title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 10 decembrie 2013.#Comisia Europeană împotriva Irlandei și alții.#Recurs – Ajutoare de stat – Scutire de accize pentru uleiurile minerale – Atribuțiile instanței – Motiv invocat din oficiu de instanța Uniunii – Raport între armonizarea fiscală și controlul ajutoarelor de stat – Competențele Consiliului și, respectiv, ale Comisiei – Principiul securității juridice – Prezumția de legalitate a actelor Uniunii.#Cauza C-272/12 P.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      10 decembrie 2013 (
            *1
         )
      „Recurs — Ajutoare de stat — Scutire de accize pentru uleiurile minerale — Atribuțiile instanței — Motiv invocat din oficiu de instanța Uniunii — Raport între armonizarea fiscală și controlul ajutoarelor de stat — Competențele Consiliului și, respectiv, ale Comisiei — Principiul securității juridice — Prezumția de legalitate a actelor Uniunii”
      În cauza C‑272/12 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 1 iunie 2012,

         Comisia Europeană, reprezentată de V. Di Bucci, de G. Conte, de D. Grespan și de N. Khan, precum și de K. Walkerová, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      recurentă,
      celelalte părți în proces fiind:

         Irlanda, reprezentată de E. Creedon, în calitate de agent, asistată de P. McGarry, SC, cu domiciliul ales în Luxemburg;

         Republica Franceză, reprezentată de G. de Bergues și, inițial, de J. Gstalter, iar ulterior, de N. Rouam, în calitate de agenți;

         Republica Italiană, reprezentată de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de G. Aiello, avvocato dello Stato, cu domiciliul ales în Luxemburg;

         Eurallumina SpA, cu sediul în Portoscuso (Italia), reprezentată de R. Denton și de A. Stratakis, precum și de L. Martin Alegi și de L. Philippou, solicitors;

         Aughinish Alumina Ltd, cu sediul în Askeaton (Irlanda), reprezentată de C. Waterson, precum și de C. Little și de J. Handoll, solicitors,
      reclamante în primă instanță,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte, domnul A. Tizzano, doamna R. Silva de Lapuerta și domnul T. von Danwitz, președinți de cameră, domnii A. Rosas, J. Malenovský, E. Levits și A. Arabadjiev, doamnele M. Berger și A. Prechal și domnii E. Jarašiūnas (raportor) și C. Vajda, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 9 aprilie 2013,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 iulie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin recursul formulat, Comisia Europeană solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 21 martie 2012, Irlanda și alții/Comisia (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV și T‑69/06 RENV, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta a anulat Decizia 2006/323/CE a Comisiei din 7 decembrie 2005 privind scutirea de acciză pentru uleiurile minerale folosite drept combustibil în producția de alumină în regiunea Gardanne, în regiunea Shannon și în Sardinia, pusă în aplicare de Franța, de Irlanda și, respectiv, de Italia (JO 2006, L 119, p. 12, denumită în continuare „decizia în litigiu”), în măsura în care această decizie constată sau se întemeiază pe constatarea că scutirile de accize pentru uleiurile minerale folosite drept combustibil în producția de alumină acordate de Republica Franceză, de Irlanda și de Republica Italiană până la 31 decembrie 2003 constituie ajutoare de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, și în măsura în care prin această decizie se impune Republicii Franceze, Irlandei și Republicii Italiene să adopte toate măsurile necesare pentru recuperarea scutirilor respective de la beneficiarii lor, în cazul în care aceștia din urmă nu au achitat o acciză de cel puțin 13,01 euro pentru 1000 kg de ulei mineral greu.

         Cadrul juridic

               2

               Accizele pentru uleiurile minerale au făcut obiectul mai multor directive, și anume Directiva 92/81/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind armonizarea structurilor accizelor la uleiurile minerale (JO L 316, p. 12), Directiva 92/82/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind apropierea legislativă a ratelor accizelor la uleiurile minerale (JO L 316, p. 19) și Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității (JO L 283, p. 51, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98), care a abrogat Directivele 92/81 și 92/82 cu efect de la 31 decembrie 2003.

               3

               Articolul 8 alineatul (4) din Directiva 92/81 prevedea:
               „Consiliul, hotărând în unanimitate la propunerea Comisiei, poate autoriza orice stat membru să introducă alte scutiri sau reduceri din motive de politici specifice.
               Un stat membru care dorește să introducă o astfel de măsură informează în acest sens Comisia și îi furnizează de asemenea toate informațiile relevante sau necesare. Comisia informează celelalte state membre cu privire la măsura propusă în termen de o lună.
               Se consideră că scutirea sau reducerea propusă a fost autorizată de Consiliu dacă, în termen de două luni de la data informării celorlalte statele membre în conformitate cu al doilea paragraf, nici Comisia, nici vreun stat membru nu solicită examinarea problemei de către Consiliu.” [traducere neoficială]

               4

               Potrivit articolului 8 alineatul (5) din această directivă:
               „În cazul în care Comisia consideră că scutirile și reducerile prevăzute la alineatul (4) nu mai pot fi menținute, în special din motive de concurență neloială sau de denaturare a funcționării pieței interne ori din motive legate de politica comunitară în domeniul protecției mediului, ea prezintă Consiliului propuneri adecvate. Consiliul ia o decizie în unanimitate în privința acestor propuneri.” [traducere neoficială]

               5

               Articolul 6 din Directiva 92/82 a stabilit rata minimă a accizei pentru păcura grea, începând de la 1 ianuarie 1993, la 13 euro pentru 1000 kg.

               6

               Articolul 2 alineatul (4) litera (b) a doua liniuță din Directiva 2003/96 a prevăzut că aceasta nu se aplică produselor energetice cu utilizare dublă, și anume produselor care sunt folosite atât drept combustibil pentru încălzire, cât și pentru alte scopuri decât acela de carburant sau de combustibil pentru încălzire. Utilizarea produselor energetice pentru reducerea chimică și în procesele electrolitice și metalurgice este considerată utilizare dublă. Astfel, începând de la 1 ianuarie 2004, data intrării în vigoare a acestei directive, nu mai există o rată minimă a accizei la păcura grea utilizată în producția de alumină. În plus, articolul 18 alineatul (1) din directiva menționată a autorizat statele membre să aplice în continuare până la 31 decembrie 2006 ratele reduse de impozitare sau scutirile prevăzute în anexa II, care menționează scutirile de accize la păcura grea utilizată drept combustibil pentru producerea aluminei în regiunile Gardanne, Shannon și în Sardinia.

         Istoricul cauzei

               7

               Irlanda, Republica Italiană și Republica Franceză au scutit de la plata accizelor uleiurile minerale utilizate în producția de alumină în regiunea Shannon începând din anul 1983, în Sardinia începând din anul 1993 și, respectiv, în regiunea Gardanne începând din anul 1997.

               8

               Aceste scutiri (denumite în continuare „scutirile în litigiu”) au fost autorizate prin Decizia 92/510/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 de autorizare a statelor membre să continue să aplice unor uleiuri minerale utilizate în anumite scopuri reduceri ale ratei accizei sau scutiri de accize existente, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 8 alineatul (4) din Directiva 92/81 (JO L 316, p. 16), prin Decizia 93/697/CE a Consiliului din 13 decembrie 1993 de autorizare a anumitor state membre să aplice sau să continue să aplice unor uleiuri minerale utilizate în anumite scopuri reduceri sau scutiri de acciză, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 8 alineatul (4) din Directiva 92/81 (JO L 321, p. 29) și, respectiv, prin Decizia 97/425/CE a Consiliului din 30 iunie 1997 de autorizare a statelor membre să aplice sau să continue să aplice unor uleiuri minerale utilizate în anumite scopuri reduceri ale ratei accizei sau scutiri de accize existente, în conformitate cu procedura prevăzută de Directiva 92/81 (JO L 182, p. 22). Ulterior, aceste autorizări au fost prelungite de Consiliu de mai multe ori și ultima dată până la 31 decembrie 2006, prin Decizia 2001/224/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind cotele reduse ale accizelor și scutirile de la aceste accize pentru unele uleiuri minerale utilizate în anumite scopuri (JO L 84, p. 23, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 46).

               9

               În considerentul (5) al acestei din urmă decizii se preciza că aceasta nu aduce atingere „rezultatelor niciuneia dintre procedurile legate de denaturarea funcționării pieței unice care pot fi întreprinse, în special în temeiul articolelor [87 CE] și [88 CE]”, și că nu încalcă cerința ca „statele membre să notifice Comisiei potențialele ajutoare de stat în temeiul articolului [88 CE].”

               10

               Prin trei decizii din 30 octombrie 2001, Comisia a inițiat procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE cu privire la fiecare dintre scutirile în litigiu. La finalizarea acestei proceduri, Comisia a adoptat decizia în litigiu potrivit căreia:

                        —

                        scutirile de accize pentru uleiurile minerale grele utilizate în producția de alumină, acordate de Irlanda, de Republica Franceză și de Republica Italiană până la 31 decembrie 2003, constituie ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE;

                        —

                        ajutoarele acordate între 17 iulie 1990 și 2 februarie 2002, în măsura în care sunt incompatibile cu piața comună, nu se recuperează, întrucât recuperarea acestora ar fi contrară principiilor generale ale dreptului comunitar;

                        —

                        ajutoarele acordate între 3 februarie 2002 și 31 decembrie 2003 sunt incompatibile cu piața comună în sensul articolului 87 alineatul (3) CE, întrucât beneficiarii nu au plătit o taxă de cel puțin 13,01 euro pentru 1000 kg de ulei mineral greu, și

                        —

                        aceste din urmă ajutoare trebuie să fie recuperate.

               11

               În decizia în litigiu, Comisia a considerat că scutirile în litigiu constituiau ajutoare noi, iar nu ajutoare existente în sensul articolului 1 litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88] CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41). Comisia și‑a întemeiat această apreciere în special pe faptul că scutirile în litigiu nu au existat anterior intrării în vigoare a Tratatului CE în statele membre vizate, că acestea nu fuseseră niciodată analizate și nici autorizate în temeiul normelor care reglementează ajutoarele de stat și că nu fuseseră niciodată notificate.

               12

               După ce a indicat în ce măsură ajutoarele în discuție erau incompatibile cu piața comună, Comisia a apreciat că, având în vedere deciziile Consiliului de autorizare a scutirilor în litigiu (denumite în continuare „deciziile de autorizare”) și ținând cont de faptul că acestea fuseseră adoptate la propunerea Comisiei, recuperarea ajutoarelor incompatibile acordate înainte de 2 februarie 2002, data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene a deciziilor de deschidere a procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE, ar fi contrară principiilor protecției încrederii legitime și securității juridice.

         Procedura și hotărârea atacată

               13

               Prin cererile depuse la grefa Tribunalului la 16, la 17 și la 23 februarie 2006, Republica Italiană, Irlanda, Republica Franceză, Eurallumina SpA (denumită în continuare „Eurallumina”) și Aughinish Alumina Ltd (denumită în continuare „AAL”) au introdus acțiuni în anularea totală sau în parte a deciziei în litigiu.

               14

               Prin Hotărârea din 12 decembrie 2007, Irlanda și alții/Comisia (T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 și T‑69/06), Tribunalul a anulat decizia în litigiu. Prin Hotărârea din 2 decembrie 2009, Comisia/Irlanda și alții (C-89/08 P, Rep., p. I-11245), la care se face trimitere pentru o mai amplă expunere a procedurii anterioare, Curtea a anulat hotărârea menționată, întrucât aceasta a anulat decizia în litigiu pentru motivul că în decizia respectivă Comisia ar fi încălcat obligația de motivare cu privire la neaplicarea în speță a articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999.

               15

               În urma trimiterii cauzelor spre rejudecare Tribunalului, acestea au fost reunite pentru buna desfășurare a procedurii scrise, a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii.

               16

               Pentru a anula din nou decizia în litigiu, Tribunalul, în hotărârea atacată, a admis motivele sau criticile invocate de părți sau de unele dintre ele întemeiate pe încălcarea principiilor securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii Europene. Prin acestea, reclamantele au imputat, în esență, Comisiei că, prin decizia în litigiu, a anihilat parțial efectele juridice produse de deciziile de autorizare. Cu ocazia examinării acestor motive, Tribunalul a considerat printre altele că deciziile menționate se opuneau ca scutirile în litigiu să poată fi imputate de Comisie statelor membre în cauză și, prin urmare, ca aceasta să le poată califica drept ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE. Pe de altă parte, în cauza T‑62/06 RENV, Tribunalul a admis motivul întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări.

         Concluziile părților

               17

               Comisia solicită Curții anularea hotărârii atacate, trimiterea cauzelor spre rejudecare Tribunalului și soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată.

               18

               Irlanda, Republica Franceză, Republica Italiană, Eurallumina și AAL solicită respingerea recursului și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

         Cu privire la recurs

               19

               În susținerea recursului formulat, Comisia invocă cinci motive. Primele două motive sunt de ordin procedural, în timp ce celelalte trei sunt întemeiate pe încălcarea pe fond a dreptului Uniunii.

               20

               Primul motiv se întemeiază pe necompetența Tribunalului, pe neregularități de procedură, precum și pe încălcarea principiului disponibilității, a articolului 21 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, a articolului 44 alineatul (1) și a articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului și, cu titlu subsidiar, pe un viciu de motivare.

         Argumentele părților

               21

               Comisia critică Tribunalul întrucât a invocat din oficiu un motiv întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE sau a recalificat însuși obiectul acțiunilor. Astfel, Comisia apreciază că adevăratul motiv care a determinat anularea deciziei în litigiu este acela că, potrivit Tribunalului, scutirile în litigiu nu erau supuse normelor referitoare la controlul ajutoarelor de stat, întrucât acestea nu erau imputabile statelor membre în cauză, ci Uniunii. Or, niciunul dintre reclamanții în primă instanță nu ar fi invocat acest motiv, care ar fi fost introdus în dezbatere printr‑o întrebare a Tribunalului transmisă părților la 20 iulie 2011, deși un astfel de motiv nu putea fi invocat din oficiu. În continuare, în hotărârea atacată, Tribunalul ar fi încercat ca acest motiv să corespundă celor invocate de părți, întemeiate pe încălcarea principiilor securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii.

               22

               Irlanda, Republica Franceză, Republica Italiană, Eurallumina și AAL se opun acestui prim motiv.

               23

               În primul rând, Republica Franceză și Republica Italiană arată că raționamentul dezvoltat în hotărârea atacată nu este întemeiat exclusiv pe lipsa imputabilității scutirilor în litigiu statelor membre, ci se întemeiază pe o examinare atât a denaturării concurenței, cât și a imputabilității măsurii către stat, elemente care reprezintă două condiții ce trebuie îndeplinite pentru a califica o măsură drept ajutor de stat. Or, potrivit Republicii Italiene, deși Tribunalul are obligația să se pronunțe în limitele definite de motivele acțiunii, acesta poate totuși să verifice din oficiu dacă lipsește vreuna dintre condițiile esențiale ale existenței unui ajutor de stat, rămânând în cadrul dispozițiilor invocate în susținerea acestor motive.

               24

               Irlanda și Republica Italiană adaugă că Tribunalul putea invoca din oficiu o încălcare a normelor fundamentale de procedură. Or, în speță, Comisia, prin faptul că a omis să expună în decizia în litigiu motivele pentru care considera că scutirile în litigiu erau imputabile statelor membre, și‑ar fi încălcat obligația de motivare.

               25

               În al doilea rând, Republica Franceză, Eurallumina și AAL consideră, în esență, că Tribunalul a dezvoltat motivele pe care le‑au invocat, ca urmare a schimburilor care au avut loc între părți în cursul procedurii. Republica Franceză amintește că primul său motiv de anulare era întemeiat pe încălcarea noțiunii de ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, în timp ce Eurallumina arată că, fără a utiliza termenul „imputabilitate”, a ridicat problema dacă scutirea care o privea putea constitui un ajutor acordat de Republica Italiană. Însăși Comisia este cea care ar fi introdus în dezbatere problema imputabilității scutirilor în litigiu, în apărare în raport cu motivul întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice. Potrivit Eurallumina, în acest caz Tribunalul ar fi examinat problema menționată pentru a respinge argumentele Comisiei și pentru a consolida aprecierea sa privind problema dacă efectele unei autorizări acordate de o instituție europeană și care nu lasă nicio marjă de apreciere pentru punerea sa în aplicare de către statul membru pot fi repuse în discuție și anihilate, astfel cum a procedat o altă instituție a Uniunii. Potrivit AAL, Tribunalul nu a făcut decât să examineze și după aceea să respingă un argument al Comisiei.

               26

               În al treilea rând, Republica Franceză, Republica Italiană și Eurallumina apreciază că, în orice caz, problema imputabilității scutirilor în litigiu prezintă o importanță relativă în motivarea hotărârii atacate, care, în cazul în care acest prim motiv ar fi admis, ar rămâne fondată pe alte motive.

         Aprecierea Curții

               27

               Rezultă din normele care reglementează procedura în fața instanțelor Uniunii, în special din articolul 21 din Statutul Curții și din articolul 44 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, că litigiul este în principiu determinat și delimitat de părți și că instanța Uniunii nu se poate pronunța ultra petita.

               28

               Deși anumite motive pot sau chiar trebuie să fie invocate din oficiu, precum lipsa sau insuficiența motivării deciziei în cauză, care ține de normele fundamentale de procedură, un motiv referitor la legalitatea pe fond a deciziei menționate, care ține de încălcarea tratatelor sau a oricărei norme de drept privind aplicarea acestora, în sensul articolului 263 TFUE, nu poate, în schimb, să fie examinat de instanța Uniunii decât dacă este invocat de reclamant (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C-367/95 P, Rec., p. I-1719, punctul 67, Hotărârea din 30 martie 2000, VBA/Florimex și alții, C-265/97 P, Rec., p. I-2061, punctul 114, precum și Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, citată anterior, punctul 40).

               29

               Prin urmare, nu poate fi invocat din oficiu un motiv întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE ca urmare a neimputabilității măsurii în discuție statului.

               30

               În speță, după ce a amintit la punctele 73 și 74 din hotărârea atacată că, pentru ca anumite avantaje să poată fi calificate drept ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, acestea trebuie, printre altele, să fie imputabile statului, Tribunalul a respins, la punctele 98 și 99 din această hotărâre, argumentele Comisiei potrivit cărora deciziile de autorizare nu puteau avea, în orice caz, ca efect scutirea Irlandei, a Republicii Franceze și a Republicii Italiene de obligația lor de a respecta procedurile și normele în materie de ajutoare de stat și potrivit cărora Consiliul nu putea, în exercitarea competențelor proprii în domeniul armonizării fiscale, să aducă atingere competenței Comisiei în materie de ajutoare de stat. Tribunalul a considerat că avantajele pe care scutirile în litigiu le conferiseră eventual beneficiarilor fuseseră acordate conform deciziilor de autorizare, astfel încât nu erau imputabile statelor membre, ci Uniunii, și că, în consecință, Comisia, în însăși exercitarea competențelor cvasiexclusive pe care le avea în temeiul articolelor 87 CE și 88 CE, nu putea să le califice drept ajutoare de stat.

               31

               La punctul 104 din hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat că deciziile de autorizare se opuneau ca scutirile în litigiu să poată fi imputate de Comisie statelor membre vizate și, prin urmare, să poată fi calificate de aceasta drept ajutoare de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, și ca aceasta să dispună recuperarea lor parțială, în măsura în care le considera incompatibile cu piața internă, în sensul articolului 87 alineatul (3) CE.

               32

               În consecință, la punctul 110 și în dispozitivul hotărârii atacate, Tribunalul a anulat decizia în litigiu „în măsura în care constată sau se întemeiază pe constatarea că scutirile [în litigiu] […] constituie ajutoare de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE” și în măsura în care în decizia respectivă se dispune recuperarea scutirilor menționate de la beneficiarii lor.

               33

               Atunci când a considerat că scutirile în litigiu erau imputabile Uniunii, Tribunalul nu a invocat un motiv întemeiat pe încălcarea unor norme fundamentale de procedură, astfel cum lasă să se înțeleagă Irlanda și Republica Italiană, ci un motiv privind legalitatea pe fond a deciziei în litigiu, care ține de încălcarea Tratatului CE.

               34

               Or, după cum arată Comisia și după cum constată avocatul general la punctele 57-63 din concluzii, niciuna dintre reclamantele la Tribunal nu a invocat un asemenea motiv. Rezultă astfel din dosarul Tribunalului că problema imputabilității scutirilor în litigiu, pur și simplu amintită de Comisie în memoriul său în apărare în cauza T‑56/06, precum și de Eurallumina în memoriul său în replică în cauza T‑62/06, în care preciza totuși „[c]ă nu este însă necesar să se abordeze această problemă”, a fost introdusă în dezbatere de Tribunal, prin adresarea unei întrebări scrise părților, după cum rezultă de altfel și din cuprinsul punctului 98 din hotărârea atacată.

               35

               Contrar celor susținute de Republica Franceză, de Eurallumina și de AAL, nu se poate considera că Tribunalul a dezvoltat motivele invocate de părți. Astfel, deși Tribunalul a corelat problema imputabilității scutirilor în litigiu cu motivele invocate de părți, întemeiate pe încălcarea principiilor prezumției de legalitate a actelor Uniunii și securității juridice, rămâne problema că, pe de o parte, acest aspect rezultă dintr‑un motiv distinct și de natură diferită, care nu vizează o încălcare a principiilor generale ale dreptului Uniunii, ci o încălcare a Tratatului CE, și, pe de altă parte, că părțile, astfel cum reiese printre altele din expunerea motivelor părților cuprinsă la punctele 53-56 din hotărârea atacată, nu au invocat aceste principii pentru a se considera că scutirile în litigiu nu constituiau ajutoare de stat.

               36

               În consecință, prin invocarea din oficiu a motivului potrivit căruia scutirile în litigiu nu ar fi imputabile statelor membre, ci Uniunii și, de aceea, nu ar constitui ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în hotărârea atacată.

               37

               Motivele referitoare la imputabilitatea scutirilor în litigiu, cărora nu le sunt consacrate decât punctele 73, 74, 98, 99 și 104 din hotărârea atacată, nu constituie însă decât o parte din motivarea acestei din urmă hotărâri. Trebuie, așadar, să se verifice dacă hotărârea menționată rămâne fondată pentru celelalte motive expuse în aceasta.

               38

               În afara considerațiilor referitoare la neimputabilitatea scutirilor în litigiu statelor membre, Tribunalul a întemeiat hotărârea atacată pe motivele care urmează.

               39

               La punctele 63-72 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat mai întâi că, având în vedere obiectivul comun al normelor în materie de armonizare a legislațiilor fiscale naționale și al normelor în materie de ajutoare de stat, și anume promovarea bunei funcționări a pieței interne, luptând în special împotriva denaturărilor concurenței, punerea în aplicare coerentă a acestor norme impunea să se considere că noțiunea de denaturare a concurenței are același domeniu de aplicare și același sens în aceste două materii. În această privință, Tribunalul a arătat că articolul 8 alineatele (4) și (5) din Directiva 92/81 conferă în special Comisiei, care propune, și Consiliului, care dispune, responsabilitatea de a aprecia existența unei eventuale denaturări a concurenței, pentru a autoriza sau a nu autoriza un stat membru să aplice sau să continue să aplice o scutire de acciză armonizată, și că, în cazul unor aprecieri divergente, Comisia are posibilitatea de a introduce o acțiune în anulare împotriva deciziei Consiliului.

               40

               În continuare, Tribunalul a constatat la punctele 76-97 din hotărârea atacată că, în speță, nu s‑a contestat că Irlanda, Republica Franceză și Republica Italiană se întemeiaseră, pentru a aplica sau pentru a continua să aplice scutirile în litigiu până la 31 decembrie 2003, pe deciziile de autorizare și că se conformaseră pe deplin deciziilor menționate, care, prin faptul că erau însoțite de condiții restrictive de ordin geografic și temporal, aveau efect obligatoriu în privința lor.

               41

               În acest context, la punctele 79-96 din aceeași hotărâre, Tribunalul a respins argumentele Comisiei potrivit cărora deciziile de autorizare, pe de o parte, erau o condiție necesară, dar nu suficientă pentru ca statele membre să poată acorda scutirile în litigiu și, pe de altă parte, nu aduceau atingere faptului că, în cazul în care constituiau ajutoare de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, scutirile în litigiu trebuiau să fie notificate Comisiei și să fie autorizate de aceasta, în conformitate cu articolul 88 CE, după cum arăta considerentul (5) al Deciziei 2001/224. Tribunalul a observat în această privință că deciziile de autorizare anterioare Deciziei 2001/224 nu cuprindeau o astfel de rezervă și a apreciat că respectivul considerent (5) nu putea fi analizat ca fiind drept o manifestare a voinței Consiliului de a subordona efectele autorizării sale respectării unor eventuale proceduri și decizii subsecvente ale Comisiei în materie de ajutoare de stat.

               42

               Astfel, potrivit Tribunalului, interpretarea Comisiei în privința considerentului (5) al Deciziei 2001/224 este infirmată de răspunsul Consiliului la întrebările Tribunalului. În plus, aceasta nu ar putea, în orice caz, să fie reținută, întrucât ar conduce, în împrejurările din speță, la o punere în aplicare incoerentă a normelor în materie de armonizare a legislațiilor fiscale și a normelor în materie de ajutoare de stat, din moment ce, în primul rând, deciziile de autorizare, adoptate în unanimitate la propunerea Comisiei, se întemeiau pe o apreciere comună a acestor două instituții, potrivit căreia scutirile în litigiu nu determinau o denaturare a concurenței și nu constituiau un obstacol în calea bunei funcționări a pieței interne, în al doilea rând, selectivitatea pe plan regional a scutirilor menționate decurgea direct din aceste decizii și, în al treilea rând, deciziile respective autorizau scutiri totale de accize.

               43

               În sfârșit, după ce a constatat, la punctele 100-103 din hotărârea atacată, că Comisia nu făcuse uz niciodată de competențele pe care le deținea în temeiul articolului 8 alineatul (5) din Directiva 92/81 sau al articolelor 230 CE și 241 CE pentru a obține anularea sau modificarea deciziilor de autorizare, o anulare a acelorași decizii sau o declarare a nevalidității directivei menționate, Tribunalul a arătat la punctele 104 și 105 din hotărârea indicată că, la momentul la care a fost adoptată decizia în litigiu, Decizia 2001/224 rămânea validă și că aceasta, precum și deciziile care au precedat‑o și directiva menționată beneficiau de prezumția de legalitate care însoțește actele Uniunii și își produceau toate efectele juridice. Tribunalul a considerat că, în consecință, Irlanda, Republica Franceză și Republica Italiană aveau dreptul să se întemeieze pe aceste decizii pentru a continua să aplice scutirile în litigiu. Tribunalul a concluzionat din aceasta că, în împrejurările speciale din speță, decizia în litigiu repunea în discuție în mod direct validitatea scutirilor în litigiu și de asemenea, în mod indirect, dar necesar, validitatea deciziilor de autorizare și a efectelor aferente acestora, încălcând astfel principiile securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii.

               44

               Pe de altă parte, la punctele 107-109 din hotărârea atacată, Tribunalul a admis critica întemeiată pe încălcarea principiului bunei administrări, invocată de Eurallumina în cauza T‑62/06 RENV, considerând că o astfel de încălcare rezulta din faptul că Comisia adoptase decizia în litigiu fără a ține cont de drepturile specifice pe care Republica Italiană le conferise acestei societăți în temeiul Deciziei 2001/224, ale cărei efecte erau protejate din punct de vedere juridic de principiile securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii.

               45

               Pronunțându‑se astfel, Tribunalul a încălcat însă competențele Consiliului și, respectiv, ale Comisiei în materie de armonizare a legislațiilor privind accizele, pe de o parte, și în materie de ajutoare de stat, pe de altă parte.

               46

               Astfel, trebuie amintit că Directiva 92/81 a fost adoptată în temeiul articolului 99 din Tratatul CEE (devenit articolul 99 din Tratatul CE, care la rândul său a devenit articolul 93 CE), care conferea Consiliului competența de a adopta dispozițiile referitoare la armonizarea legislațiilor privind impozitul pe cifra de afaceri, accizele și alte impozite indirecte, în măsura în care această armonizare era necesară pentru a asigura instituirea și funcționarea pieței interne.

               47

               Deciziile de autorizare au fost adoptate conform articolului 8 alineatul (4) din această directivă, care atribuia Consiliului, hotărând în unanimitate la propunerea Comisiei, competența de a autoriza un stat membru să introducă scutiri sau alte reduceri decât cele prevăzute de directiva indicată „din motive de politici specifice”. Procedura prevăzută de acest articol are o finalitate și un domeniu de aplicare diferite de cele ale regimului prevăzut la articolul 88 CE.

               48

               După cum a constatat Curtea la punctele 29-31 din Hotărârea din 29 iunie 2004, Comisia/Consiliul (C-110/02, Rec., p. I-6333), tratatul, organizând prin intermediul articolului 88 CE examinarea permanentă și controlul ajutoarelor de către Comisie, vizează faptul că recunoașterea eventualei incompatibilități a unui ajutor cu piața comună rezultă, sub controlul Tribunalului și al Curții, dintr‑o procedură adecvată, a cărei punere în aplicare este în responsabilitatea acestei instituții. Astfel, articolele 87 CE și 88 CE rezervă Comisiei un rol central în recunoașterea eventualei incompatibilități a unui ajutor. În ceea ce privește competența cu care este învestit Consiliul prin articolul 88 alineatul (2) al treilea paragraf CE în materie de ajutoare de stat, aceasta are caracter de excepție, ceea ce presupune că articolul menționat trebuie în mod necesar să facă obiectul unei interpretări stricte (a se vedea în acest sens și Hotărârea din 4 decembrie 2013, Comisia/Consiliul, C‑111/10, punctul 39).

               49

               În consecință, o decizie a Consiliului prin care un stat membru este autorizat, conform articolului 8 alineatul (4) din Directiva 92/81, să introducă o scutire de accize nu putea avea drept efect să împiedice Comisia să exercite competențele pe care i le atribuie tratatul și, în consecință, să pună în aplicare procedura prevăzută la articolul 88 CE pentru a examina dacă această scutire constituia un ajutor de stat și să adopte la finalizarea acestei proceduri, dacă este cazul, o decizie precum decizia în litigiu.

               50

               Împrejurarea că deciziile de autorizare acordau scutiri totale de accize stabilind condiții precise de ordin geografic și temporal și că acestea din urmă au fost respectate în mod strict de statele membre nu avea incidență asupra repartizării competențelor între Consiliu și Comisie și nu putea, așadar, să împiedice Comisia să își exercite propriile competențe.

               51

               De altfel, respectând această repartizare a competențelor, considerentul (5) al Deciziei 2001/224, care era în vigoare în perioada pentru care decizia în litigiu dispune recuperarea ajutoarelor, arăta că decizia menționată nu aduce atingere rezultatelor niciuneia dintre procedurile care ar putea fi inițiate în temeiul articolelor 87 CE și 88 CE și nu încalcă cerința ca statele membre „să notifice Comisiei potențialele ajutoare de stat”.

               52

               În mod cert, deciziile de autorizare au fost adoptate la propunerea Comisiei, iar aceasta nu a făcut uz niciodată de competențele pe care le deținea în temeiul articolului 8 alineatul (5) din Directiva 92/81 sau al articolelor 230 CE și 241 CE pentru a obține anularea sau modificarea deciziilor de autorizare, o anulare a acelorași decizii sau o declarare a nevalidității directivei menționate. Rezultă, în această privință, din decizia în litigiu că, la momentul adoptării de către Consiliu a deciziilor de autorizare, Comisia considerase că acestea nu determinau denaturarea concurenței și nu constituiau un obstacol în calea bunei funcționări a pieței interne (Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, citată anterior, punctul 83).

               53

               Cu toate acestea, astfel cum arată Comisia, noțiunea de ajutor de stat corespunde unei situații obiective și nu poate depinde de comportamentul sau de declarațiile instituțiilor (Hotărârea Comisia/Irlanda și alții, citată anterior, punctul 72). În consecință, împrejurarea că deciziile de autorizare au fost adoptate la propunerea Comisiei nu se putea opune calificării scutirilor menționate drept ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, dacă erau îndeplinite condițiile privind existența unui ajutor de stat. În schimb, o astfel de împrejurare trebuia să fie luată în considerare în ceea ce privește obligația de a recupera ajutorul incompatibil în raport cu principiile protecției încrederii legitime și securității juridice, după cum a procedat Comisia în decizia în litigiu, renunțând să dispună recuperarea ajutoarelor acordate anterior datei publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene a deciziilor de deschidere a procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE.

               54

               În consecință, motivarea hotărârii atacate expusă la punctele 39-44 din prezenta hotărâre nu poate constitui temeiul de drept al concluziei Tribunalului potrivit căreia decizia în litigiu repune în discuție validitatea deciziilor de autorizare ale Consiliului și încalcă astfel principiile securității juridice și prezumției de legalitate a actelor Uniunii. Același raționament se aplică în privința concluziei care se întemeiază pe aceleași motive potrivit căreia, în cauza T‑62/06 RENV, Comisia a încălcat principiul bunei administrări.

               55

               Având în vedere toate considerațiile de mai sus, se impune, fără a fi necesar să se examineze celelalte argumente și motive ale părților, să se anuleze în întregime hotărârea atacată.

         Cu privire la trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului

               56

               Conform articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, în caz de anulare a hotărârii Tribunalului, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului.

               57

               În speță, întrucât Tribunalul nu a examinat decât o parte dintre numeroasele motive invocate de părți, Curtea consideră că prezentul litigiu nu este în stare de judecată. În consecință, se impune trimiterea cauzelor conexate spre rejudecare Tribunalului.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               58

               Întrucât cauzele se trimit spre rejudecare Tribunalului, cererea privind cheltuielile de judecată aferente prezentei proceduri de recurs trebuie soluționată odată cu fondul.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:

                           1)

                           Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 21 martie 2012, Irlanda și alții/Comisia (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV și T‑69/06 RENV).

                           2)

                           Trimite cauzele conexate T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV și T‑69/06 RENV spre rejudecare Tribunalului Uniunii Europene.

                           3)

                           Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limbile de procedură: franceza, engleza și italiana.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 5 iunie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 89/391/CEE - Măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă - Articolul 2, articolul 10 alineatul (1), precum și articolul 12 alineatele (3) și (4) - Transpunere neconformă. # Cauza C-226/06.

text:
      Hotărârea Curții (Camera întâi) din 5 iunie 2008 — Comisia/Franța
      (Cauza C‑226/06)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Directiva 89/391/CEE — Măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă — Articolul 2, articolul 10 alineatul (1), precum și articolul 12 alineatele (3) și (4) — Transpunere neconformă”
      Politică socială — Protecția securității și a sănătății lucrătorilor — Directiva 89/391 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor
         la locul de muncă [Directiva 89/391 a Consiliului, art. 9 alin. (1) lit. (c), art. 10 alin. (1) și alin. (3) lit. (b), art.
         13 alin. (2) lit. (a), (c), (e) și (f)] (a se vedea punctele 44-46, 48-54 și 58)

      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Neadoptarea, în termenul prevăzut, a tuturor actelor necesare pentru
                  a se conforma articolului 2, articolului 10 alineatul (1) și articolului 12 alineatele (3) și (4) din Directiva 89/391/CEE
                  a Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății
                  lucrătorilor la locul de muncă (JO L 183, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 88)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea, în termenul prevăzut, a tuturor actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a
                     se conforma articolului 2, articolului 10 alineatul (1) și articolului 12 alineatele (3) și (4) din Directiva 89/391/CEE a
                     Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății
                     lucrătorilor la locul de muncă, Republica Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.

                  2)

                  	Obligă Republica Franceză la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 27 aprilie 2016.#X împotriva Staatssecretaris van Financiën.#Trimitere preliminară – Tariful vamal comun – Regulamentul (CE) nr. 1186/2009 – Articolul 3 – Scutire de la plata taxelor la import – Bunuri personale – Transferul reședinței dintr‑o țară terță într‑un stat membru – Noțiunea «reședință obișnuită» – Imposibilitatea de a cumula o reședință obișnuită într‑un stat membru și într‑o țară terță – Criterii de determinare a locului reședinței obișnuite.#Cauza C-528/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      27 aprilie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Tariful vamal comun — Regulamentul (CE) nr. 1186/2009 — Articolul 3 — Scutire de la plata taxelor la import — Bunuri personale — Transferul reședinței dintr‑o țară terță într‑un stat membru — Noțiunea «reședință obișnuită» — Imposibilitatea de a cumula o reședință obișnuită într‑un stat membru și într‑o țară terță — Criterii de determinare a locului reședinței obișnuite”
      În cauza C‑528/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă din Țările de Jos, Țările de Jos), prin decizia din 14 noiembrie 2014, primită de Curte la 21 noiembrie 2014, în procedura

         X

      împotriva

         Staatssecretaris van Financiën,

      CURTEA (Camera a patra)
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnii C. Lycourgos, E. Juhász și C. Vajda și doamna K. Jürimäe (raportor), judecători,
      avocat general: domnul H. Saugmandsgaard Øe,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru X, de B. J. B. Boersma, adviseur;

               —

               pentru guvernul olandez, de M. Bulterman și de M. Noort, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Grønfeldt și de H. Kranenborg, în calitate de agenți;

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 17 decembrie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 din Regulamentul (CE) nr. 1186/2009 al Consiliului din 16 noiembrie 2009 de instituire a unui regim comunitar de scutiri de taxe vamale (JO L 324, p. 23).

               2

               Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între X, pe de o parte, și Staatssecretaris van Financiën (secretarul de stat pentru finanțe), pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestuia din urmă de a admite transferul bunurilor personale ale lui X între Qatar și Țările de Jos cu scutire de la plata taxelor la import.

         Cadrul juridic

         Directiva 83/182

               3

               Articolul 7 alineatul (1) Directiva 83/182/CEE a Consiliului din 28 martie 1983 privind scutirile de taxă în interiorul Comunității pentru anumite mijloace de transport importate temporar dintr‑un stat membru în altul (JO L 105, p. 59, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 66), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/98/CE a Consiliului din 20 noiembrie 2006 (JO L 363, p. 129, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 126) (denumită în continuare „Directiva 83/182”), prevede:
               „În sensul prezentei directive, «domiciliu stabil» înseamnă locul unde o persoană locuiește de obicei, cel puțin 185 de zile în fiecare an calendaristic, din cauza relațiilor sale personale sau profesionale sau, în cazul persoanelor care nu au relații profesionale, ci doar personale, în cazul cărora se pot demonstra legături strânse între respectiva persoană și locul în care locuiește.
               Totuși, domiciliul stabil al unei persoane ale cărei relații profesionale se află într‑un alt loc decât cel al relațiilor sale personale și care, drept urmare, locuiește pe rând în mai multe locuri situate în două sau mai multe state membre, se consideră a fi locul unde acea persoană are legături personale, cu condiția ca acea persoană să se întoarcă acolo în mod regulat. […]”

         Directiva 83/183/CEE

               4

               Articolul 6 alineatul (1) Directiva 83/183/CEE a Consiliului din 28 martie 1983 privind scutirile de taxe aplicabile importurilor permanente de proprietăți ale persoanelor fizice dintr‑un stat membru (JO L 105, p. 64, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 71), care a fost abrogată prin Directiva 2009/55/CEE a Consiliului din 25 mai 2009 privind scutirile de taxe aplicabile la introducerea definitivă de bunuri personale ale persoanelor fizice provenind dintr‑un stat membru (JO L 145, p. 36), avea un conținut identic cu articolul 7 alineatul (1) din Directiva 83/182.

         Regulamentul nr. 1186/2009

               5

               Regulamentul nr. 1186/2009 a abrogat Regulamentul (CEE) nr. 918/83 al Consiliului din 28 martie 1983 privind instituirea unui regim comunitar de scutiri de taxe vamale (JO L 105, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 2, p. 126).

               6

               Considerentele (3) și (4) ale Regulamentului nr. 1186/2009 au următorul cuprins:

                        „(3)

                        […] în anumite împrejurări bine definite, în care, datorită condițiilor speciale de import al mărfurilor, este absentă necesitatea obișnuită de protecție a economiei, o […] impunere nu se justifică.

                        (4)

                        Este de dorit ca, în asemenea împrejurări, să se încheie acorduri, așa cum s‑a întâmplat în mod tradițional în majoritatea sistemelor de reglementare vamală, pentru a permite ca mărfurile să fie scutite de la aplicarea taxelor la import la care ar trebui supuse în mod normal.”

               7

               Articolul 2 alineatul (1) litera (c) din acest regulament are următorul cuprins:
               „[…] Bunurile personale nu trebuie să indice, prin natură sau cantitate, faptul că sunt importate în vederea comercializării.”

               8

               Articolul 3 din regulamentul menționat prevede:
               „În conformitate cu articolele 4-11, bunurile personale importate de persoanele fizice care își mută reședința obișnuită dintr‑o țară terță pe teritoriul vamal al Comunității sunt admise fără plata taxelor la import.”

               9

               Articolul 4 din același regulament prevede:
               „Scutirea de taxe vamale se limitează la bunurile personale care:

                        (a)

                        cu excepția cazurilor speciale justificate de anumite împrejurări, s‑au aflat în posesia și, în cazul bunurilor neconsumabile, în folosința persoanei respective la reședința anterioară cu cel puțin șase luni înainte de încetarea reședinței obișnuite din țara terță de plecare;

                        (b)

                        sunt destinate a fi folosite în același scop la noua reședință obișnuită.

                  […]”

               10

               Articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1186/2009 are următorul cuprins:
               „Scutirea poate fi acordată numai persoanelor a căror reședință obișnuită a fost în afara teritoriului vamal al Comunității pe parcursul unei perioade neîntrerupte de cel puțin 12 luni.”

               11

               În temeiul articolului 7 alineatul (1) din acest regulament, scutirile se acordă numai în cazul bunurilor personale declarate în vederea punerii în liberă circulație în 12 luni de la data la care persoana respectivă își stabilește reședința obișnuită pe teritoriul vamal al Uniunii Europene.

               12

               Articolul 9 din regulamentul menționat prevede posibilitatea de a acorda scutiri privind bunurile personale intrate în circulație înainte ca persoana respectivă să își stabilească reședința obișnuită pe teritoriul vamal al Uniunii, cu condiția ca aceasta să se angajeze să își stabilească reședința obișnuită pe teritoriul respectiv în termen de șase luni.

               13

               În temeiul articolului 10 din același regulament, atunci când, datorită angajamentelor profesionale, persoana în cauză părăsește țara unde a avut reședința obișnuită fără a‑și stabili simultan reședința obișnuită pe teritoriul vamal al Uniunii, având totuși intenția de a face în final acest lucru, autoritățile competente pot autoriza admiterea în regim de scutire de taxe vamale a bunurilor personale pe care persoana în cauză le transferă în acest scop.

               14

               Articolul 11 din Regulamentul nr. 1186/2009 oferă autorităților competente posibilitatea de a deroga de la anumite condiții de aplicare a scutirii de la plata taxelor la import prevăzute la articolul 3 din același regulament.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               15

               Până la data de 1 martie 2008, reclamantul din litigiul principal a avut reședința și a lucrat în Țările de Jos. De la 1 martie 2008 până la 1 august 2011, a lucrat în Qatar, unde angajatorul i‑a pus la dispoziție o locuință. Reclamantul din litigiul principal avea relații atât profesionale, cât și personale în această țară terță. Soția sa a continuat să locuiască și să lucreze în Țările de Jos. Ea l‑a vizitat de șase ori, vizitele având o durată totală de 83 de zile. În perioada în discuție, reclamantul din litigiul principal a petrecut 281 de zile în afara Qatarului, timp în care și‑a vizitat soția, copiii majori și familia în Țările de Jos și a plecat în vacanță în alte state.

               16

               În vederea întoarcerii sale în Țările de Jos, reclamantul din litigiul principal a solicitat să i se acorde o autorizație de a‑și importa bunurile personale din Qatar în Uniune cu scutirea de la plata taxelor la import în conformitate cu articolul 3 din Regulamentul nr. 1186/2009. Această cerere i‑a fost refuzată, prin decizia inspectorului fiscal, pentru motivul că nu exista un transfer al reședinței sale obișnuite în Țările de Jos, în sensul articolului menționat. Astfel, el și‑ar fi păstrat reședința normală în statul membru respectiv pe durata șederii în Qatar, așa încât reședința sa obișnuită nu s‑a situat niciodată în această țară terță.

               17

               Împotriva respectivei decizii de refuz, reclamantul din litigiul principal a formulat o acțiune la Rechtbank te Haarlem (Tribunalul din Haarlem), care a admis‑o. Inspectorul fiscal a declarat apel împotriva acestei hotărâri la Gerechtshof Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam). Această instanță a amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, reședința obișnuită este locul în care persoana interesată are centrul permanent al intereselor sale. A afirmat apoi că, având în vedere relațiile personale și profesionale ale reclamantului din litigiul principal, nu era posibil să se determine locul în care se situa centrul permanent al intereselor sale. În aceste condiții, potrivit instanței menționate, trebuia să se acorde prioritate relațiilor personale, astfel încât, în perioada în discuție, reședința obișnuită a reclamantului din litigiul principal nu se situa în Qatar, ci în Țările de Jos.

               18

               Reclamantul din litigiul principal a formulat recurs la instanța de trimitere. Această instanță, după ce a arătat că Regulamentul nr. 1186/2009 nu prevedea o definiție a noțiunii „reședință obișnuită”, a observat că abordarea Gerechtshof Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam) ridica problema dacă reclamantul din litigiul principal a avut în perioada în discuție o reședință obișnuită atât în Țările de Jos, cât și în Qatar. Instanța a subliniat că obiectivele acestui regulament nu păreau să se opună, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, nici existenței unei reședințe normale atât în Țările de Jos, cât și în Qatar, nici aplicării scutirii de la plata taxelor la import, prevăzută la articolul 3 din regulamentul menționat, având în vedere că reclamantul din litigiul principal a renunțat la reședința sa din Qatar și și‑a transferat bunurile personale în Țările de Jos.

               19

               În ipoteza în care Regulamentul nr. 1186/2009 ar fi interpretat în sensul că exclude posibilitatea existenței unei duble reședințe obișnuite, instanța de trimitere dorește să afle care sunt, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, criteriile ce trebuie luate în considerare pentru a stabili care dintre cele două reședințe trebuie să fie considerată drept reședința obișnuită, în scopul aplicării regulamentului respectiv. În această privință, instanța menționată ridică problema pertinenței criteriilor stabilite de Curte în Hotărârile Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) și Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251) pentru a stabili locul „reședinței obișnuite” în sensul articolului 7 alineatul (1) din Directiva 83/182 și al articolului 6 alineatul (1) din Directiva 83/183, în special întâietatea acordată, în cadrul acestei stabiliri, relațiilor personale.

               20

               În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă din Țările de Jos) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Regulamentul nr. 1186/2009 include posibilitatea ca o persoană fizică să aibă reședința obișnuită în mod concomitent atât într‑un stat membru, cât și într‑o țară terță și, în acest caz, scutirea de la plata taxelor la import prevăzută la articolul 3 se aplică bunurilor personale aduse în Uniunea Europeană în contextul renunțării la reședința obișnuită din țara terță?

                        2)

                        În cazul în care Regulamentul nr. 1186/2009 exclude existența unei duble reședințe obișnuite, iar aprecierea tuturor împrejurărilor nu este suficientă pentru a determina reședința obișnuită, într‑o situație cum este cea din speță, în care în țara terță persoana în cauză dispune de legături atât personale, cât și profesionale, iar în statul membru dispune de legături personale, conform cărei norme sau pe baza căror criterii trebuie să se stabilească țara în care se află reședința obișnuită a persoanei în cauză?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               21

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 din Regulamentul nr. 1186/2009 trebuie interpretat în sensul că, în scopul aplicării acestui articol, o persoană fizică poate dispune concomitent de o reședință obișnuită atât într‑un stat membru, cât și într‑o țară terță. În cazul unui răspuns afirmativ, această instanță solicită de asemenea să se stabilească dacă scutirea de la plata taxelor la import prevăzută la articolul respectiv este aplicabilă bunurilor personale importate în Uniune de persoana fizică menționată atunci când aceasta încetează să aibă reședința obișnuită în țara terță.

               22

               În măsura în care Regulamentul nr. 1186/2009 nu prevede o definiție a noțiunii „reședință obișnuită” care figurează la articolul 3 din acesta, este necesar, pentru a stabili domeniul de aplicare al acestui articol, să se țină seama atât de termenii săi, cât și de contextul și de obiectivele sale (Hotărârea Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, punctul 26 și jurisprudența citată).

               23

               În ceea ce privește modul de redactare a articolului 3 din Regulamentul nr. 1186/2009, este necesar, pe de o parte, să se sublinieze că termenii „reședința obișnuită” sunt folosiți în cuprinsul acestuia la singular, aspect care tinde să confirme că o persoană fizică nu poate avea la același moment decât o singură reședință obișnuită. Pe de altă parte, acest articol condiționează acordarea scutirii de la plata taxelor la import de transferul reședinței obișnuite dintr‑o țară terță pe teritoriul vamal al Uniunii. După cum a subliniat avocatul general la punctul 37 din concluzii, utilizarea verbului „a muta” presupune în mod necesar o deplasare a reședinței obișnuite dintr‑un loc situat în afara teritoriului menționat într‑un loc situat în interiorul acestuia și se opune, așadar, cumulului în aceeași perioadă al unei reședințe obișnuite într‑un stat membru cu o alta într‑o țară terță.

               24

               În ceea ce privește contextul articolului 3 din Regulamentul nr. 1186/2009, articolele 4, 5, 7 și 9-11 din acest regulament, care privesc în mod specific condițiile de aplicare a scutirii de taxe vamale prevăzute la articolul 3 din regulamentul menționat, utilizează de asemenea termenii „reședință obișnuită” la singular. Această situație se regăsește și în cazul celorlalte articole din același regulament unde figurează noțiunea „reședință obișnuită”.

               25

               În plus, formularea articolelor 4, 7 și 9-11 din Regulamentul nr. 1186/2009 coroborează o interpretare a noțiunii „reședință obișnuită” potrivit căreia o persoană fizică poate avea la același moment doar o singură reședință obișnuită. Astfel, mai întâi, articolul 4 din acest regulament prevede că scutirea se limitează la bunurile personale care, pe de o parte, s‑au aflat în folosința persoanei respective „la reședința anterioară” cu cel puțin șase luni înainte de „încetarea reședinței obișnuite” din țara terță de plecare și, pe de altă parte, sunt destinate a fi folosite „la noua reședință obișnuită”. Apoi, articolele 7, 9 și 10 din regulamentul menționat fac referire, toate, la aceeași secvență de evenimente în cursul căreia persoana respectivă își părăsește, într‑o primă etapă, reședința normală dintr‑o țară terță și ulterior își stabilește, într‑o a doua etapă, această reședință pe teritoriul vamal al Uniunii. În sfârșit, articolul 11 din Regulamentul nr. 1186/2009 reia verbul „a transfera”, utilizat și la articolul 3 din acest regulament, pentru a desemna deplasarea reședinței obișnuite dintr‑o țară terță într‑un stat membru.

               26

               În ceea ce privește obiectivele Regulamentului nr. 1186/2009, considerentul (3) al acestui regulament precizează că au fost prevăzute scutiri de taxe vamale prin regulamentul menționat având în vedere că „în anumite împrejurări bine definite, în care, datorită condițiilor speciale de import al mărfurilor, este absentă necesitatea obișnuită de protecție a economiei, o […] impunere nu se justifică”.

               27

               Din jurisprudența referitoare la al doilea considerent al Regulamentului nr. 918/83, al cărui conținut este identic cu cel al considerentului (3) al Regulamentului nr. 1186/2009, reiese că obiectivele urmărite de legiuitorul Uniunii cu ocazia adoptării acestui prim regulament constau în a facilita, pe de o parte, stabilirea noii reședințe a unei persoane fizice în statul membru în cauză și, pe de ală parte, activitatea autorităților vamale ale statelor membre (Hotărârea Treimanis, C‑487/11, EU:C:2012:556, punctul 24). Considerațiile amintite sunt aplicabile Regulamentului nr. 1186/2009 având în vedere că, prin acesta, legiuitorul Uniunii a codificat diferitele dispoziții ale regimului de scutiri de taxe vamale, inclusiv dispozițiile Regulamentului nr. 918/83.

               28

               Or, o interpretare potrivit căreia o persoană fizică poate cumula două reședințe obișnuite, în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 1186/2009, una într‑o țară terță și alta într‑un stat membru, nu poate fi considerată conformă cu obiectivul constând în facilitarea stabilirii noii reședințe într‑un stat membru.

               29

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 3 din Regulamentul nr. 1186/2009 trebuie interpretat în sensul că, în scopul aplicării acestui articol, o persoană fizică nu poate dispune concomitent de o reședință obișnuită atât într‑un stat membru, cât și într‑o țară terță. Ținând cont de acest răspuns, nu mai trebuie să se răspundă la a doua parte a primei întrebări.

         Cu privire la a doua întrebare

               30

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească criteriile care trebuie reținute pentru a determina locul reședinței obișnuite, în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 1196/2009, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care persoana interesată are atât relații personale, cât și relații profesionale într‑o țară terță și relații personale într‑un stat membru.

               31

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante dezvoltate în diferite domenii ale dreptului Uniunii, reședința obișnuită trebuie considerată ca fiind locul în care persoana în cauză și‑a stabilit centrul permanent al intereselor sale (a se vedea prin analogie Hotărârea Schäflein/Comisia, 284/87, EU:C:1988:414, punctul 9, Hotărârea Ryborg, C‑297/89, EU:C:1991:160, punctul 19, Hotărârea Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, punctul 51, Hotărârea Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, punctul 55, Hotărârea I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, punctul 44, și Hotărârea B., C‑394/13, EU:C:2014:2199, punctul 26).

               32

               S‑a statuat de asemenea că, pentru a determina reședința obișnuită drept centru permanent al intereselor persoanei în cauză, trebuie ținut seama de toate elementele de fapt pertinente (a se vedea prin analogie Hotărârea Schäflein/Comisia, 284/87, EU:C:1988:414, punctul 10, Hotărârea Ryborg,C‑297/89, EU:C:1991:160, punctul 20, Hotărârea Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, punctul 55, Hotărârea Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, punctul 57, precum și Hotărârea I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, punctele 45 și 46).

               33

               În Hotărârile Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) și Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251), cu privire la a căror pertinență instanța de trimitere ridică problema în cadrul celei de a doua întrebări, în vederea determinării locului reședinței obișnuite în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 1186/2009, Curtea a arătat, în ceea ce privește articolul 7 alineatul (1) din Directiva 83/182 și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 83/183, că elementele de fapt pertinente de care trebuie să se țină seama pentru a determina reședința obișnuită drept centru permanent al intereselor persoanei în cauză includ în special prezența fizică a acesteia, aceea a membrilor familiei sale, posesia unei locuințe, locul unde copiii sunt școlarizați în mod efectiv, locul unde sunt exercitate activitățile profesionale, locul unde sunt situate interesele patrimoniale, cel al legăturilor administrative cu autoritățile publice și cu organismele sociale, în măsura în care respectivele elemente exprimă voința acestei persoane de a da o anumită stabilitate locului de legătură datorită unei continuități care rezultă dintr‑un obicei de viață și din desfășurarea unor raporturi sociale și profesionale normale (Hotărârea Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, punctul 55, și Hotărârea Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, punctul 57).

               34

               În plus, Curtea a precizat în aceste hotărâri că, în ipoteza în care o apreciere globală a tuturor elementelor de fapt pertinente nu permite localizarea centrului permanent al intereselor persoanei respective, trebuie dată întâietate, pentru a efectua această localizare, relațiilor personale (Hotărârea Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, punctul 53, și Hotărârea Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, punctul 61).

               35

               Din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere solicită să se stabilească în special dacă această din urmă considerație, potrivit căreia trebuie dată întâietate relațiilor personale, poate fi transpusă interpretării noțiunii „reședință obișnuită” în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 1186/2009, dat fiind că Gerechtshof Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam), a cărei hotărâre face obiectul procedurii în fața acestei instanțe, a considerat că, în împrejurările din litigiul principal, trebuia să se dea întâietate relațiilor personale menționate.

               36

               În această privință, trebuie subliniat că din Hotărârile Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407, punctul 53) și Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251, punctul 61) rezultă că această întâietate se întemeiază pe interpretarea termenilor articolului 7 alineatul (1) din Directiva 83/182 și ai articolului 6 alineatul (1) din Directiva 83/183. Or, Regulamentul nr. 1186/2009 nu conține o dispoziție echivalentă cu aceste dispoziții.

               37

               Mai mult, trebuie observat că aceste directive privesc scutirile fiscale aplicabile în interiorul Uniunii, în timp ce regulamentul menționat se referă la scutirile de taxe vamale aplicabile bunurilor care provin din țări terțe importate în Uniune. Așadar, obiectivul directivelor respective diferă de cel al Regulamentului nr. 1186/2009. În acest sens, din preambulul acestor directive rezultă că au ca obiectiv favorizarea exercitării liberei circulații a persoanelor în interiorul Uniunii prin înlăturarea obstacolelor fiscale la importul într‑un stat membru al unor bunuri personale și al unor mijloace de transport care provin dintr‑un alt stat membru. În schimb, după cum rezultă din considerentul (3) al regulamentului, acesta urmărește să acorde importurilor în Uniune ale unor bunuri provenind din țări terțe, care, potrivit articolului 2 alineatul (1) litera (c) din același regulament, nu indică, prin natură sau prin cantitate, faptul că sunt importate în vederea comercializării, beneficiul unei scutiri de taxe vamale în cazul în care, datorită condițiilor de import al mărfurilor, „este absentă necesitatea obișnuită de protecție a economiei”.

               38

               În aceste condiții, interpretarea noțiunii „reședință obișnuită”, în sensul articolului 7 alineatul (1) din Directiva 83/182 și al articolului 6 alineatul (1) din Directiva 83/183, potrivit căreia, în cazul în care este imposibil să se localizeze centrul permanent al intereselor persoanei în cauză, trebuie dată întâietate relațiilor personale nu poate fi transpusă noțiunii „reședință obișnuită” în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 1186/2009.

               39

               Rezultă că reședința obișnuită, în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 1186/2009, trebuie să fie considerată ca fiind locul în care persoana interesată și‑a stabilit centrul permanent al intereselor. Pentru a determina dacă această reședință obișnuită se situează într‑o țară terță, în scopul aplicării scutirii de taxe vamale prevăzute la acest articol 3, trebuie să fie luate în considerare toate elementele de fapt pertinente, inclusiv cele citate de Curte, în mod neexhaustiv, în Hotărârea Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407), precum și în Hotărârea Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251) și menționate la punctul 33 din prezenta hotărâre, fără a fi necesar să se dea întâietate relațiilor personale.

               40

               În cadrul acestei analize, trebuie subliniat că Regulamentul nr. 1186/2009 acordă o importanță specială duratei șederii persoanei în cauză în țara terță în discuție. Astfel, potrivit articolului 5 alineatul (1) din acest regulament, scutirea de taxe vamale prevăzută la articolul 3 din regulamentul respectiv poate fi acordată numai persoanelor a căror reședință obișnuită s‑a aflat în afara teritoriului vamal al Uniunii o perioadă neîntreruptă de cel puțin 12 luni. În același sens, Consiliul de Cooperare Vamală, devenit Organizația Mondială a Vămilor (OMV), la care Uniunea a solicitat să adere, cererea fiind acceptată în cursul anului 2007, a indicat, în Recomandarea sa din 5 decembrie 1962 privind admiterea în regim de scutire a bunurilor mobile importate cu ocazia unui transfer de domiciliu, că admiterea în regim de scutire poate să fie subordonată, printre altele, condiției ca durata șederii în străinătate să pară suficientă.

               41

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care persoana interesată are atât relații personale, cât și relații profesionale într‑o țară terță și relații personale într‑un stat membru, pentru a determina dacă reședința obișnuită a persoanei interesate, în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 1186/2009, se situează în țara terță, la aprecierea globală a elementelor de fapt pertinente, trebuie să se acorde o importanță specială duratei șederii persoanei în cauză în această țară terță.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               42

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                           1)

                           Articolul 3 din Regulamentul (CE) nr. 1186/2009 al Consiliului din 16 noiembrie 2009 de instituire a unui regim comunitar de scutiri de taxe vamale trebuie interpretat în sensul că, în scopul aplicării acestui articol, o persoană fizică nu poate dispune concomitent de o reședință obișnuită atât într‑un stat membru, cât și într‑o țară terță.

                           2)

                           În împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care persoana interesată are atât relații personale, cât și relații profesionale într‑o țară terță și relații personale într‑un stat membru, pentru a determina dacă reședința obișnuită a persoanei interesate, în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 1186/2009, se situează în țara terță, la aprecierea globală a elementelor de fapt pertinente, trebuie să se acorde o importanță specială duratei șederii persoanei în cauză în această țară terță.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.