Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 5 decembrie 1996. # John Reisdorf împotriva Finanzamt Köln-West. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Taxa pe valoare adăugată. # Cauza C-85/95.


Hotărârea Curții din data de 11 iulie 1985. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # TVA. # Cauza 107/84.


Hotărârea Curții din data de 17 noiembrie 1993. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Taxa pe valoare adăugată - A șasea directivă. # Cauza C-68/92.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 14 iulie 1977. # Jean-Jacques Geist împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 61-76.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 23 ianuarie 1975. # Raphael de Dapper împotriva Parlamentului European. # Cauza 29-74.


Hotărârea Curții din data de 26 iunie 1979. # Pigs and Bacon Commission împotriva Mc Carren and Company Limited. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court - Irlanda. # Cauza 177/78.


title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 16 iunie 2016.#EURO 2004. Hungary Kft. împotriva Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága.#Trimitere preliminară – Uniunea vamală – Tariful vamal comun – Valoare în vamă – Stabilirea valorii în vamă – Valoare de tranzacție – Preț plătit efectiv – Îndoieli întemeiate pe veridicitatea prețului declarat – Preț declarat care este inferior prețului plătit în cadrul altor tranzacții privind mărfuri similare.#Cauza C-291/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
      16 iunie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Uniunea vamală — Tariful vamal comun — Valoare în vamă — Stabilirea valorii în vamă — Valoare de tranzacție — Preț plătit efectiv — Îndoieli întemeiate pe veridicitatea prețului declarat — Preț declarat care este inferior prețului plătit în cadrul altor tranzacții privind mărfuri similare”
      În cauza C‑291/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Tribunalul administrativ și pentru litigii de muncă din Zalaegerszeg, Ungaria), prin decizia din 21 mai 2015, primită de Curte la 15 iunie 2015, în procedura

         EURO 2004. Hungary Kft.

      împotriva

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat‑dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága,

      CURTEA (Camera a șasea),
      compusă din domnul A. Arabadjiev, președinte de cameră, domnii S. Rodin și E. Regan (raportor), judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul ungar, de M. Z. Fehér și de G. Koós, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul spaniol, de A. Gavela Llopis, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de G. Albenzio, avvocato dello Stato;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes, de N. Vitorino și de M. Rebelo, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Havas și de L. Grønfeldt, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 181a din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar (JO 1993, L 253, p. 1, rectificare în JO 1994, L 268, p. 32, și în JO 1996, L 180, p. 34, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3254/94 al Comisiei din 19 decembrie 1994 (JO 1994, L 346, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 6, p. 233) (denumit în continuare „regulamentul de aplicare”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între EURO 2004. Hungary Kft., pe de o parte, și Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat‑dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága (Direcția regională Vamală și Fiscală din regiunea transdanubiană de vest din cadrul Administrației Naționale Fiscale și Vamale, Ungaria, denumită în continuare „autoritatea regională vamală”), pe de altă parte, în legătură cu o acțiune având ca obiect anularea deciziei de rectificare a valorii în vamă a mărfurilor pe care le‑a importat și prin care i s‑a stabilit o rectificare a impunerii pentru taxele vamale și pentru taxa pe valoarea adăugată (TVA).

         Cadrul juridic

         Codul vamal

               3

               Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO 1992, L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 decembrie 1996 (JO 1997, L 17, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 9, p. 250) (denumit în continuare „Codul vamal”), prevede la articolul 29 alineatul (1):
               „Valoarea în vamă a mărfurilor importate este valoarea de tranzacție, respectiv prețul efectiv plătit sau de plătit pentru mărfuri atunci când sunt vândute pentru export pe teritoriul vamal al Comunității, ajustat, când este cazul, în conformitate cu articolele 32 și 33, cu condiția ca:

                        (a)

                        să nu existe restricții privind cedarea sau utilizarea mărfurilor de către cumpărător, altele decât restricțiile care:

                                 —

                                 sunt impuse sau solicitate prin lege sau de către autoritățile publice ale Comunității;

                                 —

                                 limitează zona geografică în care mărfurile pot fi revândute
                                 sau

                                 —

                                 nu afectează substanțial valoarea mărfurilor;

                        (b)

                        vânzarea sau prețul să nu fie supuse unor condiții sau considerente pentru care să nu poată fi stabilită o valoare cu privire la mărfurile care se evaluează;

                        (c)

                        nicio parte a profitului din nicio revânzare ulterioară, cedare sau utilizare a mărfurilor de către cumpărător să nu revină direct sau indirect vânzătorului, decât dacă se poate efectua o ajustare adecvată în conformitate cu articolul 32
                        și

                        (d)

                        cumpărătorul și vânzătorul să nu fie legați sau, atunci când sunt legați, valoarea tranzacției să fie acceptabilă în scopuri vamale în conformitate cu alineatul (2).”

               4

               Articolul 30 alineatele (1) și (2) din acest cod prevede:
               „(1)   Atunci când valoarea în vamă nu poate fi stabilită în conformitate cu articolul 29, ea se determină prin parcurgerea succesivă a literelor (a), (b), (c) și (d) de la alineatul (2) […]
               (2)   Valoarea în vamă așa cum este stabilită prin aplicarea prezentului articol este:
               […]

                        (b)

                        valoarea de tranzacție a mărfurilor similare vândute pentru export în Comunitate și exportate în același sau aproximativ același moment cu mărfurile care se evaluează;

                  […]”

               5

               Articolul 78 din Codul vamal are următorul cuprins:
               „(1)   Autoritățile vamale, din oficiu sau la cererea declarantului, pot modifica declarația după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri.
               (2)   Autoritățile vamale, după acordarea liberului de vamă și pentru a se convinge de acuratețea datelor cuprinse în declarație, pot controla documentele comerciale și datele referitoare la operațiunile de import sau export cu privire la mărfurile în cauză sau la operațiunile comerciale ulterioare în legătură cu aceste mărfuri. Asemenea controale pot fi efectuate la sediul declarantului, al oricărei alte persoane interesate direct sau indirect din punct de vedere profesional de operațiunile menționate sau al oricărei alte persoane aflate în posesia documentului și a datelor menționate în scopuri comerciale. Aceste autorități pot verifica de asemenea mărfurile când este încă posibil ca ele să fie prezentate.
               (3)   Atunci când revizuirea unei declarații sau un control ulterior indică faptul că dispozițiile care reglementează regimul vamal respectiv au fost aplicate pe baza unor informații incomplete sau incorecte, autoritățile vamale, în conformitate cu dispozițiile prevăzute, trebuie să ia măsurile necesare pentru reglementarea situației, ținând seama de orice informație nouă de care dispun.”

         Regulamentul de aplicare

               6

               Articolul 151 din regulamentul de aplicare prevede:
               „(1)   La aplicarea articolului 30 alineatul (2) litera (b) din [C]od[ul vamal] (valoarea de tranzacție a mărfurilor similare), valoarea în vamă se determină prin corelare cu valoarea de tranzacție a unor mărfuri similare în cadrul unei vânzări în aceleași condiții comerciale și în cantitate sensibil egală ca în cazul mărfurilor supuse evaluării. Când nu se găsește o astfel de vânzare, se folosește valoarea tranzacției cu mărfuri similare vândute în alte condiții comerciale și/sau în cantități diferite, ajustată pentru a reflecta diferențele ce pot rezulta din condițiile comerciale și/sau cantități, cu condiția ca această ajustare să se poată face pe baza probelor demonstrabile care stabilesc în mod clar temeinicia și exactitatea ajustării, indiferent dacă aceasta conduce la o creștere sau o scădere a valorii.
               […]
               (5)   În sensul prezentului articol, «valoarea de tranzacție a mărfurilor similare importate» reprezintă o valoare în vamă stabilită în prealabil în conformitate cu articolul 29 din [C]od[ul vamal], ajustată în conformitate cu alineatele (1) și (2) din prezentul articol.”

               7

               Potrivit articolului 178 alineatul (4) din regulamentul menționat:
               „Depunerea într‑un birou vamal a unei declarații cerute în conformitate cu alineatul (1), fără a aduce atingere posibilei aplicări a dispozițiilor penale, este echivalentă cu angajarea responsabilității persoanei menționate la alineatul (2) în legătură cu:

                        —

                        exactitatea și integralitatea elementelor înscrise în declarație;

                        —

                        autenticitatea documentelor prezentate în susținerea acestor elemente
                        și

                        —

                        furnizarea oricăror informații sau documente suplimentare necesare pentru stabilirea valorii în vamă a mărfurilor.”

               8

               Articolul 181a din regulamentul de aplicare prevede:
               „(1)   Nu este necesar ca autoritățile vamale să determine valoarea în vamă a mărfurilor importate pe baza metodei valorii de tranzacție, în cazul în care, în conformitate cu procedura descrisă la alineatul (2), au îndoieli întemeiate că valoarea declarată nu reprezintă suma totală, plătită sau plătibilă, menționată la articolul 29 din [C]od[ul vamal].
               (2)   Atunci când autoritățile vamale au suspiciuni, precum cele descrise la alineatul (1), ele pot solicita informații suplimentare în conformitate cu articolul 178 alineatul (4). În cazul în care aceste îndoieli persistă, înainte de a lua o decizie finală, autoritățile vamale trebuie să informeze persoana în cauză, în scris, dacă se solicită acest lucru, cu privire la motivele pe care se întemeiază aceste îndoieli și să îi acorde acesteia un termen rezonabil de răspuns. Decizia finală și motivațiile acesteia sunt comunicate în scris persoanei interesate.”

               9

               Regulamentul de aplicare cuprinde o anexă 23, intitulată „Note interpretative asupra valorii în vamă”. Punctul 1 din notele menționate în această anexă, referitoare la articolul 30 alineatul (2) literele (a) și (b) din Codul vamal, prevede:
               „În aplicarea acestor dispoziții, administrația vamală se va referi, de fiecare dată când este posibil, la o vânzare de mărfuri, după caz, identice sau similare, realizată la același nivel comercial și într‑o cantitate foarte apropiată de vânzarea mărfurilor de evaluat. În lipsa unei astfel de vânzări, este posibil să se refere la o vânzare de mărfuri identice realizată în una dintre cele trei situații următoare:
               […]”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               10

               La 4 martie 2014, EURO 2004. Hungary, o societate comercială cu sediul în Ungaria, a inițiat, prin intermediul reprezentantului său vamal, în fața Nemzeti Adó- és Vámhivatal Zala Megyei Vám- és Pénzügyőri Igazgatóság (Direcția Vamală și Fiscală a Districtului Zala, din cadrul Administrației Naționale Fiscale și Vamale, denumită în continuare „autoritatea vamală districtuală”), formalitățile de punere în liberă circulație a unor mărfuri originare din China de diferite tipuri, cu o greutate brută de 13000 kg, prin depunerea unei declarații vamale în format electronic. După ce mărfurile au fost puse în liberă circulație în urma unei inspecții fizice parțiale, această autoritate a dispus un control ulterior al acestei declarații în temeiul articolului 78 din Codul vamal.

               11

               Prin decizia din 12 iunie 2014, autoritatea sus‑menționată a finalizat procedura de control ulterior al declarației respective și, respingând valoarea în vamă de 2589926 de forinți maghiari (HUF) (aproximativ 8288 de euro) menționată în declarația vamală, a stabilit valoarea definitivă în vamă a mărfurilor importate la 3023938 HUF (aproximativ 9676 de euro). În urma acestor modificări, autoritatea vamală districtuală a dispus ca EURO 2004. Hungary să plătească suma de 12970 HUF (aproximativ 41 de euro) cu titlu de taxe vamale și suma de 47784 HUF (aproximativ 153 de euro cu titlu de TVA).

               12

               Din motivarea deciziei din 12 iunie 2014 reiese că valoarea în vamă a mărfurilor, menționată în declarație, a fost calculată pe baza valorii de tranzacție, în temeiul articolului 29 din Codul vamal, că mărfurile nu erau vizate de restricțiile și de condițiile prevăzute la articolul 29 alineatul (1) literele (a)-(c) din Codul vamal și că între părțile la tranzacție nu exista nici legătura prevăzută la articolul 29 alineatul (1) litera (d) din codul menționat.

               13

               Reiese din dosarul prezentat Curții că autoritatea vamală districtuală a comparat factura comercială care i‑a fost prezentată cu înregistrările contabile și cu documentele justificative de plată ale importatorului, precum și cu certificatul bancar prezentat și a constatat că suma menționată în aceste documente corespundea cu conținutul declarației vamale. Cu toate acestea, apreciind că valoarea în vamă pe kilogram de greutate netă a mărfurilor importate corespundea unui preț facturat excepțional de scăzut în raport cu valorile statistice medii disponibile pentru mărfuri comparabile, această autoritate și‑a exprimat îndoielile cu privire la valorile în vamă ale mărfurilor descrise ca fiind „mănuși din bumbac pentru cuptor”, cu o greutate netă de 150 kg, și „cârpe din microfibră”, cu o greutate netă de 24 kg.

               14

               Autoritatea menționată a solicitat EURO 2004. Hungary să facă dovada exactității valorii în vamă a mărfurilor respective, însă din dosarul aflat la dispoziția Curții reiese că aceasta nu a prezentat probe noi și s‑a limitat să declare că a plătit cocontractantului său din China valoarea menționată în factură.

               15

               Autoritatea vamală districtuală, având în continuare îndoieli cu privire la exactitatea valorii respective, a analizat, pe baza unor date statistice, prețul unitar la care fuseseră vândute importatorilor maghiari categoriile de mărfuri în discuție și a calculat valoarea în vamă a acestora pe baza „valorii de tranzacție a mărfurilor similare”, care este prevăzută la articolul 30 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal.

               16

               Autoritatea vamală regională, sesizată cu o cale administrativă de atac formulată de EURO 2004. Hungary, a confirmat decizia autorității vamale districtuale din 12 iunie 2014, considerând că aceasta fusese adoptată în mod corect în cadrul procedurii prevăzute la articolul 181a din regulamentul de aplicare, că îndoielile pe care autoritatea vamală districtuală le avea în ceea ce privește admisibilitatea valorii declarate a mărfurilor respective erau rezonabile și că stabilirea valorii în vamă a acestora se bazase pe date statistice actualizate.

               17

               EURO 2004. Hungary a introdus la instanța de trimitere o acțiune în control jurisdicțional al deciziei autorității vamale regionale. Potrivit acestei societăți, autoritatea vamală regională nu a acceptat valoarea în vamă declarată a mărfurilor în cauză pentru motivul unic că această societate a reușit să achiziționeze bunuri la un preț mai mic datorită exclusiv relațiilor sale comerciale bune, care nu ar putea justifica punerea sub semnul întrebării a acestei valori.

               18

               Autoritatea vamală regională a susținut argumentația pe care se întemeiază decizia sa, arătând că EURO 2004. Hungary nu a oferit explicații cu privire la motivul pentru care prețul mărfurilor în discuție era anormal de mic în raport cu valorile statistice comparabile.

               19

               Instanța de trimitere consideră că o interpretare a articolului 181a din regulamentul de aplicare este necesară pentru a se stabili dacă, în vederea stabilirii valorii în vamă a mărfurilor importate, o autoritate vamală are posibilitatea, în temeiul acestei dispoziții, să nu aplice metoda bazată pe valoarea de tranzacție a acesteia.

               20

               În această privință, instanța de trimitere apreciază că, pentru a stabili valoarea în vamă a mărfurilor importate, luarea în considerare a valorii de tranzacție a acestora este prima modalitate, aplicabilă în calitate de regulă generală. Or, dacă autenticitatea documentelor prezentate cu titlu de probă a valorii de tranzacție a mărfurilor importate și obiectul real al operațiunii nu sunt susceptibile în alt mod să fie puse la îndoială și dacă nu există niciun alt motiv specific pentru a nu lua în considerare valoarea de tranzacție a acestor mărfuri, autoritățile vamale ar fi obligate să accepte, drept valoare în vamă a mărfurilor respective, valoarea de tranzacție atestată a acestora, dat fiind că această practică ar permite excluderea utilizării unor valori în vamă arbitrare, dând astfel sistemului vamal posibilitatea să funcționeze în mod neutru. Instanța de trimitere consideră că această interpretare rezultă din cuprinsul punctelor 52-60 din Hotărârea din 28 februarie 2008, Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128), sub rezerva, însă, că această hotărâre a fost pronunțată în împrejurări de fapt substanțial diferite față cele din cauza principală și că nu analizează posibilul caracter întemeiat al îndoielilor menționate la articolul 181a din regulamentul de aplicare.

               21

               În aceste condiții, Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Tribunalul Administrativ și pentru Litigii de Muncă din Zalaegerszeg, Ungaria) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 181a din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că se opune unei practici naționale care determină valoarea în vamă bazându‑se pe «valoarea de tranzacție a unor mărfuri similare» atunci când se consideră că valoarea declarată a tranzacției este anormal de scăzută în comparație cu media statistică a prețurilor de cumpărare practicate la importul unor mărfuri similare și, prin urmare, inexactă, iar aceasta în pofida faptului că autoritatea vamală nu a combătut și nici nu a pus într‑un alt mod sub semnul întrebării autenticitatea facturii sau a certificatului de transfer prezentate în vederea dovedirii prețului plătit efectiv pentru mărfurile importate, importatorul neprezentând alte probe pentru a demonstra valoarea de tranzacție?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               22

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 181a din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că se opune unei practici a autorităților vamale precum cea în discuție în litigiul principal, care constă în stabilirea valorii în vamă a mărfurilor importate pe baza valorii de tranzacție a unor mărfuri similare, metodă care figurează la articolul 30 din Codul vamal, atunci când valoarea de tranzacție declarată este considerată anormal de scăzută în raport cu prețurile de cumpărare statistice medii practicate la importul de mărfuri similare, în pofida faptului că autoritățile vamale nici nu au combătut, nici nu au pus într‑un alt mod la îndoială autenticitatea facturii și a certificatului de transfer care au fost prezentate în vederea dovedirii prețului plătit efectiv pentru mărfurile importate, importatorul neprezentând însă, în răspunsul la o solicitare în acest sens din partea autorității vamale, alte elemente de probă sau informații pentru a demonstra exactitatea valorii de tranzacție declarate a acesteia.

               23

               De la bun început, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, reglementarea Uniunii Europene referitoare la evaluarea în vamă urmărește stabilirea unui sistem echitabil, uniform și neutru, care exclude utilizarea unor valori în vamă arbitrare sau fictive (Hotărârea din 15 iulie 2010, Gaston Schul, C‑354/09, EU:C:2010:439, punctul 27 și jurisprudența citată).

               24

               În special, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 38 din Hotărârea din 12 decembrie 2013, Christodoulou și alții (C‑116/12, EU:C:2013:825), în temeiul articolului 29 din Codul vamal, valoarea în vamă a mărfurilor importate este reprezentată de valoarea lor de tranzacție, și anume de prețul efectiv plătit sau care trebuie plătit pentru mărfuri atunci când sunt vândute pentru export pe teritoriul vamal al Uniunii, sub rezerva însă a ajustărilor care trebuie să fie efectuate în conformitate cu articolele 32 și 33 din acest cod.

               25

               În această privință, Curtea a precizat că, deși prețul efectiv plătit sau care trebuie plătit pentru mărfuri reprezintă, ca regulă generală, baza de calcul al valorii în vamă, acest preț este o informație care trebuie să facă eventual obiectul unor ajustări atunci când această operațiune este necesară pentru a se evita stabilirea unei valori în vamă arbitrare sau fictive (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2013, Christodoulou și alții, C‑116/12, EU:C:2013:825, punctul 39, precum și jurisprudența citată).

               26

               Astfel, valoarea de tranzacție trebuie să reflecteze valoarea economică reală a unei mărfi importate și să țină seama de ansamblul elementelor acestei mărfi care prezintă valoare economică (Hotărârea din 12 decembrie 2013, Christodoulou și alții, C‑116/12, EU:C:2013:825, punctul 40, precum și jurisprudența citată).

               27

               Totuși, atunci când valoarea în vamă nu poate fi stabilită, în temeiul articolului 29 din Codul vamal, cu ajutorul valorii de tranzacție a mărfurilor importate, evaluarea în vamă se efectuează în conformitate cu dispozițiile articolului 30 din acest cod, prin aplicarea, în mod succesiv, a metodelor prevăzute la literele (a)-(d) ale alineatului (2) al acestui din urmă articol (Hotărârea din 12 decembrie 2013, Christodoulou și alții, C‑116/12, EU:C:2013:825, punctul 41).

               28

               În ipoteza în care nu este posibil să se stabilească valoarea în vamă a mărfurilor importate nici pe baza articolului 30 din Codul vamal, evaluarea în vamă se efectuează în conformitate cu dispozițiile articolului 31 din acest cod (Hotărârea din 12 decembrie 2013, Christodoulou și alții, C‑116/12, EU:C:2013:825, punctul 42).

               29

               În consecință, rezultă atât din modul de redactare a articolelor 29-31 din codul menționat, cât și din ordinea în care trebuie să fie aplicate criteriile de stabilire a valorii în vamă în conformitate cu aceste articole că respectivele dispoziții prezintă o legătură de subsidiaritate între ele. Astfel, numai atunci când valoarea în vamă nu poate fi stabilită prin aplicarea unei anumite dispoziții trebuie să se recurgă la dispoziția care urmează imediat după aceasta în ordinea stabilită (Hotărârea din 12 decembrie 2013, Christodoulou și alții, C‑116/12, EU:C:2013:825, punctul 43).

               30

               Întrucât, conform articolului 29 din Codul vamal, valorii de tranzacție i se acordă prioritate în cadrul evaluării în vamă, această metodă de stabilire a valorii în vamă este considerată a fi cea mai adaptată și cea mai frecvent utilizată (Hotărârea din 12 decembrie 2013, Christodoulou și alții, C‑116/12, EU:C:2013:825, punctul 44).

               31

               În ceea ce privește, pe de o parte, chestiunea de a ști care sunt prerogativele de care dispun autoritățile vamale atunci când o declarație care le‑a fost prezentată determină îndoieli, articolul 181a din regulamentul de aplicare prevede că, în cazul în care autoritățile vamale sunt îndreptățite să aibă îndoieli că valoarea declarată a mărfurilor importate reprezintă suma totală, plătită sau care urmează a fi plătită, nu este necesar ca acestea să stabilească valoarea în vamă pe baza metodei valorii de tranzacție. Prin urmare, ele pot respinge prețul declarat dacă aceste îndoieli persistă după ce, eventual, au solicitat furnizarea oricărei informații sau a oricărui document suplimentar și după ce persoanei interesate i s‑a oferit o ocazie rezonabilă de a‑și prezenta punctul de vedere cu privire la motivele pe care se întemeiază îndoielile respective (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 februarie 2008, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, punctul 52).

               32

               Pe de altă parte, Curtea a arătat deja că, în ceea ce privește valoarea care trebuie să înlocuiască valoarea de tranzacție, articolul 181a din regulamentul de aplicare se limitează să prevadă că „nu este necesar ca autoritățile vamale să determine valoarea în vamă […] pe baza metodei valorii de tranzacție”, dar nu precizează ce altă valoare trebuie, în acest caz, să înlocuiască valoarea de tranzacție (Hotărârea din 28 februarie 2008, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, punctul 55).

               33

               În acest scop, conform articolelor 30 și 31 din Codul vamal, dacă valoarea în vamă a mărfurilor importate nu poate fi stabilită prin aplicarea articolului 29 din acest cod, aceasta trebuie stabilită prin aplicarea, în primul rând, a articolului 30 și, în al doilea rând, a articolului 31, menționate mai sus (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 februarie 2008, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, punctul 56).

               34

               În plus, în ceea ce privește în special aplicarea aceluiași articol 30, din cuprinsul punctului 1 din notele referitoare la articolul 30 alineatul (2) literele (a) și (b) din Codul vamal, cuprinse în anexa 23 din regulamentul de aplicare, reiese că autoritățile vamale se vor referi, de fiecare dată când este posibil, la o vânzare de mărfuri, după caz, identice sau similare, realizată la același nivel comercial și într‑o cantitate foarte apropiată de vânzarea mărfurilor de evaluat.

               35

               Din această dispoziție rezultă că, pentru a stabili valoarea în vamă, autoritățile vamale pot să nu ia în considerare prețul declarat al mărfurilor importate și pot recurge la metode secundare de stabilire a valorii în vamă a mărfurilor importate, astfel cum sunt prevăzute la articolele 30 și 31 din Codul vamal, și, în special, prețul de vânzare a unor mărfuri similare, dacă îndoielile lor privind valoarea de tranzacție a acestora persistă după ce au solicitat furnizarea oricărei informații sau a oricărui document suplimentar și după ce persoanei interesate i s‑a oferit o ocazie rezonabilă de a‑și prezenta punctul de vedere cu privire la motivele pe care se întemeiază îndoielile respective.

               36

               Cu toate acestea, instanța de trimitere, care este singura care cunoaște în mod direct litigiul cu care este sesizată, trebuie să stabilească dacă îndoielile exprimate de autoritatea vamală în discuție în litigiul principal erau întemeiate pentru a recurge la metodele secundare menționate și dacă această autoritate a oferit persoanei interesate o ocazie rezonabilă de a‑și prezenta punctul de vedere cu privire la motivele pe care se întemeiază îndoielile respective.

               37

               Pentru a da un răspuns util instanței de trimitere, trebuie adăugate următoarele observații referitoare la elementele de care dispune Curtea referitoare la litigiul principal.

               38

               În această privință, în primul rând, în ceea ce privește în special caracterul întemeiat al îndoielilor respective, trebuie să se rețină că din dosarul prezentat Curții reiese că, în cauza principală, autoritatea vamală în discuție a considerat că valoarea de tranzacție declarată a mărfurilor importate era excepțional de scăzută în raport cu valoarea statistică medie la importul de mărfuri comparabile. În speță, astfel cum subliniază Comisia Europeană, reiese că, în ceea ce privește anumite produse în discuție în litigiul principal, prețul declarat era mai mic cu mai mult de 50 % față de prețul mediu statistic.

               39

               În asemenea împrejurări, trebuie să se considere că o diferență de preț precum cea constatată este suficientă pentru a justifica îndoielile exprimate de autoritatea vamală și respingerea de către aceasta a valorii în vamă declarate a mărfurilor respective.

               40

               În plus, este cert că, în cauza principală, îndoielile care au pus autoritatea respectivă în situația să aplice articolul 181a din regulamentul de aplicare au privit nu autenticitatea facturii comerciale, ci exactitatea valorii în vamă a mărfurilor importate.

               41

               Or, trebuie amintit că, în scopul aplicării articolului 181a din regulamentul de aplicare, autenticitatea documentelor care atestă valoarea de tranzacție a mărfurilor importate nu este elementul decisiv, ci constituie unul dintre factorii pe care autoritățile vamale trebuie să îi ia în considerare. Astfel, aceste autorități pot avea îndoieli, în pofida autenticității acestor documente, în ceea ce privește exactitatea valorii în vamă a mărfurilor importate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 februarie 2008, Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, punctul 64).

               42

               În al doilea rând, în ceea ce privește chestiunea dacă autoritatea vamală din litigiul principal a oferit persoanei interesate o ocazie rezonabilă să își exprime punctul de vedere cu privire la motivele pe care se întemeiau aceste îndoieli, din elementele cuprinse în dosarul prezentat Curții reiese că autoritatea vamală districtuală a solicitat EURO 2004. Hungary să dovedească exactitatea valorii în vamă a mărfurilor importate. În aceste împrejurări, trebuie să se considere că această autoritate a oferit societății respective ocazia rezonabilă să își exprime punctul de vedere în privința acelor îndoieli.

               43

               Cu toate acestea, din dosarul prezentat Curții reiese că, în răspunsul dat autorităților vamale, această societate nu a prezentat înscrisuri noi și a declarat că plătise cocontractantului său valoarea menționată în factură.

               44

               Din toate considerațiile de mai sus rezultă că la întrebarea adresată este necesar să se răspundă că articolul 181a din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei practici a autorităților vamale precum cea în discuție în litigiul principal, care constă în stabilirea valorii în vamă a mărfurilor importate pe baza valorii de tranzacție a unor mărfuri similare, metodă care figurează la articolul 30 din Codul vamal, atunci când valoarea de tranzacție declarată este considerată anormal de scăzută în raport cu prețurile de cumpărare statistice medii practicate la importul de mărfuri similare, în pofida faptului că autoritățile vamale nici nu au combătut, nici nu au pus într‑un alt mod la îndoială autenticitatea facturii și a certificatului de transfer care au fost prezentate în vederea dovedirii prețului plătit efectiv pentru mărfurile importate, importatorul neprezentând însă, în răspunsul la o solicitare în acest sens din partea autorității vamale, alte elemente de probă sau informații pentru a demonstra exactitatea valorii de tranzacție declarate a acestora.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               45

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

                     Articolul 181a din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3254/94 al Comisiei din 19 decembrie 1994, trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei practici a autorităților vamale precum cea în discuție în litigiul principal, care constă în stabilirea valorii în vamă a mărfurilor importate pe baza valorii de tranzacție a unor mărfuri similare, metodă care figurează la articolul 30 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 decembrie 1996, atunci când valoarea de tranzacție declarată este considerată anormal de scăzută în raport cu prețurile de cumpărare statistice medii practicate la importul de mărfuri similare, în pofida faptului că autoritățile vamale nici nu au combătut, nici nu au pus într‑un alt mod la îndoială autenticitatea facturii și a certificatului de transfer care au fost prezentate în vederea dovedirii prețului plătit efectiv pentru mărfurile importate, importatorul neprezentând însă, în răspunsul la o solicitare în acest sens din partea autorității vamale, alte elemente de probă sau informații pentru a demonstra exactitatea valorii de tranzacție declarate a acestora.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: maghiara.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 17 martie 2005.#Isabella Scippacercola împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Cauza T-187/03.


Hotărârea Tribunalului (camera a patra) din 12 noiembrie 2013. # Gamesa Eólica, SL împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-245/12.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 7 noiembrie 2002. # Glencore Grain Ltd și Compagnie Continentale (France) SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs. # Cauze conexate C-24/01 P și C-25/01 P.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 19 aprilie 2012.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE împotriva Comisiei Europene.#Contracte de achiziții publice de servicii — Procedură comunitară de cerere de ofertă — Prestare de servicii referitoare la mentenanța și dezvoltarea sistemelor informatice ale Direcției Generale Politică Regională — Respingerea ofertei unui ofertant — Acțiune în anulare — Egalitate de tratament — Obligația de motivare — Încălcarea unor norme fundamentale de procedură — Eroare vădită de apreciere — Răspundere extracontractuală.#Cauza T-49/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 19 aprilie 2012 — Evropaïki Dynamiki/Comisia
      (Cauza T‑49/09)
      „Contracte de achiziții publice de servicii — Procedură comunitară de cerere de ofertă — Prestare de servicii referitoare la mentenanța și dezvoltarea sistemelor informatice ale Direcției Generale Politică Regională — Respingerea ofertei unui ofertant — Acțiune în anulare — Egalitate de tratament — Obligația de motivare — Încălcarea unor norme fundamentale de procedură — Eroare vădită de apreciere — Răspundere extracontractuală”
      1.                     Acte ale instituțiilor — Motivare — Obligație — Conținut — Decizie, în cadrul procedurii de atribuire a unui contract de achiziții
            publice de servicii, de a nu reține o ofertă — Apreciere în raport cu informațiile aflate la dispoziția reclamantei în momentul
            introducerii acțiunii [art. 253 CE; Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 100 alin. (2); Regulamentul nr. 2342/2002
            al Comisiei, art. 149 alin. (2)] (a se vedea punctele 33-37 și 45)
      2.                     Achiziții publice ale Uniunii Europene — Încheierea unui contract în urma unei cereri de ofertă — Puterea de apreciere a instituțiilor —
            Control jurisdicțional — Limite (a se vedea punctul 56)
      3.                     Procedură — Măsuri de organizare a procedurii — Solicitare de prezentare a unor înscrisuri — Obligațiile solicitantului (a
            se vedea punctul 83)
      4.                     Procedură — Cerere de sesizare a instanței — Cerințe de formă — Stabilirea obiectului litigiului — Expunere sumară a motivelor
            invocate [Statutul Curții de Justiție, art. 21 primul paragraf; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (1)
            lit. (c)] (a se vedea punctele 89 și 90)
      5.                     Achiziții publice ale Uniunii Europene — Procedură de cerere de ofertă — Obligația de respectare a principiului egalității
            de tratament al ofertanților — Necesitatea de a asigura egalitatea de șanse și de a se conforma principiului transparenței —
            Conținutul obligației de transparență (a se vedea punctele 107-110)
      6.                     Răspundere extracontractuală — Condiții — Nelegalitate — Prejudiciu — Legătură de cauzalitate — Lipsa uneia dintre condiții —
            Respingerea în întregime a acțiunii în despăgubire (art. 288 al doilea paragraf CE) (a se vedea punctele 127 și 128)
      Obiectul

               Pe de o parte, o cerere de anulare a deciziei Comisiei din 21 noiembrie 2008 de a nu reține oferta depusă de reclamantă în
                  cadrul cererii de ofertă REGIO‑A4‑2008‑01, având ca obiect mentenanța și dezvoltarea sistemelor informatice ale Direcției
                  Generale Politică Regională (JO 2008/S 117‑155067), precum și a deciziei de atribuire a contractului în favoarea altui ofertant
                  și, pe de altă parte, o cerere de daune interese

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE la plata cheltuielilor de
                     judecată.


Hotărârea Curții din data de 19 ianuarie 1994. # SAT Fluggesellschaft mbH împotriva Eurocontrol. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Belgia. # Cauza C-364/92.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 26 iulie 2017.#Republica Cehă împotriva Comisiei Europene.#Recurs – Transporturi – Directiva 2010/40/UE – Implementarea sistemelor de transport inteligente în domeniul transportului rutier – Articolul 7 – Delegare de competențe în favoarea Comisiei Europene – Limite – Regulamentul delegat (UE) nr. 885/2013 – Furnizarea de servicii de informații referitoare la locuri de parcare sigure și securizate pentru camioane și vehicule comerciale – Regulamentul delegat (UE) nr. 886/2013 – Date și proceduri pentru furnizarea către utilizatori, în mod gratuit, a unor informații minime universale în materie de trafic referitoare la siguranța rutieră – Articolul 290 TFUE – Definire expresă a obiectivelor, a conținutului, a domeniului de aplicare și a duratei delegării de competențe – Element esențial al materiei în cauză – Înființarea unui organism de control.#Cauza C-696/15 P.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      26 iulie 2017 (
            *1
         )
      „Recurs – Transporturi – Directiva 2010/40/UE – Implementarea sistemelor de transport inteligente în domeniul transportului rutier – Articolul 7 – Delegare de competențe în favoarea Comisiei Europene – Limite – Regulamentul delegat (UE) nr. 885/2013 – Furnizarea de servicii de informații referitoare la locuri de parcare sigure și securizate pentru camioane și vehicule comerciale – Regulamentul delegat (UE) nr. 886/2013 – Date și proceduri pentru furnizarea către utilizatori, în mod gratuit, a unor informații minime universale în materie de trafic referitoare la siguranța rutieră – Articolul 290 TFUE – Definire expresă a obiectivelor, a conținutului, a domeniului de aplicare și a duratei delegării de competențe – Element esențial al materiei în cauză – Înființarea unui organism de control”
      În cauza C‑696/15 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 23 decembrie 2015,

         Republica Cehă, reprezentată de M. Smolek, de J. Vláčil, de T. Müller și de J. Pavliš, în calitate de agenți,
      recurentă,
      cealaltă parte din procedură fiind:

         Comisia Europeană, reprezentată de A. Buchet, de P. J. O. Van Nuffel, de J. Hottiaux și de Z. Malůšková, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      pârâtă în primă instanță,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul T. von Danwitz (raportor), președinte de cameră, domnii E. Juhász și C. Vajda, doamna K. Jürimäe și domnul C. Lycourgos, judecători,
      avocat general: domnul H. Saugmandsgaard Øe,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 octombrie 2016,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 decembrie 2016,
      pronunță prezenta
      Hotărâre

               1

               Prin recursul formulat, Republica Cehă solicită Curții anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 8 octombrie 2015, Republica Cehă/Comisia (T‑659/13 și T‑660/13, nepublicată, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2015:771), prin care Tribunalul a respins cele două acțiuni formulate de aceasta având ca obiect, în cauza T‑659/13, cu titlu principal, o cerere de anulare a Regulamentului delegat (UE) nr. 885/2013 al Comisiei din 15 mai 2013 de completare a Directivei 2010/40/UE a Parlamentului European și a Consiliului (Directiva „STI”) în ceea ce privește furnizarea de servicii de informații referitoare la locuri de parcare sigure și securizate pentru camioane și vehicule comerciale (JO 2013, L 247, p. 1) și, cu titlu subsidiar, o cerere de anulare a articolului 3 alineatul (1), a articolului 8 și a articolului 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul delegat nr. 885/2013, precum și, în cauza T‑660/13, cu titlu principal, o cerere de anulare a Regulamentului delegat (UE) nr. 886/2013 al Comisiei din 15 mai 2013 de completare a Directivei 2010/40/UE a Parlamentului European și a Consiliului în ceea ce privește datele și procedurile pentru furnizarea către utilizatori, în mod gratuit, atunci când este posibil, a unor informații minime universale în materie de trafic referitoare la siguranța rutieră (JO 2013, L 247, p. 6) și, cu titlu subsidiar, o cerere de anulare a articolului 5 alineatul (1), a articolului 9 și a articolului 10 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul delegat nr. 886/2013.

         Cadrul juridic
      Directiva 2010/40/UE

               2

               Din cuprinsul articolului 1 alineatele (1) și (2) din Directiva 2010/40/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 iulie 2010 privind cadrul pentru implementarea sistemelor de transport inteligente în domeniul transportului rutier și pentru interfețele cu alte moduri de transport (JO 2010, L 207, p. 1) reiese că aceasta stabilește un cadru de sprijinire a implementării și utilizării coordonate și coerente a „sistemelor de transport inteligente (STI)” în cadrul Uniunii Europene, în special dincolo de frontierele dintre statele membre, stabilește condițiile generale necesare în acest scop și prevede elaborarea specificațiilor pentru acțiuni în cadrul domeniilor prioritare menționate la articolul 2 din directivă, precum și elaborarea standardelor necesare, dacă este cazul.

               3

               Articolul 2 alineatul (1) din această directivă precizează domeniile prioritare pentru elaborarea și utilizarea de specificații și standarde.

               4

               Articolul 3 din directiva menționată, intitulat „Acțiuni prioritare”, prevede:
               „În cadrul domeniilor prioritare, următoarele acțiuni constituie acțiuni prioritare pentru elaborarea și utilizarea de specificații și standarde, astfel cum sunt prevăzute în anexa I:
               […]

                        (c)

                        datele și procedurile pentru furnizarea către utilizatori, în mod gratuit, atunci când este posibil, a unor informații minime universale în materie de trafic, referitoare la siguranța rutieră;

                  […]

                        (e)

                        furnizarea unor servicii de informare referitoare la spații de parcare sigure pentru camioane și vehicule comerciale;

                  […]”

               5

               Articolul 4 punctul 1 din aceeași directivă definește STI ca fiind sisteme în cadrul cărora se aplică tehnologii ale informației și comunicațiilor în domeniul transportului rutier, inclusiv infrastructură, vehicule și utilizatori, în gestionarea traficului și gestionarea mobilității, precum și pentru interfețe cu alte moduri de transport.

               6

               Articolul 4 punctul 17 din Directiva 2010/40 definește o „specificație” ca fiind o „măsură obligatorie prin care sunt stabilite dispoziții cuprinzând cerințe, proceduri și orice alte norme relevante”.

               7

               Articolul 5 alineatul (1) din această directivă, intitulat „Implementarea STI”, prevede:
               „Statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că specificațiile adoptate de Comisie în conformitate cu articolul 6 se aplică serviciilor și aplicațiilor STI, în momentul implementării acestora, în conformitate cu principiile prevăzute în anexa II. Aceasta nu aduce atingere dreptului fiecărui stat membru de a decide cu privire la implementarea unor astfel de aplicații și servicii pe teritoriul său. Acest drept nu aduce atingere niciunui act legislativ adoptat în temeiul articolului 6 alineatul (2) al doilea paragraf.”

               8

               Articolul 6 din directiva menționată, intitulat „Specificații”, prevede:
               „(1)   Comisia adoptă mai întâi specificațiile necesare pentru a asigura compatibilitatea, interoperabilitatea și continuitatea implementării și utilizării operaționale a STI pentru acțiunile prioritare.
               […]
               (4)   În cazul în care acest lucru este relevant și în funcție de domeniul acoperit de specificație, specificația include unul sau mai multe dintre următoarele tipuri de dispoziții:

                        (a)

                        dispoziții funcționale care descriu rolul diferitor părți interesate și fluxul de informații schimbate între acestea;

                        (b)

                        dispoziții tehnice care furnizează mijloacele tehnice pentru îndeplinirea dispozițiilor funcționale;

                        (c)

                        dispoziții organizatorice care descriu obligațiile procedurale ale diferitor părți interesate;

                        (d)

                        dispoziții referitoare la servicii care descriu diferitele niveluri ale serviciilor și conținutul acestora pentru aplicațiile și serviciile STI.

                  (5)   Fără a aduce atingere procedurilor în temeiul Directivei 98/34/CE, specificațiile stipulează, acolo unde este cazul, condițiile în care statele membre pot să stabilească norme suplimentare privind furnizarea de servicii STI pe întreg teritoriul lor sau pe o parte a acestuia, după ce notifică acest lucru Comisiei și cu condiția ca aceste norme să nu împiedice interoperabilitatea.
               (6)   După caz, specificațiile se bazează pe oricare dintre standardele prevăzute la articolul 8.
               După caz, specificațiile asigură evaluarea conformității în conformitate cu Decizia nr. 768/2008/CE.
               Specificațiile respectă principiile enunțate în anexa II.
               […]”

               9

               Articolul 7 alineatele (1) și (2) din aceeași directivă, intitulat „Acte delegate”, are următorul cuprins:
               „(1)   Comisia poate adopta acte delegate, în conformitate cu articolul 290 din TFUE, în ceea ce privește specificațiile. La adoptarea actelor delegate, Comisia acționează în conformitate cu dispozițiile relevante din prezenta directivă, în special cu articolul 6 și cu anexa II.
               (2)   Pentru fiecare dintre acțiunile prioritare se adoptă un act delegat separat.”

         Regulamentul delegat nr. 885/2013

               10

               Potrivit articolului 1 din Regulamentul delegat nr. 885/2013, acesta „stabilește specificațiile necesare pentru a asigura compatibilitatea, interoperabilitatea și continuitatea implementării și utilizării operaționale a serviciilor de informații referitoare la locuri de parcare sigure și securizate pentru camioane și vehicule comerciale la nivelul Uniunii” în conformitate cu Directiva 2010/40 și „se aplică furnizării serviciilor de informații din rețeaua rutieră transeuropeană (TERN)”.

               11

               Articolul 3 din acest regulament, care se referă la cerințele privind furnizarea serviciilor de informații, prevede:
               „(1)   Statele membre desemnează zone unde condițiile de trafic și de securitate necesită implementarea de servicii de informații referitoare la locuri de parcare sigure și securizate.
               De asemenea, statele membre definesc zone prioritare unde vor fi furnizate informații dinamice.
               (2)   Furnizarea serviciilor de informații trebuie să respecte cerințele articolelor 4-7.”

               12

               Articolul 8 din regulamentul menționat prevede:
               „(1)   Statele membre desemnează un organism național competent pentru a evalua dacă furnizorii de servicii, operatorii de parcări și operatorii rutieri îndeplinesc cerințele stabilite la articolele 4-7. Organismul respectiv trebuie să fie imparțial și independent față de aceștia.
               Două sau mai multe state membre pot desemna un organism regional competent comun care să evalueze conformitatea cu cerințele respective pe teritoriile lor.
               Organismul desemnat este notificat de către statele membre Comisiei.
               (2)   Toți furnizorii de servicii transmit organismelor desemnate o declarație cu privire la conformitatea lor cu cerințele prevăzute la articolele 4-7.
               Declarația cuprinde următoarele elemente:

                        (a)

                        datele colectate în temeiul articolului 4, referitoare la locuri de parcare sigure și securizate pentru camioane și vehicule comerciale, inclusiv procentul de locuri de parcare înregistrate în cadrul serviciului de informații;

                        (b)

                        mijloacele de diseminare a serviciilor de informații către utilizatori;

                        (c)

                        acoperirea serviciilor de informații dinamice referitoare la locuri de parcare sigure și securizate;

                        (d)

                        calitatea și disponibilitatea informațiilor furnizate, punctul de acces la informații și formatul în care sunt furnizate informațiile.

                  (3)   Organismele desemnate inspectează aleatoriu corectitudinea declarațiilor mai multor furnizori de servicii și operatori de parcări publici și privați și solicită demonstrarea conformității cu cerințele articolelor 4-7.
               Calitatea serviciului poate fi evaluată și cu ajutorul observațiilor generate de utilizatori.
               În fiecare an, organismele desemnate prezintă autorităților naționale competente un raport cu privire la declarațiile transmise, precum și la rezultatele inspecțiilor lor aleatorii.”

         Regulamentul delegat nr. 886/2013

               13

               Potrivit articolului 1 din Regulamentul delegat nr. 886/2013, acesta „stabilește specificațiile necesare pentru a asigura compatibilitatea, interoperabilitatea și continuitatea implementării și utilizării operaționale a datelor și procedurilor pentru furnizarea către utilizatori, la nivelul Uniunii, în mod gratuit, atunci când este posibil, a unor informații minime universale în materie de trafic referitoare la siguranța rutieră”, în conformitate cu Directiva 2010/40, și „se aplică furnizării de servicii de informații minime universale în materie de trafic referitoare la siguranța rutieră în rețeaua rutieră transeuropeană”.

               14

               Articolul 5 din acest regulament, referitor la furnizarea serviciului de informații, prevede:
               „(1)   Statele membre desemnează secțiunile din rețeaua rutieră transeuropeană unde condițiile de trafic și de siguranță necesită implementarea serviciului de informații în materie de trafic legate de siguranța rutieră.
               Ele informează Comisia cu privire la aceste secțiuni de drum.
               (2)   Furnizarea serviciului de informații trebuie să îndeplinească cerințele stabilite la articolele 6-8.”

               15

               Articolul 9 din regulamentul menționat are următorul cuprins:
               „(1)   Statele membre desemnează un organism național competent imparțial și independent care să evalueze dacă operatorii rutieri, furnizorii de servicii și societățile de radiodifuziune specializate în informații rutiere din sectorul public și privat respectă cerințele articolelor 3-8. Două sau mai multe state membre pot desemna un organism competent comun care să evalueze conformitatea cu aceste cerințe pe teritoriile lor.
               Organismele naționale sunt notificate Comisiei de către statele membre.
               (2)   Operatorii rutieri, furnizorii de servicii și societățile de radiodifuziune specializate în informații rutiere din sectorul public și privat transmit organismelor naționale desemnate datele lor de identificare și o descriere a serviciului de informații pe care îl furnizează, precum și o declarație de conformitate cu cerințele articolelor 3-8.
               Declarația conține următoarele elemente, după caz:

                        (a)

                        categoriile legate de siguranța rutieră care fac obiectul serviciului de informații și gradul de acoperire a rețelei rutiere;

                        (b)

                        informații privind punctul lor de acces la datele privind traficul legate de siguranța rutieră și condițiile de utilizare a acestuia;

                        (c)

                        formatul datelor privind traficul legate de siguranța rutieră care sunt accesibile prin intermediul punctului lor de acces;

                        (d)

                        mijloacele de diseminare a serviciului de informații către utilizatorii finali.

                  Operatorii rutieri, furnizorii de servicii și societățile de radiodifuziune specializate în informații rutiere din sectorul public și privat își actualizează declarațiile de conformitate de îndată ce survine o modificare în furnizarea serviciului lor.
               (3)   Organismele naționale desemnate inspectează în mod aleatoriu corectitudinea declarațiilor unui număr de operatori rutieri, furnizori de servicii și societăți de radiodifuziune specializate în informații rutiere din sectorul public și privat și solicită dovada conformității cu cerințele articolelor 3-8.
               În fiecare an, organismele naționale desemnate transmit autorităților naționale un raport cu privire la declarațiile primite și la rezultatele inspecțiilor lor aleatorii.”

         Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată

               16

               Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 12 decembrie 2013, Republica Cehă a introdus două acțiuni având ca obiect anularea Regulamentelor delegate nr. 885/2013 și nr. 886/2013 (denumite în continuare, împreună, „regulamentele în litigiu”).

               17

               În susținerea acestor acțiuni, Republica Cehă a invocat trei motive, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2010/40 coroborat cu articolul 5 alineatul (1) și cu articolul 6 din această directivă, în măsura în care, prin adoptarea regulamentelor în litigiu, Comisia ar fi depășit limitele abilitării prevăzute de această dispoziție, în al doilea rând, pe încălcarea articolului 290 TFUE, în măsura în care, prin adoptarea regulamentelor în litigiu, Comisia ar fi depășit limitele competenței sale de a adopta acte delegate fără caracter legislativ, prevăzută la acest articol, și, în al treilea rând, pe încălcarea articolului 13 alineatul (2) TUE, în măsura în care, prin adoptarea regulamentelor în litigiu, Comisia ar fi depășit limitele atribuțiilor care îi sunt conferite prin tratate.

               18

               Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins fiecare dintre aceste motive și, prin urmare, cele două acțiuni în totalitate.

         Concluziile părților în fața Curții

               19

               Cu titlu principal, Republica Cehă solicită Curții:

                        –

                        anularea hotărârii atacate;

                        –

                        anularea regulamentelor în litigiu în totalitate și

                        –

                        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

               20

               Cu titlu subsidiar, Republica Cehă solicită Curții:

                        –

                        anularea hotărârii atacate;

                        –

                        anularea articolului 3 alineatul (1), a articolului 8 și a articolului 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul delegat nr. 885/2013, precum și a articolului 5 alineatul (1), a articolului 9 și a articolului 10 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul delegat nr. 886/2013 și

                        –

                        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

               21

               Comisia solicită Curții:

                        –

                        respingerea recursului și

                        –

                        obligarea Republicii Cehe la plata cheltuielilor de judecată.

         Cu privire la recurs
      Cu privire la primul motiv
      Argumentația părților

               22

               Prin intermediul primului motiv, Republica Cehă reproșează Tribunalului că a încălcat principiul securității juridice prin faptul că a considerat, la punctele 38-44 din hotărârea atacată, că regulamentele în litigiu nu obligă statele membre să implementeze aplicațiile și serviciile STI pe teritoriul lor. Aceste regulamente ar conține, astfel, dispoziții standard referitoare la caracterul obligatoriu al tuturor elementelor lor și la aplicabilitatea lor directă în toate statele membre. În plus, expunerile de motive ale regulamentelor menționate ar indica în mod expres că Comisia avea intenția de a impune implementarea obligatorie a STI în toate statele membre. Întrucât a considerat că regulamentele în litigiu trebuie interpretate în lumina Directivei 2010/40, Tribunalul ar fi interpretat aceste regulamente contra legem. O asemenea abordare ar pune statele membre într‑o poziție juridică incertă care ar fi inacceptabilă din perspectiva principiului securității juridice.

               23

               Comisia consideră că primul motiv trebuie respins ca nefondat.

         Aprecierea Curții

               24

               Prin intermediul primului motiv, Republica Cehă reproșează Tribunalului în esență că a statuat că regulamentele în litigiu nu obligă statele membre să implementeze aplicațiile și serviciile STI pe teritoriul lor.

               25

               În această privință, este necesar să se constate de la bun început că, contrar celor susținute de Republica Cehă, aceste regulamente nu conțin nicio dispoziție care să prevadă în sarcina statelor membre o obligație expresă de a implementa aplicațiile și serviciile STI pe teritoriul lor.

               26

               În special, o astfel de obligație expresă nu rezultă din dispozițiile standard de la sfârșitul fiecăruia dintre regulamentele în litigiu, potrivit cărora acestea sunt obligatorii în toate elementele lor și aplicabile în mod direct în toate statele membre. Astfel, aceste dispoziții standard, care corespund textului articolului 288 al doilea paragraf a doua teză TFUE, se limitează să declare obligatoriu în toate statele membre conținutul regulamentelor în litigiu, astfel cum reiese acesta din celelalte dispoziții ale regulamentelor respective, fără a reglementa însă aspectul dacă acest conținut include obligația de a implementa aplicațiile și serviciile STI.

               27

               În ceea ce privește celelalte dispoziții ale acestor regulamente, Republica Cehă nu susține că acestea prevăd în sarcina statelor membre o obligație expresă de a implementa aplicațiile și serviciile STI pe teritoriul lor și, în orice caz, situația este diferită în speță. În special, dispozițiile articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul delegat nr. 885/2013, precum și cele ale articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 886/2013 nu prevăd nicio obligație expresă în acest sens.

               28

               În lipsa unei obligații exprese, care să rezulte din înseși textele regulamentelor în litigiu, potrivit căreia toate statele membre ar fi obligate să implementeze aplicațiile și serviciile STI pe teritoriul lor, argumentația Republicii Cehe care constă în a susține că interpretarea atribuită de Tribunal acestor regulamente în lumina Directivei 2010/40 este contra legem nu poate fi reținută.

               29

               Dimpotrivă, este necesar să se constate că, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 27 și 28 din concluzii, fiecare dintre regulamentele menționate prevede, la articolul 1, că stabilește specificațiile necesare „în conformitate cu Directiva 2010/40”. Or, articolul 5 alineatul (1) din această directivă obligă statele membre să ia măsurile necesare pentru a se asigura că specificațiile adoptate de Comisie se aplică serviciilor și aplicațiilor STI „în momentul implementării acestora”, precizând în același timp că această obligație „nu aduce atingere dreptului fiecărui stat membru de a decide cu privire la implementarea unor astfel de aplicații și servicii pe teritoriul său”.

               30

               Prin urmare, rezultă fără echivoc din trimiterea la Directiva 2010/40 de la articolul 1 din fiecare dintre regulamentele în litigiu că acestea nu obligă statele membre să implementeze aplicațiile și serviciile STI pe teritoriul lor, ci doar să ia măsurile necesare pentru ca specificațiile cuprinse în regulamentele menționate să se aplice serviciilor și aplicațiilor STI în momentul implementării acestora.

               31

               Nici argumentul invocat de Republica Cehă potrivit căruia expunerile de motive ale regulamentelor în litigiu arată în mod expres intenția Comisiei de a impune tuturor statelor membre obligația de a implementa aplicațiile și serviciile STI nu poate fi admis.

               32

               Astfel, așa cum a arătat avocatul general la punctele 31 și 32 din concluzii, din aceste expuneri de motive nu reiese o asemenea intenție. Deși acestea indică o preferință a Comisiei pentru un scenariu constând în implementarea obligatorie a aplicațiilor și a serviciilor STI în toate statele membre, ele nu permit să se constate că regulamentele în litigiu aveau drept scop punerea în aplicare a unui astfel de scenariu.

               33

               În ceea ce privește argumentul Republicii Cehe potrivit căruia Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept în măsura în care, la punctul 40 din hotărârea atacată, a interpretat regulamentele în litigiu în lumina Directivei 2010/40, trebuie remarcat că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, actele derivate ale dreptului Uniunii trebuie interpretate, atunci când este posibil, în conformitate cu actul de bază (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 iulie 2012, Pie Optiek, C‑376/11, EU:C:2012:502, punctul 34 și jurisprudența citată). Or, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 27-29 din prezenta hotărâre, interpretarea regulamentelor în litigiu efectuată de Tribunal este compatibilă atât cu textul propriu‑zis al acestora, cât și cu Directiva 2010/40.

               34

               Astfel, Tribunalul a constatat în mod întemeiat, la punctele 42 și 43 din hotărârea atacată, că articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul delegat nr. 885/2013 și articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul delegat nr. 886/2013 trebuie interpretate în sensul că obligațiile prevăzute la aceste articole, de a desemna zonele sau secțiunile din rețeaua rutieră pentru implementarea aplicațiilor și a serviciilor STI, se aplică numai în cazul în care un stat membru a decis această implementare.

               35

               Prin urmare, primul motiv trebuie respins ca nefondat.

         Cu privire la al doilea motiv
      Argumentația părților

               36

               Prin intermediul celui de al doilea motiv, Republica Cehă reproșează Tribunalului că a încălcat articolul 290 TFUE întrucât a statuat, în special la punctele 58-63 din hotărârea atacată, că Comisia nu a depășit delegarea de competențe prevăzută la articolul 7 din Directiva 2010/40 prin faptul că a impus statelor membre înființarea organismului de control prevăzut la articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul delegat nr. 885/2013 și, respectiv, la articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul delegat nr. 886/2013, întrucât aceste dispoziții prevăd că statele membre desemnează un organism național competent să evalueze respectarea de către diferiții operatori interesați a cerințelor cuprinse în aceste regulamente (denumit în continuare „organismul de control”).

               37

               În această privință, Tribunalul ar fi apreciat, în mod eronat, că nu era necesar ca actul de bază să definească în mod expres conținutul și întinderea abilitării Comisiei și că era suficient ca aceasta din urmă, întrucât dispunea de o marjă de apreciere, să fi considerat că înființarea organismului de control era necesară pentru atingerea obiectivelor actului de bază. Potrivit Republicii Cehe, conținutul și întinderea delegării de competențe prevăzute la articolul 7 din Directiva 2010/40 sunt delimitate de tipurile de dispoziții expres enumerate la articolul 6 alineatul (4) din această directivă. Aceste tipuri de dispoziții nu ar permite înființarea organismului de control.

               38

               Comisia obiectează că articolul 290 TFUE lasă la latitudinea legiuitorului Uniunii definirea, în general sau, dimpotrivă, în detaliu, a conținutului delegării de competențe, singura restricție fiind că aceasta nu poate privi elemente esențiale ale actului de bază.

               39

               În ceea ce privește delegarea de competențe prevăzută de Directiva 2010/40, articolul 7 din aceasta ar abilita Comisia să adopte „specificații” potrivit dispozițiilor relevante ale acestei directive considerate în ansamblul său și în special, dar nu exclusiv, potrivit articolului 6 din directivă și anexei II la aceasta. Prin urmare, articolul 6 alineatul (4) din directivă ar enumera doar în mod neexhaustiv tipurile de dispoziții care ar putea figura într‑o asemenea specificație. În orice caz, articolul 6 alineatul (4) litera (c) din directiva în cauză ar menționa în mod expres „dispozițiile organizatorice” printre tipurile de dispoziții care pot figura într‑o specificație, ceea ce ar justifica, în sine, competența Comisiei de a obliga statele membre să înființeze organismul de control în cauză.

         Aprecierea Curții

               40

               Prin intermediul celui de al doilea motiv, Republica Cehă susține în esență că Tribunalul a încălcat articolul 290 alineatul (1) al doilea paragraf prima teză TFUE întrucât a interpretat delegarea de competențe prevăzută la articolul 7 din Directiva 2010/40 ca autorizând Comisia să impună statelor membre înființarea organismului de control.

               41

               Astfel cum a arătat Tribunalul la punctul 51 din hotărârea atacată, articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2010/40 abilitează Comisia să adopte acte delegate în conformitate cu articolul 290 TFUE „în ceea ce privește specificațiile” și „în conformitate cu dispozițiile relevante din [această] directivă, în special cu articolul 6 și cu anexa II” la aceasta.

               42

               Noțiunea „specificație” este definită la articolul 4 punctul 17 din directiva menționată ca privind o „măsură obligatorie prin care sunt stabilite dispoziții cuprinzând cerințe, proceduri și orice alte norme relevante”.

               43

               Potrivit articolului 6 alineatul (1) din aceeași directivă, Comisia adoptă mai întâi specificațiile necesare pentru a asigura compatibilitatea, interoperabilitatea și continuitatea implementării și utilizării operaționale a STI pentru acțiunile prioritare.

               44

               La punctele 58-62 din hotărârea atacată, Tribunalul a interpretat delegarea de competențe prevăzută la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2010/40 în sensul că aceasta autorizează Comisia să adopte specificațiile „în conformitate cu ansamblul dispozițiilor Directivei 2010/40, iar nu exclusiv cu articolul 6 din aceasta”. După ce a făcut trimitere la articolul 4 punctul 17, la articolul 5 alineatul (1), precum și la articolul 6 alineatul (4) litera (c) și alineatul (6) din această directivă, Tribunalul a considerat, la punctul 62 din hotărârea menționată, că delegarea de competențe în cauză abilitează Comisia să stabilească mecanismul de control „în conformitate cu ansamblul dispozițiilor Directivei 2010/40 și în special cu obiectivele stabilite la articolul 6 alineatul (1) și în anexa II la aceasta”.

               45

               La punctul 63 din hotărârea menționată, Tribunalul a precizat, în această privință, că „[e]ra suficient ca, întrucât dispunea de o marjă de apreciere, Comisia să fi considerat că înființarea unui astfel de organism era necesară pentru a garanta obiectivele de compatibilitate, de interoperabilitate și de continuitate în vederea implementării” STI.

               46

               Această din urmă interpretare este afectată de o eroare de drept.

               47

               Deși, în temeiul articolului 7 din Directiva 2010/40, Comisia era obligată să adopte specificațiile cu respectarea nu doar a articolului 6 din această directivă, ci și a tuturor celelalte dispoziții relevante ale acesteia, totuși, în conformitate cu articolul 290 TFUE, delegarea de competențe prevăzută la articolul 7 menționat nu poate fi interpretată în sensul că autorizează depășirea de către Comisie a cadrului prevăzut la articolul 6 din directiva menționată, care definește în mod expres nu doar obiectivul specificațiilor, la alineatul (1), ci și conținutul și domeniul lor de aplicare, stabilind în mod expres, în special la alineatul (4), măsurile care ar putea face obiectul acestora.

               48

               Astfel, în conformitate cu articolul 290 alineatul (1) al doilea paragraf prima teză TFUE, actele legislative definesc în mod expres nu doar obiectivele, ci și conținutul, domeniul de aplicare și durata delegării de competențe.

               49

               În ceea ce privește această cerință, Curtea a statuat în mod repetat că ea implică faptul că atribuirea unei competențe delegate urmărește adoptarea unor norme care se înscriu în cadrul de reglementare definit de actul legislativ de bază (Hotărârea din 18 martie 2014, Comisia/Parlamentul și Consiliul, C‑427/12, EU:C:2014:170, punctul 38, Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Parlamentul și Consiliul, C‑88/14, EU:C:2015:499, punctul 29, și Hotărârea din 17 martie 2016, Parlamentul/Comisia, C‑286/14, EU:C:2016:183, punctul 30). Jurisprudența Curții impune în special ca definirea competenței conferite să fie suficient de precisă, în sensul că aceasta trebuie să precizeze clar limitele acestei competențe și să fie de natură să supună utilizarea acesteia de către Comisie unui control în raport cu criterii obiective stabilite de legiuitorul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iulie 1988, Central‑Import Münster, 291/86, EU:C:1988:361, punctul 13, și Hotărârea din 12 iulie 2005, Alliance for Natural Health și alții, C‑154/04 și C‑155/04, EU:C:2005:449, punctul 90).

               50

               În aceste condiții, trebuie respinsă de la bun început interpretarea articolului 290 TFUE invocată de Comisie, potrivit căreia singura restricție impusă legiuitorului Uniunii în cadrul reglementării delegării de competențe constă în interdicția de a delega adoptarea unor elemente esențiale ale domeniului în cauză.

               51

               O astfel de interpretare este incompatibilă cu litera și cu spiritul acestei dispoziții. Astfel, o delegare de competențe în temeiul dispoziției menționate conferă Comisiei competența de a exercita funcțiile legiuitorului Uniunii, în măsura în care îi permite acesteia să completeze sau să modifice elemente neesențiale ale actului legislativ. În această privință, cerința prevăzută la articolul 290 alineatul (1) al doilea paragraf prima teză TFUE urmărește tocmai să asigure că o astfel de competență provine dintr‑o decizie explicită a legiuitorului și că utilizarea acesteia de către Comisie respectă cadrul pe care însuși legiuitorul respectiv l‑a stabilit în actul de bază. În acest scop, este necesar ca acesta din urmă să prevadă, în conformitate cu dispoziția menționată, limitele abilitării Comisiei conținute în aceasta, și anume obiectivele, conținutul, domeniul de aplicare, precum și durata abilitării.

               52

               Desigur, astfel cum susține Comisia, articolul 290 alineatul (1) al doilea paragraf prima teză TFUE permite legiuitorului Uniunii să confere Comisiei o marjă de apreciere pentru a exercita competența care îi este delegată, care poate fi, în funcție de caracteristicile domeniului în cauză, mai mult sau mai puțin extinsă. Totuși, o delegare de competențe în sensul articolului 290 TFUE – și orice marjă de apreciere eventuală pe care aceasta o implică – trebuie să fie încadrată de limite stabilite în actul de bază (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 mai 2017, Dyson/Comisia, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, punctul 53).

               53

               Această interpretare a articolului 290 TFUE este, de altfel, confirmată de punctul 52 din Orientările Comisiei din 24 iunie 2011 privind actele delegate [SEC(2011) 855], care, deși nu pot fi obligatorii pentru Curte, sunt susceptibile să constituie o sursă de inspirație utilă (Hotărârea din 17 martie 2016, Parlamentul/Comisia, C‑286/14, EU:C:2016:183, punctul 43 și jurisprudența citată). Astfel, în cuprinsul acestora Comisia precizează că „legiuitorul trebuie să descrie competențele pe care intenționează să le delege Comisiei în mod explicit și precis”, că „nu sunt posibile formulări vagi […]” și că „nu trebuie să fie delegate Comisiei competențe prin simpla stabilire a unei liste neexhaustive de măsuri care pot fi adoptate”.

               54

               În aceste condiții, articolul 290 alineatul (1) al doilea paragraf prima teză TFUE nu permite instanței Uniunii să compenseze absența limitelor impuse de această dispoziție, care trebuie stabilite de legiuitorul însuși și în care trebuie să se încadreze utilizarea delegării de competențe de către Comisie.

               55

               Or, în speță, în loc să respecte, astfel cum impune dispoziția menționată, cadrul prevăzut de legiuitor, Tribunalul a interpretat delegarea de competențe prevăzută la articolul 7 din Directiva 2010/40 exclusiv în raport cu obiectivele acesteia, fără a se asigura însă că conținutul și întinderea competenței delegate erau de asemenea definite, definire pe care Tribunalul a lăsat‑o la aprecierea discreționară a Comisiei.

               56

               Totuși, trebuie amintit că, în cazul în care motivarea unei hotărâri a Tribunalului relevă o încălcare a dreptului Uniunii, însă dispozitivul acesteia apare ca fiind întemeiat pentru alte motive de drept, o astfel de încălcare nu este de natură să determine anularea acestei hotărâri și se impune efectuarea unei substituiri a motivelor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iulie 2013, Comisia și alții/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P, EU:C:2013:518, punctul 150, și Hotărârea din 5 martie 2015, Comisia și alții/Versalis și alții, C‑93/13 P și C‑123/13-P, EU:C:2015:150, punctul 102 și jurisprudența citată).

               57

               Aceasta este situația în speță.

               58

               Astfel cum a arătat avocatul general la punctele 59-65 din concluzii, articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2010/40 coroborat cu articolul 6 alineatul (4) litera (c) din aceasta furnizează Comisiei un temei juridic suficient pentru a institui organismul de control.

               59

               Astfel, așa cum reiese din cuprinsul punctului 47 din prezenta hotărâre, articolul 6 din această directivă definește în mod expres nu doar obiectivul, ci și conținutul și domeniul de aplicare al specificațiilor care pot fi adoptate de Comisie. În temeiul alineatului (4) litera (c) al acestei dispoziții, o specificație poate include „dispoziții organizatorice care descriu obligațiile procedurale ale diferitor părți interesate”.

               60

               Dispozițiile cuprinse în regulamentele în litigiu referitoare la înființarea organismului de control, și anume articolul 8 din Regulamentul delegat nr. 885/2013 și articolul 9 din Regulamentul delegat nr. 886/2013, constituie astfel de dispoziții organizatorice care descriu obligațiile procedurale ale diferitor părți interesate.

               61

               Astfel, după cum a precizat Tribunalul la punctele 57 și 64 din hotărârea atacată, reiese din aceste articole că organismul de control are rolul de a evalua respectarea de către diferiții operatori interesați a specificațiilor prevăzute de regulamentele în litigiu. În acest scop, articolele menționate impun ca acest organism de control să fie independent și imparțial. În plus, ele obligă operatorii interesați să transmită organismului în cauză elementele lor de identificare, o descriere a serviciului de informații pe care îl furnizează, precum și o declarație de conformitate. În sfârșit, aceleași articole prevăd că organismul de control verifică aleatoriu exactitatea declarațiilor unui anumit număr de operatori și transmite anual autorității naționale competente un raport cu privire la declarațiile primite și la rezultatele inspecțiilor aleatorii.

               62

               Astfel, pe de o parte, articolul 8 din Regulamentul delegat nr. 885/2013 și articolul 9 din Regulamentul delegat nr. 886/2013 au un caracter „organizatoric”, întrucât prevăd instituirea și reglementarea unui organism de control care are rolul de a evalua respectarea de către diferiții operatori interesați a specificațiilor prevăzute de regulamentele în litigiu, impunând în același timp ca acest organism de control să fie independent și imparțial.

               63

               Pe de altă parte, dispozițiile menționate „descriu obligațiile procedurale ale diferitor părți interesate”, din moment ce îi obligă pe operatorii interesați să transmită organismului în cauză elementele lor de identificare, o descriere a serviciului de informații pe care îl furnizează, precum și declarații de conformitate pe baza cărora același organism va trebui să transmită anual un raport autorității naționale competente.

               64

               Această interpretare a articolului 6 alineatul (4) litera (c) din Directiva 2010/40 nu este repusă în discuție de argumentul invocat de Republica Cehă potrivit căruia articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2010/40 lasă statelor membre alegerea mijloacelor de punere în aplicare pentru garantarea aplicării serviciilor și a aplicațiilor STI.

               65

               Astfel, acest articol 5 alineatul (1) se limitează să oblige statele membre să ia măsurile necesare pentru ca specificațiile adoptate de Comisie să se aplice serviciilor și aplicațiilor STI în momentul implementării acestora. Prin urmare, nu are efecte asupra conținutului acestor specificații.

               66

               În consecință, întrucât dispozitivul hotărârii atacate este fondat, al doilea motiv trebuie respins.

         Cu privire la al treilea motiv
      Argumentația părților

               67

               Prin intermediul primului aspect al celui de al treilea motiv, Republica Cehă susține că Tribunalul a denaturat argumentația sa invocată în primă instanță prin faptul că a constatat, la punctul 39 din hotărârea atacată, că ea ar fi fost de acord cu Comisia în privința faptului că regulamentele în litigiu nu sunt aplicabile atât timp cât un stat membru nu a decis să implementeze aplicațiile și serviciile STI pe teritoriul său.

               68

               Prin intermediul celui de al doilea aspect al acestui motiv, Republica Cehă reproșează Tribunalului că a ignorat argumentul său potrivit căruia intenția Comisiei de a impune tuturor statelor membre obligația de a implementa aplicațiile și serviciile STI reiese în mod expres din expunerile de motive ale regulamentelor în litigiu.

               69

               În sfârșit, al treilea aspect al motivului menționat se întemeiază pe faptul că Tribunalul ar fi respins în mod eronat argumentul său potrivit căruia organismul de control constituie un element esențial al materiei în cauză, care nu poate face obiectul delegării de competențe.

               70

               Comisia contestă această argumentație.

         Aprecierea Curții

               71

               Astfel cum a constatat avocatul general la punctul 85 din concluzii, primul aspect al celui de al treilea motiv rezultă dintr‑o interpretare eronată a primei teze a punctului 39 din hotărârea atacată. Astfel, contrar celor susținute de Republica Cehă, Tribunalul nu a constatat existența unui acord între părți cu privire la interpretarea regulamentelor în litigiu înseși, ci doar cu privire la interpretarea Directivei 2010/40.

               72

               În ceea ce privește al doilea aspect al celui de al treilea motiv, prin care Republica Cehă susține în esență că Tribunalul nu a răspuns în mod explicit la argumentația sa întemeiată pe expunerile de motive aferente regulamentelor în litigiu, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, obligația de motivare a hotărârilor, care revine Tribunalului în temeiul articolului 36 și al articolului 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, nu îi impune acestuia să prezinte o expunere care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate raționamentele formulate de părțile în litigiu. Prin urmare, motivarea poate fi implicită, cu condiția să permită persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care au fost luate măsurile în discuție, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul jurisdicțional (Hotărârea din 29 martie 2011, ArcelorMittal Luxembourg/Comisia și Comisia/ArcelorMittal Luxembourg și alții, C‑201/09 P și C‑216/09 P, EU:C:2011:190, punctul 78, și Hotărârea din 8 martie 2016, Grecia/Comisia, C‑431/14 P, EU:C:2016:145, punctul 38 și jurisprudența citată).

               73

               Or, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 89 din concluzii, raționamentul urmat de Tribunal la punctele 35-44 din hotărârea atacată este clar și de natură să permită atât Republicii Cehe să cunoască motivele pentru care Tribunalul a respins motivul în cauză, cât și Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul jurisdicțional. Rezultă că hotărârea atacată nu este afectată de nemotivare cu privire la acest aspect.

               74

               Prin intermediul celui de al treilea aspect al celui de al treilea motiv, Republica Cehă critică Tribunalul pentru că a respins argumentul său potrivit căruia organismul de control constituie un „element esențial”, în sensul articolului 290 TFUE, care nu poate face obiectul delegării de competențe.

               75

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 290 alineatul (1) al doilea paragraf a doua teză TFUE, elementele esențiale ale unui anumit domeniu sunt rezervate actului legislativ și nu pot face, prin urmare, obiectul delegării de competențe.

               76

               Această interdicție de a aproba o delegare de competențe privind elemente esențiale ale materiei în cauză corespunde, pe de altă parte, jurisprudenței constante a Curții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 decembrie 1970, Köster, Berodt & Co., 25/70, EU:C:1970:115, punctul 6, și Hotărârea din 5 septembrie 2012, Parlamentul/Consiliul, C‑355/10, EU:C:2012:516, punctul 64 și jurisprudența citată).

               77

               Potrivit acestei jurisprudențe, aspectul de a stabili care sunt elementele unui domeniu care trebuie considerate „esențiale” nu poate fi apreciat numai de legiuitorul Uniunii, ci trebuie întemeiat pe elemente obiective care pot face obiectul unui control jurisdicțional. În acest scop, este necesar să se țină seama de caracteristicile și de particularitățile domeniului vizat (Hotărârea din 5 septembrie 2012, Parlamentul/Consiliul, C‑355/10, EU:C:2012:516, punctele 67 și 68, și Hotărârea din 22 iunie 2016, DK Recycling und Roheisen/Comisia, C‑540/14 P, EU:C:2016:469, punctul 48 și jurisprudența citată).

               78

               Un element are un caracter esențial, în sensul articolului 290 alineatul (1) al doilea paragraf a doua teză TFUE, în special dacă adoptarea sa necesită alegeri politice care se numără printre sarcinile proprii ale legiuitorului Uniunii, întrucât implică o evaluare a intereselor divergente în cauză, pe baza unor aprecieri multiple, sau dacă permite ingerințe atât de importante în drepturile fundamentale ale persoanelor vizate încât devine necesară intervenția legiuitorului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 septembrie 2012, Parlamentul/Consiliul, C‑355/10, EU:C:2012:516, punctele 65, 76 și 77).

               79

               În speță, la punctul 72 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins argumentul Republicii Cehe prin care aceasta susținea că înființarea unui organism de control constituie un element esențial al materiei în cauză, care nu poate face obiectul delegării de competențe, considerând că era suficient să se constate, în această privință, că Comisia nu depășise abilitarea care îi fusese conferită prin Directiva 2010/40.

               80

               Acest raționament este afectat de o eroare de drept.

               81

               Astfel, prin faptul că stipulează explicit că elementele esențiale ale unui anumit domeniu sunt rezervate actului legislativ și nu pot face, prin urmare, obiectul delegării de competențe, articolul 290 alineatul (1) al doilea paragraf a doua teză TFUE circumscrie latitudinea de care beneficiază legiuitorul Uniunii în cadrul reglementării delegării de competențe. Această dispoziție urmărește astfel să asigure că deciziile privind asemenea elemente sunt rezervate legiuitorului în cauză.

               82

               Or, în hotărârea atacată, Tribunalul nu a examinat aspectul dacă înființarea organismului de control constituie sau nu constituie un element esențial, în sensul dispoziției menționate, fără a exclude, prin urmare, posibilitatea ca situația să se prezinte astfel. El s‑a limitat să facă trimitere la întinderea delegării de competențe prevăzute la articolul 7 din Directiva 2010/40.

               83

               Procedând în acest mod, Tribunalul a încălcat articolul 290 alineatul (1) al doilea paragraf a doua teză TFUE. Astfel, contrar celor impuse de această dispoziție, Tribunalul nu s‑a asigurat că, în speță, adoptarea unor norme privind elemente esențiale ale domeniului în cauză rămânea rezervată legiuitorului Uniunii și nu făcea obiectul delegării de competențe.

               84

               Totuși, întrucât dispozitivul hotărârii atacate este întemeiat pentru un alt motiv de drept, este necesar să se efectueze o substituire a motivelor, în conformitate cu jurisprudența citată la punctul 56.

               85

               În această privință, trebuie remarcat că clasificarea unui element drept „esențial” nu poate fi lăsată la latitudinea legiuitorului Uniunii, ci depinde de criterii care rezultă dintr‑o interpretare obiectivă a articolului 290 alineatul (1) al doilea paragraf a doua teză TFUE, printre care se numără în special cele menționate la punctul 78 din prezenta hotărâre.

               86

               În speță, în ceea ce privește reglementarea organismului de control, menționată la punctul 61 din prezenta hotărâre, este necesar să se considere că înființarea acestuia nu implică nici alegeri politice, nici ingerințe atât de importante în drepturile fundamentale ale operatorilor încât să devină necesară intervenția legiuitorului Uniunii. În special, competențele acestui organism rămân în esență limitate la colectarea de informații și la prezentarea de rapoarte de evaluare. Consecințele pe care le determină instituirea sa pentru operatorii interesați se limitează la obligația de a transmite organismului menționat elementele lor de identificare, o descriere a serviciului de informații pe care îl furnizează, precum și declarații de conformitate.

               87

               În consecință, contrar celor susținute de Republica Cehă, înființarea organismului de control nu constituie un „element esențial” al materiei în cauză în sensul articolului 290 alineatul (1) al doilea paragraf a doua teză TFUE.

               88

               Prin urmare, al treilea motiv trebuie respins în întregime ca nefondat.

               89

               Întrucât cele trei motive au fost înlăturate, recursul trebuie respins.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               90

               Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.

               91

               Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Cehe la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, se impune să fie obligată să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Comisie.

                  Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge recursul.

                           2)

                           Obligă Republica Cehă la plata cheltuielilor de judecată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: ceha.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 10 mai 2001. # Henning Veedfald împotriva Århus Amtskommune. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Højesteret - Danemarca. # Apropierea legislațiilor - Directivă 85/374/CEE. # Cauza C-203/99.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 22 mai 2003. # Republica Franceză împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Agricultură. # Cauza C-393/01.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 14 iunie 2016.#Staatliche Porzellan-Manufaktur Meissen GmbH împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative MEISSEN – Mărci ale Uniunii Europene și naționale verbale și figurativă anterioare MEISSEN, MEISSENER PORZELLAN, HAUS MEISSEN, Meissen și Meissener Porzellan – Motive relative de refuz – Lipsa riscului de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr 207/2009 – Caracterul distinctiv și renumele mărcilor anterioare – Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009 – Utilizare serioasă a mărcilor anterioare – Articolul 42 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 207/2009 – Articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009.#Cauza T-789/14.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 18 decembrie 1980. # Pierre Gratreau împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționar - Promovare. # Cauze conexate 156/79 și 51/80.


Hotărârea Curții din data de 11 martie 1975. # Porrini și alții împotriva Comunitatea Europeană a Energiei Atomice și Comont SpA și Bellintani și alții împotriva Comunitatea Europeană a Energiei Atomice și Cemi SpA. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Varese - Italia. # Cauza 65-74.