title: Hotărârea Curții din data de 5 martie 1996.#Brasserie du Pêcheur SA împotriva Bundesrepublik Deutschland și The Queen împotriva Secretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd calții.#Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania şi High Court of Justice, Queen's Bench Division, Divisional Court - Regatul Unit.#Cauze conexate C-46/93 și C-48/93.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII5 martie 1996(*)„Principiul
 răspunderii statului membru pentru prejudiciile cauzate particularilor
prin încălcări ale dreptului comunitar care îi sunt imputabile –
Încălcări imputabile legiuitorului național – Condițiile răspunderii
statului – Întinderea reparației”În cauzele conexate C‑46/93 și C‑48/93,având
 ca obiect două cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare
adresate Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de
Bundesgerichtshof (C‑46/93) și de High Court of Justice, Queen’s Bench
Division, Divisional Court (C‑48/93), în litigiile aflate pe rolul
acestor instanțe întreBrasserie du pêcheur SAșiBundesrepublik Deutschland,și întreThe QueenșiSecretary of State for Transportex parte: Factortame Ltd și alții,cu
 privire la interpretarea principiului răspunderii statului pentru
prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului
comunitar care îi sunt imputabile,CURTEA,compusă
 din domnii G. C. Rodríguez Iglesias (raportor), președinte,
C. N. Kakouris, D. A. O. Edward și G Hirsch, președinți
de cameră, G. F. Mancini, F. A. Schockweiler, J. C.
Moitinho de Almeida, C. Gulmann și J. L. Murray, judecători,avocat general: domnul G. Tessauro,grefieri: domnul H. von Holstein, grefier adjunct, și domnul H. A. Rühl, administrator principal,după examinarea observațiilor prezentate:–        pentru Brasserie du pêcheur SA, de H. Büttner, avocat în Baroul Karlsruhe;–        pentru
 reclamanții de la 1 la 36 și de la 38 la 84 în cauza C‑48/93, de domnii
 D. Vaughan și G. Barling, QC, și D. Anderson, barrister, împuterniciți
de domnul S. Swabey, solicitor;–        pentru
 reclamanții de la 85 la 97 în cauza C‑48/93, de domnul N. Green,
barrister, împuternicit de domnul N. Horton, solicitor;–        pentru
 reclamantul al 37‑lea în cauza C‑48/93, de domnii N. Forwood, QC, și P.
 Duffy, barrister, împuterniciți de Holman Fenwick & Willan,
solicitors;–        pentru
 guvernul german, de domnul E. Röder, Ministerialrat în cadrul
Ministerului Federal al Economiei, în calitate de agent, asistat de J.
Sedemund, avocat în Baroul Köln;–        pentru
 guvernul Regatului Unit, de domnul J. E. Collins, Assistant
Treasury Solicitor, în calitate de agent, asistat de domnii S. Richards,
 C. Vajda și R. Thompson, barristers;–        pentru
 guvernul danez, de domnul J. Molde, consilier juridic în cadrul
Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent;–        pentru
 guvernul spaniol, de domnul A. J. Navarro González, director
general în cadrul Direcției de coordonare juridică și instituțională
comunitară, și de doamnele R. Silva de Lapuerta și G. Calvo Díaz,
abogados del Estado, din cadrul Serviciului juridic al statului, în
calitate de agenți;–        pentru
 guvernul francez, de domnul J.‑P. Puissochet, director al Serviciului
juridic în cadrul Ministerul Afacerilor Externe, și de doamna C. de
Salins, director adjunct al Serviciului juridic din cadrul aceluiași
minister, în calitate de agenți;–        pentru
 guvernul irlandez, de domnul M. A. Buckley, Chief State Solicitor,
 în calitate de agent;–        pentru
 guvernul olandez, de domnul A. Bos, consilier juridic în cadrul
Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent;–        pentru
 Comisia Comunităților Europene, de domnii C. Timmermans, director
general adjunct al Serviciului juridic, J. Pipkorn, consilier juridic,
și C. Docksey, membru al Serviciului juridic, în calitate de agenți,având în vedere raportul de ședință,după
 ascultarea observațiilor orale ale Brasserie du pêcheur SA,
reprezentatã de H. Büttner și de P. Soler‑Couteaux, avocat în Baroul din
 Strasbourg, ale reclamanților de la 1 la 36 și de la 38 la 84 în cauza
C‑48/93, reprezentați de domnii D. Vaughan, G. Barling, D. Anderson și
S. Swabey, ale reclamanților de la 85 la 97 în cauza C‑48/93,
reprezentați de domnul N. Green, ale celui de al 37‑lea reclamant în
cauza C‑48/93, reprezentat de domnii N. Forwood și P. Duffy, ale
guvernului german, reprezentat de J. Sedemund, ale guvernului Regatului
Unit, reprezentat de Sir N. Lyell, QC, Attorney General, și de domnii S.
 Richards, C. Vajda și J. E. Collins, ale guvernului danez,
reprezentat de domnul P. Biering, consilier juridic în cadrul
Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent, ale guvernului
elen, reprezentat de domnul F. Georgakopoulos, consilier juridic adjunct
 în cadrul Consiliului Juridic de Stat, în calitate de agent, ale
guvernului spaniol, reprezentat de doamnele R. Silva de Lapuerta și G.
Calvo Díaz, ale guvernului francez, reprezentat de doamna C. de Salins,
ale guvernului olandez, reprezentat de domnul J. W. de Zwaan,
consilier juridic adjunct în cadrul Ministerului Afacerilor Externe, în
calitate de agent, și ale Comisiei, reprezentată de domnii C.
Timmermans, J. Pipkorn și C. Docksey, prezentate în ședința din 25
octombrie 1994,după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 noiembrie 1995,pronunță prezentaHotărâre1        Prin
 Ordonanțele din 28 ianuarie 1993 și din 18 noiembrie 1992, primite de
Curte la 17 februarie 1993 și, respectiv, la 18 februarie 1993,
Bundesgerichtshof (în cauza C‑46/93) și High Court of Justice, Queen’s
Bench Division, Divisional Court (în cauza C‑48/93) au adresat Curții,
în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE, întrebări preliminare
referitoare la condițiile în care poate fi angajată răspunderea unui
stat membru pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări
ale dreptului comunitar care îi sunt imputabile.2        Aceste
 întrebări au fost adresate în cadrul a douã litigii, primul între
societatea Brasserie du pêcheur (denumitã în continuare Brasserie du
pêcheur), pe de o parte, și Republica Federală Germania, pe de altă
parte, iar al doilea între societatea Factortame Ltd și alții (denumită
în continuare „Factortame și alții”), pe de o parte, și Regatul Unit al
Marii Britanii și Irlandei de Nord, pe de altă parte. Cauza C‑46/933        După
 cum reiese din declarațiile făcute în fața instanței de trimitere,
Brasserie du pêcheur, societate franceză cu sediul în Schiltigheim
(Alsacia), a fost obligată, la sfârșitul anului 1981, să își întrerupă
exporturile de bere în Germania, întrucât autoritățile germane
competente au considerat că berea produsă de această societate nu
îndeplinea condițiile de puritate stabilite prin articolele 9 și 10 din
Legea impozitării berii din 14 martie 1952 (Biersteuergesetz,
BGBl. I, p. 149), în versiunea din 14 decembrie 1976 a
acesteia (BGBl. I, p. 3341, denumită în continuare „BStG”).4        Întrucât
 a considerat că aceste dispoziții erau contrare prevederilor
articolului 30 din Tratatul CEE, Comisia a inițiat o procedură în
neîndeplinirea obligațiilor împotriva Republicii Federale Germania care
viza atât interzicerea comercializării sub denumirea „Bier” (bere) a
berii fabricate în mod legal în alte state membre potrivit unor metode
diferite, cât și interzicerea importului de bere care conține aditivi.
Prin Hotărârea din 12 martie 1987, Comisia/Germania (C‑178/84, Rec.,
p. 1227), Curtea s‑a pronunțat în sensul că interdicția de
comercializare a berii importate din alte state membre care nu
îndeplinește condițiile prevăzute de dispozițiile în cauză din
legislația germană este incompatibilă cu articolul 30 din tratat.5        În
 consecințã, Brasserie du pêcheur a formulat o acțiune împotriva
Republicii Federale Germania pentru repararea prejudiciului suferit ca
urmare a acestei restricții a importurilor impuse între anii 1981 și
1987 și a solicitat plata unor daune interese în cuantum de
1 800 000 DEM, corespunzătoare unei părți din prejudiciul
real.6        În
 această privință, Bundesgerichtshof invocă articolul 839 din Codul
civil german (Bürgerliches Gesetzbuch, denumit în continuare „BGB”) și
articolul 34 din Legea fundamentală (Grundgesetz, denumită în continuare
 „GG”). În conformitate cu articolul 839 alineatul 1 prima teză din BGB,
 „[o]rice funcționar care, cu intenție sau din culpă, nu își
îndeplinește obligațiile impuse de sarcinile sale față de un terț este
obligat să îl despăgubească pe terț pentru dauna astfel rezultată”.
Articolul 34 din GG prevede, la rândul său, că „[î]n cazul în care o
persoană, în exercitarea unei funcții publice care îi este încredințată,
 nu își îndeplinește obligațiile impuse de sarcinile sale față de un
terț, răspunderea pentru această faptă aparține, în principiu, statului
sau colectivității în serviciul căreia se află persoana respectivă”.7        Din
 coroborarea acestor dispoziții rezultă că răspunderea statului este
supusă condiției ca terțul să poată fi considerat vizat de obligația
încălcată, ceea ce ar presupune ca statul să nu fie răspunzător decât
pentru încălcarea obligațiilor care au ca destinatar un terț. Or, astfel
 cum subliniază Bundesgerichtshof, prin BStG legiuitorul național nu își
 asumă decât sarcini care privesc colectivitatea, fără a viza în mod
special vreo persoană sau vreo categorie de persoane care să poată fi
considerate „terți” în sensul dispozițiilor menționate mai sus.8        În
 acest context, Bundesgerichtshof a adresat Curții următoarele întrebări
 preliminare:„1)
      Principiul de drept comunitar
potrivit căruia statele membre au obligația de a repara prejudiciile
cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului comunitar care le
sunt imputabile se aplică și în cazul în care încălcarea rezultă din
împrejurarea că o lege adoptată de Parlament nu a fost adaptată la
normele de drept comunitar, al căror rang este superior (în speță:
neadaptarea articolelor 9 și 10 din Biersteuergesetz la articolul 30 din
 Tratatul CEE)?2)
      Ordinea juridică națională poate
stabili că un eventual drept la despăgubire poate fi supus acelorași
restricții precum cele aplicabile în cazul încălcării printr‑o lege
internă a unor dispoziții naționale de rang superior, de exemplu, în
cazul în care o simplă lege federală germană încalcă dispozițiile
Grundgesetz a Republicii Federale Germania?3)
       Ordinea juridică națională poate să
 condiționeze dreptul la despăgubire de existența unei vinovății
(intenție sau culpă) din partea organelor de stat responsabile de
această neadaptare?4)
      În cazul în care răspunsul la prima
întrebare este afirmativ, iar răspunsul la a doua întrebare este
negativ:a)      Obligația
 de despăgubire conform dreptului național se poate limita la repararea
prejudiciilor cauzate anumitor bunuri individuale protejate printr‑o
dispoziție legală, de exemplu cele cauzate proprietății, sau este
necesar să se compenseze în mod global toate prejudiciile cauzate
patrimoniului, inclusiv beneficiul nerealizat?b)      Obligația
 de despăgubire privește și repararea prejudiciilor deja cauzate înainte
 ca Curtea Europeană de Justiție să constate, prin Hotărârea din 12
martie 1987 (C‑178/84), că articolul 10 din Biersteuergesetz încalcă
dispoziții comunitare de rang superior?” Cauza C‑48/939        La
 16 decembrie 1988, Factortame și alții, persoane fizice și societăți de
 drept britanic, precum și administratorii și acționarii acestora din
urmă au introdus o acțiune la High Court of Justice, Queen's Bench
Division, Divisional Court (denumită în continuare „Divisional Court”)
pentru a contesta compatibilitatea cu dreptul comunitar, în special cu
articolul 52 din Tratatul CEE, a părții a II‑a din Legea din 1988
privind navigația maritimă comercială (Merchant Shipping Act 1988).
Această lege intrase în vigoare la 1 decembrie 1988 și prevedea o
perioadă tranzitorie care expira la 31 martie 1989. Prin aceasta se
prevedea instituirea unui nou registru pentru navele britanice de
pescuit, iar pe viitor înmatricularea acestor nave, inclusiv a celor
deja înmatriculate în vechiul registru, era subordonată îndeplinirii
anumitor condiții referitoare la cetățenia, reședința și domiciliul
proprietarilor lor. Se interzicea pescuitul cu nave de pescuit care nu
puteau fi înmatriculate în noul registru.10      În
 răspunsul la întrebările adresate de instanța națională sesizată,
Curtea s‑a pronunțat, în Hotărârea din 25 iulie 1991, Factortame II
(C‑221/89, Rec., p. I‑3905), în sensul că dreptul comunitar se
opune unor condiții de cetățenie, de reședință și de domiciliu ale
proprietarilor și operatorilor navelor, precum cele prevăzute de
sistemul de înmatriculare instituit de Regatul Unit, însă, în schimb,
dreptul comunitar nu se opune să se solicite, drept condiție pentru
înmatriculare, ca navele să fie exploatate, iar utilizarea lor să fie
dirijată și controlată de pe teritoriul Regatului Unit.11      La
 4 august 1989, Comisia a introdus o acțiune în neîndeplinirea
obligațiilor împotriva Regatului Unit. În paralel, Comisia a depus o
cerere de măsuri provizorii prin care a solicitat suspendarea aplicării
condițiilor de cetățenie menționate mai sus, pentru motivul că acestea
erau contrare articolelor 7, 52 și 221 din Tratatul CEE. Prin Ordonanța
din 10 octombrie 1989, Comisia/Regatul Unit (C‑246/89 R, Rec.,
p. 3125), președintele Curții a admis această cerere de suspendare.
 Pentru executarea ordonanței, Regatul Unit a adoptat dispoziții de
modificare a noului sistem de înregistrare, cu efect de la 2 noiembrie
1989. Prin Hotărârea din 4 octombrie 1991, Comisia/Regatul Unit
(C‑246/89, Rec., p. I‑4585), Curtea a confirmat faptul că
condițiile de înmatriculare contestate în cadrul acțiunii în
neîndeplinirea obligațiilor erau contrare dreptului comunitar.12      Între
 timp, la 2 octombrie 1991, Divisional Court a pronunțat o ordonanță
prin care urmărea executarea Hotărârii Curții din 25 iulie 1991, citată
anterior, și prin care, în același timp, a solicitat reclamanților să
își precizeze cererea de despăgubiri. În consecință, reclamanții au
prezentat instanței o expunere detaliată a diferitelor tipuri de
despăgubiri solicitate, care cuprind cheltuielile efectuate și
pierderile înregistrate de la intrarea în vigoare a legislației în
cauză, la 1 aprilie 1989, până la abrogarea acesteia, la 2 noiembrie
1989.13      În
 sfârșit, prin Ordonanța din 18 noiembrie 1992, Divisional Court a
permis societății Rawlings (Trawling) Ltd, al 37‑lea reclamant din
acțiunea principală în cauza C‑48/93, să își modifice cererea de
despăgubire pentru a include în aceasta o cerere de daune interese
„exemplare” pentru comportamentul neconstituțional al autorităților
publice (exemplary damages for unconstitutional behaviour).14      În acest context, Divisional Court a adresat Curții următoarele întrebări preliminare:„1)       În contextul tuturor împrejurărilor din prezenta cauză, și anume atunci când:a)      legislația
 unui stat membru a impus condiții referitoare la cetățenia, la
domiciliul și la reședința proprietarilor și ale operatorilor navelor de
 pescuit, precum și ale acționarilor și administratorilor societăților
de armatori,șib)      asemenea
 condiții au fost considerate de către Curte (cauzele C‑221/89 și
C‑246/89) ca fiind contrare articolelor 5, 7, 52 și 221 din Tratatul
CEE,dreptul comunitar conferă
proprietarilor sau operatorilor acestui tip de nave și administratorilor
 și/sau acționarilor societăților de armatori un drept la despăgubirea
de către statul membru pentru pierderile înregistrate ca urmare a
tuturor încălcărilor Tratatului CEE menționate mai sus sau doar a unora
dintre acestea?2)
      În cazul unui răspuns afirmativ la
prima întrebare, care sunt criteriile a căror aplicare este impusă, dacă
 este cazul, de dreptul comunitar instanței naționale pentru a se
pronunța cu privire la daunele interese care reprezintă:a)      cheltuielile
 și/sau pierderile de beneficii și/sau de încasări înregistrate în
perioada următoare intrării în vigoare a condițiilor respective,
perioadă în care a fost necesar ca navele să fie ancorate în port, să se
 obțină noi comenzi de pescuit și/sau să se încerce să se obțină
înmatricularea în alt loc;b)      pierderile
 generate de vânzarea sub valoarea lor reală a navelor sau a unor părți
din nave ori a acțiunilor la societățile de armatori;c)      pierderile
 generate de obligația de a constitui cauțiuni, de a plăti amenzi și
cheltuieli de judecată antrenate de pretinse încălcări având legătură cu
 radierea navelor din registrul național;d)      pierderile
 generate de imposibilitatea acestor persoane de a continua să dețină și
 să exploateze aceste nave;e)      pierderea de venituri pentru serviciile oferite;f)      cheltuielile suportate în încercarea de a limita pierderile menționate mai sus;g)      daunele interese exemplare, dacă este cazul?”15      Pentru
 o prezentare mai detaliată a faptelor din acțiunea principală, a
derulării procedurii, precum și a observațiilor prezentate Curții, se
face trimitere la raportul de ședință. Aceste elemente din dosar sunt
reluate în cele ce urmează numai în măsura în care sunt necesare pentru
motivarea Curții. Cu privire la
răspunderea statului pentru actele și inacțiunile legiuitorului național
 contrare dreptului comunitar (prima întrebare atât în cauza C‑46/93,
cât și în cauza C‑48/93)16      Prin
 intermediul primei întrebări, fiecare dintre cele două instanțe
naționale urmărește să afle, în esență, dacă principiul potrivit căruia
statele membre sunt obligate să repare prejudiciile cauzate
particularilor prin încălcări ale dreptului comunitar care le sunt
imputabile este aplicabil în cazul în care încălcările contestate sunt
atribuite legiuitorului național. 17      Cu
 titlu preliminar, trebuie amintit că, în Hotărârea din 19 noiembrie
1991, Francovich și alții (C‑6/90 și C‑9/90, Rec., p. I‑5357,
punctul 37), Curtea a constatat deja că dreptul comunitar impune
principiul potrivit căruia statele membre sunt obligate să repare
prejudiciile cauzate particularilor prin încălcările dreptului comunitar
 care le sunt imputabile.18      În
 opinia guvernelor german, irlandez și olandez, obligația statelor
membre de a repara prejudiciile cauzate particularilor nu s‑ar impune
decât în cazul încălcării dispozițiilor care nu sunt direct aplicabile.
În Hotărârea Francovich și alții, citată anterior, Curtea ar fi avut pur
 și simplu intenția de a acoperi o lacună din sistemul de garantare a
drepturilor particularilor. În măsura în care le‑ar fi recunoscut un
drept la acțiune în dreptul național pentru valorificarea drepturilor
care le sunt conferite prin dispozițiile de drept comunitar direct
aplicabile, nu ar mai fi deloc necesar să li se acorde în plus un drept
la repararea prejudiciului întemeiat direct pe dreptul comunitar în
cazul încălcării unor asemenea dispoziții.19      Această argumentare nu poate fi reținută.20      Astfel,
 potrivit unei jurisprudențe constante, posibilitatea oferită
justițiabililor de a invoca în fața instanțelor naționale dispozițiile
direct aplicabile ale tratatului nu constituie decât o garanție minimă
și nu este suficientă pentru a asigura singură aplicarea deplină și
completă a tratatului (a se vedea în special Hotărârea din 15 octombrie
1986, Comisia/Italia, C‑168/85, Rec., p. 2945, punctul 11,
Hotărârea din 26 februarie 1991, Comisia/Italia, C‑120/88, Rec.,
p. I‑621, punctul 10, și Hotărârea din 26 februarie 1991,
Comisia/Spania, C‑119/89, Rec., p. I‑641, punctul 9). Destinată să
determine aplicarea cu prioritate a dispozițiilor dreptului comunitar
față de dispozițiile naționale, această posibilitate nu este de natură
să garanteze particularului, în toate cazurile, beneficiul drepturilor
pe care i le conferă dreptul comunitar și în special să evite ca acesta
să sufere un prejudiciu ca urmare a unei încălcări a acestui drept
imputabilă unui stat membru. Or, astfel cum rezultă din Hotărârea
Francovich și alții, citată anterior, punctul 33, deplina eficacitate a
dreptului comunitar ar fi împiedicată în cazul în care particularii nu
ar avea posibilitatea de a obține repararea prejudiciului atunci când
le‑au fost lezate drepturile printr‑o încălcare a dreptului comunitar.21      Aceasta
 este situația în cazul în care un particular, care este victima
netranspunerii unei directive și care se află în imposibilitatea de a
invoca în mod direct anumite dispoziții ale acesteia în fața instanței
naționale din cauza caracterului insuficient de precis și de
necondiționat al acestora, introduce o acțiune în răspundere împotriva
statului care nu și‑a îndeplinit obligațiile pentru încălcarea
articolului 189 al treilea paragraf din tratat. În asemenea împrejurări,
 care au făcut obiectul cauzei Francovich și alții, citată anterior,
repararea prejudiciului vizează înlăturarea consecințelor prejudiciabile
 pentru beneficiarii unei directive, derivate din netranspunerea
acesteia de către un stat membru.22      Cu
 atât mai mult, aceasta este situația în cazul încălcării unui drept
conferit direct de o normă comunitară, pe care particularii au dreptul
să o invoce în fața instanțelor naționale. În această ipoteză, dreptul
la repararea prejudiciului constituie corolarul necesar al efectului
direct recunoscut dispozițiilor comunitare a căror încălcare se află la
originea prejudiciului cauzat.23      În
 speță, este cert că dispozițiile comunitare în discuție, și anume
articolul 30 din tratat, în cauza C‑46/93, și articolul 52 din tratat,
în cauza C‑48/93, au efect direct, în sensul că prin acestea se conferă
particularilor drepturi pe care aceștia le pot invoca direct în fața
instanțelor naționale. Încălcarea unor asemenea dispoziții poate da
naștere unui drept la repararea prejudiciului.24      Guvernul
 german susține, în plus, că un drept general la repararea prejudiciului
 în favoarea particularilor nu ar putea fi consacrat decât pe cale
legislativă și că recunoașterea unui astfel de drept pe cale
jurisprudențială ar fi incompatibilă cu repartizarea competențelor între
 instituțiile Comunității și statele membre și cu echilibrul
instituțional stabilit prin tratat.25      În
 această privință, trebuie subliniat că existența și întinderea
răspunderii unui stat pentru prejudiciile care decurg din încălcarea
obligațiilor care îi incumbă în temeiul dreptului comunitar sunt
probleme care privesc interpretarea tratatului, care intră în competența
 Curții.26      În
 speță, precum în cauza Francovich și alții, citată anterior, instanțele
 naționale au sesizat Curtea, în temeiul articolului 177 din tratat, în
vederea soluționării acestei probleme de interpretare.27      Întrucât
 tratatul nu conține dispoziții care să reglementeze în mod expres și
precis consecințele încălcării dreptului comunitar de către statele
membre, revine Curții sarcina, în exercitarea misiunii de a asigura
respectarea legii în interpretarea și aplicarea tratatului care i‑a fost
 încredințată prin articolul 164 din tratat, să se pronunțe asupra unei
asemenea probleme potrivit metodelor de interpretare general acceptate,
în special făcând apel la principiile fundamentale ale sistemului
juridic comunitar și, dacă este cazul, la principii generale comune
sistemelor juridice ale statelor membre.28      De
 altfel, în materia răspunderii extracontractuale a Comunității pentru
prejudiciile cauzate de instituțiile sale sau de agenții săi în
exercițiul funcțiilor lor, articolul 215 al doilea paragraf din tratat
face trimitere la principiile generale comune ordinilor juridice ale
statelor membre.29      Principiul
 răspunderii extracontractuale a Comunității instituit astfel în mod
expres la articolul 215 din tratat nu este decât o expresie a
principiului general cunoscut în ordinile juridice ale statelor membre,
conform căruia o acțiune sau o inacțiune nelegală antrenează obligația
de a repara prejudiciul cauzat. De asemenea, această dispoziție
subliniază obligația autorităților publice de a repara prejudiciile
cauzate în exercitarea funcțiilor lor.30      Pe
 de altă parte, trebuie arătat că, într‑un număr mare de sisteme
juridice naționale, regimul juridic al răspunderii statului a fost
elaborat într‑un mod determinant pe cale jurisprudențială.31      Având
 în vedere considerațiile de mai sus, Curtea a arătat deja, în Hotărârea
 Francovich și alții, citată anterior, punctul 35, că principiul
răspunderii statului pentru prejudiciile cauzate particularilor prin
încălcările dreptului comunitar care îi sunt imputabile este inerent
sistemului tratatului.32      Rezultă
 că principiul este valabil pentru orice ipoteză de încălcare a
dreptului comunitar de către un stat membru, indiferent de organul
statului membru a cărui acțiune sau inacțiune se află la originea
încălcării.33      În
 plus, având în vedere cerința fundamentală a ordinii juridice
comunitare a aplicării uniforme a dreptului comunitar (a se vedea în
special Hotărârea din 21 februarie 1991, Zuckerfabrik, C‑143/88 și
C‑92/89, Rec., p. I‑415, punctul 26), obligația de a repara
prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului
comunitar nu poate depinde de normele interne referitoare la
repartizarea competențelor între puterile constituționale.34      În
 această privință, trebuie evidențiat că, astfel cum a subliniat
avocatul general la punctul 38 din concluzii, în ordinea juridică
internațională, statul a cărui răspundere ar fi angajată pentru
încălcarea unei obligații internaționale este considerat de asemenea un
tot unitar, indiferent dacă încălcarea aflată la originea prejudiciului
este imputabilă puterii legislative, judecătorești sau executive. Acest
principiu trebuie să se aplice a fortiori în ordinea juridică
comunitară întrucât toate autoritățile statului, inclusiv puterea
legislativă, sunt obligate, în îndeplinirea sarcinilor lor, să respecte
normele impuse de dreptul comunitar, care pot să reglementeze în mod
direct situația particularilor.35      De
 asemenea, împrejurarea că, din perspectiva normelor interne, încălcarea
 contestată este imputabilă legiuitorului național nu este de natură să
pună în discuție exigențele inerente protecției drepturilor
particularilor care invocă dreptul comunitar și, în speță, dreptul de a
obține repararea prejudiciului cauzat prin încălcarea menționată în fața
 instanțelor naționale.36      În
 consecință, trebuie să se răspundă la întrebările adresate de
instanțele naționale în sensul că principiul potrivit căruia statele
membre sunt obligate să repare prejudiciile cauzate particularilor prin
încălcări ale dreptului comunitar care le sunt imputabile este aplicabil
 în cazul în care încălcările contestate sunt atribuite legiuitorului
național. Cu privire la condițiile
angajării răspunderii statului pentru actele și inacțiunile
legiuitorului național contrare dreptului comunitar (a doua întrebare în
 cauza C‑46/93 și prima întrebare în cauza C‑48/93)37      Prin
 intermediul acestor întrebări, instanțele naționale solicită Curții să
precizeze condițiile în care dreptul la repararea prejudiciilor cauzate
particularilor prin încălcări ale dreptului comunitar care sunt
imputabile unui stat membru, având în vedere împrejurările cauzei, este
garantat de dreptul comunitar.38      În
 această privință, trebuie amintit că, deși răspunderea statului este
impusă de dreptul comunitar, condițiile în care aceasta dă naștere unui
drept la repararea prejudiciului depind de natura încălcării dreptului
comunitar care se află la originea prejudiciului cauzat (Hotărârea
Francovich și alții, citată anterior, punctul 38).39      Pentru
 a determina aceste condiții, este necesar să se țină seama, mai întâi,
de principiile proprii ordinii juridice comunitare pe care se întemeiază
 răspunderea statului, și anume deplina eficacitate a normelor
comunitare și protecția efectivă a drepturilor pe care acestea le
recunosc, pe de o parte, și obligația de cooperare care le revine
statelor membre în temeiul articolului 5 din tratat, pe de altă parte
(Hotărârea Francovich și alții, citată anterior, punctele 31-36).40      În
 plus, astfel cum au subliniat Comisia și diferitele guverne care au
prezentat observații, este relevant să se facă trimitere la
jurisprudența Curții referitoare la răspunderea extracontractuală a
Comunității.41      Astfel,
 pe de o parte, articolul 215 al doilea paragraf din tratat face
trimitere, în materia răspunderii extracontractuale a Comunității, la
principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre, din
care și Curtea se inspiră, în absența unor norme scrise, în alte domenii
 ale dreptului comunitar.42      Pe
 de altă parte, condițiile angajării răspunderii statului pentru
prejudiciile cauzate particularilor prin încălcarea dreptului comunitar
nu trebuie, în absența unei justificări specifice, să fie diferite de
cele care reglementează răspunderea Comunității în împrejurări
comparabile. Astfel, protecția drepturilor de care beneficiază
particularii în temeiul dreptului comunitar nu poate varia în funcție de
 caracterul național sau comunitar al autorității aflate la originea
prejudiciului.43      Regimul
 pe care Curtea l‑a stabilit în temeiul articolului 215 din tratat, în
special cu privire la răspunderea derivată din adoptarea de acte
normative, ține seama, printre altele, de complexitatea situațiilor care
 trebuie reglementate, de dificultățile de aplicare sau de interpretare a
 textelor și, mai precis, de marja de apreciere de care dispune autorul
actului contestat.44      Jurisprudența
 Curții referitoare la răspunderea extracontractuală a Comunității a
fost elaborată, în special cu privire la actele normative care implică
decizii de politică economică, ținându‑se seama de puterea largă de
apreciere de care dispun instituțiile pentru punerea în aplicare a
politicilor comunitare.45      Astfel,
 concepția restrictivă a răspunderii Comunității derivate din
exercitarea activităților sale normative se explică, pe de o parte, prin
 faptul că exercitarea funcției legislative, chiar și în cazurile în
care există un control jurisdicțional al legalității actelor, nu trebuie
 să fie împiedicată de perspectiva formulării unor acțiuni în
despăgubiri de fiecare dată când interesul general al Comunității impune
 luarea unor măsuri normative care pot să aducă atingere intereselor
particularilor, iar pe de altă parte, prin faptul că, într‑un context
normativ caracterizat prin existența unei puteri largi de apreciere,
indispensabilă pentru punerea în aplicare a unei politici comunitare,
răspunderea Comunității nu poate fi angajată decât dacă instituția în
cauză a încălcat, în mod manifest și grav, limitele impuse în privința
exercitării puterii sale de apreciere (Hotărârea din 25 mai 1978, HNL și
 alții/Consiliul și Comisia, 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 și 40/77, Rec.,
p. 1209, punctele 5 și 6).46      Odată
 amintite aceste aspecte, trebuie să se constate că legiuitorul
național, precum, de altfel, instituțiile comunitare, nu dispune în mod
sistematic de o putere largă de apreciere atunci când acționează într‑un
 domeniu reglementat de dreptul comunitar. Dreptul comunitar îi poate
impune obligații de rezultat sau obligații de a face sau de a nu face
care îi reduc, uneori în mod considerabil, marja de apreciere. Aceasta
este în special situația atunci când, precum în circumstanțele avute în
vedere în Hotărârea Francovich și alții, citată anterior, statul membru
este obligat, în temeiul articolului 189 din tratat, să ia într‑un
anumit termen toate măsurile necesare pentru a obține rezultatul
prevăzut într‑o directivă. În această situație, împrejurarea că
obligația adoptării măsurilor respective incumbă legiuitorului național
nu are relevanță pentru angajarea răspunderii statului membru pentru
fapta de a nu transpune o directivă.47      În
 schimb, atunci când un stat membru acționează într‑un domeniu în care
dispune de o putere largă de apreciere, comparabilă cu cea de care
dispun instituțiile comunitare pentru punerea în aplicare a politicilor
comunitare, condițiile în care răspunderea acestuia poate fi angajată
trebuie să fie, în principiu, aceleași cu condițiile de care depinde
angajarea răspunderii Comunității într‑o situație comparabilă.48      În
 acțiunea principală aflată la originea cauzei C‑46/93, legiuitorul
german a adoptat o reglementare în domeniul produselor alimentare, mai
precis în domeniul berii. În absența unei armonizări comunitare,
legiuitorul național dispunea de o putere largă de apreciere în acest
domeniu pentru a adopta o reglementare referitoare la calitatea berii
comercializate.49      În
 ceea ce privește faptele din cauza C‑48/93, legiuitorul Regatului Unit
dispunea de asemenea de o putere largă de apreciere. Astfel, legislația
în litigiu privea, pe de o parte, înmatricularea navelor, domeniu care,
având în vedere stadiul de dezvoltare a dreptului comunitar, intră în
competența statelor membre, și, pe de altă parte, reglementarea
activităților de pescuit, sector în care punerea în aplicare a politicii
 comune lasă statelor membre o anumită marjă de apreciere.50      Prin
 urmare, rezultă că, în cele două cauze, legiuitorul german și cel al
Regatului Unit s‑au confruntat cu situații care implicau luarea unor
decizii comparabile cu cele luate de către instituțiile comunitare cu
ocazia adoptării unor acte normative în cadrul unei politici comunitare.51      În
 asemenea împrejurări, dreptul comunitar recunoaște dreptul la repararea
 prejudiciului în măsura în care sunt întrunite trei condiții, și anume:
 norma de drept încălcată să aibă ca obiect acordarea de drepturi
particularilor, încălcarea să fie suficient de gravă și, în sfârșit, să
existe o legătură directă de cauzalitate între încălcarea obligației
care îi incumbă statului și prejudiciul suferit de persoanele vătămate.52      Astfel,
 aceste condiții îndeplinesc, în primul rând, cerințele de deplină
eficacitate a normelor comunitare și de protecție efectivă a drepturilor
 pe care acestea le recunosc.53      În
 al doilea rând, aceste condiții corespund în esență cu cele pe care
Curtea le‑a stabilit, în temeiul articolului 215, în jurisprudența sa
referitoare la răspunderea Comunității pentru prejudiciile cauzate
particularilor prin actele normative nelegale ale instituțiilor sale.54      Prima
 condiție este îndeplinită în mod evident în ceea ce privește articolul
30 din tratat, la care se referă cauza C‑46/93, și articolul 52 din
tratat, la care se referă cauza C‑48/93. Astfel, deși articolul 30
impune o interdicție statelor membre, nu este mai puțin adevărat că
acesta recunoaște în favoarea particularilor drepturi pe care instanțele
 naționale trebuie să le protejeze (Hotărârea din 22 martie 1977,
Iannelli și Volpi, 74/76, Rec., p. 557, punctul 13). De asemenea,
articolul 52 din tratat recunoaște, prin natura lui, drepturi în
favoarea particularilor (Hotărârea din 21 iunie 1974, Reyners, 2/74,
Rec., p. 631, punctul 25).55      Referitor
 la a doua condiție, atât în privința răspunderii Comunității în temeiul
 articolului 215, cât și în privința răspunderii statelor membre pentru
încălcările dreptului comunitar, criteriul decisiv în funcție de care se
 apreciază o încălcare a dreptului comunitar ca fiind suficient de gravă
 este nerespectarea manifestă și gravă de către un stat membru sau de
către o instituție comunitară a limitelor impuse puterii sale de
apreciere.56      În
 această privință, printre elementele pe care instanța competentă le
poate lua în considerare, trebuie subliniate gradul de claritate și de
precizie a normei încălcate, marja de apreciere pe care norma încălcată o
 lasă autorităților naționale sau comunitare, caracterul intenționat sau
 neintenționat al neîndeplinirii obligației sau al prejudiciului cauzat,
 caracterul scuzabil sau nescuzabil al unei eventuale erori de drept,
împrejurarea că atitudinea adoptată de către o instituție comunitară a
putut contribui la inacțiunea, la adoptarea sau la menținerea unor
măsuri sau a unor practici naționale contrare dreptului comunitar.57      În
 orice caz, o încălcare a dreptului comunitar este în mod vădit gravă
atunci când aceasta a continuat în pofida pronunțării unei hotărâri care
 constată încălcarea pretinsă, a unei hotărâri preliminare sau a unei
jurisprudențe consacrate a Curții în materia respectivă din care rezultă
 caracterul nelegal al comportamentului în cauză.58      În
 speță, Curtea nu poate să înlocuiască aprecierile instanțelor naționale
 cu propria apreciere, instanțele naționale fiind singurele competente
să stabilească situația de fapt din cauzele principale și să decidă cum
să fie caracterizate încălcările respective ale dreptului comunitar. Cu
toate acestea, Curtea consideră că este util să amintească anumite
împrejurări de care instanțele naționale pot să țină seama.59      Astfel,
 în cauza C‑46/93, este important să se facă distincție între problema
menținerii de către legiuitorul german a dispozițiilor din
Biersteuergesetz privind puritatea berii referitoare la interdicția
comercializării sub denumirea „Bier” a berii importate din alte state
membre și fabricate legal potrivit unor norme diferite, pe de o parte,
și problema menținerii dispozițiilor aceleiași legi referitoare la
interdicția importului de bere care conține aditivi. Astfel, încălcarea
prin legislația germană a articolului 30 din tratat, în ceea ce privește
 dispozițiile referitoare la denumirea produsului comercializat, ar
putea fi cu greu considerată drept eroare scuzabilă, întrucât
incompatibilitatea unei asemenea reglementări cu articolul 30 din tratat
 era evidentă în lumina jurisprudenței anterioare a Curții și în special
 a Hotărârii din 20 februarie 1979, cunoscută sub numele „Cassis de
Dijon”, Rewe‑Zentral (120/78, Rec., p. 649), și a Hotărârii din 9
decembrie 1981, Comisia/Italia (193/80, Rec., p. 3019). În schimb,
elementele de apreciere de care dispunea legiuitorul național, având în
vedere jurisprudența în materie, pentru a stabili dacă interdicția de a
utiliza aditivi era contrară dreptului comunitar erau mult mai puțin
concludente până la pronunțarea Hotărârii din 12 martie 1987,
Comisia/Germania, citată anterior, prin care Curtea a hotărât că această
 interdicție este incompatibilă cu dispozițiile articolului 30.60      De
 asemenea, pot fi formulate mai multe observații cu privire la
reglementarea națională la care se referă cauza C‑48/93.61      Decizia
 legiuitorului Regatului Unit de a introduce în Merchant Shipping Act
1988 dispoziții privind condițiile de înmatriculare a navelor de pescuit
 trebuie apreciată în mod diferit, după cum sunt avute în vedere
dispozițiile care subordonează înmatricularea îndeplinirii unei condiții
 de cetățenie, care constituie o discriminare directă, în mod vădit
contrară dreptului comunitar, sau dispozițiile prin care sunt impuse
condiții de reședință și de domiciliu ale proprietarilor și operatorilor
 navelor.62      Deși
 impunerea acestor din urmă condiții apare, de la bun început, ca fiind
incompatibilă în special cu articolul 52 din tratat, Regatul Unit
susține totuși că ele sunt justificate de obiectivele politicii comune
din domeniul pescuitului. În Hotărârea Factortame II, citată anterior,
Curtea a respins această justificare.63      Pentru
 a aprecia dacă încălcarea articolului 52 comisă astfel de Regatul Unit a
 fost suficient de gravă, instanța națională ar putea să țină seama,
printre altele, de controversele juridice legate de particularitățile
politicii comune din domeniul pescuitului, de atitudinea Comisiei, care
i‑a făcut cunoscută poziția sa Regatului Unit în timp util, și de
aprecierile referitoare la gradul de certitudine a dreptului comunitar
emise de instanțele naționale în cadrul unor proceduri de măsuri
provizorii inițiate de particularii afectați de punerea în aplicare a
Merchant Shipping Act.64      În
 sfârșit, trebuie luată în considerare și afirmația făcută de Rawlings
(Trawling) Ltd, cel de al 37-lea reclamant în cauza C‑48/93, potrivit
căreia Regatul Unit nu ar fi adoptat imediat măsurile necesare pentru
punerea în executare a Ordonanței președintelui Curții din 10 octombrie
1989, Comisia/Regatul Unit, citată anterior, ceea ce ar fi determinat o
majorare inutilă a prejudiciilor pe care le‑ar fi suferit. În cazul în
care acest fapt, care a fost, desigur, contestat în mod expres de
guvernul Regatului Unit în ședință, se dovedește a fi adevărat, ar
trebui să fie considerat de instanța națională ca reprezentând prin el
însuși o încălcare manifestă și, prin urmare, suficient de gravă a
dreptului comunitar.65      În
 ceea ce privește cea de a treia condiție, instanțele naționale au
sarcina să verifice dacă există o legătură directă de cauzalitate între
încălcarea obligației care îi incumbă statului și prejudiciul suferit de
 persoanele vătămate.66      Cele
 trei condiții menționate mai sus sunt necesare și suficiente pentru a
da naștere, în beneficiul particularilor, unui drept de a obține
repararea prejudiciului, fără a exclude, cu toate acestea, posibilitatea
 de angajare a răspunderii statului în condiții mai puțin restrictive în
 temeiul dreptului național.67      Astfel
 cum rezultă din Hotărârea Francovich și alții, citată anterior,
punctele 41-43, sub rezerva dreptului la repararea prejudiciului, care
se întemeiază direct pe dreptul comunitar, în măsura în care condițiile
amintite la punctul anterior sunt îndeplinite, statul trebuie să repare
consecințele prejudiciului cauzat potrivit dreptului național referitor
la răspundere, condițiile stabilite de legislațiile naționale în
domeniul reparării prejudiciilor neputând fi mai puțin favorabile decât
cele referitoare la acțiuni asemănătoare de drept intern și neputând fi
concepute astfel încât să facă, în practică, imposibilă sau excesiv de
dificilă obținerea reparării prejudiciului (a se vedea de asemenea
Hotărârea din 9 noiembrie 1983, San Giorgio, C‑199/82, Rec.,
p. 3595).68      În
 această privință, restricțiile întâlnite în ordinile juridice interne
în domeniul răspunderii extracontractuale a autorităților publice
derivate din exercitarea funcției legislative pot fi de natură să facă,
în practică, imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea de către
particulari a dreptului la despăgubire, astfel cum este garantat de
dreptul comunitar, pentru prejudiciile care decurg din încălcarea
acestuia. 69      În
 speță, în cauza C‑46/93, instanța națională ridică în special problema
dacă dreptul național poate să supună un eventual drept la despăgubire
acelorași restricții precum cele aplicabile în cazul încălcării printr‑o
 lege internă a dispozițiilor naționale de rang superior, de exemplu în
cazul încălcării GG a Republicii Federale Germania printr‑o simplă lege
federală.70      În
 această privință, trebuie subliniat că, deși impunerea unor asemenea
restricții este conformă cu cerința de a nu stabili condiții mai puțin
favorabile decât cele referitoare la acțiuni asemănătoare de drept
intern, trebuie să se examineze, în plus, dacă astfel de restricții nu
sunt de natură să facă, în practică, imposibilă sau excesiv de dificilă
obținerea reparării prejudiciului.71      Or,
 cerința impusă de dreptul german în cazul încălcării printr‑o lege a
dispozițiilor naționale de rang superior, care condiționează repararea
prejudiciului de împrejurarea ca actul sau inacțiunea legiuitorului să
privească o situație individuală, ar face, în practică, imposibilă sau
excesiv de dificilă repararea efectivă a prejudiciilor rezultate din
încălcarea normelor dreptului comunitar, dat fiind faptul că sarcinile
care îi revin legiuitorului național privesc, în principiu,
colectivitatea fără a viza vreo persoană sau vreo categorie de persoane
care să poată fi luată în considerare în mod individual.72      Întrucât
 împiedică instanțele naționale să își îndeplinească obligația de a
asigura deplina eficacitate a dreptului comunitar prin garantarea unei
protecții efective a drepturilor particularilor, o asemenea condiție
trebuie îndepărtată în cazul în care încălcarea dreptului comunitar este
 imputabilă legiuitorului național.73      De
 asemenea, eventuala condiție pe care o impune, în principiu, dreptul
englez pentru angajarea răspunderii autorităților publice de a se face
dovada unui abuz de putere în exercitarea unei funcții publice
(misfeasance in public office), abuz pe care legiuitorul nu se poate
concepe că îl poate săvârși, este de asemenea de natură să facă, în
practică, imposibilă obținerea reparării prejudiciului care rezultă din
încălcarea dreptului comunitar atunci când aceasta este imputabilă
legiuitorului național.74      Prin
 urmare, trebuie să se răspundă la întrebările adresate de instanțele
naționale că, atunci când o încălcare a dreptului comunitar de către un
stat membru este imputabilă legiuitorului național care acționează
într‑un domeniu în care dispune de o marjă largă de apreciere în
privința luării unor decizii cu caracter normativ, particularii
prejudiciați au dreptul la despăgubire dacă norma de drept comunitar
încălcată are ca obiect conferirea de drepturi acestora, dacă încălcarea
 este suficient de gravă și dacă există o legătură directă de
cauzalitate între această încălcare și prejudiciul suferit de
particulari. Sub această rezervă, statul trebuie să repare consecințele
prejudiciului cauzat prin încălcarea dreptului comunitar care îi este
imputabilă potrivit dreptului național referitor la răspundere,
condițiile stabilite de legislația națională aplicabilă neputând fi mai
puțin favorabile decât cele referitoare la acțiuni asemănătoare de drept
 intern și neputând fi concepute astfel încât să facă, în practică,
imposibilă sau excesiv de dificilă obținerea reparării prejudiciului. Cu
 privire la posibilitatea de a condiționa repararea prejudiciului de
existența unei vinovății (a treia întrebare în cauza C‑46/93)75      Prin
 intermediul celei de a treia întrebări, Bundesgerichtshof solicită, în
esență, să se stabilească dacă instanța națională, în cadrul legislației
 naționale pe care o aplică, poate să subordoneze repararea
prejudiciului condiției existenței unei vinovății – intenție sau culpă –
 din partea organului de stat căruia îi este imputabilă încălcarea
respectivă.76      Mai
 întâi, trebuie subliniat că, astfel cum rezultă din dosar, noțiunea de
vinovăție nu are același conținut în diferitele sisteme juridice.77      În
 continuare, trebuie amintit că, astfel cum reiese din considerațiile
expuse ca răspuns la întrebarea precedentă, atunci când o încălcare a
dreptului comunitar este imputabilă unui stat membru care acționează
într‑un domeniu în care dispune de o putere largă de apreciere în
privința luării unor decizii cu caracter normativ, recunoașterea unui
drept la repararea prejudiciului în temeiul dreptului comunitar este
subordonată, printre altele, condiției ca încălcarea în cauză să fie
suficient de gravă.78      Anumite
 elemente obiective și subiective care, în cadrul unui sistem juridic
național, pot fi legate de noțiunea de vinovăție sunt astfel relevante
pentru a aprecia dacă o încălcare a dreptului comunitar este sau nu este
 gravă (a se vedea elementele menționate la punctele 56 și 57 de mai
sus).79      Rezultă
 că obligația de a repara prejudiciile cauzate particularilor nu poate
fi subordonată îndeplinirii unei condiții întemeiate pe noțiunea de
vinovăție care să depășească condiția încălcării suficient de grave a
dreptului comunitar. Astfel, impunerea unei asemenea condiții
suplimentare ar echivala cu punerea în discuție a dreptului la repararea
 prejudiciului care se întemeiază pe ordinea juridică comunitară.80      În
 consecință, trebuie să se răspundă instanței naționale că nu poate, în
cadrul legislației naționale pe care o aplică, să subordoneze repararea
prejudiciului condiției existenței unei vinovății – intenție sau culpă –
 din partea organului de stat căruia îi este imputabilă încălcarea
respectivă, care să depășească condiția încălcării suficient de grave a
dreptului comunitar. Cu privire la
întinderea materială a reparării prejudiciului [a patra întrebare litera
 a) în cauza C‑46/93 și a doua întrebare în cauza C‑48/93]81      Prin
 intermediul acestor întrebări, instanțele naționale solicită, în
esență, Curții să stabilească criteriile care permit să se determine
întinderea reparării prejudiciului care incumbă statului membru căruia
îi este imputabilă încălcarea.82      În
 această privință, este important să se sublinieze că repararea
prejudiciilor cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului
comunitar trebuie să fie corespunzătoare prejudiciului suferit, astfel
încât să se asigure o protecție efectivă a drepturilor acestora.83      În
 absența unor dispoziții comunitare în acest domeniu, ordinea juridică
internă din fiecare stat membru are sarcina de a stabili criteriile care
 permit determinarea întinderii reparării prejudiciului, acestea
neputând fi mai puțin favorabile decât cele referitoare la acțiuni
asemănătoare întemeiate pe dreptul intern și neputând fi, în niciun caz,
 concepute astfel încât să facă, în practică, imposibilă sau excesiv de
dificilă repararea prejudiciului.84      Trebuie
 precizat, în special, că, în vederea determinării prejudiciului pentru
care se poate acorda despăgubirea, instanța națională poate verifica
dacă persoana vătămată a făcut dovada unei diligențe rezonabile pentru a
 evita prejudiciul sau pentru a‑i limita întinderea și, mai ales, dacă a
 utilizat în timp util toate căile legale de care dispunea.85      Astfel,
 potrivit unui principiu general comun sistemelor juridice ale statelor
membre, persoana vătămată trebuie să dea dovadă de o diligență
rezonabilă pentru a limita întinderea prejudiciului, în caz contrar
suportând ea însăși prejudiciul respectiv (Hotărârea din 19 mai 1992,
Mulder și alții/Consiliul și Comisia, C‑104/89 și C‑37/90, Rec.,
p. I‑3061, punctul 33).86      Bundesgerichtshof
 solicită să se stabilească dacă o reglementare națională poate să
limiteze în mod general obligația de reparare a prejudiciilor cauzate
unor bunuri individuale care beneficiază de o protecție specială, de
exemplu cele cauzate proprietății, sau dacă obligația trebuie să acopere
 și beneficiile nerealizate de reclamanți. Bundesgerichtshof precizează
că oportunitățile de comercializare a produselor originare din alte
state membre nu sunt considerate în dreptul german ca făcând parte din
activul protejat al întreprinderilor.87      În
 această privință, trebuie să se sublinieze că nu se poate admite
excluderea totală a beneficiilor nerealizate din cadrul prejudiciilor
reparabile în cazul încălcării dreptului comunitar. Astfel, în special
în cadrul litigiilor de natură economică sau comercială, o asemenea
excludere totală a beneficiilor nerealizate este de natură să facă, în
fapt, imposibilă repararea prejudiciilor.88      Referitor
 la diferitele tipuri de prejudicii menționate în a doua întrebare
adresată de Divisional Court, dreptul comunitar nu impune criterii
specifice. Instanța națională are sarcina de a se pronunța asupra
acestor tipuri de prejudicii în conformitate cu dreptul național pe care
 îl aplică sub rezerva condițiilor amintite la punctul 83 de mai sus.89      În
 ceea ce privește, în special, acordarea de daune interese „exemplare”
(exemplary damages), trebuie precizat că această modalitate de reparare a
 prejudiciului se întemeiază, în cadrul dreptului național, astfel cum a
 subliniat instanța națională, pe constatarea că autoritățile publice
vizate au acționat în mod opresiv, arbitrar sau neconstituțional. În
măsura în care aceste comportamente pot constitui o încălcare a
dreptului comunitar sau o agravare a unei astfel de încălcări, nu se
poate exclude posibilitatea acordării de daune interese exemplare în
cadrul unei cereri sau al unei acțiuni întemeiate pe dreptul comunitar,
în cazul în care asemenea daune interese pot fi acordate în cadrul unei
cereri sau al unei acțiuni asemănătoare întemeiate pe dreptul intern.90      În
 consecință, trebuie să se răspundă instanțelor naționale că repararea
de către statele membre a prejudiciilor pe care le‑au cauzat
particularilor prin încălcări ale dreptului comunitar trebuie să fie
corespunzătoare prejudiciului suferit. În absența unor dispoziții
comunitare în acest domeniu, ordinea juridică internă din fiecare stat
membru are sarcina de a stabili criteriile care permit determinarea
întinderii reparării prejudiciului, acestea neputând fi mai puțin
favorabile decât cele referitoare la cereri sau la acțiuni asemănătoare
întemeiate pe dreptul intern și neputând fi, în niciun caz, concepute
astfel încât să facă, în practică, imposibilă sau excesiv de dificilă
repararea prejudiciului. O reglementare națională care limitează în mod
general prejudiciul reparabil doar la prejudiciile cauzate unor bunuri
individuale care beneficiază de o protecție specială, cu excluderea
beneficiilor nerealizate suportate de particulari, nu este conformă cu
dreptul comunitar. Pe de altă parte, trebuie să existe posibilitatea de a
 acorda daune interese speciale, precum daunele interese „exemplare”
prevăzute de dreptul englez, în cadrul unor cereri sau al unor acțiuni
întemeiate pe dreptul comunitar, în cazul în care acestea pot fi
acordate în cadrul unor cereri sau al unor acțiuni asemănătoare
întemeiate pe dreptul intern. Cu privire la perioada acoperită de repararea prejudiciului [a patra întrebare litera b) în cauza C‑46/93]91      Prin
 intermediul acestei întrebări, instanța națională solicită să se
stabilească dacă prejudiciul care poate fi reparat cuprinde prejudiciile
 suferite înainte de pronunțarea unei hotărâri a Curții prin care se
constată existența unei neîndepliniri a obligațiilor.92      Astfel
 cum rezultă din răspunsul dat la a doua întrebare, dreptul la repararea
 prejudiciului există în temeiul dreptului comunitar din momentul în
care sunt îndeplinite condițiile prevăzute la punctul 51 de mai sus.93      Una
 dintre aceste condiții prevede ca încălcarea dreptului comunitar să fie
 suficient de gravă. Or, existența unei hotărâri a Curții prin care se
constată în prealabil neîndeplinirea obligației este, desigur, un
element determinant, însă nu indispensabil pentru a verifica dacă
condiția respectivă este îndeplinită (a se vedea punctele 55-57 din
prezenta hotărâre).94      Prin
 urmare, dacă s‑ar admite că obligația de reparare a prejudiciului care
incumbă statului membru în cauză poate fi limitată doar la prejudiciile
suferite după pronunțarea unei hotărâri a Curții prin care se constată o
 neîndeplinire a obligațiilor, ar însemna să se pună în discuție dreptul
 la repararea prejudiciului recunoscut de ordinea juridică comunitară.95      Mai
 mult, condiționarea reparării prejudiciului de existența unei
constatări prealabile de către Curte a unei încălcări a dreptului
comunitar imputabilă unui stat membru ar fi contrară principiului
efectivității dreptului comunitar, întrucât aceasta ar exclude orice
drept la repararea prejudiciului atât timp cât încălcarea prezumată nu a
 făcut obiectul unei acțiuni introduse de Comisie în temeiul articolului
 169 din tratat și al unei condamnări pronunțate de Curte. Or,
drepturile de care beneficiază particularii, care decurg din
dispozițiile comunitare și care au efect direct în ordinea juridică
internă din statele membre, nu pot depinde de modul în care Comisia
apreciază oportunitatea de a formula o acțiune în temeiul articolului
169 din tratat împotriva unui stat membru și nici de pronunțarea de
către Curte a unei eventuale hotărâri prin care se constată o
neîndeplinire a obligațiilor (în acest sens, Hotărârea din 14 decembrie
1982, Waterkeyn și alții, 314/81, 315/81, 316/81 și 83/82, Rec.,
p. 4337, punctul 16).96      Prin
 urmare, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că obligația
statelor membre de a repara prejudiciile cauzate particularilor prin
încălcări ale dreptului comunitar care le sunt imputabile nu poate fi
limitată doar la prejudiciile suferite după pronunțarea de către Curte a
 unei hotărâri prin care se constată o neîndeplinire a obligațiilor. Cu privire la limitarea în timp a efectelor hotărârii 97      Guvernul
 german solicită Curții să limiteze eventualul prejudiciu reparabil care
 incumbă Republicii Federale Germania numai la prejudiciile produse după
 pronunțarea hotărârii în prezenta cauză, în măsura în care persoanele
prejudiciate nu au introdus în prealabil o acțiune în justiție sau o
altă cerere echivalentă. Acesta consideră că o astfel de limitare în
timp a efectelor hotărârii este necesară având în vedere importanța
consecințelor financiare ale acesteia pentru Republica Federală
Germania.98      Chiar
 dacă s‑ar presupune că instanța națională va ajunge la concluzia că, în
 speță, sunt îndeplinite condițiile de angajare a răspunderii Republicii
 Federale Germania, trebuie amintit că statul trebuie să repare
consecințele prejudiciului cauzat potrivit dreptului național referitor
la răspundere. Condițiile de fond și de formă, stabilite de diversele
legislații naționale în domeniul reparării prejudiciilor, pot să țină
seama de exigențele principiului securității juridice.99      Cu
 toate acestea, trebuie amintit că aceste condiții nu pot fi mai puțin
favorabile decât cele referitoare la acțiuni asemănătoare de drept
intern și nu pot fi concepute astfel încât să facă, în practică,
imposibilă sau excesiv de dificilă obținerea reparării prejudiciului
(Hotărârea Francovich și alții, citată anterior, punctul 43).100    Având
 în vedere considerațiile care precedă, nu este necesară limitarea în
timp de către Curte a efectelor prezentei hotărâri. Cu privire la cheltuielile de judecată101    Cheltuielile
 efectuate de guvernele danez, german, elen, spaniol, francez, irlandez,
 olandez și al Regatului Unit, precum și de Comisia Comunităților
Europene, care au prezentat observații Curții, nu pot face obiectul unei
 rambursări. Întrucât, în privința părților din acțiunile principale,
procedura are caracterul unui incident survenit la instanțele de
trimitere, este de competența acestora să se pronunțe cu privire la
cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive,CURTEA,pronunțându‑se
 cu privire la întrebările care i‑au fost adresate de Bundesgerichtshof,
 prin Ordonanța din 28 ianuarie 1993, și de High Court of Justice,
Queen’s Bench Division, Divisional Court, prin Ordonanța din 18
noiembrie 1992, hotărăște:1)      Principiul
 potrivit căruia statele membre sunt obligate să repare prejudiciile
cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului comunitar care le
sunt imputabile este aplicabil în cazul în care încălcările contestate
sunt atribuite legiuitorului național.2)      Atunci
 când o încălcare a dreptului comunitar de către un stat membru este
imputabilă legiuitorului național care acționează într‑un domeniu în
care dispune de o marjă largă de apreciere în privința luării unor
decizii cu caracter normativ, particularii prejudiciați au dreptul la
repararea prejudiciului dacă norma de drept comunitar încălcată are ca
obiect conferirea de drepturi acestora, dacă încălcarea este suficient
de gravă și dacă există o legătură directă de cauzalitate între această
încălcare și prejudiciul suferit de particulari. Sub această rezervă,
statul trebuie să repare consecințele prejudiciului cauzat prin
încălcarea dreptului comunitar care îi este imputabilă potrivit
dreptului național referitor la răspundere, condițiile stabilite de
legislația națională aplicabilă neputând fi mai puțin favorabile decât
cele referitoare la acțiuni asemănătoare de drept intern și neputând fi
concepute astfel încât să facă, în practică, imposibilă sau excesiv de
dificilă obținerea reparării prejudiciului.3)      Instanța
 națională nu poate, în cadrul legislației naționale pe care o aplică,
să subordoneze repararea prejudiciului condiției existenței unei
vinovății – intenție sau culpă – din partea organului de stat căruia îi
este imputabilă încălcarea respectivă, care să depășească condiția
încălcării suficient de grave a dreptului comunitar.4)      Repararea
 de către statele membre a prejudiciilor pe care le‑au cauzat
particularilor prin încălcări ale dreptului comunitar trebuie să fie
corespunzătoare prejudiciului suferit. În absența unor dispoziții
comunitare în acest domeniu, ordinea juridică internă din fiecare stat
membru are sarcina de a stabili criteriile care permit determinarea
întinderii reparării prejudiciului, acestea neputând fi mai puțin
favorabile decât cele referitoare la cereri sau la acțiuni asemănătoare
întemeiate pe dreptul intern și neputând fi, în niciun caz, concepute
astfel încât să facă, în practică, imposibilă sau excesiv de dificilă
repararea prejudiciului. O reglementare națională care limitează în mod
general prejudiciul reparabil doar la prejudiciile cauzate unor bunuri
individuale care beneficiază de o protecție specială, cu excluderea în
totalitate a beneficiilor nerealizate suportate de particulari, nu este
conformă cu dreptul comunitar. Pe de altă parte, trebuie să existe
posibilitatea de a acorda daune interese speciale, precum daunele
interese „exemplare” prevăzute de dreptul englez, în cadrul unor cereri
sau al unor acțiuni întemeiate pe dreptul comunitar, în cazul în care
acestea pot fi acordate în cadrul unor cereri sau al unor acțiuni
asemănătoare întemeiate pe dreptul intern.5)      Obligația
 statelor membre de a repara prejudiciile cauzate particularilor prin
încălcări ale dreptului comunitar care le sunt imputabile nu poate fi
limitată doar la prejudiciile suferite după pronunțarea de către Curte a
 unei hotărâri prin care se constată o neîndeplinire a obligațiilor.Rodríguez IglesiasKakourisEdwardHirschManciniSchockweilerMoitinho de AlmeidaGulmannMurrayPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 5 martie 1996.Grefier       PreședinteR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias* Limbile de procedură: germana şi engleza.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 4 iulie 1985. # AS-Autoteile Service GmbH împotriva Pierre Malhé. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania. # Cauza 220/84.