title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 12 octombrie 2017.#Procedură inițiată de Aleksandra Kubicka.#Cerere de decizie preliminară formulată de Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim.#Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Regulamentul (UE) nr. 650/2012 – Succesiuni și certificat european de moștenitor – Domeniu de aplicare – Bun imobil situat într‑un stat membru care nu prevede legatul «prin revendicare» – Refuzul recunoașterii efectelor reale ale unui asemenea legat.#Cauza C-218/16.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      12 octombrie 2017 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Regulamentul (UE) nr. 650/2012 – Succesiuni și certificat european de moștenitor – Domeniu de aplicare – Bun imobil situat într‑un stat membru care nu prevede legatul «prin revendicare» – Refuzul recunoașterii efectelor reale ale unui asemenea legat”
      În cauza C‑218/16,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Tribunalul Regional din Gorzów Wielkopolski, Polonia), prin decizia din 8 martie 2016, primită de Curte la 19 aprilie 2016, în procedura inițiată de

         Aleksandra Kubicka

      cu participarea:

         Przemysława Bac, acționând în calitate de notar,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnul A. Rosas, doamnele C. Toader (raportor) și A. Prechal și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 1 martie 2017,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               –

               pentru doamna Przemysława Bac, acționând în calitate de notar, de M. Margoński, zastępca notarialny;

               –

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, de M. Nowak și de S. Żyrek, în calitate de agenți;

               –

               pentru guvernul german, de T. Henze, de J. Möller, de M. Hellmann și de J. Mentgen, în calitate de agenți;

               –

               pentru guvernul elen, de E. Tsaousi și de A. Magrippi, în calitate de agenți;

               –

               pentru guvernul spaniol, de V. Ester Casas și de S. Jiménez García, în calitate de agenți;

               –

               pentru guvernul maghiar, de M. Z. Fehér, de G. Koós și de M. Tátrai, în calitate de agenți;

               –

               pentru Comisia Europeană, de M. Wilderspin și de A. Stobiecka‑Kuik, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 17 mai 2017,
      pronunță prezenta
      Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (2) literele (k) și (l), precum și a articolului 31 din Regulamentul (UE) nr. 650/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 4 iulie 2012 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești și acceptarea și executarea actelor autentice în materie de succesiuni și privind crearea unui certificat european de moștenitor (JO 2012, L 201, p. 107).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri inițiate de doamna Aleksandra Kubicka în fața unui notar cu sediul în Słubice (Polonia), pentru întocmirea unui testament autentic care să prevadă un legat „prin revendicare”.

         Cadrul juridic
      Dreptul Uniunii

               3

               Considerentele (7), (8), (15), (18), (19) și (37) ale Regulamentului nr. 650/2012 au următorul cuprins:

                        „(7)

                        Funcționarea corespunzătoare a pieței interne ar trebui facilitată prin eliminarea obstacolelor din calea liberei circulații a persoanelor care se confruntă în prezent cu dificultăți în exercitarea propriilor drepturi în contextul unei succesiuni cu elemente de extraneitate. În spațiul european de justiție, cetățenii trebuie să își poată organiza din timp succesiunea. Trebuie garantate într‑un mod eficient drepturile moștenitorilor și legatarilor, ale altor persoane apropiate defunctului, precum și ale creditorilor succesiunii.

                        (8)

                        Pentru a atinge obiectivele respective, prezentul regulament ar trebui să reunească dispoziții privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea – sau, după caz, acceptarea –, forța executorie și executarea hotărârilor judecătorești, a actelor autentice și a tranzacțiilor judiciare și privind crearea unui certificat european de moștenitor.

                  […]

                        (15)

                        Prezentul regulament ar trebui să permită constituirea sau transferul prin succesiune al unui drept asupra unor bunuri imobile sau mobile, astfel cum prevede legea aplicabilă succesiunii. Totuși, regulamentul nu ar trebui să aducă atingere numărului limitat («numerus clausus») al drepturilor reale cunoscute în dreptul național al anumitor state membre. Unui stat membru nu ar trebui să i se solicite să recunoască un drept real referitor la bunuri situate în respectivul stat membru dacă dreptul real în cauză este inexistent în dreptul său.

                  […]

                        (18)

                        Cerințele privind înscrierea într‑un registru a unui drept asupra unor bunuri imobile sau mobile ar trebui excluse din domeniul de aplicare al prezentului regulament. Ar trebui deci ca legea statului membru în care este ținut registrul (pentru bunurile imobiliare, lex rei sitae) să fie aceea care stabilește în ce condiții juridice și în ce mod trebuie efectuată înscrierea și care sunt autoritățile, cum ar fi oficiile cadastrale sau notarii, responsabile de verificarea îndeplinirii tuturor cerințelor și a faptului că documentația prezentată sau întocmită este suficientă sau conține informațiile necesare. În special, autoritățile pot verifica dacă dreptul defunctului la bunurile succesorale menționate în documentul prezentat spre înregistrare este un drept înscris ca atare în registru sau care este altfel dovedit în conformitate cu legea statului membru în care este ținut registrul. Pentru a evita duplicarea documentelor, autoritățile responsabile cu înregistrarea ar trebui să accepte astfel de documente întocmite de către autoritățile competente din alt stat membru, a căror circulație este prevăzută în prezentul regulament. În special, certificatul european de moștenitor emis în temeiul prezentului regulament ar trebui să constituie un document valabil pentru înregistrarea bunurilor succesorale într‑un registru al unui stat membru. Acest lucru nu ar trebui să excludă posibilitatea ca autoritățile implicate în operația de înregistrare să‑i ceară persoanei care solicită înscrierea să furnizeze astfel de informații sau documente suplimentare, necesare în temeiul legii statului membru în care este ținut registrul, de exemplu informații sau documente referitoare la plata obligațiilor fiscale. Autoritatea competentă poate indica persoanei care solicită înscrierea cum să furnizeze informațiile sau documentele lipsă.

                        (19)

                        Efectele înscrierii unui drept într‑un registru ar trebui de asemenea excluse din domeniul de aplicare al prezentului regulament. Prin urmare, legea statului membru unde este ținut registrul ar trebui să fie cea care determină dacă înregistrarea are, de exemplu, efect declarativ sau constitutiv. Prin urmare, atunci când, de exemplu, dobândirea unui drept asupra unor bunuri imobile determină înscrierea într‑un registru în temeiul legii statului membru pe teritoriul căruia este ținut registrul, pentru garantarea efectului erga omnes al registrelor sau protejarea tranzacțiilor juridice, momentul în care are loc dobândirea ar trebui să facă obiectul legii respectivului stat membru.

                  […]

                        (37)

                        Pentru a permite cetățenilor să profite, în condiții de securitate juridică, de avantajele oferite de piața internă, prezentul regulament ar trebui să le permită cunoașterea din timp a legii aplicabile succesiunii lor. Ar trebui introduse norme armonizate privind conflictele de legi, pentru evitarea rezultatelor contradictorii. Regula principală ar trebui să asigure că succesiunea este reglementată de o lege previzibilă, cu care succesiunea are legături strânse. Din motive de securitate juridică și pentru a evita fragmentarea succesiunii, acea lege ar trebui să reglementeze succesiunea în ansamblul său, adică totalitatea bunurilor care fac parte din patrimoniul succesoral, indiferent de natura acestora și indiferent dacă ele sunt situate într‑un alt stat membru sau într‑un stat terț.”

               4

               Conform articolului 1 din acest regulament:
               „(1)   Prezentul regulament se aplică succesiunilor privind patrimoniile persoanelor decedate [a se citi „succesiunilor pentru cauză de moarte”]. Regulamentul nu se aplică în materie fiscală, vamală sau administrativă.
               (2)   Sunt exceptate din domeniul de aplicare al prezentului regulament:
               […]

                        (k)

                        natura drepturilor reale și

                        (l)

                        orice înscriere într‑un registru al drepturilor de proprietate [a se citi «a unor drepturi»] asupra unor bunuri imobile sau mobile, inclusiv cerințele legale pentru o astfel de înscriere, precum și efectele înregistrării sau ale lipsei înregistrării unor astfel de drepturi într‑un registru.”

               5

               Articolul 3 alineatul (1) litera (a) din regulamentul menționat definește „succesiune[a]” ca fiind „succesiunea privind patrimoniul unei persoane decedate [a se citi «succesiunea pentru cauză de moarte»] și [care] acoperă orice formă de transfer de bunuri, drepturi și obligații pentru cauză de moarte, fie că este vorba de un act voluntar de transfer, sub forma unei dispoziții pentru cauză de moarte, fie de un transfer sub forma succesiunii ab intestat”.

               6

               Articolul 22 din Regulamentul nr. 650/2012, intitulat „Alegerea legii”, prevede la alineatul (1) primul paragraf:
               „O persoană poate să aleagă ca legea care să se aplice succesiunii sale în ansamblu său să fie legea statului a cărui cetățenie o deține în momentul alegerii legii sau la data decesului.”

               7

               Articolul 23 din acest regulament, intitulat „Domeniul de aplicare al legii aplicabile”, prevede la alineatul (1) și la alineatul (2) literele (b) și (e):
               „(1)   Legea stabilită în temeiul articolelor 21 sau 22 reglementează succesiunea în ansamblul său.
               (2)   Această lege reglementează, în special:
               […]

                        (b)

                        vocația succesorală a beneficiarilor, stabilirea cotelor‑părți ce le revin acestora, a obligațiilor care le pot fi impuse de către defunct, precum și a altor drepturi privind succesiunea, inclusiv drepturile succesorale ale soțului sau ale partenerului supraviețuitor;

                  […]

                        (e)

                        transferul către moștenitori și, după caz, către legatari al bunurilor, drepturilor și obligațiilor din care se compune patrimoniul succesoral, inclusiv condițiile și efectele acceptării succesiunii sau a unui legat sau ale renunțării la acestea.”

               8

               Potrivit articolului 31 din regulamentul menționat, intitulat „Adaptarea drepturilor reale”:
               „În situația în care o persoană invocă un drept real la care este îndrituită în temeiul legii aplicabile succesiunii, iar în legislația statului membru unde este invocat dreptul real nu este prevăzut dreptul real în cauză, respectivul drept se adaptează, dacă este necesar și în măsura în care acest lucru este posibil, la cel mai apropiat drept real echivalent în temeiul legislației statului respectiv, luând în considerare obiectivele și interesele urmărite de dreptul real specific și efectele acestuia.”

               9

               Capitolul VI din Regulamentul nr. 650/2012, intitulat „Certificatul european de moștenitor”, este compus din articolele 62-73 din acesta. Articolul 62 din regulament prevede:
               „(1)   Prezentul regulament creează un certificat european de moștenitor (denumit în continuare «certificatul»), care este emis spre utilizare într‑un alt stat membru și care produce efectele enumerate la articolul 69.
               (2)   Utilizarea certificatului nu este obligatorie.
               (3)   Certificatul nu înlocuiește documentele interne utilizate în scopuri similare în statele membre. Cu toate acestea, un certificat emis în scopul utilizării într‑un alt stat membru produce efectele enumerate la articolul 69 și în statul membru ale cărui autorități au eliberat certificatul în temeiul prezentului capitol.”

               10

               Articolul 63 din acest regulament, intitulat „Scopul certificatului”, prevede la alineatele (1) și (2):
               „(1)   Certificatul este destinat utilizării de către moștenitori, de către legatari cu drepturi directe la succesiune […] care trebuie să își dovedească într‑un alt stat membru statutul sau să își exercite dreptul respectiv de moștenitor sau legatar […]
               (2)   Certificatul poate fi utilizat, în special, pentru a proba unul sau mai multe dintre următoarele:

                        (a)

                        statutul și/sau drepturile fiecărui moștenitor sau, după caz, ale fiecărui legatar menționat în certificat și cotele‑părți respective din patrimoniul succesoral;

                        (b)

                        atribuirea unui bun anume sau a anumitor bunuri care fac parte din patrimoniul succesoral moștenitorului/moștenitorilor sau, după caz, legatarului menționat (legatarilor menționați) în certificat;

                  […]”

               11

               Articolul 68 din regulamentul menționat, care reglementează conținutul certificatului, prevede:
               „Certificatul cuprinde următoarele informații, în măsura în care acestea sunt necesare în scopul pentru care se eliberează certificatul:
               […]

                        (m)

                        lista drepturilor și/sau a bunurilor care revin unui anumit legatar;

                  […]”

               12

               Articolul 69 din același regulament, intitulat „Efectele certificatului”, prevede:
               „(1)   Certificatul produce efecte în fiecare stat membru fără a fi necesară nicio procedură specială.
               (2)   Se prezumă că certificatul probează cu exactitate elementele stabilite în temeiul legii aplicabile succesiunii sau în temeiul oricărei alte legi aplicabile elementelor specifice. Se prezumă că persoana menționată în certificat drept moștenitor, legatar, […] are statutul menționat în certificat și/sau este titular al drepturilor sau al puterilor stipulate în certificat, fără alte condiții și/sau restricții aferente acelor drepturi sau puteri decât cele stipulate în certificat.
               […]
               (5)   Certificatul constituie un titlu valabil pentru înscrierea bunurilor succesorale în registrul corespunzător al unui stat membru, fără a aduce atingere articolului 1 alineatul (2) literele (k) și (l).”

         Dreptul polonez
      Codul civil

               13

               Articolul 9811 alineatul 1 din Kodeks Cywilny (Codul civil) prevede:
               „Testatorul poate stabili, prin intermediul unui testament notarial, ca o anumită persoană să dobândească obiectul legatului la momentul deschiderii succesiunii (legat «prin revendicare»).”

               14

               Potrivit alineatului 2 punctul 2 al articolului 9811, obiectul acestui legat poate fi printre altele cota de proprietate asupra unui imobil, care constituie un drept patrimonial care poate fi înstrăinat.

               15

               Articolul 968 din Codul civil privește „legatul prin obligație”, în care testatorul poate alege orice formă testamentară licită, inclusiv testamentul olograf. Pentru acest tip de legat, moștenitorul are obligația să transfere legatarului dreptul asupra bunului, acesta din urmă putând de asemenea să ceară moștenitorului executarea legatului.

         Codul notarial

               16

               Potrivit articolului 81 din Prawo o notariacie (Legea de introducere a Codului notarial) din 14 februarie 1991 (Dz. U. nr. 22, poziția 91), astfel cum a fost modificată prin Legea din 13 decembrie 2013 (Dz. U din 2014, poziția 164) (denumită în continuare „Legea activității notariale”), notarul este obligat să refuze îndeplinirea unui act notarial ilicit.

               17

               Din articolul 83 alineatul 2 din Legea activității notariale rezultă că persoana căreia i s‑a refuzat îndeplinirea unui act notarial de către un notar poate introduce o cale de atac împotriva acestui refuz. Aceasta din urmă face mai întâi obiectul examinării de către notarul care a refuzat îndeplinirea actului, care, în cazul în care consideră că respectiva cale de atac este fondată, va îndeplini actul notarial care îi fusese solicitat. În schimb, în cazul în care notarul nu admite calea de atac, aceasta este examinată de Sąd Okręgowy (Tribunalul Regional, Polonia) de la locul sediului notarului.

         Situația de fapt din litigiul principal și întrebarea preliminară

               18

               Doamna Kubicka, resortisant polonez care locuiește în Frankfurt an der Oder (Germania), este căsătorită cu un cetățean german. În urma acestei căsătorii s‑au născut doi copii, care sunt încă minori. Soții sunt coproprietari fiecare asupra unei jumătăți a unui teren situat în Frankfurt an der Oder, pe care este construită casa lor. Pentru a‑și întocmi testamentul, doamna Kubicka s‑a adresat unui notar care își desfășoară activitatea la Słubice.

               19

               Doamna Kubicka dorește să includă în testamentul său un legat „prin revendicare”, permis de dreptul polonez, în favoarea soțului său, referitor la cota‑parte asupra căreia este proprietară din imobilul comun situat în Frankfurt an der Oder. Pentru restul bunurilor din care se compune patrimoniul său succesoral, dorește să se mențină ordinea succesorală legală, în virtutea căreia soțul și copiii săi moștenesc cote egale.

               20

               Ea a exclus în mod expres utilizarea unui legat simplu (legat „prin obligație”) prevăzut la articolul 968 din Codul civil, în măsura în care acesta ar determina dificultăți legate de reprezentarea copiilor săi minori, care au vocație succesorală, precum și costuri suplimentare.

               21

               La 4 noiembrie 2015, reprezentantul notarului a refuzat să întocmească un testament care să cuprindă legatul „prin revendicare” dorit de doamna Kubicka pentru motivul că întocmirea unui testament care să cuprindă un asemenea legat este contrară legislației și jurisprudenței germane privind drepturile reale și registrul funciar, de care ar trebui să se țină seama în temeiul articolului 1 alineatul (2) literele (k) și (l), precum și al articolului 31 din Regulamentul nr. 650/2012, și că, în consecință, un asemenea act este ilicit.

               22

               El a precizat că în Germania înscrierea legatarului în cartea funciară nu se poate realiza decât pe baza unui act notarial care cuprinde un contract de transfer al dreptului de proprietate asupra imobilului, încheiat între moștenitori și legatar. Legatele „prin revendicare” străine fac în Germania obiectul unei adaptări ca legate „prin obligație”, în temeiul articolului 31 din Regulamentul nr. 650/2012. Această interpretare ar reieși din considerentele legii germane de modificare a dreptului intern în conformitate cu Regulamentul nr. 650/2012 [Internationales Erbrechtsverfahrensgesetz (Legea privind procedurile în materia dreptului succesoral internațional) din 29 iunie 2015 (BGBl. I, p. 1042)].

               23

               La 16 noiembrie 2015, doamna Kubicka a introdus în temeiul articolului 83 din Legea activității notariale, în fața notarului sesizat, o cale de atac împotriva deciziei de refuz al întocmirii unui testament care să cuprindă respectivul legat „prin revendicare”. Ea a susținut că dispozițiile Regulamentului nr. 650/2012 trebuiau să primească o interpretare autonomă și în esență că niciuna dintre dispozițiile acestuia nu justifica restricționarea legii aplicabile succesiunii într‑un mod care ar legitima nerecunoașterea efectelor reale ale legatului „prin revendicare”.

               24

               Întrucât calea de atac introdusă de doamna Kubicka în fața notarului nu a fost admisă, ea a formulat o acțiune în fața Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Tribunalul Regional din Gorzowie Wielkopolskim, Polonia).

               25

               Instanța de trimitere consideră că, în temeiul articolului 23 alineatul (2) literele (b) și (e), precum și al articolului 68 litera (m) din Regulamentul nr. 650/2012, legatul „prin revendicare” ține de sfera legii aplicabile succesiunii, dar ridică problema măsurii în care legea aplicabilă locului unde este situat bunul care face obiectul legatului poate să comporte o limitare a efectelor reale ale unui legat „prin revendicare” prevăzut de legea succesorală care a fost aleasă.

               26

               Având în vedere că, în temeiul articolului 1 alineatul (2) litera (k) din Regulamentul nr. 650/2012, „natura drepturilor reale” este exclusă din domeniul de aplicare al acestui regulament, legatul „prin revendicare” prevăzut de legea succesorală nu ar putea constitui drepturi asupra unui bun care nu sunt prevăzute de lex rei sitae a bunului care face obiectul legatului. Cu toate acestea, este necesar să se stabilească dacă aceeași dispoziție exclude din domeniul de aplicare al acestui regulament și temeiurile posibile ale dobândirii de drepturi reale. În această privință, instanța de trimitere apreciază că problema dobândirii de drepturi reale pe calea unui legat „prin revendicare” ține exclusiv de legea aplicabilă succesiunii. Doctrina poloneză în materie ar susține aceeași poziție, în timp ce expunerea de motive a proiectului de lege privind dreptul succesoral internațional și de modificare a dispozițiilor referitoare la certificatul de moștenitor și a altor dispoziții [Gesetzesentwurf der Bundesregierung, BT‑Drs. 17/5451 din 4 martie 2015] prevedea că nu este obligatoriu, în cadrul Regulamentului nr. 650/2012, ca dreptul german să recunoască un legat „prin revendicare” în baza unui testament întocmit potrivit dreptului unui alt stat membru.

               27

               Referindu‑se la articolul 1 alineatul (2) litera (l) din același regulament, instanța de trimitere ridică de asemenea problema dacă legea aplicabilă registrelor de drepturi asupra unor bunuri imobile sau mobile poate avea un efect asupra consecințelor succesorale ale legatului. În această privință, ea precizează că, deși se recunoaște că legatul produce efecte reale în materie succesorală, legea statului membru în care este ținut un asemenea registru ar guverna numai mijlocul de probă a efectelor dobândirii prin succesiune și nu ar putea avea efect în ceea ce privește dobândirea în sine.

               28

               În consecință, această instanță consideră că interpretarea articolului 31 din Regulamentul nr. 650/2012 depinde și de facultatea de care dispune sau nu dispune statul membru de la locul unde este situat bunul care face obiectul legatului de a repune în discuție efectul real al acestui legat, care rezultă din legea succesorală care a fost aleasă.

               29

               În aceste condiții, Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Tribunalul Regional din Gorzów Wielkopolski, Polonia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 1 alineatul (2) literele (k) și (l) sau articolul 31 din Regulamentul nr. [650/2012] trebuie interpretate în sensul că permit refuzul recunoașterii efectelor reale ale unui legat «prin revendicare» (legatum per vindicationem), prevăzut de legea aplicabilă succesiunilor, atunci când acest legat se referă la dreptul de proprietate asupra unui imobil situat într‑un stat membru în a cărui legislație nu este prevăzută instituția legatului care să permită invocarea unui efect real direct?”

         Cu privire la întrebarea preliminară
      Cu privire la admisibilitate

               30

               Guvernele german și maghiar contestă admisibilitatea întrebării preliminare pentru motivul că aceasta este ipotetică.

               31

               Potrivit unei jurisprudențe constante, procedura prevăzută la articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale care le conferă acestora din urmă responsabilitatea să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 aprilie 2014, Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, punctul 34, precum și Hotărârea din 2 martie 2017, Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, punctul 20 și jurisprudența citată).

               32

               Astfel, Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea din 3 aprilie 2014, Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, punctul 35, precum și Hotărârea din 2 martie 2017, Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, punctele 21 și 22, precum și jurisprudența citată).

               33

               Guvernul german consideră că din decizia instanței de trimitere nu reies în mod clar motivele pentru care întocmirea unui testament notarial în temeiul dreptului polonez ales de testator, care prevede un legat „prin revendicare” asupra unui imobil situat în Germania, ar fi ilicită.

               34

               În această privință, trebuie să se sublinieze că, astfel cum arată instanța de trimitere, articolul 81 din Legea activității notariale prevede că notarul este obligat prin lege să refuze îndeplinirea unui act notarial ilicit. În plus, astfel cum s‑a amintit în ședință, instanțele poloneze ar fi considerat ilicite dispozițiile testamentare care prevăd un legat „prin revendicare” care, în considerarea structurii lor juridice, ar fi lipsite de efect.

               35

               Or, în procedura principală, testatoarea, care a ales legea succesorală poloneză în temeiul articolului 22 alineatul (1) prima teză din Regulamentul nr. 650/2012, dorește să instituie în testamentul său un legat „prin revendicare” asupra unui imobil situat în Germania, stat membru în care efectele reale ale legatului respectiv nu sunt recunoscute.

               36

               Astfel, din cererea de decizie preliminară rezultă în mod clar că interpretarea articolului 1 alineatul (2) literele (k) și (l), precum și a articolului 31 din Regulamentul nr. 650/2012 este necesară pentru soluționarea litigiului principal. Astfel, revine instanței de trimitere sarcina să verifice, din perspectiva acestui regulament, temeinicia refuzului notarului de a îndeplini actul notarial solicitat de reclamanta din litigiul principal, pentru motivul că acesta ar fi contrar legislației germane.

               37

               Guvernul maghiar arată, în susținerea inadmisibilității întrebării preliminare, că această întrebare privește un litigiu care nu a luat încă naștere, întrucât testatoarea nu a decedat, iar autoritatea germană responsabilă de ținerea registrului funciar nu a fost sesizată în legătură cu imobilul respectiv.

               38

               În această privință, este suficient să se constate că, astfel cum rezultă din considerentul (7) al Regulamentului nr. 650/2012, acesta vizează să permită cetățenilor să își organizeze din timp succesiunea. Așadar, simpla împrejurare că în procedura principală succesiunea nu este încă deschisă nu poate să confere întrebării adresate un caracter ipotetic.

               39

               Ținând seama de cele ce precedă, trebuie să se considere că întrebarea preliminară este admisibilă.

         Cu privire la fond

               40

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (2) literele (k) și (l), precum și articolul 31 din Regulamentul nr. 650/2012 trebuie interpretate în sensul că se opun refuzului recunoașterii de către o autoritate dintr‑un stat membru a efectelor reale ale unui legat „prin revendicare”, prevăzut în dreptul aplicabil succesiunii, pentru care a optat un testator în conformitate cu articolul 22 alineatul (1) din același regulament, din moment ce acest refuz este întemeiat pe motivul că acest legat se referă la dreptul de proprietate asupra unui imobil situat în alt stat membru, în a cărui legislație nu este prevăzută instituția legatului cu efect real direct la data deschiderii succesiunii.

               41

               Trebuie amintit cu titlu introductiv că, potrivit articolului 1 alineatul (1) prima teză din Regulamentul nr. 650/2012, aceasta se aplică succesiunilor pentru cauză de moarte. Articolul 3 alineatul (1) litera (a) din regulamentul menționat prevede că aceste succesiuni acoperă „orice formă de transfer de bunuri, drepturi și obligații pentru cauză de moarte, fie că este vorba de un act voluntar de transfer, sub forma unei dispoziții pentru cauză de moarte, fie de un transfer sub forma succesiunii ab intestat”.

               42

               Nu se contestă că situația de fapt din litigiul principal privește o succesiune testamentară.

               43

               Din textul articolului 22 alineatul (1) din Regulamentul nr. 650/2012 rezultă că testatorul poate să aleagă ca legea aplicabilă succesiunii sale în ansamblu să fie legea statului a cărui cetățenie o deține. Trebuie să se precizeze de asemenea că acest regulament consacră la articolul 23 alineatul (1) principiul unității legii aplicabile succesiunii.

               44

               Astfel, legiuitorul Uniunii a precizat, după cum rezultă din considerentul (37) al regulamentului menționat, că, din motive de securitate juridică și pentru a evita fragmentarea succesiunii, acea lege ar trebui să reglementeze succesiunea în ansamblul său, și anume totalitatea bunurilor care fac parte din patrimoniul succesoral, indiferent de natura acestora și indiferent dacă ele sunt situate într‑un alt stat membru sau într‑un stat terț. Astfel, această lege reglementează în conformitate cu articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012 în special transferul către moștenitori și, după caz, către legatari al bunurilor din care se compune patrimoniul succesoral.

               45

               În această privință, articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 650/2012 enumeră diverse materii care sunt excluse din domeniul de aplicare al acestui regulament, printre care figurează la litera (k) a acestei dispoziții „natura drepturilor reale”, iar la litera (l) a acesteia „înscrierea într‑un registru al drepturilor de proprietate [a se citi «a unor drepturi»] asupra unor bunuri imobile sau mobile, inclusiv cerințele legale pentru o astfel de înscriere, precum și efectele înregistrării sau ale lipsei înregistrării unor astfel de drepturi într‑un registru”.

               46

               În ceea ce privește, în primul rând, aspectul dacă articolul 1 alineatul (2) litera (k) din Regulamentul nr. 650/2012 trebuie interpretat în sensul că se opune refuzului recunoașterii în Germania a efectelor reale ale legatului „prin revendicare” prevăzut de dreptul polonez, trebuie să se observe că această dispoziție exclude din domeniul de aplicare al acestui regulament „natura drepturilor reale”.

               47

               Această dispoziție privește, după cum reiese din expunerea de motive a Propunerii de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești și a actelor autentice în materie de succesiuni și privind crearea unui certificat european de moștenitor [COM(2009) 154 final, p. 5], calificarea bunurilor și a drepturilor și determinarea prerogativelor titularului unor asemenea drepturi.

               48

               Pe de altă parte, existența și numărul drepturilor reale din ordinea juridică a statelor membre („numerus clausus”) sunt de asemenea incluse în domeniul de aplicare al acestei dispoziții. Astfel, considerentul (15) al Regulamentului nr. 650/2012 precizează în această privință că regulamentul menționat nu aduce atingere numărului limitat (numerus clausus) al drepturilor reale cunoscute în dreptul național al anumitor state membre, iar unui stat membru nu ar trebui să i se solicite să recunoască un drept real referitor la bunuri situate în respectivul stat membru dacă dreptul real în cauză este inexistent în dreptul său.

               49

               În speță, atât legatul „prin revendicare”, prevăzut de dreptul polonez, cât și legatul „prin obligație”, prevăzut de dreptul german, constituie modalități de transfer al proprietății unui bun, mai precis, astfel cum a subliniat avocatul general la punctele 46 și 47 din concluzii, al unui drept real, prevăzut în ambele sisteme juridice în discuție. Astfel, transferul direct al unui drept de proprietate pe calea unui legat „prin revendicare” privește numai modalitățile de transfer al acestui drept real la momentul decesului testatorului, pe care Regulamentul nr. 650/2012 tocmai urmărește să îl permită, potrivit considerentului (15), în conformitate cu legea aplicabilă succesiunii.

               50

               Or, asemenea modalități de transfer nu sunt vizate de articolul 1 alineatul (2) litera (k) din Regulamentul nr. 650/2012.

               51

               Așadar, trebuie să se constate că articolul 1 alineatul (2) litera (k) din Regulamentul nr. 650/2012 trebuie interpretat în sensul că se opune refuzului recunoașterii într‑un stat membru al cărui sistem juridic nu prevede instituția legatului „prin revendicare” a efectelor reale produse de un asemenea legat la data deschiderii succesiunii, în temeiul legii succesorale care a fost aleasă de testator.

               52

               În al doilea rând, în ceea ce privește aspectul dacă articolul 1 alineatul (2) litera (l) din Regulamentul nr. 650/2012 trebuie interpretat în sensul că se opune refuzului recunoașterii efectelor reale ale legatului „prin revendicare”, trebuie subliniat că, potrivit acestei dispoziții, orice înscriere într‑un registru a unor drepturi asupra unor bunuri imobile sau mobile, inclusiv cerințele legale pentru o astfel de înscriere, precum și efectele înregistrării sau ale lipsei înregistrării unor astfel de drepturi într‑un registru, sunt excluse din domeniul de aplicare al acestui regulament.

               53

               Considerentul (18) al Regulamentului nr. 650/2012 precizează în acest sens că ar trebui ca „legea statului membru în care este ținut registrul (pentru bunurile imobiliare, lex rei sitae) să fie aceea care stabilește în ce condiții juridice și în ce mod trebuie efectuată înscrierea [unui drept real]”. În plus, potrivit considerentului (19) al acestui regulament, atunci când „dobândirea unui drept asupra unor bunuri imobile determină înscrierea într‑un registru în temeiul legii statului membru pe teritoriul căruia este ținut registrul, pentru garantarea efectului erga omnes al registrelor sau protejarea tranzacțiilor juridice, momentul în care are loc dobândirea ar trebui să facă obiectul legii respectivului stat membru”.

               54

               Rezultă că, după cum a subliniat avocatul general în esență la punctul 60 din concluzii, din moment ce articolul 1 alineatul (2) litera (l) din Regulamentul nr. 650/2012 vizează numai înscrierea într‑un registru a unor drepturi asupra unor bunuri imobile sau mobile, inclusiv cerințele legale pentru o astfel de înscriere, precum și efectele înregistrării sau ale lipsei înregistrării unor astfel de drepturi într‑un registru, condițiile în care sunt dobândite asemenea drepturi nu figurează printre materiile excluse din domeniul de aplicare al acestui regulament în temeiul acestei dispoziții.

               55

               Această interpretare este confirmată de principiul unității legii succesorale prevăzut la articolul 23 din Regulamentul nr. 650/2012 și în special la alineatul (2) litera (e) al acestuia, care prevede că legea succesorală reglementează „transferul către moștenitori și, după caz, către legatari al bunurilor, drepturilor și obligațiilor”.

               56

               O asemenea interpretare răspunde totodată finalității urmărite prin Regulamentul nr. 650/2012, menționată în considerentul (7) al acestuia, în temeiul căreia acesta urmărește să faciliteze funcționarea corespunzătoare a pieței interne prin eliminarea obstacolelor din calea liberei circulații a persoanelor care doresc să își exercite drepturile care au luat naștere în urma unei succesiuni transfrontaliere. Potrivit aceluiași considerent, în spațiul european de justiție, cetățenii trebuie să își poată organiza din timp succesiunea.

               57

               În acest context, a admite că articolul 1 alineatul (2) litera (l) din Regulamentul nr. 650/2012 permite să se excludă din domeniul de aplicare al acestui regulament dobândirea proprietății unui bun printr‑un legat „prin revendicare” ar antrena o fragmentare a succesiunii, care este incompatibilă cu modul de redactare a articolului 23 din acest regulament și cu obiectivele acestuia din urmă.

               58

               Prin urmare, articolul 1 alineatul (2) litera (l) din Regulamentul nr. 650/2012 trebuie interpretat în sensul că se opune refuzului recunoașterii într‑un stat membru al cărui sistem juridic nu prevede instituția legatului „prin revendicare” a efectelor reale produse de un asemenea legat la data deschiderii succesiunii, în temeiul legii succesorale care a fost aleasă.

               59

               Pe de altă parte, trebuie adăugat că Regulamentul nr. 650/2012 prevede crearea unui certificat care trebuie să permită fiecărui moștenitor, legatar sau având-cauză menționat în acest certificat, să probeze în alt stat membru calitatea sa și drepturile sale, în special atribuirea unui bun determinat legatarului menționat în certificatul respectiv.

               60

               Potrivit articolului 69 alineatul (1) din acest regulament, certificatul produce efecte în fiecare stat membru, fără a fi necesară nicio procedură specială. Alineatul (2) al acestui articol prevede că se prezumă că persoana menționată în certificat drept legatar are calitatea menționată în certificat și este titular al drepturilor stipulate în certificat, fără alte condiții și/sau restricții aferente acelor drepturi decât cele stipulate în certificat.

               61

               În al treilea rând, în ceea ce privește interpretarea articolului 31 din Regulamentul nr. 650/2012, trebuie amintit că, potrivit prevederilor acestui articol, „[î]n situația în care o persoană invocă un drept real la care este îndrituită în temeiul legii aplicabile succesiunii, iar în legislația statului membru unde este invocat dreptul real nu este prevăzut dreptul real în cauză, respectivul drept se adaptează, dacă este necesar și în măsura în care acest lucru este posibil, la cel mai apropiat drept real echivalent în temeiul legislației statului respectiv, luând în considerare obiectivele și interesele urmărite de dreptul real specific și efectele acestuia”.

               62

               În speță, trebuie să se constate că dreptul real pe care doamna Kubicka dorește să îl transmită pe calea legatului „prin revendicare” este dreptul de proprietate asupra cotei sale părți din imobilul situat în Germania. Or, este cert că dreptul de proprietate pe care legatarul l‑ar dobândi în acest mod în temeiul dreptului polonez este prevăzut în dreptul german.

               63

               Articolul 31 din Regulamentul nr. 650/2012 nu privește modalitățile de transfer al drepturilor reale, modalități printre care se numără și legatele „prin revendicare” sau „prin obligație”, ci numai respectarea conținutului drepturilor reale, stabilit de legea aplicabilă succesiunii (lex causae), și receptarea acestora în ordinea juridică a statului membru în care sunt invocate (lex rei sitae).

               64

               În consecință, întrucât dreptul real transmis prin legatul „prin revendicare” este dreptul de proprietate, care este recunoscut în dreptul german, nu era necesar să se realizeze adaptarea prevăzută la articolul 31 din Regulamentul nr. 650/2012.

               65

               Rezultă că articolul 31 din Regulamentul nr. 650/2012 trebuie interpretat în sensul că se opune refuzului recunoașterii într‑un stat membru al cărui sistem juridic nu prevede instituția legatului „prin revendicare” a efectelor reale produse de un asemenea legat la data deschiderii succesiunii, în temeiul legii succesorale care a fost aleasă.

               66

               Având în vedere considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 1 alineatul (2) literele (k) și (l), precum și articolul 31 din Regulamentul nr. 650/2012 trebuie interpretate în sensul că se opun refuzului recunoașterii de către o autoritate dintr‑un stat membru a efectelor reale ale unui legat „prin revendicare”, prevăzut în dreptul aplicabil succesiunii, pentru care a optat un testator în conformitate cu articolul 22 alineatul (1) din același regulament, de vreme ce acest refuz este întemeiat pe motivul că acest legat se referă la dreptul de proprietate asupra unui imobil situat în acest stat membru, în a cărui legislație nu este prevăzută instituția legatului cu efect real direct la data deschiderii succesiunii.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               67

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                     Articolul 1 alineatul (2) literele (k) și (l), precum și articolul 31 din Regulamentul (UE) nr. 650/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 4 iulie 2012 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești și acceptarea și executarea actelor autentice în materie de succesiuni și privind crearea unui certificat european de moștenitor trebuie interpretate în sensul că se opun refuzului recunoașterii de către o autoritate dintr‑un stat membru a efectelor reale ale unui legat „prin revendicare”, prevăzut în dreptul aplicabil succesiunii, pentru care a optat un testator în conformitate cu articolul 22 alineatul (1) din același regulament, de vreme ce acest refuz este întemeiat pe motivul că acest legat se referă la dreptul de proprietate asupra unui imobil situat în acest stat membru, în a cărui legislație nu este prevăzută instituția legatului cu efect real direct la data deschiderii succesiunii.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: polona.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din 15 decembrie 2010. # Nicolás Angulo Sánchez împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Funcție publică. # Cauza F-67/09.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 22 februarie 2001. # Office national des pensions (ONP) împotriva Gioconda Camarotto (C-52/99) și Giuseppina Vignone (C-53/99). # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour du travail de Liège - Belgia. # Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 - Securitate socială. # Cauze conexate C-52/99 și C-53/99.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 30 iunie 1983. # Bernhard Schloh împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza 85/82.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 23 februarie 2001. # Carlo De Nicola împotriva Băncii Europene de Investiții. # Acțiune în anulare - Admisibilitate - Acțiune în despăgubiri. # Cauze conexate T-7/98, T-208/98 și T-109/99.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a opta) din data de 24 septembrie 2008. # M împotriva Ombudsmanului European. # Răspundere extracontractuală - Clasarea de către Comisie a unei plângeri prin care se pune în discuție conduita unui stat membru - Decizia Ombudsmanului European referitoare la examinarea plângerii - Erori săvârșite de Comisie în constatarea cazurilor de administrare defectuoasă - Desemnare nominală a reclamantului - Încălcarea dreptului la respectarea vieții private, a principiilor proporționalității și contradictorialității - Prejudiciu moral - Legătură de cauzalitate. # Cauza T-412/05.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 24 septembrie 2008 – M/Ombudsmanul
      (Cauza T‑412/05)
      „Răspundere extracontractuală – Clasarea de către Comisie a unei plângeri prin care se pune în discuție conduita unui stat membru – Decizia Ombudsmanului European referitoare la examinarea plângerii – Erori săvârșite de Comisie în constatarea cazurilor de administrare defectuoasă – Desemnare nominală a reclamantului – Încălcarea dreptului la respectarea vieții private, a principiilor proporționalității și contradictorialității – Prejudiciu moral – Legătură de cauzalitate”
      1.                     Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă – Stabilirea obiectului litigiului [art. 288 CE; Statutul Curții
            de Justiție, art. 21 primul paragraf și art. 53 primul paragraf; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin.
            (1) lit. (c)] (a se vedea punctele 43-48)
      2.                     Ombudsmanul European – Obligația de respectare a principiului confidențialității – Obligația de nu desemna nominal persoane
            care nu sunt supuse controlului său (a se vedea punctele 126-133)
      3.                     Răspundere extracontractuală – Condiții – Încălcare suficient de gravă a unei norme superioare de drept care protejează particularii
            (art. 288 al doilea paragraf CE) (a se vedea punctele 133-145)
      4.                     Răspundere extracontractuală – Condiții – Prejudiciu real și cert cauzat de un act nelegal (art. 288 al doilea paragraf CE)
            (a se vedea punctele 146-158)
      Obiectul

               Cerere de reparare, în temeiul articolului 288 al doilea paragraf CE, a prejudiciului suferit de reclamant din cauza desemnării
                  sale nominale în decizia Ombudsmanului European din 18 iulie 2002 privind plângerea înregistrată cu numărul 1288/99/OV și
                  din cauza neglijențelor săvârșite de Ombudsman în ceea ce privește examinarea plângerii menționate și concluziile la care
                  a ajuns în decizia menționată

            Dispozitivul

                  1)

                  	Obligă Ombudsmanul European la plata către domnul M a unei despăgubiri în cuantum de 10 000 de euro.

                  2)

                  	Respinge celelalte capete de cerere.

                  3)

                  	Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 4 octombrie 2007. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Finlanda. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2000/59/CE -Instalații portuare de preluare a deșeurilor provenite din exploatarea navelor și a reziduurilor de încărcătură - Lipsa stabilirii și punerii în aplicare a unor planuri de preluare și tratare a deșeurilor pentru toate porturile. # Cauza C-523/06.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 4 octombrie 2007 – Comisia Comunităților Europene/Republica Finlanda
      (Cauza C‑523/06)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2000/59/CE –Instalații portuare de preluare a deșeurilor provenite din exploatarea navelor și a reziduurilor de încărcătură – Lipsa stabilirii și punerii în aplicare a unor planuri de preluare și tratare a deșeurilor pentru toate porturile”
      1.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată
            în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit prin avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 11)
      2.                     Acte ale instituțiilor – Directive – Executare de către statele membre (art. 249 CE) (a se vedea punctul 12)
      3.                     Mediu – Deșeuri – Directiva 2000/59 – Deșeuri provenite din exploatarea navelor și reziduuri de încărcătură [Directiva 2000/59
            a Parlamentului European și a Consiliului, art. 5 alin. (1)] (a se vedea punctele 13 și 14)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolul 5 alineatul (1) și articolul 16 alineatul (1) din Directiva
                  2000/59/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 noiembrie 2000 privind instalațiile portuare de preluare a deșeurilor
                  provenite din exploatarea navelor și a reziduurilor de încărcătură (JO L 332, p. 81, Ediție specială, 07/vol. 8, p. 22) –
                  Lipsa stabilirii și punerii în aplicare a unor planuri de preluare și tratare a deșeurilor pentru toate porturile din Finlanda

            Dispozitivul
      1)         Prin faptul că nu a stabilit și nu a pus în aplicare planuri de preluare și tratare a deșeurilor pentru toate porturile, Republica
         Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile ce îi revin în temeiul articolului 5 alineatul (1) și a articolului 16 alineatul (1)
         din Directiva 2000/59/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 noiembrie 2000 privind instalațiile portuare de
         preluare a deșeurilor provenite din exploatarea navelor și a reziduurilor de încărcătură.

      2)         Obligă Republica Finlanda la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 29 aprilie 2004. # Parlamentul European împotriva Carlo Ripa di Meana, Leoluca Orlando și Gastone Parigi. # Recurs - Inadmisibilitate. # Cauza C-470/00 P.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 30 aprilie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene şi Wam SpA. # Recurs - Ajutoare de stat - Stabilirea unei întreprinderi în anumite state terțe - Împrumuturi cu dobândă redusă - Afectarea schimburilor comerciale dintre statele membre - Denaturarea concurenței - Schimburi comerciale cu statele terțe - Decizie a Comisiei - Ilegalitatea ajutorului de stat - Obligație de motivare. # Cauza C-494/06 P.

text:
      Cauza C‑494/06 P
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Italiene și Wam SpA
      „Recurs — Ajutoare de stat — Stabilirea unei întreprinderi în anumite state terțe — Împrumuturi cu dobândă redusă — Afectarea schimburilor comerciale dintre statele membre — Denaturarea concurenței — Schimburi comerciale cu statele terțe — Decizie a Comisiei — Ilegalitatea ajutorului de stat — Obligație de motivare”
      Sumarul hotărârii
      1.        Ajutoare acordate de state — Decizie a Comisiei prin care se constată incompatibilitatea unui ajutor cu piața comună — Obligația
            de motivare — Conținut
      [art. 87 alin. (1) CE și art. 253 CE]
      2.        Ajutoare acordate de state — Afectarea schimburilor comerciale dintre statele membre — Atingere adusă concurenței — Criterii
            de apreciere
      [art. 87 alin. (1) CE]
      1.        Motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar
         și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință
         de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice
         toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse
         de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său,
         precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă.

      Aplicat calificării unei măsuri drept ajutor, acest principiu impune indicarea motivelor pentru care Comisia consideră că
         măsura în cauză intră în domeniul de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE. În această privință, chiar în cazurile în
         care din împrejurările în care a fost acordat ajutorul rezultă că acesta este de natură să afecteze schimburile comerciale
         dintre statele membre și să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența, Comisia are obligația minimă să evoce aceste
         împrejurări în motivarea deciziei.

      (a se vedea punctele 48 și 49)
      2.        În vederea calificării unei măsuri naționale ca ajutor de stat, nu este necesar să se stabilească un efect real al ajutorului
         asupra schimburilor comerciale dintre statele membre și o denaturare efectivă a concurenței, ci doar să se examineze dacă
         ajutorul este susceptibil să afecteze aceste schimburi și să denatureze concurența. Mai exact, în ceea ce privește condiția
         referitoare la afectarea schimburilor comerciale dintre statele membre, acordarea unui ajutor de către un stat membru, sub
         forma unei facilități fiscale, anumitor contribuabili trebuie considerată ca fiind susceptibilă să afecteze aceste schimburi
         și, în consecință, ca îndeplinind această condiție, din moment ce contribuabilii menționați exercită o activitate economică
         ce face obiectul unor asemenea schimburi sau din moment ce nu poate fi exclus ca aceștia să se afle în concurență cu operatori
         stabiliți în alte state membre. În plus, atunci când un ajutor acordat de un stat membru consolidează poziția unei întreprinderi
         în raport cu alte întreprinderi concurente în cadrul schimburilor intracomunitare, acestea din urmă trebuie considerate ca
         fiind influențate de ajutor. În această privință, împrejurarea că un sector economic a făcut obiectul unei liberalizări la
         nivel comunitar este de natură să caracterizeze un efect real sau potențial al ajutoarelor asupra concurenței, precum și efectul
         acestora asupra schimburilor comerciale dintre statele membre.

      (a se vedea punctele 50-53)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      30 aprilie 2009(*)

      „Recurs – Ajutoare de stat – Stabilirea unei întreprinderi în anumite state terțe – Împrumuturi cu dobândă redusă – Afectarea schimburilor comerciale dintre statele membre – Denaturarea concurenței – Schimburi comerciale cu statele terțe – Decizie a Comisiei – Ilegalitatea ajutorului de stat – Obligație de motivare”
      În cauza C‑494/06 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 24 noiembrie 2006,
      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnul V. Di Bucci și de doamna E. Righini, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      recurentă,
      celelalte părți în proces fiind:
      Republica Italiană, reprezentată de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de P. Gentili, avvocato dello Stato,

      Wam SpA, cu sediul în Cavezzo (Italia), reprezentată de E. Giliani, avvocato,

      reclamante în primă instanță,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Tizzano, A. Borg Barthet (raportor) și E. Levits, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 februarie 2008,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 20 noiembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, Comisia Comunităților Europene solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților
         Europene din 6 septembrie 2006, Italia și Wam/Comisia (T‑304/04 și T‑316/04, denumită în continuare „hotărârea atacată”),
         prin care acesta a anulat Decizia 2006/177/CE a Comisiei din 19 mai 2004 privind ajutorul de stat C 4/2003 (ex NN 102/2002)
         pusă în aplicare de Italia în favoarea WAM SpA (JO 2006, L 63, p. 11, denumită în continuare „decizia în litigiu”).

       Istoricul cauzei
      2        Articolul 2 din Legea nr. 394 din 29 iulie 1981 (GURI nr. 206 din 29 iulie 1981) privind măsurile de susținere a exporturilor
         italiene reprezintă temeiul legal potrivit căruia autoritățile italiene pot acorda finanțări subvenționate în favoarea întreprinderilor
         exportatoare în cadrul unor programe de intrare pe piață în statele terțe.

      3        Wam SpA (denumită în continuare „Wam”) este o întreprindere italiană care concepe, produce și distribuie malaxoare industriale
         utilizate în principal în industria alimentară, chimică, farmaceutică și a mediului.

      4        La 24 noiembrie 1995, autoritățile italiene au decis să acorde Wam un prim ajutor constând într‑un împrumut cu dobândă redusă
         de 2 281 485 000 LIT (aproximativ 1,18 milioane de euro), pentru punerea în aplicare a unor programe de intrare pe piață în
         Japonia, Coreea de Sud și în Taiwan. Din cauza crizei economice care a afectat semnificativ Coreea și Taiwan, proiectele nu
         au fost realizate în aceste țări. Wam a primit efectiv un împrumut de 1 358 505 421 LIT (aproximativ 700 000 de euro) pentru
         a ușura costurile structurilor permanente și costurile de promovare comercială în Extremul Orient.

      5        La 9 noiembrie 2000, aceleași autorități au decis să acorde Wam un al doilea ajutor constând într‑un alt împrumut cu dobândă
         redusă de 3 603 574 689 LIT (aproximativ 1,8 milioane de euro). Programul finanțat prin acest împrumut trebuia executat în
         China de Wam împreună cu Wam Bulk Handling Machinery Shangai Co. Ltd, o întreprindere locală, controlată 100 % de Wam.

      6        În urma unei plângeri primite în 1999, Comisia a deschis o investigație privind ajutoarele de stat prezumate a fi acordate
         în favoarea Wam. La 21 ianuarie 2003, aceasta a decis să deschidă procedura formală de examinare prevăzută la articolul 88
         alineatul (2) CE, decizie care viza aceste ajutoare prezumate a fi fost acordate în favoarea Wam.

      7        La 19 mai 2004, Comisia a adoptat decizia în litigiu. În ceea ce privește aspectul dacă primul și al doilea ajutor (denumite
         în continuare „ajutoarele în litigiu”) constituie un „ajutor de stat” în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, decizia în
         litigiu arată la punctele 75-79 din motive:

      „(75) [Ajutoarele în litigiu au] fost acordat[e] printr‑un transfer de fonduri publice, sub forma unor împrumuturi cu dobândă redusă
         acordate unei anumite societăți, Wam SpA. Aceste subvenții permit ameliorarea situației financiare a beneficiarului. În ceea
         ce privește impactul potențial asupra schimburilor comerciale dintre statele membre, Curtea de Justiție […] a stabilit că,
         întrucât măsura este destinată să favorizeze exporturile în afara UE, schimburile intracomunitare pot fi astfel afectate.
         În plus, având în vedere interdependența piețelor pe care operează întreprinderile comunitare, un astfel de ajutor poate să
         denatureze concurența în cadrul Comunității.

      (76)      WAM SpA are filiale în întreaga lume. O parte dintre acestea au sediul în aproape toate statele membre ale UE: Franța, Țările
         de Jos, Finlanda, Marea Britanie, Danemarca, Belgia și Germania. Reclamanta a subliniat, în plus, că se află în concurență
         directă pe piața intracomunitară cu «WAM Engineering Ltd», filială a WAM SpA pentru Regatul Unit și Irlanda, și că pierde
         numeroase comenzi în favoarea societății italiene. În plus, în ceea ce privește concurența între întreprinderile comunitare
         orientată către exterior, a reieșit că programul finanțat prin [a]l [doilea] [ajutor] și care avea drept scop susținerea intrării
         pe piață în China trebuia executat în comun de WAM SpA și «WAM Bulk Handling Machinery Shangai Co. Ltd» care este o societate
         locală controlată 100 % de WAM SpA.

      (77)      Potrivit jurisprudenței Curții de Justiție [a Comunităților] Europene, chiar dacă beneficiarul ajutorului exportă toată producția
         sa în afara UE, a SEE și a [țărilor în curs de aderare], subvenționarea activităților de export poate afecta schimburile comerciale
         dintre statele membre.

      (78)      În speță, s‑a demonstrat, în plus, că vânzările în străinătate au reprezentat, în perioada 1995-1999, între 52 % și 57,5 %
         din cifra de afaceri totală a WAM SpA, dintre care două treimi în interiorul Uniunii Europene (în valori absolute, aproximativ
         zece milioane de euro față de cinci milioane de euro).

      (79)      În consecință, independent de faptul că [ajutoarele în litigiu susțin] exporturile către alte state membre sau către exteriorul
         Uniunii Europene, [acestea pot] afecta schimburile comerciale dintre statele membre și, prin urmare, articolul 87 alineatul
         (1) [CE] este aplicabil.”

       Acțiunea în fața Tribunalului și hotărârea atacată
      8        Republica Italiană, pe de o parte, și Wam, pe de altă parte, au formulat acțiuni în anularea deciziei în litigiu în fața Tribunalului.
         Cele două acțiuni au fost ulterior conexate. Republica Italiană invoca șapte motive de anulare în cererea formulată, iar Wam
         invoca zece motive de anulare. Una dintre obiecțiile invocate consta în insuficiența motivării deciziei în litigiu de către
         Comisie.

      9        Prin hotărârea atacată, Camera a doua a Tribunalului a anulat decizia în litigiu. Pentru a ajunge la această soluție, Tribunalul
         a reținut o încălcare a obligației de motivare de către Comisie.

      10      La punctul 59 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit: calificarea drept „ajutor”, în sensul de ajutor de stat incompatibil
         cu piața comună, impune îndeplinirea tuturor condițiilor menționate la articolul 87 alineatul (1) CE. Aceste condiții sunt
         următoarele. În primul rând, trebuie să fie vorba despre o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat.
         În al doilea rând, această intervenție trebuie să fie susceptibilă să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre.
         În al treilea rând, aceasta trebuie să acorde un avantaj beneficiarului, prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii
         anumitor bunuri. În al patrulea rând, aceasta trebuie să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența.

      11      Tribunalul a considerat, la punctul 63 din hotărârea atacată, că nu s‑a stabilit în mod automat că ajutoarele în litigiu afectează
         schimburile comerciale dintre statele membre sau denaturează ori amenință să denatureze concurența și că ar trebui demonstrată,
         așadar, o astfel de posibilitate. În această privință, Comisia ar fi trebuit să menționeze, în decizia în litigiu, informațiile
         relevante privind efectele previzibile ale ajutoarelor în litigiu. Cu toate acestea, Tribunalul a subliniat că Comisia nu
         era obligată să demonstreze efectele reale ale acestora.

      12      Tribunalul a considerat, la punctul 66 din hotărârea atacată, că motivarea prezentată la punctele 75 și 77 din motivele deciziei
         în litigiu „[se întemeia] pe amintirea principiilor ce rezultă din jurisprudență și pe faptul că nu pot fi excluse efecte
         asupra schimburilor comerciale sau asupra concurenței, [și] nu se poate considera că aceasta îndeplinește, în sine, cerințele
         articolului 253 CE”.

      13      În ceea ce privește constatarea de la punctul 75 din motivele deciziei în litigiu, potrivit căreia „[aceste] subvenții permit
         ameliorarea situației financiare a beneficiarului”, Tribunalul a statuat că aceasta nu se raportează în mod direct la condițiile
         privind afectarea schimburilor comerciale sau la denaturarea concurenței, ci, mai general, la condiția privind acordarea unui
         avantaj unei anumite întreprinderi, care constituie o altă caracteristică a noțiunii „ajutor” în sensul articolului 87 alineatul
         (1) CE. În continuare, la punctul 67 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că: „acordarea unui ajutor unei anumite
         întreprinderi, ceea ce este inerent oricărui ajutor de stat, precum și ameliorarea substanțială a situației financiare a acestei
         întreprinderi nu pot fi suficiente pentru a demonstra că ajutorul menționat întrunește toate criteriile prevăzute la articolul
         87 alineatul (1) CE”.

      14      În ceea ce privește elementele de motivare cuprinse la punctele 76 și 78 din motivele deciziei în litigiu, Tribunalul a considerat
         la punctul 68 din hotărârea atacată că acestea reprezintă „date care permit să se demonstreze că Wam este activă pe piața
         mondială și comunitară, că aceasta participă la schimburi comerciale în special [prin intermediul] exporturilor sale și se
         află în concurență cu alte întreprinderi”.

      15      În schimb, Tribunalul a constatat, la punctul 69 din hotărârea atacată, că „aceste informații nu arată sub ce formă, ca urmare
         a acordării ajutoarelor în litigiu și având în vedere caracteristicile acestora, precum și împrejurările cauzei, schimburile
         comerciale dintre statele membre erau susceptibile să fie afectate, nici sub ce formă concurența era susceptibilă să fie denaturată
         sau amenințată să fie denaturată. De altfel, este vorba doar de câteva dintre împrejurările care trebuie apreciate în vederea
         analizei efectelor potențiale ale ajutoarelor în litigiu”.

      16      Tribunalul a respins argumentul Comisiei potrivit căruia denaturarea concurenței ar fi cauzată de faptul că, datorită ajutoarelor
         în litigiu, Wam și‑ar fi consolidat poziția în raport cu întreprinderile din alte state membre care ar fi putut concura cu
         aceasta.

      17      Tribunalul a statuat că argumentul nu poate fi pertinent în măsura în care decizia în litigiu nu conține nici mențiuni explicite
         în acest sens, nici elemente suficiente privind o astfel de consolidare. Pentru aceleași motive, Tribunalul a respins argumentul
         potrivit căruia ajutoarele în litigiu ar fi permis Wam să își pună în aplicare programul de intrare pe piață în străinătate
         și să elibereze, pentru alte obiective, resurse la nivel comunitar.

      18      Tribunalul a respins afirmația Comisiei potrivit căreia este inutil să se examineze relațiile de interdependență între piața
         comunitară și piața din Extremul Orient, din moment ce Wam participă la schimburile intracomunitare. Tribunalul a statuat,
         la punctul 74 din hotărârea atacată, că „simpla constatare a participării Wam la schimburile intracomunitare este insuficientă
         pentru a susține o afectare a schimburilor menționate sau o denaturare a concurenței și, prin urmare, este necesară o analiză
         aprofundată a efectelor ajutoarelor, ținând seama, în special, de împrejurarea că acestea finanțează cheltuieli pe piața din
         Extremul Orient, precum și, eventual, interdependența dintre această piață și piața europeană”.

      19      În plus, Tribunalul a arătat, la punctul 74 din hotărârea atacată, că decizia în litigiu s‑a referit la interdependența piețelor
         pe care operează întreprinderile comunitare, fără să prezinte totuși, în contradicție cu Hotărârea din 21 martie 1990, Belgia/Comisia,
         cunoscută sub numele „Tubemeuse” (C‑142/87, Rec., p. I‑959, punctele 36-38), elemente precise și probatorii care să permită
         susținerea afirmației, enunțată la punctul 75 din motivele acestei decizii și rezultată dintr‑un principiu dezvoltat în Hotărârea
         Tubemeuse, citată anterior, potrivit căruia, ca urmare a acestei interdependențe, ajutoarele în litigiu sunt susceptibile
         să afecteze concurența în cadrul Comunității.

      20      În final, în ceea ce privește punctul 79 din motivele deciziei în litigiu, care menționează că, „independent de faptul că
         [ajutoarele în litigiu susțin] exporturile către alte state membre sau către exteriorul Uniunii Europene, [acestea pot] afecta
         [...] schimburile comerciale dintre statele membre și, prin urmare, articolul 87 alineatul (1) [CE] este aplicabil”, Tribunalul
         a stabilit, la punctul 75 din hotărârea atacată, că decizia în litigiu „nu conține nicio apreciere formală privind denaturarea
         concurenței, făcând astfel, în aparență, abstracție de caracterul necesar al acestei condiții pentru aplicarea articolului
         menționat”.

      21      La punctul 75 din hotărârea atacată, Tribunalul, pe de o parte, a observat că „niciun element nu arată că ajutoarele în litigiu
         urmăresc susținerea exporturilor către alte state membre și, pe de altă parte, că ajutoarele menționate nu urmăresc în mod
         direct și imediat să susțină exporturile către exteriorul Uniunii Europene, ci să finanțeze un program de intrare pe piață”.

      22      Tribunalul a statuat la punctul 76 din hotărârea atacată că elementele de motivare enunțate la punctele 74-79 din motivele
         deciziei în litigiu nu permit să se înțeleagă sub ce formă, în împrejurările cauzei, ajutoarele în litigiu ar fi de natură
         să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre și să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența și că,
         prin urmare, împrejurările evocate în decizia în litigiu nu constituie o motivare suficientă pentru a susține concluziile
         la care a ajuns Comisia în privința aplicării articolului 87 alineatul (1) CE.

      23      În consecință, Tribunalul, fără să examineze celelalte motive invocate de Republica Italiană și de Wam, a anulat decizia în
         litigiu pentru motivare insuficientă în măsura în care aceasta nu conținea elemente suficiente care să permită concluzia că
         sunt îndeplinite toate condițiile de aplicare a articolului 87 alineatul (1) CE.

       Concluziile părților
      24      Prin recursul formulat, Comisia solicită Curții:

      –        anularea hotărârii atacate și
      –        respingerea acțiunii menționate ca nefondată, în urma pronunțării în mod definitiv cu privire la litigiu;
      –        în subsidiar, trimiterea cauzei Tribunalului spre rejudecare, precum și
      –        obligarea Republicii Italiene și a Wam la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.
      25      Republica Italiană solicită Curții declararea ca inadmisibil sau respingerea recursului Comisiei și obligarea Comisiei la
         plata cheltuielilor de judecată aferente procedurii.

      26      Wam solicită Curții, în principal, respingerea recursului ca inadmisibil sau, în subsidiar, ca nefondat. Cu caracter complet
         subsidiar, Wam solicită Curții anularea deciziei în litigiu pentru alte motive sau, de asemenea cu titlu subsidiar, trimiterea
         cauzei Tribunalului spre rejudecare și, în orice caz, obligarea Comisiei la plata tuturor cheltuielilor de judecată aferente
         cauzei, inclusiv acestei noi proceduri.

       Cu privire la recurs
       Cu privire la admisibilitate
      27      Atât Republica Italiană, cât și Wam contestă admisibilitatea recursului.

      28      Republica Italiană susține că afirmația Comisiei privind neconformitatea hotărârii Tribunalului cu jurisprudența Curții este
         un motiv care nu se referă la un aspect de drept.

      29      În această privință, trebuie amintit că articolul 58 din Statutul Curții de Justiție prevede că recursul în fața Curții se
         limitează la aspecte de drept. Acesta poate fi întemeiat, printre altele, pe motive de încălcare a dreptului comunitar de
         către Tribunal.

      30      Astfel cum observă avocatul general la punctul 20 din concluziile prezentate, recursul Comisiei se întemeiază, mai exact,
         pe invocarea unei încălcări a dreptului comunitar de către Tribunal, deoarece acesta nici nu a urmat, nici nu a aplicat interpretarea
         articolelor 87 CE și 253 CE oferită de jurisprudența Curții.

      31      Rezultă că argumentul Republicii Italiene potrivit căruia recursul nu ar fi întemeiat pe un aspect de drept trebuie respins.

      32      În ceea ce privește argumentul Wam potrivit căruia recursul intentat de Comisie ar invita Curtea, pe de o parte, mai degrabă
         să reexamineze fondul hotărârii atacate decât să se limiteze la controlul „normelor fundamentale de procedură”, astfel cum
         impune articolul 230 CE, și, pe de altă parte, să procedeze la un control pe fond, pentru care Curtea nu ar fi competentă
         în etapa recursului, trebuie, mai întâi, să se constate că articolul 230 CE atribuie Curții competența de a controla actele
         altor instituții comunitare în afara Tribunalului. Căile de atac formulate împotriva hotărârilor Tribunalului sunt, în schimb,
         reglementate de articolul 225 alineatul (1) CE și de Statutul Curții de Justiție.

      33      În continuare, este necesar să se amintească faptul că obligația de motivare reprezintă o normă fundamentală de procedură
         care trebuie diferențiată de aspectul temeiniciei motivării, aceasta ținând de legalitatea pe fond a actului în litigiu (a
         se vedea Hotărârea din 7 martie 2002, Italia/Comisia, C‑310/99, Rec., p. I‑2289, punctul 48). Deoarece motivul unic de recurs
         al Comisiei vizează tocmai contestarea analizei juridice efectuate de Tribunal cu privire la obligația de motivare, Comisia
         nu poate fi criticată că a invitat Curtea să reexamineze pe fond decizia în litigiu.

      34      Rezultă că argumentul prezentat de Wam privind admisibilitatea motivului unic al recursului Comisiei trebuie de asemenea respins.

      35      Prin urmare, recursul trebuie declarat admisibil.

       Cu privire la fond
       Argumentele părților
      36      Comisia invocă un motiv unic de recurs potrivit căruia hotărârea atacată ar fi afectată de o eroare de drept în măsura în
         care se constată o lipsă de motivare a deciziei în litigiu. Aceasta susține că, prin faptul că a decis că, în vederea aplicării
         articolului 87 alineatul (1) CE, simpla constatare a participării unei întreprinderi la schimburile intracomunitare nu este
         suficientă pentru a demonstra existența unui efect asupra schimburilor comerciale sau o denaturare a concurenței, Tribunalul
         a încălcat prevederile coroborate ale articolului 87 alineatul (1) CE și ale articolului 253 CE. Comisia arată că, impunând
         o astfel de motivare, Tribunalul încalcă jurisprudența constantă a Curții în materie.

      37      Comisia arată că participarea Wam la schimburile intracomunitare dovedește în sine efectul pe care subvenția îl putea avea
         asupra schimburilor menționate.

      38      În legătură cu punctele 73 și 74 din hotărârea atacată, criticând lipsa în cuprinsul deciziei în litigiu a unor elemente suficiente
         privind consolidarea poziției Wam în ceea ce privește concurența, Comisia arată că, potrivit jurisprudenței Curții, atunci
         când un ajutor degrevează o întreprindere de costurile pe care aceasta trebuie să le suporte în mod normal și îi consolidează
         poziția față de alte întreprinderi concurente în cadrul schimburilor intracomunitare, acesta influențează schimburile comerciale
         și denaturează în principiu condițiile privind concurența. În această privință, Comisia insistă să nu fie obligată să examineze
         consecințele efective ale ajutorului.

      39      Comisia critică hotărârea atacată în măsura în care se constată o lipsă a motivării cu privire la faptul că decizia în litigiu
         nu conține niciun argument referitor la interdependența între piața comunitară și cea din Extremul Orient, pe care o afectau
         ajutoarele în litigiu. Potrivit Comisiei, Tribunalul a neglijat considerația evidentă potrivit căreia banii sunt bunuri fungibile,
         astfel încât, atunci când o întreprindere desfășoară o activitate în interiorul Comunității, nu este necesar să se furnizeze
         o demonstrație specifică privind posibilitatea ca ajutoarele destinate să susțină intrarea acesteia pe piețele extracomunitare
         să aibă deopotrivă un efect asupra schimburilor comerciale dintre statele membre și să fie de natură să provoace denaturări
         ale concurenței.

      40      În sfârșit, Comisia invocă jurisprudența Curții potrivit căreia, dacă rezultă chiar din împrejurările în care a fost acordat
         ajutorul că acesta este de natură să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre și să denatureze sau să amenințe
         să denatureze concurența, Comisia se poate limita la a evoca aceste împrejurări în cadrul motivării deciziei sale. Potrivit
         Comisiei, aceasta a procedat tocmai în acest sens în cadrul deciziei în litigiu.

      41      Wam arată că recursul este lipsit de orice fundament. Potrivit Wam, Tribunalul a aplicat în mod întemeiat jurisprudența constantă
         a Curții potrivit căreia obligația de motivare nu este îndeplinită printr‑o motivare fondată pe aprecieri abstracte sau pur
         și simplu ipotetice. Wam susține că cerințele referitoare la efectul asupra schimburilor și la denaturarea concurenței nu
         pot fi considerate ca fiind îndeplinite decât pe baza unor date factuale care dovedesc, în mod concret, nu numai abstract,
         sub ce formă, în cauză, intervențiile statului sau prin intermediul resurselor de stat antrenează o consolidare a poziției
         concurențiale a întreprinderii beneficiare și o reducere a costurilor sale de producție.

      42      Potrivit Republicii Italiene, Tribunalul nu a încălcat articolul 87 alineatul (1) CE și se înscrie în linia trasată de jurisprudență.
         Hotărârea din 17 septembrie 1980, Philip Morris Holland/Comisia (730/79, Rec., p. 2671), a definit efectul asupra schimburilor
         comerciale în sensul că subvenția trebuie „să consolideze poziția unei întreprinderi în raport cu alte întreprinderi concurente
         în cadrul schimburilor intracomunitare”.

      43      Republica Italiană arată că din decizia în litigiu lipsește tocmai o analiză, chiar generală, a caracteristicilor concurenței
         intracomunitare potențial afectate de ajutor și, prin urmare, ipoteza unei „consolidări relative” care ar trebui să explice
         efectul asupra schimburilor intracomunitare. Susținerea de la punctul 15 din recurs, privind un eventual efect de consolidare,
         ar fi inadmisibilă, întrucât Tribunalul a declarat, la punctul 73 din hotărârea atacată, că acest efect a fost invocat pentru
         prima oară în cadrul ședinței în fața sa.

      44      Republica Italiană invocă aceeași excepție de inadmisibilitate în privința susținerii, evocată la punctul 15 din recurs, referitoare
         la efectul de denaturare a concurenței care ar decurge din faptul că întreprinderea, ca urmare a subvenției în cauză, ar fi
         degrevată de costurile pe care ar fi trebuie să le suporte în mod normal.

      45      Potrivit acestui stat membru, punctul 56 din Hotărârea din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia (C‑372/97, Rec., p. I‑3679), arată
         că motivarea este suficientă, din moment ce Comisia identifică, cel puțin în general, costurile normale ale categoriei întreprinderilor
         în cauză și că aceasta le raportează la obiectul ajutorului. În speță, motivul pentru care cheltuielile efectuate ar constitui
         „costuri normale” nu figurează în motivarea deciziei în litigiu.

      46      În plus, Republica Italiană arată că Hotărârea Tubemeuse, citată anterior, arată în mod clar că nu se poate prezuma că un
         eventual avantaj obținut în materie de concurență extracomunitară conține deopotrivă un avantaj în materie de concurență comunitară.
         Prin urmare, Tribunalul a concluzionat în mod întemeiat că exista în această privință o lipsă de motivare.

      47      În sfârșit, Republica Italiană arată că argumentația Comisiei potrivit căreia Tribunalul nu ar fi ținut cont de caracterul
         fungibil al banilor este inadmisibilă având în vedere că nu se înscrie în motivul juridic întemeiat pe lipsa de motivare și
         constituie o motivare suplimentară în raport cu cea cuprinsă în decizia în litigiu. În orice caz, teoria „eliberării resurselor”
         nu ar constitui o motivare suficientă în lipsa unor precizări suplimentare, dat fiind că aceasta ar putea la fel de bine să
         servească pentru a demonstra că ajutoarele în litigiu nu au avut niciun efect asupra pieței comunitare.

       Aprecierea Curții
      48      Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză
         și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea
         persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul. Nu
         este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă
         motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de
         redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă
         (Hotărârea din 6 septembrie 2006, Portugalia/Comisia, C‑88/03, Rec., p. I‑7115, punctul 88 și jurisprudența citată).

      49      Aplicat calificării unei măsuri drept ajutor, acest principiu impune indicarea motivelor pentru care Comisia consideră că
         măsura în cauză intră în domeniul de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE. În această privință, chiar în cazurile în
         care din împrejurările în care a fost acordat ajutorul rezultă că acesta este de natură să afecteze schimburile comerciale
         dintre statele membre și să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența, Comisia are obligația minimă să evoce aceste
         împrejurări în motivarea deciziei (Hotărârea Portugalia/Comisia, citată anterior, punctul 89 și jurisprudența citată).

      50      În acest context, este necesar să se precizeze că, potrivit unei jurisprudențe deopotrivă constante, în vederea calificării
         unei măsuri naționale ca ajutor de stat, nu este necesar să se stabilească un efect real al ajutorului asupra schimburilor
         comerciale dintre statele membre și o denaturare efectivă a concurenței, ci doar să se examineze dacă ajutorul este susceptibil
         să afecteze aceste schimburi și să denatureze concurența (Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze și
         alții, C‑222/04, Rec., p. I‑289, punctul 140 și jurisprudența citată).

      51      Mai exact, în ceea ce privește condiția referitoare la afectarea schimburilor comerciale dintre statele membre, rezultă din
         jurisprudență că acordarea unui ajutor de către un stat membru, sub forma unei facilități fiscale, anumitor contribuabili
         trebuie considerată ca fiind susceptibilă să afecteze aceste schimburi și, în consecință, ca îndeplinind această condiție,
         din moment ce contribuabilii menționați exercită o activitate economică ce face obiectul unor asemenea schimburi sau din moment
         ce nu poate fi exclus ca aceștia să se afle în concurență cu operatori stabiliți în alte state membre (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 3 martie 2005, Heiser, C‑172/03, Rec., p. I‑1627, punctul 35, și Hotărârea Portugalia/Comisia, citată anterior,
         punctul 91).

      52      În plus, Curtea a stabilit că, atunci când un ajutor acordat de un stat membru consolidează poziția unei întreprinderi în
         raport cu alte întreprinderi concurente în cadrul schimburilor intracomunitare, acestea din urmă trebuie considerate ca fiind
         influențate de ajutor (Hotărârea Cassa di Risparmio di Firenze și alții, citată anterior, punctul 141 și jurisprudența citată).

      53      În această privință, împrejurarea că un sector economic a făcut obiectul unei liberalizări la nivel comunitar este de natură
         să caracterizeze un efect real sau potențial al ajutoarelor asupra concurenței, precum și efectul acestora asupra schimburilor
         comerciale dintre statele membre (Hotărârea Cassa di Risparmio di Firenze și alții, citată anterior, punctul 142 și jurisprudența
         citată).

      54      Cât privește condiția privind denaturarea concurenței, trebuie amintit că ajutoarele care au drept scop să degreveze o întreprindere
         de costurile pe care aceasta ar fi trebuit să le suporte în mod normal în cadrul administrării sale curente sau al activităților
         sale obișnuite denaturează, în principiu, condițiile privind concurența (Hotărârea din 19 septembrie 2000, Germania/Comisia,
         C‑156/98, Rec., p. I‑6857, punctul 30, și Hotărârea Heiser, citată anterior, punctul 55).

      55      În speță, trebuie să se constate că Tribunalul nu a încălcat jurisprudența amintită mai sus privind obligația de motivare
         a Comisiei în materie de ajutoare de stat concluzionând, la punctul 76 din hotărârea atacată, că elementele de motivare enunțate
         la punctele 74-79 din motivele deciziei în litigiu nu permit să se înțeleagă sub ce formă, în împrejurările cauzei, ajutoarele
         în litigiu ar fi de natură să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre și să denatureze sau să amenințe să denatureze
         concurența.

      56      Într‑adevăr, în ceea ce privește aceste împrejurări ale cauzei, Tribunalul a subliniat în mod întemeiat, în special la punctul
         63 din hotărârea atacată, că ajutoarele în litigiu urmăresc finanțarea, prin intermediul unor împrumuturi cu dobândă redusă,
         a cheltuielilor de intrare pe piață în state terțe, referitoare la stabilirea unor structuri permanente sau la promovarea
         comercială, și că echivalentul‑subvenție are un cuantum relativ scăzut. În plus, la punctul 75 din hotărârea menționată, Tribunalul
         a evidențiat că ajutoarele menționate nu urmăresc în mod direct și imediat susținerea exporturilor către exteriorul Uniunii
         Europene, ci finanțarea unui program de intrare pe piață.

      57      Având în vedere aceste împrejurări specifice cauzei, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept statuând, la punctul 63
         din hotărârea atacată, că revine Comisiei în special obligația de a examina dacă ajutoarele în litigiu sunt susceptibile să
         afecteze schimburile comerciale dintre statele membre și să denatureze concurența, oferind, în cadrul deciziei atacate, informațiile
         relevante privind efectele previzibile ale acestora.

      58      În această privință, la punctul 64 din hotărârea atacată, Tribunalul a precizat în mod întemeiat că ar fi fost suficientă
         expunerea corectă a Comisiei cu privire la forma în care ajutoarele în litigiu sunt susceptibile să afecteze schimburile comerciale
         dintre statele membre și să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența. În acest context, Tribunalul a subliniat,
         printre altele, că Comisia nu este obligată să efectueze o analiză economică a situației reale a pieței relevante sau a fluxurilor
         de schimburi comerciale în cauză dintre statele membre, nici să demonstreze efectul real al ajutoarelor în litigiu, în special
         asupra prețurilor practicate de Wam, sau să examineze vânzările Wam pe piața Regatului Unit.

      59      Or, în ceea ce privește aplicarea corectă a acestor principii, Tribunalul a constatat în mod întemeiat, la punctul 66 din
         hotărârea atacată, că nu se poate considera că o motivare generală, precum cea cuprinsă la punctele 75 și 77 din motivele
         deciziei în litigiu, care se bazează pe amintirea principiilor ce rezultă din Hotărârea Tubemeuse, citată anterior, îndeplinește,
         în sine, cerințele articolului 253 CE.

      60      Referitor la elementele de motivare cuprinse la punctele 76 și 78 din motivele deciziei în litigiu, Tribunalul, fără a săvârși
         o eroare de drept, a statuat la punctele 68-74 din hotărârea atacată că aceste puncte ale motivelor, chiar coroborate cu principiile
         enunțate la punctul 75 din motivele deciziei în litigiu, precum și cu constatarea că situația financiară a Wam s‑a ameliorat,
         nu sunt suficiente pentru a permite să se înțeleagă sub ce formă ajutoarele în litigiu sunt susceptibile, în cauză, să afecteze
         schimburile comerciale dintre statele membre și să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența.

      61      Astfel, contrar celor susținute de Comisie în această privință, simplul fapt că Wam participă la schimburile intracomunitare
         exportând o parte importantă a producției sale în interiorul Uniunii nu poate fi suficient, în condițiile specifice ale cauzei
         amintite la punctul 55 din prezenta hotărâre, pentru a demonstra efectele menționate.

      62      În această privință, trebuie să se sublinieze în special că, deși rezultă din jurisprudența citată la punctele 50 și 53 din
         prezenta hotărâre că astfel de efecte pot, în principiu, să rezulte din faptul că beneficiarul unui ajutor este activ pe o
         piață europeană liberalizată, nu este mai puțin adevărat că, în speță și spre deosebire de împrejurările care au dat naștere
         cauzelor menționate, ajutoarele în litigiu nu sunt în mod direct legate de activitatea beneficiarului pe această piață, ci
         urmăresc finanțarea cheltuielilor de intrare pe piață în state terțe. În astfel de condiții și cu atât mai mult cu cât este
         vorba despre ajutoare al căror echivalent‑subvenție are un cuantum relativ scăzut, efectul ajutoarelor menționate asupra schimburilor
         comerciale și asupra concurenței intracomunitare este mai puțin imediat și mai dificil perceptibil, ceea ce necesită motivarea
         mai aprofundată de către Comisie.

      63      În sfârșit, în ceea ce privește jurisprudența citată la punctul 54 din prezenta hotărâre, potrivit căreia ajutoarele care
         au drept scop degrevarea unei întreprinderi de costurile pe care aceasta ar fi trebuit să le suporte în mod normal în cadrul
         administrării sale curente sau a activităților sale obișnuite denaturează, în principiu, condițiile privind concurența, este
         suficient să se constate că ajutoarele în cauză tocmai că nu urmăresc să degreveze Wam de asemenea costuri.

      64      Rezultă din cele ce precedă că Tribunalul, atunci când, în cadrul aprecierii sale de la punctele 62-76 din hotărârea atacată,
         a considerat, în esență, că ar fi trebuit să se efectueze de către Comisie o analiză mai aprofundată a efectelor potențiale
         ale ajutoarelor în litigiu asupra schimburilor comerciale dintre statele membre și asupra concurenței și că aceasta ar fi
         trebuit să ofere, în cadrul deciziei în litigiu, informații suplimentare privind efectele menționate, nu a intenționat să
         se îndepărteze de jurisprudența amintită mai sus, ci să țină seama de împrejurările specifice ale cauzei, fără să i se poată
         imputa faptul că a săvârșit o eroare de drept în această privință.

      65      Pe de altă parte, această concluzie nu este infirmată de argumentele invocate de Comisie în privința constatărilor Tribunalului
         de la punctul 74 din hotărârea atacată. Astfel, aceste constatări privind examinarea legăturilor de interdependență dintre
         piața europeană și piața din Extremul Orient se referă la posibilitatea unei afectări indirecte a schimburilor comerciale
         și a concurenței intracomunitare, astfel cum este avută în vedere în principal de Hotărârea Tubemeuse, citată anterior. Or,
         deși este adevărat că examinarea unei asemenea relații de interdependență nu poate fi impusă dacă se dovedește că ajutorul
         de stat are un efect direct asupra piețelor intracomunitare, trebuie totuși să se constate că decizia în litigiu, astfel cum
         s‑a confirmat la punctele precedente din prezenta hotărâre, nu aduce în mod suficient această dovadă.

      66      Rezultă din cele ce precedă că recursul trebuie respins.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      67      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului
         118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât
         Republica Italiană și Wam au solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, iar Comisia a căzut în pretenții,
         se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Respinge recursul.
      2)      Obligă Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din 26 martie 2015. # Wünsche Handelsgesellschaft International mbH & Co. KG împotriva Comisiei Europene. # Cauza C-7/14 P.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 23 februarie 2006. # Belgische Staat împotriva Molenbergnatie NV. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hof van beroep te Antwerpen - Belgia. # Cauza C-201/04.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 27 iunie 2000. # K împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-67/99.