title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 23 aprilie 2015.#GST – Sarviz AG Germania împotriva Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natisonalnata agentsia za prihodite.#Cerere de decizie preliminară formulată de Varhoven administrativen sad.#Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Directiva 2006/112/CE – Principiul neutralității fiscale – Persoană obligată la plata TVA‑ului – Plată eronată a TVA‑ului de către destinatar – Aplicarea TVA‑ului în cazul prestatorului de servicii – Refuzul de a acorda rambursarea TVA‑ului prestatorului de servicii.#Cauza C-111/14.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑111/14,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Varhoven administrativen sad (Bulgaria), prin decizia din 24 februarie 2014, primită de Curte la 7 martie 2014, în procedura
            GST – Sarviz AG Germania
            împotriva
            Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite,
            CURTEA (Camera a șasea),
            compusă din domnul S. Rodin, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet (raportor) și E. Levits, judecători,
            avocat general: domnul M. Szpunar,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite, de G. Arnaudov, în calitate de agent;
            – pentru guvernul bulgar, de E. Petranova și de M. Georgieva, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul elen, de K. Georgiadis și de I. Kotsoni, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de S. Petrova și de C. Soulay, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 193 și 194 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2010/88/UE a Consiliului din 7 decembrie 2010 (JO L 326, p. 1, denumită în continuare „Directiva TVA”), precum și principiul neutralității fiscale a taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între GST – Sarviz AG Germania (denumită în continuare „GST – Sarviz”), pe de o parte, și Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danahcno‑osiguritelna praktika” Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite (directorul Direcției „Contestații și practici fiscale și în materie de securitate socială” competent pentru Plovdiv din cadrul administrației centrale a Agenției Naționale a Veniturilor Publice, denumit în continuare „Direktor”), pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestuia din urmă de a rambursa GST – Sarviz TVA‑ul.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Articolul 193 din Directiva TVA prevede:
            „TVA se plătește de orice persoană impozabilă ce efectuează o livrare de bunuri sau o prestare de servicii impozabilă, cu excepția cazului în care se plătește de o altă persoană în conformitate cu articolele 194-199 și articolul 202.”
            4. Articolul 194 din această directivă prevede:
            „(1) În cazul în care livrarea de bunuri sau prestarea de servicii impozabilă este efectuată de o persoană impozabilă care nu este stabilită în statul membru în care are obligația de a plăti TVA, statele membre au posibilitatea de a prevedea ca persoană obligată la plata TVA să fie persoana căreia i‑au fost furnizate bunurile sau serviciile.
            (2) Statele membre stabilesc condițiile de punere în aplicare a alineatului (1).”
            Dreptul bulgar
            5. Articolul 82 din Legea bulgară privind TVA‑ul (Zakon za danak varhu dobavena stoynost, DV nr. 63 din 4 august 2006), în versiunea aplicabilă în cauza principală (denumită în continuare „ZDDS”) stabilește persoana plătitoare de TVA în cazul operațiunii taxabile.
            6. Articolul 82 alineatul 1 din ZDDS prevede:
            „Impozitul este datorat de furnizorul bunului sau de prestatorul serviciului impozabil, înregistrat ca persoană impozabilă în scopuri de TVA în temeiul prezentei legi, cu excepția cazurilor prevăzute la alineatele 4 și 5.”
            7. Conform articolului 82 alineatul 2 din ZDDS, „[a]tunci când furnizorul de bunuri sau prestatorul de servicii este o persoană impozabilă care nu este stabilită pe teritoriul național și livrarea sau prestarea este efectuată în țară și este impozabilă, impozitul este datorat de destinatar în cazul:
            […]
            3. prestării de servicii, atunci când destinatarul este o persoană impozabilă conform articolului 3 alineatele 1, 5 și 6.”
            8. Conform articolului 71 alineatul 1 punctul 1 din ZDDS, „persoana impozabilă își exercită dreptul la deducerea unui credit fiscal atunci când îndeplinește următoarele condiții: […] dispune de un document fiscal întocmit conform cerințelor prevăzute la articolele 114 și 115 în care se menționează impozitul separat pentru bunurile sau serviciile al căror destinatar este […]”
            9. Articolul 102 alineatul 1 din ZDDS prevede:
            „În cazul în care administrația fiscală constată că o persoană nu și‑a îndeplinit în termenul prevăzut obligația de depunere a unei cereri de înregistrare, o înregistrează prin decizia de înregistrare, dacă sunt îndeplinite condițiile pentru înregistrare.”
            10. Articolul 129 alineatele (1), (5) și (7) din Codul de procedură fiscală și al asigurărilor sociale (danachno osiguritelen protsesualen kodeks) prevede:
            „(1) Compensarea sau rambursarea poate fi efectuată de administrația fiscală din oficiu sau la cererea scrisă a persoanei interesate. Cererea de compensare sau de rambursare se verifică în cazul în care este depusă în termen de cinci ani, calculat începând cu data de 1 ianuarie a anului următor anului în care a avut loc faptul generator al rambursării, cu excepția cazului în care legea prevede altfel.
            […]
            (5) Administrația fiscală este obligată ca în termen de 30 de zile de la notificarea unei hotărâri judecătorești care a dobândit autoritate de lucru judecat sau a unui act administrativ definitiv, conform cerințelor alineatului (2) punctul 2, să ramburseze sau să compenseze sumele menționate în hotărâre sau în act împreună cu dobânzile datorate conform alineatului (6), în cazul în care prin respectiva hotărâre sau prin respectivul act a fost recunoscut dreptul persoanei impozabile de a obține: 1) sumele plătite sau percepute fără a fi datorate, ca impozite, contribuții la asigurările obligatorii, taxe, amenzi sau sancțiuni pecuniare, care au fost constatate, percepute sau aplicate de administrația fiscală, inclusiv sumele plătite ca urmare a unor somații scrise sau a unor avize scrise; 2) sumele a căror rambursare a fost refuzată în mod nelegal; 3) sumele și daunele interese conferite și cheltuielile efectuate.
            […]
            (7) Deciziile privind compensarea sau rambursarea pot face obiectul unor căi de atac potrivit condițiilor prevăzute pentru deciziile de rectificare.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            11. În perioada 15 februarie 2010-29 decembrie 2010, GST – Sarviz, stabilită în Germania, a prestat servicii tehnice și de consiliere pentru GST Skafolding Bulgaria EOOD (denumită în continuare „GST Skafolding”), stabilită în Bulgaria. Întrucât GST – Sarviz nu avea, la data la care a prestat serviciile în perioada în litigiu, un sediu comercial fix pe teritoriul bulgar, GST Skafolding a plătit TVA‑ul datorat pentru prestațiile menționate, în temeiul procedurii de taxare inversă prevăzute la articolul 82 alineatul 2 din ZDDS. În această privință, conform articolului 117 alineatul 1 din ZDDS, aceasta din urmă a întocmit notele pentru facturile emise de GST – Sarviz, note care au fost înregistrate în registrul de vânzări.
            12. Prin decizia de rectificare a impunerii din 12 martie 2012, administrația fiscală bulgară a constatat că GST – Sarviz dispunea, pentru perioada în care a prestat servicii pentru GST Skafolding, de un sediu comercial fix în sensul alineatului 1 punctul 10 din dispozițiile de completare a ZDDS și că GST – Sarviz datora TVA pentru aceste servicii. Ea a ajuns la concluzia că această societate ar fi trebuit să formuleze o cerere de înregistrare în scopuri de TVA cel mai târziu la 15 februarie 2010. În consecință, administrația fiscală a considerat că societatea menționată datora TVA pentru prestațiile furnizate între 15 februarie 2010 și 29 decembrie 2010, al căror cuantum se ridică la 224 914,89 leva bulgare (BGN) majorat cu dobânzi de întârziere.
            13. GST – Sarviz a plătit suma solicitată de administrația fiscală la 26 martie 2012 și a depus, la 5 septembrie 2012, o cerere de compensare sau de rambursare a taxei achitate, în temeiul articolului 129 alineatul (1) din Codul de procedură fiscală și al asigurărilor sociale.
            14. În decizia sa din 1 octombrie 2012 privind compensarea sau rambursarea, administrația fiscală a refuzat rambursarea pentru motivul că condițiile legale ale rambursării TVA‑ului nu erau îndeplinite în speță. Potrivit acesteia, întrucât decizia de rectificare a impunerii este un act administrativ valabil și în lipsa unei hotărâri judecătorești executorii sau a unei decizii administrative aplicabile în sensul articolului 129 alineatul (5) din Codul de procedură fiscală și al asigurărilor sociale, nu se putea considera că taxa plătită era nedatorată și trebuia rambursată.
            15. GST – Sarviz a depus o contestație la Direktor. Prin decizia din 21 decembrie 2012, Direktor a respins această contestație considerând că actul atacat era licit pentru motivele pentru care a fost adoptat. Această decizie a făcut obiectul unei acțiuni în fața Administrativen sad Plovdiv (Tribunalul Administrativ din Plovdiv). Și aceasta a fost respinsă pentru motive echivalente celor invocate de administrația fiscală. GST – Sarviz a formulat recurs la Varhoven administrativen sad (Curtea Supremă Administrativă).
            16. Instanța de trimitere subliniază că administrația fiscală a refuzat GST Skafolding dreptul la deducerea creditului fiscal pentru TVA‑ul plătit de aceasta, pentru motivul că nu dispunea de documentul fiscal corespunzător impus la articolul 71 alineatul 1 punctul 1 din ZDDS. Astfel, potrivit legislației bulgare, existența unei decizii de rectificare fiscală precum cea în discuție adoptată la 12 martie 2012 face imposibilă regularizarea documentelor fiscale. GST Skafolding s‑a regăsit astfel fără un document fiscal valabil care să îi confere dreptul la deducerea unui credit fiscal.
            17. Instanța de trimitere arată de asemenea că faptul de a percepe TVA de două ori, și anume, o dată de la prestator și o dată de la destinatar, și de a refuza rambursarea către prestator și deducerea creditului fiscal de către destinatar încalcă principiul neutralității TVA‑ului. Potrivit acestei instanțe, refuzul rambursării are ca efect transferarea sarcinii fiscale asupra prestatorului.
            18. Deși instanța de trimitere arată că articolele 193 și 194 din Directiva TVA nu au făcut obiectul unei interpretări care ar putea fi utilă faptelor din prezenta cauză, aceasta face trimitere la Hotărârea ADV Allround (C‑218/10, EU:C:2012:35), potrivit căreia, în lipsa unor norme procedurale în ordinea juridică națională, dreptul prestatorului și cel al destinatarului unei operațiuni de a fi tratați în mod identic din punctul de vedere al caracterului impozabil al aceleiași prestații și al TVA‑ului datorat asupra acesteia ar fi, în practică, private de orice efect util. În ceea ce privește principiul neutralității fiscale, ea invocă interpretarea reținută de Curte în Hotărârea Rusedespred (C‑138/12, EU:C:2013:233).
            19. În aceste împrejurări, Varhoven administrativen sad a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Articolul 193 din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că TVA‑ul este datorat în mod exclusiv fie de persoana impozabilă care efectuează livrări impozabile de bunuri sau prestări impozabile de servicii, fie de persoana care achiziționează bunurile sau beneficiază de serviciile prestate, în cazul în care livrarea de bunuri sau prestarea de servicii impozabilă este efectuată de o persoană impozabilă care nu este stabilită în statul membru în care are obligația de a plăti TVA‑ul, în măsura în care statul membru în cauză prevede acest lucru, iar nu în sensul că TVA‑ul este datorat concomitent de ambele persoane?
            2) În cazul în care se consideră că TVA‑ul este datorat numai de una dintre cele două persoane – fie de furnizor, fie de destinatar, dacă statul membru în cauză prevede acest lucru – norma prevăzută la articolul 194 din Directiva TVA este valabilă și în situațiile în care destinatarul serviciilor a aplicat în mod eronat procedura taxării inverse, întrucât a considerat că prestatorul de servicii nu dispunea de un sediu comercial fix în scopuri de TVA pe teritoriul Republicii Bulgare, în timp ce, dimpotrivă, prestatorul de servicii a înființat un sediu comercial fix pentru prestările de servicii efectuate?
            3) Principiul neutralității fiscale, în calitate de principiu fundamental important pentru instituirea și funcționarea sistemului comun de TVA, trebuie interpretat în sensul că permite o practică de control fiscal similară celei din procedura principală, prin care, în pofida procedurii taxării inverse aplicate de destinatarul serviciilor, TVA‑ul este facturat din nou și prestatorului de servicii, dacă se ia în considerare faptul că destinatarul a calculat deja impozitul datorat pentru prestarea de servicii, că este exclus orice risc de pierdere a venitului fiscal și că norma de rectificare prevăzută de legea națională pentru documentele fiscale nu este aplicabilă?
            4) Principiul neutralității fiscale trebuie interpretat în sensul că acesta nu admite posibilitatea ca administrația fiscală să refuze, în temeiul unei dispoziții naționale, rambursarea TVA‑ului calculat de două ori prestatorului unui serviciu pentru care destinatarul a calculat TVA‑ul în conformitate cu articolul 82 alineatul 2 din ZDDS, atunci când administrația fiscală a refuzat să acorde beneficiarului dreptul de deducere a TVA‑ului facturat de două ori din cauză că acesta nu dispune de documentul fiscal corespunzător, norma de rectificare prevăzută de legea națională nemaifiind însă aplicabilă ca urmare a existenței unei decizii definitive de rectificare a impunerii?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima întrebare
            20. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 193 din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că datorează TVA fie persoana impozabilă care prestează servicii, fie destinatarul prestării respective, atunci când aceasta a fost efectuată de la un sediu comercial fix situat în statul membru în care trebuie plătit TVA‑ul.
            21. Conform articolului 193 din Directiva TVA, TVA‑ul se plătește de orice persoană impozabilă care efectuează o prestare de servicii impozabilă, cu excepția cazului în care se plătește de o altă persoană în conformitate cu, printre altele, articolul 194 din directiva menționată. În temeiul acestui din urmă articol, în cazul în care prestarea de servicii impozabilă este efectuată de o persoa nă impozabilă care nu este stabilită în statul membru în care are obligația de a plăti TVA, statele membre au posibilitatea de a prevedea, în acest caz, ca persoana obligată la plata TVA‑ului să fie destinatarul prestării de servicii.
            22. Din aceste dispoziții rezultă că, în temeiul Directivei TVA, în principiu, numai prestatorul de servicii are obligația de a plăti TVA‑ul, cu excepția cazului în care nu este stabilit în statul membru în care are obligația de a plăti TVA‑ul și a cazului în care acest stat a prevăzut că persoana obligată la plata TVA‑ului este destinatarul prestării de servicii.
            23. În speță, din decizia de trimitere reiese că, în urma unui control, administrația fiscală bulgară a adoptat la 12 martie 2012 o decizie de rectificare a impunerii, prin care a considerat că prestatorul, GST – Sarviz, dispunea de un sediu comercial fix în Bulgaria, de unde au fost furnizate serviciile tehnice și de consiliere pentru GST Skafolding.
            24. În aceste împrejurări, rezultă că, în temeiul Directivei TVA, revine numai prestatorului de servicii, cum este GST – Sarviz, obligația să plătească la administrația fiscală bulgară TVA‑ul datorat pentru serviciile pe care le‑a prestat în Bulgaria de la 15 februarie 2010 la 29 decembrie 2010.
            25. Prin urmare, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 193 din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că este obligată la plata TVA‑ului numai persoana impozabilă care prestează servicii, în cazul în care acestea au fost furnizate de la un sediu comercial fix situat în statul membru în care trebuie plătit TVA‑ul.
            Cu privire la a doua întrebare
            26. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 194 din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că permite administrației fiscale a unui stat membru să considere persoană obligată la plata TVA‑ului destinatarul unei prestări de servicii efectuate de la un sediu comercial fix al prestatorului, în cazul în care atât acesta din urmă, cât și destinatarul acestor servicii sunt stabiliți pe teritoriul aceluiași stat membru, chiar dacă acest destinatar a plătit deja impozitul respectiv bazându‑se pe supoziția eronată că prestatorul menționat nu dispunea de un sediu comercial fix în acest stat.
            27. După cum s‑a amintit la punctul 21 din prezenta hotărâre, posibilitatea statelor membre de a prevedea aplicarea procedurii de taxare inversă este limitată, în temeiul articolului 194 din Directiva TVA, la unica ipoteză în care prestatorul de servicii nu este stabilit în statul membru în care are obligația de a plăti TVA‑ul.
            28. Rezultă că, în cazul în care serviciile au fost prestate de la un sediu comercial fix al prestatorului situat pe teritoriul unui stat membru în care trebuie plătit TVA‑ul, destinatarul unor astfel de servicii nu poate fi considerat persoană obligată la plata TVA‑ului.
            29. În această privință, împrejurarea că destinatarul acestor servicii a plătit TVA‑ul bazându‑se pe supoziția eronată că prestatorul nu dispunea de un sediu comercial fix în sensul Directivei TVA nu poate permite administrației fiscale să deroge de la această normă considerând că persoana obligată la plata TVA‑ului este destinatarul, iar nu prestatorul.
            30. Prin urmare, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolul 194 din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că nu permite administrației fiscale a unui stat membru să considere persoană obligată la plata TVA‑ului destinatarul unei prestări de servicii furnizate de la un sediu comercial fix al prestatorului, în cazul în care atât acesta din urmă, cât și destinatarul acestor servicii sunt stabiliți pe teritoriul aceluiași stat membru, chiar dacă acest destinatar a plătit deja taxa respectivă bazându‑se pe supoziția eronată că prestatorul menționat nu dispunea de un sediu comercial fix în acest stat.
            Cu privire la a treia și la a patra întrebare
            31. Prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă principiul neutralității TVA‑ului trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții naționale care permite administrației fiscale să refuze prestatorului de servicii rambursarea acestei taxe pe care a plătit‑o, deși destinatarului acestor servicii, care a plătit de asemenea taxa menționată pentru aceleași servicii, i‑a fost refuzat dreptul de a o deduce, pentru motivul că nu dispunea de documentul fiscal corespunzător, legea națională nepermițând regularizarea documentelor fiscale în cazul în care există o decizie definitivă de rectificare a impunerii.
            32. În primul rând, trebuie amintit că Curtea a statuat în mod repetat că principiul neutralității TVA‑ului se reflectă în regimul deducerilor care urmărește să degreveze în întregime persoana impozabilă de sarcina TVA‑ului datorat sau achitat în cadrul tuturor activităților sale economice. Sistemul comun al TVA‑ului garantează, prin urmare, neutralitatea în ceea ce privește sarcina fiscală corespunzătoare tuturor activităților economice, indiferent de finalitatea sau de rezultatele acestora, cu condiția ca activitățile menționate să fie, în principiu, ele însele supuse la plata TVA‑ului (Hotărârea Malburg, C‑204/13, EU:C:2014:147, punctul 41 și jurisprudența citată).
            33. În al doilea rând, Curtea a statuat de asemenea că, pentru a asigura neutralitatea TVA‑ului, este de competența statelor membre să prevadă, în ordinea lor juridică internă, posibilitatea regularizării oricărei taxe facturate fără a fi datorată, cu condiția ca emitentul facturii să demonstreze buna sa credință. Cu toate acestea, atunci când emitentul facturii a eliminat complet, în timp util, riscul de pierdere a unor venituri fiscale, principiul neutralității TVA‑ului impune ca această taxă facturată fără a fi datorată să poată fi regularizată fără ca o astfel de regularizare să poată fi condiționată de statele membre de buna‑credință a emitentului facturii respective. Această regularizare nu poate depinde de puterea discreționară de apreciere a administrației fiscale (Hotărârea Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, punctele 26 și 27, precum și jurisprudența citată).
            34. În al treilea rând, trebuie amintit că măsurile pe care statele membre au dreptul să le adopte în vederea colectării exacte a taxei și a prevenirii evaziunii fiscale nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru atingerea unor astfel de obiective. Prin urmare, ele nu pot să fie utilizate în așa fel încât să pună în discuție neutralitatea TVA‑ului, care constituie un principiu fundamental al sistemului comun al TVA‑ului instituit de dreptul Uniunii în materie (Hotărârea Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, punctele 28 și 29, precum și jurisprudența citată).
            35. În ceea ce privește cauza principală, rezultă din decizia de trimitere, pe de o parte, că, în temeiul dreptului național aplicabil, prestatorul de servicii nu mai dispune de posibilitatea de a regulariza facturile pe care le‑a emis din moment ce administrația fiscală a adoptat la 12 martie 2012 în privința sa o decizie definitivă de rectificare a impunerii. Pe de altă parte, acesta nu a contestat că prestatorul a achitat în mod corespunzător TVA‑ul solicitat în această decizie printr‑un ordin de plată din 26 martie 2012.
            36. În plus, după cum arată instanța de trimitere, întrucât administrația fiscală a refuzat în mod definitiv destinatarului facturilor menționate dreptul de a deduce TVA‑ul pe care l‑a plătit în temeiul procedurii de taxare inversă, riscul unor pierderi fiscale legate de exercitarea acestui drept este complet eliminat.
            37. În astfel de împrejurări, din moment ce prestatorul de servicii nu poate regulariza facturile menționate și se află, prin urmare, în imposibilitatea de a solicita destinatarului acestor servicii plata TVA‑ului, faptul că administrația fiscală îi refuză rambursarea acestui TVA echivalează cu obligarea sa la suportarea sarcinii fiscale a acestei taxe și, prin urmare, este contrar principiului neutralității TVA‑ului.
            38. În schimb, situația ar fi diferită în ipoteza în care prestatorul de servicii, după ce a plătit în mod corespunzător TVA‑ul pe care îl datora în urma deciziei definitive de rectificare a impunerii, ar fi putut, în temeiul legislației naționale, să regularizeze facturile emise și să recupereze acest TVA de la destinatarul serviciilor care ar fi solicitat administrației fiscale deducerea sa.
            39. Pe de altă parte, imposibilitatea de a regulariza documentele fiscale în împrejurările din cauza principală, în care eliminarea riscului de pierderi de venituri fiscale este definitivă, nu este necesară pentru a asigura colectarea TVA‑ului și prevenirea evaziunii fiscale.
            40. În sfârșit, trebuie amintit, de asemenea, că principiul sistemului comun de TVA constă în aplicarea asupra bunurilor și serviciilor a unei taxe generale de consum exact proporționale cu prețul acestora, astfel încât administrația fiscală nu poate percepe cu titlu de TVA o valoare superioară celei astfel calculate (a se vedea în acest sens Hotărârea Tulică și Plavoșin, C‑249/12 și C‑250/12, EU:C:2013:722, punctele 32 și 36, precum și jurisprudența citată).
            41. Or, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, faptul de a refuza prestatorului de servicii rambursarea TVA‑ului echivalează cu suportarea acestei sarcini fiscale atât de către prestatorul de servicii, cât și de către destinatarul acestor servicii și are drept rezultat perceperea de către administrația fiscală a unui cuantum al TVA‑ului mai mare decât cel pe care prestatorul ar fi trebuit în mod normal să îl perceapă de la destinatar dacă ar fi putut să regularizeze facturile emise, în măsura în care administrația a perceput TVA‑ul de două ori, pe de o parte, de la destinatarul serviciilor și, pe de altă parte, de la prestatorul acestor servicii.
            42. Din considerațiile de mai sus rezultă că este necesar să se răspundă la a treia și la a patra întrebare că principiul neutralității TVA‑ului trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții naționale care permite administrației fiscale să refuze prestatorului de servicii rambursarea acestei taxe pe care a plătit‑o, deși destinatarului acestor servicii, care a plătit de asemenea taxa menționată pentru aceleași servicii, i‑a fost refuzat dreptul de a o deduce, pentru motivul că nu dispunea de documentul fiscal corespunzător, legea națională nepermițând regularizarea documentelor fiscale în cazul în care există o decizie definitivă de rectificare a impunerii.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            43. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
            1) Articolul 193 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2010/88/UE a Consiliului din 7 decembrie 2010, trebuie interpretat în sensul că este obligată la plata taxei pe valoarea adăugată numai persoana impozabilă care prestează servicii, în cazul în care acestea au fost furnizate de la un sediu comercial fix situat în statul membru în care trebuie plătită această taxă.
            2) Articolul 194 din Directiva 2006/112, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2010/88, trebuie interpretat în sensul că nu permite administrației fiscale a unui stat membru să considere persoană obligată la plata taxei pe valoarea adăugată destinatarul unei prestări de servicii furnizate de la un sediu comercial fix al prestatorului, în cazul în care atât acesta din urmă, cât și destinatarul acestor servicii sunt stabiliți pe teritoriul aceluiași stat membru, chiar dacă acest destinatar a plătit deja taxa respectivă bazându‑se pe supoziția eronată că prestatorul nu dispunea de un sediu comercial fix în acest stat.
            3) Principiul neutralității taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții naționale care permite administrației fiscale să refuze prestatorului de servicii rambursarea acestei taxe pe care a plătit‑o, deși destinatarului acestor servicii, care a plătit de asemenea taxa menționată pentru aceleași servicii, i‑a fost refuzat dreptul de a o deduce, pentru motivul că nu dispunea de documentul fiscal corespunzător, legea națională nepermițând regularizarea documentelor fiscale în cazul în care există o decizie definitivă de rectificare a impunerii.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 5 februarie 1981. # Officier van justitie împotriva Koninklijke Kaasfabriek Eyssen BV. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Gerechtshof Amsterdam - Țările de Jos. # Libera circulație a mărfurilor. # Cauza 53/80.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 12 decembrie 1996. # Compagnie nationale Air France împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza T-358/94.


Hotărârea Tribunalului (Camera a noua) din 9 iulie 2015. # CMT Compagnia manifatture tessili Srl (CMT Srl) împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-100/13.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 12 ianuarie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Finlanda. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 2003/87/CE. # Cauza C-107/05.


Hotărârea Curții din data de 14 decembrie 1995. # Ursula Megner și Hildegard Scheffel împotriva Innungskrankenkasse Vorderpfalz, devenue Innungskrankenkasse Rheinhessen-Pfalz. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sozialgericht Speyer - Germania. # Cauza C-444/93.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 24 aprilie 2008.#Othmar Michaeler (C-55/07 și C-56/07), Subito GmbH (C-55/07 și C-56/07) și Ruth Volgger (C-56/07) împotriva Amt für sozialen Arbeitsschutz și Autonome Provinz Bozen.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landesgericht Bozen - Italia.#Directiva 97/81/CE - Egalitate de tratament între lucrătorii pe fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă - Discriminare - Obstacol administrativ de natură să restrângă posibilitățile de muncă pe fracțiune de normă.#Cauze conexate C-55/07 și C-56/07.

text:
      Cauzele conexate C‑55/07 și C‑56/07
      Othmar Michaeler și alții
      împotriva
      Amt für sozialen Arbeitsschutz, fostă Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, și Autonome Provinz Bozen
      [cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de
      Landesgericht Bozen (Italia)]
      „Directiva 97/81/CE – Egalitate de tratament între lucrătorii pe fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă – Discriminare – Obstacol administrativ de natură să restrângă posibilitățile de muncă pe fracțiune de normă”
      Sumarul hotărârii
      Politică socială – Accesul la încadrarea în muncă și condițiile de muncă – Egalitate de tratament – Directiva 97/81 privind
            Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă
      [Directiva 97/81 a Consiliului, anexă, clauza 5 alin. (1) lit.(a)]
      Clauza 5 alineatul (1) litera (a) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și
         CES, anexat la Directiva 97/81 privind acordul‑cadru menționat, trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări
         naționale care impune notificarea către administrație a unei copii a contractelor de muncă pe fracțiune de normă în termen
         de 30 de zile de la încheierea acestora.

      Într‑adevăr, asocierea acestei formalități administrative cu un regim de sancțiuni care prevede aplicarea unei amenzi pentru
         fiecare contract de muncă în cauză și pentru fiecare zi de întârziere în notificarea acestui contract, fără niciun plafon
         care să limiteze cuantumul total al amenzii, contribuie la descurajarea angajatorilor de a recurge la munca pe fracțiune de
         normă.

      Pe de altă parte, din cauza costului și a sancțiunilor care îi sunt asociate, obligația de notificare către administrație
         a contractelor pe fracțiune de normă riscă să afecteze în special întreprinderile mici și mijlocii, care, întrucât nu dispun
         de resurse la fel de importante ca acelea ale întreprinderilor mari, pot fi astfel determinate să se îndepărteze de modalitatea
         de organizare a muncii pe fracțiune de normă pe care urmărește să o promoveze Directiva 97/81.

      (a se vedea punctele 27-30 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      24 aprilie 2008(*)

      „Directiva 97/81/CE – Egalitate de tratament între lucrătorii pe fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă – Discriminare – Obstacol administrativ de natură să restrângă posibilitățile de muncă pe fracțiune de normă”
      În cauzele conexate C‑55/07 și C‑56/07,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 234 CE de Landesgericht
         Bozen (Italia), prin Deciziile din 22 noiembrie 2006, primite de Curte la 1 februarie 2007, în procedurile

      Othmar Michaeler (C‑55/07 și C‑56/07),

      Subito GmbH (C‑55/07 și C‑56/07),

      Ruth Volgger (C‑56/07)

      împotriva
      Amt für sozialen Arbeitsschutz, fostă Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen,

      Autonome Provinz Bozen,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh, doamna P. Lindh (raportor) și
         domnul A. Arabadjiev, judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul G. Fiengo, avvocato dello Stato;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul M. van Beek și de doamna I. Kaufmann‑Bühler, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 24 ianuarie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unei hotărâri preliminare privesc interpretarea Directivei 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie
         1997 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES (JO 1998, L 14, p. 9,
         Ediție specială, 5/vol. 5, p. 35), precum și principiul egalității de tratament între bărbați și femei.

      2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între Subito GmbH (denumită în continuare „Subito”) și reprezentanții
         săi legali, domnul Michaeler și doamna Volgger, pe de o parte, și Amt für sozialen Arbeitsschutz, fostă Arbeitsinspektorat
         der Autonomen Provinz Bozen și Autonome Provinz Bozen, pe de altă parte, având ca obiect o încălcare a reglementării naționale
         care prevede o obligație de notificare a contractelor de muncă pe fracțiune de normă.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Directiva 97/81 are ca scop punerea în aplicare a Acordului‑cadru privind munca pe fracțiune de normă, încheiat la 6 iunie
         1997 între organizațiile interprofesionale cu caracter general, respectiv Uniunea Confederațiilor Industriale și Patronale
         din Europa (UCIPE), Centrul European al Întreprinderilor Publice (CEIP) și Confederația Europeană a Sindicatelor (CES), anexat
         acestei directive (denumit în continuare „acordul‑cadru”).

      4        Primul și al doilea paragraf al preambulului acordului‑cadru prevăd:

      „Prezentul acord‑cadru reprezintă o contribuție la strategia generală europeană privind ocuparea forței de muncă. Munca pe
         fracțiune de normă a avut un impact semnificativ asupra ocupării forței de muncă în ultimii ani. Din acest motiv, părțile
         semnatare ale prezentului acord au acordat o atenție prioritară acestei forme de muncă. Părțile intenționează să ia în considerare
         necesitatea unor acorduri asemănătoare cu privire la alte forme flexibile de muncă.

      Recunoscând diversitatea situațiilor din statele membre și admițând că munca pe fracțiune de normă reprezintă o caracteristică
         a ocupării forței de muncă în anumite sectoare și activități, prezentul acord stabilește principiile generale și cerințele
         minime legate de munca pe fracțiune de normă. Acesta ilustrează disponibilitatea partenerilor sociali de a stabili un cadru
         general pentru eliminarea discriminării împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a sprijini dezvoltarea posibilităților
         de muncă pe fracțiune de normă pe o bază acceptabilă atât pentru angajatori, cât și pentru lucrători.”

      5        Dispozițiile acordului‑cadru relevante în cadrul prezentelor cauze sunt următoarele:

      „Considerații generale
      […]
      (5)      întrucât părțile semnatare ale prezentului acord atribuie importanță măsurilor care să faciliteze accesul la munca pe fracțiune
         de normă al bărbaților și al femeilor în scopul pregătirii pentru pensie, al reconcilierii vieții profesionale și a celei
         familiale și pentru a beneficia de posibilități de educație și de formare, pentru a‑și îmbunătăți calificările și oportunitățile
         profesionale în avantajul reciproc al angajatorilor și al lucrătorilor și într‑un mod care să sprijine dezvoltarea întreprinderilor;

      […]
      Clauza 1: Obiectul
      Obiectul prezentului acord‑cadru este:
      (a)      să asigure eliminarea discriminării împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a îmbunătăți calitatea muncii pe fracțiune
         de normă;

      (b)      să faciliteze dezvoltarea muncii pe fracțiune de normă pe bază voluntară și de a contribui la organizarea flexibilă a timpului
         de lucru într‑un mod care să ia în considerare atât nevoile angajatorilor, cât și pe cele ale lucrătorilor.

      […]
      Clauza 4: Principiul nediscriminării
      (1)      În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, lucrătorii pe fracțiune de normă nu sunt tratați într‑un mod mai puțin
         favorabil decât lucrătorii cu normă întreagă comparabili numai din cauză că primii lucrează pe fracțiune de normă, cu excepția
         cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective.

      (2)      Acolo unde este cazul, se aplică principiul pro rata temporis.

      (3)      Modalitățile de aplicare a prezentei clauze sunt definite de statele membre și de partenerii sociali [a se citi «de statele
         membre și/sau de partenerii sociali»], având în vedere legislația europeană, legislația, convențiile colective și practicile
         naționale.

      (4)      În cazurile justificate din motive obiective, după consultări cu partenerii sociali în conformitate cu legislația, convențiile
         colective sau practicile la nivel național, statele membre și/sau partenerii sociali pot, acolo unde este cazul, acorda accesul
         la anumite condiții de încadrare în muncă, dacă se întrunesc anumite aspecte legate de perioada de serviciu, timpul lucrat
         sau remunerarea. Condițiile privind accesul lucrătorilor pe fracțiune de normă la condiții speciale de ocupare a forței de
         muncă ar trebui revizuite periodic având în vedere principiul nediscriminării enunțat în clauza 4 alineatul (1).

      Clauza 5: Posibilități de muncă pe fracțiune de normă
      (1)      În contextul clauzei 1 din prezentul acord și al principiului nediscriminării între lucrătorii pe fracțiune de normă și lucrătorii
         cu normă întreagă:

      (a)      în urma consultării cu partenerii sociali în conformitate cu legislațiile sau practicile naționale, statele membre ar trebui
         să identifice și să analizeze obstacolele de natură juridică sau administrativă care pot restrânge posibilitățile de lucru
         pe fracțiune de normă și, acolo unde este adecvat, să le elimine;

      (b)      partenerii sociali, acționând în domeniul de competență al acestora și prin procedurile stabilite în convențiile colective,
         ar trebui să identifice și să analizeze obstacolele care pot restrânge posibilitățile de lucru pe fracțiune de normă și, acolo
         unde este adecvat, să le elimine.

      […]”
       Reglementarea națională
      6        Articolul 2 din Decretul legislativ nr. 61 de punere în aplicare a Directivei 97/81/CE privind Acordul‑cadru cu privire la
         munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES (decreto legislativo n. 61, attuazione della direttiva 97/81/CE
         relativa all’accordo‑quadro sul lavoro a tempo parziale concluso dall’UNICE, dal CEEP e dalla CES) din 25 februarie 2000 (GURI
         nr. 66 din 20 martie 2000, p. 4, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 61/2000”) prevedea obligația angajatorului
         de a notifica o copie a contractului de muncă pe fracțiune de normă direcției provinciale a inspecției muncii și a securității
         sociale competente, în termen de 30 de zile de la încheierea contractului menționat.

      7        Potrivit articolului 8 din Decretul legislativ nr. 61/2000, nerespectarea acestei obligații era sancționată cu o amendă administrativă
         în cuantum de 15 euro pentru fiecare lucrător avut în vedere și pentru fiecare zi de întârziere.

      8        Obligația de notificare prevăzută la articolul 2 din Decretul legislativ nr. 61/2000 a fost abrogată prin Decretul legislativ
         nr. 276 din 10 septembrie 2003 (supliment ordinar la GURI nr. 159 din 9 octombrie 2003).

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      9        Prin Deciziile din 25 martie și din 29 aprilie 2003, Amt für sozialen Arbeitsschutz, fostă Arbeitsinspektorat der Autonomen
         Provinz Bozen, a aplicat amenzi într‑un cuantum total de 233 550 de euro societății Subito și reprezentanților săi legali,
         domnul Michaeler și doamna Volgger, întrucât, prin încălcarea articolului 2 din Decretul legislativ nr. 61/2000, aceștia au
         omis să notifice acestui serviciu mai multe contracte de muncă pe fracțiune de normă.

      10      Aceste decizii au fost atacate de Subito și de reprezentanții săi legali la Landesgericht Bozen.

      11      În deciziile de trimitere, această instanță exprimă îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea obligației de notificare
         a contractelor de muncă pe fracțiune de normă cu Directiva 97/81. În timp ce directiva menționată are drept scop promovarea
         muncii pe fracțiune de normă, dispozițiile naționale în cauză ar urmări obiectivul contrar, notificarea obligatorie a contractelor
         de muncă pe fracțiune de normă constituind un obstacol birocratic în calea acestui mod de organizare a muncii. Prin faptul
         că sporesc costul muncii pe fracțiune de normă, aceste dispoziții ar avea de asemenea drept consecință generarea unei inegalități
         de tratament și a unei restricționări a concurenței în favoarea întreprinderilor care angajează lucrători cu normă întreagă.

      12      Instanța de trimitere arată de asemenea că reglementarea în cauză în acțiunea principală are ca efect indirect faptul că aduce
         atingere egalității dintre bărbați și femei, în măsura în care munca pe fracțiune de normă le privește în mai mare măsură
         pe acestea din urmă (Hotărârea din 13 mai 1986, Bilka‑Kaufhaus, 170/84, Rec., p. 1607, Hotărârea din 7 martie 1996, Freers
         și Speckmann, C‑278/93, Rec., p. I‑1165, Hotărârea din 17 iunie 1998, Hill și Stapleton, C‑243/95, Rec., p. I‑3739, precum
         și Hotărârea din 15 septembrie 1998, Ansaldo Energia și alții, C‑279/96-C‑281/96, Rec., p. I‑5025).

      13      În aceste condiții, Landesgericht Bozen a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „Sunt contrare dispozițiilor dreptului comunitar și Directivei 97/81 […] anumite dispoziții naționale (articolele 2 și 8 din
         Decretul legislativ nr. 61/2000) care impun angajatorului obligația de a notifica o copie a contractelor de muncă pe fracțiune
         de normă direcției provinciale a inspecției muncii competente, în termen de 30 de zile de la încheierea acestora, și care,
         în lipsa notificării, impun o amendă de 15 euro pentru fiecare lucrător în cauză și pentru fiecare zi de întârziere, fără
         a stabili o limită superioară a amenzii administrative […]?”

      14      Prin Ordonanța președintelui Curții din 18 aprilie 2007, cauzele C‑55/07 și C‑56/07 au fost conexate în vederea procedurii
         scrise și orale, precum și a pronunțării hotărârii.

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Observațiile prezentate Curții
      15      Guvernul italian susține că Decretul legislativ nr. 61/2000 are aceeași finalitate ca și Directiva 97/81, a cărei transpunere
         în ordinea juridică națională o asigură, și anume protecția și încurajarea muncii pe fracțiune de normă. Din această perspectivă,
         obligația de notificare a contractelor de muncă pe fracțiune de normă ar constitui un instrument care permite să se garanteze
         coordonarea activității tuturor entităților responsabile cu inspecția muncii în Italia. Ar fi vorba despre o măsură care contribuie
         la combaterea muncii la negru și prin intermediul căreia diferitele servicii de inspecție a muncii au posibilitatea de a fi
         informate, cu ajutorul unei baze de date, cu privire la practicile de pe piață.

      16      Departe de a constitui un obstacol birocratic, această măsură ar reprezenta o garanție de transparență pentru angajatori și
         ar servi la combaterea muncii ilegale. Pe de altă parte, o astfel de formalitate nu ar da naștere niciunei inegalități și
         niciunei denaturări a concurenței între întreprinderi.

      17      Comisia Comunităților Europene consideră că obligația de notificare către inspecția muncii a contractelor avute în vedere,
         sub sancțiunea amenzii, nu respectă finalitatea Directivei 97/81.

      18      Această directivă ar urmări, pe de o parte, să elimine discriminarea împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și, pe de
         altă parte, să faciliteze dezvoltarea muncii pe fracțiune de normă, în special prin eliminarea obstacolelor care ar putea
         descuraja întreprinderile să recurgă la această formă de muncă. Directiva 97/81 ar impune obligația de a trata munca pe fracțiune
         de normă în același mod cu munca cu normă întreagă, indiferent dacă este vorba de condițiile de muncă sau de accesul la muncă.
         Clauza 5 din acordul‑cadru s‑ar opune astfel creării unor obstacole nejustificate de motive obiective. În considerente, această
         directivă se referă la stabilirea unui cadru general de eliminare a discriminărilor împotriva lucrătorilor pe fracțiune de
         normă și la dezvoltarea posibilităților de muncă pe fracțiune de normă. Punctul (5) din considerațiile generale ale acordului‑cadru
         prevede că trebuie facilitat accesul bărbaților și al femeilor la munca pe fracțiune de normă.

      19      Deși instanței naționale îi revine sarcina de a verifica dacă măsura în cauză este justificată de motive obiective, Comisia
         are îndoieli că astfel de motive există în speță. Făcând trimitere la Hotărârea din 12 decembrie 1989, Messner (C‑265/88,
         Rec., p. 4209, punctul 14), și la Hotărârea din 29 februarie 1996, Skanavi și Chryssanthakopoulos (C‑193/94, Rec., p. I‑929,
         punctul 36), Comisia amintește, în această privință, că este necesar să se ia în considerare regimul de sancțiuni asociat
         măsurii naționale avute în vedere și în special caracterul său proporțional. Or, în speță, acest regim de sancțiuni ar fi
         extrem de sever, întrucât amenzile nu sunt plafonate.

      20      În sfârșit, Comisia apreciază că nu este necesar să se examineze dacă măsura națională în cauză are un efect discriminatoriu
         în ceea ce privește femeile, în măsura în care această întrebare nu are o legătură suficient de strânsă cu litigiul din acțiunea
         principală.

       Răspunsul Curții
      21      Directiva 97/81 și acordul‑cadru urmăresc, pe de o parte, să promoveze munca pe fracțiune de normă și, pe de altă parte, să
         elimine discriminările între lucrătorii pe fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă.

      22      Această dublă finalitate reiese din cuprinsul clauzei 1 din acordul‑cadru (a se vedea punctul 5 din prezenta hotărâre), precum
         și din considerentele Directivei 97/81. În această privință, este necesar să se amintească faptul că, în considerentul (5)
         al acesteia din urmă, se arată următoarele: „concluziile Consiliului European de la Essen au subliniat necesitatea luării
         de măsuri de promovare a ocupării forței de muncă și a șanselor egale pentru bărbați și femei și au solicitat măsuri pentru
         o creștere a intensității ocupării forței de muncă, în special printr‑o organizare mai flexibilă a muncii într‑un mod în care
         să satisfacă atât dorințele salariaților, cât și cerințele concurenței”. Mai mult, din considerentul (11) al acestei directive
         reiese că părțile semnatare ale acordului‑cadru „și‑au exprimat dorința de a stabili un cadru general de eliminare a discriminărilor
         împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a contribui la dezvoltarea posibilităților de muncă pe fracțiune de normă
         pe o bază acceptabilă atât pentru angajatori, cât și pentru lucrători”. În sfârșit, potrivit considerentului (18) al directivei
         menționate, „Comisia și‑a elaborat propunerea de directivă în conformitate cu articolul 2 alineatul (2) din Acordul privind
         politica socială [încheiat între statele membre ale Comunității Europene, cu excepția Regatului Unit al Marii Britanii și
         al Irlandei de Nord (JO 1992, C 191, p. 91), anexat la Protocolul (nr. 14) privind politica socială anexat la Tratatul de
         instituire a Comunității Europene], care prevede că legislația în domeniul politicii sociale «evită impunerea de constrângeri
         administrative, financiare și juridice într‑un mod care ar stânjeni constituirea și dezvoltarea întreprinderilor mici și mijlocii»”.

      23      Conform obiectivului de promovare a muncii pe fracțiune de normă, clauza 5 alineatul (1) litera (a) din acordul‑cadru prevede
         obligația statelor membre „[de a] identific[a] și [de a] analiz[a] obstacolele de natură juridică sau administrativă care
         pot restrânge posibilitățile de lucru pe fracțiune de normă și, acolo unde este adecvat, [de a] le elimin[a]”.

      24      Or, trebuie să se constate că articolul 2 din Decretul legislativ nr. 61/2000, prin faptul că impune întreprinderilor să notifice
         autorităților competente o copie a fiecărui contract de muncă pe fracțiune de normă, instituie un obstacol administrativ susceptibil
         să limiteze posibilitățile de muncă pe fracțiune de normă, în sensul clauzei 5 alineatul (1) litera (a) din acordul‑cadru.

      25      În această privință, trebuie subliniat că niciun element al dosarului transmis Curții de către instanța de trimitere nu indică
         faptul că încheierea unor contracte de muncă cu normă întreagă este condiționată de o obligație de notificare similară.

      26      Argumentul guvernului italian potrivit căruia această obligație de notificare este justificată de necesitatea de a combate
         munca la negru și de a informa administrația cu privire la practicile angajatorilor nu convinge. Într‑adevăr, pentru ca astfel
         de preocupări să poată justifica măsura în cauză în acțiunea principală, este necesar ca aceasta să fie proporțională cu obiectivul
         care trebuie atins. Or, după cum a arătat avocatul general la punctele 46-48 din concluzii, există alte măsuri, mai puțin
         constrângătoare, care ar permite guvernului italian atingerea obiectivelor invocate în domeniul combaterii fraudei și a muncii
         la negru, domeniu în care autoritățile naționale dispun deja de mijloace de supraveghere, de inspecție și de poliție.

      27      În afară de sarcina economică pe care această formalitate a notificării administrative o impune în mod direct întreprinderilor,
         este necesar să se arate că articolul 2 din Decretul legislativ nr. 61/2000 este însoțit de un regim de sancțiuni care prevede
         aplicarea unei amenzi de 15 euro pentru fiecare contract de muncă în cauză și pentru fiecare zi de întârziere în notificarea
         acestui contract, fără niciun plafon care să limiteze cuantumul total al amenzii.

      28      Asocierea acestei formalități administrative cu acest regim de sancțiuni contribuie la descurajarea angajatorilor de a recurge
         la munca pe fracțiune de normă.

      29      Pe de altă parte, din cauza costului și a sancțiunilor care îi sunt asociate, obligația de notificare către administrație
         a contractelor pe fracțiune de normă riscă să afecteze în special întreprinderile mici și mijlocii, care, întrucât nu dispun
         de resurse la fel de importante ca acelea ale întreprinderilor mari, pot fi astfel determinate să se îndepărteze de modalitatea
         de organizare a muncii pe fracțiune de normă pe care urmărește să o promoveze Directiva 97/81.

      30      Fără a fi necesară o pronunțare asupra interpretării principiului egalității de tratament între bărbați și femei, trebuie,
         așadar, să se răspundă la întrebarea adresată de Landesgericht Bozen că clauza 5 alineatul (1) litera (a) din acordul‑cadru
         trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în cauză în acțiunea principală, care impune
         notificarea către administrație a unei copii a contractelor de muncă pe fracțiune de normă în termen de 30 de zile de la încheierea
         acestora.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      31      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Clauza 5 alineatul (1) litera (a) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și
            CES, anexat la Directiva 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune
            de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES, trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea
            în cauză în acțiunea principală, care impune notificarea către administrație a unei copii a contractelor de muncă pe fracțiune
            de normă în termen de 30 de zile de la încheierea acestora.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.