title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 13 martie 2014.#A. Karuse AS împotriva Politsei- ja Piirivalveamet.#Cerere de decizie preliminară formulată de Tartu ringkonnakohus.#Transporturi rutiere – Regulamentul (CE) nr. 561/2006 – Obligație de utilizare a unui tahograf – Derogare pentru vehicule utilizate de serviciile de întreținere a drumurilor – Vehicul care transportă pietriș de la locul de încărcare la locul unde se desfășoară lucrările de întreținere a drumurilor.#Cauza C‑222/12.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑222/12,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tartu ringkonnakohus (Estonia), prin decizia din 4 mai 2012, primită de Curte la 11 mai 2012, în procedura
            A. Karuse AS
            împotriva
            Politsei- ja Piirivalveamet ,
            CURTEA (Camera a șasea),
            compusă din domnul A. Borg Barthet, președinte de cameră, domnul E. Levits și doamna M. Berger (raportor), judecători,
            avocat general: domnul N. Wahl,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru guvernul eston, de M. Linntam, în calitate de agent;
            – pentru guvernul elen, de I. Bakopoulos și de O. Souropani, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul suedez, de U. Persson, în calitate de agent;
            – pentru Comisia Europeană, de J. Hottiaux, în calitate de agent, asistată de C. Ginter, advokaat,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul (CE) nr. 561/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 privind armonizarea anumitor dispoziții ale legislației sociale în domeniul transporturilor rutiere, de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 3821/85 și (CE) nr. 2135/98 ale Consiliului și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului (JO L 102, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 214).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între A. Karuse AS (denumită în continuare „Karuse”), pe de o parte, și Politsei- ja Piirivalveamet, pe de altă parte, având ca obiect decizia unui agent public de a supune unui control tehnic extraordinar un vehicul care aparține acestei societăți și nu dispune de un tahograf conform cu legea.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Regulamentul (CEE) nr. 3821/85 al Consiliului din 20 decembrie 1985 privind aparatura de înregistrare în transportul rutier (JO L 370, p. 8, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 234), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 561/2006 (denumit în continuare „Regulamentul nr. 3821/85”), prevede la articolul 3 alineatele (1) și (2):
            „(1) Aparatul de înregistrare se instalează și se folosește la bordul vehiculelor înmatriculate în statele membre care le folosesc pentru transportul rutier de călători sau mărfuri, cu excepția vehiculelor prevăzute la articolul 3 din Regulamentul (CE) nr. 561/2006. […]
            (2) Statele membre pot excepta de la aplicarea prezentului regulament vehiculele menționate la articolul 13 alineatele (1) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 561/2006.”
            4. Considerentul (17) al Regulamentului nr. 561/2006 are următorul cuprins:
            „Prezentul regulament urmărește îmbunătățirea condițiilor sociale pentru lucrătorii cărora li se aplică, precum și îmbunătățirea siguranței rutiere în general. […]”
            5. Articolul 1 din Regulamentul nr. 561/2006 prevede:
            „Prezentul regulament stabilește normele referitoare la perioadele de conducere, de repaus și la pauzele care trebuie respectate de către conducătorii auto ce asigură transportul rutier de mărfuri și de călători în vederea armonizării condițiilor de concurență între modurile de transport terestru, în special în ceea ce privește sectorul rutier, și a îmbunătățirii condițiilor de lucru și a siguranței rutiere. De asemenea, prezentul regulament prevede promovarea unor mai bune practici de control și de aplicare a normelor de către statele membre și a unor metode mai bune de lucru în sectorul transportului rutier.”
            6. Articolele 5-9 din acest regulament prevăd normele aplicabile echipajului unui vehicul de transport, duratei de conducere, pauzelor, precum și timpului de repaus.
            7. Articolul 13 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:
            „Cu condiția ca acest lucru să nu aducă atingere obiectivelor prevăzute la articolul 1, fiecare stat membru poate acorda derogări de la articolele 5-9 și să supună aceste derogări unor condiții speciale pe propriul teritoriu sau, cu acordul statului interesat, pe teritoriul unui alt stat membru, aplicabile transporturilor efectuate cu următoarele vehicule:
            […]
            (h) vehicule utilizate de serviciile de canalizare, protecție împotriva inundațiilor, apă, gaze și electricitate, de serviciile de întreținere și control al drumurilor principale, colectare și depozitare a deșeurilor menajere, de serviciile de telegraf și telefon, pentru transmisiuni de radio și televiziune și pentru detectarea emițătorilor sau a receptorilor de radio sau televiziune.
            […]”
            Dreptul eston
            8. Legea privind circulația rutieră din 14 decembrie 2000 (RT I 2001, 3, 6), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „LS”), prevede la articolul 20 3 :
            „Dispoziții speciale în materie de durată de conducere și de repaus aplicabile conducătorului auto
            (1) Durata de conducere și de repaus a conducătorului unui vehicul sau al unui ansamblu de vehicule cu mai mult de 9 locuri (inclusiv cel al conducătorului auto) destinat transportului de persoane sau cu o masă maximă autorizată care depășește 3 500 de kilograme destinat transportului de marfă, lista transporturilor scutite de obligația de a îndeplini cerințele în materie de transport rutier, precum și obligațiile conducătorului auto și ale angajatorului acestuia sunt prevăzute de Regulamentul [nr. 561/2006].
            (1 1 ) Persoanele menționate la articolul 10 alineatul (4) din [Regulamentul nr. 561/2006] trebuie să îndeplinească cerințele prevăzute de dispozițiile legale în materia duratei de conducere și de repaus. Dispozițiile contractuale de drept privat care derogă de la cerințele regulamentului menționat mai sus sunt nule.
            […]
            (7) Cerințele prezentului articolul trebuie să fie îndeplinite nu numai de conducătorii auto care lucrează în temeiul unui contract de muncă, ci și de conducătorii auto care lucrează în temeiul altor contracte.
            […]
            (8) Cerințele prevăzute de regulamentul menționat la alineatul (1) al prezentului articol nu se aplică, în mod excepțional, conducătorilor auto în cadrul unui transport rutier pe teritoriul național, în cazul:
            […]
            8) vehiculelor utilizate de serviciile de canalizare, protecție împotriva inundațiilor, apă, gaze și electricitate, de serviciile de întreținere și control al drumurilor principale, colectare sau depozitare a deșeurilor menajere, de serviciile de telegraf sau telefon, pentru transmisiuni de radio sau televiziune și pentru detectarea emițătorilor sau a receptorilor de radio sau televiziune;
            […]”
            9. Articolul 20 4  din LS prevede:
            „Utilizarea unui tahograf
            (1) Calculul duratei de conducere și de repaus a conducătorului unui autovehicul se efectuează potrivit foilor de înregistrare ale aparaturii de înregistrare mecanică menționate în anexa I la [Regulamentul nr. 3821/85] sau potrivit datelor înregistrate în memoria aparaturii de înregistrare digitală (denumit în continuare «tahograful digital») menționat în anexa I B la același regulament.
            […]
            (1 1 ) În cazul în care utilizarea tahografului este obligatorie, conducătorul auto trebuie să înregistreze datele privind durata de conducere și de repaus cu ajutorul tahografului, în conformitate cu articolul 15 din Regulamentul […] nr. 3821/85.
            (2) Tahograful nu este obligatoriu pentru vehiculele:
            1) care au fost fabricate înainte de 1 ianuarie 1985, dacă nu sunt utilizate pentru efectuarea de servicii de transport de mărfuri sau de persoane contra cost;
            2) care sunt utilizate pentru transporturi, care, în conformitate cu articolul 3 din [Regulamentul nr. 561/2006] și cu articolul 20 3  alineatul (8) din prezenta lege, sunt scutite de obligația de a îndeplini cerințele”.
            10. Potrivit articolului 71 din LS, intitulat „Vehicule destinate unui serviciu special”:
            „(1) Constituie vehicule destinate unui serviciu special:
            […]
            2) vehiculele care efectuează lucrări la drumuri sau alte operațiuni necesare pe șosele (denumite în continuare «vehicule de întreținere»);
            […]
            (4) conducătorul unui vehicul de întreținere poate să își îndeplinească sarcinile, fără să respecte cerințele stabilite la articolul 3 alineatul (1) din prezenta lege, dacă semnalizatoarele de culoare galbenă sunt aprinse.”
            11. Articolul 10 din Legea privind drumurile (Teeseadus) din 17 februarie 1999 (RT I 1999, 26, 377, denumită în continuare „TeeS”), intitulat „Starea drumurilor”, prevede:
            „(1) Trebuie garantată posibilitatea de a circula în deplină siguranță pe șosele, iar acestea trebuie să îndeplinească cerințele privind starea drumurilor.
            (2) Ministrul economiei și comunicațiilor stabilește cerințele aplicabile în ceea ce privește instalațiile de siguranță rutieră, indicatoarele rutiere, semafoarele, parapetele, bornele și semnalizarea rutieră, precum și în ceea ce privește starea șoselelor naționale, locale și de iarnă.
            (3) Ministrul mediului stabilește cerințele aplicabile în ceea ce privește starea drumurilor forestiere.
            (4) Proprietarul unei drum public sau persoana considerată responsabilă pentru lucrările la drumuri are obligația de a întreține drumurile într-o stare conformă cu cerințele prevăzute de prezenta lege sau de actele juridice adoptate în temeiul acesteia.”
            12. Articolul 14 din TeeS, care privește lucrările la drumuri, prevede:
            „(1) Sunt considerate lucrări la drumuri executarea de lucrări rutiere, planificarea, administrarea utilizării șoselelor, întreținerea zonei de siguranță, derularea unor proiecte rutiere și orice altă activitate legată de administrarea drumurilor.
            (2) Prin lucrări rutiere se înțelege construcția, repararea și întreținerea drumurilor în sensul articolului 17 din prezenta lege. Clasificarea lucrărilor de construcție și de reparație și descrierea lor tehnică sunt guvernate de normele aplicabile proiectelor rutiere menționate la articolul 19 alineatul (2) din prezenta lege.”
            13. Articolul 17 alineatul (3) din TeeS, referitor la planificarea, la construcția, la repararea și la întreținerea drumurilor, prevede:
            „(3 1 ) Obiectivul întreținerii drumurilor este de a garanta că starea șoselelor este conformă cu cerințele prevăzute la articolul 10 alineatul (2) din prezenta lege.”
            Procedura principală și întrebarea preliminară
            14. La 19 august 2009, cu ocazia unui control pe drumurile publice, un agent al Lõuna Politseiprefektuura a oprit un camion aparținând Karuse care transporta o încărcătură de pietriș către un șantier destinat efectuării unor lucrări rutiere. Vehiculul a fost oprit la aproximativ 42 de kilometri de sediul social al societății și la aproximativ 10 kilometri de locul unde se desfășurau respectivele lucrări.
            15. Acest agent, pe de o parte, i-a aplicat conducătorului camionului o amendă de 900 de coroane estoniene (EEK), în special pentru că a condus un vehicul care nu dispunea de tahograf care să permită controlul respectării timpului de conducere și de repaus aplicabil conducătorilor auto conform cerințelor prevăzute de LS. Pe de altă parte, acesta a impus, din același motiv, ca vehiculul menționat să fie supus unui control tehnic extraordinar.
            16. Din certificatul de înmatriculare al camionului respectiv reiese că este vorba despre o autobasculantă cu trei axe și cu o masă maximă de 25,5 tone. În rubrica din certificat rezervată observațiilor figurează mențiunea „vehicul de întreținere”.
            17. Karuse a formulat o acțiune la Tartu halduskohus (Tribunalul Administrativ Tartu) având ca obiect anularea deciziei agentului în măsura în care prin aceasta i-a fost impus un control tehnic extraordinar. În această privință, reclamanta a arătat în special că vehiculul în discuție era un vehicul de întreținere, astfel cum atestă certificatul de înmatriculare al acestuia, și că, la momentul controlului, se deplasa spre un șantier cu o încărcătură de pietriș destinat unor lucrări de întreținere a drumurilor. Prin urmare, acest vehicul ar intra sub incidența derogării de la obligația de a utiliza un tahograf prevăzută la articolul 20 3  alineatul (8) punctul 8) din LS.
            18. Această acțiune a fost respinsă prin decizia din 9 decembrie 2009, pentru motivul că simpla mențiune „vehicul de întreținere” în certificatul de înmatriculare nu este suficientă pentru a conferi în mod automat acest statut vehiculului în cauză și nu înlătură, așadar, prin acest simplu fapt, obligația de a utiliza un tahograf. Tartu halduskohus a apreciat de asemenea că lucrările în discuție nu puteau fi considerate lucrări de întreținere a drumurilor în sensul articolului 14 din TeeS, în cadrul cărora vehiculele destinate acestora sunt scutite de utilizarea tahografului.
            19. La 5 ianuarie 2010, Karuse a declarat apel împotriva acestei decizii la Tartu ringkonnakohus (Curtea de Apel Tartu).
            20. Karuse arată că întreținerea drumurilor presupune utilizarea anumitor materiale și a echipamentului necesar, care sunt aduse pe șantier de mijloacele de transport utilizate și pentru realizarea lucrărilor de întreținere. În speță, vehiculul în cauză ar fi fost utilizat pentru a împrăștia pietrișul pe drumul public care făcea obiectul lucrărilor de întreținere, iar conducătorul acestuia din urmă avea și obligația de a îndeplini această sarcină. În consecință, apelanta apreciază că transportul de materiale destinate unor lucrări rutiere trebuie considerat ca făcând parte din întreținerea drumurilor.
            21. Lõuna Politseiprefektuur solicită, în schimb, confirmarea deciziei pronunțate de Tartu halduskohus.
            22. În decizia de trimitere, Tartu ringkonnakohus amintește în special că Republica Estonia a transpus aproape literal derogarea care figurează la articolul 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 561/2006, motiv pentru care, la momentul aprecierii noțiunii „vehicule utilizate de serviciile de întreținere a drumurilor”, care figurează la articolul 20 3  alineatul (8) punctul 8) din LS, trebuie să se țină seama de normele de aplicare a dreptului Uniunii.
            23. În această privință, instanța de trimitere precizează că, pe lângă Hotărârea din 25 iunie 1992, British Gas (C‑116/91, Rec., p. I‑4071), privind interpretarea noțiunii „vehicule utilizate de serviciile de gaz”, precum și Hotărârea din 21 martie 1996, Mrozek și Jäger (C‑335/94, Rec., p. I‑1573), legată de noțiunea „vehicule utilizate de serviciile de colectare a deșeurilor menajere”, nu există o jurisprudență a Curții care să permită interpretarea noțiunii „vehicule utilizate de serviciile de întreținere a drumurilor” în sensul articolului 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 561/2006, în mod neechivoc în împrejurările speței.
            24. În aceste condiții, Tartu ringkonnakohus a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Termenii «utilizate de serviciile de întreținere a drumurilor», folosiți în definiția derogării prevăzute la articolul 13 alineatul (1) litera (h) din [Regulamentul nr. 561/2006], trebuie interpretați în sensul că se referă și la autobasculante cu masa maximă de 25,5 tone care transportă pietriș pe un drumurile publice de la cariera [din care a fost extras] la locul în care se desfășoară lucrările de reparație și de întreținere a drumurilor?”
            Cu privire la întrebarea preliminară
            25. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă noțiunea „vehicule utilizate de serviciile de întreținere a drumurilor”, care figurează la articolul 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 561/2006, vehicule care pot fi scutite de utilizarea unui tahograf, trebuie interpretată în sensul că se aplică unui vehicul care transportă pietriș de la locul de încărcare la locul unde se desfășoară lucrările de întreținere a drumurilor.
            26. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că dispozițiile articolului 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 561/2006 le reiau, în esență, pe cele ale articolului 4 punctul 6 din Regulamentul (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului din 20 decembrie 1985 de armonizare a anumitor dispoziții din domeniul social privind transportul rutier (JO L 370, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 45).
            27. Or, întrucât Regulamentul nr. 561/2006 nu a adus modificări substanțiale în ceea ce privește condițiile pe care trebuiau să le îndeplinească derogările prevăzute la articolul 4 punctul 6 din Regulamentul nr. 3820/85, iar obiectivele urmărite de regulamentele menționate sunt identice, sursa de inspirație trebuie să fie interpretarea dată de Curte în Hotărârile British Gas, precum și Mrozek și Jäger, citate anterior, în ceea ce privește derogările prevăzute la această din urmă dispoziție.
            28. Curtea a statuat în hotărârile menționate că, dat fiind că dispoziția respectivă a Regulamentului nr. 3820/85 enumeră anumite categorii de vehicule care sunt excluse din domeniul de aplicare al acestui regulament și constituie astfel o derogare de la regimul general, aceasta nu poate fi interpretată într-un mod care să îi extindă efectele dincolo de ceea ce este necesar pentru a asigura protecția intereselor pe care urmărește să le garanteze. Mai mult, sfera de aplicare a derogărilor trebuie stabilită ținând seama de finalitățile reglementării în cauză (a se vedea Hotărârile citate anterior British Gas, punctul 12, și Mrozek și Jäger, punctul 9, și Hotărârea din 21 martie 1996, Goupil, C‑39/95, Rec., p. I‑1601, punctul 8). Curtea s-a pronunțat în termeni identici în ceea ce privește derogările prevăzute la articolul 13 alineatul (1) litera (d), precum și alineatul (3) litera (h) din Regulamentul nr. 561/2006 (Hotărârea din 17 martie 2005, Raemdonck și Raemdonck-Janssens, C‑128/04, Rec., p. I‑2445, punctul 19, Hotărârea din 28 iulie 2011, Seeger, C‑554/09, Rep., p. I‑7131, punctul 33, precum și Hotărârea din 3 octombrie 2013, Lundberg, C‑317/12, punctul 20).
            29. În această privință, trebuie amintit că Regulamentul nr. 561/2006 are ca obiectiv, astfel cum rezultă în special din considerentul (17) și din articolul 1, armonizarea condițiilor de concurență privind sectorul rutier și îmbunătățirea condițiilor de muncă ale personalului din acest sector, precum și a siguranței rutiere, aceste obiective traducându-se în special prin obligația de a dota, în principiu, vehiculele de transport rutier cu un tahograf omologat care permite înregistrarea perioadelor de condus și de repaus ale conducătorilor auto (a se vedea Hotărârea Lundberg, citată anterior, punctul 31 și jurisprudența citată).
            30. Referitor la interesele pe care urmărește să le garanteze articolul 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 561/2006, trebuie să se observe că derogările prevăzute la această dispoziție se întemeiază pe natura serviciilor cărora le sunt destinate vehiculele. Din enumerarea care figurează la această dispoziție reiese că serviciile vizate de dispoziția menționată constituie servicii generale de interes public (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește articolul 4 punctul 6 din Regulamentul nr. 3820/85, Hotărârile citate anterior British Gas, punctul 13 și Mrozek și Jäger, punctul 10, precum și Goupil, punctul 9).
            31. Solicitată să ofere mai specific o interpretare a noțiunii „vehicule utilizate de serviciile de gaze” care figurează la articolul 4 punctul 6 din Regulamentul nr. 3820/85, Curtea a statuat că derogarea prevăzută la această dispoziție privește numai vehiculele utilizate în totalitate și în exclusivitate în legătură cu producția, transportul și cu distribuirea de gaze sau pentru întreținerea instalațiilor necesare în acest scop, astfel încât derogarea menționată se aplică numai vehiculelor utilizate în tot sau în parte pentru transportul de aparate casnice pe bază de gaz (Hotărârea British Gas, citată anterior, punctul 21).
            32. Orice altă interpretare a acestei noțiuni ar aduce atingere, printre altele, obiectivului constând în eliminarea disparităților care pot denatura concurența în domeniul transportului rutier. Astfel, o întreprindere care și-ar desfășura activitatea în domeniul producției, al transportului și al distribuției de gaze, dar care ar furniza și aparate casnice pe bază de gaz, fiind însă scutită de obligația de a utiliza un tahograf pe vehiculele utilizate pentru transportul unor astfel de aparate, ar beneficia în acest mod de un avantaj concurențial în raport cu întreprinderile care furnizează numai asemenea aparate, dat fiind faptul că ar economisi costurile legate de instalarea și de întreținerea instrumentelor respective pe aceste vehicule, costuri pe care celelalte întreprinderi care furnizează aparate casnice pe bază de gaz trebuie să le suporte (a se vedea Hotărârea British Gas, citată anterior, punctul 19).
            33. În ceea ce privește noțiunea „colectarea deșeurilor menajere”, prevăzută la articolul 4 punctul 6 din Regulamentul nr. 3820/85, Curtea a statuat că aceasta acoperă numai colectarea deșeurilor menajere de la locul în care au fost depuse. Curtea a constatat că vehiculele utilizate de aceste servicii se deplasează pe o distanță limitată și pentru o scurtă perioadă, transportul fiind accesoriu în raport cu colectarea deșeurilor. Rezultă că transportul de deșeuri menajere care nu îndeplinește aceste criterii nu poate beneficia de exonerarea de obligația de a utiliza un tahograf (a se vedea Hotărârea Mrozek și Jäger, citată anterior, punctul 12).
            34. Aceasta este jurisprudența în lumina căreia trebuie să se răspundă la întrebarea adresată de instanța de trimitere.
            35. În primul rând, în ceea ce privește exclusivitatea transportului în discuție în litigiul principal, din dosar reiese că, în cauza principală, pietrișul era destinat numai lucrărilor de întreținere a drumurilor. Rezultă că acest transport era în totalitate și în exclusivitate legat de întreținerea drumurilor în sensul articolului 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 561/2006 (a se vedea în acest sens Hotărârea British Gas, citată anterior, punctul 21).
            36. În al doilea rând, în ceea ce privește aspectul dacă transportul în cauză avea numai caracter accesoriu în raport cu lucrările de întreținere a drumurilor, trebuie să se considere că, pentru ca această situație să se regăsească în speță, vehiculul în cauză trebuie să fie utilizat direct pentru a răspândi pietrișul pe secțiunile deteriorate ale șoselei (a se vedea prin analogie Hotărârea Mrozek și Jäger, citată anterior, punctul 12). În schimb, simplul transport de pietriș destinat unor lucrări de întreținere a drumurilor nu poate fi privit ca susceptibil să intre sub incidența derogării prevăzute la articolul 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 561/2006.
            37. Această interpretare este conformă cu obiectivul menționat la articolul 1 din Regulamentul nr. 561/2006, care urmărește eliminarea disparităților care pot denatura concurența în domeniul transportului rutier. Curtea a statuat astfel că derogarea prevăzută la articolul 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 561/2006 se poate aplica atât autorităților publice, cât și întreprinderilor private care asigură, sub controlul celor dintâi, un serviciu general de interes public (Hotărârea Mrozek și Jäger, citată anterior, punctul 15). Prin urmare, transportul materialului necesar în vederea lucrărilor de întreținere poate, precum în cauza principală, să fie efectuat de un prestator privat și să constituie astfel o activitate supusă, ca atare, concurenței.
            38. În aceste condiții, a scuti vehiculul unui astfel de prestator, care ar efectua numai transportul pietrișului până la șantier, de obligația de a utiliza un tahograf ar conferi acestuia un avantaj concurențial în raport cu prestatorii din același sector, în măsura în care acesta ar economisi costurile legate de instalarea și de întreținerea respectivelor aparate de control pe aceste vehicule (a se vedea în acest sens Hotărârea British Gas, citată anterior, punctul 19).
            39. În plus, deși Regulamentul nr. 561/2006 nu prevede că vehiculele utilizate în cadrul activităților legate de întreținerea și de supravegherea drumurilor trebuie să fie utilizate numai în apropierea locului unde se desfășoară lucrările de întreținere a drumurilor pentru a beneficia de derogarea prevăzută la articolul 13 alineatul (1) litera (h) din regulamentul menționat, acesta este însă un element de care trebuie să se țină seama în vederea aprecierii caracterului accesoriu al transportului în raport cu lucrările menționate (a se vedea prin analogie Hotărârea Mrozek și Jäger, citată anterior, punctul 12).
            40. Astfel, vehiculele ale căror deplasări sunt limitate în timp și în spațiu pot fi scutite de obligația de a fi echipate cu tahograf, fără a se aduce totuși atingere obiectivelor prevăzute de Regulamentul nr. 561/2006 având ca obiect îmbunătățirea condițiilor de muncă și de siguranță rutieră.
            41. Dimpotrivă, o extindere a derogării prevăzute la articolul 13 alineatul (1) litera (h) din acest regulament la vehicule care se deplasează pe o distanță relativ lungă ar avea drept efect faptul că conducătorii unor astfel de vehicule ar putea fi puși în situația să conducă mai multe ore fără repaus, ceea ce ar fi de natură să aducă atingere respectivelor obiective (a se vedea în acest sens Hotărârea Seeger, citată anterior, punctul 36).
            42. În acest context, trebuie amintit totuși că, astfel cum rezultă din jurisprudența citată la punctul 28 din prezenta hotărâre, sfera de aplicare a derogării prevăzute la articolul 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 561/2006 trebuie stabilită în funcție de obiectivele urmărite de regulamentul menționat, inclusiv cel al siguranței rutiere.
            43. În acest cadru, trebuie să se țină seama de faptul că activitățile legate de întreținerea drumurilor cuprind o mare varietate de lucrări diverse, printre care repararea deteriorărilor aduse drumurilor, combaterea poleiului sau îndepărtarea zăpezii. Aceste lucrări sunt caracterizate în special de o dificultate de planificare, care variază în funcție de evenimentele aflate la originea deteriorărilor cauzate drumurilor publice, și de necesitatea de a fi efectuate rapid. În plus, frecvența acestor lucrări depinde în mare măsură de condițiile meteorologice și de distanțele care trebuie parcurse de vehiculele utilizate între diferitele locuri unde se desfășoară lucrări, aceste condiții putând varia între diferitele regiuni ale Uniunii. Acest lucru este valabil pentru distanțele mai lungi între aglomerațiile din statele membre caracterizate de o densitate scăzută a populației, cum sunt, printre altele, statele membre situate în nordul Uniunii Europene, prin opoziție cu anumite regiuni din statele membre ale Europei Centrale.
            44. În speță, din decizia de trimitere reiese că vehiculul în cauză a fost oprit la aproximativ 42 de kilometri de sediul social al Karuse și la aproximativ 10 kilometri de locul unde se desfășurau lucrările. În schimb, nu a fost indicată distanța dintre locul unde se desfășurau lucrările și locul în care fusese încărcat pietrișul în acest vehicul.
            45. În consecință, revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia, ținând seama de toate elementele litigiului aflat pe rolul acesteia și de considerațiile menționate mai sus cu privire la particularitățile geografice și climatice existente în regiunea în cauză, dacă deplasarea vehiculului în discuție în litigiul principal respectă cerința privind distanța limitată și perioada scurtă pentru ca transportul în cauză să nu aducă atingere obiectivelor urmărite de Regulamentul nr. 561/2006.
            46. În sfârșit, trebuie să se constate că articolul 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 561/2006 nu prevede că vehiculele utilizate în cadrul activităților enumerate la acest articol ar fi supuse unei limitări în ceea ce privește masa lor maximă sau specificațiile lor tehnice pentru a putea beneficia de derogarea de la această dispoziție. Prin urmare, în cadrul răspunsului la întrebarea adresată, nu trebuie să se țină seama de masa maximă de 25,5 tone a vehiculului utilizat în speță, nici de faptul că este o autobasculantă.
            47. În plus, trebuie precizat că, în limitele astfel definite, circulația fără încărcătură a vehiculelor utilizate de serviciile de întreținere a drumurilor, precum și deplasarea lor în cadrul pregătirii respectivelor transporturi intră de asemenea sub incidența articolului 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 561/2006 (a se vedea în acest sens Hotărârea Mrozek și Jäger, citată anterior, punctul 14).
            48. Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că noțiunea „vehicule utilizate de serviciile de întreținere a drumurilor”, care figurează la articolul 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul nr. 561/2006, vehicule care pot fi scutite de utilizarea unui tahograf, trebuie interpretată în sensul că include vehiculele care transportă materiale la locul unde se desfășoară lucrările de întreținere a drumurilor, cu condiția ca transportul să fie în totalitate și în exclusivitate în legătură cu realizarea lucrărilor respective și să constituie o activitate accesorie acestora. Revine instanței naționale sarcina de a verifica, ținând seama de toate elementele pertinente în cauza principală, dacă această situație se regăsește în speță.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            49. Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
            Noțiunea „vehicule utilizate de serviciile de întreținere a drumurilor”, care figurează la articolul 13 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul (CE) nr. 561/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 privind armonizarea anumitor dispoziții ale legislației sociale în domeniul transporturilor rutiere, de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 3821/85 și (CE) nr. 2135/98 ale Consiliului și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului, vehicule care pot fi scutite de utilizarea unui tahograf, trebuie interpretată în sensul că include vehiculele care transportă materiale la locul unde se desfășoară lucrările de întreținere a drumurilor, cu condiția ca transportul să fie în totalitate și în exclusivitate în legătură cu realizarea lucrărilor respective și să constituie o activitate accesorie acestora. Revine instanței naționale sarcina de a verifica, ținând seama de toate elementele pertinente în cauza principală, dacă această situație se regăsește în speță.


Hotărârea Curții din data de 30 septembrie 1975. # Procureur près la cour d'appel d'Aix-en-Provence și Fédération nationale des producteurs de vins de table et vins de pays împotriva Paul Louis Lahaille și alții. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel d'Aix-en-Provence - Franța. # Cauze conexate 10 până la 14-75.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 24 ianuarie 2002. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandai de Nord. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Mediu înconjurător - Directivă 75/442/CEE, 91/689/CEE și 94/62/CE. # Cauza C-35/00.


Hotărârea Curții din data de 12 octombrie 1982. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 136/81.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 16 decembrie 1999. # Michael Cendrowicz împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Anunț privind vacanța postului. # Cauza T-143/98.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 27 septembrie 2006. # Dresdner Bank AG și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Articol 81 CE - Germania. # Cauze conexate T-44/02 OP, T-54/02 OP, T-56/02 OP, T-60/02 OP și T-61/02 OP.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 19 septembrie 2013.#Comisia Europeană împotriva lui Guido Strack.#Reexaminarea Hotărârii Tribunalului T-268/11 P – Funcție publică – Decizia Comisiei de refuz al reportării unui concediu anual plătit care nu a putut fi efectuat de un funcționar în perioada de referință din cauza unui concediu medical de lungă durată – Articolul 1e alineatul (2) din Statutul funcționarilor Uniunii Europene – Articolul 4 din anexa V la statutul menționat – Directiva 2003/88/CE – Articolul 7 – Dreptul la concediu anual plătit – Principiu al dreptului social al Uniunii – Articolul 31 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Atingere adusă unității și coerenței dreptului Uniunii.#Cauza C-579/12 RX‑II.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      19 septembrie 2013 (
            *1
         )
      „Reexaminarea Hotărârii Tribunalului T‑268/11 P — Funcție publică — Decizia Comisiei de refuz al reportării unui concediu anual plătit care nu a putut fi efectuat de un funcționar în perioada de referință din cauza unui concediu medical de lungă durată — Articolul 1e alineatul (2) din Statutul funcționarilor Uniunii Europene — Articolul 4 din anexa V la statutul menționat — Directiva 2003/88/CE — Articolul 7 — Dreptul la concediu anual plătit — Principiu al dreptului social al Uniunii — Articolul 31 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene — Atingere adusă unității și coerenței dreptului Uniunii”
      În cauza C‑579/12 RX‑II,
      având ca obiect reexaminarea, în temeiul articolului 256 alineatul (2) al doilea paragraf TFUE, a Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 8 noiembrie 2012, Comisia/Strack (T‑268/11 P), pronunțată în procedura

         Comisia Europeană

      împotriva

         Guido Strack, fost funcționar al Comisiei Europene, cu domiciliul în Köln (Germania),
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii J. Malenovský, U. Lõhmus și M. Safjan și doamna A. Prechal (raportor), judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Strack, de H. Tettenborn, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Comisia Europeană, de B. Eggers, precum și de J. Curall și de H. Kraemer, în calitate de agenți;

               —

               pentru Consiliul Uniunii Europene, de P. Plaza Garcia, precum și de M. Bauer și de J. Hermann, în calitate de agenți,

         având în vedere articolul 62a și articolul 62b primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene,
      după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prezenta procedură are ca obiect reexaminarea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene (Camera de recursuri) din 8 noiembrie 2012, Comisia/Strack (T‑268/11 P, denumită în continuare „Hotărârea din 8 noiembrie 2012”), prin care acesta a anulat Hotărârea Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene din 15 martie 2011, Strack/Comisia (F‑120/07), prin care s‑a anulat decizia Comisiei din 15 martie 2007 prin care se limitează la 12 numărul zilelor de concediu anual neefectuate de domnul Strack în anul 2004 care pot fi reportate (denumită în continuare „decizia în litigiu”).

               2

               Reexaminarea privește chestiunile dacă, ținând seama de jurisprudența Curții aferentă dreptului la concediu anual plătit ca principiu al dreptului social al Uniunii, consacrat expres de asemenea la articolul 31 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) și vizat în special de Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3), Hotărârea din 8 noiembrie 2012 aduce atingere unității sau coerenței dreptului Uniunii în măsura în care Tribunalul Uniunii Europene, în calitate de instanță de recurs, a interpretat:

                        —

                        articolul 1e alineatul (2) din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”) ca necuprinzând în sfera sa de aplicare dispozițiile referitoare la organizarea timpului de lucru prevăzute de Directiva 2003/88 și în special concediul anual plătit și,

                        —

                        în consecință, articolul 4 din anexa V la statutul menționat ca implicând faptul că dreptul de reportare a concediului anual peste limita stabilită de dispoziția citată nu poate fi acordat decât în cazul unei împiedicări legate de activitatea funcționarului ca urmare a exercitării funcției sale.

         Cadrul juridic

         Carta

               3

               Sub titlul „Condiții de muncă echitabile și corecte”, articolul 31 din cartă prevede:
               „(1)   Orice lucrător are dreptul la condiții de muncă care să respecte sănătatea, securitatea și demnitatea sa.
               (2)   Orice lucrător are dreptul la o limitare a duratei maxime de muncă și la perioade de odihnă zilnică și săptămânală, precum și la o perioadă anuală de concediu plătit.”

         Statutul

               4

               Cuprins în titlul I din statut, intitulat „Dispoziții generale”, articolul 1e alineatul (2) din acesta prevede:
               „Funcționarii în activitate beneficiază de condiții de muncă ce respectă normele de sănătate și de siguranță corespunzătoare, cel puțin echivalente cu cerințele minime aplicabile în temeiul măsurilor adoptate în aceste domenii în temeiul tratatelor.”

               5

               Articolul 57 primul paragraf din statut prevede:
               „Funcționarul are dreptul la un concediu anual de cel puțin 24 de zile lucrătoare și cel mult 30 de zile lucrătoare pe an calendaristic, în conformitate cu o reglementare ce urmează să fie stabilită de comun acord de instituțiile [Uniunii], după obținerea avizului Comitetului pentru statutul funcționarilor.”

               6

               Articolul 4 din anexa V la statut prevede:
               „În cazul în care, din alte motive decât cele impuse de cerințele de serviciu, un funcționar nu și‑a epuizat concediul anual înainte de sfârșitul anului calendaristic în curs, perioada de concediu reportată în anul următor nu poate depăși 12 zile.
               În cazul în care un funcționar nu și‑a epuizat concediul anual până la data încetării raporturilor de muncă, acestuia i se plătește, cu titlu compensatoriu, pentru fiecare zi de concediu neefectuat, o sumă egală cu a treizecea parte din remunerația sa lunară cuvenită la data încetării raporturilor de muncă.
               [...]”

         Directiva 2003/88

               7

               Potrivit articolului 1 din Directiva 2003/88, intitulat „Obiectul și domeniul de aplicare”:
               „(1)   Prezenta directivă stabilește cerințe minime de securitate și sănătate pentru organizarea timpului de lucru.
               (2)   Prezenta directivă se aplică:

                        (a)

                        perioadelor minime de [...] concediu anual [...]

                  [...]”

               8

               Articolul 7 din directiva menționată prevede:
               „(1)   Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze de un concediu anual plătit de cel puțin patru săptămâni în conformitate cu condițiile de obținere și de acordare a concediilor prevăzute de legislațiile și practicile naționale.
               (2)   Perioada minimă de concediu anual plătit nu poate fi înlocuită cu o indemnizație financiară, cu excepția cazului în care relația de muncă încetează.”

         Istoricul cauzei supuse reexaminării

         Situația de fapt

               9

               Domnul Strack este un fost funcționar al Comisiei Europene. Între 1 martie 2004 și pensionarea sa pentru invaliditate, la 1 aprilie 2005, acesta s‑a aflat în concediu medical.

               10

               La 27 decembrie 2004, domnul Strack a solicitat reportarea în anul 2005 a 38,5 zile de concediu neefectuate în 2004, arătând că nu a putut efectua aceste zile de concediu în special din cauza bolii sale profesionale. Această cerere a fost respinsă prin decizia din 30 mai 2005 în ceea ce privește cele 26,5 zile suplimentare față de cele 12 zile a căror reportare are loc de drept în temeiul articolului 4 din anexa V la statut. În urma reclamației, această decizie a fost confirmată printr‑o decizie din 25 octombrie 2005, prin care se rezerva totuși posibilitatea de a se formula ulterior o nouă cerere de reportare a diferenței de concediu pentru anul 2004 în cazul recunoașterii originii profesionale a bolii persoanei interesate.

               11

               Întrucât, la 22 noiembrie 2006, domnul Strack a formulat o astfel de nouă cerere de reportare, aceasta a fost respinsă prin decizia în litigiu.

         Hotărârea Strack/Comisia, citată anterior

               12

               La 22 octombrie 2007, domnul Strack a sesizat Tribunalul Funcției Publice cu o acțiune prin care solicita, printre altele, anularea deciziei în litigiu, în măsura în care aceasta limita la 12 numărul zilelor de concediu anual neefectuate în 2004 care puteau fi reportate și reducea, în consecință, în aceeași proporție, suma care îi fusese plătită cu titlu de sumă compensatorie pentru zilele de concediu respective la data la care și‑a încetat activitatea.

               13

               În susținerea acțiunii menționate, domnul Strack a invocat un motiv unic, întemeiat pe încălcarea articolului 4 primul și al doilea paragraf din anexa V la statut. În ședință, acesta a invocat, în plus, Hotărârea din 20 ianuarie 2009, Schultz‑Hoff și alții (C-350/06 și C-520/06, Rep., p. I-179), pronunțată între timp de Curte.

               14

               La punctele 55-58 din Hotărârea Strack/Comisia, citată anterior, Tribunalul Funcției Publice a statuat, mai întâi, că rezultă din articolul 1e alineatul (2) din statut că revine Comisiei, în aplicarea și în interpretarea normelor din statut referitoare la concediul anual și în special din articolul 4 primul și al doilea paragraf din anexa V la statut, sarcina de a asigura garantarea respectării cerințelor minime aplicabile în materia condițiilor de muncă cu respectarea normelor de sănătate și de securitate prevăzute de Directiva 2003/88 și, în special, de articolul 7 din aceasta privind dreptul la concediu anual plătit.

               15

               În continuare, rezultă din cuprinsul punctelor 59-69 din hotărârea menționată că Tribunalul Funcției Publice a constatat, pe de o parte, că domnul Strack s‑a aflat, pentru motive medicale, aproape tot anul 2004 în imposibilitatea de a‑și exercita dreptul la concediu anual plătit. Pe de altă parte, Tribunalul Funcției Publice a considerat, făcând trimitere în special, în această privință, la punctele 22, 23, 25, 41, 45, 50 și 61 din Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, citată anterior, că din articolul 7 din Directiva 2003/88 rezultă că dreptul la concediu anual plătit – drept care, pe de altă parte, constituie un principiu al dreptului social al Uniunii de o importanță deosebită consacrat de asemenea la articolul 31 alineatul (2) din cartă – presupune că domnul Strack nu putea fi privat, în speță, de posibilitatea de a beneficia de o indemnizație financiară pentru concediul anual neefectuat.

               16

               În sfârșit, la punctele 70-78 din Hotărârea Strack/Comisia, citată anterior, Tribunalul Funcției Publice a statuat, prin urmare, în esență, că articolul 4 primul paragraf din anexa V la statut nu reglementează problema dacă este necesar să se reporteze zile de concediu anual atunci când funcționarul s‑a aflat în imposibilitatea de a le efectua din motive independente de voința sa, precum motivele medicale. Instanța menționată a considerat că cerințele minime de securitate și de sănătate prevăzute la articolul 1e din statut și, în special, dispozițiile articolului 7 din Directiva 2003/88 completează, în această privință, dispozițiile statutare propriu‑zise referitoare la concedii și că interpretarea dată de Curte în Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, citată anterior, articolului 7 menționat trebuia în consecință să fie transpusă, în speță, prin aplicarea articolului 1e coroborat cu articolul 57 din statut.

               17

               Prin urmare, Tribunalul Funcției Publice a concluzionat, la punctul 79 din hotărârea menționată, că, limitând la 12 zile, în circumstanțele speței, prin aplicarea articolului 4 primul paragraf din anexa V la statut, beneficiul reportării zilelor de concediu anual plătit neefectuate în anul 2004 din cauza unui concediu medical de lungă durată, Comisia nu a respectat domeniul de aplicare al dispoziției menționate. În consecință, acesta a anulat decizia în litigiu.

         Hotărârea din 8 noiembrie 2012

               18

               Sesizat de Comisie cu un recurs îndreptat împotriva Hotărârii Strack/Comisia, citată anterior, Tribunalul, în Hotărârea din 8 noiembrie 2012, a respins, mai întâi, al treilea motiv al acestui recurs, întemeiat pe existența unui viciu de procedură.

               19

               În continuare, Tribunalul a admis primul motiv și primul aspect al celui de al doilea motiv întemeiate pe încălcarea articolului 4 din anexa V la statut și, respectiv, a articolului 1e alineatul (2) din acesta, pronunțându‑se la punctele 38-56 din hotărârea menționată după cum urmează:

                        „38

                        [...] [Tribunalul Funcției Publice] a considerat că articolul 1e alineatul (2) din statut [...] impunea ca dispozițiile prevăzute de statut referitoare la organizarea timpului de lucru și, în special, la concediul anual să fie conforme sau, cel puțin, echivalente cu cerințele minime stabilite de articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88, astfel cum sunt interpretate în jurisprudența Curții și, în special, în Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, citată anterior.

                  [...]

                        40

                        Trebuie să se arate totuși că directivele se adresează statelor membre, iar nu instituțiilor Uniunii. Prevederile Directivei 2003/88 nu pot fi considerate, în consecință, că impun ca atare obligații în sarcina instituțiilor în raporturile lor cu propriul personal [...]

                  [...]

                        42

                        Cu toate acestea, împrejurarea că o directivă nu instituie obligații, ca atare, pentru instituții și că aceasta nu poate să constituie temeiul unei excepții de nelegalitate a unei prevederi din statut nu poate să excludă ca normele sau principiile prevăzute în această directivă să poată fi invocate împotriva instituțiilor atunci când ele însele nu sunt decât expresia specifică a normelor fundamentale ale Tratatului [CE] și a principiilor generale care se impun direct instituțiilor respective (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 9 septembrie 2003, Rinke, C-25/02, Rec., p. I-8349, punctele 25-28 [...]).

                        43

                        De asemenea, o directivă ar putea să dea naștere unor obligații în sarcina unei instituții atunci când aceasta, în cadrul autonomiei sale organizatorice și în limitele statutului, a intenționat să execute o anumită obligație prevăzută de o directivă sau în cazul în care un act de aplicabilitate generală internă face trimitere el însuși în mod expres la măsurile adoptate de legiuitorul Uniunii în temeiul tratatelor (Hotărârea [Tribunalului Funcției Publice,] Aayhan și alții/Parlamentul European, [F-65/07, RepFP, p. I-A-1-1054 și II-A-1-567], punctul 116).

                  [...]

                        45

                        Totuși, excepțiile sus‑menționate, potrivit cărora, în anumite împrejurări, dispozițiile unei directive pot să instituie în mod indirect obligații în sarcina unei instituții [...], nu se aplică în speță.

                        46

                        În această privință, trebuie arătat, în primul rând, [...] că dreptul la concediu anual plătit prevăzut la articolul 7 din Directiva 2003/88 trebuie considerat, potrivit unei jurisprudențe constante, un principiu al dreptului social al Uniunii de o importanță deosebită de la care nu se poate deroga și a cărui punere în aplicare de către autoritățile naționale competente poate fi efectuată numai în limitele prevăzute în mod expres în directiva însăși (a se vedea Hotărârea Curții din 24 ianuarie 2012, Dominguez, C‑282/10, punctul 16 și jurisprudența citată).

                        47

                        În al doilea rând, trebuie observat că dreptul la concediu anual este consacrat în mod expres la articolul 31 alineatul (2) din [cartă], căreia articolul 6 alineatul (1) TUE [...] îi recunoaște aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 22 noiembrie 2011, KHS, C-214/10, Rep., p. I-11757, punctul 37, Hotărârea din 3 mai 2012, Neidel, C‑337/10, punctul 40, și Hotărârea din 21 iunie 2012, ANGED, C‑78/11, punctul 17).

                        48

                        În al treilea rând, dreptul la concediu anual nu poate fi interpretat în mod restrictiv (a se vedea Hotărârea ANGED, citată anterior, punctul 18 și jurisprudența citată).

                        49

                        Cu toate acestea, presupunând chiar că dreptul la concediu anual poate fi înțeles ca un principiu general de drept, în sensul jurisprudenței amintite la punctul 42 de mai sus, care se impune direct instituțiilor și în lumina căruia ar putea fi apreciată legalitatea unui act al acestora, nu se poate considera, în orice caz, că articolul 4 din anexa V la statut l‑a privat pe domnul Strack de exercitarea acestui drept.

                        50

                        Astfel, acest articol se limitează să definească modalitățile de reportare și de compensare în cazul unor zile de concediu anual neefectuate, autorizând reportarea automată în anul următor a 12 zile de concediu anual neefectuate și prevăzând o posibilitate de reportare pentru zilele care depășesc acest prag atunci când neefectuarea integrală a concediului anual este impusă de cerințele de serviciu. Prin urmare, nu se poate considera că articolul 4 din anexa V la statut subordonează acordarea sau exercitarea dreptului la concediu anual de o condiție care îl golește de conținut sau care este incompatibilă cu sistemul și cu scopul articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88. De altfel, cerința de a supune anumitor condiții reportarea și compensarea concediului anual neefectuat pare justificată atât de necesitatea de a evita cumulul nelimitat al concediilor neefectuate, cât și de protejarea intereselor financiare ale Uniunii.

                  [...]

                        52

                        În sfârșit, trebuie să se arate că, lecturând textul articolului 1e alineatul (2) din statut, nu se poate considera că acest articol corespunde situației prezentate la punctul 43 de mai sus, potrivit căreia instituțiile ar fi înțeles, prin includerea sa în statut, să execute o obligație specifică prevăzută de Directiva 2003/88, sau că referința cuprinsă în acest articol la cerințele minime aplicabile în temeiul măsurilor instituite în domeniul sănătății și al securității în temeiul tratatelor face trimitere la articolul 7 alineatul (1) din directiva menționată, din moment ce obiectul acesteia din urmă este diferit de cel al articolului 1e din statut.

                        53

                        Astfel, în primul rând, trebuie să se arate că articolul 1e din statut, care este inclus în dispozițiile generale din titlul I al statutului menționat, face referire la conformitatea condițiilor de muncă ale funcționarilor în activitate cu «normele de sănătate și de siguranță corespunzătoare», ceea ce pare a viza normele tehnice minime de protecție a sănătății și a securității lucrătorilor la locul lor de muncă, care nu sunt reglementate de celelalte dispoziții din statut, iar nu cerințele minime de sănătate și de securitate în general, care le includ de asemenea pe cele privind organizarea timpului de lucru prevăzute de Directiva 2003/88 și, în special, concediul anual. Astfel cum arată Comisia, o interpretare atât de extinsă a articolului 1e alineatul (2) din statut ar fi contrară autonomiei legiuitorului Uniunii în materia funcției publice, consacrată la articolul 336 TFUE.

                        54

                        În al doilea rând, statutul conține dispoziții specifice privind organizarea timpului de lucru și a concediilor, în titlul IV și în anexa V la acesta. Problema ridicată în speță, privind modalitățile de reportare în anul următor, sau de compensare a zilelor de concediu anual neefectuate, este reglementată în mod expres la articolul 4 din anexa V la statut. Din moment ce această dispoziție prevede o regulă clară și precisă, care limitează dreptul de a reporta și de a compensa concediul anual în raport cu numărul de zile de concediu neefectuate, nu pot fi utilizate, potrivit unui raționament întemeiat, prin analogie, pe Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, citată anterior, dispoziții din Directiva 2003/88 pe baza unei alte dispoziții din statut, precum articolul 1e, ca reprezentând o regulă de aplicare generală, care permite să se deroge de la dispozițiile specifice în materie din statut. Aceasta ar conduce la o interpretare contra legem a statutului, astfel cum a arătat în mod întemeiat Comisia în fața Tribunalului Funcției Publice.

                        55

                        În consecință, Tribunalul Funcției Publice a aplicat în mod greșit articolul 1e alineatul (2) din statut, în loc să se întemeieze pe articolul 4 din anexa V la statutul menționat.

                        56

                        Prin urmare, trebuie să se considere că Tribunalul Funcției Publice a săvârșit o dublă eroare de drept întrucât a transpus articolul 7 din Directiva 2003/88 la situația domnului Strack, pe baza articolului 1e alineatul (2) din statut, în pofida restricțiilor cuprinse la articolul 4 din anexa V la statut și întrucât a considerat că acesta din urmă nu reglementa problema ridicată în speță.”

               20

               Având în vedere cele menționate mai sus, Tribunalul a considerat că trebuia să anuleze Hotărârea Strack/Comisia, citată anterior, fără a fi, pe de altă parte, necesar să se pronunțe cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, prin intermediul căruia Comisia susținea că Tribunalul Funcției Publice a omis, cu încălcarea obligației de motivare, să examineze problema domeniului de aplicare al articolului 1e alineatul (2) din statut, care fusese ridicată de aceasta.

               21

               În sfârșit, statuând cu privire la acțiunea în primă instanță a domnului Strack, Tribunalul a respins‑o, hotărând, printre altele, la punctele 65-67 din Hotărârea din 8 noiembrie 2012, următoarele:

                        „65

                        [...] termenul «cerințe de serviciu», utilizat la articolul 4 primul paragraf din anexa V la statut, trebuie interpretat în legătură cu activitățile profesionale care împiedică funcționarul, din cauza îndatoririlor aflate în sarcina sa, să beneficieze de concediul anual la care are dreptul [Hotărârea Tribunalului din 9 iunie 2005, Castets/Comisia, T-80/04, RecFP, p. I-A-161 și II-729], punctul 29). Astfel, deși trebuie să se admită că termenul «serviciu», utilizat în expresia «cerințe de serviciu», se referă la «activitatea agentului în serviciul administrației», rezultă din prevederile articolului 59 alineatul (1) primul paragraf din statut că un funcționar nu poate beneficia de concediu medical decât în cazul în care «aduce dovezi în sprijinul faptului că nu își poate exercita atribuțiile». De aici rezultă că, atunci când un funcționar beneficiază de un concediu medical, acesta este, prin definiție, scutit de exercitarea atribuțiilor și, prin urmare, nu se află în serviciu în sensul articolului 4 primul paragraf din anexa V la statut (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 29 martie 2007, Verheyden/Comisia, T-368/04, RepFP, p. I-A-2-93 și II-A-2-665, punctul 61 și jurisprudența citată).

                        66

                        Astfel, cerințele de serviciu menționate la articolul 4 din anexa V la statut corespund motivelor care pot să împiedice un funcționar să își efectueze concediul, întrucât trebuie să rămână în funcție, pentru a îndeplini activitățile cerute de instituția pentru care lucrează. Aceste cerințe pot fi punctuale sau permanente, însă trebuie să aibă legătură în mod necesar cu o activitate în serviciul instituției. A contrario, concediul medical permite motivarea absenței unui funcționar pentru un motiv valabil. Ținând seama de starea sa de sănătate, acesta nu mai este obligat să lucreze pentru instituție. În consecință, noțiunea «cerințe de serviciu» nu poate fi interpretată ca acoperind absența de la serviciu justificată printr‑un concediu medical, iar aceasta chiar și în cazul unei boli prelungite (Hotărârea Castets/Comisia, citată anterior, punctul 33). Unui funcționar în concediu medical nu i se poate impune să lucreze în serviciul instituției, întrucât este scutit tocmai de la acest lucru (Hotărârea Verheyden/Comisia, citată anterior, punctele 62 și 63).

                        67

                        Ținând seama de interpretarea deosebit de strictă a noțiunii «cerințe de serviciu» în jurisprudența menționată la punctele 65 și 66 de mai sus, rezultă că, contrar celor pretinse de domnul Strack, dreptul de reportare a concediului anual peste limita de 12 zile trebuie să decurgă în mod necesar dintr‑un impediment legat de activitatea funcționarului din cauza îndeplinirii atribuțiilor sale și nu poate fi acordat ca urmare a unei boli care l‑a împiedicat să le exercite, presupunând chiar că a fost stabilită cauza profesională a acestei boli.”

         Procedura în fața Curții

               22

               Ca urmare a propunerii primului avocat general de reexaminare a Hotărârii din 8 noiembrie 2012, Camera de reexaminare a considerat, prin decizia din 11 decembrie 2012, Reexaminare Comisia/Strack (C‑579/12 RX), adoptată în temeiul articolului 62 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și al articolului 193 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al acesteia, că se impunea reexaminarea hotărârii respective pentru a stabili dacă aduce atingere unității sau coerenței dreptului Uniunii.

               23

               Problemele care, potrivit deciziei menționate, trebuie să facă obiectul reexaminării sunt reproduse la punctul 2 din prezenta hotărâre.

         Cu privire la reexaminare

               24

               Astfel cum rezultă din decizia din 11 decembrie 2012, Reexaminare Comisia/Strack, citată anterior, și din cuprinsul punctului 2 din prezenta hotărâre, Curtea trebuie, în esență, să examineze, într‑o primă etapă, dacă, având în vedere în special jurisprudența acesteia referitoare la dreptul la concediu anual plătit, interpretările reținute de Tribunal în Hotărârea din 8 noiembrie 2012 cu privire la articolul 1e alineatul (2) din statut și la articolul 4 din anexa V la acesta conțin eventuale erori de drept.

               25

               În ipoteza în care s‑ar impune să se constate că Hotărârea din 8 noiembrie 2012 este afectată de o eroare de drept, ar trebui să se examineze, într‑o a doua etapă, dacă hotărârea menționată aduce atingere unității sau coerenței dreptului Uniunii.

         Cu privire la jurisprudența Curții referitoare la reportarea concediului anual plătit care nu a putut fi efectuat ca urmare a unui concediu medical de lungă durată

               26

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, dezvoltată, mai întâi, în legătură cu articolul 7 din Directiva 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 307, p. 18) și, ulterior, cu articolul 7 din Directiva 2003/88, dreptul fiecărui lucrător la concediu anual plătit trebuie considerat un principiu al dreptului social al Uniunii de o importanță deosebită consacrat în prezent în mod expres la articolul 31 alineatul (2) din cartă, căreia articolul 6 alineatul (1) primul paragraf TUE îi recunoaște aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor (a se vedea Hotărârea din 26 iunie 2001, BECTU, C-173/99, Rec., p. I-4881, punctul 43, Hotărârea din 6 aprilie 2006, Federatie Nederlandse Vakbeweging, C-124/05, Rec., p. I-3423, punctul 28, Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, citată anterior, punctul 22, Hotărârea din 15 septembrie 2011, Williams și alții, C-155/10, Rep., p. I-8409, punctele 17 și 18, Hotărârile citate anterior KHS, punctul 37, Neidel, punctul 40, ANGED, punctul 17, precum și Hotărârea din 8 noiembrie 2012, Heimann și Toltschin, C‑229/11 și C‑230/11, punctul 22).

               27

               Potrivit explicațiilor referitoare la articolul 31 din cartă, care, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) al treilea paragraf TUE și cu articolul 52 alineatul (7) din cartă, trebuie luate în considerare în vederea interpretării acesteia, articolul 31 alineatul (2) din cartă se întemeiază pe Directiva 93/104, precum și pe articolul 2 din Carta socială europeană, semnată la Torino la 18 octombrie 1961 și revizuită la Strasbourg la 3 mai 1996, și pe punctul 8 din Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor, adoptată la reuniunea Consiliului European care a avut loc la Strasbourg la 9 decembrie 1989.

               28

               Astfel cum rezultă din considerentul (1) al Directivei 2003/88, aceasta a codificat Directiva 93/104. Articolul 7 din Directiva 2003/88 referitor la dreptul la concediu anual plătit reproduce în mod identic prevederile articolului 7 din Directiva 93/104.

               29

               Pe de altă parte, rezultă din jurisprudența Curții că dreptul la concediu anual plătit nu poate fi interpretat în mod restrictiv (Hotărârile citate anterior ANGED, punctul 18, și Heimann și Toltschin, punctul 23).

               30

               Cu privire la situațiile în care un lucrător nu și‑a putut efectua zilele de concediu anual plătit din cauza unui concediu medical, Curtea a statuat în special că, deși articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 nu se opune, în principiu, unei reglementări naționale care prevede modalități de exercitare a dreptului la concediu anual plătit acordat în mod expres de această directivă și care prevede chiar pierderea dreptului respectiv la sfârșitul unei perioade de referință sau al unei perioade de report, acest lucru nu este totuși posibil decât cu condiția ca lucrătorul al cărui drept la concediu anual plătit s‑a pierdut să fi avut în mod efectiv posibilitatea de a exercita dreptul care îi este conferit astfel (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Schultz‑Hoff și alții, punctul 43, și KHS, punctul 26).

               31

               În această privință, Curtea a statuat astfel că articolul 7 alineatul (1) menționat trebuie interpretat în sensul că se opune unor dispoziții sau unor practici naționale care prevăd că dreptul la concediu anual plătit se stinge la expirarea perioadei de referință și/sau a unei perioade de report stabilite de dreptul național chiar și în cazul în care lucrătorul s‑a aflat în concediu medical care a corespuns în tot sau în parte cu perioada de referință, iar incapacitatea sa de muncă a continuat până la încetarea raportului său de muncă, motiv pentru care nu a putut să își exercite dreptul la concediu anual plătit (Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, citată anterior, punctul 52).

               32

               Astfel, a admite, în asemenea împrejurări specifice de incapacitate de muncă, că dispozițiile naționale prin care se stabilește perioada de report pot să prevadă stingerea dreptului lucrătorului la concediu anual plătit, fără ca lucrătorul să fi avut în mod efectiv posibilitatea de a exercita acest drept, ar aduce atingere substanței dreptului social conferit în mod direct fiecărui lucrător de articolul 7 din Directiva 2003/88 (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior BECTU, punctele 48 și 49, și Schultz‑Hoff și alții, punctele 44, 45, 47 și 48).

               33

               În aceleași împrejurări, indemnizația financiară la care are dreptul lucrătorul în cauză trebuie calculată astfel încât acesta din urmă să fie pus într‑o situație comparabilă cu cea în care s‑ar fi aflat dacă ar fi exercitat dreptul menționat în timpul raportului său de muncă. De aceea, remunerația obișnuită a lucrătorului, care este cea care trebuie menținută în perioada de repaus ce corespunde concediului anual plătit, este de asemenea determinantă în ceea ce privește calculul indemnizației pentru concediul anual neefectuat la încetarea raportului de muncă (Hotărârile citate anterior Schultz‑Hoff și alții, punctele 61 și 62, și Heimann și Toltschin, punctul 25). Dreptul la concediu anual și cel la obținerea unei plăți în acest temei trebuie de altfel să fie considerate două aspecte ale unui drept unic (a se vedea în special Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, citată anterior, punctul 60 și jurisprudența citată).

               34

               În conformitate cu jurisprudența astfel amintită, este, prin urmare, exclus ca dreptul unui lucrător la concediu anual minim plătit, garantat de dreptul Uniunii, să fie diminuat într‑o situație caracterizată prin faptul că lucrătorul nu a putut să își îndeplinească obligația de a lucra în perioada de referință din cauza unei boli (Hotărârea Heimann și Toltschin, citată anterior, punctul 26).

               35

               Desigur, astfel cum amintesc Consiliul Uniunii Europene și Comisia, Curtea a precizat de asemenea că, în ceea ce privește dubla finalitate a dreptului la concediu anual, și anume, de a‑i permite lucrătorului, pe de o parte, să se odihnească în urma îndeplinirii sarcinilor care îi revin în temeiul contractului său de muncă și, pe de altă parte, să dispună de o perioadă de destindere și de recreere, dreptul la concediu anual plătit dobândit de un lucrător aflat în incapacitate de muncă mai multe perioade de referință consecutive poate să răspundă celor două aspecte ale acestei finalități numai în măsura în care reportul nu depășește o anumită limită temporală (Hotărârea KHS, citată anterior, punctele 31 și 33).

               36

               Totuși, Curtea a precizat la fel de clar, în această privință, făcând trimitere expresă la împrejurarea că dreptul la concediu anual plătit este un principiu de drept social de o importanță deosebită, consacrat de asemenea la articolul 31 alineatul (2) din cartă, că, pentru a respecta acest drept, al cărui obiectiv este protecția lucrătorului, fiecare perioadă de report trebuie să depășească în mod substanțial perioada de referință pentru care este acordată (Hotărârile citate anterior KHS, punctele 37 și 38, și Neidel, punctele 40 și 41).

               37

               De aici, Curtea a dedus în special că o perioadă de report de 9 luni, întrucât are o durată inferioară celei a perioadei de referință, nu poate fi suficientă (Hotărârea Neidel, citată anterior, punctele 42 și 43), statuând, în schimb, că se poate susține în mod rezonabil că o perioadă de report de 15 luni nu încalcă finalitatea dreptului la concediu anual plătit (Hotărârea KHS, citată anterior, punctul 43).

         Cu privire la interpretarea articolului 1e alineatul (2) din statut și a articolului 4 din anexa V la acesta

               38

               Este necesar să se examineze dacă, având în vedere în special jurisprudența Curții privind dreptul la concediu anual plătit astfel amintită, interpretările reținute de Tribunal în Hotărârea din 8 noiembrie 2012 referitoare la articolul 1e alineatul (2) din statut și la articolul 4 din anexa V la acesta sunt afectate de eventuale erori de drept.

               39

               În această privință, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că, astfel cum reiese din articolul 51 alineatul (1) din cartă, dispozițiile sale se adresează în special instituțiilor Uniunii care sunt, în consecință, obligate să respecte drepturile pe care aceasta le consacră. Printre drepturile respective figurează dreptul la concediu anual plătit ca principiu al dreptului social al Uniunii consacrat la articolul 31 alineatul (2) din cartă, dispoziție care este ea însăși întemeiată, astfel cum s‑a precizat la punctul 27 din prezenta hotărâre, în special pe Directiva 93/104, care a fost ulterior înlocuită și codificată prin Directiva 2003/88.

               40

               Trebuie amintit de asemenea că, potrivit unui principiu general de interpretare, un act al Uniunii trebuie interpretat, în măsura posibilului, astfel încât să nu se repună în discuție validitatea acestuia și în conformitate cu dreptul primar în ansamblul său și, în special, cu prevederile cartei (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 31 ianuarie 2013, McDonagh, C‑12/11, punctul 44 și jurisprudența citată).

               41

               În consecință, luând în considerare în special principiul general de interpretare menționat, este necesar să se verifice dacă Tribunalul a săvârșit eventuale erori de drept în interpretarea articolului 1e alineatul (2) din statut și a articolului 4 din anexa V la acesta.

               42

               Cu privire, în primul rând, la articolul 1e alineatul (2) din statut, reiese din cuprinsul punctelor 52 și 53 din Hotărârea din 8 noiembrie 2012 că Tribunalul a considerat că referința cuprinsă în această dispoziție la cerințele minime aplicabile în materie de condiții de muncă în temeiul măsurilor instituite în domeniul sănătății și al securității în temeiul tratatelor privește numai norme tehnice minime de protecție a sănătății și a securității lucrătorilor la locul lor de muncă, iar nu cerințele minime de sănătate și de securitate în general, astfel încât dispoziția menționată nu ar acoperi cerințe privind organizarea timpului de lucru cum sunt cele prevăzute de Directiva 2003/88.

               43

               Or, în această privință, trebuie să se constate, mai întâi, că textul respectivului articol 1e alineatul (2) din statut nu reflectă în niciun fel distincția efectuată astfel de Tribunal. Dimpotrivă, în măsura în care acesta face referire la „cerințele minime aplicabile în temeiul măsurilor adoptate [...] în temeiul tratatelor” în „domeniile”„sănătății și securității” și referitoare la condițiile de muncă, textul respectiv are în vedere norme cum sunt cele cuprinse în Directiva 2003/88, din moment ce aceasta are ea însăși ca obiect, astfel cum reiese din articolul 1 alineatul (1), să stabilească „cerințe[le] minime de securitate și sănătate pentru organizarea timpului de lucru”, printre care figurează perioadele minime de concediu anual.

               44

               În continuare, trebuie arătat că interpretarea reținută de Tribunal și distincția pe care se întemeiază aceasta nu iau deloc în considerare orientările care decurg în special din cuprinsul punctelor 36-39 și 59 din Hotărârea din 12 noiembrie 1996, Regatul Unit/Consiliul (C-84/94, Rec., p. I-5755), în care Curtea a statuat că măsurile privind organizarea timpului de lucru care fac obiectul Directivei 93/104 și în special cele privind concediile anuale plătite prevăzute la articolul 7 din această directivă contribuie în mod direct la îmbunătățirea protecției securității și a sănătății lucrătorilor în sensul articolului 118 A din Tratatul CE și că evoluția legislației sociale, atât la nivel național, cât și internațional, confirmă legătura care există între măsurile privind timpul de lucru, pe de o parte, și sănătatea și securitatea lucrătorilor, pe de altă parte. Astfel, Curtea a arătat în special în această privință, la punctul 15 din hotărârea menționată, că o astfel de interpretare a termenilor „securitate” și „sănătate” poate în special să se întemeieze pe preambulul Constituției Organizației Mondiale a Sănătății (OMS), din care fac parte toate statele membre, care definește sănătatea drept o situație de bunăstare fizică, mentală și socială completă, iar nu doar o situație care constă în lipsa unei boli sau a unei infirmități.

               45

               În sfârșit, se impune constatarea că interpretarea reținută de Tribunal încalcă principiul general de interpretare amintit la punctul 40 din prezenta hotărâre.

               46

               Astfel, potrivit principiului respectiv, îi revenea Tribunalului sarcina de a acorda prioritate unei interpretări a articolului 1e alineatul (2) din statut care să permită să se asigure conformitatea acestuia din urmă cu dreptul la concediu anual plătit ca principiu de drept social al Uniunii consacrat în prezent în mod expres la articolul 31 alineatul (2) din cartă. Or, aceasta impunea interpretarea articolului 1e alineatul (2) menționat în sensul că acesta permite integrarea în statut a fondului articolului 7 din Directiva 2003/88 ca normă de protecție minimă destinată, dacă este cazul, să completeze celelalte dispoziții statutare care reglementează dreptul la concediu anual plătit și, în special, articolul 4 din anexa V la acest statut.

               47

               Având în vedere ceea ce precedă, este necesar să se constate că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept, întrucât nu a reținut, contrar Tribunalului Funcției Publice, în Hotărârea Strack/Comisia, citată anterior, o interpretare a articolului 1e alineatul (2) din statut potrivit căreia această dispoziție face trimitere în special la articolul 7 din Directiva 2003/88 referitor la concediul anual plătit.

               48

               În ceea ce privește, în al doilea rând, articolul 4 din anexa V la statut, Tribunalul a considerat, astfel cum reiese în special din cuprinsul punctului 67 din Hotărârea din 8 noiembrie 2012, că acest articol trebuie interpretat în sensul că exclude orice reportare a concediului anual plătit care nu a putut fi efectuat din cauza unui concediu medical de lungă durată peste limita de 12 zile pentru care se prevede o reportare automată.

               49

               Or, procedând astfel, Tribunalul a săvârșit de asemenea o eroare de drept.

               50

               Astfel, trebuie arătat, mai întâi, că textul articolului 4 din anexa V la statut nu conține nicio referire expresă la situația specifică a unui funcționar care s‑a aflat în imposibilitatea de a efectua un concediu anual plătit în perioada de referință din cauza unui concediu medical de lungă durată.

               51

               În continuare, este necesar să se observe că, în urma erorii de drept săvârșite de Tribunal în ceea ce privește interpretarea articolului 1e alineatul (2) din statut, această instanță nu a luat în considerare nici împrejurarea care decurge din contextul normativ global în care se înscrie articolul 4 din anexa V la statut, potrivit căreia o altă dispoziție a acestuia are drept consecință tocmai faptul că cerințele care decurg din articolul 7 din Directiva 2003/88 în ceea ce privește dreptul la concediu anual plătit fac parte integrantă din statut ca cerințe minime care trebuie, cu titlu suplimentar și sub rezerva unor dispoziții mai favorabile cuprinse în acesta, să fie aplicate funcționarilor.

               52

               În sfârșit, trebuie arătat că Tribunalul, în aceste condiții, a încălcat principiul general de interpretare amintit la punctul 40 din prezenta hotărâre. Astfel, în loc să acorde prioritate unei interpretări a articolului 4 din anexa V la statut coroborat cu articolul 1e alineatul (2) din acesta care să permită asigurarea conformității statutului menționat cu dreptul la concediu anual plătit ca principiu al dreptului social al Uniunii consacrat în prezent în mod expres la articolul 31 alineatul (2) din cartă și vizat, în special, la articolul 7 din Directiva 2003/88, Tribunalul a reținut o interpretare a acestui articol 4 care nu permite asigurarea unei astfel de conformități și pe care, în plus, o califică el însuși drept „deosebit de strictă” la punctul 67 din Hotărârea din 8 noiembrie 2012.

               53

               În această privință, se impune constatarea că Tribunalul a statuat, cu prețul unor erori de drept, la punctele 49-51 din Hotărârea din 8 noiembrie 2012, că interpretarea pe care a reținut‑o în hotărârea menționată în ceea ce privește articolul 4 din anexa V la statut nu avea drept consecință o încălcare a dreptului respectiv la concediu anual plătit.

               54

               Astfel, după cum reiese din jurisprudența amintită la punctele 30-37 din prezenta hotărâre, respectarea conținutului esențial al dreptului la concediu anual plătit presupune, în special, că orice lucrător care a fost privat de posibilitatea de a‑l efectua din cauza unui concediu medical de lungă durată poate să beneficieze de o reportare a acestui drept, fără reducerea sa, și aceasta având în vedere o perioadă de reportare a cărei durată trebuie să depășească în mod substanțial durata perioadei de referință pentru care este acordat, fără a putea constitui un obstacol în acest sens considerațiile întemeiate pe necesitatea de a evita cumulul nelimitat de concedii neefectuate la care face referire Tribunalul la punctul 50 din Hotărârea din 8 noiembrie 2012.

               55

               În ceea ce privește considerațiile întemeiate pe necesitatea de a proteja interesele financiare ale Uniunii, menționate de asemenea la punctul 50 amintit, este suficient să se arate că astfel de considerații nu pot, în orice caz, să fie invocate pentru a justifica o atingere a dreptului la concediu anual plătit menționat.

               56

               Din tot ceea ce precedă reiese că Tribunalul ar fi trebuit, la fel cum a procedat Tribunalul Funcției Publice în Hotărârea Strack/Comisia, citată anterior, să interpreteze articolul 4 din anexa V la statut în sensul că acesta nu se referă la problema reportării unui concediu anual plătit care nu a putut fi efectuat de funcționar în perioada de referință din cauza unui concediu medical de lungă durată, astfel încât cerințele care decurg în această privință din articolul 1e alineatul (2) din statut și, în speță, mai precis din articolul 7 din Directiva 2003/88 trebuie să fie luate în considerare ca cerințe minime aplicabile sub rezerva dispozițiilor mai favorabile cuprinse în statut.

         Cu privire la existența unei atingeri aduse unității sau coerenței dreptului Uniunii

               57

               Erorile de drept care afectează Hotărârea din 8 noiembrie 2012 precum cele identificate la punctele 47 și 56 din prezenta hotărâre sunt de natură să aducă atingere unității și coerenței dreptului Uniunii.

               58

               Astfel, îndepărtându‑se, în cadrul interpretării dispozițiilor din statut pe care a reținut‑o, de noțiunea de drept la concediu anual plătit al fiecărui lucrător ca principiu al dreptului social al Uniunii consacrat în prezent la articolul 31 alineatul (2) din cartă și vizat în special la articolul 7 din Directiva 2003/88, astfel cum este interpretată de jurisprudența constantă a Curții, Tribunalul a adus atingere, în special, unității dreptului Uniunii, din moment ce o dispoziție a cartei, precum cea menționată anterior, are, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) primul paragraf TUE, aceeași valoare juridică cu cea a dispozițiilor tratatelor, iar respectarea acesteia este obligatorie pentru legiuitorul Uniunii atunci când adoptă atât un act cum este statutul în temeiul articolului 336 TFUE, cât și alte acte de drept al Uniunii în temeiul puterii normative cu care este învestit în temeiul altor dispoziții din tratate, precum și, în fond, pentru statele membre atunci când pun în aplicare astfel de acte.

               59

               În plus, hotărând, în contextul interpretării articolului 1e alineatul (2) din statut, că trimiterea pe care o face această dispoziție la cerințele minime aplicabile în temeiul măsurilor adoptate în aplicarea tratatelor în materia condițiilor de muncă în domeniile sănătății și securității lucrătorilor nu acoperă dispoziții precum cele privind organizarea timpului de lucru vizate de Directiva 2003/88, în special cele referitoare la concediul anual plătit, Tribunalul a adus atingere coerenței dreptului Uniunii. Astfel, după cum reiese din jurisprudența amintită la punctul 44 din prezenta hotărâre, Curtea a statuat deja că asemenea măsuri contribuie în mod direct la îmbunătățirea protecției sănătății și a securității lucrătorilor în sensul articolului 118 A din Tratatul CE și, prin urmare, al articolelor 137 CE și 153 TFUE, care au înlocuit, între timp, articolul 118 A din Tratatul CE, subliniind, în plus, în această privință, că legătura dintre măsurile referitoare la timpul de lucru și sănătatea, precum și securitatea lucrătorilor era atestată de asemenea de evoluția legislației sociale, atât la nivel național, cât și internațional.

               60

               În aceste condiții, trebuie să se constate că Hotărârea din 8 noiembrie 2012 aduce atingere unității și coerenței dreptului Uniunii, întrucât Tribunalul, în calitate de instanță de recurs, a interpretat, cu încălcarea dreptului la concediu anual plătit ca principiu al dreptului social al Uniunii, consacrat expres de asemenea la articolul 31 alineatul (2) din cartă și vizat în special de Directiva 2003/88, astfel cum este interpretată de jurisprudența Curții:

                        —

                        articolul 1e alineatul (2) din statut ca necuprinzând în sfera sa de aplicare dispozițiile referitoare la organizarea timpului de lucru prevăzute de Directiva 2003/88 și în special concediul anual plătit și,

                        —

                        în consecință, articolul 4 din anexa V la statutul menționat ca implicând faptul că dreptul de reportare a concediului anual peste limita stabilită de dispoziția citată nu poate fi acordat decât în cazul unei împiedicări legate de activitatea funcționarului ca urmare a exercitării funcției sale.

         Cu privire la consecințele care se desprind ca urmare a reexaminării

               61

               Articolul 62b primul paragraf din Statutul Curții prevede că, în cazul în care Curtea constată că hotărârea Tribunalului aduce atingere unității sau coerenței dreptului Uniunii, aceasta trimite cauza spre rejudecare Tribunalului, care este ținut de dezlegarea dată chestiunilor de drept de către Curte. Trimițând cauza spre rejudecare, Curtea poate preciza, în plus, care dintre efectele deciziei Tribunalului urmează a fi considerate definitive în raport cu părțile aflate în litigiu. Cu titlu de excepție, Curtea poate hotărî ea însăși în mod definitiv dacă soluția litigiului decurge, având în vedere soluția pronunțată în reexaminare, din constatările privind faptele pe care s‑a bazat decizia Tribunalului.

               62

               Așadar, Curtea nu se poate limita să constate atingerea adusă coerenței și/sau unității dreptului Uniunii fără a deduce consecințe din această constatare în ceea ce privește litigiul în cauză (Hotărârea din 28 februarie 2013, Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI, C‑334/12 RX‑II, punctul 57).

               63

               În speță, este necesar, în primul rând și pentru motivul arătat la punctul 60 din prezenta hotărâre, să se anuleze Hotărârea din 8 noiembrie 2012, în măsura în care, prin aceasta, s‑a admis primul motiv și primul aspect al celui de al doilea motiv ale recursului Comisiei și, în consecință, s‑a anulat Hotărârea Strack/Comisia, citată anterior, și s‑a respins acțiunea în primă instanță a domnului Strack.

               64

               În al doilea rând și în ceea ce privește modul de soluționare a recursului declarat de Comisie, este necesar să se arate, mai întâi, că al treilea motiv invocat de aceasta din urmă a fost respins de Tribunal în Hotărârea din 8 noiembrie 2012 și că această respingere trebuie considerată definitivă în lipsa unei reexaminări cu privire la acest aspect.

               65

               În continuare, în ceea ce privește cel de al doilea aspect al celui de al doilea motiv al recursului Comisiei, întemeiat pe faptul că Tribunalul Funcției Publice ar fi încălcat obligația de motivare omițând să examineze problema domeniului de aplicare al articolului 1e alineatul (2) din statut, trebuie să se constate că, deși acest aspect nu a fost examinat de Tribunal în Hotărârea din 8 noiembrie 2012, respingerea sa se impune în mod evident. Astfel, după cum rezultă, în special, din cuprinsul punctelor 55-57 din Hotărârea Strack/Comisia, citată anterior, Tribunalul Funcției Publice s‑a pronunțat în mod clar în ceea ce privește acest domeniu de aplicare considerând că, având în vedere însuși textul articolului menționat, această dispoziție trebuie înțeleasă ca făcând o trimitere la cerințele minime în materie de securitate și de sănătate aplicabile în temeiul măsurilor adoptate în acest domeniu în aplicarea tratatelor, printre care se numără cerințele minime de securitate și de sănătate în materie de organizare a timpului de lucru prevăzute de Directiva 2003/88.

               66

               În sfârșit, trebuie arătat că, deși Hotărârea din 8 noiembrie 2012 nu menționează acest aspect, Comisia a invocat de asemenea, în cadrul celui de al doilea motiv al recursului său, cu titlu subsidiar, faptul că Tribunalul Funcției Publice ar fi transpus și aplicat în mod eronat cerințele care decurg din jurisprudența rezultată din Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, citată anterior. Astfel, Comisia arată că prezenta cauză nu privește în mod exclusiv dreptul de reportare a concediului anual, ci o indemnizație care îl înlocuiește, că aceasta nu presupune pierderea integrală a dreptului la concediu anual, ci numai a unei părți din acesta și că vizează nu numai zile de concediu neefectuate în perioada de referință imediat anterioară anului încetării funcției, ci și zile de concediu care au făcut deja obiectul unei reportări în anul precedent anului menționat anterior. Pe de altă parte, potrivit Comisiei, Tribunalul Funcției Publice a ignorat că articolul 7 din Directiva 2003/88 garantează o reportare a concediului anual plătit numai până la concurența a cel puțin patru săptămâni vizate de dispoziția menționată.

               67

               În această privință, trebuie să se arate totuși că, astfel cum reiese din jurisprudența Curții amintită la punctele 30-37 din prezenta hotărâre, distincții precum cele pe care Comisia pretinde că le efectuează, pe de o parte, între dreptul de a beneficia de o reportare a concediului anual plătit neefectuat din cauza unei boli de lungă durată și obținerea indemnizației financiare compensatorii aferente acestuia în cazul încetării raportului de muncă și, pe de altă parte, între privarea parțială și privarea totală de dreptul la concediu anual care nu a putut fi efectuat din cauza unei boli de lungă durată, sunt lipsite de pertinență și nu pot fi reținute.

               68

               Pe de altă parte, Tribunalul Funcției Publice a statuat, de asemenea în mod întemeiat, la punctul 77 din Hotărârea Strack/Comisia, citată anterior, că, întrucât legiuitorul Uniunii a stabilit concediul anual pentru funcționari la 24 de zile, interpretarea dată de Curte în Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, citată anterior, articolului 7 din Directiva 2003/88 este, în lipsa altor dispoziții pertinente în statut referitoare la reportarea concediului anual plătit neefectuat din cauza unei boli de lungă durată, aplicabilă duratei concediului anual astfel stabilite de statut prin aplicarea articolului 1e coroborat cu articolul 57 din statutul menționat.

               69

               Având în vedere tot ceea ce precedă și din moment ce atingerea adusă unității și coerenței dreptului Uniunii rezultă, în prezenta cauză, dintr‑o interpretare eronată a articolului 1e alineatul (2) din statut, precum și a articolului 4 din anexa V la acesta, iar o interpretare corectă a dispozițiilor respective, și anume, în esență, cea pe care Tribunalul Funcției Publice a reținut‑o în Hotărârea Strack/Comisia, citată anterior, impunea, astfel cum reiese în special din cuprinsul punctelor 47 și 56 din prezenta hotărâre, respingerea primului și a celui de al doilea motiv invocate de Comisie în susținerea recursului și, prin urmare, a recursului în totalitate, Curtea trebuie să soluționeze în mod definitiv litigiul, respingând recursul menționat.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               70

               Potrivit articolului 195 alineatul (6) din Regulamentul de procedură al Curții, în cazul în care decizia Tribunalului care face obiectul reexaminării a fost dată în temeiul articolului 256 alineatul (2) TFUE, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.

               71

               În lipsa unor norme speciale privind repartizarea cheltuielilor de judecată în cadrul unei proceduri de reexaminare și întrucât, ca urmare a anulării Hotărârii Tribunalului din 8 noiembrie 2012 și a respingerii definitive a recursului pe care l‑a declarat împotriva Hotărârii Strack/Comisia, citată anterior, Comisia a căzut în pretenții în cadrul recursului menționat, aceasta trebuie, în speță, să fie obligată să suporte cheltuielile de judecată efectuate de domnul Strack atât în cadrul procedurii în fața Tribunalului, cât și în cadrul prezentei proceduri de reexaminare.

               72

               Consiliul, care a prezentat observații scrise în fața Curții cu privire la întrebările care fac obiectul reexaminării, va suporta propriile cheltuieli de judecată aferente acestei proceduri.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

                           1)

                           Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene (Camera de recursuri) din 8 noiembrie 2012, Comisia/Strack (T‑268/11 P), aduce atingere unității și coerenței dreptului Uniunii, întrucât Tribunalul, în calitate de instanță de recurs, a interpretat, cu încălcarea dreptului la concediu anual plătit ca principiu al dreptului social al Uniunii, consacrat expres de asemenea la articolul 31 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și vizat în special de Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru, astfel cum este interpretată de jurisprudența Curții de Justiție a Uniunii Europene:

                                 —

                                    articolul 1e alineatul (2) din Statutul funcționarilor Uniunii Europene ca necuprinzând în sfera sa de aplicare dispozițiile referitoare la organizarea timpului de lucru prevăzute de Directiva 2003/88 și în special concediul anual plătit și,

                                 —

                                    în consecință, articolul 4 din anexa V la statutul menționat ca implicând faptul că dreptul de reportare a concediului anual peste limita stabilită de dispoziția citată nu poate fi acordat decât în cazul unei împiedicări legate de activitatea funcționarului ca urmare a exercitării funcției sale.

                           2)

                           Anulează Hotărârea menționată a Tribunalului Uniunii Europene.

                           3)

                           Respinge recursul Comisiei Europene îndreptat împotriva Hotărârii Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene din 15 martie 2011, Strack/Comisia (F‑120/07).

                           4)

                           Obligă Comisia Europeană să suporte cheltuielile de judecată efectuate de domnul Guido Strack atât în cadrul procedurii de reexaminare, cât și în cadrul procedurii în fața Tribunalului Uniunii Europene.

                           5)

                           Consiliul Uniunii Europene și Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată efectuate în cadrul procedurii de reexaminare.

                           6)

                           Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată efectuate în procedura în fața Tribunalului Uniunii Europene.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 10 iulie 1985. # CMC Cooperativa muratori e cementisti și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Fondul European de Dezvoltare. # Cauza 118/83.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 29 martie 2017.#J & Joy SA împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Marca Uniunii Europene verbală J AND JOY – Marca națională figurativă anterioară joy SPORTSWEAR – Motive relative de refuz – Risc de confuzie – Similitudine a produselor – Similitudine a semnelor – Criterii de apreciere – Marcă complexă – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-387/15.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 28 iunie 2017.#Josel, SL împotriva Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marca Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Înregistrare internațională care desemnează Uniunea Europeană – Marca verbală NN – Marca națională verbală anterioară NN – Motiv relativ de refuz – Lipsa unei utilizări serioase a mărcii anterioare – Articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) și articolul 42 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Formă care diferă prin elemente care alterează caracterul distinctiv.#Cauza T-333/15.