title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din data de 2 mai 2007. # Jean-Louis Giraudy împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza F-23/05.

text:
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera a treia)
      2 mai 2007
      Cauza F‑23/05
      Jean‑Louis Giraudy
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcționari – Acțiune – Acțiune în despăgubire – Investigație a Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF) – Schimbare a repartizării – Regulamentul (CE) nr. 1073/1999 – Decizia 1999/396/CE, CECA, Euratom – Greșeală – Prejudiciu – Boală profesională – Luare în considerare a prestațiilor prevăzute la articolul 73 din statut”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA prin care domnul Giraudy solicită anularea Deciziei din 21 februarie
         2005 prin care a fost respinsă reclamația sa din 22 septembrie 2004 și obligarea Comisiei la plata unor despăgubiri pentru
         repararea prejudiciului pe care pretinde că l‑a suferit, evaluat la 264 000 de euro, în ceea ce privește prejudiciul material,
         și la 500 000 de euro, în ceea ce privește prejudiciul moral

      Decizia: Obligă Comisia să plătească domnului Giraudy o despăgubire în cuantum de 15 000 de euro cu titlu de daune interese pentru
         prejudiciul moral pe care acesta l‑a suferit și care a constat în atingerea adusă reputației și onoarei sale. Respinge celelalte
         capete de cerere. Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată și două treimi din cele efectuate de reclamant. Reclamantul
         suportă o treime din cheltuielile sale de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) – Regulamentul nr. 1073/1999 privind investigațiile efectuate de OLAF – Metode
            de efectuare a investigațiilor interne adoptate de instituțiile comunitare
      (Regulamentul nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 5 al doilea paragraf; Decizia 1999/396 a Comisiei,
            art. 2 primul și al doilea paragraf)
      2.      Funcționari – Răspundere extracontractuală a instituțiilor – Condiții
      3.      Funcționari – Organizarea serviciilor – Repartizarea personalului
      [Statutul funcționarilor, art. 7 alin. (1)]
      4.      Funcționari – Obligația de solicitudine ce revine administrației
      [Statutul funcționarilor, art. 7 alin. (1) primul paragraf și art. 25 al doilea paragraf]
      5.      Funcționari – Obligația de solicitudine ce revine administrației – Principiul bunei administrări
      [Statutul funcționarilor, art. 73; Regulamentul nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului, considerentul (10)
            și art. 8 alin. (2)]
      6.      Funcționari – Obligația de solicitudine ce revine administrației
      [Regulamentul nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 8 alin. (2)]
      7.      Funcționari – Acțiune în despăgubiri – Concluzii având ca obiect repararea prejudiciului ce rezultă din boala și din invaliditatea
            reclamantului survenite ca urmare a unei greșeli de serviciu a administrației
      (Statutul funcționarilor, art. 73; Reglementarea privind asigurarea împotriva riscurilor de accident și de boală profesională,
            art. 19 și 23)
      1.      Redactarea imperativă a articolului 2 al doilea paragraf din Decizia 1999/396 privind condițiile și metodele de efectuare
         a investigațiilor interne pentru combaterea fraudei, a corupției și a oricăror activități ilegale care afectează interesele
         Comunităților, care face trimitere, cu privire la acest aspect, la primul paragraf al aceluiași articol, arată că secretarul
         general, directorii generali și șefii de servicii din cadrul Comisiei au obligația de a informa Oficiul European de Luptă
         Antifraudă (OLAF) fără întârziere, de îndată ce au cunoștință despre „dovezi care conduc la prezumția existenței unor posibile
         cazuri de fraudă, de corupție sau de orice altă activitate ilegală care afectează interesele Comunităților sau de situații
         grave, legate de îndeplinirea atribuțiilor profesionale, care ar putea constitui încălcări ale obligațiilor funcționarilor
         sau ale agenților Comunităților ce ar putea atrage proceduri disciplinare sau, dacă este cazul, proceduri penale”. Totuși,
         folosirea termenului „prezumție” de către legiuitor presupune în mod necesar că autoritățile avute în vedere în respectiva
         dispoziție realizează o apreciere minimă privind pertinența dovezilor despre care au cunoștință, în raport cu o posibilă neregulă,
         și le conferă, în consecință, o anumită putere de apreciere.

      (a se vedea punctul 98)
      2.      Disfuncționalități în sistemul intern de comunicare al unei instituții care au putut agrava, în mod nejustificat, bănuielile
         Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF) în privința unui funcționar, însă care nu se aflau într‑un raport cauză‑efect
         determinant cu deschiderea unei investigații referitoare la acesta, ținând seama de existența unei serii de alte elemente
         grave și concordante care justificau prin ele înseși o astfel de investigație, nu pot angaja răspunderea extracontractuală
         a acestei instituții pentru o greșeală de serviciu.

      (a se vedea punctele 109 și 111)
      3.      Decizia de schimbare, cu titlu de măsură conservatorie, a repartizării funcționarului responsabil de o unitate administrativă
         pe durata unei investigații interne deschise de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) cu privire la posibile nereguli
         în cadrul acesteia, care rezulta dintr‑o recomandare a directorului general al OLAF prin care se urmărea să i se interzică
         acestui funcționar accesul la birourile acestei unități în perioada avută în vedere, în scopul de a asigura buna desfășurare
         a investigației, corespunde interesului serviciului. Ținând seama de larga putere de apreciere de care dispune administrația
         pentru a evalua acest interes, o astfel de decizie nu este în mod vădit disproporționată în raport cu scopul urmărit de măsura
         respectivă, și anume evitarea oricărui risc de conflict de interese și asigurarea bunei desfășurări a investigației. Faptul
         că alte opțiuni, precum acceptarea propunerii funcționarului de a intra în concediu sau de a i se încredința o misiune, ar
         fi putut fi la fel de conforme cu interesul serviciului și ar fi respectat în același timp în mai mare măsură interesele persoanei
         în cauză nu este suficient prin sine însuși pentru a considera disproporționată respectiva măsură de schimbare a repartizării.
         Această decizie nu încalcă nici principiul prezumției de nevinovăție, dat fiind că, pe de o parte, aceasta nu urmărește să
         îl sancționeze pe funcționarul a cărui repartizare a fost schimbată, ci constituie o măsură conservatorie, cu o durată limitată
         la cea a investigației și dat fiind că, pe de altă parte, interesul serviciului justifică adoptarea unei măsuri care urmărește
         să se permită ca o investigație să se desfășoare în condiții de calm, tot fără să fie demonstrată vreo răspundere în sarcina
         funcționarului a cărui repartizare a fost schimbată în raport cu chestiunile care fac obiectul investigației.

      În cele din urmă, întrucât legalitatea unui act individual trebuie apreciată în funcție de elementele de fapt și de drept
         existente la data adoptării actului, elemente care au fost revelate ulterior de investigație și care au înlăturat bănuielile
         față de persoana interesată nu ar putea afecta legalitatea deciziei de schimbare a repartizării.

      (a se vedea punctele 139-146)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 16 aprilie 2002, Fronia/Comisia, T‑51/01, RecFP, p. I‑A‑43 și II‑187, punctul 55; 4 iunie 2003,
         Del Vaglio/Comisia, T‑124/01 și T‑320/01, RecFP, p. I‑A‑157 și II‑767, punctul 77; 7 februarie 2007, Clotuche/Comisia, T‑339/03,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctele 69, 71 și 76; 7 februarie 2007, Caló/Comisia, T‑118/04 și T‑134/04, nepublicată încă
         în Repertoriu, punctele 109, 113 și 114

      4.      Faptul că administrația a anunțat public, în cadrul unei conferințe de presă, înainte de a fi comunicat în mod personal acest
         lucru celui interesat, fost responsabil al unui serviciu, că nimic nu se mai opunea ridicării măsurii de schimbare a repartizării
         care fusese adoptată, cu titlu de măsură conservatorie, în privință sa în vederea asigurării bunei desfășurări a unei investigații
         interne a Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF) cu privire la posibilele nereguli din cadrul serviciului său încalcă
         interesul legitim al funcționarului de a fi direct informat de administrație, și nu prin intermediul presei, cu privire la
         evoluția decisivă a situației sale profesionale. Un astfel de comportament nu respectă echilibrul drepturilor și obligațiilor
         reciproce pe care statutul l‑a creat între autoritatea publică și agenții serviciului public și, prin urmare, constituie o
         încălcare a obligației de solicitudine a administrației față de funcționar și o greșeală de serviciu de natură a angaja răspunderea
         acesteia.

      (a se vedea punctele 148, 149 și 183)
      5.      Norma privind confidențialitatea investigațiilor, astfel cum este definită în mod general la articolul 8 alineatul (2) din
         Regulamentul nr. 1073/1999 privind investigațiile efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF), trebuie interpretată
         în contextul său și în special în lumina considerentului (10) al aceluiași regulament, care prevede că aceste investigații
         trebuie efectuate respectând în totalitate libertățile fundamentale. În consecință, aceasta nu trebuie interpretată în sensul
         că ar avea în vedere numai protejarea confidențialității informațiilor în vederea aflării adevărului, ci trebuie să se considere
         că are drept scop și respectarea prezumției de nevinovăție – așadar, a reputației – funcționarilor sau agenților vizați de
         aceste investigații. Dincolo de protecția specifică garantată prin această dispoziție, atât principiul bunei administrări,
         cât și obligația de solicitudine, precum și respectarea prerogativelor privind investigația atribuite unui organ independent,
         cum este OLAF, justifică un maximum de prudență și reținere din partea instituției căreia îi aparține funcționarul avut în
         vedere în publicitatea făcută cu privire la susținerile sau la bănuielile de fraudă. Aceste considerații se impun cu atât
         mai mult, în special în raport cu dreptul oricărei persoane la beneficiul prezumției de nevinovăție, atunci când nu s‑a ajuns
         încă la nicio concluzie în temeiul unei investigații a OLAF.

      Atunci când există acuzații grave în raport cu onoarea unui funcționar, revine administrației obligația de a evita să aibă
         loc o publicare a acuzațiilor care nu este strict necesară și de a evita ca un funcționar să facă obiectul unor declarații
         care i‑ar putea afecta onoarea profesională. Acest lucru are drept consecință faptul că, în principiu, administrația trebuie,
         pe de o parte, să evite transmiterea către presă a unor informații care ar putea produce un prejudiciu funcționarului în cauză
         și, pe de altă parte, să ia toate măsurile necesare pentru a preveni, în cadrul instituției, orice formă de difuzare a informațiilor
         care ar putea avea un caracter defăimător față de acesta. Pe de altă parte, trebuie să se constate că s‑a afirmat o cultură
         a responsabilității în cadrul instituțiilor comunitare care răspunde în principal nevoii publicului de a fi informat și asigurat
         în legătură cu faptul că disfuncționalitățile și fraudele sunt identificate și, atunci când este cazul, sunt eliminate și
         sancționate. Această cerință are drept consecință faptul că funcționarii și agenții titulari ai unor posturi de răspundere
         în cadrul unei administrații comunitare trebuie să țină cont de posibila existență a unei nevoi justificate de a comunica
         anumite informații către public.

      Ținând seama de posibila existență a unei astfel de nevoi, intensitatea obligației de solicitudine care revine administrației
         față de agenții săi trebuie să fie crescută. Această consolidare a obligației de solicitudine în cadrul particular al unei
         investigații pare cu atât mai necesară într‑un context în care mass‑media poate pune în discuție în mod public onoarea sau
         reputația profesională a indivizilor, agravând astfel prejudiciile deja suferite de aceștia din urmă, până la punctul de a
         le face ireparabile.

      Astfel, după deschiderea unei investigații întemeiate pe suspiciuni de fraudă, poate exista o anumită atingere a reputației,
         mai ales dacă această investigație dă naștere unei publicități în exteriorul instituției. Înlăturarea bănuielilor față de
         persoana interesată la finalizarea unei investigații care a făcut obiectul unei astfel de publicități este rar suficientă
         pentru a înlătura integral atingerea adusă reputației suferită de aceasta. În cadrul răspunderii extracontractuale a Comunității,
         prejudiciul născut prin deschiderea și desfășurarea unei investigații nu poate fi reparat decât dacă instituția în cauză ar
         fi săvârșit o greșeală care să angajeze răspunderea acesteia, oricât de regretabil poate fi acest lucru pentru persoana față
         de care au fost eventual înlăturate bănuielile la finalizarea acestei investigații. În plus, în măsura în care, în plus față
         de acest prejudiciu moral, dintr‑o investigație ar rezulta o boală profesională în sensul articolului 73 din statut, această
         ultimă dispoziție îi permite funcționarului să obțină o compensație sub forma unei sume forfetare, fără să fie necesar ca
         acesta să dovedească vreo greșeală a instituției.

      (a se vedea punctele 161-167)
      Trimitere la:
      Curte: 11 iulie 1974, Guillot/Comisia, 53/72, Rec., p. 791, punctele 3-5
      Tribunalul de Primă Instanță: 12 decembrie 1995, Connolly/Comisia, T‑203/95 R, Rec., p. II‑2919, punctul 35; 17 decembrie
         2003, Chawdhry/Comisia, T‑133/02, RecFP, p. I‑A‑329 și II‑1617, punctul 107; 3 martie 2004, Vainker/Parlamentul European,
         T‑48/01, RecFP, p. I‑A‑51 și II‑197, punctul 125

      6.      Măsurile de informare a publicului, adoptate de o instituție și referitoare la schimbarea repartizării responsabilului unei
         unități administrative în vederea asigurării bunei desfășurări a unei investigații interne a Oficiului European de Luptă Antifraudă
         (OLAF) cu privire la posibilele nereguli din cadrul serviciului său, nu încalcă imperativele de confidențialitate proprii
         investigațiilor OLAF și sunt justificate de interesul serviciului atunci când, în împrejurările specifice ale speței, reducerea
         confidențialității, care privește nu numai adoptarea măsurii de schimbare a repartizării, ci și identitatea funcționarului
         a cărui repartizare a fost schimbată, nu decurge din voința instituției, ci este inevitabilă având în vedere natura postului
         ocupat de persoana interesată, care presupunea un contact constant cu presa, ca urmare a funcției sale, și existența prealabilă
         a unui interes al ziariștilor față de bănuielile referitoare la nereguli, astfel încât lipsa unor informații ar fi alimentat
         diverse speculații care puteau prejudicia atât interesele funcționarului, cât și pe cele ale instituției.

      Această instituție încalcă însă obligația de solicitudine care îi revine în raport cu agenții săi atunci când ia inițiativa
         neobișnuită de a publica, în plus față de comunicatul publicat de OLAF care anunța deschiderea investigației, propriul său
         comunicat de presă, al cărui conținut lăsa să se înțeleagă că funcționarul a cărui repartizare a fost schimbată era personal
         implicat în posibile nereguli și atunci când, după ce bănuielile față de acesta au fost înlăturate, omite să ia măsurile corective
         de natură a contrabalansa publicitatea negativă anormală acordată prin difuzarea acestui comunicat de presă, luând, așadar,
         în considerare în măsură insuficientă interesele funcționarului în raport cu propriile sale interese și nereducând strict
         la minimum prejudiciul produs acestuia prin deschiderea investigației.

      O astfel de conduită constituie o greșeală de serviciu de natură a angaja răspunderea instituției. În această privință, există
         o relație directă și certă de la cauză la efect între această greșeală și prejudiciul suferit de funcționar ca urmare a atingerii
         aduse onoarei și reputației sale, care depășește prejudiciul inevitabil suferit de un funcționar vizat de o investigație a
         OLAF.

      (a se vedea punctele 169, 170, 173, 180, 183 și 206)
      7.      Trebuie respinse concluziile prin care se urmărește repararea prejudiciului material și moral pe care un funcționar pretinde
         că l‑a suferit ca urmare a bolii de care suferă și a faptului că a devenit invalid, ca rezultat al acestei boli, boală și
         invaliditate care ar fi consecințele unei greșeli de serviciu a administrației și, în special, a prejudiciului moral cauzat
         de o încălcare a obligației de solicitudine care a generat, în ceea ce privește persoana în cauză, o stare de stres și de
         anxietate, provocând sau agravând astfel un prejudiciu legat de boala acesteia. Astfel, instanța comunitară nu este competentă
         a se pronunța cu privire la raportul de cauzalitate existent între condițiile de serviciu ale unui funcționar și boala pe
         care o invocă, întrucât, potrivit articolului 19 din reglementarea privind asigurarea împotriva riscurilor de accident și
         de boală profesională ale funcționarilor, decizia referitoare la recunoașterea originii profesionale a unei boli este luată
         de autoritatea împuternicită să facă numiri, pe baza concluziilor formulate de medicul sau de medicii desemnați de instituții,
         și, la solicitarea funcționarului, după consultarea comisiei medicale prevăzute la articolul 23 din respectiva reglementare.
         Regimul instituit în temeiul articolului 73 din statut prevede o indemnizație forfetară în caz de accident sau de boală profesională
         care acoperă atât prejudiciul material, cât și prejudiciul moral, fără să fie necesar ca persoana interesată să dovedească
         vreo greșeală din partea instituției, iar funcționarul este în drept de a solicita o compensare suplimentară numai în împrejurările
         în care se dovedește că regimul statutar nu permite o indemnizare adecvată a prejudiciului suferit.

      Această concluzie nu poate fi infirmată într‑un caz în care reclamantul a renunțat la procedura introdusă în temeiul articolului
         73 din statut pentru recunoașterea caracterului profesional al bolii sale, întrucât o astfel de renunțare nu are nicio incidență
         asupra aplicării regulii de drept potrivit căreia recunoașterea originii profesionale a unei boli este de competența autorității
         împuternicite să facă numiri.

      În schimb, concluziile prin care se solicită repararea aspectului prejudiciului moral al reclamantului care constă într‑o
         atingere adusă onoarei și reputației sale trebuie să fie examinate de instanță, întrucât un astfel de prejudiciu, nefiind
         legat de boala persoanei interesate, nu poate fi reparat printr‑o sumă forfetară în temeiul articolului 73 din statut.

      (a se vedea punctele 193-196 și 198-201)
      Trimitere la:
      Curte: 8 octombrie 1986, Leussink și alții/Comisia, 169/83 și 136/84, Rec., p. 2801, punctul 13, 9 septembrie 1999, Lucaccioni/Comisia,
         C‑257/98 P, Rec., p. I‑5251, punctul 22

      Tribunalul de Primă Instanță: 14 mai 1998, Lucaccioni/Comisia, T‑165/95, RecFP, p. I‑A‑203 și II‑627, punctul 74; 15 decembrie
         1999, Latino/Comisia, T‑300/97, RecFP, p. I‑A‑259 și II‑1263, punctul 95

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE (Camera a treia)
      2 mai 2007(*)

      „Funcționari – Acțiune – Acțiune în despăgubire – Investigație a Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF) – Schimbare a repartizării – Regulamentul (CE) nr. 1073/1999 – Decizia 1999/396/CE, CECA, Euratom – Greșeală – Prejudiciu – Boală profesională – Luare în considerare a prestațiilor prevăzute la articolul 73 din statut”
      În cauza F‑23/05,
      având ca obiect o acțiune introdusă în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA,
      Jean‑Louis Giraudy, fost funcționar în cadrul Comisiei Comunităților Europene, cu domiciliul în Paris (Franța), reprezentat de D. Voillemot,
         avocat,

      reclamant,
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de domnii J. Currall și G. Berscheid, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      TRIBUNALUL (Camera a treia),
      compus din domnul P. Mahoney (raportor), președinte, și domnii H. Kanninen și S. Gervasoni, judecători,
      grefier: domnul S. Boni, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 iulie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea depusă la grefa Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene la 20 aprilie 2005, domnul Giraudy solicită:

      –        anularea deciziei din 21 februarie 2005 de respingere a reclamației acestuia din 22 septembrie 2004;
      –        obligarea Comisiei Comunităților Europene la plata de daune interese pentru repararea prejudiciului pe care acesta pretinde
         că l‑a suferit, prejudiciul material fiind evaluat la suma de 264 000 de euro, iar prejudiciul moral, la suma de 500 000 de
         euro.

       Cadrul juridic
      A –  Dispoziții privind investigațiile în materia luptei împotriva fraudei
      2        Considerentul (10) din Regulamentul (CE) nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 mai 1999 privind
         investigațiile efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) (JO L 136, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 2, p. 129)
         are următorul cuprins:

      „întrucât aceste investigații trebuie efectuate în conformitate cu tratatul și în special cu Protocolul privind privilegiile
         și imunitățile Comunităților Europene, respectând Statutul funcționarilor și Regimul aplicabil celorlalți agenți ai Comunităților
         Europene [denumit în continuare «statutul personalului»], și respectând în totalitate drepturile și libertățile fundamentale
         ale omului, în special principiul echității, dreptul persoanelor implicate de a-și exprima opiniile asupra faptelor care le
         privesc și principiul conform căruia concluziile unei investigații se pot baza exclusiv pe elementele care au valoare probatorie;
         […]”

      3        Alineatul (1) al articolului 4, intitulat „Investigațiile interne”, din acest regulament are următorul cuprins:

      „În domeniile menționate la articolul 1, [O]ficiul [European de Luptă Antifraudă] efectuează investigații administrative în
         cadrul instituțiilor, organismelor, oficiilor și agențiilor [denumite «investigații interne» în prezentul regulament].”

      Aceste investigații interne sunt efectuate conform normelor tratatelor și, în special, celor din Protocolul privind privilegiile
         și imunitățile Comunităților Europene, ținând seama în mod corespunzător de statutul personalului în condițiile și în conformitate
         cu procedurile prevăzute în prezentul regulament și în deciziile adoptate de către fiecare instituție, organism, oficiu și
         agenție. Instituțiile se consultă între ele cu privire la reglementările care urmează a fi prevăzute prin asemenea decizii.”

      4        Potrivit celui de al doilea paragraf al articolului 5 din acest regulament, intitulat „Începerea investigațiilor”:

      „Investigațiile interne încep în urma unei decizii a directorului [O]ficiului [European de Luptă Antifraudă], care acționează
         din proprie inițiativă sau în urma unei cereri din partea instituției, organismului, oficiului sau agenției în cadrul căreia
         urmează să se efectueze investigația.”

      5        Alineatele (1) și (2) ale articolului 8 din același regulament, intitulat „Confidențialitatea și protecția datelor”, au următorul
         cuprins:

      „(1) Informațiile obținute în cursul investigațiilor externe, indiferent de forma acestora, sunt protejate de către dispozițiile
         relevante.

      (2) Informațiile transmise sau obținute în cursul investigațiilor interne, indiferent de forma acestora, sunt supuse secretului
         profesional și se bucură de protecția acordată de dispozițiile aplicabile instituțiilor Comunităților Europene.

      Aceste informații nu pot să fie comunicate altor persoane decât celor din cadrul instituțiilor Comunităților Europene sau
         din statele membre a căror funcție necesită cunoașterea acestora și nu pot fi utilizate în alte scopuri decât în lupta antifraudă,
         împotriva corupției sau oricăror altor activități ilegale.”

      6        Articolul 2 din Decizia 1999/396/CE, CECO, Euratom a Comisiei din 2 iunie 1999 privind condițiile și metodele de efectuare
         a investigațiilor interne pentru combaterea fraudei, a corupției și a oricăror activități ilegale care afectează interesele
         Comunităților (JO L 149, p. 57, Ediție specială, 01/vol. 2, p. 156), intitulat „Obligația de a furniza informații”, prevede
         în primul și în al doilea paragraf:

      „Orice funcționar sau agent al Comisiei care are cunoștință de dovezi care conduc la prezumția existenței unor posibile cazuri
         de fraudă, corupție sau orice altă activitate ilegală care afectează interesele Comunităților sau de situații grave, legate
         de îndeplinirea atribuțiilor profesionale, care ar putea constitui încălcări ale obligațiilor funcționarilor sau ale agenților
         Comunităților și ar putea atrage proceduri disciplinare sau, dacă este cazul, proceduri penale, sau de încălcarea obligațiilor
         similare ale membrilor Comisiei sau ale personalului acesteia care nu intră sub incidența Statutului personalului informează
         imediat cu privire la aceasta șeful de serviciu sau directorul general sau, dacă se consideră că acest lucru este util, secretarul
         general sau direct [O]ficiul [European de Luptă Antifraudă].

      Secretarul general, directorii generali sau șefii de servicii din cadrul Comisiei transmit imediat [O]ficiului [European de
         Luptă Antifraudă] orice dovezi de care au cunoștință pe baza cărora se poate presupune existența neregulilor menționate la
         primul paragraf.”

      7        Articolul 4, intitulat „Informarea părții interesate”, din Decizia 1999/396 prevede în primul paragraf:

      „În cazul în care apare posibilitatea implicării unui membru, a unui funcționar sau a unui agent al Comisiei, partea interesată
         este informată rapid, atât timp cât acest lucru nu prejudiciază investigația. În orice situație, la finalizarea investigației,
         nu pot fi trase concluzii care fac trimitere nominală la un membru, funcționar sau agent al Comisiei fără ca părții interesate
         să i se fi oferit posibilitatea de a-și exprima punctul de vedere asupra tuturor faptelor care o privesc.”

      B –  Dispoziții privind asigurarea împotriva riscului de boală profesională
      8        Articolul 73 alineatul (1) primul paragraf din Statutul funcționarilor Comunităților Europene (denumit în continuare „statutul”)
         prevede că „[î]n condițiile stabilite de o reglementare adoptată de comun acord de către instituțiile comunitare după obținerea
         avizului Comitetului pentru Statutul funcționarilor, funcționarul este asigurat, de la data începerii raporturilor de muncă,
         împotriva riscurilor de boală profesională și de accident. […]”

      9        Articolul 73 alineatul (2) litera (b) din statut prevede că, în caz de invaliditate permanentă totală, se efectuează plata
         către persoana interesată a unei sume forfetare egale cu de opt ori salariul său de bază anual calculat pe baza salariilor
         lunare acordate în cele douăsprezece luni anterioare accidentului.

      10      Reglementarea privind asigurarea împotriva riscurilor de accident și de boală profesională ale funcționarilor Comunităților
         Europene (denumită în continuare „reglementarea privind asigurarea”) stabilește, în temeiul articolului 73 din statut, condițiile
         în care funcționarul este asigurat împotriva riscurilor de accident și de boală profesională.

      11      Articolul 12 alineatul (1) din reglementarea privind asigurarea prevede că în caz de invaliditate permanentă totală a funcționarului,
         rezultată dintr‑un accident sau dintr‑o boală profesională, îi este plătită suma prevăzută la articolul 73 alineatul (2) litera
         (b) din statut.

      12      Articolul 17 alineatul (2) primul și al treilea paragraf din reglementarea privind asigurarea prevede că administrația procedează
         la o investigație în vederea colectării tuturor elementelor care permit stabilirea naturii afecțiunii, originea profesională
         a acesteia, precum și împrejurările în care s‑a produs. După analizarea raportului de investigație, medicul sau medicii desemnați
         de către instituții formulează concluziile prevăzute la articolul 19 din respectiva reglementare.

      13      Conform articolului 19 din reglementarea privind asigurarea, decizia referitoare la recunoașterea originii profesionale a
         unei boli este luată de autoritatea împuternicită să facă numiri (denumită în continuare „AIPN”) conform procedurii prevăzute
         la articolul 21 din aceeași reglementare, pe baza concluziilor formulate de medicul sau de medicii desemnați de instituții
         și, la solicitarea funcționarului, după consultarea comisiei medicale prevăzute la articolul 23 din respectiva reglementare.

      C –  Dispoziții privind pensiile de invaliditate
      14      Articolul 78 primul paragraf din statut prevede că funcționarul are dreptul la o prestație de invaliditate atunci când este
         afectat de o invaliditate permanentă considerată totală care îl pune în imposibilitatea de a-și exercita atribuțiile corespunzătoare
         unui post din grupa sa de funcții. Al patrulea și al cincilea paragraf ale aceluiași articol prevăd în special că, atunci
         când invaliditatea rezultă în urma unei boli profesionale, instituția suportă în întregime contribuția la sistemul de pensii
         de care este condiționată prestația de invaliditate.

      D –  Dispoziții statutare de ordin general
      15      Articolul 7 alineatul (1) primul paragraf din statut, în redactarea aplicabilă faptelor din speță, prevede:

      „[AIPN] repartizează fiecare funcționar, prin numire sau prin transfer, într‑un post din grupa sa de funcții corespunzătoare
         gradului său, acționând exclusiv în interesul serviciului și fără a ține seama de cetățenie.”

      16      Articolul 25 al doilea paragraf din statut prevede:

      „Orice decizie individuală luată în temeiul prezentului statut trebuie comunicată de îndată, în scris, funcționarului în cauză.
         Orice decizie care lezează un funcționar trebuie motivată.”

      17      Conform articolului 62 primul și al doilea paragraf din statut:

      „Conform condițiilor stabilite în anexa VII și în cazul în care nu există dispoziții exprese contrare, funcționarul are dreptul,
         prin simpla numire a sa în funcție, la remunerația aferentă gradului și treptei sale.

      Funcționarul nu poate renunța la acest drept.”
       Situația de fapt
      18      În 2002, reclamantul era funcționar cu gradul A 3, repartizat la Direcția Generală (DG) Presă și Comunicare, în calitate de
         șef al Reprezentanței Comisiei în Franța, la Paris.

      19      În cursul celui de al doilea semestru al anului 2000, serviciile Direcției Generale (DG) Educație și Cultură procedaseră la
         un audit al Info‑Point Europe d’Avignon, administrat de Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse. Raportul rezultat, datat
         27 noiembrie 2000, pusese în evidență deficiențe în contabilitatea acestui Info‑Point Europe. Acest raport fusese transmis
         la 12 decembrie 2000 directorului general al DG Educație și Cultură, care îl trimisese, la 8 februarie 2001, șefului serviciului
         „Presă și comunicare” (devenit ulterior DG Presă și Comunicare), în cadrul transferului anumitor activități ale respectivei
         direcții generale spre serviciul „Presă și comunicare”. Acest raport fusese transmis și Reprezentanței Comisiei la Paris.

      20      Ca urmare a unei plângeri privind funcționarea Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse, o verificare suplimentară fusese
         efectuată în cadrul auditului sus‑menționat. În cadrul acestei verificări, a fost redactată o notă din 6 decembrie 2000, care
         concluziona în sensul existenței unui risc de proiecte fictive. Existența proiectelor fictive fusese confirmată ulterior prin
         investigația externă a OLAF IO/2001/4086 privind respectiva Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse. Nota de verificare
         suplimentară sus‑menționată nu fusese transmisă Reprezentanței Comisiei la Paris de către serviciul „Presă și comunicare”,
         aflat la Bruxelles. Întrebat de Tribunal în cursul ședinței cu privire la motivele care justificau omisiunea comunicării acestei
         note, reprezentantul Comisiei a răspuns că nu era „în măsură să […] furnizeze un răspuns precis cu privire la acest aspect
         [și că trebuia] considerat că aceasta [a fost] cel mult o scăpare administrativă”.

      21      Prin nota din 21 martie 2001, semnată de directorul general al DG Educație și Cultură, domnul V., și de șeful serviciului
         „Presă și comunicare”, domnul F., aceștia transmiseseră OLAF raportul de audit din 27 noiembrie 2000, precum și nota de verificare
         din 6 decembrie 2000, în aplicarea articolului 2 al doilea paragraf din Decizia 1999/396. În această notă, semnatarii arătau
         în special că, în paralel cu informațiile pe care le transmiteau directorului general al OLAF, șeful Reprezentanței Comisiei
         în Franța, precum și șeful unității care se ocupa de Maisons de l’Europe și de Info‑Points Europe fuseseră invitați să „raporteze”
         cu privire la elementele de care ar fi putut avea cunoștință și care ar fi putut clarifica speța. Reclamantul afirmă că nu
         ar fi primit niciodată o astfel de invitație.

      22      La începutul lunii noiembrie 2002, directorul general al DG Presă și Comunicare, domnul F., a primit din partea unor funcționari
         din direcția sa generală, care au dorit să își păstreze anonimatul, dar pe care a declarat că îi cunoaște bine, denunțuri
         precise și circumstanțiate ale unor nereguli referitoare în special la relațiile existente între reclamant și președintele
         Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse, la atribuirea unor subvenții pentru proiecte fictive în cadrul acestei Maison
         de l’Europe, la administrarea grupului de interese economice Sources d’Europe și la fapte de favoritism în cadrul unor cereri
         de ofertă. În aplicarea articolului 2 al doilea paragraf din Decizia 1999/396, directorul general al DG Presă și Comunicare
         a informat atunci OLAF cu privire la faptele pe care le cunoscuse printr‑o notă din 6 noiembrie 2002, la care erau anexate
         dovezile care îi fuseseră transmise.

      23      La 15 noiembrie 2002, OLAF a deschis o investigație internă cu privire la posibilele nereguli din cadrul DG Presă și Comunicare,
         mai precis al Reprezentanței Comisiei la Paris (investigația OF/2002/0513). Deschiderea acestei investigații a făcut obiectul
         unui comunicat de presă publicat de OLAF.

      24      Prin nota datată vineri 15 noiembrie 2002, pe care reclamantul afirmă că ar fi primit‑o prin e‑mail lunea următoare, 18 noiembrie,
         dimineața, directorul general al DG Presă și Comunicare a informat reclamantul că OLAF a deschis o investigație referitoare
         la bănuielile privind unele nereguli întemeiate pe fapte pe care Reprezentanța Comisiei la Paris le cunoscuse și i‑a solicitat
         acestuia să meargă imediat la Bruxelles pentru a‑l întâlni.

      25      Această întrevedere a avut loc la 18 noiembrie 2002 la Bruxelles.

      26      În aceeași zi de 18 noiembrie 2002, OLAF și‑a început investigațiile în birourile Reprezentanței Comisiei la Paris.

      27      Ca urmare a unei informații telefonice potrivit căreia reclamantul, după ce a revenit de la Reprezentanța Comisiei de la Paris
         la 18 noiembrie 2002, după întrevederea avută cu directorul general al DG Presă și Comunicare, ar fi întrebat personalul respectivei
         reprezentanțe cu privire la acțiunile întreprinse de OLAF în cursul zilei, directorul general al OLAF a recomandat DG Presă
         și Comunicare să îi interzică reclamantului, precum și adjunctului acestuia accesul la birourile reprezentanței pe toată durata
         investigației, pentru a asigura buna desfășurare a acesteia. Reclamantul contestă totuși că ar fi revenit la reprezentanță
         la 18 noiembrie 2002 și că ar fi încercat să pună întrebări personalului și afirmă că s‑a întors acolo abia a doua zi dimineață.

      28      La 19 noiembrie 2002, directorul general al DG Presă și Comunicare, acționând în calitate de AIPN, a decis, începând chiar
         din respectiva zi, să modifice repartizarea reclamantului, în interesul serviciului, și să îl repartizeze în calitate de „[c]onsilier
         al [d]irectorului [g]eneral al DG [Presă și Comunicare] la Bruxelles”.

      29      Această decizie a fost comunicată reclamantului prin nota datată 19 noiembrie 2002, aceeași zi, și provenită de la directorul
         general al DG Presă și Comunicare, care conținea informația potrivit căreia, „[î]n scopul de a facilita buna desfășurare a
         investigației pe care OLAF [o deschisese] cu privire la funcționarea Reprezentanței Comisiei la Paris, [acesta decisese],
         în interesul serviciului, să îl mute, începând din acea zi, la DG [Presă și Comunicare] – Bruxelles [și că] repartizarea [sa]
         precisă [urma a‑i fi] comunicată în decursul [zilelor următoare]”.

      30      Adjunctul reclamantului a fost vizat, la rândul său, de o măsură, cu aplicare imediată, de schimbare a repartizării de la
         Paris la Bruxelles.

      31      Prin nota din 20 noiembrie 2002, directorul general al DG Presă și Comunicare a informat personalul Reprezentanței Comisiei
         la Paris că respectiva reprezentanță intrase într‑o fază de investigație care se prevedea că va dura aproximativ o lună.

      32      Reclamantul și‑a manifestat obiecțiile cu privire la măsura de schimbare a repartizării care îl privea prin diferite note
         în atenția directorului general al DG Presă și Comunicare din datele de 21, de 22 și de 27 noiembrie 2002. În notele din 21
         și din 22 noiembrie 2002, acesta a propus în special să intre în concediu pe durata investigației OLAF în cadrul Reprezentanței
         Comisiei la Paris. Directorul general al DG Presă și Comunicare a răspuns reclamantului printr‑o scurtă notă din 27 noiembrie
         2002 în care a reafirmat că a decis repartizarea acestuia la alte sarcini în cadrul Direcției Generale „în scopul de a asigura
         buna desfășurare a investigației și de a evita orice situație de eventual conflict de interese”.

      33      La 21 noiembrie 2002, a avut loc o nouă întâlnire între reclamant și directorul general al DG Presă și Comunicare, în cursul
         căreia acesta din urmă l‑a informat pe reclamant că măsura de schimbare a repartizării care îl viza constituia o măsură pur
         conservatorie.

      34      Tot la 21 noiembrie 2002, Comisia a publicat un comunicat de presă potrivit căruia „[DG Presă și Comunicare] solicita[se]
         [OLAF] să analizeze posibilitatea deschiderii unei investigații referitoare la anumite bănuieli privind nereguli în administrarea
         subvențiilor alocate în Franța în cadrul politicii de informare și comunicare[;] [î]n scopul de a asigura buna desfășurare
         a acestei investigații și de a evita orice aparență de conflict de interese, s‑a decis în interesul serviciului repartizarea
         la Bruxelles a doi funcționari de la Reprezentanța Comisiei la Paris[,] decizii administrative [care] nu prejudec[au] cu nimic
         concluziile investigației”. În ziua anterioară publicării acestui comunicat de presă, directorul general al DG Presă și Comunicare
         telefonase reclamantului pentru a‑l informa în legătură cu acesta.

      35      Cu toate acestea, la 21 noiembrie 2002, domnul F., de această dată în calitate de purtător de cuvânt al Comisiei, funcție
         pe care o deținea de asemenea, a organizat conferința de presă periodică, în cursul căreia a fost întrebat de ziariști cu
         privire la investigația OLAF și repartizarea la Bruxelles a doi funcționari din cadrul Reprezentanței Comisiei la Paris. În
         răspunsurile la întrebările jurnaliștilor, acesta nu i‑a numit pe cei doi funcționari în cauză. Acesta a subliniat că nimeni
         nu făcea obiectul vreunor acuzații și că deciziile de schimbare a repartizării într‑un alt serviciu din cadrul aceleiași direcții
         generale fuseseră luate în scopul de a evita orice conflict de interese și de a asigura buna desfășurare a investigației.
         În cursul acestei conferințe de presă, respectivul jurnalist l‑a întrebat în special dacă poate „spune dacă responsabilul
         biroului din Paris [era] responsabil pentru toate cheltuielile efectuate în Franța și, în speță, pentru Maison de l’Europe
         [d’]Avignon [et de Vaucluse] deoarece se p[ărea] că [aceasta era] chestiunea în cauză[,] [întrebându‑l, de asemenea, dacă
         acesta era sau nu] responsabil de administrarea acestei Maison de l’Europe […]”, întrebare la care purtătorul de cuvânt al
         Comisiei a răspuns, între altele, că „[era] mai complicat[,] [că] administrarea acelor subvenții [era] de competența mai multor
         intervenienți; [că] exist[a] o Federație Internațională a Maisons de l’Europe la Bruxelles; [că] exist[au] evident birouri[le]
         [Comisiei] în diferitele țări avute în vedere […]”.

      36      La 23 noiembrie 2002, ziarul Le Monde a consacrat un articol investigației OLAF și schimbării repartizării celor doi funcționari în care erau citate numele reclamantului
         și al adjunctului acestuia.

      37      Prin nota din 28 noiembrie 2002, directorul general al DG Presă și Comunicare a precizat reclamantului în ce consta misiunea
         acestuia de „[c]onsilier pe lângă directorul general al DG [Presă și Comunicare] la Bruxelles”. Acesta i‑a confirmat și că
         repartizarea acestuia la Bruxelles avea caracter conservatoriu și era destinată a asigura buna desfășurare a investigației
         și a evita orice situație de conflict eventual de interese.

      38      La 20 decembrie 2002, purtătorul de cuvânt al Comisiei, director general al DG Presă și Comunicare, a susținut o conferință
         de presă în cursul căreia a anunțat că nimic nu se mai opunea ridicării măsurii conservatorii care îi privea pe cei doi funcționari
         și că urma să discute în perioada următoare cu aceștia din urmă despre modalitățile de monitorizare a ridicării acestei măsuri.

      39      Presa franceză a relatat ridicarea măsurilor conservatorii care îi priveau pe cei doi funcționari prin articolele publicate
         în ziarele Le Monde (22 și 23 decembrie 2002), Le Figaro (21 și 22 decembrie 2002) și Libération (21 și 22 decembrie 2002).

      40      La 6 ianuarie 2003, a avut loc o nouă întrevedere între reclamant și directorul general al DG Presă și Comunicare, în cursul
         căreia s‑a discutat reintegrarea reclamantului în funcția sa de șef al Reprezentanței Comisiei la Paris.

      41      La 16 ianuarie 2003, reclamantul a fost ascultat de către investigatorii OLAF, conform articolului 4 primul paragraf din Decizia
         1999/396.

      42      Prin decizia datată 21 ianuarie 2003, cu efect retroactiv din 19 decembrie 2002, AIPN l‑a repartizat pe reclamant din nou
         în funcția anterioară, în calitate de șef al Reprezentanței Comisiei la Paris. Reclamantul afirmă că nu a primit această decizie
         decât la 12 februarie 2003. Totuși, acesta nu și‑a reluat niciodată efectiv munca la respectiva reprezentanță a Comisiei la
         Paris din motive de sănătate.

      43      Reintegrarea celor doi funcționari în funcțiile lor la Paris a făcut obiectul unei interpelări din partea doamnei deputat
         Flesch, adresată Comisiei (întrebarea scrisă E-0036/03) la 21 ianuarie 2003. La 5 martie 2003, domnul Prodi, președintele
         Comisiei, a răspuns la această întrebare în numele acestei instituții, exprimându-și regretul că media a dezvăluit numele
         persoanelor interesate.

      44      În aceeași zi, 5 martie 2003, directorul general al DG Presă și Comunicare l‑a informat pe reclamant că anumite posturi de
         șef al Reprezentanței Comisiei, între care cel al reprezentanței în Franța, urmau să facă în curând obiectul unui anunț pentru
         ocuparea unui post vacant.

      45      La 6 mai 2003, OLAF a redactat raportul final al investigației. Concluziile acestuia înlătură bănuielile față de reclamant
         în ceea ce privește susținerile care au condus la deschiderea investigației și precizează că o notă importantă de verificare
         suplimentară, datată 6 decembrie 2000, al cărei cuprins ar fi permis reclamantului și adjunctului acestuia să formuleze opinii
         mai critice cu privire la funcționarea Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse, nu fusese niciodată transmisă Reprezentanței
         Comisiei la Paris de către serviciile DG Presă și Comunicare. Potrivit raportului OLAF, „[f]aptul că [s]ediul nu a transmis
         [r]eprezentanței nota de verificare suplimentară din 6 decembrie 2000 a contribuit, așadar, indirect la creșterea bănuielilor
         OLAF față [de reclamant și de adjunctul acestuia]”.

      46      În cadrul unei conferințe de presă din 17 iunie 2003, ca urmare a unei întrebări adresate de un jurnalist, noul purtător de
         cuvânt al Comisiei, domnul K., și‑a exprimat întreaga simpatie, precum și pe cea a instituției, față de reclamant.

      47      Într‑un articol din 23 octombrie 2003, ziarul La Tribune a făcut referire la „trista «problemă» a biroului Comisiei de la Paris, care a condus la lăsarea direcției sale pradă mass‑mediei
         înainte ca […] OLAF să concluzioneze discret în sensul lipsei de fundament a acuzațiilor formulate”.

      48      La 22 martie 2004, comisia privind invaliditatea a constatat că reclamantul era afectat de o invaliditate permanentă considerată
         totală care îl punea în imposibilitatea de a-și exercita atribuțiile. Comisia pentru invaliditate nu s‑a pronunțat cu privire
         la eventuala origine profesională a acestei invalidități, considerând că este preferabil să se aștepte încheierea procedurii
         introduse în temeiul articolului 73 din statut. Reclamantul a dobândit dreptul la pensia de invaliditate în temeiul articolului
         53 din statut începând de la 1 mai 2004.

      49      Prin scrisoarea din 10 decembrie 2004, reclamantul a introdus o cerere de recunoaștere a caracterului profesional al bolii
         sale, în temeiul articolului 73 din statut.

      50      Anterior, prin scrisoarea din 2 martie 2004, completată printr‑o scrisoare din 17 iunie anul următor, reclamantul introdusese
         la AIPN o cerere de reparare a prejudiciului pe care pretinde că l‑a suferit cu ocazia și în cursul investigației OLAF, în
         temeiul articolului 90 alineatul (1) din statut.

      51      Această cerere a fost respinsă prin decizia AIPN din 8 iulie 2004.

      52      La 22 septembrie 2004, reclamantul formulase o reclamație împotriva acestei decizii în temeiul articolului 90 alineatul (2)
         primul paragraf din statut. Reclamația a fost primită de Comisie la 19 octombrie 2004.

      53      AIPN a respins reclamația reclamantului prin decizia din 21 februarie 2005.

       Procedura și concluziile părților
      54      Inițial, prezenta acțiune a fost înregistrată la grefa Tribunalului de Primă Instanță sub numărul T‑169/05.

      55      Prin Ordonanța din 15 decembrie 2005, Tribunalul de Primă Instanță, în aplicarea articolului 3 alineatul (3) din Decizia 2004/752/CE,
         Euratom a Consiliului din 2 noiembrie 2004 de instituire a Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (JO L 333, p. 7),
         a trimis cauza de față la Tribunal. Acțiunea a fost înregistrată la grefa acestuia din urmă sub numărul F‑23/05.

      56      În cadrul măsurilor de organizare a procedurii, prin scrisorile din 22 martie și din 7 iunie 2006, Tribunalul a solicitat
         Comisiei prezentarea anumitor documente, în special a raportului OLAF din 6 mai 2003. Aceasta a răspuns cererii Tribunalului
         în termenele stabilite. Prin scrisoarea din 22 martie 2006, Tribunalul a solicitat reclamantului să îl informeze cu privire
         la eventuala finalizare a procedurii introduse în temeiul articolului 73 din statut.

      57      Prin scrisoarea primită la grefa Tribunalului la 25 septembrie 2006 prin fax, reclamantul a transmis Tribunalului o scrisoare
         pe care o trimisese Comisiei la 18 august 2006 și prin care acesta declara renunțarea la cererea prin care se urmărea recunoașterea
         caracterului profesional al bolii sale.

      58      Tribunalul a decis că trebuie acceptat, cu titlu excepțional, adăugarea la dosar a acestui înscris primit după terminarea
         procedurii orale, în măsura în care, pe de o parte, se raporta la o împrejurare intervenită ulterior în cursul ședinței și,
         pe de altă parte, putea avea incidență asupra soluției litigiului.

      59      Considerând că este util, în conformitate cu principiul contradictorialității, să se acorde Comisiei posibilitatea de a-și
         prezenta observațiile cu privire la respectivul înscris, Tribunalul a dispus redeschiderea procedurii orale, prin Ordonanța
         din 17 octombrie 2006, în aplicarea articolului 62 din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, aplicabil
         mutatis mutandis Tribunalului, în temeiul articolului 3 alineatul (4) din Decizia 2004/752, până la intrarea în vigoare a regulamentului de
         procedură al acestuia din urmă.

      60      Comisia a transmis observațiile privind respectivul înscris la grefa Tribunalului la 10 noiembrie 2006, prin fax (observațiile
         în original fiind depuse la 13 noiembrie 2006).

      61      Prin scrisoarea din 16 noiembrie 2006, Tribunalul a solicitat reclamantului să își formuleze eventualele observații cu privire
         la această ultimă scrisoare a Comisiei.

      62      Reclamantul a transmis observațiile sale la grefa Tribunalului la 29 noiembrie 2006 prin fax (observațiile în original fiind
         depuse la 4 decembrie 2006).

      63      Prin scrisoarea Tribunalului din 11 decembrie 2006, părțile au fost informate în legătură cu terminarea procedurii orale.

      64      Reclamantul a solicitat Tribunalului:

      –        anularea deciziei din 21 februarie 2005 de respingere a reclamației sale din 22 septembrie 2004;
      –        constatarea faptului că respectivele greșeli ale Comisiei au condus la un prejudiciu cert și evaluabil și a existenței unui
         raport de cauzalitate între aceste greșeli și respectivul prejudiciu;

      –        declararea legitimității reparării financiare a prejudiciului pe care l‑a suferit;
      –        stabilirea prejudiciului material suferit la suma de 264 000 de euro și a prejudiciului moral la suma de 500 000 de euro;
      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      65       Comisia a solicitat Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        pronunțarea în conformitate cu legea cu privire la cheltuielile de judecată.
       În drept
      A –  Cu privire la admisibilitate
      66      Comisia invocă trei excepții de inadmisibilitate, întemeiate pe lipsa unei proceduri precontencioase legale, pe lipsa interesului
         de a acționa și, respectiv, pe caracterul prematur al acțiunii.

      1.     Cu privire la lipsa unei proceduri precontencioase legale
      a)     Argumentele părților
      67      Comisia își exprimă îndoiala cu privire la admisibilitatea acțiunii, pentru motivul că reclamantul ar susține existența unui
         prejudiciu rezultat din decizia de schimbare a repartizării din 19 noiembrie 2002, care nu ar fi fost contestată potrivit
         procedurii prevăzute la articolele 90 și 91 din statut.

      68      Reclamantul răspunde că solicitarea sa de reparare a prejudiciului nu s‑ar întemeia numai pe contestarea acestei decizii,
         ci ar formula diverse motive referitoare la greșelile săvârșite de Comisie, în special cu ocazia difuzării comunicatului său
         de presă din 21 noiembrie 2002, cu ocazia declarațiilor purtătorului de cuvânt al acesteia în cursul conferinței de presă
         din aceeași zi și cu ocazia transmiterii documentelor către OLAF. Prezenta acțiune în răspundere, care ar trebui luată în
         considerare în ansamblul său, ar fi, așadar, admisibilă.

      b)     Aprecierea Tribunalului
      69      Potrivit unei jurisprudențe constante, în sistemul căilor de atac instituit prin articolele 90 și 91 din statut, o acțiune
         în despăgubire, care constituie o cale de drept autonomă în raport cu acțiunea în anulare, nu este admisibilă decât dacă a
         fost precedată de o procedură precontencioasă în conformitate cu dispozițiile statutare. Această procedură diferă după cum
         daunele a căror reparare se solicită rezultă dintr‑un act care lezează în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut sau
         dintr‑o conduită a administrației lipsită de caracter decizional. În primul caz, îi revine persoanei interesate să sesizeze
         AIPN, în termenele stabilite, cu o reclamație îndreptată împotriva actului în cauză. În al doilea caz, în schimb, procedura
         administrativă trebuie să înceapă cu introducerea unei cereri în sensul articolului 90 alineatul (1) din statut, prin care
         se urmărește obținerea unei despăgubiri. Numai respingerea explicită sau implicită a acestei cereri constituie o decizie care
         lezează, împotriva căreia poate fi adresată o reclamație și numai după respingerea explicită sau implicită a acestei reclamații
         poate fi formulată o acțiune în despăgubire la Tribunal (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 25 septembrie 1991,
         Marcato/Comisia, T‑5/90, Rec., p. II‑731, punctele 49 și 50, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 28 iunie 1996,
         Y/Curtea de Justiție, T‑500/93, RecFP, p. I‑A‑335 și II‑977, punctele 64 și 66).

      70      În speță, înaintea sesizării Tribunalului cu prezenta acțiune, reclamantul a formulat o cerere de despăgubiri în temeiul articolului
         90 alineatul (1) din statut, pe care a introdus‑o la 2 martie 2004, apoi a prezentat o reclamație în temeiul articolului 90
         alineatul (2) primul paragraf din statut, introdusă la 22 septembrie 2004 și îndreptată împotriva deciziei din 8 iulie 2004
         de respingere a cererii sale de despăgubiri. Reclamantul a introdus, așadar, acțiunea la Tribunal ulterior procedurii precontencioase
         aplicabile unei cereri de reparare a unui prejudiciu rezultat din conduita administrației lipsită de caracter decizional.

      71      Pentru a determina dacă procedura precontencioasă a fost legală, trebuie analizat, așadar, dacă prejudiciul a cărui reparare
         se solicită rezultă în special din conduita administrației lipsită de caracter decizional.

      72      În prezenta acțiune, reclamantul critică deferite acte ale administrației care ar fi la originea prejudiciului acestuia, și
         anume, pe de o parte, decizia de schimbare a repartizării luată de AIPN la 19 noiembrie 2002, pe de altă parte, comunicatul
         de presă al Comisiei din 21 noiembrie 2002 și declarațiile purtătorului de cuvânt al acesteia în cadrul conferinței de presă
         din aceeași zi și, în cele din urmă, comunicarea către OLAF a directorului general al DG Presă și Comunicare referitoare la
         dovezi care lasă să se prezume existența unor nereguli săvârșite în cadrul Reprezentanței Comisiei la Paris. Prin criticile
         sale îndreptate împotriva comunicatului de presă al Comisiei din 21 noiembrie 2002 și împotriva declarațiilor purtătorului
         de cuvânt al acesteia din cadrul conferinței de presă din aceeași zi, precum și prin criticile îndreptate împotriva comunicării
         sus‑menționate a unor dovezi către OLAF, în sprijinul acțiunii sale, reclamantul contestă în special conduita administrației
         lipsită de caracter decizional.

      73      Rezultă din cele de mai sus că excepția de inadmisibilitate întemeiată pe lipsa unei proceduri precontencioase legale nu ar
         putea fi admisă.

      2.     Cu privire la lipsa interesului de a acționa
      a)     Argumentele părților
      74      Comisia își exprimă îndoielile cu privire la existența unui interes de a acționa al reclamantului, arătând că, în momentul
         introducerii acțiunii, decizia de schimbare a repartizării din 19 noiembrie 2002 ar fi fost revocată de mai mult de un an.

      75      Reclamantul nu ia poziție cu privire la această excepție de inadmisibilitate, ci solicită în mod general Tribunalului să nu
         admită obiecțiile Comisiei privind procedura.

      b)     Aprecierea Tribunalului
      76      Trebuie să se constate că este inexactă afirmația pe care se întemeiază argumentația Comisiei, potrivit căreia decizia de
         schimbare a repartizării din 19 noiembrie 2002 ar fi fost „revocată” de mai mult de un an la data introducerii prezentei acțiuni.
         Într‑adevăr, decizia din 21 ianuarie 2003 care îl repartiza din nou pe reclamant în funcția sa anterioară de șef al Reprezentanței
         Comisiei la Paris, cu efect retroactiv de la 19 decembrie 2002, nu s‑a substituit deciziei de schimbare a repartizării din
         19 noiembrie 2002, care și‑a produs efectele între 19 noiembrie și 19 decembrie 2002.

      77      De altfel, interesul de a acționa al reclamantului nu ar putea fi analizat numai în raport cu motivul referitor la decizia
         de schimbare a repartizării din 19 noiembrie 2002, ci trebuie analizat și în raport cu concluziile privind răspunderea formulate
         de reclamant.

      78      Prin urmare, excepția de inadmisibilitate întemeiată pe lipsa interesului de a acționa a reclamantului trebuie respinsă.

      3.     Cu privire la caracterul prematur al acțiunii
      a)     Argumentele părților
      79      În memoriul său în apărare, Comisia a arătat că prejudiciul reclamantului ar trebui apreciat ținându‑se cont de prestațiile
         primite în temeiul articolului 73 din statut, în conformitate cu argumentația formulată în Hotărârea Tribunalului de Primă
         Instanță din 14 mai 1998, Lucaccioni/Comisia (T‑165/95, RecFP, p. I‑A‑203 și II‑627). Comisia deduce din aceasta că, în măsura
         în care procedura declanșată de reclamant în temeiul acestei dispoziții era încă în curs, Tribunalul nu ar putea aprecia prejudiciul
         suferit de acesta și că, în consecință, acțiunea ar fi prematură. În cursul ședinței, Comisia a revenit asupra acestui argument,
         considerând că, ținându‑se seama de faptul că procedura introdusă în temeiul articolului 73 din statut putea dura mai mulți
         ani, declararea acțiunii ca prematură ar putea crea dificultăți pentru justițiabil, în anumite ipoteze, cu privire la respectarea
         termenului de cinci ani în care trebuie introdusă o acțiune în răspundere.

      80      În memoriul său în replică, reclamantul a răspuns că o cerere de recunoaștere a caracterului profesional al bolii sale, introdusă
         în temeiul articolului 73 din statut, nu i‑ar interzice să își exercite dreptul la repararea prejudiciului moral pe care l‑ar
         fi suferit. În cursul ședinței, reclamantul și‑a modificat poziția cu privire la acest aspect și a solicitat să se ia cunoștință
         de faptul că este dispus să renunțe la cererea formulată în temeiul respectivului articol 73 din statut. Într‑adevăr, a insistat
         asupra faptului că dorește ca Tribunalul să se pronunțe cât mai repede posibil asupra litigiului în întregime și în special
         să constate greșelile Comisiei aflate la originea prejudiciului său, constatare care ar fi unica măsură de natură să îi restituie
         onoarea și reputația și să pună capăt lungii incertitudini în care s‑ar găsi de la producerea faptelor în litigiu. Prin scrisoarea
         primită la grefa Tribunalului la 25 septembrie 2006 prin fax, reclamantul a informat Tribunalul că renunță la cererea introdusă
         în temeiul articolului 73 din statut.

      b)     Aprecierea Tribunalului
      81      Întrucât, în cursul ședinței, Comisia a retras excepția de inadmisibilitate întemeiată pe caracterul prematur al acțiunii,
         Tribunalul constată că nu mai este necesar să se pronunțe cu privire la aceasta.

      82      În consecință, acțiunea trebuie declarată admisibilă.

      B –  Cu privire la cererea de suspendare a procedurii
      1.     Argumentele părților
      83      În memoriul său în apărare, Comisia a considerat că prejudiciul invocat de reclamant ar fi trebuit apreciat cu luarea în considerare
         a prestațiilor primite în temeiul articolului 73 din statut. Or, întrucât procedura declanșată în temeiul acestei dispoziții
         era în curs în momentul în care Comisia a prezentat respectivul memoriu în apărare, aceasta a susținut că Tribunalul nu ar
         putea aprecia prejudiciul. Această instituție a concluzionat că procedura în fața Tribunalului ar fi trebuit cel puțin să
         fie suspendată în așteptarea finalizării procedurii întemeiate pe articolul 73 din statut și că, la finalizarea acesteia,
         ar fi trebuit să i se solicite reclamantului să își prezinte observațiile referitoare la consecințele care trebuie deduse
         din decizia AIPN privind caracterul profesional al bolii sale.

      84      În memoriul său în replică, reclamantul a replicat că o cerere de recunoaștere a caracterului profesional al bolii sale, introdusă
         în temeiul articolului 73 din statut, nu i‑ar interzice exercitarea unui drept la repararea prejudiciului moral pe care l‑ar
         fi suferit și s‑a opus unei astfel de suspendări a procedurii, pe care a calificat‑o drept manevră dilatorie a Comisiei. În
         cursul ședinței, a solicitat să se ia cunoștință de faptul că este dispus să renunțe la această cerere. Prin scrisoarea primită
         la grefa Tribunalului la 25 septembrie 2006 prin fax, a informat Tribunalul în legătură cu renunțarea sa la respectiva cerere.

      2.     Aprecierea Tribunalului
      85      Întrucât reclamantul a renunțat la cererea introdusă în temeiul articolului 73 din statut, cererea formulată de Comisie și
         prin care se urmărea suspendarea procedurii a devenit lipsită de obiect.

      86      În consecință, nu este necesar ca Tribunalul să se pronunțe cu privire la respectiva cerere de suspendare a procedurii.

      87      În orice caz, trebuie constatat că dacă, în lipsa renunțării din partea reclamantului la cererea formulată în temeiul articolului
         73 din statut, Tribunalul ar fi trebuit să se pronunțe cu privire la cererea de suspendare a procedurii formulate de Comisie,
         Tribunalul nu ar fi putut admite această cerere. Într‑adevăr, reclamantul s‑a opus respectivei cereri de suspendare. Or, articolul
         77 litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță nu prevede decât unica ipoteză a suspendării
         procedurii la cererea comună a părților.

      C –  Cu privire la fond
      88      Potrivit unei jurisprudențe constante, răspunderea Comunității presupune reunirea unei serii de condiții referitoare la nelegalitatea
         conduitei imputate instituțiilor, la caracterul real al prejudiciului și la existența unui raport de cauzalitate între conduita
         respectivă și prejudiciul invocat (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 9 februarie 1994, Latham/Comisia, T‑82/91,
         RecFP, p. I‑A‑15 și II‑61, punctul 72, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 21 februarie 1995, Moat/Comisia, T‑506/93,
         RecFP, p. I‑A‑43 și II‑147, punctul 46).

      89      Trebuie determinat mai întâi, prin analizarea diferitelor motive ridicate de reclamant potrivit ordinii cronologice a faptelor
         la care sunt raportate, dacă a fost săvârșită o nelegalitate de către Comisie de natură a‑i angaja răspunderea.

      1.     Cu privire la greșelile imputate Comisiei
      a)      Cu privire la cel de al treilea motiv, întemeiat pe inconsistența acuzațiilor formulate împotriva reclamantului și pe greșelile
         săvârșite de superiorii ierarhici ai acestuia

       Argumentele părților
      90      În cadrul celui de al treilea motiv, reclamantul susține că directorul general al DG Presă și Comunicare ar fi săvârșit o
         greșeală extrem de gravă prin transmiterea către OLAF a unui „dosar de acuzare” împotriva Reprezentanței Comisiei la Paris,
         deși nu ar fi fost îndeplinite condițiile de aplicare a articolului 2 al doilea paragraf din Decizia 1999/396.

      91      Potrivit reclamantului, directorul general al DG Presă și Comunicare nu ar fi avut la dispoziție dovezi suficiente pentru
         a informa OLAF în aplicarea dispoziției sus‑menționate. Reclamantul arată că aceasta ar impune o cerință de materialitate
         în scopul de a evita formularea de acuzații nefondate și eronate față de funcționarii care nu ar fi implicați direct sau care
         ar fi implicați numai indirect în cazuri de fraudă.

      92      Reclamantul susține, în plus, că DG Presă și Comunicare ar fi transmis, pe de o parte, către OLAF informații eronate privind
         răspunderea Reprezentanței Comisiei la Paris în monitorizarea neregulilor prezumate din cadrul Info‑Point Europe d’Avignon
         și, pe de altă parte, ar fi ascuns, cu intenție sau din neglijență, documente care ar fi fost utilizate împotriva sa. În condițiile
         în care susținerile formulate de DG Presă și Comunicare ar fi fost adresate OLAF, acestea ar fi avut caracter calomnios și
         defăimător.

      93      Comisia consideră că decizia sa de a informa OLAF în legătură cu neregulile prezumate în cadrul Info‑Point Europe d’Avignon
         era legitimă și necesară. Comisia subliniază că această decizie trebuie apreciată în raport cu data la care a fost luată și
         că nu poate fi criticată în lumina rezultatului final al investigației.

      94      Comisia susține că articolul 2 al doilea paragraf din Decizia 1999/396 nu ar impune ca secretarul general, directorii generali
         și șefii de servicii din cadrul Comisiei să se pronunțe cu privire la pertinența sau la caracterul probant al dovezilor de
         care au cunoștință înainte de a la transmite către OLAF, ci, dimpotrivă, această dispoziție creează pentru ei o obligație
         absolută. În cadrul aplicării acestei dispoziții, singura ipoteză în care ar fi fost posibil să se aibă în vedere o greșeală
         de serviciu care putea justifica o reparare a prejudiciului ar fi cea în care o instituție ar avea intenția de a produce un
         prejudiciu unui funcționar sau unui agent. Or, Comisia consideră că reclamantul nu a făcut în niciun moment dovada unei astfel
         de intenții de a produce prejudicii și contestă în mod oficial existența unei astfel de intenții.

       Aprecierea Tribunalului
      95      Aprecierea celui de al treilea motiv care privește conduita Comisiei aflată la originea sesizării OLAF trimite la o dublă
         întrebare. Pe de o parte, trebuie determinat dacă directorul general al DG Presă și Comunicare a săvârșit o greșeală de serviciu
         atunci când a comunicat OLAF, prin nota din 6 noiembrie 2002, dovezile despre care avea cunoștință. Pe de altă parte, trebuie
         analizat dacă anumite disfuncționalități invocate din sistemul de comunicare internă al Comisiei, care au contribuit la sesizarea
         OLAF și la deschiderea investigației, pot constitui o greșeală de serviciu de natură a angaja răspunderea instituției. Într‑adevăr,
         răspunderea extracontractuală a Comunității poate fi angajată nu numai ca urmare a acțiunilor agenților acesteia, spre exemplu
         ale unui director general, ci și ca urmare a organizării insuficiente a serviciilor acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Curții din 17 decembrie 1959, F.E.R.A.M./Înalta Autoritate, 23/59, Rec., p. 501, 517).

      –       Cu privire la informarea OLAF
      96      Teza reclamantului și a Comisiei sunt divergente cu privire la întinderea puterii de apreciere de care dispun secretarul general,
         directorii generali și șefii de servicii din cadrul Comisiei, avuți în vedere la articolul 2 primul paragraf din Decizia 1999/396.
         Într‑adevăr, potrivit reclamantului, aceste autorități trebuie să dispună de elemente materiale suficiente pentru a informa
         OLAF. În lipsa acestora, se poate angaja răspunderea instituției pentru greșeală de serviciu. Comisia, în schimb, susține
         că obligația de a informa OLAF ar fi o obligație absolută și că singura ipoteză în care ar fi posibil să se aibă în vedere
         o greșeală de serviciu care poate justifica repararea prejudiciului ar fi aceea în care instituția ar avea intenția de a produce
         un prejudiciu unui funcționar.

      97      Trebuie, așadar, cu titlu prealabil, să se determine întinderea puterii de apreciere de care dispun secretarul general, directorii
         generali și șefii de servicii din cadrul Comisiei, avuți în vedere la articolul 2 al doilea paragraf din Decizia 1999/396.

      98      Redactarea imperativă a articolului 2 al doilea paragraf din Decizia 1999/396, care face trimitere cu privire la acest aspect
         la primul paragraf al aceluiași articol, arată că secretarul general, directorii generali și șefii de servicii din cadrul
         Comisiei au obligația de a informa OLAF fără întârziere, de îndată ce au cunoștință despre „dovezi care conduc la prezumția
         existenței unor posibile cazuri de fraudă, de corupție sau de orice altă activitate ilegală care afectează interesele Comunităților
         sau de situații grave, legate de îndeplinirea atribuțiilor profesionale, care ar putea constitui încălcări ale obligațiilor
         funcționarilor sau ale agenților Comunităților ce ar putea atrage proceduri disciplinare sau, dacă este cazul, proceduri penale
         […]”. Totuși, folosirea termenului „prezumție” de către legiuitor presupune în mod necesar faptul că autoritățile avute în
         vedere în respectiva dispoziție realizează o apreciere minimă privind pertinența dovezilor despre care au cunoștință în raport
         cu o posibilă neregulă și le conferă, în consecință, o anumită putere de apreciere.

      99      Pentru ca Tribunalul să se pronunțe cu privire la răspunderea extracontractuală a Comunității, trebuie determinat dacă, prin
         comunicarea către OLAF, prin nota din 6 noiembrie 2002, a dovezilor despre care avea cunoștință și care permiteau să se prezume
         nereguli cum sunt cele avute în vedere la articolul 2 primul paragraf din Decizia 1999/396, directorul general al DG Presă
         și Comunicare a încălcat în mod vădit și grav limitele care se impuneau acestei puteri de apreciere (a se vedea, prin analogie,
         Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 6 aprilie 2006, Camós Grau/Comisia, T‑309/03, nepublicată încă în Recueil, punctul
         104).

      100    În speță, trebuie să se constate că existau în acel moment o serie de elemente care justificau sesizarea OLAF de către directorul
         general al DG Presă și Comunicare cu informațiile despre care avea cunoștință.

      101    Pe de o parte, raportul de audit din 27 noiembrie 2000 și nota de verificare suplimentară din 6 decembrie 2000 puneau în evidență
         existența unui risc de proiecte fictive în cadrul Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse.

      102    Pe de altă parte, relațiile profesionale existente între reclamant și președintele Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse,
         domnul P., bănuit a se afla la originea fraudelor observate în cadrul administrării acestei Maison de l’Europe, meritau analizate
         în detaliu; în această privință, trebuie arătată reacția echivocă a reclamantului față de avertismentele provenite de la Reprezentanța
         Comisiei de la Marsilia și în particular față de afirmațiile pe care le‑a formulat, potrivit cărora Maison de l’Europe d’Avignon
         et de Vaucluse ar fi „cunoscută pentru profesionalism”, ar avea „o aură incontestabilă în regiune și [ar fi] capabilă să ducă
         la bun sfârșit proiecte importante, primind în trecut mai mulți membri ai Comisiei” (a se vedea nota în atenția domnului C.
         din 4 martie 2002, semnată de reclamant, și nota în atenția domnului C., din 19 aprilie 2002, nesemnată, pe hârtie cu antetul
         Reprezentanței Comisiei în Franța, ambele prezentate de Comisie la cererea Tribunalului în cadrul măsurilor de organizare
         a procedurii).

      103    În cele din urmă, directorul general al DG Presă și Comunicare primise din partea funcționarilor din serviciile sale care
         au dorit să își păstreze anonimatul, dar pe care a declarat că îi cunoaște bine, denunțuri precise și circumstanțiate privind
         nereguli referitoare în special la relațiile existente între reclamant și președintele Maison de l’Europe d’Avignon et de
         Vaucluse, atribuirea de subvenții pentru proiecte fictive în cadrul acestei Maison de l’Europe, administrarea grupului de
         interes economic Sources d’Europe și fapte de favoritism în cadrul unor cereri de ofertă.

      104    Ținând seama de toate aceste împrejurări, directorul general al DG Presă și Comunicare putea considera în mod rezonabil că
         avea obligația de a informa OLAF fără întârziere cu privire la dovezile despre care avea cunoștință, pentru ca acesta din
         urmă să procedeze la o investigație care ar putea permite verificarea temeiniciei susținerilor privind frauda.

      105    Așadar, directorul general al DG Presă și Comunicare nu a încălcat limitele impuse puterii sale de apreciere atunci când a
         comunicat OLAF, prin nota din 6 noiembrie 2002, dovezile despre care avea cunoștință, care permiteau să se prezume existența
         unor nereguli cum sunt cele avute în vedere la articolul 2 primul paragraf din Decizia 1999/396.

      –       Cu privire la disfuncționalitățile observate în sistemul de comunicare internă al Comisiei
      106    Raportul OLAF a pus în evidență disfuncționalități în sistemul de comunicare internă al Comisiei, care este posibil să fi
         avut consecințe nefavorabile pentru reclamant.

      107    Într‑adevăr, o notă din 6 decembrie 2000 privind verificări efectuate suplimentar față de raportul de audit din 27 noiembrie
         2000 și în care se menționa existența unui risc de proiecte fictive în cadrul Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
         nu a fost transmisă Reprezentanței Comisiei la Paris de către serviciile DG Presă și Comunicare de la Bruxelles. Potrivit
         raportului OLAF, „[f]aptul că [s]ediul nu a transmis [r]eprezentanței nota de verificare suplimentară din 6 decembrie 2000
         a contribuit, așadar, indirect la creșterea bănuielilor OLAF față [de reclamant și de adjunctul acestuia]”.

      108    În plus, directorul general al DG Educație și Cultură și șeful serviciului „Presă și comunicare”, în nota semnată împreună
         din 21 martie 2001, arătaseră că, în paralel cu informarea directorului general al OLAF prin respectiva notă, li se solicitase
         șefului Reprezentanței Comisiei în Franța și șefului unității care se ocupa de Maisons de l’Europe și de Info‑Points Europe
         să „raporteze” cu privire la elementele de care ar fi putut avea cunoștință și care ar fi putut clarifica situația. Dintr‑un
         motiv care nu a fost explicat de Comisie, o astfel de solicitare nu a fost primită niciodată de reclamant. Raportul de investigație
         final al OLAF subliniază că „în locul acestui raport comun care era așteptat de OLAF ca element complementar important în
         continuarea investigației sale externe, DG Presă și Comunicare [i‑]a transmis […] în noiembrie 2001 două note confidențiale,
         redactate și semnate de reprezentanța [Comisiei la] Paris, dar care exprimau și punctul de vedere al unității «Presă» [din
         cadrul respectivei DG]”.

      109    Totuși, chiar dacă este posibil, desigur, ca aceste disfuncționalități din sistemul intern de comunicare al Comisiei să fi
         agravat, inițial în mod nejustificat bănuielile OLAF în raport cu reclamantul, exista în acel moment o serie de alte elemente
         grave și concordante care justificau prin ele înseși deschiderea unei investigații.

      110    Pe de o parte, denunțurile explicite primite de directorul general al DG Presă și Comunicare și provenite de la anumiți funcționari
         conțineau acuzații de fraude precise și circumstanțiate. Pe de altă parte, raportul de audit din 27 noiembrie 2000 și nota
         de verificare suplimentară din 6 decembrie 2000 puneau în evidență existența unor deficiențe contabile și a unui risc de proiecte
         fictive în cadrul Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse.

      111    Disfuncționalitățile observate în sistemul intern de comunicare al Comisiei nu se află, prin urmare, într‑un raport cauză-efect
         determinant cu deschiderea investigației OLAF. Prin urmare, acestea nu pot angaja răspunderea extracontractuală a Comisiei
         pentru o greșeală de serviciu.

      112    În consecință, cel de al treilea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

      b)     Cu privire la primul motiv, întemeiat pe caracterul abuziv și nejustificat al deciziei de schimbare a repartizării la Bruxelles
       Argumentele părților
      113    În cadrul acestui motiv, reclamantul critică adoptarea, precum și modalitățile de executare a deciziei din 19 noiembrie 2002
         prin care era repartizat imediat la Bruxelles. Potrivit acestuia, Comisia ar fi săvârșit o greșeală gravă prin adoptarea acestei
         decizii, care ar fi afectată de nereguli din mai multe motive: ar fi insuficient motivată, nu ar fi luată în interesul serviciului,
         ar fi disproporționată în raport cu faptele invocate și ar constitui o sancțiune care ar încălca prezumția de nevinovăție.
         În plus, reclamantul arată lipsa de solicitudine a Comisiei față de sine cu ocazia deciziei din 21 ianuarie 2003 care îl repartiza
         la reprezentanța de la Paris. În memoriul său în replică, reclamantul a arătat și că actele de la dosar erau convergente,
         demonstrând o intenție de a produce prejudicii din partea Comisiei, drept răspuns la argumentul acesteia din urmă, potrivit
         căruia unica ipoteză în care ar fi posibil să se aibă în vedere o greșeală de serviciu care putea justifica despăgubiri ar
         fi aceea a unei intenții de a produce prejudicii, a cărei existență ar fi contestată în speță. În cursul ședinței, reclamantul
         a precizat totuși că își retrage susținerile privind o astfel de intenție, considerând însă că existase o greșeală gravă la
         adoptarea acestei măsuri de schimbare a repartizării.

      114    În primul rând, reclamantul arată că decizia de schimbare a repartizării la Bruxelles ar constitui un act care îl lezează
         și că, în consecință, ar fi trebuit motivată, conform articolului 25 al doilea paragraf din statut. Or, singura indicație
         existentă în nota din 19 noiembrie 2002 care însoțea decizia de schimbare a repartizării, potrivit căreia respectiva schimbare
         a repartizării fusese decisă în scopul de a „facilita buna desfășurare a investigației”, nu ar constitui o motivare suficientă.
         Argumentul Comisiei potrivit căruia această decizie ar fi intervenit într‑un context cunoscut de către reclamant nu ar fi
         pertinent în speță, deoarece raportul de investigație final al OLAF ar dovedi că serviciile DG Presă și Comunicare aflate
         la Bruxelles nu l‑au informat pe interesat în legătură cu anumite fapte observate la Info‑Point Europe d’Avignon.

      115    În al doilea rând, reclamantul subliniază că măsura de schimbare a repartizării care îl privea ar fi derogat în întregime
         de la regulile obișnuite de rotație și nu putea fi, așadar, asimilabilă unei simple schimbări a repartizării în interesul
         serviciului.

      116    În al treilea rând, reclamantul arată că această măsură de schimbare a repartizării ar fi disproporționată în raport cu faptele
         invocate. Acesta arată în special că propunerea pe care a formulat‑o Comisiei de a intra în concediu pe durata investigației
         OLAF ar fi fost la fel de conformă cu interesul serviciului și ar fi respectat în același timp în mai mare măsură interesele
         sale.

      117    În al patrulea rând, reclamantul cere să se observe că o măsură de schimbare a repartizării întemeiată exclusiv pe o prezumție
         de implicare într‑un caz de fraudă nu ar fi compatibilă nici cu principiul prezumției de nevinovăție, nici cu Regulamentul
         nr. 1073/1999, care prevede în considerentul (10) că investigațiile trebuie efectuate „respectând statutul […], și respectând
         în totalitate drepturile și libertățile fundamentale ale omului, în special principiul echității, dreptul persoanelor implicate
         de a-și exprima opiniile asupra faptelor care le privesc”. Reclamantul susține că schimbarea brutală a repartizării ar fi
         apărut ca o sancțiune disproporționată în raport cu faptele susținute, în măsura în care aceasta nu ar fi fost prezentată
         decât târziu ca având un caracter conservatoriu.

      118    În cele din urmă, reclamantul critică lipsa de solicitudine a Comisiei față de sine la reintrarea în funcție la Paris și la
         transmiterea raportului de investigație final al OLAF. Acesta arată că decizia care îl repartiza din nou ca șef al Reprezentanței
         Comisiei la Paris, anunțată public la 20 decembrie 2002 în cadrul unei conferințe de presă susținute de purtătorul de cuvânt
         al Comisiei, nu a fost semnată de directorul general al DG Presă și Comunicare decât la 20 ianuarie 2003. În plus, această
         schimbare a repartizării nu ar fi fost însoțită de o publicitate adecvată, în măsura în care, la respectiva conferință de
         presă, purtătorul de cuvânt al Comisiei ar fi avut grijă să sublinieze că investigația nu era finalizată, invitându‑i pe jurnaliști
         să rămână prudenți. În cele din urmă, reclamantul susține că scurta declarație de simpatie a purtătorului de cuvânt al Comisiei,
         făcută drept răspuns la o întrebare întâmplătoare a unui jurnalist, la 17 iunie 2003, nu ar putea compensa nedifuzarea unui
         comunicat de presă ca urmare a transmiterii raportului de investigație final al OLAF, care ar fi trebuit să fie acțiunea simetrică
         echitabilă a comunicatului din 21 noiembrie 2002.

      119    Comisia contestă orice greșeală și consideră că decizia de mutare a reclamantului la Bruxelles era suficient motivată, că
         a fost luată în interesul serviciului, că era proporțională în raport cu faptele susținute, că reprezenta o măsura conservatorie
         care urmărea să asigure buna desfășurare a investigației și că nu era de natură să încalce principiul prezumției de nevinovăție.

      120    Comisia arată că această decizie a fost luată în temeiul articolului 7 alineatul (1) primul paragraf din statut, în redactarea
         sa aplicabilă faptelor speței, urmărind posibilitatea ca AIPN să repartizeze, pe cale de numire sau de mutare, exclusiv în
         interesul serviciului, fiecare funcționar la un post de categoria sau de gradul său. În ceea ce privește argumentul potrivit
         căruia schimbarea repartizării reclamantului ar fi derogat în totalitate de la regulile normale de rotație, aceasta răspunde
         că situația nu se preta unei rotații obișnuite. Într‑adevăr, întrucât situația din speță era excepțională, putea impune un
         răspuns la fel de excepțional.

      121    În ceea ce privește motivul potrivit căruia măsura de schimbare a repartizării reclamantului la Bruxelles ar încălca principiul
         proporționalității, Comisia a arătat, în cursul ședinței, că nicio altă măsură nu putea fi luată în considerare în speță.
         În ceea ce privește mai precis argumentul potrivit căruia acceptarea propunerii reclamantului de a „intra în concediu fără
         plată” pe durata investigației ar fi fost o măsură la fel de conformă cu interesul serviciului, dar care ar fi respectat în
         același timp în mai mare măsură interesele persoanei în cauză, Comisia a observat în cursul ședinței că articolul 62 din statut
         interzice unui funcționar să renunțe la dreptul de a percepe remunerația aferentă gradului și treptei sale. Aceasta a adăugat,
         de asemenea, că nici încredințarea unei misiuni la Bruxelles către reclamant nu ar fi fost o soluție care să poată fi avută
         în vedere în speță. Într‑adevăr, o misiune ar fi caracterizată de o durată scurtă. Or, la momentul adoptării măsurii de schimbare
         a repartizării reclamantului la Bruxelles, nu ar fi fost posibil să se estimeze durata investigației OLAF. În plus, o misiune
         ar fi prezentat inconvenientul de a genera cheltuieli suplimentare în sarcina instituției.

      122    În ceea ce privește motivul întemeiat pe o încălcare a principiului prezumției de nevinovăție, Comisia arată că argumentația
         reclamantului ar fi neîntemeiată în fapt, în măsura în care directorul general al DG Presă și Comunicare, purtător de cuvânt
         al Comisiei, ar fi reamintit în numeroase rânduri că persoana interesată continua să beneficieze de acest principiu. Aceasta
         susține și că această argumentație ar fi neîntemeiată în drept, invocând articolul 23 din anexa IX din statut, care prevede
         posibilitatea de a suspenda un funcționar din funcție în așteptarea finalizării unei proceduri disciplinare. O astfel de suspendare
         nu ar constitui o sancțiune, ci o măsură pur conservatorie, care nu încalcă prezumția de nevinovăție. Ceea ce este posibil
         pentru o măsură de suspendare s‑ar impune a fortiori în cazul unei simple schimbări a repartizării, fără suspendare, pe timpul desfășurării unei faze scurte a unei investigații.
         Potrivit Comisiei, prezumția de nevinovăție nu ar putea împiedica adoptarea de măsuri conservatorii destinate a asigura calmul,
         obiectivitatea și eficacitatea unei investigații.

      123    Cu titlu mai general, Comisia arată și că o decizie administrativă trebuie apreciată exclusiv în funcție de împrejurările
         cunoscute la momentul faptelor. Or, la momentul faptelor în litigiu, nu ar fi existat niciun motiv pentru ca directorul general
         al DG Presă și Comunicare să nu urmeze recomandările OLAF care vizau îndepărtarea reclamantului de la Reprezentanța Comisiei
         la Paris în decursul fazei de investigație care se desfășura acolo.

       Aprecierea Tribunalului
      124    În cadrul argumentației dezvoltate cu privire la primul motiv, reclamantul invocă, în esență, trei obiecții. Primele două
         obiecții sunt îndreptate împotriva deciziei de schimbare a repartizării din 19 noiembrie 2002 și sunt întemeiate, pe de o
         parte, pe insuficienta sa motivare și, pe de altă parte, pe încălcarea interesului serviciului, a principiului proporționalității
         și a principiului respectării prezumției de nevinovăție care ar afecta respectiva decizie. În cadrul celei de a treia obiecții,
         reclamantul susține că, pe de o parte, Comisia și‑ar fi încălcat obligația de solicitudine atunci când l‑a restabilit în funcția
         anterioară la Paris și, pe de altă parte, la transmiterea raportului final de investigație al OLAF. Obiecția referitoare la
         încălcarea obligației de solicitudine cu ocazia transmiterii raportului final de investigație al OLAF va fi abordată în cadrul
         celui de al doilea motiv.

      –       Cu privire la obiecția întemeiată pe insuficienta motivare a deciziei de schimbare a repartizării la Bruxelles
      125    Îndoielile exprimate de Comisie cu privire la admisibilitatea acțiunii în răspundere în ansamblul său, pentru motivul că reclamantul
         nu ar fi contestat decizia de mutare care îl lezează pe reclamant potrivit procedurii prevăzute la articolele 90 și 91 din
         statut, trebuie interpretate ca o contestare a admisibilității obiecțiilor îndreptate împotriva respectivei decizii de schimbare
         a repartizării.

      126    Fără a aduce atingere celor de mai sus, nu este necesar în speță ca Tribunalul să se pronunțe cu privire la admisibilitatea
         obiecției întemeiate pe insuficienta motivare a respectivei decizii, în măsura în care, în orice ipoteză, respectiva obiecție
         este neîntemeiată.

      127    Într‑adevăr, potrivit unei jurisprudențe constante, obligația de motivare prevăzută la articolul 25 al doilea paragraf din
         statut, care nu constituie decât o reiterare a obligației generale prevăzute la articolul 253 CE, are drept scop, pe de o
         parte, să furnizeze persoanei interesate indicații suficiente pentru a aprecia temeinicia actului care o lezează și oportunitatea
         introducerii unei acțiuni în fața Tribunalului și, pe de altă parte, să îi permită acestuia din urmă să exercite controlul
         asupra legalității actului. În consecință, obligația de motivare formulată astfel constituie un principiu esențial al dreptului
         comunitar, de la care nu se poate deroga decât ca urmare a unor considerații imperioase (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
         din 20 martie 1991, Pérez‑Mínguez Casariego/Comisia, T‑1/90, Rec., p. II‑143, punctul 73, și Hotărârea Tribunalului de Primă
         Instanță din 6 iulie 2004, Huygens/Comisia, T‑281/01, RecFP, p. I‑A‑203 și II‑903, punctul 105).

      128    Întinderea obligației de motivare trebuie, în fiecare caz, apreciată în funcție de împrejurările concrete, în special în funcție
         de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații pe care îl poate avea destinatarul
         (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 12 decembrie 2002, Morello/Comisia, T‑135/00, RecFP, p. I‑A‑265 și II‑1313,
         punctul 28). În special, o decizie este suficient motivată dacă intervine într‑un context cunoscut funcționarului în cauză,
         care îi permite acestuia să înțeleagă semnificația măsurii luate în ceea ce îl privește (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
         din 6 iulie 1995, Ojha/Comisia, T‑36/93, RecFP, p. I‑A‑161 și II‑497, punctul 60, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
         din 1 aprilie 2004, N/Comisia, T‑198/02, RecFP, p. I‑A‑115 și II‑507, punctul 70).

      129    Jurisprudența precizează și că o decizie care implică deplasarea unui funcționar împotriva voinței acestuia constituie un
         act care îl lezează, în sensul articolului 25 al doilea paragraf din statut, și, în consecință, trebuie motivată (Hotărârea
         Ojha/Comisia, citată anterior, punctul 42, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 23 noiembrie 1999, Sabbioni/Comisia,
         T‑129/98, RecFP, p. I‑A‑223 și II‑1139, punctul 28).

      130    În speță, nota din 19 noiembrie 2002 prin care i se comunica reclamantului decizia de schimbare a repartizării la Bruxelles
         arăta că această decizie fusese luată în interesul serviciului și în scopul de a facilita buna desfășurare a investigației
         pe care OLAF tocmai o deschisese cu privire la funcționarea Reprezentanței Comisiei la Paris. Respectiva notă menționa că
         repartizarea precisă a reclamantului urma a‑i fi comunicată în zilele următoare.

      131    Anterior comunicării deciziei din 19 noiembrie 2002, directorul general al DG Presă și Comunicare îl informase pe reclamant
         în legătură cu deschiderea investigației OLAF, printr‑o notă din 15 noiembrie 2002, și între aceștia a avut loc o întrevedere
         la 18 noiembrie 2002 la Bruxelles.

      132    În consecință, precizând în nota din 19 noiembrie 2002 că decizia de schimbare a repartizării fusese luată în scopul de a
         facilita buna desfășurare a investigației, într‑un context de care reclamantul fusese informat și care fusese discutat cu
         acesta în cursul unei întrevederi, AIPN i‑a prezentat reclamantului o indicație suficientă pentru a permite, pe de o parte,
         persoanei interesate să aprecieze temeinicia acestei decizii și, pe de altă parte, instanței comunitare să își exercite controlul
         de legalitate.

      133    Obiecția întemeiată pe insuficienta motivare a deciziei de schimbare a repartizării din 19 noiembrie 2002 este, așadar, neîntemeiată.

      –       Cu privire la obiecțiile întemeiate pe încălcarea interesului serviciului, a principiului proporționalității și a principiului
         prezumției de nevinovăție

      134    La fel ca în cazul obiecției întemeiate pe o insuficientă motivare a deciziei din 19 noiembrie 2002, nu este necesar ca Tribunalul
         să se pronunțe cu privire la contestarea implicită, din partea Comisiei, a admisibilității acestor obiecții, în măsura în
         care acestea sunt neîntemeiate oricare ar fi situația.

      135    Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, deși este adevărat că administrația are tot interesul de a‑i repartiza pe funcționari
         cu luarea în considerare a aptitudinilor și preferințelor lor personale, nu li s‑ar putea recunoaște totuși funcționarilor
         dreptul de a exercita sau de a păstra funcții specifice (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 6 martie 2001, Campoli/Comisia,
         T‑100/00, RecFP, p. I‑A‑71 și II‑347, punctul 71). Ca urmare, chiar dacă statutul, în special articolul 7 din acesta, nu prevede
         explicit posibilitatea de „a schimba repartizarea” unui funcționar, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că instituțiile
         comunitare dispun de o largă putere de apreciere în organizarea serviciilor lor, în funcție de misiunile care le sunt încredințate,
         și în repartizarea personalului pe care îl au la dispoziție, în vederea îndeplinirii respectivelor misiuni, cu condiția totuși
         ca această repartizare să se facă în interesul serviciului și cu respectarea echivalenței posturilor (Hotărârea Curții din
         23 martie 1988, Hecq/Comisia, 19/87, Rec., p. 1681, și Hotărârea Curții din 12 noiembrie 1996, Ojha/Comisia, C‑294/95 P, Rec.,
         p. I‑5863).

      136    Ținând seama de întinderea puterii de apreciere de care dispun instituțiile pentru evaluarea interesului serviciului, Tribunalul
         trebuie să se limiteze la a verifica dacă AIPN a rămas în limite necriticabile și nu a uzat de puterea sa de apreciere într‑un
         mod vădit eronat (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 12 decembrie 2000, Dejaiffe/OAPI, T‑223/99, RecFP, p. I‑A‑277
         și II‑1267, punctul 53, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 21 septembrie 2004, Soubies/Comisia, T‑325/02, RecFP,
         p. I‑A‑241 și II‑1067, punctul 50).

      137    Potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante, dacă obligația de solicitudine a administrației față de agenții săi reflectă
         echilibrul drepturilor și obligațiilor reciproce pe care le‑a creat statutul în relațiile dintre autoritatea publică și agenții
         serviciului public, cerințele aferente acestei obligații nu ar putea împiedica AIPN să adopte măsurile pe care le consideră
         necesare în interesul serviciului, deoarece atribuirea fiecărui post trebuie să se întemeieze în primul rând pe interesul
         serviciului (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 16 decembrie 1993, Turner/Comisia, T‑80/92, Rec., p. II‑1465, punctul
         77, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 24 noiembrie 2005, Marcuccio/Comisia, T‑236/02, RecFP, p. I‑A‑365 și II‑1621,
         punctul 129).

      138    În lumina acestor principii și în cadrul controlului restrâns pe care acestea îl permit Tribunalului, trebuie analizate obiecțiile
         reclamantului întemeiate pe încălcarea interesului serviciului, a principiului proporționalității și a principiului prezumției
         de nevinovăție.

      139    În ceea ce privește obiecția potrivit căreia decizia de schimbare a repartizării din 19 noiembrie 2002 ar fi contrară interesului
         serviciului, trebuie amintit, în ceea ce privește contextul de fapt al speței, că investigația internă deschisă de OLAF privea
         posibile nereguli în cadrul DG Presă și Comunicare, mai precis în cadrul Reprezentanței Comisiei la Paris, și că reclamantul
         deținea o poziție de conducere în cadrul respectivei reprezentanțe. În plus, schimbarea repartizării sale pe durata investigației
         rezulta dintr‑o recomandare a directorului general al OLAF prin care se urmărea să i se interzică acestuia, precum și adjunctului
         său accesul la birourile reprezentanței în perioada avută în vedere în scopul de a asigura buna desfășurare a acestei investigații.

      140    S‑a decis că starea de calm și buna desfășurare a investigațiilor de acest tip puteau constitui justificarea unei decizii
         de schimbare a repartizării, în așteptarea rezultatului acestor investigații (Hotărârile Tribunalului de Primă Instanță din
         7 februarie 2007, Clotuche/Comisia, T‑339/03, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 69, și Caló/Comisia, T‑118/04 și T‑134/04,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 113).

      141    Scopul urmărit prin măsura contestată de reclamant răspunde, așadar, unui interes al serviciului. Rămâne totuși de determinat
         dacă mijloacele folosite pentru atingerea acestui scop legitim au respectat cerințele principiului proporționalității.

      142    În această privință și ținând seama de larga putere de apreciere de care dispune instituția pentru a evalua interesul serviciului,
         trebuie să se constate că mutarea reclamantului la Bruxelles, pe durata investigației OLAF în cadrul Reprezentanței Comisiei
         la Paris, nu este în mod vădit disproporționată în raport cu scopul urmărit de măsura respectivă, și anume evitarea oricărui
         risc de conflict de interese și asigurarea bunei desfășurări a investigației. Faptul că alte opțiuni, și anume acceptarea
         propunerii reclamantului de a intra în concediu sau de a i se încredința o misiune, ar fi putut fi la fel de conforme cu interesul
         serviciului și ar fi respectat în același timp în mai mare măsură  interesele persoanei în cauză nu este suficient prin sine
         însuși pentru a considera disproporționată respectiva măsură de schimbare a repartizării.

      143    În ceea ce privește obiecția întemeiată pe o încălcare a principiului prezumției de nevinovăție, trebuie constatat că măsura
         de mutare a reclamantului la Bruxelles nu urmărea să îl sancționeze, ci constituia o măsură conservatorie, a cărei durată
         a fost limitată la cea a investigației OLAF în sediul Reprezentanței Comisiei la Paris.

      144    În plus, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, dificultățile relaționale interne sau externe, atunci când produc tensiuni
         prejudiciabile bunei funcționări a serviciului, pot justifica schimbarea repartizării unui funcționar în interesul serviciului.
         O astfel de măsură poate fi luată chiar și independent de problema răspunderii pentru incidentele respective (a se vedea,
         prin analogie, Hotărârea Curții din 12 iulie 1979, List/Comisia, 124/78, Rec., p. 2499, punctul 13, și Hotărârea Tribunalului
         de Primă Instanță Ojha/Comisia, citată anterior, punctul 41). Or, trebuie considerat că, dacă interesul serviciului justifică
         deplasarea unui funcționar pentru a se pune capăt unui conflict pur intern care perturbă buna funcționare a serviciului, fără
         să fie demonstrată vreo răspundere în sarcina funcționarului a cărui repartizare a fost schimbată, același interes justifică
         și adoptarea unei măsuri care urmărește să se permită ca o investigație să se desfășoare în condiții de calm, tot fără să
         fie demonstrată vreo răspundere în sarcina funcționarului a cărui repartizare a fost schimbată în raport cu chestiunile care
         fac obiectul investigației (Hotărârile Clotuche/Comisia, citată anterior, punctul 71, și Caló/Comisia, citată anterior, punctul
         109).

      145    În cele din urmă, trebuie subliniat de asemenea că legalitatea unui act individual trebuie apreciată în funcție de elementele
         de fapt și de drept existente la data adoptării actului (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 4 iunie 2003, Del Vaglio/Comisia,
         T‑124/01 și T‑320/01, RecFP, p. I‑A‑157 și II‑767, punctul 77). Ca urmare, elementele pe care investigația le‑a revelat ulterior
         adoptării deciziei de schimbare a repartizării și care au înlăturat bănuielile față de reclamant nu ar putea afecta legalitatea
         respectivei decizii, obiectul însuși al investigației și al măsurilor luate în scopul de a asigura calmul și buna desfășurare
         a acesteia fiind de a determina dacă erau întemeiate suspiciunile inițiale.

      146    Trebuie constatat că, în aceste împrejurări, Comisia nu a depășit limitele largii puteri de apreciere de care dispune în materie,
         considerând că starea de calm și buna desfășurare a investigației OLAF și în special a audierii membrilor personalului Reprezentanței
         Comisiei la Paris ar fi mai bine asigurate dacă reclamantul nu și‑ar păstra funcția pe durata acestei investigații în cadrul
         respectivei reprezentanțe. Așadar, întrucât Comisia constatase că situația preexistentă se putea dovedi prejudiciabilă pentru
         buna desfășurare a investigațiilor decise de OLAF, aceasta era în drept să considere, în aplicarea largii sale puteri de apreciere,
         că interesul serviciului justifica o măsură de schimbare a repartizării reclamantului (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Tribunalului de Primă Instanță din 16 aprilie 2002, Fronia/Comisia, T‑51/01, RecFP, p. I‑A‑43 și II‑187, punctul 55, Hotărârea
         Tribunalului de Primă Instanță Clotuche/Comisia, citată anterior, punctul 76, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
         Caló/Comisia, citată anterior, punctul 114).

      147    Obiecțiile potrivit cărora decizia de schimbare a repartizării în litigiu ar încălca interesul serviciului, principiul proporționalității
         și pe cel al prezumției de nevinovăție sunt, așadar, neîntemeiate.

      –       Cu privire la obiecția întemeiată pe o încălcare a obligației de solicitudine cu ocazia restabilirii reclamantului în funcție
         la Paris

      148    În ceea ce privește comportamentul nedecizional al Comisiei privitor la modalitățile de restabilire a reclamantului în funcție
         la reprezentanța la Paris, trebuie să se constate că, în primul rând, acesta a aflat prin intermediul presei despre ridicarea
         măsurii conservatorii de schimbare a repartizării care îi fusese aplicată. Într‑adevăr, faptul că nu se mai opunea nimic ridicării
         respectivei măsuri a fost anunțat public în cadrul unei conferințe de presă susținute de domnul F., în calitate de purtător
         de cuvânt al Comisiei, la 20 decembrie 2002, înainte de a fi transmis individual reclamantului la 6 ianuarie 2003, în cadrul
         unei întrevederi pe care i‑a acordat‑o domnul F., de această dată în calitate de director general al DG Presă și Comunicare.
         Între timp, presa franceză relatase despre ridicarea acestei măsuri conservatorii. Decizia de repartizare a reclamantului
         în funcția de la Reprezentanța Comisiei la Paris nu a fost semnată de directorul general al DG Presă și Comunicare decât la
         20 ianuarie 2003, cu efect retroactiv de la 19 decembrie 2002. Justificarea furnizată de Comisie echivalează cu afirmația
         că era suficient ca reclamantul să citească presa pentru a afla că nu se mai opune nimic ridicării de către AIPN a măsurii
         conservatorii care i se aplicase.

      149    Acționând în acest mod, Comisia a încălcat interesul legitim al reclamantului de a fi direct informat de către AIPN, și nu
         prin intermediul presei, cu privire la evoluția decisivă a situației sale profesionale. Ca urmare, acest comportament nu a
         respectat echilibrul drepturilor și obligațiilor reciproce pe care statutul le‑a creat între autoritatea publică și agenții
         serviciului public și, prin urmare, constituie o încălcare a obligației de solicitudine a Comisiei față de reclamant.

      150    În consecință, primul motiv trebuie admis în ceea ce privește obiecția întemeiată pe încălcarea obligației de solicitudine
         la restabilirea reclamantului în funcție la Paris și trebuie respins ca neîntemeiat pentru celelalte capete de cerere.

      c)     Cu privire la cel de al doilea motiv, întemeiat pe nerespectarea confidențialității investigației
       Argumentele părților
      151    În opinia reclamantului, Comisia ar fi încălcat principiul confidențialității investigațiilor OLAF și ar fi făcut o publicitate
         nepotrivită schimbării repartizării sale prin comunicatul de presă din 21 noiembrie 2002 și prin declarațiile purtătorului
         său de cuvânt din cadrul conferinței de presă din aceeași zi. Acesta susține, în plus, că respectivul purtător de cuvânt ar
         fi formulat, în cadrul aceleiași conferințe de presă, afirmații publice de natură a prejudicia reputația acestuia.

      152    Potrivit reclamantului, comunicatul de presă din 21 noiembrie 2002, difuzat mai multor sute de jurnaliști, ar fi fost fără
         precedent și ar fi permis destinatarilor identificarea foarte rapidă a funcționarilor avuți în vedere, ținând seama de vizibilitatea
         postului acestora. Această mediatizare neobișnuită ar fi încălcat principiul confidențialității investigațiilor OLAF, prevăzut
         la articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1073/1999.

      153    Reclamantul arată de asemenea că purtătorul de cuvânt al Comisiei, afirmând în mod eronat, în cadrul conferinței de presă
         din 21 noiembrie 2002, că administrarea subvențiilor în litigiu ale Maisons de l’Europe depindea de reprezentanțe, ar fi difuzat
         o afirmație calomnioasă și defăimătoare, de natură a‑i acredita răspunderea, în calitate de șef al Reprezentanței Comisiei
         la Paris, și chiar complicitatea la fraudele susținute.

      154    Potrivit reclamantului, aceste diferite informații ar fi condus la publicarea unui articol foarte dur la adresa lui, în ziarul
         Le Monde din 23 noiembrie 2002.

      155    Comisia contestă că ar fi încălcat principiul confidențialității investigațiilor OLAF și arată că reprezentanții săi nu au
         divulgat niciodată numele reclamantului, ci că inițiativa a aparținut jurnaliștilor. Aceasta precizează că publicarea comunicatului
         de presă din 21 noiembrie 2002 s‑a făcut în special în interesul reclamantului, în scopul de a opri posibilele speculații
         și zvonuri care ar fi putut lua naștere ca urmare a interesului arătat de jurnaliști pentru faptele în litigiu.

      156    Comisia neagă în plus existența oricărei afirmații de natură a prejudicia reputația reclamantului și precizează că purtătorul
         său de cuvânt nu a pretins niciodată în mod abuziv, în cadrul conferinței de presă din 21 noiembrie 2002, că reclamantul era
         răspunzător pentru toate cheltuielile efectuate în Franța și în special pentru cele referitoare la Maison de l’Europe d’Avignon
         et de Vaucluse.

      157    Mai general, Comisia susține că reprezentanții săi nu ar putea angaja răspunderea instituției atunci când se exprimă cu privire
         la fapte publice care fac obiectul unor întrebări, atâta timp cât fac acest lucru cu toate rezervele adecvate, ceea ce s‑ar
         fi întâmplat la conferințele de presă din noiembrie și din decembrie 2002.

      158    În cele din urmă, Comisia subliniază că reclamantul a beneficiat de o publicitate adecvată atât la mutarea sa la Paris, cât
         și ca urmare a raportului final de investigație al OLAF, prin intermediul conferințelor de presă din 20 decembrie 2002 și
         din 17 iunie 2003.

       Aprecierea Tribunalului
      159    În cadrul argumentației formulate cu privire la cel de al doilea motiv, reclamantul invocă, în esență, trei obiecții întemeiate
         pe încălcarea obligației de confidențialitate a investigațiilor OLAF, pe caracterul inadecvat al publicității făcute schimbării
         repartizării sale și, respectiv, pe existența unor afirmații calomnioase și defăimătoare formulate la adresa sa de către purtătorul
         de cuvânt al Comisiei în cadrul conferinței de presă din 21 noiembrie 2002. În cadrul primului motiv, reclamantul susține
         că, în plus, Comisia și‑ar fi încălcat obligația de solicitudine cu ocazia transmiterii raportului final de investigație al
         OLAF.

      160    Obiecțiile întemeiate pe încălcarea obligației de confidențialitate a investigațiilor OLAF, pe caracterul inadecvat al publicității
         făcute schimbării repartizării reclamantului, precum și pe încălcarea obligației de solicitudine cu ocazia transmiterii raportului
         final de investigație al OLAF trebuie analizate împreună întrucât acestea sunt strâns corelate.

      –       Cu privire la obiecțiile întemeiate pe încălcarea obligației de confidențialitate a investigațiilor OLAF, pe caracterul inadecvat
         al publicității acordate schimbării repartizării reclamantului și pe o încălcare a obligației de solicitudine la transmiterea
         raportului final al OLAF

      161    Articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1073/1999 cuprinde în termeni generali o normă privind confidențialitatea investigațiilor
         OLAF. Această normă trebuie interpretată în contextul său și în special în lumina considerentului (10) al aceluiași regulament,
         care prevede că investigațiile OLAF trebuie efectuate respectând în totalitate libertățile fundamentale. În consecință, această
         normă nu trebuie interpretată în sensul că ar avea în vedere numai protejarea confidențialității informațiilor în vederea
         aflării adevărului, ci trebuie să se considere că are drept scop și respectarea prezumției de nevinovăție – așadar a reputației
         – funcționarilor sau agenților vizați de aceste investigații.

      162    În plus, trebuie subliniat că buna desfășurare a unei investigații poate implica păstrarea confidențialității modalităților
         acesteia și chiar păstrarea tăcerii cu privire la existența acesteia față de persoanele vizate de investigații. Articolul
         4 primul paragraf din Decizia 1999/396 prevede astfel că este posibil ca un funcționar să nu fie informat cu privire la posibila
         sa implicare în faptele cu privire la care se desfășoară investigația, dacă informarea acestuia riscă să o prejudicieze. Dincolo
         de protecția specifică garantată prin articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1073/1999, atât principiul bunei administrări,
         cât și obligația de solicitudine, precum și respectarea prerogativelor privind investigația atribuite unui organ independent,
         cum este OLAF, justifică un maximum de prudență și reținere din partea instituției căreia îi aparține funcționarul avut în
         vedere, în publicitatea făcută cu privire la susținerile sau la bănuielile de fraudă. Aceste considerații se impun cu atât
         mai mult, în special în raport cu dreptul oricărei persoane la beneficiul prezumției de nevinovăție, atunci când nu s‑a ajuns
         încă la nicio concluzie în temeiul unei investigații a OLAF.

      163    Obligația de solicitudine implică luarea în considerare de către autoritate, atunci când ia o decizie cu privire la situația
         unui funcționar, a tuturor elementelor care îi pot determina decizia și, în același timp, luarea în considerare nu numai a
         interesului serviciului, ci și a interesului funcționarului în cauză (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 17 decembrie
         2003, Chawdhry/Comisia, T‑133/02, RecFP, p. I‑A‑329 și II‑1617, punctul 107, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din
         3 martie 2004, Vainker/Parlamentul European, T‑48/01, RecFP, p. I‑A‑51 și II‑197, punctul 125).

      164    Jurisprudența precizează că, atunci când există acuzații grave în raport cu onoarea unui funcționar, revine administrației
         obligația de a evita o publicare a acuzațiilor care nu este strict necesară (Hotărârea Curții din 11 iulie 1974, Guillot/Comisia,
         53/72, Rec., p. 791, punctele 3‑5). S‑a decis și că, în temeiul obligației sale de solicitudine și al principiului bunei administrări,
         instituția în cauză trebuie să evite ca un funcționar să facă obiectul unor declarații care i‑ar putea afecta onoarea profesională.
         Acest lucru are drept consecință faptul că, în principiu, administrația trebuie, pe de o parte, să evite transmiterea către
         presă a unor informații care ar putea produce un prejudiciu funcționarului în cauză și, pe de altă parte, să ia toate măsurile
         necesare pentru a preveni, în cadrul instituției, orice formă de difuzare a informațiilor care ar putea avea un caracter defăimător
         față de acesta (a se vedea Ordonanța președintelui Tribunalului de Primă Instanță din 12 decembrie 1995, Connolly/Comisia,
         T‑203/95 R, Rec., p. II‑2919, punctul 35).

      165    Așadar, trebuie să se constate că s‑a afirmat o cultură a responsabilității în cadrul instituțiilor comunitare care răspunde
         în principal nevoii publicului de a fi informat și asigurat în legătură cu faptul că disfuncționalitățile și fraudele sunt
         identificate și, atunci când este cazul, sunt eliminate și sancționate. Această cerință are drept consecință faptul că funcționarii
         și agenții titulari de posturi de răspundere în cadrul unei administrații cum este Comisia trebuie să țină cont de posibila
         existență a unei nevoi justificate de a comunica anumite informații către public.

      166    În continuare, trebuie subliniat că, după deschiderea unei investigații întemeiate pe suspiciuni de fraudă, poate exista o
         anumită atingere a reputației, mai ales dacă această investigație dă naștere unei publicități în exteriorul instituției. Înlăturarea
         bănuielilor față de persoana interesată la finalizarea unei investigații care a făcut obiectul unei astfel de publicități
         este rar suficientă pentru a înlătura integral atingerea adusă reputației suferită de acesta. În cadrul răspunderii extracontractuale
         a Comunității, prejudiciul născut prin deschiderea și desfășurarea unei investigații nu poate fi reparat decât dacă instituția
         în cauză ar fi săvârșit o greșeală care să angajeze răspunderea acesteia, oricât de regretabil poate fi acest lucru pentru
         persoana față de care au fost eventual înlăturate bănuielile la finalizarea acestei investigații. În plus, în măsura în care,
         în plus față de acest prejudiciu moral, dintr‑o investigație ar rezulta o boală profesională în sensul articolului 73 din
         statut, această ultimă dispoziție îi permite funcționarului să obțină o compensație sub forma unei sume forfetare, fără să
         fie necesar ca acesta să dovedească vreo greșeală a instituției.

      167    Ținând seama de posibila existență a unei nevoi justificate de a comunica anumite informații către public, intensitatea obligației
         de solicitudine ce revine administrației față de agenții săi trebuie să fie crescută. Această consolidare a obligației de
         solicitudine în cadrul particular al unei investigații pare cu atât mai necesară într‑un context în care mass‑media poate
         pune în discuție în mod public onoarea sau reputația profesională a indivizilor, agravând astfel prejudiciile deja suferite
         de aceștia din urmă, până la punctul de a le face ireparabile.

      168    În lumina considerațiilor de mai sus, trebuie analizate măsurile de publicitate adoptate de Comisie cu privire la deschiderea
         investigației OLAF și la schimbarea repartizării reclamantului.

      169    În speță, întrucât AIPN alesese, în exercitarea legitimă a puterii sale de apreciere, mutarea reclamantului la Bruxelles pe
         durata investigației, instituția era în drept să considere că interesul serviciului justifica adoptarea unor măsuri de informare
         a publicului cu privire la această schimbare a repartizării. Într‑adevăr, ținând seama, pe de o parte, de faptul că reclamantul
         intra în contact cu presa în mod constant, ca urmare a funcției sale de șef al Reprezentanței Comisiei la Paris și, pe de
         altă parte, de interesul pe care îl manifestaseră deja jurnaliștii față de bănuielile privind unele nereguli în cadrul Maison
         de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse, unii dintre aceștia i‑ar fi constatat inevitabil absența în cadrul respectivei reprezentanțe
         dacă nicio informație nu ar fi fost oferită de instituție. Constatarea acestei absențe ar fi alimentat diverse speculații
         ale presei care puteau prejudicia atât interesele reclamantului, cât și pe cele ale Comisiei.

      170    Această inevitabilă reducere a confidențialității privind nu numai adoptarea măsurii de schimbare a repartizării, ci și identitatea
         reclamantului, care, în mod evident, era unul dintre cei doi funcționari avuți în vedere prin respectiva măsură, decurgea
         din natura postului ocupat de acesta din urmă, și nu din voința Comisiei, și conducea la un interes evident al serviciului
         de a recurge la o publicitate adecvată pentru evitarea zvonurilor prejudiciabile pentru cei doi funcționari, precum și pentru
         instituție. Astfel, în împrejurările particulare ale speței, nu s‑ar putea considera că, prin ele însele, dezvăluirea către
         presă a existenței unei investigații a OLAF și a schimbării repartizării celor doi funcționari avuți în vedere ar încălca
         imperativele de confidențialitate proprii investigațiilor OLAF.

      171    Rămâne totuși de determinat dacă publicitatea acordată în materie de către Comisie a rămas în limitele a ceea ce este justificat
         de interesul serviciului.

      172    Or, trebuie să se constate că informația care a fost transmisă presei de către Comisie în decursul investigației OLAF nu a
         respectat echilibrul corect între interesele reclamantului și cele ale instituției. Cu toate că obiectivul inițial al Comisiei
         de a opri zvonurile și speculațiile care nu ar fi lipsit să apară în lipsa oricărei informații transmise cu privire la schimbarea
         repartizării reclamantului a fost legitim, publicitatea făcută de aceasta de la deschiderea investigației OLAF până la prezentarea
         raportului final de investigație al acestuia din urmă este criticabilă din mai multe puncte de vedere.

      173    Faptul că, pe de o parte, Comisia a luat inițiativa de a publica propriul comunicat de presă, în plus față de comunicatul
         publicat de OLAF care anunța deschiderea investigației, constituie o practică relativ excepțională, astfel cum a precizat
         Comisia în cursul ședinței, drept răspuns la o întrebare pusă de Tribunal. Această alegere destul de neobișnuită, care nu
         putea decât să atragă atenția cu privire la faptele în litigiu, impunea, în consecință, Comisiei să acorde o atenție deosebită
         intereselor reclamantului și să recurgă la garanții speciale prin care să urmărească protejarea intereselor acestuia.

      174    Pe de altă parte, formularea comunicatului de presă publicat de Comisie lăsa să se înțeleagă implicarea personală a celor
         două persoane în cauză mutate la Bruxelles în posibilele nereguli care făceau obiectul investigației OLAF. Chiar dacă funcționarii
         în cauză nu erau numiți în respectivul comunicat de presă, contextul permitea identificarea lor cu ușurință de către orice
         jurnalist informat în mod rezonabil. Așadar, faptul invocat de Comisie că nu a citat numele funcționarilor în cauză este lipsit
         de pertinență în această privință.

      175    În cele din urmă, acest comunicat de presă cuprinde o inexactitate. Într‑adevăr, în acesta se arată că Comisia a solicitat
         OLAF analiza posibilității de a deschide o investigație, chiar dacă la data publicării respectivului comunicat, 21 noiembrie
         2002, Comisia știa în mod pertinent că o investigație era deja în curs, deoarece aceasta din urmă fusese deja deschisă la
         15 noiembrie 2002.

      176    Desigur, în cadrul conferinței de presă din 21 noiembrie 2002, purtătorul de cuvânt al Comisiei s‑a exprimat cu unele rezerve.
         Într‑adevăr, acesta a avut în special precauția de a sublinia că nimeni nu face obiectul vreunei acuzații și că deciziile
         de schimbare a repartizării într‑un alt serviciu în cadrul aceleiași direcții generale fuseseră luate cu scopul de a evita
         orice conflict de interese și de a asigura buna desfășurare a investigației. Totuși, relativa circumspecție cu care s‑a exprimat
         respectivul purtător de cuvânt în cadrul acelei conferințe de presă nu a fost suficientă pentru a anula prejudiciul produs
         reclamantului prin publicarea comunicatului de presă din 21 noiembrie 2002, care i‑a pus în discuție pe cei doi funcționari
         și a provocat întrebările ulterioare ale jurnaliștilor.

      177    Trebuie constatat de asemenea că, din proprie inițiativă, Comisia nu a dat publicității sub nicio formă raportul final de
         investigație al OLAF, datat 6 mai 2003, ale cărui concluzii înlătură bănuielile față de reclamant în ceea ce privește susținerile
         care au condus la deschiderea acestei investigații. Singura luare de poziție publică a Comisiei ca urmare a acestui raport
         a avut loc drept răspuns la o întrebare adresată de un jurnalist, la 17 iunie 2003, în cursul conferinței de presă periodice
         susținute de purtătorul de cuvânt al Comisiei care, cu ocazia acestei întrebări, a exprimat întreaga simpatie din partea sa,
         precum și a instituției față de reclamant.

      178    Această luare de poziție, intervenită relativ târziu, nu este comparabilă nici ca modalități, nici ca intensitate cu publicitatea
         care fusese acordată schimbării repartizării reclamantului cu ocazia deschiderii investigației. Așadar, există un dezechilibru
         clar între publicitatea acordată schimbării repartizării reclamantului cu ocazia deschiderii investigației și cea acordată
         ca urmare a transmiterii raportului final al OLAF. Importanta publicitate acordată de Comisie schimbării repartizării reclamantului,
         care a avut un efect nefast evident asupra reputației acestuia, nu a fost contrabalansată de nicio acțiune de corectare a
         acesteia din urmă atunci când OLAF a publicat raportul său final de investigație.

      179    Argumentul formulat de Comisie, potrivit căruia reclamantul ar fi fost reabilitat prin conferința de presă din 20 decembrie
         2002, cu ocazia căreia purtătorul de cuvânt al Comisiei a anunțat public ridicarea măsurii conservatorii de schimbare a repartizării
         persoanei interesate, nu ar putea infirma această concluzie. Într‑adevăr, investigația era încă în curs la acea dată și suspiciunile
         de fraudă, în legătură cu care a fost informată presa prin comunicatul de presă din 21 noiembrie 2002, existau încă. Contrar
         celor susținute de Comisie, nu se putea, așadar, considera că anunțul ridicării măsurii conservatorii referitoare la reclamant
         ar fi echivalat cu reabilitarea acestuia.

      180    Așadar, prin inițiativa de a publica un comunicat de presă al cărui conținut lăsa să se înțeleagă că reclamantul mutat la
         Bruxelles era personal implicat în posibilele nereguli care făceau obiectul investigației OLAF și prin omisiunea de a lua
         măsurile corective de natură a contrabalansa publicitatea negativă anormală acordată prin difuzarea acestui comunicat de presă,
         Comisia a luat în considerare în măsură insuficientă interesele reclamantului în raport cu propriile sale interese și nu a
         redus strict la minimum prejudiciul produs acestuia prin deschiderea investigației. În concluzie, Comisia a încălcat obligația
         de solicitudine care îi revine în raport cu agenții săi.

      –       Cu privire la obiecția întemeiată pe susținerea de afirmații calomnioase și defăimătoare
      181    În ceea ce privește obiecția potrivit căreia, afirmând în cadrul conferinței de presă din 21 noiembrie 2002 că administrarea
         subvențiilor acordate de Comisie către Maisons de l’Europe depindea de reprezentanțe, purtătorul de cuvânt al Comisiei ar
         fi difuzat o afirmație calomnioasă și defăimătoare, trebuie arătat că, deși o astfel de afirmație era lipsită de precizie
         din anumite puncte de vedere, acesta s‑a exprimat cu o relativă circumspecție, menționând în special că administrarea acestor
         subvenții era de competența mai multor intervenienți. În plus, trebuie să se țină seama de faptul că aceste declarații erau
         formulate oral, ceea ce nu permite solicitarea aceluiași grad de precizie și de nuanțare precum în cazul afirmațiilor scrise.
         Aceste declarații nu au, așadar, importanța susținută de reclamant.

      182    În consecință, obiecția potrivit căreia purtătorul de cuvânt al Comisiei ar fi făcut afirmații calomnioase și defăimătoare
         este lipsită de temei.

      d)     Concluzia Tribunalului cu privire la existența unei greșeli a Comisiei
      183    Tribunalul ajunge, așadar, la concluzia că, pe de o parte, prin nerespectarea interesului legitim al reclamantului de a fi
         informat direct de AIPN, și nu prin intermediul presei, cu privire la restabilirea sa în funcție la Paris și, pe de altă parte,
         prin acordarea unui grad sporit de publicitate schimbării repartizării reclamantului în cadrul investigației OLAF fără a repara
         în mod adecvat prejudiciul care decurge pentru acesta din această publicitate anormală, Comisia a încălcat obligația de solicitudine
         care îi revine în raport cu agenții săi și a săvârșit greșeli de serviciu de natură a‑i angaja răspunderea.

      184    În consecință, trebuie să se analizeze caracterul real al prejudiciilor susținute și existența unei legături de cauzalitate
         între greșelile constatate de Tribunal și prejudiciile suferite.

      2.     Cu privire la prejudicii
      a)     Argumentele părților
      185    Potrivit reclamantului, greșelile săvârșite de Comisie ar fi fost, în cazul său, la originea unui grav traumatism, care a
         condus la o stare depresivă profundă și durabilă care ar fi determinat ca acesta să devină invalid la data de 1 mai 2004.
         Ca urmare a faptului că a devenit invalid, acesta ar fi suferit un prejudiciu material, constituit din diferența dintre valoarea
         salariului său de bază și cea a pensiei sale de invaliditate, pe perioada dintre data la care a devenit invalid și cea la
         care ar fi putut pretinde o pensie pentru limită de vârstă, respectiv o perioadă de 55 de luni. Prejudiciul său material s‑ar
         ridica, așadar, la suma de 264 000 euro.

      186    În plus, greșelile Comisiei ar fi adus o gravă atingere onoarei și reputației sale și ar fi distrus sfârșitul carierei acestuia.
         Acesta ar fi suferit un prejudiciu moral, sporit în mare măsură de refuzul AIPN de a recunoaște greșelile săvârșite, și care
         ar trebui evaluat la suma de 500 000 de euro.

      187    În etapa procedurii scrise, Comisia a arătat că prejudiciul reclamantului și raportul de cauzalitate dintre aceasta și greșelile
         pretinse nu ar putea fi analizate până la încheierea procedurii introduse în temeiul articolului 73 din statut. Comisia a
         subliniat în special că prejudiciul reclamantului ar trebui evaluat ținând seama de prestațiile primite în temeiul acestei
         dispoziții, în conformitate cu Hotărârea Lucaccioni/Comisia, citată anterior.

      188    În observațiile sale, primite la grefa Tribunalului la 10 noiembrie 2006 prin fax (observațiile în original fiind depuse la
         13 noiembrie 2006), ulterioare renunțării reclamantului la procedura pe care o introdusese în temeiul articolului 73 din statut,
         Comisia consideră că această ultimă împrejurare nu ar fi de natură a modifica obiectul litigiului. Aceasta arată că un prejudiciu
         trebuie apreciat obiectiv și nu se află la dispoziția părților. În consecință, prin respectiva renunțare, reclamantul nu ar
         putea crește întinderea reparației pe care o solicită pentru a compensa prejudiciul suferit. În plus, aceasta arată că reclamantul
         ar avea tot interesul de a reveni asupra renunțării și de a solicita reluarea procedurii pe care a introdus‑o în temeiul articolului
         73 din statut.

      189    În memoriul său în apărare, Comisia subliniază, cu titlu subsidiar,  caracterul excesiv al sumelor solicitate de reclamant
         în temeiul prejudiciului său moral.

      b)     Aprecierea Tribunalului
      190    Cu titlu introductiv, trebuie precizat că nu poate fi luat în considerare prejudiciul, nici cel material, nici cel moral,
         care ar decurge din greșelile invocate de reclamant, dar a căror existență nu a fost constatată de Tribunal, în special din
         cele referitoare la informarea OLAF de către Comisie cu privire la neregulile prezumate în cadrul Info‑Point Europe d’Avignon
         și la decizia de schimbare a repartizării la Bruxelles.

      191    Pentru celelalte greșeli, trebuie să se distingă între prejudiciul material și prejudiciul moral invocate de către reclamant.

       Cu privire la prejudiciul material
      192    Reclamantul susține existența unui prejudiciu material care constă într‑o pierdere a remunerației, ca urmare a faptului că
         a devenit invalid, care rezultă din boala de care suferă și al cărei caracter profesional l‑a susținut, introducând o procedură
         în temeiul articolului 73 din statut.

      193    Or, trebuie amintit că Tribunalul nu este competent a se pronunța cu privire la raportul de cauzalitate existent între condițiile
         de serviciu ale unui funcționar și boala pe care o invocă. Într‑adevăr, articolul 19 din reglementarea privind asigurarea
         prevede că decizia referitoare la recunoașterea originii profesionale a unei boli este luată de AIPN, pe baza concluziilor
         formulate de medicul sau de medicii desemnați de instituții și, la solicitarea funcționarului, după consultarea comisiei medicale
         prevăzute la articolul 23 din respectiva reglementare. Articolul 12 alineatul (1) din reglementarea privind asigurarea prevede
         că, în caz de invaliditate permanentă totală a funcționarului rezultată dintr‑un accident sau dintr‑o boală profesională i
         se plătește suma prevăzută la articolul 73 alineatul (2) litera (b) din statut, și anume o sumă egală cu de opt ori salariul
         de bază anual al funcționarului, calculat pe baza salariilor lunare acordate în cele douăsprezece luni anterioare accidentului.

      194    Regimul instituit în temeiul articolului 73 din statut prevede, așadar, o indemnizație forfetară în caz de accident sau de
         boală profesională, fără să fie necesar ca persoana interesată să dovedească vreo greșeală din partea instituției. Jurisprudența
         precizează că funcționarul este în drept de a solicita o compensare suplimentară numai în împrejurările în care se dovedește
         că regimul statutar nu permite o indemnizare adecvată a prejudiciului suferit (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din
         8 octombrie 1986, Leussink și alții/Comisia, 169/83 și 136/84, Rec., p. 2801, punctul 13, și Hotărârea Curții din 9 septembrie
         1999, Lucaccioni/Comisia, C‑257/98 P, Rec., p. I‑5251, punctul 22, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță Lucaccioni/Comisia,
         citată anterior, punctul 74, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 15 decembrie 1999, Latino/Comisia, T‑300/97,
         RecFP, p. I‑A‑259 și II‑1263, punctul 95).

      195    În consecință, concluziile reclamantului prin care acesta urmărește repararea prejudiciului material pe care pretinde că l‑a
         suferit ca urmare a bolii de care suferă și a faptului că a devenit invalid, ca rezultat al acestei boli, trebuie respinse.

      196    Această concluzie nu poate fi infirmată de împrejurarea că reclamantul a renunțat la procedura pe care a introdus‑o în temeiul
         articolului 73 din statut. Într‑adevăr, respectiva renunțare nu are nicio incidență asupra aplicării regulii de drept potrivit
         căreia recunoașterea originii profesionale a unei boli este de competența AIPN.

       Cu privire la prejudiciul moral
      197    Reclamantul susține că respectivele greșeli săvârșite de Comisie i‑ar fi produs un prejudiciu moral care ar consta tocmai
         într‑o atingere adusă onoarei și reputației profesionale a acestuia, precum și într‑o alterare de durată a sănătății sale.

      198    Cu titlu introductiv, trebuie amintit că procedura prevăzută în executarea articolului 73 din statut are drept obiectiv repararea
         forfetară atât a prejudiciului material, cât și a prejudiciului moral rezultat dintr‑o boală profesională.

      199    În consecință, concluziile reclamantului prin care acesta urmărește repararea prejudiciului moral pe care l‑a suferit ca urmare
         a bolii sale și a faptului că a devenit invalid care a rezultat din aceasta trebuie, de asemenea, respinse.

      200    În special, prejudiciul cauzat prin încălcarea principiului solicitudinii, săvârșită de către Comisie la restabilirea reclamantului
         în funcție la Paris, constatată la punctul 163 din prezenta hotărâre, nu poate justifica o reparație în cadrul prezentei acțiuni
         în răspundere. Într‑adevăr, trebuie considerat că, prin natura sa, o astfel de încălcare a principiului solicitudinii îi poate
         genera reclamantului numai o stare de stres și de anxietate, putând provoca sau agrava astfel un prejudiciu legat de boala
         de care suferă acesta. Or, aceasta este procedura prevăzută în executarea articolului 73 din statut care permite, în principiu,
         repararea unui prejudiciu de această natură.

      201    În schimb, aspectul prejudiciului moral susținut de reclamant, care constă într‑o atingere adusă onoarei și reputației sale,
         nu este legat de boala de care suferă și, în consecință, nu poate fi reparat printr‑o sumă forfetară în temeiul articolului
         73 din statut.

      202    În consecință, trebuie analizat caracterul real al acestui aspect al prejudiciului moral pe care îl susține reclamantul.

      203    În această privință, trebuie amintit că publicitatea care a urmat deschiderii investigației OLAF a lăsat să se înțeleagă că
         reclamantul era bănuit de a fi implicat în neregulile și în fraudele care făceau obiectul acestei investigații. În măsura
         în care mai multe articole apărute în presa franceză, care citează numele reclamantului, au relatat schimbarea repartizării
         acestuia în cadrul acestei investigații și în contextul mai general al fraudelor bănuite în cadrul Maison de l’Europe d’Avignon
         et de Vaucluse, reclamantul a suferit o atingere adusă onoarei și reputației sale profesionale nu numai în cadrul instituției,
         ci și, mai larg, în percepția publicului. Acest prejudiciu nu a fost înlăturat nici prin anunțul Comisiei privind ridicarea
         măsurii conservatorii referitoare la acesta, nici prin mărturisirea de simpatie a purtătorului de cuvânt al Comisiei în cadrul
         conferinței de presă din 17 iunie 2003.

      204    În consecință, revine Tribunalului să analizeze dacă există un raport de cauzalitate între greșelile de serviciu pe care le‑a
         constatat și acest aspect al prejudiciului moral suferit de reclamant.

      3.     Cu privire la legătura de cauzalitate
      205    Pentru ca o legătură de cauzalitate să fie admisă, trebuie ca reclamantul să facă dovada unei relații directe și certe de
         la cauză la efect între greșeala săvârșită de instituția avută în vedere și prejudiciul invocat (Hotărârea Tribunalului de
         Primă Instanță din 28 septembrie 1999, Hautem/BEI, T‑140/97, RecFP, p. I‑A‑171 și II‑897, punctul 85).

      206    În speță, publicitatea pe care Comisia a ales să o acorde schimbării repartizării reclamantului la Bruxelles, în special prin
         comunicatul de presă din 21 noiembrie 2002, este cea care nu numai că a facilitat identificarea acestuia de orice jurnalist
         rezonabil de informat, ci, de asemenea, a lăsat să se înțeleagă că era implicat în neregulile care făceau obiectul investigației.
         Această inițiativă a avut drept consecință directă și previzibilă publicarea în presa franceză, în special în articolul ziarului
         Le Monde, a unor bănuieli de grave ilegalități referitoare la reclamant care au adus astfel o atingere onoarei și reputației sale
         care a depășit prejudiciul inevitabil suferit de  un funcționar vizat de o investigație a OLAF. Această atingere adusă onoarei
         și reputației reclamantului nu a fost reparată ulterior de Comisie. Aceasta s‑a abținut în special de la acordarea unei publicități
         comparabile raportului final de investigație al OLAF, care înlătura bănuielile referitoare la reclamant în ceea ce privește
         susținerile care au condus la deschiderea respectivei investigații, cu cea pe care a ales să o dea schimbării repartizării
         persoanei interesate în cadrul deschiderii acestei investigații. Există, așadar, o relație directă și certă de la cauză la
         efect între greșelile de serviciu în care se afla instituția, constatate la punctul 183 din prezenta hotărâre, și aspectul
         prejudiciului moral suferit de reclamant, care constă într‑o atingere adusă onoarei și reputației acestuia.

      207    Prin urmare, Comisia trebuie obligată la plata către reclamant a unei despăgubiri pentru repararea acestui aspect al prejudiciului
         moral pe care l‑a suferit ca urmare a greșelilor de serviciu constatate de către Tribunal. Având în vedere împrejurările speței,
         Tribunalul stabilește ex aequo et bono cuantumul acestei despăgubiri la 15 000 euro.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      208    Astfel cum a decis Tribunalul în Hotărârea din 26 aprilie 2006, Falcione/Comisia (F‑16/05, nepublicată încă în Recueil, punctele
         77‑86), atât timp cât Regulamentul de procedură al Tribunalului și în special dispozițiile particulare referitoare la cheltuielile
         de judecată nu au intrat în vigoare, trebuie aplicate normele Regulamentului de procedură al Tribunalului de Primă Instanță.

      209    Conform articolului 87 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul de procedură al acestui din urmă Tribunal, Tribunalul
         poate să repartizeze cheltuielile de judecată în cazul în care mai multe părți cad în pretenții cu privire la unul sau la
         mai multe capete de cerere, având în vedere că, în temeiul articolului 88 din același regulament, în litigiile dintre Comunități
         și agenții acestora, cheltuielile efectuate de către instituții rămân în sarcina acestora.

      210    În speță, acțiunea fiind admisă în parte, va exista o justă apreciere a împrejurărilor cauzei decizându‑se că, dincolo de
         propriile cheltuieli, Comisia suportă și două treimi din cheltuielile suportate de reclamant.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a treia)
      declară și hotărăște:
      1)      Obligă Comisia Comunităților Europene să plătească domnului Giraudy o despăgubire în cuantum de 15 000 de euro cu titlu de
            daune interese pentru prejudiciul moral pe care acesta l‑a suferit și care a constat în atingerea adusă reputației și onoarei
            sale.
      2)      Respinge celelalte capete de cerere.
      3)      Comisia Comunităților Europene suportă propriile cheltuieli de judecată și două treimi din cele efectuate de domnul Giraudy.
      4)      Domnul Giraudy suportă o treime din cheltuielile sale de judecată.

               Mahoney

                Kanninen

                Gervasoni

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 2 mai 2007.

               Grefier

                      Președinte

               W. Hakenberg

                      P. Mahoney

         Cuprins
      Cadrul juridic
      A –  Dispoziții privind investigațiile în materia luptei împotriva fraudei
      B –  Dispoziții privind asigurarea împotriva riscului de boală profesională
      C –  Dispoziții privind pensiile de invaliditate
      D –  Dispoziții statutare de ordin general
      Situația de fapt
      Procedura și concluziile părților
      În drept
      A –  Cu privire la admisibilitate
      1.  Cu privire la lipsa unei proceduri precontencioase legale
      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      2.  Cu privire la lipsa interesului de a acționa
      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      3.  Cu privire la caracterul prematur al acțiunii
      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      B –  Cu privire la cererea de suspendare a procedurii
      1.  Argumentele părților
      2.  Aprecierea Tribunalului
      C –  Cu privire la fond
      1.  Cu privire la greșelile imputate Comisiei
      a)  Cu privire la cel de al treilea motiv, întemeiat pe inconsistența acuzațiilor formulate împotriva reclamantului și pe
         greșelile săvârșite de superiorii ierarhici ai acestuia

      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      –  Cu privire la informarea OLAF
      –  Cu privire la disfuncționalitățile observate în sistemul de comunicare internă al Comisiei
      b)  Cu privire la primul motiv, întemeiat pe caracterul abuziv și nejustificat al deciziei de schimbare a repartizării la
         Bruxelles

      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      –  Cu privire la obiecția întemeiată pe insuficienta motivare a deciziei de schimbare a repartizării la Bruxelles
      –  Cu privire la obiecțiile întemeiate pe încălcarea interesului serviciului, a principiului proporționalității și a principiului
         prezumției de nevinovăție

      –  Cu privire la obiecția întemeiată pe o încălcare a obligației de solicitudine cu ocazia restabilirii reclamantului în funcție
         la Paris

      c)  Cu privire la cel de al doilea motiv, întemeiat pe nerespectarea confidențialității investigației
      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      –  Cu privire la obiecțiile întemeiate pe încălcarea obligației de confidențialitate a investigațiilor OLAF, pe caracterul
         inadecvat al publicității acordate schimbării repartizării reclamantului și pe o încălcare a obligației de solicitudine la
         transmiterea raportului final al OLAF

      –  Cu privire la obiecția întemeiată pe susținerea de afirmații calomnioase și defăimătoare
      d)  Concluzia Tribunalului cu privire la existența unei greșeli a Comisiei
      2.  Cu privire la prejudicii
      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la prejudiciul material
      Cu privire la prejudiciul moral
      3.  Cu privire la legătura de cauzalitate
      Cu privire la cheltuielile de judecată

         Textul prezentei decizii, precum și cel al deciziilor instanțelor comunitare citate în cuprinsul acesteia și nepublicate încă
            în Repertoriu sunt disponibile pe pagina de internet a Curții de Justiție: www.curia.europa.eu

      * Limba de procedură: franceza.