title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 5 iunie 2014.#Kone AG și alții împotriva ÖBB‑Infrastruktur AG.#Cerere de decizie preliminară formulată de Oberster Gerichtshof.#Articolul 101 TFUE – Repararea prejudiciilor cauzate de o înțelegere interzisă de acest articol – Prejudicii care rezultă din prețul mai ridicat practicat de o întreprindere în urma unei înțelegeri interzise la care aceasta nu participă („Umbrella pricing”) – Legătură de cauzalitate.#Cauza C‑557/12.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑557/12,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberster Gerichtshof (Austria), prin decizia din 17 octombrie 2012, primită de Curte la 3 decembrie 2012, în procedura
            Kone AG,
            Otis GmbH,
            Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH,
            Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH,
            ThyssenKrupp Aufzüge GmbH
            împotriva
            ÖBB‑Infrastruktur AG,
            CURTEA (Camera a cincea),
            compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, și domnii E. Juhász, A. Rosas (raportor), D. Šváby și C. Vajda, judecători,
            avocat general: doamna J. Kokott,
            grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 decembrie 2013,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Kone AG, de H. Wollmann, Rechtsanwalt;
            – pentru Otis GmbH, de D. Hauck și de E. Hold, Rechtsanwälte;
            – pentru Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH și pentru Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH, de A. Traugott și de S. Riegler, Rechtsanwälte;
            – pentru ThyssenKrupp Aufzüge GmbH, de A. Reidlinger, de T. Kustor și de E. Rittenauer, Rechtsanwälte;
            – pentru ÖBB‑Infrastruktur AG, de A. Egger, Rechtsanwalt;
            – pentru guvernul austriac, de C. Pesendorfer, în calitate de agent;
            – pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de P. Gentili, avvocato dello Stato;
            – pentru Comisia Europeană, de G. Meessen și de P. Van Nuffel, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 30 ianuarie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 101 TFUE.
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Kone AG (denumită în continuare „Kone”), Otis GmbH (denumită în continuare „Otis”), Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH (denumită în continuare „Schindler Aufzüge und Fahrtreppen”), Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH (denumită în continuare „Schindler Liegenschaftsverwaltung”) și ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (denumită în continuare „ThyssenKrupp Aufzüge”), întreprinderi care au participat la înțelegeri privind instalarea și întreținerea de ascensoare și de scări rulante în mai multe state membre, pe de o parte, și ÖBB‑Infrastruktur AG (denumită în continuare „ÖBB‑Infrastruktur”), filială a Österreichische Bundesbahnen (Căile Ferate Austriece), pe de altă parte, cu privire la posibilitatea de a solicita repararea prejudiciului cauzat de prețurile mari practicate la încheierea unor contracte cu întreprinderi care nu au participat la aceste înțelegeri.
            Cadrul juridic
            3. Articolul 1295 din Codul civil general austriac (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch, denumit în continuare „ABGB”) are următorul cuprins:
            „Orice persoană are dreptul să solicite repararea unui prejudiciu celui care i l‑a cauzat prin fapta sa; prejudiciul poate fi cauzat prin încălcarea unei obligații contractuale sau poate să nu aibă legătură cu un contract.”
            4. În conformitate cu articolul 1311 a doua teză din ABGB, răspunde de prejudiciul cauzat cel care a „încălcat o lege care are ca obiect prevenirea prejudiciilor fortuite” („legea de protecție”).
            Litigiul principal și întrebarea preliminară
            5. Începând cu anii '80 cel puțin, Kone, Otis, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen, Schindler Liegenschaftsverwaltung și ThyssenKrupp Aufzüge au aplicat pe scară largă, în mai multe state membre, un acord care avea ca finalitate împărțirea pieței ascensoarelor și a scărilor rulante.
            6. La 21 februarie 2007, Comisia Europeană a aplicat Kone, Otis, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen și Schindler Liegenschaftsverwaltung o amendă în cuantum total de 992 milioane de euro pentru participarea acestora la înțelegeri privind instalarea și întreținerea de ascensoare și scări rulante în Belgia, Germania, Luxemburg și Țările de Jos.
            7. Printr‑o hotărâre din 8 octombrie 2008, Oberster Gerichtshof, în calitate de instanță de apel competentă să judece litigiile în materie de înțelegeri, a confirmat ordonanța din 14 decembrie 2007, prin care Kartellgericht (Tribunalul concurenței) a aplicat amenzi Kone, Otis și Schindler Aufzüge und Fahrtreppen, precum și altor două societăți. Întrucât ThyssenKrupp Aufzüge a ales să depună mărturie pentru a beneficia de clemență, această întreprindere nu a intervenit în procedura inițiată în materie de înțelegeri.
            8. Înțelegerea în discuție în litigiul principal (denumită în continuare „înțelegerea în cauză”) avea ca scop asigurarea în beneficiul întreprinderii favorizate a unui preț mai mare decât prețul pe care aceasta l‑ar fi putut practica în condiții normale de concurență. Prin acest comportament au fost denaturate concurența și în special evoluția normală a prețurilor în condiții concurențiale.
            9. Potrivit instanței de trimitere, membrii acestei înțelegeri au încercat să realizeze un acord cu privire la mai mult de jumătate din volumul comercial al instalațiilor noi, pe întreg teritoriul austriac. Peste jumătate din proiectele respective au fost atribuite de comun acord, astfel încât cel puțin o treime din volumul pieței a făcut obiectul unei concertări. Aproximativ două treimi din proiectele care au făcut obiectul concertării au fost realizate conform previziunilor. În o treime din cazuri, atribuirea pieței s‑a realizat în favoarea unor întreprinderi terțe (care nu au participat la înțelegere) sau a unui membru al înțelegerii care nu a respectat modalitățile de atribuire convenite, prezentând o ofertă cu un preț mai redus. S‑au constatat și atribuiri de comun acord, la nivel bilateral. Din cauza comportamentului membrilor înțelegerii în cauză, chiar și în anii imediat anteriori anului 2004, prețurile de pe piață nu au evoluat semnificativ, iar segmentele de piață ale întreprinderilor în cauză au rămas aproximativ aceleași.
            10. Invocând „efectul prețului de protecție” („umbrella effect”), ÖBB‑Infrastruktur solicită reclamantelor din litigiul principal repararea unui prejudiciu evaluat la 1 839 239,74 euro, suferit în urma achiziționării de către aceasta de la întreprinderi terțe, care nu au participat la înțelegerea în cauză, de ascensoare și scări rulante la un preț mai mare decât cel care ar fi existat în lipsa acestei înțelegeri, pentru motivul că respectivele întreprinderi terțe ar fi profitat de înțelegerea existentă pentru a‑și adapta prețurile la nivelul ridicat.
            11. Prima instanță a respins cererea ÖBB‑Infrastruktur, însă instanța de apel a admis‑o.
            12. Sesizat de reclamantele din litigiul principal, Oberster Gerichtshof ridică problema condițiilor privind angajarea răspunderii participanților la o înțelegere, din prisma articolului 101 TFUE și a jurisprudenței Curții, în special a Hotărârii Courage și Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465), a Hotărârii Manfredi și alții (C‑295/04-C‑298/04, EU:C:2006:461), precum și a Hotărârii Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389).
            13. Potrivit jurisprudenței instanțelor austriece, persoana care solicită despăgubiri în temeiul răspunderii necontractuale ar trebui să stabilească legătura de cauzalitate adecvată și legătura de nelegalitate, respectiv încălcarea unei legi de protecție, în sensul articolului 1311 din ABGB.
            14. Instanța de trimitere arată că, în aplicarea noțiunii de cauzalitate adecvată, autorul unui prejudiciu trebuie să asigure repararea tuturor consecințelor, inclusiv fortuite, a căror posibilitate de producere putea să o anticipeze in abstracto,  însă nu și repararea consecințelor atipice. Potrivit jurisprudenței menționate, atunci când o întreprindere care nu a participat la o înțelegere profită de efectul prețului de protecție, nu ar exista cauzalitate adecvată între înțelegere și prejudiciul eventual suferit de cumpărător, din moment ce ar fi vorba despre un prejudiciu indirect, despre un efect colateral al unei decizii independente pe care o persoană care nu a participat la înțelegere ar fi luat‑o pe baza propriilor considerente de gestiune. S‑ar considera că efectul produs asupra unui concurent de situația de pe piață, astfel cum a fost creată de membrii unei înțelegeri, măsurile economice pe care acesta le adoptă în consecință în privința propriei întreprinderi și a produselor sale, precum și deciziile administrative pe care le ia în aceste condiții, în special pentru stabilirea prețurilor, sunt larg influențate de un mare număr de factori, care nu au nicio legătură cu această înțelegere.
            15. În ce privește problema nelegalității, Oberster Gerichtshof ar fi statuat că, potrivit doctrinei privind scopul de protecție al normei, producerea unui prejudiciu patrimonial atrage obligația de despăgubire doar în cazul în care neregularitatea prejudiciului rezultă din încălcarea unor obligații contractuale, a unor drepturi absolute sau a unor norme de protecție. Prin urmare, aspectul determinant ar fi acela de a stabili dacă norma încălcată de autorul prejudiciului avea ca obiect protecția intereselor persoanei vătămate. Nu aceasta ar fi situația în ceea ce privește practicarea prețului de protecție („umbrella pricing”), care nu ar implica nicio legătură de nelegalitate. Acțiunile nelegale ale membrilor unei înțelegeri ar avea ca scop prejudicierea persoanelor care le cumpără produsele la prețurile menținute artificial la un nivel ridicat pe care acestea le practică. Prejudiciul cauzat de prețul de protecție nu ar fi decât un efect colateral al unei decizii independente luate de o persoană care nu a participat la această înțelegere pe baza propriilor considerente de gestiune.
            16. Instanța de trimitere subliniază că aspectul dacă în dreptul Uniunii prejudiciul care rezultă din efectul de preț de protecție trebuie să dea dreptul la despăgubiri este foarte controversat atât în doctrina germană, cât și în cea austriacă. Având în vedere supremația dreptului Uniunii, întrebarea adresată ar prezenta o importanță determinantă, din cauza incertitudinii care ar exista cu privire la aspectul dacă refuzul recunoașterii dreptului la despăgubiri este compatibil cu principiul efectivității stabilit de Curte.
            17. În consecință, Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Articolul 101 TFUE (articolul 81 CE, articolul 85 TCE) trebuie interpretat în sensul că orice persoană are dreptul să ceară din partea participanților la o înțelegere chiar și repararea prejudiciului cauzat de o persoană care nu a participat la înțelegere și care, profitând de prețurile ridicate de pe piață, a majorat prețurile produselor sale mai mult decât le‑ar fi majorat în lipsa înțelegerii («umbrella pricing»), astfel încât principiul efectivității stabilit de Curte [...] impune recunoașterea sa deopotrivă în dreptul național?”
            Cu privire la întrebarea preliminară
            18. Întrucât conținutul articolelor 85 TCE, 81 CE și 101 TFUE este în mare parte același, se va face trimitere doar la articolul 101 TFUE, în vigoare în prezent.
            19. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 101 TFUE se opune unei interpretări și unei aplicări a dreptului unui stat membru în temeiul cărora se exclude în mod categoric, pentru motive juridice, ca întreprinderi care participă la o înțelegere să răspundă civil pentru prejudicii care rezultă din prețuri stabilite, pe baza practicilor înțelegerii respective, de o întreprindere care nu participă la înțelegere, la un nivel mai ridicat decât cel care ar fi existat în lipsa unei înțelegeri.
            20. Trebuie amintit că articolul 101 alineatul (1) TFUE și articolul 102 TFUE produc efecte directe în relațiile dintre particulari și conferă justițiabililor drepturi pe care instanțele naționale trebuie să le protejeze (a se vedea Hotărârea BRT și Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs, 127/73, EU:C:1974:25, punctul 16, Hotărârea Courage și Crehan, EU:C:2001:465, punctul 23, precum și Hotărârea Manfredi și alții, EU:C:2006:461, punctul 39).
            21. Deplina eficacitate a articolului 101 TFUE și în special efectul util al interdicției prevăzute la alineatul (1) al acestuia ar fi repuse în discuție dacă nu ar exista posibilitatea oricărei persoane de a cere repararea prejudiciului care i‑ar fi cauzat de un contract sau de un comportament susceptibil să restrângă sau să denatureze concurența (Hotărârea Courage și Crehan, EU:C:2001:465, punctul 26, Hotărârea Manfredi și alții, EU:C:2006:461, punctul 60, Hotărârea Otis și alții, C‑199/11, EU:C:2012:684, punctul 41, precum și Hotărârea Donau Chemie și alții, C‑536/11, EU:C:2013:366, punctul 21).
            22. În consecință, orice persoană are dreptul să solicite repararea prejudiciului suferit atunci când există o legătură de cauzalitate între prejudiciul menționat și o înțelegere sau o practică interzisă de articolul 101 TFUE (Hotărârea Manfredi și alții, EU:C:2006:461, punctul 60, precum și Hotărârea Otis și alții, EU:C:2012:684, punctul 43).
            23. Astfel, dreptul oricărei persoane de a solicita repararea unui asemenea prejudiciu consolidează acțiunea normelor Uniunii în materie de concurență și este de natură să descurajeze acordurile sau practicile, adesea disimulate, care sunt susceptibile să restrângă sau să denatureze concurența, contribuind pe această cale la menținerea unei concurențe reale în Uniunea Europeană (Hotărârea Courage și Crehan, EU:C:2001:465, punctul 27, Hotărârea Manfredi și alții, EU:C:2006:461, punctul 91, Hotărârea Pfleiderer, EU:C:2011:389, punctul 29, Hotărârea Otis și alții, EU:C:2012:684, punctul 42, precum și Hotărârea Donau Chemie și alții, EU:C:2013:366, punctul 23).
            24. În lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru să reglementeze modalitățile de exercitare a dreptului de a solicita repararea prejudiciului care rezultă dintr‑o înțelegere sau dintr‑o practică interzisă de articolul 101 TFUE, inclusiv cele de aplicare a noțiunii „legătură de cauzalitate”, în măsura în care principiile echivalenței și efectivității sunt respectate (Hotărârea Manfredi și alții, EU:C:2006:461, punctul 64).
            25. Astfel, normele aplicabile acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor prin efectul direct al dreptului Uniunii nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile acțiunilor similare de natură internă (principiul echivalenței) și nu trebuie să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) (a se vedea Hotărârea Courage și Crehan, EU:C:2001:465, punctul 29, Hotărârea Manfredi și alții, EU:C:2006:461, punctul 62, Hotărârea Pfleiderer, EU:C:2011:389, punctul 24, precum și Hotărârea Donau Chemie și alții, EU:C:2013:366, punctul 27).
            26. În această privință, și în special în domeniul dreptului concurenței, aceste norme nu trebuie să aducă atingere aplicării efective a articolelor 101 TFUE și 102 TFUE (a se vedea Hotărârea VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, punctul 57, Hotărârea Pfleiderer, EU:C:2011:389, punctul 24, precum și Hotărârea Donau Chemie și alții, EU:C:2013:366, punctul 27).
            27. În litigiul principal, ÖBB‑Infrastruktur susține că o parte din prejudiciul pe care l‑a suferit a fost cauzat de înțelegerea în cauză, care a permis menținerea unui preț de piață la un nivel atât de ridicat încât chiar concurenți care nu au participat la această înțelegere au putut beneficia de acest preț pe piață, mai ridicat decât cel care ar fi existat în lipsa înțelegerii respective, aceasta fie în termeni de marjă de profit, fie pur și simplu în termeni de supraviețuire, dacă structura costurilor lor era de așa natură încât în condiții normale de concurență ar fi putut fi eliminate de pe piață.
            28. Persoanele interesate care au prezentat observații în fața Curții nu contestă că un astfel de fenomen de preț de protecție („umbrella pricing”) este recunoscut ca reprezentând, în anumite condiții, una dintre consecințele posibile ale unei înțelegeri. În schimb, reclamantele din litigiul principal contestă în esență posibilitatea interpretării dreptului Uniunii în sensul că acesta ar accepta cererile de despăgubiri întemeiate pe existența unui preț de protecție („umbrella claims”).
            29. În această privință, este necesar să se arate că prețul pieței este unul dintre principalele elemente luate în considerare de o întreprindere atunci când stabilește prețul la care își oferă produsele sau serviciile. Atunci când o întreprindere reușește să mențină un preț ridicat în mod artificial pentru anumite produse și sunt îndeplinite anumite condiții de piață, care țin în special de natura produsului sau de dimensiunea pieței acoperite de această înțelegere, nu se poate exclude ca întreprinderea concurentă, exterioară acesteia, să aleagă să își stabilească prețul ofertei la un nivel mai ridicat decât cel pe care l‑ar fi ales în condiții normale de concurență, respectiv în lipsa unei astfel de înțelegeri. Într‑un asemenea context, chiar dacă stabilirea prețului unei oferte este considerată drept o decizie pur autonomă, adoptată de întreprinderea care nu participă la o înțelegere, este totuși necesar să se constate că această decizie a putut fi luată prin raportare la un preț de piață denaturat de această înțelegere și, în consecință, contrar normelor de concurență.
            30. În consecință, contrar a ceea ce susțin Schindler Aufzüge und Fahrtreppen și Schindler Liegenschaftsverwaltung, un prejudiciu suferit de clientul unei întreprinderi care nu participă la o înțelegere, dar care beneficiază de condițiile economice ale unui preț de protecție ca urmare a unui preț de ofertă mai mare decât cel care ar fi existat în lipsa acestei înțelegeri constituie unul dintre efectele posibile ale înțelegerii respective, care nu poate fi ignorat de membrii acesteia.
            31. În ceea ce privește reglementarea națională în discuție în litigiul principal, din decizia de trimitere rezultă că dreptul austriac exclude în mod categoric dreptul la despăgubiri într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, având în vedere că legătura de cauzalitate dintre prejudiciul suferit și înțelegerea în cauză este considerată, în lipsa unui raport contractual cu un membru al acestei înțelegeri, ca fiind întreruptă prin decizia autonomă a întreprinderii care nu participă la înțelegerea respectivă, dar care, în temeiul existenței acesteia, a stabilit un preț de protecție („umbrella pricing”).
            32. Desigur, după cum s‑a amintit la punctul 24 din prezenta hotărâre, revine în principiu ordinii juridice interne a fiecărui stat membru să determine normele privind aplicarea noțiunii „legătură de cauzalitate”. Cu toate acestea, rezultă din jurisprudența Curții, citată la punctul 26 din prezenta hotărâre, că aceste norme naționale trebuie să asigure deplina efectivitate a legislației Uniunii în materie de concurență (a se vedea în acest sens Hotărârea VEBIC, EU:C:2010:739, punctul 63). Astfel, aceste norme trebuie să țină cont în special de obiectivul urmărit la articolul 101 TFUE, care urmărește să asigure menținerea unei concurențe efective și nedenaturate pe piața internă și, în acest mod, prețuri stabilite potrivit regulilor liberei concurențe. În aceste condiții, Curtea a statuat, după cum s‑a amintit la punctul 22 din prezenta hotărâre, că normele naționale trebuie să recunoască oricărei persoane dreptul de a solicita repararea prejudiciului suferit.
            33. Or, deplina efectivitate a articolului 101 TFUE ar fi repusă în discuție dacă dreptul național ar condiționa, în mod categoric și independent de împrejurările specifice ale cauzei, dreptul oricărei persoane de a solicita repararea prejudiciului suferit de existența unei legături de cauzalitate directe, excluzând astfel acest drept în temeiul faptului că persoana în cauză a avut raporturi contractuale nu cu un membru al înțelegerii, ci cu o întreprindere care nu participa la aceasta, a cărei politică a prețurilor reprezintă însă o consecință a înțelegerii care a contribuit la denaturarea mecanismelor de formare a prețurilor care reglementează piețe concurențiale.
            34. În consecință, victima unui preț de protecție („umbrella pricing”) poate obține repararea prejudiciului suferit de membrii unei înțelegeri, chiar în lipsa unor raporturi contractuale cu aceștia, atunci când se stabilește că înțelegerea respectivă putea avea drept consecință, în funcție de împrejurările cauzei și în special de specificul pieței relevante, aplicarea unui preț de protecție de către terți care acționează independent și că aceste împrejurări și acest specific nu puteau fi ignorate de membrii înțelegerii menționate. Este de competența instanței de trimitere să verifice dacă aceste condiții sunt îndeplinite.
            35. Kone și Otis arată că acțiunile în repararea prejudiciului cauzat prin prețurile ridicate care reprezintă consecința existenței unui preț de protecție constituie cereri de despăgubiri punitive, întrucât prejudiciului suferit de ÖBB‑Infrastruktur nu i‑ar corespunde o îmbogățire a reclamantelor din litigiul principal. Cu toate acestea, trebuie să se arate că normele în materie de răspundere extracontractuală nu condiționează cuantumul unui prejudiciu reparabil de beneficiul realizat de cel care a săvârșit fapta care a cauzat acest prejudiciu.
            36. Reclamantele respective mai susțin că astfel de despăgubiri sunt de natură să descurajeze întreprinderile în cauză să sprijine autoritățile din domeniul concurenței în instrumentarea cauzelor, ceea ce ar fi contrar principiului efectivității. Este însă necesar să se amintească faptul că programul de clemență este un program instituit de Comisie prin intermediul Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2006, C 298, p. 17, Ediție specială, 08/vol. 5, p. 3), care este lipsit de forță legislativă și nu are caracter obligatoriu în privința statelor membre (Hotărârea Pfleiderer, EU:C:2011:389, punctul 21). În consecință, acest program de clemență nu poate priva indivizii de dreptul de a obține despăgubiri, la instanțele naționale, pentru prejudiciul suferit ca urmare a unei încălcări a articolului 101 TFUE.
            37. Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 101 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei interpretări și unei aplicări a dreptului intern al unui stat membru în temeiul cărora se exclude în mod categoric, pentru motive juridice, ca întreprinderi care participă la o înțelegere să răspundă civil pentru prejudicii care rezultă din prețuri stabilite, pe baza practicilor înțelegerii respective, de o întreprindere care nu participă la înțelegere, la un nivel mai ridicat decât cel care ar fi existat în lipsa unei înțelegeri.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            38. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
            Articolul 101 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei interpretări și unei aplicări a dreptului intern al unui stat membru în temeiul cărora se exclude în mod categoric, pentru motive juridice, ca întreprinderi care participă la o înțelegere să răspundă civil pentru prejudicii care rezultă din prețuri stabilite, pe baza practicilor înțelegerii respective, de o întreprindere care nu participă la înțelegere, la un nivel mai ridicat decât cel care ar fi existat în lipsa unei înțelegeri.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din data de 30 aprilie 2008. # Adriana Dragoman împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Concurs - Comisie de evaluare - Principiul imparțialității comisiei de evaluare - Articolul 11a din Statutul funcționarilor - Egalitate de tratament între candidații interni și externi - Eliminarea unui candidat - Obligație de motivare - Conținut - Respectarea secretului lucrărilor comisiei de evaluare. # Cauza F-16/07.

text:
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a treia)
      30 aprilie 2008
      Cauza F‑16/07
      Adriana Dragoman
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Concurs – Comisie de evaluare – Principiul imparțialității comisiei de evaluare – Articolul 11a din statut – Egalitate de tratament între candidații interni și cei externi – Eliminarea unui candidat – Obligație de motivare – Conținut – Respectarea secretului lucrărilor comisiei de evaluare”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care doamna Dragoman solicită în special anularea deciziei
         din 12 decembrie 2006 a comisiei de evaluare a concursului general EPSO/AD/34/05 având ca obiect constituirea unei rezerve
         pentru recrutări ulterioare de administratori lingviști (interpreți de conferință – AD 5) pentru limba română de a nu o înscrie
         pe respectiva listă de rezervă

      Decizia: Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Concurs – Principiul imparțialității comisiei de evaluare
      (Statutul funcționarilor, art. 11a)
      2.      Funcționari – Concurs – Desfășurarea concursului
      (Statutul funcționarilor, anexa III)
      3.      Funcționari – Concurs – Comisie de evaluare – Respingerea candidaturii – Obligația de motivare – Conținut – Respectarea secretului
            lucrărilor
      (Statutul funcționarilor, art. 25; anexa III, art. 6)
      1.      Principiul imparțialității comisiei de evaluare a unui concurs constituie o expresie a principiului egalității de tratament
         și face parte din garanțiile conferite de ordinea juridică comunitară.

      Cu toate acestea, faptul că un membru al comisiei de evaluare a concursului și un candidat se cunoșteau nu este suficient,
         ca atare, să demonstreze că respectivul membru are un „interes personal, în special un interes de ordin familial sau financiar”,
         în sensul articolului 11a din Statutul funcționarilor, care ar putea în sine să îi repună în discuție imparțialitatea. Într‑adevăr,
         faptul că un membru al comisiei de evaluare îl cunoaște personal pe unul dintre candidați nu implică în mod necesar că respectivul
         membru va avea o prejudecată pozitivă în ceea ce privește prestația candidatului respectiv. Pe de altă parte, întrucât o probă
         orală, prin natura sa, nu poate fi anonimă, faptul că un candidat ar fi purtat o legitimație de serviciu, și nu o legitimație
         de acces pentru vizitatori, nu poate oferi comisiei de evaluare nicio informație pe care aceasta nu era autorizată să o cunoască.

      (a se vedea punctele 41, 44 și 46)
      2.      O comisie de evaluare este învestită cu o largă putere de apreciere în ceea ce privește determinarea modalităților și a conținutului
         detaliat al probelor orale, cu condiția să respecte cu strictețe normele care reglementează organizarea acestor probe. Astfel,
         optând să ceară unui candidat să se prezinte la începutul primei probe de interpretare, care precedă proba orală generală,
         și aceasta cu scopul de a îl face să se simtă în largul său, comisia de evaluare nu încalcă limitele acestei puteri de apreciere.

      (a se vedea punctele 51 și 57)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 24 septembrie 2002, Girardot/Comisia, T‑92/01, RecFP, p. I‑A‑163 și II‑859, punctul 24; 5 aprilie
         2005, Christensen/Comisia, T‑336/02, RecFP, p. I‑A‑75 și II‑341, punctul 38

      3.      Obligația de motivare a unei decizii care lezează are ca obiect, pe de o parte, să furnizeze suficiente informații părții
         interesate pentru a ști dacă decizia este sau nu este fondată și, pe de altă parte, să facă posibil controlul jurisdicțional.
         În ceea ce privește deciziile adoptate de comisia de evaluare a unui concurs, această obligație trebuie totuși conciliată
         cu respectarea secretului care guvernează lucrările comisiei de evaluare în temeiul articolului 6 din anexa III la Statutul
         funcționarilor. Acest secret a fost instituit în vederea garantării independenței comisiilor de evaluare a concursurilor și
         a obiectivității lucrărilor acestora, punându‑le la adăpost de orice ingerințe și presiuni exterioare, indiferent dacă acestea
         provin de la administrația comunitară însăși, de la candidații interesați sau de la terți. Prin urmare, respectarea acestui
         secret se opune atât divulgării atitudinilor adoptate de membrii individuali ai comisiilor de evaluare, cât și dezvăluirii
         tuturor elementelor care au legătură cu aprecieri cu caracter personal sau comparativ referitoare la candidați.

      Cerința motivării deciziilor unei comisii de evaluare a unui concurs trebuie, în aceste condiții, să țină cont de natura lucrărilor
         în cauză, care comportă, în general, cel puțin două etape distincte, și anume, în primul rând, examinarea candidaturilor pentru
         a face trierea candidaților admiși la concurs și, în al doilea rând, examinarea aptitudinilor candidaților la postul respectiv
         în vederea stabilirii unei liste de aptitudini. A doua etapă a lucrărilor comisiei de evaluare a unui concurs este, înainte
         de toate, de natură comparativă și, prin urmare, guvernată de secretul inerent al acestor lucrări. Criteriile de corectare
         adoptate de comisia de evaluare anterior desfășurării probelor fac parte integrantă din aprecierile de natură comparativă
         făcute de comisia de evaluare cu privire la meritele fiecăruia dintre candidați. Așadar, aceste criterii sunt guvernate de
         secretul deliberărilor în aceeași măsură ca și aprecierile comisiei de evaluare. Aprecierile de natură comparativă efectuate
         de comisia de evaluare sunt reflectate de notele pe care aceasta din urmă le atribuie candidaților. Ținând cont de secretul
         care trebuie să guverneze lucrările comisiei de evaluare, comunicarea notelor obținute la diferitele probe constituie o motivare
         suficientă a deciziilor comisiei de evaluare, aceasta din urmă nefiind obligată să indice care dintre răspunsurile candidaților
         au fost considerate insuficiente sau să explice de ce aceste răspunsuri au fost considerate insuficiente.

      (a se vedea punctul 63)
      Trimitere la:
      Curte: 4 iulie 1996, Parlamentul European/Innamorati, C‑254/95 P, Rec., p. I‑3423, punctele 23-31
      Tribunalul de Primă Instanță: 27 martie 2003, Martínez Páramo și alții/Comisia, T‑33/00, RecFP, p. I‑A‑105 și II‑541, punctele
         43-52

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE (Camera a treia)
      30 aprilie 2008(1)

      „Funcție publică – Concurs – Comisie de evaluare – Principiul imparțialității comisiei de evaluare – Articolul 11a din statut – Egalitate de tratament între candidații interni și cei externi – Eliminarea unui candidat – Obligație de motivare – Conținut – Respectarea secretului lucrărilor comisiei de evaluare”
      În cauza F‑16/07,
      având ca obiect o acțiune formulată în temeiul articolului 236 CE și al articolului 152 EA,
      Adriana Dragoman, cu domiciliul în Bruxelles (Belgia), reprezentată de G.‑F. Dinulescu, avocat,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de doamnele K. Herrmann, F. Telea și M. Velardo, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      TRIBUNALUL (Camera a treia),
      compus din domnul P. Mahoney (raportor), președinte, domnii H. Kanninen și S. Gervasoni, judecători,
      grefier: doamna C. Schilhan, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 decembrie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă primită de grefa Tribunalului la 27 februarie 2007 prin fax (originalul fiind depus la 5 martie
         2007), doamna Dragoman a solicitat în special anularea deciziei din 12 decembrie 2006 prin care comisia de evaluare a concursului
         general EPSO/AD/34/05 referitor la constituirea unei rezerve pentru recrutări ulterioare de administratori lingviști (interpreți
         de conferință – AD 5) pentru limba română (denumit în continuare „concursul”) a decis să nu o înscrie pe reclamantă pe respectiva
         listă de rezervă.

       Cadrul juridic
      A –  Cadrul statutar
      2        Articolul 1d alineatele (1) și (5) din Statutul funcționarilor Comunităților Europene (denumit în continuare „Statutul funcționarilor”)
         prevede:

      „(1) În aplicarea prezentului statut se interzice orice discriminare, precum discriminarea bazată pe sex, rasă, culoare, origine
         etnică sau socială, caracteristici genetice, limbă, religie sau convingeri, opinii politice sau de orice altă natură, apartenența
         la o minoritate națională, avere, naștere, handicap, vârstă sau orientare sexuală.

      […]
      (5) În cazul în care o persoană vizată de prezentul statut, care se consideră nedreptățită ca urmare a faptului că nu i s‑a
         aplicat principiul egalității de tratament, astfel cum este acesta definit mai sus, prezintă fapte din care se poate presupune
         existența unei discriminări directe sau indirecte, instituția are responsabilitatea de a dovedi că nu a existat nici o încălcare
         a principiului egalității de tratament. […]”

      3        Potrivit articolului 11 primul paragraf din Statutul funcționarilor:

      „Funcționarul este obligat să își exercite atribuțiile și să se comporte ținând seama numai de interesele Comunităților, fără
         a solicita și fără a accepta instrucțiuni din partea niciunui guvern, autorități, organizații sau persoane din afara instituției
         sale. Funcționarul îndeplinește atribuțiile care îi sunt încredințate în mod obiectiv și imparțial și cu respectarea datoriei
         sale de loialitate față de Comunități.”

      4        Articolul 11a alineatele (1) și (2) din Statutul funcționarilor prevede următoarele:

      „(1) În exercitarea atribuțiilor sale și sub rezerva dispozițiilor alineatului (2), funcționarul nu se va ocupa de nicio activitate
         în care are, în mod direct sau indirect, un interes personal, în special un interes de ordin familial sau financiar, care
         îi poate afecta independența.

      (2) Funcționarul care, în exercitarea atribuțiilor sale, trebuie să se ocupe de o activitate de tipul celor menționate la
         alineatul (1) comunică de îndată acest lucru autorității împuternicite să facă numiri. Aceasta adoptă măsurile care se impun
         și, în special, poate elibera funcționarul de responsabilitățile care îi revin în activitatea respectivă.”

      5        Articolul 6 din anexa III la Statutul funcționarilor prevede că lucrările comisiei de concurs sunt secrete.

      B –  Anunțul de concurs
      6        Anunțul de concurs, publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 4 noiembrie 2005 (JO C 273 A, p. 3, denumit în continuare „anunțul de concurs”), prevede la punctul A II 4 că acest concurs
         este deschis candidaților care sunt resortisanți ai unuia dintre statele membre ale Uniunii Europene sau, în temeiul articolului
         28 litera (a) din Statutul funcționarilor, ai unuia dintre statele în curs de aderare (Bulgaria, România).

      7        Punctul C din anunțul de concurs, referitor la derularea concursului, are următorul conținut:

      „1. Probele orale de interpretare – notare
      Fiecare probă orală va fi notată de la 0 la 20 de puncte (minimul necesar pentru fiecare probă: 10 puncte). Durata maximă
         a fiecărei expuneri va fi de [șase] minute pentru proba de interpretare consecutivă și de [douăsprezece] minute pentru proba
         de interpretare simultană. În cazul în care nu întrunește minimul necesar pentru una dintre probe, candidatul este eliminat.

      […]
      2. Proba generală – notare
      Interviu cu membrii comisiei de evaluare privind cunoștințele candidatului referitoare la Uniunea Europeană, la instituțiile
         și la politicile acesteia, la cunoștințele generale ale acestuia, precum și la motivația sa, la capacitatea sa de a lucra,
         atât în mod independent, cât și în echipă, în cadrul funcției publice europene, într‑un mediu multicultural. Candidatului
         i se vor adresa întrebări și se va exprima în limba germană, în engleză sau în franceză, potrivit alegerii efectuate la momentul
         înscrierii electronice.

      Durata maximă a probei: 30 de minute.
      Probă notată de la 0 la 40 de puncte (minimul necesar: 20).” [traducere neoficială]
      8        Punctul D 2 din anunțul de concurs impune în special ca actul de candidatură să fie însoțit de o copie a unui document care
         să dovedească cetățenia candidatului.

      9        Anexa la anunțul de concurs, intitulată „Cereri de reexaminare – Căi de atac – Plângeri la Ombudsmanul European”, prevede:

      „În toate etapele concursului, candidații care apreciază că sunt lezați printr‑o decizie pot utiliza următoarele mijloace:
      –      Cererea de reexaminare
      Introducerea, în termen de 20 de zile calendaristice de la data expedierii scrisorii de comunicare a deciziei, a unei cereri
         de reexaminare sub forma unei scrisori motivate la următoarea adresă:

      […]
      [Oficiul Comunităților Europene pentru Selecția Personalului] o transmite președintelui comisiei de evaluare atunci când cererea
         este de competența acestuia, iar candidatului îi este transmis un răspuns în cel mai scurt termen.

      […]”
       Situația de fapt
      10      Reclamanta, care are cetățenia română și pe aceea belgiană, și‑a completat dosarul de înscriere la Oficiul Comunităților Europene
         pentru Selecția Personalului (EPSO) anterior datei de 25 ianuarie 2005. Întrucât sistemul EPSO nu permite înscrierea a două
         cetățenii, reclamanta a menționat în dosarul respectiv că are cetățenia belgiană.

      11      La 14 noiembrie 2005, reclamanta s‑a înscris la concurs.

      12      Reclamanta a fost convocată la testele de acces la concurs la 11 aprilie 2006.

      13      Anterior datei de 30 iunie 2006, reclamanta a completat un al doilea dosar EPSO, în care a menționat că avea cetățenia română.

      14      Prin corespondența din 30 iunie 2006, EPSO a solicitat reclamantei să furnizeze „copia unui document care să dovedească cetățenia
         [sa]”, menționându‑i că autoritatea împuternicită să facă numiri (denumită în continuare „AIPN”) a examinat candidatura sa
         și a constatat că anumite informații din dosarul său nu erau suficient de clare pentru a permite să ia o decizie cu privire
         la admiterea sa la concurs.

      15      Ca urmare a acestei cereri, reclamanta a furnizat copia unui document care îi dovedea cetățenia.

      16      La 17 iulie 2006, a fost admisă participarea reclamantei la probele de concurs.

      17      Prin corespondența din 14 septembrie 2006, reclamanta a fost convocată la probele orale de interpretare și la proba orală
         generală, care urmau să se desfășoare la 28 noiembrie 2006.

      18      La 28 noiembrie 2006, înainte de începutul primei probe de interpretare a reclamantei și după prezentarea membrilor comisiei
         de evaluare, i s‑a solicitat părții interesate să se prezinte pe scurt. Ulterior, reclamanta a susținut prima probă orală
         de interpretare. Imediat după aceasta, comisia de evaluare a informat‑o verbal pe reclamantă că nu obținuse minimul necesar
         la această probă și că, în consecință, în temeiul punctului C 1 din anunțul de concurs, nu poate să participe la a doua probă
         orală de interpretare.

      19      Prin poșta electronică din aceeași dată, 28 noiembrie 2006, și înainte ca, în mod oficial, comisia de evaluare să îi comunice
         decizia sa de a nu o înscrie pe lista de rezervă, reclamanta a solicitat reexaminarea deciziei de a nu fi admisă la concurs.

      20      Prin corespondența din 12 decembrie 2006, președintele comisiei de evaluare a comunicat reclamantei decizia sa de a nu o înscrie
         pe lista de rezervă, întrucât partea interesată a obținut nota eliminatorie de 7/20 la prima probă orală de interpretare.

      21      Prin corespondența din 14 decembrie 2006, președintele comisiei de evaluare a confirmat reclamantei decizia sa de a nu o înscrie
         pe lista de rezervă.

      22      Prin poșta electronică din 18 decembrie 2006, reclamanta a solicitat președintelui comisiei de evaluare să motiveze decizia
         sa din 12 decembrie 2006.

      23      Prin corespondența din 12 ianuarie 2007, președintele comisiei de evaluare a indicat reclamantei care au fost criteriile de
         evaluare a probei orale de interpretare. Acesta i‑a precizat de asemenea că prestația sa conținea omisiuni și distorsionări
         grave, care făceau ca discursul să nu fie fidel originalului și că tehnica sa de interpretare era deficitară.

       Concluziile părților
      24      Reclamanta a solicitat Tribunalului:

      –        anularea deciziei verbale a comisiei de evaluare din 28 noiembrie 2006 prin care această comisie i‑a acordat reclamantei o
         „notă eliminatorie” la prima probă orală de interpretare, notă care, astfel cum prevede anunțul de concurs, nu i‑a permis
         reclamantei să participe la probele orale de interpretare următoare, și nici la proba orală generală;

      –        anularea deciziei scrise de confirmare a deciziei menționate anterior, introduse în dosarul EPSO al reclamantei la 12 decembrie
         2006;

      –        reorganizarea concursului în mod special pentru reclamantă cu respectarea strictă a tuturor dispozițiilor dreptului comunitar
         și a dispozițiilor din anunțul de concurs;

      –        constatarea și consemnarea nelegalității articolului 6 din anexa III la Statutul funcționarilor;
      –        obligarea Comisiei Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată.
      25      Comisia a solicitat Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii ca neîntemeiată;
      –        pronunțarea cu privire la cheltuielile de judecată în conformitate cu prevederile legale.
       În drept
      26      Prin prezenta acțiune, reclamanta solicită anularea deciziei verbale a comisiei de evaluare din 28 noiembrie 2006 prin care
         aceasta i‑a atribuit o „notă eliminatorie” la prima probă orală de interpretare, precum și anularea deciziei scrise de confirmare
         a deciziei menționate anterior, introdusă în dosarul EPSO al reclamantei la data de 12 decembrie 2006.

      27      Or, în cazul în care o parte, a cărei cerere de admitere la un concurs comunitar a fost respinsă, solicită reexaminarea acestei
         decizii în temeiul unei dispoziții determinate obligatorii pentru administrație, actul care lezează, în sensul articolului
         90 alineatul (2) sau, dacă este cazul, al articolului 91 alineatul (1) din Statutul funcționarilor, este decizia adoptată
         de comisia de evaluare după reexaminare (hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2007, Van Neyghem/Comisia, F‑73/06, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctul 39 și jurisprudența citată).

      28      Prin urmare, concluziile reclamantei trebuie interpretate în sensul că sunt formulate împotriva deciziei adoptate de comisia
         de evaluare la 14 decembrie 2006 ca urmare a cererii de reexaminare introduse de partea interesată.

      29      Reclamanta invocă trei motive în susținerea acțiunii sale în anulare. Primul se întemeiază pe încălcarea principiului egalității
         de tratament și al nediscriminării, al doilea, pe încălcarea anunțului de concurs și al treilea, pe motivarea insuficientă
         a deciziei atacate.

      30      Cu titlu introductiv, trebuie să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, aprecierile pe care comisia
         de evaluare a unui concurs le face atunci când evaluează cunoștințele și aptitudinile candidaților, precum și deciziile prin
         care respectiva comisie de evaluare constată nereușita unui candidat la o probă constituie expresia unei judecăți de valoare.
         Acestea se încadrează în puterea de apreciere largă de care dispune comisia de evaluare și nu ar putea să fie supuse controlului
         instanței comunitare decât în caz de încălcare evidentă a normelor aplicabile lucrărilor comisiei de evaluare (hotărârea Tribunalului
         de Primă Instanță din 5 aprilie 2005, Christensen/Comisia, T‑336/02, RecFP, p. I‑A‑75 și II‑341, punctul 25).

      A –  Cu privire la primul motiv
      31      În primul aspect al primului motiv, reclamanta apreciază că a fost victima unei discriminări pe motiv de cetățenie, în timp
         ce, în al doilea aspect al acestui motiv, invocă o discriminare între candidații care lucrau deja pentru instituțiile europene
         și ceilalți candidați.

      1.     Cu privire la primul aspect al primului motiv
      a)     Argumentele părților
      32      Reclamanta invocă faptul că ar fi fost victima unei discriminări întemeiate pe cetățenia sa belgiană și avansează două argumente
         în susținerea opiniei sale. În primul rând, după ce a furnizat dovada cetățeniei sale belgiene, aceasta ar fi fost invitată
         de EPSO să facă dovada cetățeniei române. În al doilea rând, în cursul probei orale, atunci când ar fi menționat că lucrează
         în Belgia, unul dintre membrii comisiei de evaluare ar fi avut „o inflexiune în voce foarte evocatoare, de genul «da, deci
         locuiți de fapt în Belgia!?»”, care ar fi lăsat să se înțeleagă că „nu era o româncă pură”.

      33      Comisia contestă admisibilitatea primului aspect al primului motiv, invocând faptul că cererea adresată reclamantei de a furniza
         un document care să dovedească cetățenia acesteia nu ar fi lezat partea interesată, întrucât participarea sa la concurs a
         fost admisă. Comisia precizează, în plus, că reclamanta, nerespectând instrucțiunile adresate candidaților, potrivit cărora
         aceștia nu trebuie să creeze decât un singur dosar EPSO, a constituit două dosare EPSO, dând naștere astfel unei posibilități
         de confuzie cu privire la identitatea sa.

      34      În ceea ce privește cel de al doilea argument invocat de reclamantă, Comisia a citat, în ședință, un pasaj din proba orală
         a părții interesate, înregistrat și păstrat de EPSO pe o casetă audio, pentru a dovedi că niciunul dintre membrii comisiei
         de evaluare nu ar fi pronunțat propoziția în litigiu.

      35      La solicitarea Tribunalului, Comisia a depus caseta audio în cauză, care a fost comunicată reclamantei. Aceasta din urmă nu
         a formulat observații cu privire la conținutul casetei.

      b)     Aprecierea Tribunalului
      36      În primul rând, afirmația care stă la baza argumentelor reclamantei, în sensul că, după ce a făcut dovada cetățeniei sale
         belgiene, AIPN i‑ar fi solicitat să dovedească cetățenia română, este inexactă. Într‑adevăr, din corespondența din 30 iunie
         2006 rezultă că AIPN a cerut reclamantei, cel mult, să furnizeze „copia unui document care să dovedească cetățenia sa”. În
         condițiile în care, pe de o parte, în temeiul punctului A II 4 din anunțul de concurs, concursul era deschis tuturor resortisanților
         statelor membre ale Uniunii Europene și ai statelor în curs de aderare (Bulgaria și România) și, pe de altă parte, reclamanta
         avea cetățenia belgiană și cea română, aceasta putea să furnizeze o copie fie a unui document care să dovedească cetățenia
         sa belgiană, fie a unui document care să dovedească cetățenia sa română. Cererea adresată reclamantei de a furniza un document
         care să ateste cetățenia era așadar conformă anunțului de concurs și nu poate, prin urmare, să fie considerată o discriminare
         întemeiată pe cetățenie. În plus, trebuie să se sublinieze că reclamanta a completat două dosare EPSO, dând naștere astfel
         unei posibilități de confuzie în ceea ce privește identitatea sa. În acest context, în vederea clarificării situației, AIPN
         a solicitat reclamantei să furnizeze un document care să dovedească cetățenia sa.

      37      În ceea ce privește a doua critică invocată de către reclamantă, din înregistrarea audio a probei orale susținute de aceasta
         rezultă că propoziția în litigiu nu a fost nicidecum pronunțată de vreunul dintre membrii comisiei de evaluare. Astfel, afirmația
         reclamantei potrivit căreia unul dintre membrii comisiei de evaluare ar fi avut „o inflexiune în voce foarte evocatoare”,
         care ar fi lăsat să se înțeleagă că aceasta „nu era o româncă pură”, este pur subiectivă și nu permite să se prezume că ar
         fi existat, în cadrul probei orale de interpretare, o discriminare în privința reclamantei întemeiată pe cetățenia acesteia.

      38      Primul aspect al primului motiv trebuie așadar să fie respins ca neîntemeiat. Prin urmare, nu este necesară pronunțarea cu
         privire la argumentele Comisiei care contestă admisibilitatea aspectului menționat.

      2.     Cu privire la al doilea aspect al primului motiv
      a)     Argumentele părților
      39      Reclamanta susține că respectiva comisie de evaluare ar fi acționat discriminatoriu în detrimentul candidaților care nu lucrau
         deja pentru instituțiile comunitare în calitate de agenți temporari, de agenți contractuali, de agenți interimari sau de colaboratori
         „freelance” (denumiți în continuare „candidații externi”). Probele orale s‑ar fi derulat într‑o atmosferă de parțialitate
         și de „familiarism” între anumiți membri ai comisiei de evaluare și candidații care lucrau deja pentru instituțiile europene
         (denumiți în continuare „candidații interni”). În special, una dintre candidate, doamna T., ar fi purtat o legitimație de
         serviciu, deși era prezentă nu în calitate de agent contractual, ci în calitate de candidat la un concurs general, în timp
         ce candidații externi ar fi primit o legitimație de acces pentru vizitatori. În acțiunea sa, reclamanta a afirmat că aceeași
         candidată părea să-l cunoască foarte bine pe președintele comisiei de evaluare, „un bărbat cu părul lung”. Doamna T. ar fi
         discutat amical cu acesta și chiar i‑ar fi spus când a fost anunțată că promovase probele: „Te sun [; v]oi fi plecată din
         oraș vreo două zile”. În timpul ședinței, reclamanta a modificat versiunea sa asupra faptelor, susținând că respectiva candidată
         nu ar fi avut o conversație amicală cu președintele comisiei de evaluare, ci cu un membru al comisiei de evaluare.

      40      Comisia invocă faptul că, în speță, membrii comisiei de evaluare a concursului ar fi semnat, fiecare, o declarație de confidențialitate
         care ar impune respectarea obligațiilor prevăzute la articolul 11a din Statutul funcționarilor. Aceasta subliniază că, în
         cadrul concursurilor pentru recrutarea de interpreți de conferință, se întâmplă adeseori ca unii dintre candidații care au
         lucrat deja pentru instituțiile europene în calitate de agenți temporari sau de colaboratori „freelance” să fie sau să fi
         fost colegi de serviciu cu unul dintre membrii comisiei de evaluare. În ceea ce privește conversația în litigiu, Comisia precizează
         că l‑ar fi întrebat pe președintele comisiei de evaluare, care ar fi afirmat că nu a purtat niciodată părul lung și a negat
         că ar fi avut conversația cu doamna T. relatată de către reclamantă.

      b)     Aprecierea Tribunalului
      41      Principiul imparțialității comisiei de evaluare a unui concurs constituie o expresie a principiului egalității de tratament
         și face parte din garanțiile conferite de ordinea juridică comunitară.

      42      Pentru a demonstra că, în cursul probelor orale ale concursului, ar fi existat o încălcare a principiului imparțialității
         comisiei de evaluare și al egalității de tratament între candidații interni și cei externi, reclamanta avansează două fapte.
         În primul rând, reclamanta susține că ar fi avut loc o conversație neadecvată între o candidată, doamna T., și un membru al
         comisiei de evaluare. În al doilea rând, aceeași candidată s‑ar fi prezentat cu o legitimație de serviciu, și nu cu una pentru
         vizitatori, arătând astfel în mod ostensibil că lucra deja pentru o instituție comunitară.

      43      În ceea ce privește primul argument invocat de către reclamantă, este adevărat că o conversație care ar avea conținutul pe
         care aceasta pretinde că l‑ar fi avut și care s‑ar fi derulat între unul dintre membrii comisiei de evaluare a concursului
         și una dintre candidate ar dovedi faptul că membrul respectiv al comisiei de evaluare și respectiva candidată se cunoșteau.

      44      Cu toate acestea, o astfel de legătură între un membru al comisiei de evaluare a concursului și un candidat nu este suficientă,
         ca atare, să demonstreze că respectivul membru al comisiei de evaluare are un „interes personal, în special un interes de
         ordin familial sau financiar”, în sensul articolului 11a din Statutul funcționarilor, care ar putea în sine să îi repună în
         discuție imparțialitatea. Într‑adevăr, faptul că un membru al comisiei de evaluare îl cunoaște personal pe unul dintre candidați
         nu implică în mod necesar că respectivul membru va avea o prejudecată pozitivă în ceea ce privește prestația candidatului
         respectiv. În plus, a impune unui membru al unei comisii de evaluare să nu aibă nicio legătură cu vreunul dintre candidați
         ar avea drept consecință să facă extrem de dificilă, chiar aproape imposibilă, în anumite domenii specializate, găsirea de
         persoane care să poată face parte dintr‑o comisie de evaluare a unui concurs.

      45      În orice caz, chiar dacă s‑ar dovedi că propozițiile relatate de către reclamantă (a se vedea punctul 35 din prezenta hotărâre)
         ar fi fost pronunțate, rezultă din afirmațiile părții interesate însăși că respectivele propoziții emanau de la doamna T.,
         și nu de la membrul comisiei de evaluare. Astfel, dacă atitudinea doamnei T., astfel cum a fost aceasta descrisă de către
         reclamantă, este regretabilă, nu s‑ar putea reproșa membrului comisiei de evaluare că a renunțat la atitudinea sa de imparțialitate.

      46      În ceea ce privește al doilea argument potrivit căruia doamna T. s‑ar fi prezentat cu o legitimație de serviciu, și nu cu
         o legitimație de acces pentru vizitatori, trebuie să se constate că o probă orală, prin natura sa, nu poate fi anonimă. Astfel,
         faptul că respectiva candidată ar fi purtat o legitimație de serviciu, și nu o legitimație de acces pentru vizitatori, nu
         a oferit comisiei de evaluare nicio informație pe care aceasta nu era autorizată să o cunoască.

      47      Astfel, din ansamblul celor care precedă rezultă că al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe încălcarea principiului
         imparțialității comisiei de evaluare și al egalității de tratament, este neîntemeiat.

      48      Prin urmare, primul motiv trebuie respins în totalitate.

      B –  Cu privire la al doilea motiv
      1.     Argumentele părților
      49      Reclamanta invocă încălcarea anunțului de concurs, precum și a principiului bunei administrări. Într‑adevăr, pe de o parte,
         aceasta ar fi fost invitată să se prezinte și să vorbească despre experiența sa profesională la începutul probei sale orale
         de interpretare, în condițiile în care, în anunțul de concurs, nu se cerea nicio experiență profesională. Pe de altă parte,
         deși anunțul de concurs nu prevede posibilitatea vreunui „procentaj de reușită” în funcție de combinațiile lingvistice alese
         de candidați, astfel de procentaje ar fi fost „în mod sigur stabilite și aplicate în secret” de către comisia de evaluare.

      50      Comisia precizează că, la începutul primei probe de interpretare, comisia de evaluare s‑a prezentat și i‑a cerut reclamantei
         să se prezinte pe scurt, astfel cum a procedat cu toți candidații, în dorința de a‑i face să se simtă în largul lor. Cu toate
         acestea, astfel cum ar rezulta din fișa de evaluare întocmită de comisia de evaluare cu privire la proba orală de interpretare
         a reclamantei, experiența profesională a acesteia nu a făcut obiectul evaluării.

      2.     Aprecierea Tribunalului
      51      Potrivit unei jurisprudențe constante, o comisie de evaluare este învestită cu o largă putere de apreciere în ceea ce privește
         determinarea modalităților și a conținutului detaliat al probelor orale, cu condiția să respecte cu strictețe normele care
         reglementează organizarea acestor probe (a se vedea hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 24 septembrie 2002, Girardot/Comisia,
         T‑92/01, RecFP, p. I‑A‑163 și II‑859, punctul 24, și hotărârea Tribunalului de Primă Instanță Christensen/Comisia, citată
         anterior, punctul 38).

      52      În speță, de la punctul C 2 din anunțul de concurs rezultă că proba orală generală consta într‑un interviu cu membrii comisiei
         de evaluare, care urmărea să evalueze, în special, motivația candidatului, capacitatea sa de a lucra, atât în mod independent,
         cât și în echipă, în cadrul funcției publice europene, într‑un mediu multicultural.

      53      Așadar, cererea adresată candidaților de a se prezenta nu era lipsită de pertinență pentru evaluarea competențelor prevăzute
         la punctul C 2 din anunțul de concurs și în special pentru evaluarea motivației candidaților, a capacității acestora de a
         lucra, atât în mod independent, cât și în echipă, în cadrul funcției publice europene, într‑un mediu multicultural.

      54      În consecință, comisia de evaluare putea în mod întemeiat, în cadrul probei orale generale, chiar și în condițiile în care
         anunțul de concurs nu impunea existența unei experiențe profesionale, să ceară candidaților să se prezinte pe scurt, indicând,
         printre altele, care era experiența lor profesională anterioară.

      55      Faptul că, astfel cum a procedat cu toți candidații, comisia de evaluare a cerut reclamantei să se prezinte la începutul primei
         probe de interpretare, care preceda proba orală generală, și nu la începutul probei orale generale, astfel cum ar fi putut
         de asemenea să procedeze, nu poate infirma această concluzie.

      56      Într‑adevăr, din fișa de evaluare a reclamantei rezultă că experiența sa profesională nu a făcut obiectul unei evaluări în
         cadrul primei probe de interpretare.

      57      Astfel, optând să ceară reclamantei să se prezinte la începutul primei probe de interpretare, care preceda proba orală generală,
         și aceasta cu scopul de a o face să se simtă în largul său, comisia de evaluare nu a încălcat limitele puterii largi de apreciere
         cu care este învestită în ceea ce privește determinarea modalităților și a conținutului detaliat al probelor orale.

      58      Prin urmare, argumentul întemeiat pe încălcarea anunțului de concurs trebuie să fie respins.

      59      În ceea ce privește cel de al doilea argument susținut de către reclamantă, este suficient să se constate că afirmația potrivit
         căreia ar fi fost „în mod sigur stabilite și aplicate în secret” de comisia de evaluare „procentaje de reușită” în funcție
         de combinațiile lingvistice alese de candidați nu este susținută de niciun început de probă.

      60      Rezultă din acestea că al doilea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

      C –  Cu privire la al treilea motiv
      1.     Argumentele părților
      61      Reclamanta critică motivarea insuficientă a deciziei atacate, invocând nelegalitatea articolului 6 din anexa III la Statutul
         funcționarilor. Reclamanta consideră că această dispoziție ar fi nelegală, în măsura în care ar interzice comunicarea de către
         comisia de evaluare a criteriilor de notare.

      62      Comisia arată că, ținând cont de secretul care trebuie să guverneze lucrările comisiei de evaluare, comunicarea notelor obținute
         la diferitele probe constituie o motivare suficientă a deciziei comisiei de evaluare.

      2.     Aprecierea Tribunalului
      63      Potrivit unei jurisprudențe constante, obligația de motivare a unei decizii care lezează are ca obiect, pe de o parte, să
         furnizeze suficiente informații părții interesate pentru a ști dacă decizia este sau nu este fondată și, pe de altă parte,
         să facă posibil controlul jurisdicțional. În ceea ce privește deciziile adoptate de comisia de evaluare a unui concurs, această
         obligație trebuie totuși conciliată cu respectarea secretului care guvernează lucrările comisiei de evaluare în temeiul articolului
         6 din anexa III la Statutul funcționarilor. Acest secret a fost instituit în vederea garantării independenței comisiilor de
         evaluare a concursurilor și a obiectivității lucrărilor acestora, punându‑le la adăpost de orice ingerințe și presiuni exterioare,
         indiferent dacă acestea provin de la administrația comunitară însăși, de la candidații interesați sau de la terți. Prin urmare,
         respectarea acestui secret se opune atât divulgării atitudinilor adoptate de membrii individuali ai comisiilor de evaluare,
         cât și dezvăluirii tuturor elementelor care au legătură cu aprecieri cu caracter personal sau comparativ referitoare la candidați.
         Cerința motivării deciziilor unei comisii de evaluare a unui concurs trebuie, în aceste condiții, să țină cont de natura lucrărilor
         în cauză, care comportă, în general, cel puțin două etape distincte, și anume, în primul rând, examinarea candidaturilor pentru
         a face trierea candidaților admiși la concurs și, în al doilea rând, examinarea aptitudinilor candidaților la postul respectiv
         în vederea stabilirii unei liste de aptitudini. A doua etapă a lucrărilor comisiei de evaluare a unui concurs este, înainte
         de toate, de natură comparativă și, prin urmare, guvernată de secretul inerent al acestor lucrări. Criteriile de corectare
         adoptate de comisia de evaluare anterior desfășurării probelor fac parte integrantă din aprecierile de natură comparativă
         făcute de comisia de evaluare cu privire la meritele fiecăruia dintre candidați. Așadar, aceste criterii sunt guvernate de
         secretul deliberărilor în aceeași măsură ca și aprecierile comisiei de evaluare. Aprecierile de natură comparativă efectuate
         de comisia de evaluare sunt reflectate de notele pe care aceasta din urmă le atribuie candidaților. Ținând cont de secretul
         care trebuie să guverneze lucrările comisiei de evaluare, comunicarea notelor obținute la diferitele probe constituie o motivare
         suficientă a deciziilor comisiei de evaluare, aceasta din urmă nefiind obligată să indice care dintre răspunsurile candidaților
         au fost considerate insuficiente sau să explice de ce aceste răspunsuri au fost considerate insuficiente (hotărârea Curții
         din 4 iulie 1996, Parlamentul European/Innamorati, C‑254/95 P, Rec., p. I‑3423, punctele 23‑31, hotărârea Tribunalului de
         Primă Instanță din 27 martie 2003, Martínez Páramo și alții/Comisia, T‑33/00, RecFP, p. I‑A‑105 și II‑541, punctele 43‑52).

      64      Rezultă din ceea ce precedă că, în primul rând, excepția întemeiată pe nelegalitatea articolului 6 din anexa III la Statutul
         funcționarilor trebuie respinsă ca neîntemeiată și, în al doilea rând, că, întrucât comisia de evaluare i‑a comunicat reclamantei,
         în decizia sa din 12 decembrie 2006, nota pe care aceasta a obținut‑o la prima probă orală de interpretare, trebuie considerat
         că respectiva decizie este suficient motivată. În această privință, trebuie să se precizeze, în plus, că, în urma cererii
         reclamantei din 18 decembrie 2006, comisia de evaluare i‑a comunicat, prin corespondența din 12 ianuarie 2007, criteriile
         de notare aplicate la prima probă de interpretare.

      65      Așadar, al treilea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

      66      Prin urmare, acțiunea având ca obiect anularea deciziei comisiei de evaluare din 12 decembrie 2006 trebuie respinsă ca neîntemeiată.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      67      În temeiul articolului 122 din Regulamentul de procedură, prevederile capitolului VIII al titlului II din regulamentul respectiv
         referitoare la cheltuieli nu se aplică decât cererilor înregistrate pe rolul Tribunalului începând cu data intrării în vigoare
         a acestui regulament de procedură, și anume 1 noiembrie 2007. Prevederile pertinente în materie din Regulamentul de procedură
         al Tribunalului de Primă Instanță continuă să se aplice mutatis mutandis cauzelor în curs de judecată înregistrate pe rolul Tribunalului înaintea acestei date.

      68      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, partea care cade în
         pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Cu toate acestea, în temeiul articolului 88 din același
         regulament, în litigiile dintre Comunități și agenții acestora, cheltuielile efectuate de către instituții rămân în sarcina
         acestora. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune a se hotărî că fiecare parte suportă propriile cheltuieli de
         judecată.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a treia)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

               Mahoney

                Kanninen

                Gervasoni

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 30 aprilie 2008.

               Grefier

                      Președinte

               W. Hakenberg

                      P. Mahoney

         Textul prezentei decizii, precum și cel al deciziilor instanțelor comunitare citate în cuprinsul acesteia și nepublicate încă
            în Repertoriu sunt disponibile pe pagina de internet a Curții de Justiție: www.curia.europa.eu

      1 Limba de procedură: româna.