înmulțită cu restituirile la export cele mai ridicate aplicabile zahărului alb încadrat la codul NC 1701 99 10 în cursul perioadei cuprinse între 1 mai 2004 și 30 noiembrie 2005 [...]”

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               10

               Printr-o decizie din 12 septembrie 2006, VID a constatat că Cido Grupa deținea un stoc excedentar de sirop de zahăr (cod NC 2106 90 59) și a stabilit cuantumul taxei datorate la 79697,88 LVL, respectiv aproximativ 113400 de euro. Acest cuantum a fost calculat pornind de la cantitatea echivalentă de zahăr alb (cod NC 1701 99 10) conținută în siropul de zahăr. În acest scop, VID a multiplicat cantitatea excedentară de sirop de zahăr în stoc, respectiv 295857 kg, cu concentrația de zahăr alb a acestui produs, respectiv 69 %, pentru a determina o cantitate excedentară de 204141 kg. Pentru a stabili cuantumul taxei datorate, VID a aplicat acestei cantități taxa de import aplicabilă zahărului alb, majorată cu 1,21 euro/100 kg, respectiv 55,55 euro/100 kg.

               11

               În urma unei acțiuni formulate de Cido Grupa, această decizie a fost anulată în parte de prima instanță. Aceasta a considerat că VID a săvârșit o eroare atunci când a aplicat valoarea taxei pentru zahăr alb, în condițiile în care produsul în cauză era sirop de zahăr, supus unui nivel de impozitare mai redus. Întrucât decizia acestei instanțe a fost confirmată în apel, VID și Cido Grupa au sesizat instanța de trimitere cu un recurs.

               12

               În cadrul recursului, VID reproșează instanței de apel că a interpretat incorect articolul 6 din Regulamentul nr. 60/2004 atunci când a decis că taxa din acțiunea principală trebuia să aibă ca bază de impozitare cantitatea excedentară de sirop de zahăr, iar ca valoare pe cea întemeiată pe taxa la import a acestui produs. Instanța de trimitere consideră, în consecință, că soluția litigiului depinde de interpretarea termenilor „cantitatea în cauză” și „produsul în cauză” care figurează la articolul 6 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 60/2004.

               13

               În aceste condiții, Augstākās Tiesas Senāts a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 6 alineatul (3) [al treilea] paragraf din [Regulamentul nr. 60/2004] trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care s-a constatat în posesia unui operator o cantitate excedentară individuală de produs care poate fi denumit zahăr în înțelesul articolului 4 punctul 1 din regulament, respectivul operator are obligația de a plăti la bugetul de stat o sumă al cărei calcul este bazat pe cantitatea de zahăr alb (codul 1701 99 10 din Nomenclatura combinată) corespunzătoare conținutului de zahăr din produsul constatat în posesia operatorului, iar nu pe cantitatea de produs propriu-zis constatat în posesia acestuia (de exemplu sirop de zahăr)?

                        2)

                        Taxele la import cele mai ridicate care trebuie incluse în calculul sumei respective sunt cele aplicabile zahărului alb, iar nu cele aplicabile produsului efectiv constatat în posesia operatorului?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               14

               Prin intermediul celor două întrebări preliminare, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 60/2004 trebuie interpretat în sensul că taxa pe un stoc excedentar de sirop de zahăr are drept bază de impozitare cantitatea de zahăr alb efectiv prezentă în acest produs și drept valoare pe cea a taxei de import pentru zahăr alb, majorată cu 1,21 euro/100 kg.

               15

               În ceea ce privește valoarea taxei pe stocurile excedentare, articolul 6 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 60/2004 se limitează să trimită la taxa de import cea mai ridicată aplicabilă „produsului în cauză”. În consecință, se pune problema dacă această expresie se raportează, astfel cum susține Cido Grupa, la taxa de import pe produsul deținut în cantitate excedentară, în speță pe siropul de zahăr, sau, astfel cum susțin VID, guvernele leton și estonian, precum și Comisia, la taxa de import aplicabilă zahărului alb.

               16

               Este adevărat că, în lipsa unor precizări, noțiunea „produs în cauză” care figurează la articolul 6 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 60/2004 poate fi înțeleasă ca raportându-se la produsul în cantitate excedentară. Totuși, o astfel de interpretare nu ar lua în considerare contextul acestei dispoziții și ar fi în contradicție cu obiectivul Regulamentului nr. 60/2004, care, potrivit considerentului (5) al acestuia, constă în limitarea riscurilor de perturbare a piețelor din sectorul zahărului din cauza produselor introduse în scopuri speculative în noile state membre.

               17

               Articolul 6 alineatul (3) al doilea paragraf din acest regulament prevede că operatorii în cauză sunt obligați să elimine de pe piață, pe speze proprii, cantitățile excedentare de zahăr sau de izoglucoză identificate de autoritățile din noile state membre sau să plătească taxe în cazul în care nu este furnizată dovada că aceste cantități au fost eliminate. Astfel, în lumina acestei dispoziții, expresia „produs în cauză” care figurează la articolul 6 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 60/2004 trebuie înțeleasă ca o referire la zahăr și la izoglucoză, cele două produse vizate în paragraful anterior al articolului 6 alineatul (3) menționat.

               18

               În conformitate cu obiectivul de eliminare a stocurilor excedentare de zahăr, de izoglucoză și de alte produse cu conținut echivalent de zahăr, amintit în considerentul (7) al Regulamentului nr. 60/2004, articolul 6 alineatul (3) al treilea paragraf din acest regulament prevede aplicarea taxei de import celei mai ridicate aplicabile zahărului sau izoglucozei, acești doi termeni fiind definiți la articolul 4 din Regulamentul nr. 60/2004. Potrivit acestei din urmă dispoziții, termenul „zahăr” include, pe lângă zahărul în formă solidă, cu codul NC 1701, siropul de zahăr (codurile NC 1702 60 95, 1702 90 99 și 2106 90 59) și siropul de inulină (codurile NC 1702 60 80 și 1702 90 80). Or, reiese din anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun (JO L 256, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3) că, dintre aceste produse, zahărul alb face obiectul celui mai ridicat nivel de taxare.

               19

               În această privință, trebuie arătat că Regulamentul nr. 60/2004 se referă în mod expres la zahărul alb în scopul de a calcula cuantumul datorat în cazul în care, întrucât nu s-a reușit eliminarea surplusului de zahăr și de izoglucoză anterior datei de 30 noiembrie 2005, ia naștere o obligație financiară pentru un nou stat membru în legătură cu eliminarea acestui surplus. Într-o astfel de situație, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004 prevede că noul stat membru „achită o sumă egală cu cantitatea neeliminată înmulțită cu restituirile la export cele mai ridicate aplicabile zahărului alb, încadrat la codul NC 1701 99 10, în cursul perioadei cuprinse între 1 mai 2004 și 30 noiembrie 2005”.

               20

               În cele din urmă, trebuie subliniat că interpretarea propusă de Cido Grupa, care constă în utilizarea valorii taxei de import aplicabile produsului excedentar, în speță siropului de zahăr, ar aduce atingere efectului util al Regulamentului nr. 60/2004. Astfel, întrucât siropul de zahăr este supus unei taxe cu o valoare de aproximativ 100 de ori mai mică decât cea aplicabilă zahărului alb, taxarea stocurilor excedentare nu ar atinge un nivel suficient pentru a descuraja comportamentul speculativ și pentru a determina operatorii să elimine stocurile excedentare.

               21

               În consecință, articolul 6 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 60/2004 trebuie interpretat în sensul că taxa pe un stoc excedentar de sirop de zahăr are drept valoare pe cea a taxei de import pentru zahăr alb, majorată cu 1,21 euro/100 kg.

               22

               Prin urmare, atât din punct de vedere logic, cât și din punctul de vedere al echității, trebuie să se considere că taxa datorată pentru un stoc excedentar de sirop de zahăr trebuie să aibă drept bază de impozitare cantitatea de zahăr alb care intră în compoziția sa.

               23

               Având în vedere totalitatea considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 6 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 60/2004 trebuie interpretat în sensul că taxa datorată pentru un stoc excedentar de sirop de zahăr (cod NC 2106 90 59) are drept bază de impozitare cantitatea de zahăr alb (cod NC 1701 99 10) prezentă efectiv în acest produs și drept valoare pe cea a taxei de import pentru zahărul alb, majorată cu 1,21 euro/100 kg.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               24

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

                     Articolul 6 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul (CE) nr. 60/2004 al Comisiei din 14 ianuarie 2004 de instituire a unor măsuri tranzitorii în sectorul zahărului în vederea aderării Republicii Cehe, a Estoniei, a Ciprului, a Letoniei, a Lituaniei, a Ungariei, a Maltei, a Poloniei, a Sloveniei și a Slovaciei la Uniunea Europeană, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1667/2005 al Comisiei din 13 octombrie 2005, trebuie interpretat în sensul că taxa datorată pentru un stoc excedentar de sirop de zahăr (cod NC 2106 90 59) are drept bază de impozitare cantitatea de zahăr alb (cod NC 1701 99 10) prezentă efectiv în acest produs și drept valoare pe cea a taxei de import pentru zahărul alb, majorată cu 1,21 euro/100 kg.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: letona.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a cincea) din 25 ianuarie 2012. # Viaguara S.A. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistare a mărcii comunitare verbale VIAGUARA - Marca comunitară verbală anterioară VIAGRA Profit necuvenit obținut din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii anterioare - Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-332/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 25 ianuarie 2012 — Viaguara/OAPI — Pfizer (VIAGUARA)
      (Cauza T‑332/10)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale VIAGUARA — Marca comunitară verbală anterioară VIAGRA — Profit necuvenit obținut din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii anterioare — Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare care se bucură de renume — Protecție a mărcii anterioare de renume extinsă la produse sau la servicii nesimilare — Condiții — Profit necuvenit obținut din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii anterioare [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului,
         art. 8 alin. (5)] (a se vedea punctele 30, 42, 53 și 79)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 20 mai 2010 (cauza R 946/2009‑1), privind o procedură
                  de opoziție între Pfizer Inc. și Viaguara S. A.

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Viaguara S. A. la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 2 iulie 1974. # Republica Italiană împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Alocații familiale. # Cauza 173-73.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 14 decembrie 2006.#Denkavit Internationaal BV și Denkavit France SARL împotriva Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'État - Franța.#Libertate de stabilire.#Cauza C-170/05.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 22 iunie 2006.#Regatul Belgiei (C-182/03) și Forum 187 ASBL (C-217/03) împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Ajutor de stat - Admisibilitate.#Cauze conexate C-182/03 și C-217/03.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 23 octombrie 2007. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articolul 56 CE - Acte cu putere de lege privind societatea comercială pe acțiuni Volkswagen. # Cauza C-112/05.

text:
      Cauza C‑112/05
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Federale Germania
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Articolul 56 CE — Acte cu putere de lege privind societatea pe acțiuni Volkswagen”
      Sumarul hotărârii
      Libera circulație a capitalurilor — Restricții — Dreptul societăților
      [art. 56 alin. (1) CE]
      Nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 56 alineatul (1) CE un stat membru care menține în vigoare
         o reglementare care combină, prin derogare de la dreptul comun al societăților, o limitare a dreptului de vot al oricărui
         acționar al unei anumite societăți la 20 % din capitalul social al societății respective cu cerința unei majorități de peste
         80 % din capitalul social pentru adoptarea anumitor decizii ale adunării generale și care, prin derogare de la dreptul comun,
         conferă unui stat membru și unei colectivități teritoriale a statului respectiv dreptul de a desemna fiecare câte doi reprezentanți
         în consiliul de supraveghere al acestei societăți.

      În ceea ce privește stabilirea pragului majorității cerute la mai mult de 80 % din capitalul social, această cerință care
         derogă de la dreptul comun, impusă printr‑o legislație specifică, dă posibilitatea astfel oricărui acționar care deține 20 %
         din capitalul social de a dispune de o minoritate de blocaj și creează, în speță, un instrument care permite actorilor publici
         să își rezerve, cu o investiție mai redusă decât cea impusă de dreptul comun, o minoritate de blocaj care le permite să se
         opună unor decizii importante. Prin plafonarea drepturilor de vot la aceeași valoare de 20 %, legislația specifică vine în
         completarea unui cadru juridic care dă acestor actori publici posibilitatea de a exercita, cu o astfel de investiție mai redusă,
         o influență substanțială. Această situație, prin faptul că limitează posibilitatea celorlalți acționari de avea participații
         la societate în vederea creării sau a menținerii unor legături economice durabile și directe cu aceasta, care permit o participare
         efectivă la administrarea sau la controlul său, poate descuraja investitorii direcți din alte state membre, reducând interesul
         dobândirii unei participații la societatea respectivă, și constituie, așadar, o restricție privind circulația capitalurilor.

      În aceeași situație se află și dreptul de a desemna doi reprezentanți în consiliul de supraveghere, un drept specific, care
         derogă de la dreptul comun al societăților și care este prevăzut numai în beneficiul actorilor publici printr‑o măsură legislativă
         națională. Conferindu‑le posibilitatea de a avea o participare mai importantă în activitatea consiliului de supraveghere decât
         le‑ar permite în mod normal calitatea lor de acționari, măsura respectivă creează astfel un instrument care dă respectivilor
         actori publici posibilitatea de a exercita o influență care depășește investițiile acestora.

      (a se vedea punctele 43-46, 50-52, 54, 56, 59, 61-62, 64, 66, 68 și 82 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      23 octombrie 2007(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolul 56 CE – Acte cu putere de lege privind societatea pe acțiuni Volkswagen”
      În cauza C‑112/05,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         4 martie 2005,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnii F. Benyon și G. Braun, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Federale Germania, reprezentată de domnii M. Lumma și A. Dittrich, în calitate de agenți, asistați de H. Wissel, Rechtsanwalt,

      pârâtă,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii P. Jann (raportor), C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts și L. Bay
         Larsen, președinți de cameră, domnul J. N. Cunha Rodrigues, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii K. Schiemann, J. Makarczyk,
         E. Levits, A. Ó Caoimh și doamna P. Lindh, judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 decembrie 2006,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 13 februarie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că articolul 2 alineatul 1 și articolul
         4 alineatele 1 și 3 din Legea din 21 iulie 1960 privind transferul către sectorul privat al părților sociale ale societății
         cu răspundere limitată Volkswagenwerk (Gesetz über die Überführung der Anteilsrechte an der Volkswagenwerk Gesellschaft mit
         beschränkter Haftung in private Hand, BGBl. 1960 I, p. 585, și BGBl. 1960 III, p. 641‑1‑1), în versiunea aplicabilă prezentului
         litigiu (denumită în continuare „Legea VW”), încalcă articolele 43 CE și 56 CE.

       Cadrul juridic
       Legea privind societățile pe acțiuni
      2        Articolul 134 alineatul 1 din Legea privind societățile pe acțiuni (Aktiengesetz) din 6 septembrie 1965 (BGBl. 1965 I, p. 1089,
         denumită în continuare „Legea privind societățile pe acțiuni”), astfel cum a fost modificată prin Legea privind controlul
         și transparența în sectorul întreprinderilor (Gesetz zur Kontrolle und Transparenz im Unternehmensbereich) din 27 aprilie
         1998 (BGBl. 1998 I, p. 786), prevede:

      „Dreptul de vot depinde de valoarea nominală a acțiunilor sau, în cazul acțiunilor fără valoare nominală («Stückaktien»),
         de numărul acestora. În cazul societăților necotate la bursă, dreptul de vot poate fi limitat prin statut, prin stabilirea
         unui plafon absolut sau progresiv. […]”

      3        Articolul 101 alineatul 2 din Legea privind societățile pe acțiuni prevede:

      „Dreptul de a desemna reprezentanți în consiliul de supraveghere trebuie prevăzut în statut și poate fi acordat numai anumitor
         acționari sau titularilor anumitor acțiuni. În acest din urmă caz, dreptul de reprezentare este acordat numai în cazul în
         care acțiunile sunt nominale și transferul acestora este supus aprobării societății. Părțile sociale ale acționarilor care
         dispun de acest drept nu constituie o categorie specială. În total, drepturile de reprezentare acordate nu trebuie să depășească
         o treime din numărul de reprezentanți ai acționarilor în consiliul de supraveghere prevăzut de lege sau de statut. Articolul
         4 alineatul 1 din [Legea VW] rămâne nemodificat.”

       Legea VW
      4        Articolul 1 alineatul 1 din Legea VW prevede că societatea cu răspundere limitată Volkswagenwerk este transformată într‑o
         societate pe acțiuni (denumită în continuare „Volkswagen”).

      5        Articolul 2 din Legea VW, referitor la dreptul de vot și la limitările acestui drept, prevede la alineatul 1:

      „Dreptul de vot al unui acționar titular de acțiuni a căror valoare nominală depășește o cincime din capitalul social este
         limitat la numărul de voturi pe care îl conferă acțiunile cu o valoare nominală egală cu o cincime din capitalul social.”

      6        Articolul 3 din aceeași lege, care privește reprezentarea pentru exercitarea dreptului de vot, prevede la alineatul 5:

      „În cadrul adunării generale, nimeni nu poate să exercite un drept de vot corespunzător unei valori a acțiunilor superioare
         unei cincimi din capitalul social.”

      7        Articolul 4 din această lege, intitulat „Statutul societății”, are următorul cuprins:

      „1.      Republica Federală Germania și landul Saxonia Inferioară sunt autorizate să desemneze, fiecare, câte doi membri ai consiliului
         de supraveghere în măsura în care dețin acțiuni ale societății.

      […]
      3.      Deciziile adunării generale care, în temeiul Legii privind societățile pe acțiuni, necesită o majoritate de cel puțin trei
         sferturi din capitalul social reprezentat în momentul adoptării lor, impun o majoritate de peste patru cincimi din capitalul
         social reprezentat în momentul acestei adoptări.”

       Procedura precontencioasă
      8        Ulterior punerii în întârziere a Republicii Federale Germania pentru a‑i prezenta observații cu privire la articolul 2 alineatul
         1 și la articolul 4 alineatele 1 și 3 din Legea VW, Comisia a emis, la 1 aprilie 2004, un aviz motivat prin care arată că
         aceste dispoziții naționale constituie restricții privind libera circulație a capitalurilor și libertatea de stabilire, care
         sunt garantate de articolul 56 CE și, respectiv, de articolul 43 CE. Întrucât acest stat membru nu a adoptat măsurile necesare
         pentru a se conforma avizului în termenul acordat, Comisia a introdus prezenta acțiune, în susținerea căreia aceasta afirmă
         că menținerea în vigoare a acelor dispoziții încalcă articolele 56 CE și 43 CE.

       Cu privire la acțiune
      9        Comisia susține, în esență, că dispozițiile în cauză din Legea VW sunt de natură să deconsilieze investițiile directe și,
         prin urmare, constituie restricții privind libera circulație a capitalurilor în sensul articolului 56 CE, întrucât, în primul
         rând, limitează, prin derogare de la dreptul comun, dreptul de vot al oricărui acționar la 20 % din capitalul social al societății
         Volkswagen, în al doilea rând, impun o majoritate de peste 80 % din capitalul reprezentat pentru deciziile adunării generale
         care nu necesită, conform dreptului comun, decât o majoritate de 75 % și, în al treilea rând, permit statului federal și landului
         Saxonia Inferioară, prin derogare de la dreptul comun, să desemneze fiecare câte doi reprezentanți în consiliul de supraveghere
         al acestei societăți.

      10      Comisia nu aduce niciun argument special pentru a dovedi o încălcare a articolului 43 CE.

      11      Republica Federală Germania contestă temeinicia motivului întemeiat de Comisie pe încălcarea articolului 56 CE.

      12      Observând că, în ce privește motivul întemeiat pe încălcarea articolului 43 CE, Comisia nu exprimă niciun punct de vedere,
         Republica Federală Germania deduce că acesta a rămas fără obiect.

       Cu privire la încălcarea articolului 43 CE
      13      Conform unei jurisprudențe constante, se includ în domeniul de aplicare materială al dispozițiilor Tratatului CE referitoare
         la libertatea de stabilire dispozițiile naționale care se aplică deținerii de către un resortisant al statului membru în cauză,
         în capitalul unei societăți stabilite într‑un alt stat membru, a unei participații care îi permite să exercite o influență
         certă asupra deciziilor acestei societăți și să îi stabilească astfel activitățile (a se vedea în special Hotărârea din 13
         aprilie 2000, Baars, C‑251/98, Rec., p. I‑2787, punctul 22, Hotărârea din 12 septembrie 2006, Cadbury Schweppes și Cadbury
         Schweppes Overseas, C‑196/04, Rec., p. I‑7995, punctul 31, și Hotărârea din 13 martie 2007, Test Claimants in the Thin Cap
         Group Litigation, C‑524/04, Rep., p. I‑2107, punctul 27).

      14      În speță, reiese din dosar, în special din argumentele prezentate în apărare de Republica Federală Germania, că dispozițiile
         din Legea VW în cauză în cadrul prezentei acțiuni vizează, cel puțin parțial, situația unei eventuale preluări a controlului
         societății Volkswagen de către un acționar al cărui obiectiv ar fi să exercite o influență dominantă asupra întreprinderii.

      15      Totuși, trebuie constatat că nici în cerere și nici, în plus, în memoriul în replică sau în cadrul ședinței, Comisia nu a
         invocat argumente speciale în sprijinul unei eventuale restricții privind libertatea de stabilire.

      16      În consecință, acțiunea trebuie respinsă în măsura în care se întemeiază pe o încălcare a articolului 43 CE.

       Cu privire la încălcarea articolului 56 CE
      17      Conform unei jurisprudențe constante, articolul 56 alineatul (1) CE interzice în mod general restricțiile privind circulația
         capitalurilor între statele membre (a se vedea în special Hotărârea din 28 septembrie 2006, Comisia/Țările de Jos, C‑282/04
         și C‑283/04, Rec., p. I‑9141, punctul 18 și jurisprudența citată).

      18      Întrucât din tratat lipsește definiția noțiunii „circulație a capitalurilor” în sensul articolului 56 alineatul (1) CE, Curtea
         a recunoscut în prealabil o valoare indicativă nomenclatorului anexat la Directiva 88/361/CEE a Consiliului din 24 iunie 1988
         pentru punerea în aplicare a articolului 67 din tratat [articol abrogat prin Tratatul de la Amsterdam] (JO L 178, p. 5, Ediție
         specială, 10/vol. 1, p. 10). Prin urmare, constituie circulație a capitalurilor în sensul articolului 56 alineatul (1) CE
         în special investițiile directe, și anume, astfel cum reiese din acest nomenclator și din notele explicative aferente, investițiile
         de orice natură pe care le efectuează persoanele fizice sau juridice și care ajută la crearea sau la menținerea unor relații
         durabile și directe între cel care oferă fondurile și întreprinderea căreia îi sunt destinate aceste fonduri, în vederea exercitării
         unei activități economice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation,
         C‑446/04, Rec., p. I‑11753, punctele 179-181, și Hotărârea din 24 mai 2007, Holböck, C‑157/05, Rep., p. I‑4051, punctele 33
         și 34). În ceea ce privește participațiile în întreprinderi noi sau existente, astfel cum o confirmă aceste note explicative,
         obiectivul de a crea sau de a menține legături economice durabile presupune ca acțiunile deținute de acționar să îi confere,
         fie în temeiul dispozițiilor legislației naționale cu privire la societățile pe acțiuni, fie sub altă formă, posibilitatea
         de a participa efectiv la administrarea sau la controlul acestei societăți (a se vedea Hotărârile citate anterior Test Claimants
         in the FII Group Litigation, punctul 182, și Holböck, punctul 35; a se vedea de asemenea Hotărârea din 4 iunie 2002, Comisia/Portugalia,
         C‑367/98, Rec., p. I‑4731, punctul 38, Hotărârea Comisia/Franța, C‑483/99, Rec., p. I‑4781, punctul 37, Hotărârea Comisia/Belgia,
         C‑503/99, Rec., p. I‑4809, punctul 38, Hotărârea din 13 mai 2003, Comisia/Spania, C‑463/00, Rec., p. I‑4581, punctul 53, Hotărârea
         Comisia/Regatul Unit, C‑98/01, Rec., p. I‑4641, punctul 40, Hotărârea din 2 iunie 2005, Comisia/Italia, C‑174/04, Rec., p. I‑4933,
         punctul 28, precum și Hotărârea Comisia/Țările de Jos, citată anterior, punctul 19).

      19      În ceea ce privește această formă de investiție, Curtea a precizat că trebuie calificate drept „restricții” în sensul articolului
         56 alineatul (1) CE măsurile naționale care pot împiedica sau limita dobândirea de acțiuni în întreprinderile vizate sau care
         pot descuraja investitorii din alte state membre să investească în capitalul acestora (a se vedea Hotărârile citate anterior
         Comisia/Portugalia, punctul 45, Comisia/Franța, punctul 41, Comisia/Spania, punctul 61, Comisia/Regatul Unit, punctul 47,
         Comisia/Italia, punctele 30 și 31, precum și Comisia/Țările de Jos, punctul 20).

      20      În speță, Republica Federală Germania susține, în esență, că Legea VW nu constituie o măsură națională în sensul jurisprudenței
         menționate la cele trei puncte de mai sus. Aceasta adaugă faptul că dispozițiile atacate din această lege, luate în considerare
         în mod izolat sau împreună, nu constituie nici restricții în sensul acestei jurisprudențe.

      21      Acestea sunt considerațiile în lumina cărora trebuie examinate argumentele invocate de Comisie în susținerea motivului întemeiat
         pe încălcarea articolului 56 CE.

       Cu privire la existența unei măsuri naționale
       Argumentele părților
      22      Republica Federală Germania amintește că Legea VW se întemeiază pe un compromis care a fost încheiat în 1959 între persoanele
         și grupurile care, în cursul anilor ’50, invocaseră drepturi asupra societății cu răspundere limitată Volkswagenwerk. La acea
         vreme, atât sindicatele și salariații, cât și statul federal și landul Saxonia Inferioară se prevalau de drepturi asupra acestei
         întreprinderi. În cadrul acestui compromis, salariații și sindicatele, în schimbul renunțării lor la revendicarea unui drept
         de proprietate asupra întreprinderii, ar fi obținut garanția că vor fi protejați față de un mare acționar care ar domina singur
         această societate.

      23      Republica Federală Germania explică faptul că acest compromis s‑a concretizat mai întâi prin încheierea, la 12 noiembrie 1959,
         a unui contract („Staatsvertrag”) între statul federal și landul Saxonia Inferioară, apoi prin adoptarea, în temeiul acestui
         contract, a Legii din 9 mai 1960 de reglementare a situației juridice a societății cu răspundere limitată Volkswagenwerk (Gesetz
         über die Regelung der Rechtsverhältnisse bei der Volkswagenwerk Gesellschaft mit beschränkter Haftung, BGBl. 1960 I, p. 301),
         urmată de adoptarea, la 6 iulie 1960, a statutului societății Volkswagen și, în sfârșit, a Legii VW, care a preluat regulile
         deja înscrise în acest statut.

      24      Potrivit acestui stat membru, în momentul în care Legea VW a creat societatea pe acțiuni Volkswagen și a recurs la privatizarea
         acesteia, nu a făcut decât să exprime voința acționarilor, precum și a tuturor celorlalte persoane și grupuri care au invocat
         drepturi de natură privată asupra acestei întreprinderi. Din perspectiva liberei circulații a capitalurilor, această lege
         trebuie, așadar, asimilată unei convenții între deținătorii de părți sociale. În temeiul adagiului pacta sunt servanda, acest compromis și‑ar păstra astăzi întreaga valoare.

      25      Comisia apreciază că aceste considerații de ordin istoric sunt lipsite de pertinență. Criticile pe care aceasta le‑a adresat
         Republicii Federale Germania nu ar privi motivele activității legislative desfășurate de acest stat membru în 1960, ci actuala
         lipsă de acțiune a acestuia pe plan legislativ în măsura în care Legea VW contravine de multă vreme cerințelor liberei circulații
         a capitalurilor.

       Aprecierea Curții
      26      Presupunând că, astfel cum susține Republica Federală Germania, Legea VW se limitează să reproducă un acord care ar trebui
         calificat drept contract de drept privat, trebuie constatat că faptul că acest acord a făcut obiectul unei legi este suficient
         pentru a‑l considera, din perspectiva liberei circulații a capitalurilor, o măsură națională.

      27      Într‑adevăr, exercitarea competenței legislative de către autoritățile naționale abilitate în acest sens constituie manifestarea,
         prin excelență, a puterii de stat.

      28      În plus, este important de constatat că dispozițiile legii în cauză nu mai pot fi modificate doar prin voința părților la
         acordul inițial și că orice amendament necesită adoptarea unei noi legi, conform procedurilor din dreptul constituțional al
         Republicii Federale Germania.

      29      În aceste condiții, argumentul acesteia din urmă conform căruia Legea VW nu ar constitui o măsură națională din perspectiva
         liberei circulații a capitalurilor trebuie respins.

       Cu privire la existența restricțiilor
      30      Având în vedere argumentele părților privind primele două obiecții, precum și efectele cumulate pe care le generează cele
         două dispoziții din Legea VW invocate în cadrul acestor obiecții, acestea din urmă trebuie examinate împreună.

       Cu privire la prima și la a doua obiecție, întemeiate pe plafonarea drepturilor de vot la 20 % și pe stabilirea minorității
         de blocaj la 20 %

      –        Argumentele părților
      31      În ceea ce privește, în primul rând, plafonarea drepturilor de vot ale tuturor acționarilor la 20 % din capitalul social al
         societății Volkswagen, prevăzută la articolul 2 alineatul 1 din Legea VW, Comisia susține că această regulă este contrară
         cerinței unei corelări între participarea la acest capital și drepturile de vot aferente participației. Admițând că plafonarea
         drepturilor de vot este un instrument curent în dreptul societăților, utilizat și în alte state membre, diferența ar fi considerabilă
         după cum statul oferă posibilitatea de a introduce un astfel de instrument în statutul unei societăți, astfel cum este cazul
         în dreptul german pentru societățile pe acțiuni necotate la bursă, sau adoptă, în calitate de legiuitor, o dispoziție în acest
         sens pentru o singură întreprindere și, în definitiv, în beneficiul propriu, astfel cum este cazul articolului 2 alineatul
         1 din Legea VW.

      32      Republica Federală Germania amintește că, în momentul constituirii societății Volkswagen, plafonarea drepturilor de vot a
         fost stabilită la 0,01 % pentru toți acționarii, cu excepția statului federal și a landului Saxonia Inferioară, care își puteau
         exercita drepturile proporțional cu participația acestora de 20 % fiecare. Totuși, în cursul anului 1970, statutul derogatoriu
         în favoarea acestor doi ultimi acționari a fost abrogat, iar plafonarea drepturilor de vot a fost ridicată la 20 % pentru
         a se aplica în mod nediferențiat tuturor acționarilor. Republica Federală Germania subliniază că, din acel moment, dispoziția
         în cauză din Legea VW se aplică fără diferențiere tuturor acționarilor societății Volkswagen. În această privință, cadrul
         juridic s‑ar diferenția de cele care erau în discuție în jurisprudența la care se referă Comisia pentru a stabili în speță
         existența unor restricții privind libera circulație a capitalurilor (Hotărârile citate anterior Comisia/Portugalia, punctele
         36 și 44, Comisia/Franța, punctele 35 și 40, Comisia/Belgia, punctul 36, Comisia/Spania, punctele 51 și 56, Comisia/Regatul
         Unit, punctele 38 și 43, și Comisia/Italia, punctul 26). Această jurisprudență ar fi privit, într‑adevăr, drepturi speciale
         stabilite în beneficiul statului. Potrivit Republicii Federale Germania, o eventuală lărgire a domeniului protejat al liberei
         circulații a capitalurilor dincolo de drepturile speciale ale statului ar extinde la infinit sfera de aplicare a acestei libertăți.

      33      Contestând teza potrivit căreia ar trebui să existe o corelare între participarea la capitalul unei societăți și drepturile
         de vot ale acționarilor acesteia, acest stat membru susține că legiuitorul național este liber să legifereze în domeniul dreptului
         național al societăților și să prevadă reguli aplicabile anumitor grupuri de întreprinderi sau chiar unei singure întreprinderi,
         din moment ce dintr‑o astfel de legislație nu rezultă niciun obstacol.

      34      În ceea ce privește, în al doilea rând, stabilirea unei minorități de blocaj la 20 %, Comisia susține că, prin impunerea unei
         majorități de peste 80 % din capitalul reprezentat pentru deciziile adunării generale care nu necesită, conform dreptului
         comun al societăților, decât o majoritate de cel puțin 75 %, articolul 4 alineatul 3 din Legea VW permite landului Saxonia
         Inferioară, având în vedere participația de 20 % pe care o deține din momentul privatizării societății Volkswagen, să blocheze
         acest tip de decizii. Potrivit Comisiei, cerința unui prag mai mare de 80 % a fost concepută, în pofida aspectului său care
         este în mod formal nediscriminatoriu, în beneficiul exclusiv al autorității publice.

      35      Comisia recunoaște că Legea privind societățile pe acțiuni autorizează stabilirea unui plafon mai mare de 75 % pentru adoptarea
         deciziilor vizate, însă subliniază că este vorba de o libertate lăsată acționarilor, care pot decide să o folosească sau să
         nu o folosească. În schimb, pragul de 80 % cerut de articolul 4 alineatul 3 din Legea VW ar fi fost impus acționarilor societății
         Volkswagen de către legiuitor, în scopul de a‑și rezerva, în calitatea sa de acționar principal în acea perioadă, o minoritate
         de blocaj.

      36      Cu titlu introductiv, Republica Federală Germania subliniază că, după exemplul dispozițiilor referitoare la plafonarea drepturilor
         de vot la 20 %, dispoziția în cauză din Legea VW se aplică fără diferențiere tuturor acționarilor societății Volkswagen. Prin
         urmare, aceasta consideră că dispoziția în cauză nu constituie o restricție privind libera circulație a capitalurilor, întrucât
         nu conferă statului un drept special.

      37      Republica Federală Germania adaugă faptul că nici Legea privind societățile pe acțiuni, nici reglementarea comunitară în materie
         nu prevăd vreo limită referitoare la stabilirea unei minorități de blocaj. Situația landului Saxonia Inferioară, în ceea ce
         privește capacitatea acestuia de a constitui o minoritate de blocaj, ar corespunde situației normale a unui acționar de importanța
         sa. Acest stat membru subliniază în această privință că aportul de aproximativ 20 % cu care landul Saxonia Inferioară participă
         în prezent la capitalul societății Volkswagen rezultă din investiții realizate pe piață în calitate de investitor privat.

      –        Aprecierea Curții
      38      Astfel cum a arătat Republica Federală Germania, plafonarea drepturilor de vot este un instrument cunoscut în domeniul dreptului
         societăților.

      39      De altfel, părțile nu contestă că, deși articolul 134 alineatul 1 prima teză din Legea privind societățile pe acțiuni prevede
         principiul proporționalității dintre dreptul de vot și cota‑parte din capital, cea de a doua teză din acest articol autorizează
         o limitare a drepturilor de vot în anumite cazuri.

      40      Totuși, astfel cum a arătat Comisia în mod întemeiat, există o diferență între o posibilitate avută de acționari, care sunt
         liberi să decidă dacă doresc sau nu doresc să o folosească, și o obligație specifică impusă acționarilor pe cale legislativă,
         fără a li se oferi posibilitatea de a deroga de la aceasta.

      41      În plus, părțile recunosc faptul că, în versiunea rezultată în urma Legii privind controlul și transparența în domeniul întreprinderilor,
         articolul 134 alineatul 1 prima teză din Legea privind societățile pe acțiuni a eliminat posibilitatea de a introduce o limitare
         a drepturilor de vot în statutul societăților cotate la bursă. Așadar, astfel cum a arătat Comisia, fără a fi contrazisă în
         această privință de guvernul german, din moment ce Volkswagen este o societate cotată la bursă, în mod normal nu s‑ar putea
         introduce în statutul acesteia o plafonare a drepturilor de vot.

      42      Republica Federală Germania susține că, întrucât se aplică fără diferențiere tuturor acționarilor, limitarea prevăzută la
         articolul 2 alineatul 1 din Legea VW poate fi analizată în același timp drept un dezavantaj sau drept un avantaj. Restricției
         drepturilor de vot pe care o suportă un acționar ce deține mai mult de 20 % din capitalul social i‑ar corespunde o protecție
         împotriva influenței altor eventuali acționari care, deținând participații importante, au astfel și garanția de a putea participa
         în mod efectiv la administrarea societății.

      43      Înainte de a face o apreciere a acestui argument, trebuie examinate efectele acestei plafonări a drepturilor de vot în corelație
         cu cerința, prevăzută la articolul 4 alineatul 3 din Legea VW, a unei majorități de peste 80 % din capitalul social pentru
         adoptarea anumitor decizii ale adunării generale a acționarilor societății Volkswagen.

      44      Astfel cum a arătat Comisia, fără a fi contrazisă în această privință de Republica Federală Germania, este vorba de decizii
         cum ar fi o modificare a statutului, a capitalului sau a structurilor financiare ale societății, pentru care Legea privind
         societățile pe acțiuni stabilește majoritatea necesară la minimum 75 % din capitalul social.

      45      Desigur, astfel cum a arătat Republica Federală Germania, plafonul de 75 % din capitalul social prevăzut de Legea privind
         societățile pe acțiuni poate fi majorat și stabilit la un nivel superior prin statutul societății. Totuși, astfel cum a arătat
         Comisia în mod întemeiat, în acest caz este vorba de o posibilitate în privința căreia acționarii sunt liberi să decidă dacă
         doresc sau nu doresc să o folosească. În schimb, stabilirea pragului majorității cerute la articolul 4 alineatul 3 din Legea
         VW la mai mult de 80 % din acest capital nu rezultă din voința acționarilor, ci, astfel cum s‑a stabilit la punctul 29 din
         prezenta hotărâre, dintr‑o măsură națională.

      46      Această cerință care derogă de la dreptul comun, impusă printr‑o legislație specifică, dă posibilitatea astfel oricărui acționar
         care deține 20 % din capitalul social de a dispune de o minoritate de blocaj.

      47      Este adevărat că această posibilitate este aplicabilă, astfel cum a subliniat Republica Federală Germania, fără diferențiere.
         După exemplul plafonării drepturilor de vot, aceasta poate fi atât în favoarea, cât și în detrimentul oricărui acționar al
         societății.

      48      Totuși, reiese din dosar că, în momentul adoptării Legii VW, în 1960, statul federal și landul Saxonia Inferioară erau cei
         doi acționari principali ai societății Volkswagen, societate recent privatizată, la care fiecare deținea câte 20 % din capitalul
         social.

      49      Potrivit informațiilor furnizate Curții, deși statul federal a făcut alegerea de a înstrăina acțiunile avute la societatea
         Volkswagen, landul Saxonia Inferioară, în ceea ce îl privește, își menține în continuare participația de 20 % la capitalul
         acesteia.

      50      Articolul 4 alineatul 3 din Legea VW creează astfel un instrument care permite actorilor publici să își rezerve, cu o investiție
         mai redusă decât cea impusă de dreptul comun al societăților, o minoritate de blocaj care le permite să se opună unor decizii
         importante.

      51      Prin plafonarea drepturilor de vot la aceeași valoare de 20 %, articolul 2 alineatul 1 din Legea VW completează un cadru juridic
         care dă acestor actori publici posibilitatea de a exercita, cu o astfel de investiție mai redusă, o influență substanțială.

      52      Această situație, prin faptul că limitează posibilitatea celorlalți acționari de a deține participații la societate în vederea
         creării sau a menținerii unor legături economice durabile și directe cu aceasta, care permit o participare efectivă la administrarea
         sau la controlul său, poate deconsilia investitorii direcți din alte state membre.

      53      Această constatare nu poate fi repusă în discuție de argumentul invocat de Republica Federală Germania conform căruia acțiunile
         societății Volkswagen figurează printre acțiunile cele mai cumpărate în Europa, dintre care un număr mare ar aparține unor
         investitori din alte state membre.

      54      Într‑adevăr, astfel cum arată Comisia, restricțiile privind libera circulație a capitalurilor care fac obiectul prezentei
         acțiuni vizează mai degrabă investițiile directe în capitalul societății Volkswagen decât investițiile de portofoliu, care
         sunt efectuate numai cu intenția de a realiza un plasament financiar (a se vedea Hotărârea Comisia/Țările de Jos, citată anterior,
         punctul 19) și nu sunt vizate de prezenta acțiune. În ceea ce privește investitorii direcți, trebuie constatat că articolul
         2 alineatul 1 și articolul 4 alineatul 3 din Legea VW, în măsura în care creează un instrument susceptibil să limiteze posibilitatea
         acestora de a participa în cadrul societății în vederea creării sau a menținerii unor legături economice durabile și directe
         cu aceasta, care permit o participare efectivă la administrarea sau la controlul său, reduc interesul dobândirii unei participații
         la societatea Volkswagen.

      55      Această constatare nu este afectată de prezența, printre acționarii societății Volkswagen, a unui număr de investitori direcți
         care, potrivit Republicii Federale Germania, ar fi analog celui existent în cadrul acționariatului altor mari întreprinderi.
         Într‑adevăr, această circumstanță nu este de natură să infirme faptul că, din pricina dispozițiilor în cauză din Legea VW,
         unii investitori direcți din alte state membre, actuali sau potențiali, au putut fi deconsiliați să dobândească participații
         la această societate în vederea creării sau a menținerii unor legături economice durabile și directe cu aceasta, care permit
         o participare efectivă la administrarea sau la controlul său, deși erau îndreptățiți să beneficieze de principiul liberei
         circulații a capitalurilor și de protecția instituită de acesta în beneficiul lor.

      56      Prin urmare, trebuie constatat că articolul 2 alineatul 1 din Legea VW coroborat cu articolul 4 alineatul 3 din aceeași lege
         constituie o restricție privind circulația capitalurilor în sensul articolului 56 alineatul (1) CE.

       Cu privire la a treia obiecție, întemeiată pe dreptul de a desemna doi reprezentanți în consiliul de supraveghere al societății
         Volkswagen

      –        Argumentele părților
      57      Comisia arată că articolul 4 alineatul 1 din Legea VW, care permite statului federal și landului Saxonia Inferioară să desemneze
         fiecare câte doi reprezentanți în consiliul de supraveghere al societății Volkswagen, în măsura în care sunt acționari ai
         acesteia, derogă de la regula prevăzută la articolul 101 alineatul 2 din Legea privind societățile pe acțiuni, conform căreia
         un astfel de drept nu poate fi instituit decât prin statut și nu poate privi decât o treime din membrii consiliului de supraveghere
         numiți de acționari, și anume trei reprezentanți în cazul societății Volkswagen. Potrivit Comisiei, acest articol 4 alineatul
         1 constituie o restricție privind libera circulație a capitalurilor, întrucât restrânge posibilitatea celorlalți acționari
         de a participa efectiv la administrarea sau la controlul acestei societăți.

      58      Republica Federală Germania arată că acest consiliu de supraveghere este numai un organ de control, iar nu un organ decizional.
         Se adaugă faptul că numărul de reprezentanți în consiliul de supraveghere al societății Volkswagen este proporțional cu participarea
         la capitalul acesteia din urmă și că, în această privință, reprezentarea landului Saxonia Inferioară este inferioară părții
         din capital deținute de acesta. Se susține că articolul 4 alineatul 1 din Legea VW nu mai are relevanță practică pentru deciziile
         în materie de investiții.

       Aprecierea Curții
      59      În temeiul articolului 4 alineatul 1 din Legea VW, statul federal și landul Saxonia Inferioară au posibilitatea, în măsura
         în care sunt acționari ai societății Volkswagen, să desemneze fiecare câte doi reprezentanți în calitate de membri ai consiliului
         de supraveghere al acesteia, și anume un număr total de patru persoane.

      60      O astfel de posibilitate constituie o derogare de la dreptul comun al societăților. Într‑adevăr, acesta limitează drepturile
         de reprezentare acordate anumitor acționari la o treime din numărul de reprezentanți ai acționarilor în consiliul de supraveghere.
         În cazul societății Volkswagen, în care, astfel cum arată Comisia fără a fi contrazisă în această privință, consiliul de supraveghere
         numără 20 de membri, dintre care 10 desemnați de acționari, numărul de reprezentanți care pot fi desemnați de statul federal
         și de landul Saxonia Inferioară, conform dreptului comun al societăților, nu ar putea fi decât de maximum trei.

      61      Așadar, este vorba de un drept specific, care derogă de la dreptul comun al societăților și care este prevăzut numai în beneficiul
         actorilor publici printr‑o măsură legislativă națională.

      62      Dreptul de desemnare conferit statului federal și landului Saxonia Inferioară dă acestora posibilitatea de a avea o participare
         mai importantă în activitatea consiliului de supraveghere decât le‑ar permite în mod normal calitatea lor de acționari.

      63      Chiar dacă, astfel cum a observat Republica Federală Germania, dreptul de reprezentare deținut de acest land nu este disproporționat
         față de participarea actuală la capitalul societății Volkswagen, totuși, atât acest land, cât și statul federal dispun de
         dreptul de a desemna câte doi reprezentanți în consiliul de supraveghere al societății Volkswagen, din moment ce dețin acțiuni
         ale acesteia, independent de valoarea participației lor.

      64      Articolul 4 alineatul 1 din Legea VW creează astfel un instrument care conferă actorilor publici posibilitatea de a exercita
         o influență care depășește investițiile acestora. În mod corelativ, influența celorlalți acționari poate fi redusă sub nivelul
         propriilor investiții.

      65      Faptul că acest consiliu de supraveghere nu este, după cum susține Republica Federală Germania, un organ decizional, ci un
         simplu organ de control, nu este de natură să afecteze poziția și influența actorilor publici avuți în vedere. Într‑adevăr,
         atribuind consiliului de supraveghere misiunea de a controla administrarea societății și de a face rapoarte către acționari
         cu privire la această administrare, dreptul german al societăților acordă acestui organ, în scopul exercitării acestei misiuni,
         competențe importante, precum numirea și revocarea membrilor directoratului. În plus, astfel cum a amintit Comisia, aprobarea
         consiliului de supraveghere este necesară pentru un anumit număr de operațiuni, între care, pe lângă înființarea și transferul
         unităților de producție, figurează crearea de sucursale, cumpărarea și vânzarea de bunuri imobile, investiții și cumpărarea
         altor întreprinderi.

      66      Prin limitarea posibilității altor acționari de a deține participații la societate în vederea creării sau a menținerii unor
         legături economice durabile și directe cu aceasta, care permit o participare efectivă la administrarea sau la controlul său,
         articolul 4 alineatul 1 din Legea VW poate deconsilia investitorii direcți din alte state membre să investească în capitalul
         acestei societăți.

      67      Pentru aceleași motive ca acelea expuse la punctele 53-55 din prezenta hotărâre, această constatare nu poate fi infirmată
         de argumentul invocat de Republica Federală Germania potrivit căruia ar exista pe piețele financiare internaționale un viu
         interes al investitorilor pentru acțiunile societății Volkswagen.

      68      Având în vedere cele de mai sus, trebuie constatat că articolul 4 alineatul 1 din Legea VW constituie o restricție privind
         circulația capitalurilor în sensul articolului 56 alineatul (1) CE.

      69      Este lipsită de orice relevanță întrebarea dacă statul federal și landul Saxonia Inferioară se folosesc sau nu se folosesc
         de dreptul care le este conferit de acest articol 4 alineatul 1. Într‑adevăr, în această privință este suficient să se constate
         că dreptul specific și derogatoriu de la dreptul comun conferit acestor actori publici de a numi reprezentanți în consiliul
         de supraveghere al societății Volkswagen este menținut în sistemul juridic german.

       Cu privire la o eventuală justificare a restricțiilor
       Argumentele părților
      70      În subsidiar, Republica Federală Germania arată că dispozițiile din Legea VW criticate de Comisie sunt justificate de motive
         imperative de interes general. Într‑adevăr, această lege, care se înscrie într‑un context istoric particular, ar fi instituit
         un „just echilibru al puterilor” pentru a ține cont de interesele salariaților societății Volkswagen și pentru a proteja acționarii
         minoritari ai acesteia. Astfel, această lege ar urmări un obiectiv de politică socială și regională, precum și un obiectiv
         economic care s‑ar combina cu obiective de politică industrială.

      71      În opinia Comisiei, care contestă pertinența acestor considerații de ordin istoric, Legea VW nu răspunde interesului general,
         motivele invocate de Republica Federală Germania nefiind valabile pentru toate întreprinderile care exercită o activitate
         pe teritoriul acestui stat membru, ci urmărește să satisfacă obiective de politică economică ce nu pot justifica restricții
         privind libera circulație a capitalurilor (Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior, punctele 49 și 52).

       Aprecierea Curții
      72      Libera circulație a capitalurilor poate fi limitată prin măsuri naționale justificate de motivele menționate la articolul
         58 CE sau de motive imperative de interes național, atât timp cât nu există o măsură comunitară de armonizare care să prevadă
         măsurile necesare pentru a asigura protecția acestor interese (a se vedea Hotărârile citate anterior Comisia/Portugalia, punctul
         49, Comisia/Franța, punctul 45, Comisia/Belgia, punctul 45, Comisia/Spania, punctul 68, Comisia/Italia, punctul 35, precum
         și Comisia/Țările de Jos, punctul 32).

      73      În lipsa unei asemenea armonizări comunitare, este, în principiu, de competența statelor membre să decidă nivelul la care
         doresc să asigure protecția unor astfel de interese legitime, precum și modul în care trebuie atins acest nivel. Totuși, acestea
         nu o pot face decât în limitele trasate de tratat și în special cu respectarea principiului proporționalității, care impune
         ca măsurile adoptate să poată garanta realizarea obiectivului urmărit de statele membre și să nu depășească ceea ce este necesar
         pentru atingerea acestuia (a se vedea Hotărârile citate anterior Comisia/Portugalia, punctul 49, Comisia/Franța, punctul 45,
         Comisia/Belgia, punctul 45, Comisia/Spania, punctul 68, Comisia/Italia, punctul 35, precum și Comisia/Țările de Jos, punctul
         33).

      74      În ceea ce privește protecția intereselor lucrătorilor, invocată de Republica Federală Germania pentru a justifica dispozițiile
         în litigiu din Legea VW, trebuie constatat că acest stat membru nu a fost în măsură să explice, în afară de considerații generale
         privind necesitatea unei protecții față de un mare acționar care ar domina singur societatea, motivul pentru care menținerea
         în capitalul societății Volkswagen a unei poziții consolidate și inamovibile în beneficiul actorilor publici ar fi adecvată
         și necesară pentru îndeplinirea obiectivului de protecție a lucrătorilor acestei societăți.

      75      În plus, în ceea ce privește dreptul de a desemna reprezentanți în consiliul de supraveghere, trebuie constatat că, în temeiul
         legislației germane, lucrătorii înșiși sunt reprezentați în cadrul acestui organ.

      76      În consecință, justificarea pe care acest stat membru o întemeiază pe protecția lucrătorilor nu poate fi admisă.

      77      Același lucru este valabil pentru justificarea pe care Republica Federală Germania pretinde că o întemeiază pe protecția acționarilor
         minoritari. Deși această voință de a‑i proteja pe aceștia din urmă poate constitui în egală măsură un interes legitim și poate
         să justifice, cu respectarea principiilor amintite la punctele 72 și 73 din prezenta hotărâre, o intervenție legislativă,
         chiar dacă aceasta din urmă poate, pe de altă parte, să constituie o restricție privind libera circulație a capitalurilor,
         trebuie constatat că, în speță, o astfel de voință nu poate justifica dispozițiile în litigiu din Legea VW.

      78      În această privință trebuie amintit că dispozițiile respective constituie un cadru juridic care conferă statului federal și
         landului Saxonia Inferioară posibilitatea de a exercita o influență mai importantă decât cea care ar corespunde în mod normal
         investiției acestora. Or, Republica Federală Germania nu a demonstrat care sunt motivele pentru care menținerea unei astfel
         de poziții în beneficiul acestor actori publici ar fi necesară sau adecvată pentru a proteja interesele generale ale acționarilor
         minoritari.

      79      Într‑adevăr, nu se poate exclude ca, în anumite circumstanțe specifice, actorii publici în cauză să își folosească poziția
         pentru a apăra interese generale eventual contrare intereselor economice ale societății în cauză și, în consecință, contrare
         intereselor celorlalți acționari ai acesteia.

      80      În sfârșit, în măsura în care Republica Federală Germania susține că activitatea unei întreprinderi la fel de importante precum
         Volkswagen poate avea o asemenea incidență asupra interesului general încât să justifice existența unor garanții legale care
         depășesc modalitățile de control prevăzute de dreptul comun al societăților, trebuie constatat că, presupunând că respectiva
         teză este întemeiată, acest stat membru nu a explicat, în afara unor considerații generale privind riscul ca unii acționari
         să își valorifice mai mult interesele proprii decât pe cele ale lucrătorilor, motivele pentru care dispozițiile din Legea
         VW care au fost criticate de Comisie sunt adecvate și necesare pentru păstrarea locurilor de muncă generate de activitatea
         societății Volkswagen.

      81      Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, obiecțiile invocate de Comisie și întemeiate pe încălcarea articolului
         56 alineatul (1) CE trebuie admise.

      82      În consecință, trebuie constatat că, prin menținerea în vigoare a articolului 4 alineatul 1 și a articolului 2 alineatul 1
         din Legea VW coroborate cu articolul 4 alineatul 3 din aceeași lege, Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile
         care îi revin în temeiul articolului 56 alineatul (1) CE.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      83      În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, orice parte care cade în pretenții este obligată, la
         cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Federale Germania la plata cheltuielilor
         de judecată, iar Republica Federală Germania a căzut în pretenții cu privire la partea esențială a motivelor sale, se impune
         obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:
      1)      Prin menținerea în vigoare a articolului 4 alineatul 1 și a articolului 2 alineatul 1 din Legea din 21 iulie 1960 privind
            transferul către sectorul privat al părților sociale ale societății cu răspundere limitată Volkswagenwerk (Gesetz über die
            Überführung der Anteilsrechte an der Volkswagenwerk Gesellschaft mit beschränkter Haftung in private Hand), în versiunea aplicabilă
            prezentului litigiu, coroborate cu articolul 4 alineatul 3 din aceeași lege, Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit
            obligațiile care îi revin în temeiul articolului 56 alineatul (1) CE.
      2)      Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.
      3)      Obligă Republica Federală Germania la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 27 iunie 2013. # Repsol YPF, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-89/12.


Hotărârea Curții din data de 20 februarie 2001. # Asociación Profesional de Empresas Navieras de Líneas Regulares (Analir) și alții împotriva Administración General del Estado. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Supremo - Spania. # Cauza C-205/99.