title: Hotărârea Curții (Camera a zecea) din 25 iunie 2015.#Loutfi Management Propriété Intellectuelle SARL împotriva AMJ Meatproducts NV și Halalsupply NV.#Cerere de decizie preliminară formulată de Hof van beroep te Brussel.#Trimitere preliminară – Marcă comunitară – Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Articolul 9 alineatul (1) litera (b) – Efecte – Drept conferit de marca comunitară – Semne identice sau similare – Interzicerea utilizării – Risc de confuzie – Apreciere – Luarea în considerare a utilizării unei alte limbi decât o limbă oficială a Uniunii Europene.#Cauza C-147/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
      25 iunie 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Marcă comunitară — Regulamentul (CE) nr. 207/2009 — Articolul 9 alineatul (1) litera (b) — Efecte — Drept conferit de marca comunitară — Semne identice sau similare — Interzicerea utilizării — Risc de confuzie — Apreciere — Luarea în considerare a utilizării unei alte limbi decât o limbă oficială a Uniunii Europene”
      În cauza C‑147/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de hof van beroep te Brussel (Belgia), prin decizia din 17 martie 2014, primită de Curte la 28 martie 2014, în procedura

         Loutfi Management Propriété intellectuelle SARL

      împotriva

         AMJ Meatproducts NV,

         Halalsupply NV,

      CURTEA (Camera a zecea),
      compusă din domnul C. Vajda, președinte de cameră, domnii E. Juhász (raportor) și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Loutfi Management Propriété intellectuelle SARL, de P. Péters, advocaat;

               —

               pentru AMJ Meatproducts NV și Halalsupply NV, de C. Dekoninck și de K. Roox, advocaten;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul finlandez, de H. Leppo, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de F. Wilman și de F. Bulst, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Loutfi Management Propriété intellectuelle SARL (denumită în continuare „Loutfi”), pe de o parte, și AMJ Meatproducts NV (denumită în continuare „Meatproducts”) și Halalsupply NV (denumită în continuare „Halalsupply”), pe de altă parte, în legătură cu o pretinsă încălcare adusă la două mărci comunitare înregistrate de Loutfi.

         Cadrul juridic

               3

               Articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, intitulat „Dreptul conferit de marca comunitară”, determină drepturile care sunt conferite titularului unei mărci comunitare. Această dispoziție prevede:
               „O marcă comunitară conferă titularului său un drept exclusiv. Titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să folosească, fără acordul său, în comerț:

                        (a)

                        un semn identic cu marca comunitară pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care este înregistrată;

                        (b)

                        un semn pentru care, din cauza identității sau similitudinii sale cu marca comunitară și din cauza identității sau similitudinii produselor sau serviciilor acoperite de marca comunitară și de semn, există un risc de confuzie pentru public; riscul de confuzie cuprinde riscul de asociere între semn și marcă;

                  […]”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               4

               Loutfi este titulara următoarelor mărci comunitare:

                        —

                        marca comunitară nr. 8572638, depusă la 24 septembrie 2009 și înregistrată la 22 martie 2010 pentru produse care fac parte din clasa 29 (printre care carne, pește, păsări și vânat), din clasa 30 (printre care zahăr, pâine, patiserie și miere) și din clasa 32 (printre care bere, ape minerale și alte băuturi nealcoolice), în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare (denumit în continuare „Aranjamentul de la Nisa”). Această marcă comunitară privește următorul semn, care combină culorile roșu, alb și verde:

               —

               marca comunitară nr. 10217198, depusă la 24 august 2011 și înregistrată la 8 ianuarie 2012 pentru produse care fac parte din clasa 29 (printre care carne, pește, păsări și vânat) și din clasa 30 (printre care zahăr, pâine, patiserie și miere), în sensul Aranjamentului de la Nisa, pentru următorul semn, care combină culorile roșu, alb și verde:

               5

               La 3 noiembrie 2011, Meatproducts, denumită la acel moment „Deko Vleeswarenfabriek”, a depus marca Benelux EL BAINA pentru produse care fac parte din:

                        —

                        clasa 29, în sensul Aranjamentului de la Nisa („Carne, produse pe bază de carne, preparate pe bază de carne, preparate pe bază de carne de pasăre, mezeluri, mezeluri din carne, mezeluri din carne de pasăre, mezeluri din vânat, mâncăruri preparate din carne, pește, carne de pasăre și vânat, în măsura în care nu fac parte din alte clase; extracte de carne; produse citate anterior preparate potrivit Islamului”), și din

                        —

                        clasa 30, în sensul Aranjamentului de la Nisa („Mâncăruri preparate, în măsura în care nu fac parte din alte clase; cafea, ceai, cacao, zahăr, orez, tapioca, […] făină și preparate pe bază de cereale, pâine, patiserie și cofetărie […], produse citate anterior preparate potrivit Islamului”).

               6

               Marca EL BAINA a fost înregistrată la 10 februarie 2012 cu numărul 909776 și privește următorul semn, fără combinație de culori (denumit în continuare „semnul analizat”):

               7

               Halalsupply a preluat fondul de comerț al Meatproducts, inclusiv portofoliul de mărci al acesteia.

               8

               Loutfi a formulat, în fața președintelui rechtbank van koophandel te Brussel (Tribunalul Comercial din Bruxelles), o cerere de sechestru în materie de contrafacere în temeiul articolului 9 alineatul (1) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 207/2009, urmărind în special „să se interzică Deko, Halasupply şi oricărui alt deţinător al produselor [vândute sub marca EL BAINA], al ambalajelor lor şi al documentelor aferente, sub sancţiunea plăţii unei penalități cu titlu cominatoriu, să dispună de acestea”.

               9

               Această cerere a fost admisă prin ordonanța din 5 aprilie 2012.

               10

               Prin ordonanța din 31 iulie 2012, președintele rechtbank van koophandel te Brussel a dispus, la cererea Meatproducts și a Halalsupply, ridicarea măsurilor asigurătorii încuviinţate prin ordonanța din 5 aprilie 2012.

               11

               Loutfi a formulat apel împotriva ordonanței din 31 iulie 2012 în fața hof van beroep te Brussel (Curtea de Apel din Bruxelles).

               12

               Prin hotărârea pronunțată, instanța de trimitere arată în special că semnul analizat privește aceleași produse sau, cel puțin, produse similare celor identificate prin cele două mărci comunitare.

               13

               Instanța de trimitere observă, în plus, că produsele comercializate atât de Loutfi, cât și de Meatproducts și de Halalsupply sunt produse „halal”, preparate în conformitate cu ritualul prevăzut de religia musulmană, și, în consecință, destinate în principal unui public musulman.

               14

               Instanța de trimitere concluzionează că, în speță, publicul relevant trebuie definit ca fiind publicul format din consumatori musulmani de origine arabă, care consumă produse alimentare „halal” în Uniunea Europeană și care au cel puțin cunoștințe de bază de limbă arabă scrisă.

               15

               Instanța de trimitere constată că elementele verbale „EL BNINA”, „EL BENNA” și „EL BAINA”, care sunt termeni arabi transcriși în alfabetul latin, sunt dominante atât în cadrul mărcilor comunitare, cât și în cadrul semnului analizat, tot astfel precum cele în grafie arabă, deși aceste din urmă elemente sunt cu ceva mai puțin dominante decât primele.

               16

               Instanța de trimitere subliniază în plus că, deși cuvintele arabe care figurează în grafiile latină și arabă în cadrul ambelor mărci comunitare și în semnul analizat prezintă o anumită similitudine pe plan vizual, pronunția acestor cuvinte în această limbă diferă totuși în mod substanțial, la fel ca semnificația pe care o are fiecare dintre acestea. În acest scop, instanța de trimitere menționează că, în limba menționată, „el benna” înseamnă „gustul”, „el bnina”, „dulceața” și „el baina”, „vederea”.

               17

               Ținând seama de ansamblul acestor elemente, instanța de trimitere concluzionează că examinarea riscului de confuzie care poate exista între cele două mărci comunitare și semnul analizat poate varia după cum se ia sau nu se ia în considerare semnificația și pronunția elementelor verbale din limba arabă, prezentate în grafie atât latină, cât și arabă și cuprinse în cadrul fiecăreia dintre aceste mărci comunitare, precum și în cadrul semnului analizat.

               18

               În aceste condiții, hof van beroep te Brussel a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Ţinând seama de articolele 21 şi 22 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că, la aprecierea riscului de confuzie între o marcă comunitară în care predomină un cuvânt arab şi un semn în care predomină un alt cuvânt arab, dar care este similar sub aspect vizual, instanţele competente din statele membre pot sau, dimpotrivă, trebuie să verifice şi să ia în considerare pronunţia şi înţelesul diferite ale acestor cuvinte, chiar dacă limba arabă nu face parte dintre limbile oficiale ale Uniunii şi nici ale statelor membre?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               19

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că, pentru a aprecia riscul de confuzie care poate exista între o marcă comunitară și un semn, care acoperă produse identice sau similare și care conțin ambele un cuvânt arab dominant în grafiile latină și arabă, aceste cuvinte fiind similare pe plan vizual, în împrejurări în care publicul relevant al mărcii comunitare și al semnului în cauză are cunoștințe de bază de limbă arabă scrisă, semnificația și pronunția acestor cuvinte pot sau trebuie luate în considerare.

               20

               Trebuie arătat de la bun început că Regulamentul nr. 207/2009 și în special articolul 9 alineatul (1) litera (b) din acesta nu fac trimitere la utilizarea vreunei limbi sau a vreunui alfabet special care ar trebui sau nu ar trebui să fie luat în considerare pentru evaluarea riscului de confuzie care ar putea exista în percepția publicului.

               21

               Riscul de confuzie trebuie apreciat în special în raport cu percepția pe care o are despre acesta publicul relevant, care este reprezentat de consumatorul mediu al acestor produse sau servicii, normal informat, suficient de atent și de avizat (a se vedea în acest sens Hotărârea Henkel/OAPI, C‑456/01 P și C‑457/01 P, EU:C:2004:258, punctul 35 și jurisprudența citată).

               22

               Determinarea publicului relevant și constatarea identității sau similitudinii produselor sau serviciilor acoperite de mărcile comunitare și de semnul vizat rezultă din aprecierile factuale pe care trebuie să le efectueze instanța națională. În speță, instanța de trimitere a considerat că publicul relevant trebuie definit ca fiind publicul format din consumatori musulmani de origine arabă, care consumă produse alimentare „halal” în Uniune și care au cel puțin cunoștințe de bază de limbă arabă scrisă. De asemenea, ea a constatat, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 12 din prezenta hotărâre, identitatea sau cel puțin similitudinea produselor acoperite de cele două mărci comunitare și de semnul analizat.

               23

               În ceea ce privește riscul de confuzie în percepția publicului, care poate exista între mărcile comunitare și semnul analizat, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, existența unui asemenea risc trebuie să fie apreciată în mod global, ținând seama de toți factorii pertinenți din cauză. Această apreciere cuprinde o comparație vizuală, fonetică sau conceptuală a semnelor în conflict, ținând seama în special de elementele lor distinctive și dominante (a se vedea în acest sens Hotărârea Aceites del Sur‑Coosur/Koipe, C‑498/07 P, EU:C:2009:503, punctele 59 și 60, precum și Hotărârea XXXLutz Marken/OAPI, C‑306/11 P, EU:C:2012:401, punctul 39).

               24

               În speță, instanța de trimitere a constatat că elementele verbale „EL BNINA”, „EL BENNA” și „EL BAINA” erau dominante atât în cele două mărci comunitare, cât și în semnul analizat, tot astfel cum erau, deși într‑o măsură mai mică, cuvintele în grafie arabă. Ea a arătat de asemenea că, deși pe plan vizual aceste elemente verbale prezentau o anumită similaritate, din înscrisurile depuse în fața sa de Meatproducts și de Halalsupply rezulta că pronunția și semnificația elementelor verbale menționate difereau în mod substanțial.

               25

               Din considerațiile care precedă rezultă că este necesar să se țină seama de aceste diferențe pe planurile fonetic și conceptual, întrucât, în caz contrar, aprecierea riscului de confuzie nu s‑ar face decât parțial și, în consecință, fără a ține seama de impresia globală pe care o produc mărcile comunitare și semnul analizat asupra publicului relevant.

               26

               Prin urmare, este necesar să se răspundă la întrebarea preliminară că articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că, pentru a aprecia riscul de confuzie care poate exista între o marcă comunitară și un semn, care acoperă produse identice sau similare și care conțin ambele un cuvânt arab dominant în grafiile latină și arabă, aceste cuvinte fiind similare pe plan vizual, în condițiile în care publicul relevant al mărcii comunitare și al semnului în cauză are cunoștințe de bază de limbă arabă scrisă, semnificația și pronunția acestor cuvinte trebuie luate în considerare.

               27

               Întrucât răspunsul la întrebarea preliminară poate fi dedus din textul Regulamentului nr. 207/2009 și din jurisprudența aferentă a Curții, nu este necesar să se examineze efectele eventuale ale dispozițiilor Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene asupra răspunsului menționat.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               28

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:

                     Articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară trebuie interpretat în sensul că, pentru a aprecia riscul de confuzie care poate exista între o marcă comunitară și un semn, care acoperă produse identice sau similare și care conțin ambele un cuvânt arab dominant în grafiile latină și arabă, aceste cuvinte fiind similare pe plan vizual, în condițiile în care publicul relevant al mărcii comunitare și al semnului în cauză are cunoștințe de bază de limbă arabă scrisă, semnificația și pronunția acestor cuvinte trebuie luate în considerare.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.


Hotărârea Curții din data de 13 iunie 1990. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Nerespectarea unei directive. # Cauza C-162/89.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din data de 11 iulie 2006. # David Tas împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recrutare - Concurs general - Neadmitere la probele de concurs - Egalitate de tratament. # Cauza F-12/05.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera întâi extinsă) din data de 18 septembrie 1995. # Blackspur DIY Ltd, Steven Kellar, J.M.A. Glancy și Ronald Cohen împotriva Consiliului Uniunii Europene și Comisia Comunităților Europene. # Acțiune în despăgubiri - Răspundere extracontractuală - Taxe antidumping. # Cauza T-168/94.


title: Hotărârea Curții (Camera a noua) din 13 iulie 2017.#Malpensa Logistica Europa SpA împotriva Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA).#Cerere de decizie preliminară formulată de Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia.#Trimitere preliminară – Achiziții publice – Transporturi – Noțiunea «exploatarea unei regiuni geografice în scopul punerii la dispoziția transportatorilor aerieni a aeroporturilor sau a altor terminale de transport» – Directivele 2004/17/CE și 96/67/CE – Reglementare națională care nu prevede nicio procedură prealabilă de cerere de ofertă pentru atribuirea spațiilor aeroportuare.#Cauza C-701/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a noua)
      13 iulie 2017 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară – Achiziții publice – Transporturi – Noțiunea «exploatarea unei regiuni geografice în scopul punerii la dispoziția transportatorilor aerieni a aeroporturilor sau a altor terminale de transport» – Directivele 2004/17/CE și 96/67/CE – Reglementare națională care nu prevede nicio procedură prealabilă de cerere de ofertă pentru atribuirea spațiilor aeroportuare”
      În cauza C‑701/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Tribunalul Administrativ Regional pentru Lombardia, Italia), prin decizia din 4 noiembrie 2015, primită de Curte la 31 decembrie 2015, în procedura

         Malpensa Logistica Europa SpA

      împotriva

         Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA),

      cu participarea:

         Beta‑Trans SpA,

      CURTEA (Camera a noua),
      compusă din domnul E. Juhász (raportor), președinte de cameră, domnul C. Vajda și doamna K. Jürimäe, judecători,
      avocat general: domnul M. Campos Sánchez‑Bordona,
      grefier: domnul R. Schiano, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 februarie 2017,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               –

               pentru Malpensa Logistica Europa SpA, de G. Greppi, de P. Ferraris, de G. Razeto și de A. Bazzi, avvocati;

               –

               pentru Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA), de R. Bertani, de E. Raffaelli și de A. Pavan, avvocati;

               –

               pentru Beta‑Trans SpA, de C. Mele și de M. Giordano, avvocati;

               –

               pentru Comisia Europeană, de C. Zadra, de W. Mölls și de A. Tokár, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 mai 2017,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 7 din Directiva 2004/17/CΕ a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale (JO 2004, L 134, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 3).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Malpensa Logistica Europa SpA, pe de o parte, și Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA) (denumită în continuare „SEA”), administrator al aeroportului Milano Malpensa (Italia), pe de altă parte, în legătură cu atribuirea fără o procedură prealabilă de cerere de ofertă a spațiilor aeroportuare pentru furnizarea de servicii de handling la sol în acest aeroport.

         Cadrul juridic

            Dreptul Uniunii

         Directiva 96/67/CE

               3

               Directiva 96/67/CE a Consiliului din 15 octombrie 1996 privind accesul la piața serviciilor de handling la sol în aeroporturile Comunității (JO 1996, L 272, p. 36, Ediție specială, 07/vol. 4, p. 98) se aplică, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1), „tuturor aeroporturilor aflate pe teritoriul unui stat membru, sub rezerva dispozițiilor din tratat și deschise traficului comercial în următoarele condiții”.

               4

               Articolul 6 din această directivă, intitulat „Servicii de handling la sol pentru terțe părți”, prevede la alineatele (1) și (2):
               „(1)   Statele membre iau măsurile necesare […] pentru a asigura accesul liber pe piață al prestatorilor de servicii de handling la sol pentru prestarea de servicii de handling la sol unor terțe părți.
               […]
               (2)   Statele membre pot limita numărul prestatorilor autorizați să ofere următoarele categorii de servicii de handling la sol:

                        –

                        handling al bagajelor;

                        –

                        handling al rampei;

                        –

                        handling al combustibilului și uleiului;

                        –

                        handling al mărfurilor și corespondenței, în ceea ce privește handlingul fizic al mărfurilor și corespondenței care intră, iese sau este transferată între terminalul aeroportului și aeronavă.

                  Totuși, acestea nu pot limita numărul la mai puțin de doi pentru fiecare categorie de serviciu de handling la sol.”

               5

               Articolul 9 din directiva menționată, intitulat „Exceptări”, prevede la alineatul (1):
               „Dacă pentru un aeroport anumite constrângeri specifice spațiului sau capacității disponibile, ce apar, în special, din cauza aglomerației și a procentului de utilizare a spațiului, fac imposibilă deschiderea pieței și/sau punerea în aplicare a handlingului propriu în măsura prevăzută de prezenta directivă, statele membre în cauză pot hotărî:

                        (a)

                        să limiteze numărul prestatorilor […]”

               6

               Articolul 11 din aceeași directivă, intitulat „Selecția prestatorilor”, prevede la alineatul (1):
               „Statele membre iau măsurile necesare pentru organizarea unei proceduri de selecție a prestatorilor autorizați să ofere servicii de handling la sol într‑un aeroport în care numărul lor este limitat în cazurile prevăzute la articolul 6 alineatul (2) sau articolul 9. […]”

               7

               Articolul 16 din Directiva 96/67, intitulat „Accesul la instalații”, prevede la alineatul (2):
               „Spațiul disponibil pentru serviciile de handling la sol în cadrul unui aeroport trebuie să fie împărțit între diferiții prestatori de servicii de handling la sol și utilizatorii aeroportului care recurg la handling propriu, inclusiv nou‑veniții în domeniu, în măsura necesară exercitării drepturilor lor și pentru a permite concurența eficientă și corectă, pe baza normelor și criteriilor pertinente, obiective, transparente și nediscriminatorii.”

         Directiva 2004/17

               8

               Articolul 1 din Directiva 2004/17, intitulat „Termeni de bază”, prevede:
               „(1)   În sensul prezentei directive, se aplică definițiile formulate în prezentul articol.

                        (a)

                        «Contracte de bunuri, lucrări și servicii» reprezintă contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între una sau mai multe entități contractante menționate la articolul 2 alineatul (2) și unul sau mai mulți antreprenori, furnizori sau prestatori de servicii.

                  […]

                        (d)

                        «Contract de servicii» reprezintă contracte, altele decât cele de lucrări sau bunuri, care au ca obiect prestarea de servicii menționate la anexa XVII.
                        […]

                  (3)   […]

                        (b)

                        O «concesionare de servicii» reprezintă un contract de același tip ca și un contract de servicii, cu excepția faptului că echivalentul financiar pentru prestarea de servicii constă numai în dreptul de a exploata serviciul sau în acel drept însoțit de un preț.”

               9

               Articolul 2 din această directivă, intitulat „Entități contractante”, prevede la alineatul (2) litera (a):
               „Prezenta directivă se aplică entităților contractante:

                        (a)

                        care sunt autorități contractante sau întreprinderi publice și care desfășoară una dintre activitățile menționate la articolele 3-7.”

               10

               Articolul 7 din directiva menționată, intitulat „Dispoziții privind explorarea sau extracția de petrol, gaze, cărbune sau alți combustibili solizi, precum și porturile și aeroporturile”, prevede:
               „Prezenta directivă se aplică activităților referitoare la exploatarea unei regiuni geografice în scopul:
               […]

                        (b)

                        punerii la dispoziția transportatorilor aerieni, maritimi sau fluviali a aeroporturilor și a porturilor maritime sau fluviale sau a altor terminale de transport.”

               11

               Articolul 18 din aceeași directivă, intitulat „Concesiuni de lucrări sau servicii”, are următorul cuprins:
               „Prezenta directivă nu se aplică concesiunilor de lucrări și servicii care sunt atribuite de entități contractante care desfășoară una sau mai multe dintre activitățile menționate la articolele 3-7, în cazul în care aceste concesiuni sunt atribuite pentru desfășurarea acestor activități.”

            Dreptul italian

               12

               Directiva 96/67 a fost transpusă în dreptul italian prin decreto legislativo n. 18 – Attuazione della direttiva 96/67/CE relativa al libero accesso al mercato dei servizi di assistenza a terra negli aeroporti della Comunità (Decretul legislativ nr. 18 de transpunere a Directivei 96/67/CE privind accesul la piața serviciilor de handling la sol în aeroporturile Comunității) din 13 ianuarie 1999 (GURI nr. 28 din 4 februarie 1999, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 18/1999”). Articolele 4 și 11 din acest decret legislativ transpun articolele 16 și, respectiv, 11 din Directiva 96/67.

               13

               Articolul 4 din Decretul legislativ nr. 18/1999 consacră accesul liber al oricărui prestator pe piața serviciilor de handling la sol, pe baza criteriilor menționate la articolul 13 din acest decret legislativ, în aeroporturile al căror trafic anual este de cel puțin 3 milioane de pasageri sau 75000 de tone de mărfuri sau care au înregistrat un trafic de cel puțin 2 milioane de pasageri sau 50000 de tone de mărfuri în perioada de șase luni anterioară datei de 1 aprilie sau de 1 octombrie a anului precedent. Articolul 4 alineatul 2 din acest decret legislativ prevede posibilitatea Ente nazionale per l’aviazione civile (ENAC) (Oficiul Național pentru Aviația Civilă, Italia) de a limita numărul prestatorilor din cauza unor constrângeri specifice de spațiu, de capacitate disponibilă sau de securitate, limitările accesului pe piață fiind prevăzute de asemenea la articolul 12 din decretul legislativ menționat.

               14

               Articolul 11 din Decretul legislativ nr. 18/1999 prevede publicarea unei cereri de ofertă deschise tuturor prestatorilor interesați, numai pentru individualizarea prestatorilor de servicii de handling la sol al căror acces pe piață face obiectul unor limitări sau al unor derogări.

               15

               Directiva 2004/17 a fost transpusă în dreptul italian prin articolele 207 și următoarele din decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (Decretul legislativ nr. 163 de instituire a Codului contractelor de achiziții publice de lucrări, de servicii și de bunuri în aplicarea Directivelor 2004/17/CE și 2004/18/CE) din 12 aprilie 2006 (GURI nr. 100 din 2 mai 2006). Articolul 213 din acest decret legislativ a transpus articolul 7 din Directiva 2004/17.

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               16

               În calitate de organism de administrare a aeroportului Milano Malpensa, SEA a atribuit Beta‑Trans SpA un hangar cu suprafața de aproximativ 1000 m2 în acest aeroport, pentru a permite operatorului respectiv să exercite o activitate de prestare de servicii de handling la sol.

               17

               Prin acțiunea introdusă la 18 aprilie 2015 în fața Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Tribunalul Administrativ Regional pentru Lombardia, Italia), Malpensa Logistica Europa, societate concesionară a unor spații aeroportuare destinate exercitării unei activități de manipulare la sol în aeroportul Milano Malpensa, a solicitat suspendarea și anularea actului în temeiul căruia a avut loc această atribuire.

               18

               Potrivit Malpensa Logistica Europa, acest act este afectat de nelegalitate, întrucât a fost adoptat fără o procedură prealabilă de cerere de ofertă. Această societate a susținut, mai precis, că nu dispunea, în perimetrul aeroportului Milano Malpensa, de suficiente spații pentru a‑și exercita activitatea de manipulare. Astfel, ea s‑ar fi găsit în aceeași situație de așteptare ca Beta‑Trans în privința noilor spații care urmau să fie atribuite, iar decizia prin care SEA a atribuit în mod direct către Beta‑Trans, fără cerere de ofertă, spațiul în cauză, a cărui destinație inițială era să servească drept hangar, i‑ar fi produs prejudicii.

               19

               SEA și Beta‑Trans au susținut, în fața instanței de trimitere, că spațiul în litigiu nu fusese pus la dispoziția Beta‑Trans decât cu titlu temporar, pentru a‑i permite, ca operator nou, să își exercite activitatea de prestare de servicii de handling la sol în cadrul aeroportului Milano Malpensa, în așteptarea finalizării lucrărilor de amenajare a spațiilor atribuite Beta‑Trans în urma unei proceduri de cerere de ofertă publice la care participase și Malpensa Logistica Europa. Pe de altă parte, potrivit SEA și Beta‑Trans, Malpensa Logistica Europa dispunea deja de spații destinate depozitării, în suprafață de aproximativ 18000 m2, la care se adăugau două spații acoperite de 2700 m2 și, respectiv, de 3227 m2, care permiteau depozitarea cu titlu temporar a mărfurilor la adăpost de intemperii.

               20

               Instanța de trimitere arată că două reglementări naționale care transpun Directiva 2004/17 și, respectiv, Directiva 96/67 par să se aplice, in abstracto, situației de fapt din prezenta cauză.

               21

               În ceea ce privește aplicabilitatea Directivei 2004/17, această instanță apreciază că SEA, în calitate de administrator al aeroportului Milano Malpensa, este o entitate contractantă obligată să respecte reglementarea privind achizițiile publice în sectoarele speciale. În plus, activitatea SEA ar face parte din categoria activităților privind exploatarea unei regiuni geografice în scopul punerii la dispoziția transportatorilor aerieni a unor aeroporturi, în conformitate cu articolul 7 din Directiva 2004/17. Instanța menționată arată că, în temeiul jurisprudenței naționale, orice exploatare a spațiilor (regiuni geografice) aeroportuare, inclusiv, așadar, a spațiilor interne, în legătură cu activitățile desfășurate în general de transportatorii aerieni intră în domeniul de aplicare material al reglementării referitoare la sectoarele speciale.

               22

               Instanța de trimitere deduce de aici că serviciile de handling la sol în aeroporturi, prin exploatarea regiunilor geografice, intră de asemenea în domeniul de aplicare material al reglementării menționate.

               23

               Cu toate acestea, potrivit acestei instanțe, aplicabilitatea Directivei 2004/17 ar putea intra în conflict cu dispozițiile specifice ale Decretului legislativ nr. 18/1999, care transpune Directiva 96/67. Astfel, în temeiul acestei reglementări, obligația de a demara o procedură prealabilă de cerere de ofertă publică nu s‑ar impune decât în cazul selecției prestatorilor din categoriile de servicii de handling la sol al căror acces este supus unor restricții sau unor măsuri derogatorii.

               24

               Instanța de trimitere precizează în această privință că, potrivit informațiilor de care dispune, asemenea restricții sau derogări nu ar fi în prezent în vigoare în ceea ce privește aeroportul Milano Malpensa. În consecință, potrivit acestei instanțe, trebuie să se admită aplicabilitatea articolului 4 alineatul 1 din Decretul legislativ nr. 18/1999, care consacră liberul acces al prestatorilor de servicii pe piața serviciilor de handling la sol fără o procedură prealabilă de cerere de ofertă publică, cu condiția ca repartizarea spațiilor disponibile în aeroport între diferiții prestatori de servicii și diferiții utilizatori care practică handlingul propriu să aibă loc „în măsura necesară exercitării drepturilor lor și pentru a permite concurența eficientă și corectă, pe baza normelor și criteriilor pertinente, obiective, transparente și nediscriminatorii”, după cum ar impune articolul 16 alineatul (2) din Directiva 96/67.

               25

               Având în vedere aceste considerații, Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Tribunalul Administrativ Regional pentru Lombardia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 7 din Directiva 2004/17, care supune reglementării comunitare privind contractele de achiziții publice activitățile de exploatare a unei regiuni geografice în scopul punerii la dispoziția transportatorilor aerieni a aeroporturilor, astfel cum au fost definite de jurisprudența națională amintită la punctele 6.4 și 6.5 [din prezenta cerere de decizie preliminară], se opune unei reglementări naționale precum reglementarea prevăzută la articolele 4 și 11 din Decretul legislativ nr. 18/1999, care nu prevede o procedură prealabilă de cerere de ofertă publică pentru nicio atribuire – inclusiv cu titlu temporar – a unor spații cu această destinație?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               26

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 7 din Directiva 2004/17 trebuie să fie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care nu prevede nicio procedură prealabilă de cerere de ofertă publică pentru nicio atribuire – inclusiv cu titlu temporar – a unor spații destinate handlingului la sol în aeroporturi.

               27

               În conformitate cu articolul 7 din Directiva 2004/17, printre activitățile cărora li se aplică această directivă figurează activitățile legate de exploatarea unei regiuni geografice care au ca scop punerea la dispoziția transportatorilor aerieni a unor aeroporturi.

               28

               Cu toate acestea, este necesar să se examineze aspectul dacă contractul privind punerea la dispoziție a spațiului aeroportuar în discuție în litigiul principal poate intra în domeniul de aplicare al Directivei 2004/17.

               29

               Or, după cum arată în special Comisia Europeană, contractul în discuție în litigiul principal, astfel cum este prezentat de instanța de trimitere, nu poate fi calificat drept „contract de servicii”, din moment ce organismul de administrare a aeroportului Milano Malpensa nu a achiziționat un serviciu furnizat de prestator în schimbul unei remunerații.

               30

               În plus, nu este necesar să se examineze dacă contractul menționat poate fi calificat drept „concesiune”, din moment ce, în temeiul articolului 18 din Directiva 2004/17, concesiunile de servicii legate de exploatarea unei regiuni geografice în scopul punerii la dispoziția transportatorilor aerieni a aeroporturilor sunt, în orice caz, excluse din domeniul de aplicare al acestei directive.

               31

               În consecință, având în vedere elementele furnizate de instanța de trimitere, nu reiese că atribuirea în discuție în litigiul principal intră în domeniul de aplicare al Directivei 2004/17.

               32

               În schimb, un organism de administrare a unui aeroport, cum este SEA, este supus dispozițiilor Directivei 96/67.

               33

               Din articolul 16 alineatul (2) din Directiva 96/67 reiese că organismul de administrare în cauză este ținut să respecte cerințele care decurg din această dispoziție – potrivit cărora spațiul disponibil pentru serviciile de handling la sol în cadrul unui aeroport trebuie să fie împărțit între diferiții prestatori de servicii de handling la sol și utilizatorii aeroportului care recurg la handling propriu, inclusiv nou‑veniții în domeniu, în măsura necesară exercitării drepturilor lor și pentru a permite concurența eficientă și corectă, pe baza normelor și criteriilor pertinente, obiective, transparente și nediscriminatorii –, fără a fi însă obligat să organizeze o procedură prealabilă de cerere de ofertă.

               34

               Prin urmare, instanței de trimitere îi revine obligația de a verifica dacă, în speță, au fost respectate condițiile prevăzute la punctul precedent.

               35

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 7 din Directiva 2004/17 trebuie să fie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care nu prevede nicio procedură prealabilă de cerere de ofertă publică pentru atribuirile – inclusiv cu titlu temporar – de spații destinate handlingului la sol în aeroporturi care nu sunt însoțite de plata unei remunerații de către administratorul aeroportului.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               36

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:

                     Articolul 7 din Directiva 2004/17/CΕ a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale trebuie să fie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care nu prevede nicio procedură prealabilă de cerere de ofertă publică pentru atribuirile – inclusiv cu titlu temporar – de spații destinate handlingului la sol în aeroporturi care nu sunt însoțite de plata unei remunerații de către administratorul aeroportului.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții din data de 31 martie 1993. # Dieter Kraus împotriva Land Baden-Württemberg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Stuttgart - Germania. # Cauza C-19/92.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 9 iulie 1992. # "K" Line Air Service Europe BV împotriva Eulaerts NV și statul belgian. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Rechtbank van eerste aanleg Brussel - Belgia. # TVA. # Cauza C-131/91.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 27 septembrie 1984. # Andrew Armstrong Mulligan împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza 235/83.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra extinsă) din data de 11 decembrie 1996. # Atlanta AG, Atlanta Handelsgesellschaft Harder & Co. GmbH, Afrikanische Frucht-Compagnie GmbH, Cobana Bananeneinkaufsgesellschaft mbH & Co. KG, Edeka Fruchtkontor GmbH, International Fruchtimport Gesellschaft Weichert & Co. și Pacific Fruchtimport GmbH împotriva Consiliului Uniunii Europene și Comisia Comunităților Europene. # Organizare comună a pieței - Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-521/93.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 24 septembrie 2015.#Toni Klement împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de decădere – Marcă comunitară tridimensională – Forma unui cuptor – Utilizarea serioasă a mărcii – Articolul 15 alineatul (1) litera (a) și articolul 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr.°207/2009 – Natura utilizării mărcii – Formă care diferă prin elemente care nu alterează caracterul distinctiv.#Cauza T-317/14.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 12 decembrie 2013. # Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation împotriva Commissioners of Inland Revenue și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Supreme Court of the United Kingdom - Regatul Unit. # Protecție jurisdicțională - Principiul efectivității - Principiile securității juridice și protecției încrederii legitime - Restituirea plății nedatorate - Căi de atac - Legislație națională - Reducerea termenului de prescripție a căilor de atac aplicabile fără preaviz și cu efect retroactiv. # Cauza C-362/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      12 decembrie 2013 (
            *1
         )
      „Protecție jurisdicțională — Principiul efectivității — Principiile securității juridice și protecției încrederii legitime — Restituirea plății nedatorate — Căi de atac — Legislație națională — Reducerea termenului de prescripție a căilor de atac aplicabile fără preaviz și cu efect retroactiv”
      În cauza C‑362/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Supreme Court of the United Kingdom (Regatul Unit), prin decizia din 25 iulie 2012, primită de Curte la 30 iulie 2012, în procedura

         Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation

      împotriva

         Commissioners of Inland Revenue,

         Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnii C. G. Fernlund (raportor) și A. Ó Caoimh, doamna C. Toader și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 iunie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation, de G. Aaronson, QC, asistat de P. Freund și de P. Farmer, barristers, mandatat de S. Whitehead, solicitor;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de H. Walker, în calitate de agent, asistată de D. Ewart, QC, și de K. Bacon, barrister;

               —

               pentru guvernul spaniol, de A. Rubio González, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de R. Lyal și de W. Mölls, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 5 septembrie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea principiilor efectivității, securității juridice și protecției încrederii legitime.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (denumiți în continuare „Test Claimants”), pe de o parte, și Commissioners of Inland Revenue (denumiți în continuare „Commissioners”) și Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs, pe de altă parte, cu privire la căile de atac în materie de restituire a plății nedatorate, de care beneficiază contribuabilii în privința unor impozite declarate incompatibile cu libertatea de stabilire și cu libera circulație a capitalurilor.

         Cadrul juridic

               3

               La data faptelor din litigiul principal, dreptul englez prevedea două căi de atac întemeiate pe „common law” în materie de restituire a impozitului pe profit perceput cu încălcarea dreptului Uniunii.

               4

               Prima cale de atac, recunoscută de House of Lords în hotărârea sa din 20 iulie 1992, Woolwich Equitable Building Society/Inland Revenue Commissioners ([1993], AC 70, denumită în continuare „acțiunea Woolwich”), constituie o acțiune în restituirea impozitului perceput în mod nelegal.

               5

               În temeiul articolului 5 din Legea din 1980 privind prescripția (Limitation Act 1980, denumită în continuare „Legea din 1980”), termenul de prescripție a acțiunii menționate este de șase ani de la fapta generatoare a acesteia.

               6

               A doua cale de atac, recunoscută în hotărârea, pronunțată de House of Lords la 29 octombrie 1998, Kleinwort Benson/Lincoln City Council ([1999] 2 AC 349, denumită în continuare „acțiunea Kleinwort Benson”), permite rambursarea sumelor plătite ca urmare a unei erori de drept.

               7

               În temeiul articolului 32 alineatul 1 litera c) din Legea din 1980, termenul de prescripție aplicabil acestui tip de acțiune este de șase ani de la data la care reclamantul a descoperit eroarea de drept sau ar fi putut, cu o diligență rezonabilă, să o descopere.

               8

               De la sfârșitul anilor '90, anumite dispoziții din legislația privind impozitarea societăților cu sediul în Regatul Unit au fost contestate sub aspectul compatibilității lor cu libertatea de stabilire și cu libera circulație a capitalurilor.

               9

               Curtea a fost astfel sesizată cu titlu preliminar pentru a statua în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 8 martie 2001, Metallgesellschaft și alții (C-397/98 și C-410/98, Rec., p. I-1727). În acea hotărâre, Curtea a decis că anumite aspecte ale sistemului prelevării în amonte a impozitului pe profit („advance corporation tax”, denumit în continuare „ACT”), aplicat în Regatul Unit în perioada cuprinsă între anii 1973 și 1999, erau incompatibile cu libertățile menționate.

               10

               În cadrul unor proceduri ulterioare legate de aceleași dispoziții fiscale, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, a declarat pentru prima dată, în hotărârea din 18 iulie 2003, Deutsche Morgan Grenfell/Inland Revenue Commissioners ([2003] 4 All ER 645), că acțiunea Kleinwort Benson putea fi invocată pentru a obține restituirea unui impozit plătit ca urmare a unei erori de drept. Până la acea dată, o asemenea cale de atac nu fusese admisă împotriva administrației fiscale.

               11

               Astfel, această instanță a considerat că termenul de prescripție aplicabil respectivei căi de atac era cel prevăzut la articolul 32 alineatul 1 litera c) din Legea din 1980, și anume termenul de șase ani de la data la care reclamantul a descoperit eroarea de drept sau ar fi putut, cu o diligență rezonabilă, să o descopere.

               12

               La 8 septembrie 2003, guvernul Regatului Unit a anunțat o propunere legislativă privind acțiunile în restituirea unor impozite în cazul în care plățile au fost efectuate ca urmare a unei erori de drept. Această propunere a condus la introducerea articolului 320 în Legea finanțelor din 2004, adoptată la 24 iunie 2004 (Finance Act 2004, denumit în continuare „articolul 320”).

               13

               Respectivul articol 320 prevede:
               „Articolul 32 alineatul 1 litera c) [din Legea din] 1980 [...] (termenul [mai lung] pentru formularea unei acțiuni în caz de eroare) nu se aplică în privința unei erori de drept săvârșite în legătură cu o problemă fiscală care este de competența Commissioners [...].
               Această dispoziție se aplică acțiunilor formulate începând cu data de 8 septembrie 2003.”

               14

               Prin hotărârea din 4 februarie 2005, Court of Appeal (England & Wales) a anulat hotărârea pronunțată de High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, Deutsche Morgan Grenfell/Inland Revenue Commissioners, citată anterior. Respectiva hotărâre a Court of Appeal a fost la rândul său infirmată de House of Lords la 25 octombrie 2006. Aceasta din urmă a revalidat hotărârea High Court și a confirmat că, pentru a solicita restituirea impozitului plătit fără să fi fost datorat, contribuabilii puteau recurge fie la acțiunea Woolwich, întemeiată pe perceperea unui impozit solicitat în mod nelegal și supusă unui termen de prescripție de șase ani de la data plății impozitului, fie pe acțiunea Kleinwort Benson, întemeiată pe o eroare de drept și supusă unui termen de prescripție de șase ani de la data la care solicitantul a descoperit eroarea de drept sau ar fi putut, cu o diligență rezonabilă, să o descopere.

               15

               În urma hotărârii House of Lords din 25 octombrie 2006, citată anterior, guvernul Regatului Unit a solicitat Curții să redeschidă cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation (C-446/04, Rec., p. I-11753), pentru a obține o limitare în timp a efectelor acestei hotărâri. La 6 decembrie 2006, Curtea a respins această cerere.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               16

               Cererea de decizie preliminară se înscrie în cadrul unei acțiuni colective formulate de Test Claimants în fața instanțelor din Regatului Unit. Aceasta succedă două cereri anterioare care au determinat pronunțarea Hotărârii Test Claimants in the FII Group Litigation, citată anterior, și a Hotărârii din 13 noiembrie 2012, Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑35/11), privind posibila incompatibilitate a tratamentului fiscal al dividendelor plătite unor societăți‑mamă stabilite în Regatul Unit de filiale care nu erau stabilite în acest stat membru cu libertățile fundamentale înscrise în Tratatul FUE, în special cu libertatea de stabilire prevăzută la articolul 49 TFUE și cu libera circulație a capitalurilor prevăzută la articolul 63 TFUE.

               17

               Cauzele alese de Supreme Court of the United Kingdom drept cauze‑pilot în vederea soluționării prezentei cereri de decizie preliminară privesc cereri de restituire a ACT‑ului, plătit fără să fi fost datorat, formulate de membrii grupului de societăți Aegis (denumit în continuare „Aegis”). Acestea privesc o cerere de restituire a unor plăți efectuate cu mai mult de șase ani înainte ca Aegis să fi introdus acțiunea sa.

               18

               În urma Hotărârii Metallgesellschaft și alții, citată anterior, și a hotărârii pronunțate de High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, Deutsche Morgan Grenfell/Inland Revenue Commissioners, citată anterior, Aegis a introdus, la 8 septembrie 2003, o acțiune în restituire prin intermediul acțiunii Kleinwort Benson pentru a solicita sumele corespunzătoare ACT‑ului plătit fără să fi fost datorat în perioada cuprinsă între anii 1973 și 1999.

               19

               În temeiul articolului 32 alineatul 1 litera c) din Legea din 1980, termenul de prescripție aplicabil acestei acțiuni începea să curgă de la descoperirea erorii de drept care se afla la originea plății impozitului, în speță de la data pronunțării Hotărârii Metallgesellschaft și alții, citată anterior, și anume de la 8 martie 2001.

               20

               Articolul 320 a avut ca efect excluderea aplicării termenului de prescripție mai lung prevăzut la articolul 32 alineatul 1 litera c) din Legea din 1980 procedurilor având ca obiect recuperarea sumelor plătite ca urmare a unei erori de drept în cazul în care acțiunea privește o problemă fiscală care este de competența Commissioners. Acest articol, adoptat la 24 iunie 2004, a intrat în vigoare cu efect retroactiv de la 8 septembrie 2003, dată ce corespunde anunțării propunerii de adoptare a articolului respectiv, precum și introducerii de către Aegis a acțiunii.

               21

               În cadrul recursului la instanța de trimitere, Aegis a arătat, în esență, că din Hotărârea din 11 iulie 2002, Marks & Spencer (C-62/00, Rec., p. I-6325), reiese că articolul 320 este contrar principiilor efectivității, securității juridice și protecției încrederii legitime prevăzute de dreptul Uniunii.

               22

               Potrivit Aegis, încălcarea acestor principii constă în faptul că excluderea fără preaviz și cu efect retroactiv a aplicării termenului de prescripție a acțiunii Kleinwort Benson acțiunilor întemeiate pe o eroare de drept legată de o problemă fiscală care este de competența Commissioners, formulată în temeiul articolului 320, l‑a privat de posibilitatea de a formula o acțiune care ar fi fost altfel formulată în mod valabil în termenele stabilite, făcând astfel excesiv de dificilă sau chiar imposibilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii.

               23

               Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs au arătat, în esență, că dreptul Uniunii impune numai existența unei căi de atac efective în scopul de a invoca drepturile întemeiate pe dreptul Uniunii. Această cerință ar fi îndeplinită de acțiunea Woolwich. Cu condiția ca o astfel de acțiune să rămână accesibilă, nu prezintă importanță faptul că articolul 320 a eliminat termenul de prescripție mai lung aplicabil unei căi de atac naționale subsidiare pentru a‑l alinia cu termenul de prescripție aplicat acțiunii Woolwich.

               24

               Având îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea articolului 320 cu dreptul Uniunii, Supreme Court of the United Kingdom a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        În cazul în care, potrivit legislației unui stat membru, un contribuabil poate alege între două cauze alternative ale acțiunii pentru a solicita restituirea taxelor percepute contrar articolelor 49 TFUE și 63 TFUE, iar una dintre aceste cauze ale acțiunii beneficiază de un termen de prescripție mai lung, este compatibil cu principiile efectivității, securității juridice și protecției încrederii legitime ca acest stat membru să adopte reglementări care reduc acest termen de prescripție mai lung fără preaviz și în mod retroactiv la data publicării noii reglementări propuse?

                        2)

                        Răspunsul la prima întrebare ar fi diferit în cazul în care, în momentul în care contribuabilul a formulat acțiunea invocând cauza care beneficia de termenul de prescripție mai lung, posibilitatea de a utiliza această cauză a acțiunii în temeiul dreptului național fusese recunoscută numai (i) recent și (ii) de către o instanță inferioară și nu fusese confirmată în mod definitiv de către instanța supremă decât ulterior?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               25

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, într‑o situație în care contribuabilii pot alege, în conformitate cu dreptul național, între două căi de atac posibile în materie de restituire a unui impozit perceput cu încălcarea dreptului Uniunii, dintre care una beneficiază de un termen de prescripție mai lung, principiile efectivității, securității juridice și protecției încrederii legitime se opun ca o legislație națională să reducă acest termen de prescripție fără preaviz și cu efect retroactiv.

               26

               În această privință, guvernul Regatului Unit apreciază că dreptul Uniunii nu impune conformitatea cu principiul efectivității a căilor de atac suplimentare în materie de restituire a impozitelor percepute excedentar, prevăzute de dreptul național, considerate izolat. Mai precis, principiile care rezultă din Hotărârea Marks & Spencer, citată anterior, nu ar fi aplicabile în cauza principală. Excluderea aplicării termenului de prescripție a acțiunii Kleinwort Benson acțiunilor întemeiate pe o eroare de drept legată de o problemă fiscală nu ar fi afectat în niciun mod termenul de prescripție aplicabil acțiunii Woolwich, care ar fi în sine conform cu principiul efectivității și la care Aegis ar fi avut un drept neîntrerupt de a recurge pentru a recupera impozite percepute cu încălcarea dreptului Uniunii.

               27

               Guvernul Regatului Unit adaugă că posibilitatea de a recupera impozite percepute ca urmare a unei erori de drept a devenit sigură numai odată cu hotărârea pronunțată de House of Lords la 25 octombrie 2006, citată anterior, respectiv după ce Aegis a formulat acțiunea sa. Într‑o astfel de situație, persoanele avizate în mod rezonabil nu ar fi putut să aprecieze că ar fi recuperat excedentul perceput întemeindu‑se pe termenul de prescripție mai lung aplicabil acțiunii Kleinwort Benson. Principiile securității juridice și protecției încrederii legitime nu ar fi fost, așadar, încălcate.

               28

               Comisia consideră, în schimb, că există o mare asemănare între cauza principală și cea care a determinat pronunțarea Hotărârii Marks & Spencer, citată anterior. Aceasta apreciază că, deși acțiunea Woolwich constituie în sine o cale de atac efectivă, acest lucru nu înseamnă că acțiunea Kleinwort Benson poate fi eliminată fără preaviz și cu efect retroactiv.

               29

               Potrivit Comisiei, chiar dacă, la data faptelor din cauza principală, aplicarea acțiunii Kleinwort Benson în domeniul fiscal putea suscita o dezbatere, era rezonabil pentru contribuabili să se considere că sfera acestei acțiuni în caz de eroare de drept era generală și, în consecință, era aplicabilă și în materie fiscală. Prin urmare, articolul 320 ar fi contrar principiului efectivității, ca de altfel și principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime. Pentru a se conforma acestor principii, ar fi trebuit să se acorde un termen rezonabil între anunțarea propunerii de adoptare a articolului 320 și intrarea sa în vigoare, astfel încât să se permită eventualilor solicitanți să își valorifice drepturile.

         Cu privire la principiul efectivității

               30

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, dreptul de a obține rambursarea unor impozite percepute într‑un stat membru cu încălcarea dreptului Uniunii reprezintă consecința și completarea drepturilor conferite particularilor de dispozițiile dreptului Uniunii, astfel cum au fost interpretate de Curte. Prin urmare, statul membru este obligat, în principiu, să restituie impozitele percepute cu încălcarea dreptului Uniunii (a se vedea Hotărârea din 19 iulie 2012, Littlewoods Retail și alții, C‑591/10, punctul 24 și jurisprudența citată).

               31

               În lipsa unei reglementări a Uniunii în materie de restituire a unor impozite naționale percepute fără să fi fost datorate, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru, în temeiul principiului autonomiei procedurale a acestora, atribuția de a desemna instanțele competente și de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția drepturilor conferite contribuabililor de dreptul Uniunii. Statele membre au însă responsabilitatea de a asigura, în fiecare caz, o protecție efectivă a acestor drepturi (a se vedea Hotărârea din 27 iunie 2013, Agrokonsulting‑04, C‑93/12, punctul 35 și jurisprudența citată).

               32

               Modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor destinate să asigure protecția drepturilor conferite contribuabililor de dreptul Uniunii nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele care privesc acțiuni similare din dreptul intern (principiul echivalenței) și nici nu trebuie să fie concepute într‑un asemenea mod încât să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) (a se vedea în special Hotărârea din 18 martie 2010, Alassini și alții, C-317/08-C-320/08, Rep., p. I-2213, punctul 48 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Agrokonsulting‑04, citată anterior, punctul 36).

               33

               În privința acestui din urmă principiu, Curtea a recunoscut compatibilitatea cu dreptul Uniunii a stabilirii unor termene rezonabile de introducere a acțiunilor, sub sancțiunea decăderii, în vederea asigurării securității juridice, stabilire care protejează în același timp și contribuabilul respectiv, și administrația vizată. Astfel, asemenea termene nu sunt de natură să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii. Cu toate acestea, pentru a îndeplini funcția de garantare a securității juridice, un termen de prescripție trebuie stabilit în avans (Hotărârea Marks & Spencer, citată anterior, punctele 35 și 39, precum și jurisprudența citată).

               34

               În materie de restituire a unor impozite naționale percepute fără să fi fost datorate, Curtea a statuat deja că un termen național de decădere de trei ani care curge de la data plății contestate este rezonabil (a se vedea Hotărârea din 17 noiembrie 1998, Aprile, C-228/96, Rec., p. I-7141, punctul 19, și Hotărârea din 24 septembrie 2002, Grundig Italiana, C-255/00, Rec., p. I-8003, punctul 34). Astfel, un termen de prescripție de șase ani, precum cel aplicat acțiunii Woolwich, care curge de la data plății unor impozite nedatorate rezultă a fi, în sine, rezonabil.

               35

               Principiul efectivității nu interzice nici, în mod absolut, o aplicare retroactivă a unui nou termen de introducere a acțiunii mai scurt și, dacă este cazul, mai restrictiv pentru contribuabili decât termenul aplicabil anterior, în măsura în care o astfel de aplicare privește acțiunile în restituirea unor impozite naționale contrare dreptului Uniunii neintroduse încă la momentul intrării în vigoare a noului termen, dar care privesc sume plătite când era aplicabil vechiul termen (Hotărârea Grundig Italiana, citată anterior, punctul 35).

               36

               Prin urmare, întrucât modalitățile de restituire a impozitelor naționale percepute fără să fi fost datorate intră în sfera dreptului național, aspectul referitor la posibilitatea unei aplicări retroactive a unor astfel de modalități intră de asemenea în sfera de aplicare a acestui drept atât timp cât această eventuală aplicare retroactivă nu compromite respectarea principiului efectivității (Hotărârea Grundig Italiana, citată anterior, punctul 36).

               37

               Cu toate acestea, astfel cum Curtea a statuat la punctul 38 din Hotărârea Marks & Spencer, citată anterior, deși principiul efectivității nu se opune ca o legislație națională să reducă termenul în care se poate solicita rambursarea unor sume plătite cu încălcarea dreptului Uniunii, acest lucru se întâmplă nu numai cu condiția ca noul termen stabilit să prezinte caracter rezonabil, ci și ca această nouă legislație să cuprindă un regim tranzitoriu care să permită justițiabililor să dispună, după adoptarea acesteia, de un termen suficient pentru a putea formula cereri de rambursare pe care aveau dreptul să le prezinte sub imperiul vechii legislații. Un astfel de regim tranzitoriu este necesar întrucât aplicarea imediată la aceste cereri a unui termen de prescripție mai scurt decât cel în vigoare anterior ar avea ca efect privarea anumitor justițiabili cu efect retroactiv de dreptul la rambursare sau le‑ar lăsa numai un termen prea scurt pentru a‑și valorifica acest drept.

               38

               În consecință, principiul efectivității se opune unei legislații naționale care reduce, cu efect retroactiv și fără regim tranzitoriu, termenul în care se putea solicita rambursarea sumelor plătite cu încălcarea dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Marks & Spencer, citată anterior, punctul 47).

               39

               Faptul că în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Marks & Spencer, citată anterior, contribuabilul dispunea numai de o cale de atac, în timp ce, în cauza principală, contribuabilul dispune de două căi de atac nu poate, în împrejurări precum cele prezentate în fața instanței de trimitere, să conducă la un rezultat diferit.

               40

               În speță, trebuie analizate drepturile conferite contribuabililor în temeiul dreptului lor național înainte de adoptarea modificării legislative în cauză și consecințele unei astfel de modificări asupra exercitării dreptului de restituire care le este conferit de dreptul Uniunii.

               41

               Din dosarul prezentat Curții reiese că, până la adoptarea articolului 320, contribuabilii aveau posibilitatea de a formula acțiuni întemeiate pe o eroare de drept sub forma unei acțiuni Kleinwort Benson, în scopul de a solicita restituirea unor impozite plătite fără să fi fost datorate, timp de șase ani de la descoperirea erorii care se afla la originea plății impozitului respectiv. Adoptarea articolului menționat a avut drept consecință privarea lor de această posibilitate cu efect retroactiv și fără regim tranzitoriu, întrucât articolul respectiv prevede că termenul mai lung pentru a formula o acțiune în caz de eroare de drept nu se aplică în ceea ce privește o eroare de drept legată de o problemă fiscală care este de competența Commissioners. Cererea lor de restituire a plății nedatorate nu mai putea privi, așadar, perioada cuprinsă între anii 1997 și 1999.

               42

               Or, deși principiul efectivității nu se opune ca o legislație națională să reducă termenul în care poate fi solicitată restituirea plății nedatorate și ca un termen de prescripție de șase ani care curge de la data plății unor impozite nedatorate, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 34 din prezenta hotărâre, să fie în sine rezonabil, este de asemenea necesar, conform jurisprudenței amintite la punctul 37 din prezenta hotărâre, ca noua legislație să prevadă un regim tranzitoriu care să permită contribuabililor să dispună, după adoptarea acesteia, de un termen suficient pentru a putea formula cererile pe care aveau dreptul să le prezinte sub imperiul vechii legislații.

               43

               O legislație națională precum cea în discuție în litigiul principal, care are ca efect reducerea perioadei în care pot fi formulate acțiuni în scopul de a solicita restituirea plății nedatorate de la șase ani de la descoperirea erorii care se afla la originea plății impozitului nedatorat la șase ani începând din ziua plății acestuia, prevăzându‑se că un astfel de efect se aplică imediat tuturor cererilor formulate după data adoptării legislației menționate, precum și cererilor formulate între această din urmă dată și o dată anterioară, care corespunde în speță datei la care propunerea de adoptare a acestei legislații a fost anunțată, care constituie data intrării în vigoare a legislației respective, nu respectă cerința privind regimul tranzitoriu. O astfel de legislație face practic imposibilă exercitarea dreptului la rambursarea impozitelor plătite fără să fi fost datorate de care contribuabilii dispuneau anterior. Rezultă că o legislație națională precum cea în discuție în litigiul principal trebuie considerată incompatibilă cu principiul efectivității.

         Cu privire la principiile securității juridice și protecției încrederii legitime

               44

               Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, principiul securității juridice, care îl are drept corolar pe cel al protecției încrederii legitime, impune ca o legislație care generează consecințe defavorabile pentru particulari să fie clară și precisă și ca aplicarea sa să fie previzibilă pentru justițiabili (a se vedea în special Hotărârea din 7 iunie 2005, VEMW și alții, C-17/03, Rec., p. I-4983, punctul 80). Astfel cum s‑a amintit la punctul 33 din prezenta hotărâre, termenul de prescripție trebuie stabilit în avans pentru a‑și îndeplini funcția de garantare a securității juridice.

               45

               Curtea a statuat de asemenea că principiul protecției încrederii legitime se opune ca o modificare a legislației naționale să îl priveze pe contribuabil, cu efect retroactiv, de dreptul de care dispunea înaintea respectivei modificări de a obține rambursarea unor impozite percepute cu încălcarea dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Marks & Spencer, citată anterior, punctul 46).

               46

               În speță, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 41 din prezenta hotărâre, înainte de adoptarea articolului 320, contribuabilii aveau dreptul, în scopul de a solicita rambursarea unor impozite plătite fără să fi fost datorate, să recurgă la acțiunea Kleinwort Benson în fața instanțelor naționale și se puteau aștepta ca problema dacă acțiunile lor erau fondate sau nefondate să fie soluționată de aceste instanțe.

               47

               Or, adoptarea articolului 320 a avut drept consecință privarea acestora cu efect retroactiv și fără regim tranzitoriu de dreptul menționat. Legislația respectivă a introdus astfel o modificare ce le‑a afectat negativ situația fără să fi putut să se pregătească pentru aceasta.

               48

               Rezultă că o astfel de modificare legislativă aduce atingere principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime.

               49

               Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că, într‑o situație în care, în conformitate cu dreptul național, contribuabilii pot alege între două căi de atac posibile în materie de restituire a unui impozit perceput cu încălcarea dreptului Uniunii, dintre care una beneficiază de un termen de prescripție mai lung, principiile efectivității, securității juridice și protecției încrederii legitime se opun ca o legislație națională să reducă acest termen de prescripție fără preaviz și cu efect retroactiv.

         Cu privire la a doua întrebare preliminară

               50

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă împrejurarea că, în momentul în care contribuabilul a formulat acțiunea, posibilitatea de a utiliza calea de atac ce oferă termenul de prescripție cel mai lung nu fusese recunoscută decât recent de o instanță inferioară și nu a fost confirmată definitiv de instanța supremă decât ulterior are vreo influență asupra răspunsului dat la prima întrebare.

               51

               Este necesar să se arate că astfel de împrejurări nu sunt pertinente. Ceea ce contează este că, astfel cum a arătat instanța de trimitere, la data faptelor din litigiul principal, contribuabilii dispuneau, în temeiul dreptului național, de dreptul de a formula o acțiune în restituirea plății nedatorate având ca temei o astfel de cale de atac.

               52

               În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că împrejurarea că, în momentul în care contribuabilul a formulat acțiunea, posibilitatea de a utiliza calea de atac ce oferă termenul de prescripție cel mai lung nu fusese recunoscută decât recent de o instanță inferioară și nu a fost confirmată definitiv de instanța supremă decât ulterior nu are nicio influență asupra răspunsului dat la prima întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               53

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                           1)

                           Într‑o situație în care, în conformitate cu dreptul național, contribuabilii pot alege între două căi de atac posibile în materie de restituire a unui impozit perceput cu încălcarea dreptului Uniunii, dintre care una beneficiază de un termen de prescripție mai lung, principiile efectivității, securității juridice și protecției încrederii legitime se opun ca o legislație națională să reducă acest termen de prescripție fără preaviz și cu efect retroactiv.

                           2)

                           Împrejurarea că, în momentul în care contribuabilul a formulat acțiunea, posibilitatea de a utiliza calea de atac ce oferă termenul de prescripție cel mai lung nu fusese recunoscută decât recent de o instanță inferioară și nu a fost confirmată definitiv de instanța supremă decât ulterior nu are nicio influență asupra răspunsului dat la prima întrebare.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 27 iunie 1996. # P. H. Asscher împotriva Staatssecretaris van Financiën. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # Cauza C-107/94.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 21 noiembrie 2000. # Manuel Tomás Carrasco Benítez împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Recrutare. # Cauza T-214/99.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 14 septembrie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Libera circulație a mărfurilor - Articol 28 CE - Măsuri cu efect echivalent. # Cauza C-82/05.


Hotărârea Curții din data de 23 octombrie 1997. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-159/94.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 24 septembrie 2002. # Grundig Italiana SpA împotriva Ministero delle Finanze. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Trento - Italia. # Restituirea plății nedatorate. # Cauza C-255/00.