title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 5 iulie 2012.#Josef Geistbeck și Thomas Geistbeck împotriva Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesgerichtshof.#Proprietate intelectuală și industrială — Regim de protecție comunitară a soiurilor de plante — Regulamentul (CE) nr. 2100/94 — Privilegiul agricultorului — Noțiunea „remunerație echitabilă” — Repararea prejudiciului suferit — Contrafacere.#Cauza C-509/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      5 iulie 2012 (
            *1
         )
      „Proprietate intelectuală și industrială — Sistem de protecție comunitară a soiurilor de plante — Regulamentul (CE) nr. 2100/94 — Privilegiul agricultorului — Noțiunea «remunerație echitabilă» — Repararea prejudiciului suferit — Contrafacere”
      În cauza C-509/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesgerichtshof (Germania), prin decizia din 30 septembrie 2010, primită de Curte la 26 octombrie 2010, în procedura

         Josef Geistbeck,

         Thomas Geistbeck

      împotriva

         Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet, E. Levits (raportor) și J.-J. Kasel și doamna M. Berger, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 ianuarie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnii Geistbeck, de J. Beismann și de M. Miersch, Rechtsanwälte;

               —

               pentru Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH, de K. von Gierke și de C. von Gierke, Rechtsanwälte;

               —

               pentru guvernul elen, de X. Basakou și de A.-E. Vasilopoulou, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul spaniol, de F. Díez Moreno, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de B. Schima și de F. Wilman, precum și de M. Vollkommer, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 29 martie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea anumitor dispoziții din Regulamentul (CE) nr. 2100/94 al Consiliului din 27 iulie 1994 de instituire a unui sistem de protecție comunitară a soiurilor de plante (JO L 227, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 15, p. 197), precum și din Regulamentul (CE) nr. 1768/95 al Comisiei din 24 iulie 1995 de stabilire a normelor de aplicare a derogării prevăzute la articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2100/94 (JO L 173, p. 14, Ediție specială, 03/vol. 17, p. 177), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2605/98 al Comisiei din 3 decembrie 1998 (JO L 328, p. 6, Ediție specială, 03/vol. 26, p. 76, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1768/95”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnii Geistbeck, agricultori, pe de o parte, și Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (denumită în continuare „STV”), pe de altă parte, care reprezintă interesele titularilor soiurilor de plante protejate Kuras, Quarta, Solara și Marabel, cu privire la cultivarea, notificată în mod incomplet, a acestor soiuri de către reclamanții din acțiunea principală.

         Cadrul juridic

         Regulamentul nr. 2100/94

               3

               În conformitate cu articolul 11 din Regulamentul nr. 2100/94, dreptul la protecția comunitară a soiurilor de plante aparține „amelioratorului”, și anume „persoane[lor] care au creat sau au descoperit și au dezvoltat soiul sau succesori[lor] ori avânzi[lor]-cauză ai acestora”.

               4

               Articolul 13 din acest regulament, intitulat „Drepturile titularului protecției comunitare a soiurilor de plante și limitări”, prevede următoarele:
               „(1)   Protecția comunitară a soiurilor de plante are ca scop să rezerve titularului sau titularilor săi, denumiți în continuare «titular», dreptul de a îndeplini acțiunile prevăzute la alineatul (2).
               (2)   Fără a aduce atingere articolelor 15 și 16, autorizarea titularului este necesară pentru următoarele acțiuni, care privesc constituenții soiului sau materialul recoltat aparținând soiului protejat, denumiți în continuare «material»:

                        (a)

                        producerea sau reproducerea (înmulțirea);

                  [...]
               Titularul își poate supune autorizarea unor condiții și limitări.
               [...]”

               5

               Articolul 14 din regulamentul menționat, intitulat „Derogare de la protecția comunitară a soiurilor de plante”, prevede la alineatul (1):
               „Fără a aduce atingere articolului 13 alineatul (2) și pentru a salvgarda producția agricolă, agricultorii sunt autorizați să utilizeze, în vederea înmulțirii în aer liber în propriile lor ferme, produsul recoltei obținute prin cultivarea, în propriile lor ferme, a materialului de înmulțire din soiuri care beneficiază de protecția comunitară a soiurilor de plante, altele decât soiurile hibride sau sintetice.”

               6

               Articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2100/94 prevede:
               „Condițiile care permit aplicarea derogării prevăzute la alineatul (1) și salvgardarea intereselor legitime ale amelioratorului și ale agricultorului sunt prevăzute, până la intrarea în vigoare a prezentului regulament, în regulamentul de aplicare menționat la articolul 114, pe baza următoarelor criterii:
               [...]

                        —

                        micii agricultori nu sunt obligați să plătească o remunerație titularului; [...]

                  [...]

                        —

                        ceilalți agricultori sunt obligați să plătească titularului o remunerație echitabilă, care trebuie să fie semnificativ mai mică decât suma percepută pentru producerea sub licență a materialului săditor din același soi în aceeași regiune; nivelul efectiv al acestei remunerații echitabile poate varia în timp, ținând cont de măsura în care s-a aplicat derogarea prevăzută în alineatul (1) pentru soiul respectiv;

                  [...]

                        —

                        orice informație pertinentă este furnizată la cerere titularilor de către agricultori și de către prestatorii de operațiuni de sortare de acest tip; [...]”

               7

               Articolul 94 din acest regulament, care face referire la acțiunile de drept civil care pot fi introduse în cazul utilizării unui soi de plante care constituie contrafacere, prevede:
               „(1)   Orice persoană care:

                        (a)

                        săvârșește unul dintre actele prevăzute la articolul 13 alineatul (2) cu privire la un soi care face obiectul protecției comunitare a soiurilor de plante, fără să fi fost autorizată în acest sens
                        [...]

                  poate face obiectul unei acțiuni în justiție intentate de către titular, pentru încetarea contrafacerii sau pentru plata unei remunerații echitabile sau în ambele scopuri.
               (2)   Orice persoană care acționează în mod deliberat sau din neglijență este în plus obligată la repararea prejudiciului adus titularului; în caz de contravenție, dreptul titularului la despăgubiri se poate reduce în consecință, fără a fi totuși inferior avantajului dobândit de către autorul contrafacerii în urma acțiunii de contrafacere.”

               8

               Aplicarea complementară a legislației naționale privind contrafacerea este reglementată de articolul 97 din regulamentul menționat, care, la alineatul (1), prevede:
               „Dacă autorul contrafacerii în sensul articolului 94 a obținut un avantaj oarecare de pe urma acestei contrafaceri în detrimentul titularului sau al posesorului de licență, instanțele competente în sensul articolului 101 sau 102 aplică legislația lor națională, inclusiv dreptul lor internațional privat, în vederea acțiunilor în despăgubire.”

         Regulamentul nr. 1768/95

               9

               Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1768/95 are următorul cuprins:
               „Condițiile prevăzute la articolul 1 se aplică, atât de către titularul care reprezintă amelioratorul, cât și de către agricultor, în așa fel încât să salvgardeze interesele lor legitime reciproce.”

               10

               Articolul 5 din Regulamentul nr. 1768/95, care instituie normele următoare privind remunerația datorată titularului, prevede:
               „(1)   Nivelul remunerației echitabile care trebuie plătită titularului în temeiul articolului 14 alineatul (3) a patra liniuță din regulamentul de bază poate face obiectul unui contract între titularul și agricultorul în cauză.
               (2)   Atunci când un contract de acest tip nu a fost încheiat sau nu se aplică, nivelul remunerației este cu mult mai mic decât suma percepută pentru producerea sub licență a materialului săditor din categoria cea mai joasă din același soi care ar putea beneficia de omologarea oficială în aceeași regiune.
               [...]
               (5)   În cazul în care, în sensul alineatului (2), nu se aplică un acord de tipul celui prevăzut la alineatul (4), remunerația care urmează să se verse este de 50 % din sumele datorate pentru producția sub licență a materialului de înmulțire, astfel cum se indică la alineatul (2).
               [...]”

               11

               Articolul 14 din acest regulament, care reglementează controlul îndeplinirii obligațiilor agricultorului de către titular, prevede la alineatul (1):
               „În scopul controlului respectării dispozițiilor articolului 14 din regulamentul de bază, efectuat de titular, așa cum se specifică în prezentul regulament în ceea ce privește îndeplinirea obligațiilor agricultorului, la cererea titularului, agricultorul trebuie:

                        (a)

                        să furnizeze dovada declarațiilor de informare efectuate în temeiul articolului 8, prin prezentarea documentelor disponibile, cum ar fi facturile, etichetele utilizate sau orice alt instrument corespunzător, după cum se solicită în conformitate cu articolul 13 alineatul (1) litera (a), cu privire la:

                                 —

                                 prestarea de servicii de transformare a produsului recoltei unui soi al titularului, în vederea cultivării, de către o terță persoană sau

                                 —

                                 în cazul menționat în articolul 8 alineatul (2) litera (c), furnizarea de material săditor dintr-un soi al titularului,

                           sau prin dovada existenței unor terenuri sau clădiri de antrepozitare;

                        (b)

                        să facă disponibilă sau accesibilă dovada solicitată în temeiul articolului 4 alineatul (3) sau al articolului 7 alineatul (5).”

               12

               Potrivit articolului 18 din Regulamentul nr. 1768/95:
               „(1)   O persoană menționată în articolul 17 poate să facă obiectul unei acțiuni intentate de titular, în vederea respectării obligațiilor sale în conformitate cu articolul 14 alineatul (3) din regulament, după cum se specifică în prezentul regulament.
               (2)   Dacă o astfel de persoană nu și-a îndeplinit obligația de mai multe ori și în mod intenționat, în temeiul articolului 14 alineatul (3) a patra liniuță din regulamentul de bază, cu privire la unul sau mai multe soiuri ale aceluiași titular, repararea pagubei suportate de titular în sensul articolului 94 alineatul (2) din regulamentul de bază reprezintă cel puțin o sumă forfetară care se calculează la de patru ori suma medie percepută pentru producția sub licență a materialului săditor din soiurile protejate ale plantei în cauză în aceeași regiune, fără să aducă atingere compensării altor pagube mai importante.”

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               13

               În perioada 2001-2004 domnii Geistbeck au cultivat soiurile Kuras, Quarta, Solara și Marabel, după ce au informat STV în acest sens. STV a constatat însă, cu ocazia unui audit, că, de fapt, cantitățile reale cultivate erau mai mari decât cantitățile declarate, în unele cazuri de mai mult de trei ori. Prin urmare, STV a solicitat achitarea sumei de 4576,15 euro, corespunzătoare remunerației care i-ar fi fost datorată. Întrucât reclamanții din acțiunea principală au achitat numai jumătate din această sumă, STV a introdus o acțiune și a solicitat achitarea sumei restante, precum și rambursarea cheltuielilor precontencioase, în valoare de 141,05 euro.

               14

               Această acțiune a fost admisă în primă instanță. Apelul formulat de reclamanții din acțiunea principală a fost respins. Prin urmare, aceștia au declarat recurs la instanța de trimitere.

               15

               Întemeindu-se pe Hotărârea Curții din 10 aprilie 2003, Schulin (C-305/00, Rec., p. I-3525), această instanță consideră că agricultorul care nu și-a îndeplinit în mod corespunzător obligațiile de informare față de titularul soiului protejat nu se poate prevala de articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 și se expune unei acțiuni în contrafacere în temeiul articolului 94 din același regulament și plății unei remunerații echitabile.

               16

               Instanța menționată ridică problema metodelor de calcul al „remunerației echitabile” datorate titularului dreptului protejat în temeiul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94, precum și al indemnizației datorate în temeiul alineatului (2) al acestui articol.

               17

               Ar fi posibil să se considere drept bază de calcul al acestei remunerații fie valoarea medie a taxei percepute pentru producerea sub licență a materialului săditor din soiurile protejate ale plantei în cauză în aceeași regiune, fie remunerația datorată în cazul cultivării autorizate, în conformitate cu articolul 14 alineatul (3) a patra liniuță din Regulamentul nr. 2100/94 coroborat cu articolul 5 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1768/95 (denumită în continuare „taxa pentru cultivarea autorizată”).

               18

               În primul caz, contravenientul ar trebui să plătească valoarea medie menționată în aceleași condiții și la aceleași tarife ca un terț, în timp ce, în al doilea caz, acesta s-ar putea prevala de tariful privilegiat rezervat agricultorilor, și anume 50 % din sumele datorate pentru producerea sub licență a materialului săditor.

               19

               În aceste condiții, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        «Remunerația echitabilă» pe care un agricultor trebuie să o plătească unui titular al dreptului comunitar de protecție a soiurilor de plante în temeiul articolului 94 alineatul (1) Regulamentul nr. 2100/94 pentru că a utilizat material săditor obținut prin cultivare din soiuri care beneficiază de protecție și nu a îndeplinit obligațiile prevăzute la articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2100/94 și la articolul 8 din Regulamentul nr. 1768/95 trebuie calculată în funcție de valoarea medie a taxei percepute pentru producția sub licență de material săditor din soiurile protejate ale plantei în cauză în aceeași regiune sau în locul acesteia trebuie să se ia drept bază remunerația (inferioară) care, în cazul unei cultivări autorizate, ar fi datorată în conformitate cu articolul 14 alineatul (3) a patra liniuță din Regulamentul nr. 2100/94 și cu articolul 5 din Regulamentul nr. 1768/95?

                        2)

                        În cazul în care trebuie să se ia drept bază numai remunerația datorată pentru cultivarea autorizată:

                  În situația menționată și în cazul în care agricultorul a săvârșit cu rea-credință o singură încălcare, poate titularul dreptului de protecție a soiurilor de plante să calculeze valoarea prejudiciului care urmează să îi fie reparat în temeiul articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94 în mod forfetar, pe baza taxei percepute pentru eliberarea unei licențe pentru producția de material săditor?

                        3)

                        Este admisibil sau chiar necesar ca, la calcularea «remunerației echitabile» datorate în temeiul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 sau la repararea prejudiciului datorată în conformitate cu articolul 94 alineatul (2) din regulamentul menționat, să se ia în considerare costul mijloacelor speciale de control angajate de o organizație care apără drepturile unui mare număr de titulari ai dreptului de protecție, astfel încât să se acorde dublul remunerației convenite în mod obișnuit, respectiv al remunerației datorate în temeiul articolului 14 alineatul (3) a patra liniuță din Regulamentul nr. 2100/94?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               20

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere urmărește, în esență, să afle elementele care permit stabilirea cuantumului „remunerației echitabile” datorate în conformitate cu articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 de către un agricultor care nu a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 14 alineatul (3) a patra și a șasea liniuță din acest regulament. Mai exact, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă trebuie să considere ca bază de calcul a acestei remunerații taxa datorată pentru producția sub licență de material săditor din același soi în aceeași regiune, cunoscută sub numele „licența C”, sau taxa pentru cultivarea autorizată prevăzută la articolul 14 alineatul (3) a patra liniuță din Regulamentul nr. 2100/94, care, în temeiul articolului 5 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1768/95, este de 50 % din sumele datorate pentru producția sub licență de material săditor.

               21

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în temeiul articolului 13 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94, autorizarea titularului protecției comunitare a unui soi de plante este necesară, în ceea ce privește constituenții soiului sau materialul recoltat aparținând soiului protejat, în special pentru producere sau reproducere (înmulțire), pentru condiționare în vederea înmulțirii, pentru oferirea spre vânzare, pentru vânzare sau orice altă formă de comercializare și pentru deținere în aceste scopuri (a se vedea Hotărârea Schulin, citată anterior, punctul 46).

               22

               În acest context, articolul 14 din Regulamentul nr. 2100/94 constituie o derogare de la principiul autorizării titularului protecției comunitare a unui soi de plante (a se vedea în acest sens Hotărârea Schulin, citată anterior, punctul 47), în măsura în care utilizarea produsului recoltei obținute de agricultori în propriile ferme, în vederea înmulțirii în aer liber, nu este supusă autorizării titularului protecției comunitare, atunci când aceștia îndeplinesc anumite condiții prevăzute în mod expres la alineatul (3) al articolului 14 menționat.

               23

               În această privință, Curtea a statuat deja că agricultorul care nu plătește titularului o remunerație echitabilă atunci când utilizează produsul recoltei obținute prin cultivarea materialului de înmulțire din soiuri care beneficiază de protecție nu poate invoca articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 și, prin urmare, trebuie considerat că îndeplinește, fără să fi fost autorizat în acest sens, una dintre acțiunile prevăzute la articolul 13 alineatul (2) din acest regulament (Hotărârea Schulin, citată anterior, punctul 71).

               24

               Or, situația în care se află reclamanții din acțiunea principală este asemănătoare cu situația agricultorilor care nu au plătit „remunerația echitabilă” prevăzută la articolul 14 alineatul (3) a patra liniuță din Regulamentul nr. 2100/94, întrucât, ca urmare a faptului că nu au declarat o parte din cantitatea din produsul recoltei pe care l-au cultivat, reclamanții din acțiunea principală nu au plătit remunerația menționată.

               25

               În consecință, cultivarea unor semințe nedeclarate de către reclamanții din acțiunea principală constituie, astfel cum a arătat în mod întemeiat instanța de trimitere, o „contrafacere” în sensul articolului 94 din Regulamentul nr. 2100/94. Prin urmare, modalitățile de stabilire a unei remunerații echitabile, cum este cea datorată de domnii Geistbeck pârâtei din acțiunea principală, trebuie definite în temeiul acestei dispoziții.

               26

               În această privință, domnii Geistbeck arată că, în măsura în care articolul 14 alineatul (3) a patra liniuță și articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 utilizează termeni aproape identici, „remunerația echitabilă” datorată în temeiul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 trebuie stabilită plecând de la taxa pentru cultivarea autorizată.

               27

               O asemenea interpretare nu poate fi însă primită.

               28

               Astfel, în primul rând, este necesar să se constatate că, deși termenii „remunerație echitabilă” sunt utilizați în aceste două dispoziții din Regulamentul nr. 2100/94 în versiunea sa în limba franceză, situația nu este aceeași în alte versiuni lingvistice, în special în versiunile în limbile germană și engleză, după cum a menționat avocatul general la punctul 43 din concluzii. Prin urmare, din similaritatea expresiilor utilizate în dispozițiile menționate ale Regulamentului nr. 2100/94 nu se poate deduce că acestea se referă la aceeași noțiune.

               29

               În al doilea rând, este necesar să se sublinieze că, în calitate de dispoziție derogatorie de la principiul protecției comunitare a soiurilor de plante, articolul 14 din regulamentul menționat trebuie să facă obiectul unei interpretări restrictive și, prin urmare, nu poate fi aplicat într-un context diferit de cel prevăzut în mod expres la același articol.

               30

               Astfel, după cum a subliniat avocatul general la punctele 45-47 din concluzii, noțiunea „remunerație echitabilă” prevăzută la articolul 14 alineatul (3) a patra liniuță din Regulamentul nr. 2100/94 coroborat cu articolul 5 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1768/95 are ca obiectiv realizarea unui echilibru între interesele legitime reciproce ale agricultorilor și ale titularilor soiurilor de plante.

               31

               În schimb, articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94, a cărui redactare nu distinge în funcție de calitatea autorului contrafacerii, privește în mod specific plata unei remunerații echitabile în contextul unei acțiuni în contrafacere.

               32

               Din aceasta rezultă că, în împrejurările din acțiunea principală, taxa pentru cultivarea autorizată, în sensul articolului 14 din Regulamentul nr. 2100/94, nu poate fi reținută ca bază de calcul pentru „remunerația echitabilă” prevăzută la articolul 94 alineatul (1) din acest regulament.

               33

               Instanța de trimitere menționează ca bază alternativă de calcul a remunerației respective taxa pentru producția sub licență, și anume licența C.

               34

               Astfel cum s-a amintit la punctul 23 din prezenta hotărâre, agricultorul care nu își îndeplinește obligațiile care îi revin, în special în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2100/94 coroborat cu articolul 8 din Regulamentul nr. 1768/95, nu poate să beneficieze de avantajul pe care l-ar avea ca urmare a aplicării acestei dispoziții.

               35

               Prin urmare, acesta trebuie considerat drept un terț care a săvârșit unul dintre actele prevăzute la articolul 13 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94 fără să fi fost autorizat în acest sens.

               36

               În măsura în care articolul 94 din Regulamentul nr. 2100/94 are scopul de a repara prejudiciul suferit de titularul unui soi de plante care este victima unei contrafaceri, trebuie să se considere că, în acțiunea principală, întrucât domnii Geistbeck nu pot să invoce „privilegiul agricultorului”, și anume derogarea de la protecția comunitară a soiurilor de plante prevăzută la articolul 14 alineatul (1) din acest regulament, astfel cum rezultă de la alineatul (3) al aceluiași articol, prejudiciul respectiv se ridică la un cuantum echivalent cel puțin cu licența C pe care ar fi trebuit să o plătească un terț.

               37

               Prin urmare, pentru a stabili „remunerația echitabilă” prevăzută la articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 în împrejurările din acțiunea principală, trebuie luat ca bază de calcul un cuantum echivalent cu taxa datorată pentru producția sub licență.

               38

               În primul rând, domnii Geistbeck pretind, pentru a se opune unei astfel de interpretări, că materialul de înmulțire provenit din prima recoltă ar avea o calitate inferioară celui prevăzut la articolul 13 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94. Cu toate acestea, un astfel de argument nu este pertinent, întrucât înmulțirea materialului protejat nu poate avea o incidență asupra existenței dreptului de proprietate intelectuală aplicabil acestui material.

               39

               În al doilea rând, domnii Geistbeck nu pot să susțină nici că a considera un cuantum echivalent cu taxa datorată pentru producția sub licența C ca bază de calcul al „remunerației echitabile” datorate în temeiul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 de către un agricultor care nu ar îndeplini condițiile prevăzute la articolul 14 alineatul (3) din regulamentul menționat coroborat cu articolul 8 din Regulamentul nr. 1768/95 înseamnă a le recunoaște dispozițiilor articolului 94 menționat un caracter de reparare punitivă, străin obiectivului propriu-zis al acestui articol.

               40

               Astfel, după cum s-a arătat la punctul 35 din prezenta hotărâre, agricultorul care nu a invocat dispozițiile articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2100/94 trebuie considerat drept un terț care a îndeplinit fără autorizație unul dintre actele prevăzute la articolul 13 alineatul (2) din acest regulament. Prin urmare, avantajul obținut de autorul contrafacerii pe care articolul 94 alineatul (1) din regulamentul menționat urmărește să îl compenseze corespunde unui cuantum echivalent cu taxa datorată pentru producția sub licența C pe care acesta nu a plătit-o.

               41

               În fond, a lua ca bază de calcul pentru stabilirea remunerației echitabile datorate în caz de contrafacere un cuantum inferior, corespunzător taxei pentru cultivarea autorizată, iar nu cuantumul echivalent cu taxa datorată pentru producția sub licența C, ar putea avea efectul de a-i favoriza pe agricultorii care nu îndeplinesc obligațiile de informare pe care le au față de titular, în temeiul articolului 14 alineatul (3) a șasea liniuță din Regulamentul nr. 2100/94 și al articolului 8 din Regulamentul nr. 1768/95, în raport cu agricultorii care declară în mod corect semințele cultivate.

               42

               Or, caracterul stimulativ atribuit noțiunii „remunerație echitabilă”, astfel cum este prevăzut la articolul 94 din Regulamentul nr. 2100/94, se impune cu atât mai mult cu cât, în temeiul articolului 14 alineatul (3) a cincea liniuță din regulamentul respectiv, titularii sunt singurii responsabili pentru controlul și pentru supravegherea utilizării soiurilor protejate în cadrul cultivării autorizate, și, prin urmare, aceștia depind de buna-credință și de cooperarea agricultorilor în cauză.

               43

               Rezultă din toate aceste considerații că la prima întrebare adresată trebuie să se răspundă că, pentru a stabili „remunerația echitabilă” datorată în temeiul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 de către un agricultor care a utilizat material săditor obținut prin cultivare din soiuri care beneficiază de protecție și nu a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul 14 alineatul (3) din acest regulament coroborat cu articolul 8 din Regulamentul nr. 1768/95, trebuie să se rețină ca bază de calcul cuantumul echivalent cu taxa datorată pentru producția sub licența C.

               44

               Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.

         Cu privire la a treia întrebare

               45

               Potrivit celei de a treia întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle, pe de o parte, dacă articolul 94 din Regulamentul nr. 2100/94 trebuie interpretat în sensul că plata unei despăgubiri pentru cheltuielile efectuate cu verificarea respectării drepturilor titularului unui soi de plante intră în calculul remunerației echitabile prevăzute la articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 sau dacă o astfel de plată intră în calculul cuantumului reparării prejudiciului, prevăzută la alineatul (2) al acestui articol. Pe de altă parte, în cazul în care titularul invocă un astfel de prejudiciu, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă această indemnizație poate fi calculată în mod forfetar și dacă aceasta corespunde dublului remunerației convenite în mod obișnuit sau dublului remunerației echitabile prevăzute la articolul 14 alineatul (3) a patra liniuță din regulamentul menționat.

               46

               Comisia a precizat în observațiile sale că această întrebare ar avea un caracter pur ipotetic în măsura în care STV nu a solicitat plata unor astfel de cheltuieli.

               47

               În această privință, rezultă dintr-o jurisprudență constantă că procedura instituită prin articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiilor asupra cărora urmează să se pronunțe (a se vedea în special Hotărârea din 24 martie 2009, Danske Slagterier, C-445/06, Rep., p. I-2119, punctul 65, și Hotărârea din 15 septembrie 2011, Unió de Pagesos de Catalunya, C-197/10, Rep., p. I-8495, punctul 16 și jurisprudența citată).

               48

               În cadrul acestei cooperări, întrebările referitoare la dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale ori atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i-au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C-94/04 și C-202/04, Rec., p. I-11421, punctul 25, și Hotărârea Unió de Pagesos de Catalunya, citată anterior, punctul 17).

               49

               În speță, în măsura în care din decizia de trimitere reiese că STV, prin acțiunea principală, a solicitat plata unei „remunerații echitabile” în sensul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94, este necesar să se răspundă la a treia întrebare a instanței de trimitere, întrucât aceasta vizează noțiunea „remunerație echitabilă” menționată anterior.

               50

               În acest sens, este suficient să se constate că articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 prevede numai o remunerație echitabilă în cazul utilizării ilegale a unui soi de plante, fără a avea însă în vedere repararea altor prejudicii decât cele legate de neplata remunerației menționate.

               51

               În aceste condiții, la a treia întrebare adresată trebuie să se răspundă că plata unei despăgubiri pentru cheltuielile efectuate cu verificarea respectării drepturilor titularului unui soi de plante nu poate să intre în calculul „remunerației echitabile” prevăzute la articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               52

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                           1)

                           Pentru a stabili „remunerația echitabilă” datorată în temeiul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2100/94 al Consiliului din 27 iulie 1994 de instituire a unui sistem de protecție comunitară a soiurilor de plante de către un agricultor care a utilizat material săditor obținut prin cultivare din soiuri care beneficiază de protecție și nu a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 14 alineatul (3) din acest regulament coroborat cu articolul 8 din Regulamentul (CE) nr. 1768/95 al Comisiei din 24 iulie 1995 de stabilire a normelor de aplicare a derogării prevăzute la articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2100/94, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2605/98 al Comisiei din 3 decembrie 1998, trebuie să se rețină ca bază de calcul cuantumul echivalent taxei percepute pentru producția sub licență de material săditor din soiurile protejate ale plantei în cauză în aceeași regiune.

                           2)

                           Plata unei despăgubiri pentru cheltuielile efectuate cu verificarea respectării drepturilor titularului unui soi de plante nu poate să intre în calculul „remunerației echitabile” prevăzute la articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 6 aprilie 1962. # Meroni & Co. și alții împotriva Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauze conexate 21/61 până la 26/61.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 13 noiembrie 2014.#Ute Reindl împotriva Bezirkshauptmannschaft Innsbruck.#Cerere de decizie preliminară formulată de Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol.#Trimitere preliminară – Apropierea legislațiilor în domeniul sănătății animale – Regulamentul (CE) nr. 2073/2005 – Anexa I – Criterii microbiologice aplicabile produselor alimentare – Salmonela în carnea proaspătă de pasăre – Nerespectare a criteriilor microbiologice constatată în etapa distribuției – Reglementare națională care sancționează un operator din sectorul alimentar care intervine doar în etapa vânzării cu amănuntul – Conformitate cu dreptul Uniunii – Caracterul efectiv, disuasiv și proporțional al sancțiunii.#Cauza C‑443/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑443/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol (Austria), prin decizia din 1 august 2013, primită de Curte la 7 august 2013, în procedura
            Ute Reindl, reprezentant responsabil din punct de vedere penal al MPREIS Warenvertriebs GmbH,
            împotriva
            Bezirkshauptmannschaft Innsbruck,
            CURTEA (Camera a patra),
            compusă din domnul L. Bay Larsen (raportor), președinte de cameră, domnii J. Malenovský și M. Safjan și doamnele A. Prechal și K. Jürimäe, judecători,
            avocat general: domnul M. Szpunar,
            grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 iunie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru doamna Reindl, de M. Waldmüller și de M. Baldauf, Rechtsanwälte;
            – pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de J. Vitáková, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul francez, de D. Colas și de C. Candat, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;
            – pentru Comisia Europeană, de D. Bianchi și de G. von Rintelen, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 2073/2005 al Comisiei din 15 noiembrie 2005 privind criteriile microbiologice pentru produsele alimentare (JO L 338, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 51, p. 141), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 1086/2011 al Comisiei din 27 octombrie 2011 (JO L 281, p. 7, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2073/2005”), coroborat cu rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la regulamentul menționat.
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Reindl, pe de o parte, și Bezirkshauptmannschaft Innsbruck (autoritate administrativă de prim grad din Innsbruck) (Austria), pe de altă parte, cu privire la o amendă aplicată doamnei Reindl pentru nerespectarea valorii‑limită pentru Salmonella typhimurium menționate la rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            Regulamentul (CE) nr. 178/2002
            3. Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 178/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 28 ianuarie 2002 de stabilire a principiilor și a cerințelor generale ale legislației alimentare, de instituire a Autorității Europene pentru Siguranța Alimentară și de stabilire a procedurilor în domeniul siguranței produselor alimentare (JO L 31, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 8, p. 68), intitulat „Obiectiv și domeniu de aplicare”, prevede la alineatul (1):
            „Prezentul regulament reprezintă baza pentru asigurarea unui nivel ridicat de protecție a sănătății umane și a intereselor consumatorilor în legătură cu produsele alimentare, luând în considerare, în special, diversitatea aprovizionării cu produse alimentare, inclusiv produse tradiționale, asigurând, în același timp, funcționarea eficientă a pieței interne. El stabilește principii și responsabilități comune, mijloacele de asigurare a unei baze științifice solide, măsuri și proceduri organizatorice eficiente care să stea la baza luării deciziilor în problemele de siguranță a produselor alimentare și [ale] hranei pentru animale.
            […]”
            4. Articolul 3 din regulamentul menționat, intitulat „Alte definiții”, prevede:
            „În sensul prezentului regulament:
            […]
            3. «operator în sectorul alimentar» înseamnă persoanele fizice sau juridice care răspund de îndeplinirea cerințelor legislației alimentare în cadrul întreprinderii cu profil alimentar aflată sub controlul lor;
            […]
            8. «introducerea pe piață» înseamnă deținerea produselor alimentare sau a hranei pentru animale în scopul vânzării, inclusiv oferirea pentru vânzare sau orice altă formă de transfer, indiferent dacă este gratuită sau nu, și însăși vânzarea, distribuția și alte forme de transfer;
            […]”
            5. Articolul 14 din Regulamentul nr. 178/2002, intitulat „Cerințe privind siguranța produselor alimentare”, prevede:
            „(1) Nu sunt introduse pe piață produsele alimentare care nu prezintă siguranță.
            (2) Se spune despre produse alimentare că nu prezintă siguranță atunci când se consideră că acestea:
            (a) sunt dăunătoare sănătății;
            (b) nu sunt adecvate consumului uman.
            […]
            (5) Atunci când se determină dacă un produs alimentar nu este adecvat consumului uman, trebuie să se aibă în vedere dacă produsul alimentar este inacceptabil pentru consumul uman potrivit utilizării căreia îi era destinat, din motive de contaminare, indiferent dacă aceasta se face printr‑o substanță străină sau în alt mod sau prin putrefacție, deteriorare sau descompunere.
            […]”
            6. Articolul 17 din acest regulament, intitulat „Responsabilități”, prevede:
            „(1) Operatorii din sectorul produselor alimentare și operatorii cu activitate în domeniul hranei pentru animale iau măsuri, în toate etapele producerii, prelucrării și distribuției din unitatea aflată sub controlul lor, astfel încât produsele alimentare sau hrana pentru animale să satisfacă cerințele legislației alimentare care sunt relevante pentru activitățile lor și verifică îndeplinirea acestor cerințe.
            (2) […]
            De asemenea, statele membre stabilesc normele privind măsurile și penalizările aplicabile pentru încălcarea legislației alimentare și a hranei pentru animale. Măsurile și penalizările prevăzute trebuie să fie eficiente, proporționale și cu efect de descurajare.”
            Regulamentul (CE) nr. 2160/2003
            7. Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 2160/2003 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 noiembrie 2003 privind controlul salmonelei și al altor agenți zoonotici specifici, prezenți în rețeaua alimentară (JO L 325, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 51, p. 252), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1086/2011 (denumit în continuare „Regulamentul nr. 2160/2003”), intitulat „Obiect și domeniu de aplicare”, prevede:
            „(1) Prezentul regulament vizează adoptarea de măsuri adaptate și eficiente pentru depistarea și controlul salmonelei și al altor agenți zoonotici în toate stadiile pertinente ale producției, prelucrării și distribuirii, îndeosebi la nivelul producției primare, inclusiv în nutriția animalelor, în așa fel încât să se reducă prevalența acestora și riscul pe care‑l reprezintă pentru sănătatea publică.
            (2) Prezentul regulament se referă la:
            (a) adoptarea unor obiective vizând reducerea prevalenței anumitor zoonoze în rândul populațiilor animale:
            (i) la nivelul producției primare și
            (ii) atunci când este necesar în funcție de zoonoza sau de agentul zoonotic respectiv, în alte stadii ale rețelei alimentare care includ atât alimentația umană, cât și hrana animalelor;
            […]”
            8. Conform articolului 5 din Regulamentul nr. 2160/2003, programele naționale de control trebuie să pună în aplicare exigențele și regulile minime de eșantionare stabilite în anexa II la acest regulament. Anexa menționată, intitulată „Supravegherea zoonozelor și agenților zoonotici enumerați în anexa I”, conține partea E, referitoare la exigențe specifice privind carnea proaspătă, care prevede la punctul 1:
            „Începând cu 1 decembrie 2011, carnea proaspătă de pasăre provenită de la efective de animale enumerate în anexa I îndeplinește criteriul microbiologic relevant precizat la rândul 1.28 din capitolul 1 al anexei I la Regulamentul (CE) nr. 2073/2005 al Comisiei.”
            9. În anexa I la Regulamentul nr. 2160/2003 sunt menționate mai multe specii de păsări, printre care curcile.
            Regulamentul nr. 2073/2005
            10. Considerentele (1)-(3) ale regulamentului au următorul cuprins:
            „(1) Un nivel ridicat de protecție a sănătății publice este unul dintre obiectivele fundamentale ale legislației în domeniul alimentar, astfel cum se prevede în Regulamentul [nr. 178/2002]. Riscurile microbiologice legate de produsele alimentare reprezintă o sursă majoră a bolilor provocate de produse alimentare la om.
            (2) Produsele alimentare nu trebuie să conțină microorganisme sau toxine sau metaboliți ale acestora în cantități care prezintă un risc inacceptabil pentru sănătatea umană.
            (3) Regulamentul (CE) nr. 178/2002 stabilește cerințe generale privind siguranța alimentară, conform cărora nici un produs alimentar nu trebuie introdus pe piață în cazul în care este periculos. Operatorii din sectorul alimentar au obligația să retragă de pe piață produsele alimentare periculoase. Pentru a contribui la protecția sănătății publice și pentru a preveni interpretările diferite, se impune stabilirea unor criterii de siguranță armonizate privind caracterul acceptabil al produselor alimentare, în special în ceea ce privește prezența anumitor microorganisme patogene.”
            11. Articolul 1 din acest regulament, intitulat „Obiect și domeniu de aplicare”, prevede:
            „Prezentul regulament stabilește criteriile microbiologice pentru anumite microorganisme și normele de aplicare pe care operatorii din sectorul alimentar trebuie să le respecte atunci când pun în aplicare măsurile de igienă generale și speciale prevăzute la articolul 4 din Regulamentul (CE) nr. 852/2004. […]”
            12. Articolul 2 din regulamentul menționat, intitulat „Definiții”, prevede:
            „(a) «microorganisme» înseamnă bacterii, virusuri, drojdii, mucegai, alge, protozoare parazite, viermi intestinali paraziți microscopici, precum și toxinele și metaboliții acestora;
            (b) «criteriu microbiologic» înseamnă un criteriu care definește gradul de acceptabilitate al unui produs, al unui lot de produse alimentare sau al unui proces, pe baza absenței, prezenței sau numărului de microorganisme, și/sau a cantității toxinelor/metaboliților acestora, pe unitate(unități) de masă, volum, suprafață sau lot;
            (c) «criteriul siguranței alimentare» înseamnă un criteriu care definește gradul de acceptabilitate al unui produs sau a unui lot de produse alimentare, aplicabil produselor introduse pe piață;
            (d) «criteriul igienei procesului» înseamnă un criteriu care indică gradul de acceptabilitate al funcționării procesului de producție. Un astfel de criteriu nu se aplică produselor introduse pe piață. Acesta stabilește o valoare de referință a contaminării, la depășirea căreia se impun măsuri corective destinate să mențină igiena procesului în conformitate cu legislația în domeniul alimentar;
            […]
            (f) «perioadă de conservare» înseamnă fie perioada corespunzătoare celei care precedă data limită de consum, fie data de valabilitate minimă, astfel cum sunt definite la articolele 9 și 10 ale Directivei 2000/13/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora (JO L 109, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 9)];
            […]”
            13. Articolul 3 din Regulamentul nr. 2073/2005, intitulat „Cerințe generale”, prevede:
            „(1) Operatorii din sectorul alimentar se asigură că produsele alimentare respectă criteriile microbiologice relevante stabilite în anexa I. În acest scop, în toate etapele producției, prelucrării și distribuției produselor alimentare, inclusiv vânzarea cu amănuntul, operatorii din sectorul alimentar iau măsuri, ca parte a procedurilor bazate pe principiile HACCP [«hazard analysis and critical control point»] și pe aplicarea unei bunei practici de igienă, pentru a se asigura că:
            (a) livrarea, manipularea și prelucrarea materiilor prime și a produselor alimentare aflate sub controlul lor se desfășoară astfel încât criteriile de igienă ale procesului să fie respectate;
            (b) criteriile de siguranță a produselor alimentare aplicabile pe întreaga perioadă de conservare a produselor pot fi respectate în condiții de distribuție, depozitare și utilizare care pot fi prevăzute în mod rezonabil.
            (2) După caz, operatorii din sectorul alimentar responsabili cu fabricarea produsului efectuează studii în conformitate cu anexa II pentru a cerceta respectarea criteriilor pe întreaga durată de conservare. […]
            […]”
            14. Anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005 conține capitolul 1, intitulat „Criterii de siguranță a produselor alimentare”, care prevede la rândul 1.28:
            >lt>2
            Dreptul austriac
            15. Articolul 5 alineatele (1) și (5) din Legea federală privind cerințele de siguranță și alte cerințe privind produsele alimentare, bunurile de larg consum și produsele cosmetice în vederea protejării consumatorilor (Bundesgesetz über Sicherheitsanforderungen und weitere Anforderungen an Lebensmittel, Gebrauchsgegenstände und kosmetische Mittel zum Schutz der Verbraucherinnen und Verbraucher) (BGBI. I, 13/2006 în versiunea BGBI. I, 80/2013, denumită în continuare „LMSVG”) prevede:
            „(1) Este interzisă comercializarea produselor alimentare
            1) care nu prezintă siguranță în sensul articolului 14 din Regulamentul (CE) nr. 178/2002, și anume acelea care sunt dăunătoare sănătății sau nu sunt adecvate consumului uman,
            […]
            (5) Produsele alimentare sunt considerate:
            1) dăunătoare sănătății în cazul în care pot pune în pericol sau pot afecta sănătatea;
            2) neadecvate consumului uman în cazul în care nu este asigurată utilizarea lor corespunzătoare;
            […]”
            16. Articolul 90 alineatul (1) din LMSVG prevede:
            „Persoana care introduce pe piață
            1. produse alimentare care sunt neadecvate consumului uman […]
            […]
            săvârșește […] o contravenție care este sancționată de autoritatea administrativă districtuală [Bezirksverwaltungsbehörde] cu o amendă de maximum 20 000 de euro, iar în caz de recidivă, de maximum 40 000 de euro, și, în cazul neexecutării obligației de plată, cu o pedeapsă alternativă privativă de libertate de maximum 6 săptămâni.
            […]”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            17. Doamna Reindl este administratoarea unei sucursale a MPREIS Warenvertriebs GmbH (denumită în continuare „MPREIS”), societate activă în comerțul cu amănuntul de produse alimentare. Pentru acest motiv, ea este responsabilă cu respectarea de către sucursala menționată a tuturor regulilor care îi sunt aplicabile în sectorul alimentar.
            18. La 29 martie 2012, un organism de control al produselor alimentare a prelevat, în cursul unui control al operațiunilor efectuat la sucursala menționată, un eșantion de piept de curcan proaspăt în vid, produs și ambalat de o întreprindere terță. MPREIS nu a intervenit, în ceea ce privește acest eșantion, decât în stadiul distribuției.
            19. Eșantionul menționat a fost examinat din punct de vedere microbiologic de Agenția austriacă pentru siguranța alimentară din Innsbruck. În raportul său de expertiză, această agenție a ajuns la concluzia că în respectivul eșantion putea fi identificată o contaminare cu Salmonella typhimurium și că, în consecință, eșantionul „era neadecvat consumului uman” în sensul articolului 5 alineatul (5) punctul 2) din LMSVG și nu prezenta siguranță în sensul articolului 14 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 178/2002. Criteriul de siguranță alimentară reținut de această agenție în raportul său de expertiză este cel stabilit la rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005.
            20. Pe baza acestei expertize, Bezirkshauptmannschaft Innsbruck a inițiat o procedură contravențională împotriva doamnei Reindl pentru nerespectarea articolului 5 alineatul (5) punctul 2) din LMSVG. Bezirkshauptmannschaft Innsbruck a stabilit că doamna Reindl a avut un comportament culpabil pentru că nu a fost respectată valoarea‑limită privind Salmonella typhimurium care decurge din rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005 și i‑a aplicat o amendă în conformitate cu articolul 90 alineatul (1) punctul 1) din LMSVG.
            21. Sesizat cu un apel împotriva deciziei Bezirkshauptmannschaft Innsbruck introdus de doamna Reindl, Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol ridică problema întinderii, în raport cu regimul Regulamentului nr. 2073/2005, a răspunderii operatorilor din sectorul alimentar care exercită activități doar în stadiul distribuției.
            22. În aceste condiții, Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Articolul 1 din Regulamentul […] nr. 2073/2005 trebuie interpretat în sensul că carnea proaspătă de pasăre trebuie să îndeplinească criteriul microbiologic precizat la [rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005] în toate stadiile de distribuție?
            2) Operatorii din sectorul alimentar implicați în etapa de distribuție a alimentelor sunt supuși la rândul lor în mod complet regimului instituit de Regulamentul (CE) nr. 2073/2005?
            3) Operatorii din sectorul alimentar care nu sunt implicați în procesul de producție (ci exclusiv în cel de distribuție) trebuie să respecte în toate etapele de distribuție criteriul microbiologic precizat la [rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005]?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima întrebare
            23. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă punctul 1 din partea E din anexa II la Regulamentul nr. 2160/2003 trebuie interpretat în sensul că carnea proaspătă de pasăre care provine de la populațiile animale enumerate în anexa I la acest regulament trebuie să îndeplinească criteriul microbiologic menționat la rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005 în toate stadiile distribuției, inclusiv în cel al vânzării cu amănuntul.
            24. Trebuie amintit că, în temeiul punctului 1 din partea E din anexa II la Regulamentul nr. 2160/2003, începând cu 1 decembrie 2011, carnea proaspătă de pasăre care provine de la populațiile animale enumerate în anexa I la acest regulament trebuie să îndeplinească criteriul microbiologic aplicabil definit la rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005.
            25. În această privință, este necesar să se arate că rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005 prevede în mod expres că acest criteriu se aplică „[produselor] introduse pe piață în timpul perioadei lor de conservare”.
            26. Noțiunile „introducerea pe piață” și „perioadă de conservare” sunt definite de Regulamentul nr. 178/2002 și, respectiv, de Regulamentul nr. 2073/2005. Astfel, articolul 3 punctul 8 din Regulamentul nr. 178/2002 definește noțiunea „introducere pe piață” ca fiind deținerea produselor alimentare sau a hranei pentru animale în scopul vânzării, inclusiv oferirea pentru vânzare sau orice altă formă de transfer, indiferent dacă este gratuită sau nu, și însăși vânzarea, distribuția sau alte forme de transfer. Articolul 2 litera (f) din Regulamentul nr. 2073/2005 definește, la rândul său, noțiunea „perioadă de conservare” ca fiind perioada care precedă data limită de consum a produselor sau data de valabilitate minimă, astfel cum sunt definite la articolul 9 și, respectiv, la articolul 10 din Directiva 2000/13.
            27. Din lecturarea acestor definiții rezultă că noțiunea „produse introduse pe piață în timpul perioadei lor de conservare” vizează produse alimentare, precum produsul carne proaspătă de pasăre în discuție în litigiul principal, care sunt deținute în scopul vânzării, al distribuției sau al altor forme de transfer într‑o perioadă care precedă data limită de consum sau data de valabilitate minimă a acestora.
            28. De altfel, dacă nu ar impune respectarea, în ceea ce privește carnea proaspătă de pasăre precum cea în discuție în litigiul principal, a criteriului microbiologic definit la rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005 în toate stadiile distribuției, inclusiv în cel al vânzării cu amănuntul, unul dintre obiectivele fundamentale ale legislației alimentare, și anume obținerea unui nivel ridicat de protecție a sănătății umane, la care face trimitere considerentul (1) al Regulamentului nr. 2073/2005, ar fi afectat, având în vedere că ar fi introduse pe piață produse alimentare care conțin microorganisme în cantități care prezintă un risc inacceptabil pentru sănătatea umană.
            29. Așadar, rezultă atât din formularea rândului 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005, cât și din obiectivul urmărit de legislația alimentară că criteriul microbiologic se aplică unui produs din carne proaspătă de pasăre, precum produsul în discuție în litigiul principal, în stadiul distribuției acestuia.
            30. Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că punctul 1 din partea E din anexa II la Regulamentul nr. 2160/2003 trebuie interpretat în sensul că carnea proaspătă de pasăre care provine de la populațiile animale enumerate în anexa I la acest regulament trebuie să îndeplinească criteriul microbiologic menționat la rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005 în toate stadiile de distribuție, inclusiv în cel al vânzării cu amănuntul.
            Cu privire la a doua și la a treia întrebare
            31. Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul Uniunii, în special Regulamentele nr. 178/2002 și nr. 2073/2005, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care sancționează un operator din sectorul alimentar, ale cărui activități se situează exclusiv în etapa distribuției pentru introducerea pe piață a unui produs alimentar, ca urmare a nerespectării criteriului microbiologic menționat la rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005.
            32. Este necesar să se arate că articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2073/2005 precizează că operatorii din sectorul alimentar se asigură că produsele alimentare respectă criteriile microbiologice stabilite în anexa I la acest regulament în toate etapele distribuției, inclusiv în cea a vânzării cu amănuntul.
            33. Cu toate acestea, deși Regulamentul nr. 2073/2005 stabilește criteriile microbiologice pe care trebuie să le respecte produsele alimentare în toate etapele rețelei alimentare, acest regulament nu conține dispoziții referitoare la regimul răspunderii operatorilor din sectorul alimentar.
            34. În această privință, trebuie să se facă referire la Regulamentul nr. 178/2002. Articolul 17 alineatul (1) din acest regulament prevede că operatorii din sectorul produselor alimentare se asigură că, în toate etapele producerii, prelucrării și distribuției în întreprinderile aflate sub controlul lor, produsele alimentare satisfac cerințele legislației alimentare care sunt relevante pentru activitățile lor.
            35. În ceea ce privește articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 178/2002, acesta prevede că statele membre stabilesc normele privind sancțiunile aplicabile în cazul încălcării legislației privind produsele alimentare și că aceste sancțiuni trebuie să fie eficiente, proporționale și cu efect de descurajare.
            36. În consecință, dreptul Uniunii, în special Regulamentele nr. 178/2002 și 2073/2005, trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în principiu, unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care sancționează un operator din sectorul alimentar, ale cărui activități se situează exclusiv în etapa distribuției pentru introducerea pe piață a unui produs alimentar, ca urmare a nerespectării criteriului microbiologic menționat la rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005.
            37. Cu toate acestea, atunci când stabilesc normele referitoare la sancțiunile aplicabile în cazul nerespectării criteriului microbiologic menționat, statele membre au obligația să respecte condițiile și limitele impuse de dreptul Uniunii, printre care cea prevăzută în speță de articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 178/2002, care impune ca sancțiunile să fie eficiente, proporționale și cu efect de descurajare.
            38. Potrivit unei jurisprudențe constante, păstrând în același timp alegerea sancțiunilor, statele membre trebuie să se asigure că încălcările dreptului Uniunii sunt sancționate în condiții de fond și de procedură similare cu cele prevăzute pentru încălcările dreptului intern, asemănătoare ca natură și ca importanță și care să îi confere sancțiunii un caracter efectiv, proporțional și disuasiv (a se vedea în acest sens Hotărârea Lidl Italia Srl, C‑315/05, EU:C:2006:736, punctul 58, și Hotărârea Berlusconi și alții, C‑387/02, C‑391/02 și C‑403/02, EU:C:2005:270, punctul 65 și jurisprudența citată).
            39. În speță, măsurile represive permise de legislația națională din litigiul principal nu trebuie să depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor urmărite în mod legitim de această reglementare, fiind stabilit că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate (a se vedea Hotărârea Urbán, EU:C:2012:64, punctul 24 și jurisprudența citată).
            40. Pentru a aprecia dacă o sancțiune este conformă principiului proporționalității, instanța de trimitere trebuie să țină seama în special de natura și de gravitatea încălcării pe care această sancțiune urmărește să o combată, precum și de modalitățile de stabilire a cuantumului acesteia (a se vedea Hotărârea Equoland, C‑272/13, EU:C:2014:2091, punctul 35).
            41. Or, o reglementare precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede o amendă în cazul introducerii pe piață a unor produse alimentare care nu sunt adecvate consumului uman, poate contribui la atingerea obiectivului fundamental al legislației referitoare la produsele alimentare, și anume un nivel ridicat de protecție a sănătății umane, astfel cum s‑a amintit la punctul 28 din prezenta hotărâre.
            42. Chiar presupunând că regimul de sancțiuni din cauza principală este un regim de răspundere obiectivă, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, un astfel de regim nu este, în sine, disproporționat în raport cu obiectivele urmărite atunci când acest regim este de natură să stimuleze persoanele în cauză să respecte dispozițiile unui regulament și când obiectivele urmărite prezintă un interes general care poate justifica instituirea unui asemenea regim (a se vedea Hotărârea Urbán, EU:C:2012:64, punctul 48 și jurisprudența citată).
            43. Va reveni instanței naționale obligația de a aprecia, având în vedere aceste elemente, dacă sancțiunea în discuție în litigiul principal corespunde principiului proporționalității menționat la articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 178/2002.
            44. Având în vedere tot ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în principiu, unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care sancționează un operator din sectorul alimentar, ale cărui activități se situează exclusiv în etapa distribuției pentru introducerea pe piață a unui produs alimentar, ca urmare a nerespectării criteriului microbiologic menționat la rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005. Revine instanței naționa le sarcina de a aprecia dacă sancțiunea în discuție în litigiul principal corespunde principiului proporționalității menționat la articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 178/2002.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            45. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
            1) Punctul 1 din partea E din anexa II la Regulamentul (CE) nr. 2160/2003 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 noiembrie 2003 privind controlul salmonelei și al altor agenți zoonotici specifici, prezenți în rețeaua alimentară, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 1086/2011 al Comisiei din 27 octombrie 2011, trebuie interpretat în sensul că carnea proaspătă de pasăre care provine de la populațiile animale enumerate în anexa I la acest regulament trebuie să îndeplinească criteriul microbiologic menționat la rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul (CE) nr. 2073/2005 al Comisiei din 15 noiembrie 2005 privind criteriile microbiologice pentru produsele alimentare, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1086/2011, în toate stadiile de distribuție, inclusiv în cel al vânzării cu amănuntul.
            2) Dreptul Uniunii, în special Regulamentul (CE) nr. 178/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 28 ianuarie 2002 de stabilire a principiilor și a cerințelor generale ale legislației alimentare, de instituire a Autorității Europene pentru Siguranța Alimentară și de stabilire a procedurilor în domeniul siguranței produselor alimentare și Regulamentul nr. 2073/2005, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1086/2011, trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în principiu, unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care sancționează un operator din sectorul alimentar, ale cărui activități se situează exclusiv în etapa distribuției pentru introducerea pe piață a unui produs alimentar, ca urmare a nerespectării criteriului microbiologic menționat la rândul 1.28 din capitolul 1 din anexa I la Regulamentul nr. 2073/2005. Revine instanței naționale sarcina de a aprecia dacă sancțiunea în discuție în litigiul principal corespunde principiului proporționalității menționat la articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 178/2002.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 26 aprilie 2007. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Finlanda. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Achiziție publică de echipamente de catering instituțional - Articolul 28 CE - Restricții cantitative la import - Măsuri cu efect echivalent - Principiul nediscriminării - Obligația de transparență. # Cauza C-195/04.

text:
      Cauza C‑195/04
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Finlanda
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Achiziție publică de echipamente de catering instituțional — Articolul 28 CE — Restricții cantitative la import — Măsuri cu efect echivalent — Principiul nediscriminării — Obligația de transparență”
      Sumarul hotărârii
      1.        Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Obiectul litigiului  – Stabilire în cursul procedurii precontencioase
      (art. 226 CE)
      2.        Procedură – Cerere introductivă – Cerințe de formă
      [Regulamentul de procedură al Curții, art. 38 alin. (1) lit. (c)]
      1.        Deși este adevărat că obiectul acțiunii introduse în temeiul articolului 226 CE este stabilit în procedura precontencioasă
         prevăzută de această dispoziție și că, pe cale de consecință, avizul motivat al Comisiei și acțiunea trebuie să se întemeieze
         pe obiecții identice, această cerință nu poate totuși merge până la a impune pentru orice ipoteză existența unei identități
         perfecte în formularea acestora, din moment ce obiectul litigiului nu a fost extins sau modificat, ci, dimpotrivă, a fost
         doar restrâns. Astfel, Comisia își poate preciza obiecțiile inițiale în cererea introductivă, cu condiția totuși să nu modifice
         obiectul litigiului.

      (a se vedea punctul 18)
      2.        Din articolul 38 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții și din jurisprudența referitoare la acesta
         rezultă că orice cerere introductivă trebuie să cuprindă obiectul litigiului și o expunere sumară a motivelor invocate și
         că această expunere trebuie să fie suficient de clară și de precisă, astfel încât să îi permită pârâtului să își pregătească
         apărarea, iar Curții să își exercite controlul. Din cele arătate rezultă că elementele esențiale de fapt și de drept pe care
         se întemeiază o acțiune trebuie să reiasă într‑un mod coerent și comprehensibil din chiar textul cererii introductive, iar
         concluziile acesteia din urmă trebuie să fie formulate într‑un mod neechivoc, astfel încât Curtea să nu se pronunțe ultra petita sau să nu omită să se pronunțe asupra unei obiecții.

      (a se vedea punctul 22)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      26 aprilie 2007(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Achiziție publică de echipamente de catering instituțional – Articolul 28 CE – Restricții cantitative la import – Măsuri cu efect echivalent – Principiul nediscriminării – Obligația de transparență”
      În cauza C‑195/04,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 din Tratatul CE,
         introdusă la 29 aprilie 2004,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnii M. Huttunen și K. Wiedner, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Finlanda, reprezentată de doamnele T. Pynnä și E. Bygglin, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârâtă,
      susținută de:
      Regatul Danemarcei, reprezentat de domnul J. Molde, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      Republica Federală Germania, reprezentată de doamna A. Tiemann și de domnul M. Lumma, în calitate de agenți,

      Regatul Țărilor de Jos, reprezentat de doamnele H. G. Sevenster și C. M. Wissels, precum și de domnul P. van Ginneken, în calitate de agenți,

      intervenienți,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii R. Schintgen, P. Kūris, doamna R. Silva de Lapuerta (raportor)
         și domnul G. Arestis, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 iunie 2006,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 ianuarie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin faptul că a permis Senaatti-kiinteistöt
         (fostă Valtion kiinteistölaitos), autoritate cu atribuții de administrare a bunurilor imobiliare ale administrației finlandeze,
         să încalce, în cadrul unui contract privind echipamente de catering instituțional, reguli fundamentale ale Tratatului CE și,
         în special, principiul nediscriminării, care implică obligația de transparență, Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile
         care îi revin în temeiul articolului 28 CE.

       Situația de fapt și procedura precontencioasă
      2        În martie 1998, în cadrul unei proceduri restrânse de atribuire a unui contract de achiziții publice, Senaatti-kiinteistöt
         a publicat în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene și în Virallinen lehti (Jurnalul Oficial al Republicii Finlanda) o cerere de ofertă privind un contract de achiziții publice având ca obiect lucrări de renovare și de modificare a spațiilor
         administrației regionale din Turku (denumită în continuare „cererea de ofertă inițială”).

      3        Acest contract era împărțit în loturi, a căror valoare individuală varia între 1 000 000 și 22 000 000 FIM. Ofertele puteau
         fi prezentate pentru un lot, pentru mai multe loturi sau pentru totalitatea acestora. Unul dintre aceste loturi privea furnizarea
         și montarea de echipamente de catering instituțional destinate bucătăriei restaurantului acestei administrații.

      4        Părțile au avut poziții contrare în legătură cu întrebarea dacă, în această etapă a procedurii de atribuire, autoritatea contractantă
         a primit o ofertă cu privire la lotul menționat. Conform susținerilor Republicii Finlanda, o singură ofertă a fost prezentată,
         de către societatea Kopal Markkinointi Oy; potrivit susținerilor Comisiei, situația ar fi diferită.

      5        La începutul anului 2000, autoritatea contractantă s‑a adresat direct către patru întreprinderi, pe care le‑a invitat să prezinte
         oferte cu privire la furnizarea și montarea de echipamente de catering instituțional.

      6        Printr‑o scrisoare din 14 februarie 2000, autoritatea contractantă a informat destinatarii acesteia că a decis să respingă
         toate ofertele primite, din cauza prețurilor prea ridicate ale acestora. Republica Finlanda și Comisia sunt în dezacord în
         legătură cu faptul dacă scrisoarea menționată a fost adresată tuturor întreprinderilor care au prezentat oferte cu privire
         la furnizarea și montarea de echipamente de catering instituțional în cadrul cererii de ofertă inițiale.

      7        În aceeași scrisoare, autoritatea contractantă mai arată că a însărcinat societatea Amica Ravintolat Oy, locatara restaurantului
         administrației regionale din Turku, să achiziționeze echipamente de catering instituțional pe seama autorității menționate
         și în limita unui cuantum maxim de 1 050 000 FIM și a invitat destinatarii scrisorii menționate să își prezinte ofertele direct
         acestei societăți.

      8        Amica Ravintolat Oy ar fi achiziționat în cele din urmă echipamentele în discuție de la societatea Hackman-Metos Oy.

      9        Sesizată cu o plângere cu privire la legalitatea procedurii derulate de Senaatti-kiinteistöt, Comisia a solicitat Republicii
         Finlanda, printr‑o scrisoare din 17 iulie 2002, să își prezinte observațiile în termen de două luni de la primirea acestei
         scrisori.

      10      Autoritățile finlandeze au răspuns la scrisoarea de punere în întârziere menționată printr‑o adresă din 3 septembrie 2002.

      11      Considerând că Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 28 CE, Comisia a emis,
         la 19 decembrie 2002, un aviz motivat prin care o invita să ia măsurile necesare pentru a se conforma acestui aviz într‑un
         termen de două luni de la notificare.

      12      Printr‑o scrisoare din 12 februarie 2003, autoritățile finlandeze au contestat neîndeplinirea obligațiilor imputată de către
         Comisie și au susținut că, în speță, s‑au respectat atât articolul 28 CE, cât și principiul nediscriminării, precum și obligația
         de transparență care decurge din acesta.

      13      Întrucât explicațiile furnizate de autoritățile finlandeze nu au fost convingătoare, Comisia a decis să introducă prezenta
         acțiune.

      14      Prin ordonanța președintelui Curții din 14 octombrie 2004, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania și Regatul Țărilor
         de Jos au fost autorizate să intervină în susținerea concluziilor Republicii Finlanda.

       Cu privire la admisibilitatea acțiunii
      15      Republica Finlanda susține că acțiunea Comisiei este inadmisibilă.

      16      Într‑adevăr, în opinia acestui stat membru, avizul motivat nu conține aceleași obiecții ca acelea care figurează în cererea
         introductivă. Astfel, în avizul menționat, Comisia ar fi arătat că autoritatea contractantă ar fi trebuit să asigure o publicitate
         suficientă și că neîndeplinirea obligațiilor care i s‑a imputat rezulta din faptul că atribuirea contractului privind furnizarea
         de echipamente de catering instituțional a fost făcută de locatarul restaurantului administrației regionale din Turku, în
         calitate de agent al autorității menționate, în timp ce, în cererea introductivă, Comisia ar susține că autoritatea contractantă
         ar fi trebuit să organizeze o cerere de ofertă și că neîndeplinirea obligațiilor derivă din faptul că cererea de ofertă inițială
         nu s‑ar fi finalizat și, prin urmare, contractul în cauză nu a făcut obiectul unei cereri de ofertă publicate.

      17      În acest mod, Comisia ar fi extins obiectul litigiului, astfel cum a fost acesta definit în cadrul procedurii precontencioase.

      18      În această privință, trebuie arătat că, deși este adevărat că obiectul acțiunii introduse în temeiul articolului 226 CE este
         stabilit în procedura precontencioasă prevăzută de această dispoziție și că, pe cale de consecință, avizul motivat al Comisiei
         și acțiunea trebuie să se întemeieze pe obiecții identice, această cerință nu poate totuși merge până la a impune pentru orice
         ipoteză existența unei identități perfecte în formularea acestora, din moment ce obiectul litigiului nu a fost extins sau
         modificat, ci, dimpotrivă, a fost doar restrâns (hotărârea din 12 iunie 2003, Comisia/Finlanda, C‑229/00, Rec., p. I‑5727,
         punctele 44 și 46, hotărârea din 14 iulie 2005, Comisia/Germania, C‑433/03, Rec., p. I‑6985, punctul 28, și hotărârea din
         30 ianuarie 2007, Comisia/Danemarca, C‑150/04, Rep., p. I‑1163, punctul 67). Astfel, Comisia își poate preciza obiecțiile
         inițiale în cererea introductivă, cu condiția totuși să nu modifice obiectul litigiului (hotărârea din 11 septembrie 2001,
         Comisia/Irlanda, C‑67/99, Rec., p. I‑5757, punctul 23, hotărârea din 12 octombrie 2004, Comisia/Grecia, C‑328/02, nepublicată
         în Recueil, punctul 32, și hotărârea din 26 aprilie 2005, Comisia/Irlanda, C‑494/01, Rec., p. I‑3331, punctul 38).

      19      Or, trebuie să se constatate că, în speță, Comisia nu a extins, nu a modificat și nici măcar nu a restrâns obiectul litigiului,
         astfel cum a fost acesta definit în avizul motivat din 19 decembrie 2002.

      20      Într‑adevăr, din modul de formulare a concluziilor din avizul motivat și din acțiunea Comisiei, a căror redactare este aproape
         identică, nu numai că reiese faptul că acestea sunt întemeiate pe aceleași obiecții, ci rezultă și că, susținând în cererea
         introductivă că autoritatea contractantă ar fi trebuit să organizeze o cerere de ofertă, Comisia nu a făcut decât să precizeze
         obiecția invocată inițial în avizul motivat, potrivit căreia contractul privind furnizarea de echipamente de catering instituțional
         destinate administrației regionale din Turku ar fi trebuit să facă obiectul unei publicități suficiente.

      21      Cu toate acestea, Curtea poate analiza din oficiu dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 226 CE pentru introducerea
         unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor (hotărârea din 31 martie 1992, Comisia/Italia, C‑362/90, Rec., p. I‑2353,
         punctul 8, hotărârea din 15 ianuarie 2002, Comisia/Italia, C‑439/99, Rec., p. I‑305, punctul 8, și hotărârea din 4 mai 2006,
         Comisia/Regatul Unit, C‑98/04, Rec., p. I‑4003, punctul 16).

      22      În această privință, trebuie amintit că, din articolul 38 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții
         și din jurisprudența referitoare la acesta rezultă că orice cerere introductivă trebuie să cuprindă obiectul litigiului și
         expunerea sumară a motivelor invocate și că această expunere trebuie să fie suficient de clară și de precisă, astfel încât
         să îi permită pârâtului să își pregătească apărarea, iar Curții să își exercite controlul. Din cele arătate rezultă că elementele
         esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază o acțiune trebuie să reiasă într‑un mod coerent și comprehensibil din
         chiar textul cererii introductive (hotărârea din 9 ianuarie 2003, Italia/Comisia, C‑178/00, Rec., p. I‑303, punctul 6, hotărârea
         din 14 octombrie 2004, Comisia/Spania, C‑55/03, nepublicată în Recueil, punctul 23, și hotărârea din 15 septembrie 2005, Irlanda/Comisia,
         C‑199/03, Rec., p. I‑8027, punctul 50), iar concluziile acesteia din urmă trebuie să fie formulate într‑un mod neechivoc,
         astfel încât Curtea să nu se pronunțe ultra petita sau să nu omită să se pronunțe asupra unei obiecții (hotărârea din 20 noiembrie 2003, Comisia/Franța, C‑296/01, Rec., p. I‑13909,
         punctul 121, și hotărârea din 15 iunie 2006, Comisia/Franța, C‑255/04, Rec., p. I‑5251, punctul 24).

      23      Or, în speță, cererea introductivă a Comisiei nu îndeplinește aceste cerințe.

      24      Prin acțiunea formulată, Comisia urmărește constatarea faptului că Republica Finlanda nu și‑ar fi îndeplinit obligațiile care
         îi revin în temeiul articolului 28 CE, pentru motivul că Senaatti-kiinteistöt ar fi încălcat, în cadrul unui contract privind
         echipamente de catering instituțional, reguli fundamentale ale Tratatului CE și, în special, principiul nediscriminării, care
         implică obligația de transparență.

      25      Așa cum a arătat avocatul general la punctul 45 din concluziile sale, astfel cum sunt formulate, concluziile cererii introductive
         sunt echivoce și nu permit să se identifice în mod clar și precis ceea ce Comisia impută Republicii Finlanda, întrucât acestea
         se referă în același timp la articolul 28 CE, la prevederi fundamentale ale tratatului, la principiul nediscriminării, precum
         și la obligația de transparență.

      26      Pe de altă parte, chiar dacă s‑ar presupune că acțiunea Comisiei are ca obiect constatarea unei încălcări a articolului 28
         CE, nici concluziile cererii introductive, nici însuși textul acesteia din urmă nu indică în mod clar și precis care ar fi
         măsura care, în speță, constituie o restricție cantitativă la import sau o măsură cu efect echivalent în sensul respectivului
         articol.

      27      Într‑adevăr, Comisia se limitează să pună în discuție atitudinea autorității contractante „în cadrul unui contract privind
         echipamente de catering instituțional”.

      28      Mai mult, în niciun moment al procedurii, Comisia nu a fost în măsură să prezinte o expunere coerentă și precisă a elementelor
         de fapt pe care se întemeiază obiecțiile pe care le invocă în susținerea acțiunii sale.

      29      Astfel, în cererea introductivă, Comisia nu prezintă nicio indicație precisă referitoare la cererea de ofertă inițială, ci
         se limitează doar să arate că aceasta „nu s‑a finalizat în ceea ce privește achiziția de echipamente de catering instituțional”.

      30      În această privință, nici textul cererii introductive, nici răspunsurile Comisiei la întrebările puse de Curte în cursul ședinței
         nu permit să se stabilească în mod cert dacă, în cadrul cererii de ofertă menționate, a fost prezentată autorității contractante
         vreo ofertă referitoare la furnizarea și montarea de echipamente de catering instituțional.

      31      De asemenea, în replica sa, Comisia afirmă, fără însă a demonstra, că, pe de o parte, cel puțin una dintre întreprinderile
         care au prezentat o astfel de ofertă nu făcea parte din cele patru întreprinderi contactate de autoritatea contractantă în
         2000 și că, pe de altă parte, întrucât lotul referitor la furnizarea și montarea de echipamente de catering instituțional
         făcea parte din contractul anunțat în cadrul cererii de ofertă inițiale, acesta nu avea același obiect ca și contractul care
         a dat naștere contactelor realizate în cursul aceluiași an.

      32      În aceste condiții, Curtea nu dispune de elemente suficiente care să îi permită să aprecieze cu exactitate întinderea încălcării
         dreptului comunitar imputată Republicii Finlanda și să verifice astfel existența cazului de neîndeplinire a obligațiilor invocat
         de Comisie (a se vedea în acest sens hotărârea Comisia/Regatul Unit, citată anterior, punctul 18).

      33      În consecință, acțiunea trebuie respinsă ca inadmisibilă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      34      În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Republica Finlanda a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată,
         iar acțiunea acesteia din urmă a fost declarată inadmisibilă, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea ca inadmisibilă.
      2)      Obligă Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: finlandeza.