title: Hotărârea Curții din data de 18 decembrie 1997.#Inter-Environnement Wallonie ASBL împotriva Région wallonne.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'Etat - Belgia.#Directivă 91/156/CEE.#Cauza C-129/96.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII18 decembrie 1997(*)„Directiva 91/156/CEE – Termen de transpunere – Efecte – Noțiunea de deșeu”În cauza C‑129/96,având
 ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată
în temeiul articolului 177 din Tratatul CE de Conseil d’État din Belgia,
 în cadrul litigiilor aflate pe rolul acestei instanțe întreInter‑Environnement Wallonie ASBLșiRégion wallonne,privind
 interpretarea articolelor 5 și 189 din Tratatul CEE și a articolului 1
litera (a) din Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15 iulie 1975
privind deșeurile (JO L 194, p. 39), astfel cum a fost
modificată prin Directiva 91/156/CEE a Consiliului din 18 martie 1991
(JO L 78, p. 32),CURTEA,compusă
 din domnul G. C. Rodríguez Iglesias, președinte, domnii C.
Gulmann, H. Ragnemalm și R. Schintgen, președinți de cameră, domnii
G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G.
Kapteyn, J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet,
 G. Hirsch, P. Jann și L. Sevón (raportor), judecători,avocat general: domnul F. G. Jacobs,grefier: domnul H. von Holstein, grefier adjunct, luând în considerare observațiile scrise prezentate:–        pentru
 Inter‑Environnement Wallonie ASBL, de Jacques Sambon, avocat în cadrul
Baroului din Bruxelles;–        pentru
 guvernul belgian, de domnul Jan Devadder, consilier general în cadrul
Ministerului Afacerilor Externe, Comerțului Exterior și Cooperării
pentru Dezvoltare, în calitate de agent;–        pentru
 guvernul german, de domnii Ernst Röder, Ministerialrat în cadrul
Ministerului Federal al Economiei, și Bernd Kloke, Oberregierungsrat în
cadrul aceluiași minister, în calitate de agenți;–        pentru
 guvernul francez, de domnii Jean‑François Dobelle, director adjunct la
Direcția juridică a Ministerului Afacerilor Externe, și Romain Nadal,
secretar adjunct al afacerilor externe în cadrul aceluiași minister, în
calitate de agenți;–        pentru
 guvernul Țărilor de Jos, de domnul Adriaan Bos, consilier juridic în
cadrul Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent;–        pentru
 guvernul Regatului Unit, de domnul John E. Collins, Assistant Treasury
Solicitor, în calitate de agent, asistat de domnul Derrick Wyatt, QC;–        pentru
 Comisia Comunităților Europene, de doamna Maria Condou Durande, membră a
 Serviciului juridic, în calitate de agent,având în vedere raportul de ședință,după
 ascultarea observațiilor orale ale Inter‑Environnement Wallonie ASBL,
reprezentată de Jacques Sambon, ale guvernului francez, reprezentat de
domnii Jean‑François Dobelle și Romain Nadal, ale guvernului Țărilor de
Jos, reprezentat de domnul Johannes Steven van den Oosterkamp, consilier
 juridic adjunct în cadrul Ministerului Afacerilor Externe, în calitate
de agent, ale guvernului Regatului Unit, reprezentat de domnul Derrick
Wyatt, QC, și ale Comisiei, reprezentată de doamna Maria Condou Durande,
 în ședința din 5 februarie 1997,după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 24 aprilie 1997,pronunță prezentaHotărâre1        Prin
 hotărârea din 29 martie 1996, primită de Curte la 23 aprilie 1996,
Conseil d’État din Belgia a adresat, în temeiul articolului 177 din
Tratatul CE, două întrebări preliminare privind interpretarea
articolelor 5 și 189 din Tratatul CEE și a articolului 1 litera (a) din
Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15 iulie 1975 privind deșeurile
(JO L 194, p. 39), astfel cum a fost modificată prin Directiva
 91/156/CEE a Consiliului din 18 martie 1991 (JO L 78, p. 32).2        Aceste
 întrebări au fost adresate în cadrul unei acțiuni în anulare intentate
de asociația fără scop lucrativ Inter‑Environnement Wallonie (denumită
în continuare „Inter‑Environnement Wallonie”) împotriva hotărârii
executivului regional valon din 9 aprilie 1992 privind deșeurile toxice
sau periculoase (denumită în continuare „hotărârea executivului regional
 valon”). Reglementarea comunitară3        Directiva
 75/442 are ca scop armonizarea legislațiilor naționale în ceea ce
privește eliminarea deșeurilor. Ea a fost modificată prin Directiva
91/156. 4        Directiva
 75/442, astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/156, definește
noțiunea „deșeu” la articolul 1 litera (a) după cum urmează:„În sensul prezentei directive:(a)      «deșeu»
 înseamnă orice substanță sau obiect inclus în categoriile prevăzute de
anexa I, de care deținătorul acestora se debarasează sau intenționează
sau este obligat să se debaraseze.Comisia,
hotărând în conformitate cu procedura stabilită la articolul 18, va
elabora, până la 1 aprilie 1993, o listă a deșeurilor incluse în
categoriile cuprinse în anexa I. Această listă va fi reanalizată
periodic și, după caz, va fi revizuită prin aceeași procedură.”5        Lista
 menționată de această din urmă dispoziție a fost adoptată prin Decizia
94/3/CE a Comisiei din 20 decembrie 1993 de stabilire a unei liste de
deșeuri în temeiul articolului 1 litera (a) din Directiva 75/442 (JO
1994, L 5, p. 15). La punctul 3 al notei preliminare aferente
acestei liste se indică, pe de o parte, că aceasta nu este exhaustivă
și, pe de altă parte, că faptul că o materie figurează în această listă
nu produce efecte decât în cazul în care materia respectivă corespunde
definiției deșeurilor.6        Articolul
 9 alineatul (1) și articolul 10 din Directiva 75/442, cu modificările
ulterioare, prevăd că orice unitate sau întreprindere care realizează
operațiunile specificate de anexa II A sau de anexa II B
trebuie să obțină o autorizație de la autoritatea competentă. Anexa
II A prezintă operațiunile de eliminare, în timp ce anexa II B
 enumeră operațiunile ce au ca scop o posibilă recuperare a deșeurilor.7        Articolul
 11 din Directiva 75/442, cu modificările ulterioare, prevede o excepție
 de la această obligație de autorizare:„(1)      Fără
 a aduce atingere Directivei 78/319/CEE a Consiliului din 20 martie 1978
 privind deșeurile toxice și periculoase [JO L 84, p. 43],
astfel cum a fost modificată ultima oară prin Actul de aderare a Spaniei
 și a Portugaliei, pot fi exceptate de la îndeplinirea cerințelor de
autorizare prevăzute la articolul 9 sau articolul 10:(a)      unitățile
 sau întreprinderile care realizează pe cont propriu eliminarea
propriilor deșeuri la locul de producțieși(b)      unitățile sau întreprinderile care realizează recuperarea deșeurilor.Această derogare se poate aplica numai în cazul în care:–        autoritățile
 competente au adoptat norme generale pentru fiecare tip de activitate,
stabilind tipurile și cantitățile de deșeuri și condițiile în care
activitatea respectivă poate fi exceptată de la îndeplinirea cerințelor
de autorizareși–        tipurile
 sau cantitățile de deșeuri și metodele de eliminare sau de recuperare
sunt de asemenea natură încât condițiile prevăzute la articolul 4 să fie
 îndeplinite.(2)      Unitățile
 și întreprinderile menționate la alineatul (1) trebuie să se
înregistreze la autoritățile competente. […]”8        Articolul 4 din Directiva 75/442, cu modificările ulterioare, prevede:„Statele
 membre iau măsurile necesare pentru a asigura că deșeurile se
recuperează sau se elimină fără a periclita sănătatea umană și fără a
utiliza procese sau metode care ar putea fi dăunătoare pentru mediu, în
special:–        fără riscuri pentru apă, aer sau sol sau pentru animale ori plante;–        fără a cauza neplăceri prin zgomot sau mirosuri;–        fără a afecta în mod negativ regiunile rurale sau zonele de interes special. [...]”9        În
 conformitate cu articolul 2 alineatul (1) primul paragraf din Directiva
 91/156, statele membre au avut obligația de a adopta actele cu putere
de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei
 directive până la 1 aprilie 1993 și de a informa de îndată Comisia cu
privire la aceasta. În al doilea paragraf al alineatului menționat
anterior se precizează: „Atunci când statele membre adoptă aceste
dispoziții, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt
însoțite de o asemenea trimitere la data publicării lor oficiale.
Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.”10      Articolul
 1 alineatul (3) din Directiva 91/689/CEE a Consiliului din 12 decembrie
 1991 privind deșeurile periculoase (JO L 377, p. 20, Ediție
specială, 15/vol. 2, p. 91) face trimitere la definiția
deșeurilor prevăzută de Directiva 75/442 și formulează la articolul 1
alineatul (4) definiția deșeurilor periculoase.11      Articolul 3 alineatele (1) și (2) din Directiva 91/689 prevede:„(1)      Derogarea
 prevăzută la articolul 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva
75/442/CEE de la cererea de permis pentru unitățile și întreprinderile
care realizează propria eliminare de deșeuri nu se va aplica la deșeuri
periculoase reglementate de prezenta directivă.(2)      În
 temeiul articolului 11 alineatul (1) litera (b) din Directiva
75/442/CEE, un stat membru poate deroga de la articolul 10 din prezenta
directivă pentru unități sau întreprinderi care valorifică deșeurile
reglementate de prezenta directivă:–        în
 cazul în care statul membru adoptă norme generale care cuprind tipul și
 cantitatea de deșeuri și care stabilesc condițiile specifice (valori
limită pentru conținutul de substanțe periculoase în deșeuri, valori
limită ale emisiilor, tipul de activitate) și alte cerințe necesare
pentru realizarea diferitelor forme de valorificare și–        în
 cazul în care tipurile sau cantitățile de deșeuri și metodele de
valorificare sunt astfel încât condițiile stabilite la articolul 4 al
Directivei 75/442/CEE sunt respectate.”12      Articolul
 11 din Directiva 91/689 a abrogat Directiva 78/319/CEE a Consiliului
din 20 martie 1978 privind deșeurile toxice și periculoase (JO
L 84, p. 43), începând cu 12 decembrie 1993. Articolul 1 din
Directiva 94/31/CE a Consiliului din 27 iunie 1994 de modificare a
Directivei 91/689 (JO L 168, p. 28) a amânat totuși pentru
data de 27 iunie 1995 abrogarea Directivei 78/319. Reglementarea națională13      Decretul
 Consiliului Regional valon din 5 iulie 1985 privind deșeurile, astfel
cum a fost modificat prin Decretul din 25 iulie 1991 (denumit în
continuare „decretul”), definește deșeurile la articolul 3 punctul 1
după cum urmează:„1. deșeuri: orice
substanțe sau obiecte care aparțin categoriilor prevăzute în anexa I și
de care deținătorul se debarasează sau de care are intenția sau
obligația să se debaraseze”.14      Hotărârea executivului regional valon prevede la articolul 5 alineatul 1:„Sunt
 supuse autorizării punerea în funcțiune sau exploatarea unei instalații
 speciale de grupare, pretratare, eliminare sau recuperare a deșeurilor
toxice sau periculoase care nu este integrată într‑un proces de
producție industrială [...]”15      În
 preambul, hotărârea executivului regional valon face trimitere în
special la decret, la Directiva 75/442, cu modificările ulterioare, și
la Directivele 78/319 și 91/689. Articolul 86 din hotărârea executivului
 regional valon stabilește intrarea în vigoare a acesteia la data
publicării în Moniteur belge. Publicarea a avut loc la 23 iunie 1992. Situația de fapt din litigiul principal16      Prin
 cererea introductivă depusă la 21 august 1992, Inter‑Environnement
Wallonie a solicitat Conseil d’État din Belgia, în principal, să anuleze
 dispozițiile hotărârii executivului regional valon în ansamblul lor și,
 în subsidiar, anumite dispoziții ale acesteia.17      În
 cuprinsul hotărârii de trimitere, Conseil d’État s‑a pronunțat deja cu
privire la cinci dintre cele șase motive invocate de Inter‑Environnement
 Wallonie și a anulat unele dintre dispozițiile hotărârii executivului
regional valon.18      În
 cadrul motivului nesoluționat, Inter‑Environnement Wallonie susține că
articolul 5 alineatul 1 din hotărârea executivului regional valon
încalcă printre altele articolul 11 din Directiva 75/442, cu
modificările ulterioare, și articolul 3 din Directiva 91/689 în măsura
în care exclude din regimul de autorizare operațiunile de punere în
funcțiune și de exploatare ale unei instalații speciale de grupare,
pretratare, eliminare sau recuperare a deșeurilor toxice sau periculoase
 atunci când această instalație este „integrată într‑un proces de
producție industrială”.19      În
 cadrul primului aspect al acestui motiv, Inter‑Environnement Wallonie
arată că articolul 11 din Directiva 75/442, cu modificările ulterioare,
coroborat cu articolul 3 din Directiva 91/689 permite derogarea de la
obligativitatea autorizării pentru întreprinderile care asigură
recuperarea deșeurilor doar în condițiile stabilite de aceste dispoziții
 și doar în cazul în care aceste întreprinderi sunt înregistrate la
autoritățile competente.20      În
 acest sens, Conseil d’État consideră că dispozițiile articolului 5
alineatul 1 din hotărârea executivului regional valon sunt într‑adevăr
contrare dispozițiilor articolului 11 din Directiva 75/442, cu
modificările ulterioare, coroborat cu articolul 3 din Directiva 91/689.21      Constatând
 că hotărârea executivului regional valon a fost adoptată într‑un moment
 în care termenul prevăzut de directivă pentru transpunerea sa nu
expirase încă, acesta se întreabă în ce măsură un stat membru poate, în
această perioadă, să adopte acte contrare directivei. Conseil d’État
adaugă, de asemenea, că răspunsul negativ dat la această întrebare de
către Inter‑Environnement Wallonie contrazice regula conform căreia
legalitatea unui act se apreciază la momentul adoptării sale.22      În
 cadrul celui de al doilea aspect al motivului, Inter‑Environnement
Wallonie arată că excluderea prevăzută la articolul 5 alineatul 1 din
hotărârea executivului regional valon este contrară decretului care, în
opinia sa, nu prevede nicio derogare pentru operațiunile care se
integrează într‑un proces industrial.23      În
 această privință, Conseil d’État constată că articolul 3 punctul 1 din
decret și anexa la care acesta face trimitere se doresc a fi o
transpunere fidelă a Directivei 75/442, cu modificările ulterioare. Or,
deși rezultă din jurisprudența Curții că reprezintă deșeuri acele
substanțe și obiecte de care deținătorul se debarasează sau are
obligația să se debaraseze fără a intenționa să excludă astfel o
eventuală reutilizare economică a lor de către alte persoane, nu se
poate stabili dacă o substanță sau un obiect menționat la articolul 1
din Directiva 75/442, cu modificările ulterioare, care sunt integrate
direct sau indirect într‑un proces de producție industrială reprezintă
un deșeu în sensul articolului 1 litera (a) din această directivă.24      În aceste condiții, Conseil d’État a adresat Curții următoarele întrebări preliminare:„1)      Articolele
 5 și 189 din Tratatul CEE se opun adoptării de către statele membre a
unei dispoziții contrare Directivei 75/442/CEE din 15 iulie 1975 privind
 deșeurile, astfel cum a fost modificată de Directiva 91/156/CEE din 18
martie 1991, în interiorul termenului acordat pentru transpunerea
acesteia?Aceleași dispoziții din tratat se opun
 adoptării de către statele membre și intrării în vigoare a unei norme
care se prezintă drept o transpunere a directivei menționate, dar ale
cărei dispoziții par contrare cerințelor acestei directive?2)      O
 substanță menționată în anexa I la Directiva 91/156/CEE a Consiliului
din 18 martie 1991 de modificare a Directivei 75/442/CEE privind
deșeurile, care este integrată, direct sau indirect, într‑un proces de
producție industrială, reprezintă un deșeu în sensul articolului 1
litera (a) din această directivă?” Cu privire la a doua întrebare25      Prin
 intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie examinată în primul
 rând, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă
 simplul fapt al integrării unei substanțe, direct sau indirect, într‑un
 proces de producție industrială o exclude din noțiunea „deșeu” în
sensul articolului 1 litera (a) din Directiva 75/442, cu modificările
ulterioare.26      În
 primul rând, din modul de redactare a articolului 1 litera (a) din
Directiva 75/442, cu modificările ulterioare, rezultă că domeniul de
aplicare al noțiunii „deșeu” depinde de semnificația termenului „a se
debarasa”.27      În
 continuare, din dispozițiile Directivei 75/442, cu modificările
ulterioare, în special din articolele 4 și 8-12, precum și din anexele
II A și II B, reiese că acest termen include în același timp
eliminarea și recuperarea unei substanțe sau a unui obiect.28      Astfel
 cum a evidențiat avocatul general la punctele 58-61 din concluzii,
lista categoriilor de deșeuri care figurează în anexa I la Directiva
75/442, cu modificările ulterioare, și operațiunile de eliminare și de
recuperare enumerate în anexele II A și II B la aceeași
directivă indică faptul că noțiunea „deșeu” nu exclude, în principiu,
niciun tip de reziduuri, de subproduse industriale sau de alte substanțe
 care rezultă din procesul de producție. Această constatare este, de
altfel, confirmată de lista deșeurilor stabilită de Comisie prin Decizia
 94/3.29      În
 această privință, ar trebui precizat în primul rând că, după cum
rezultă în special din articolele 9-11 din Directiva 75/442, cu
modificările ulterioare, directiva se aplică nu numai eliminării și
recuperării deșeurilor de către întreprinderi specializate în acest
domeniu, ci și eliminării și recuperării deșeurilor de către
întreprinderea care le‑a produs, în spațiul în care acestea au fost
produse.30      În
 al doilea rând, deși, în conformitate cu articolul 4 din Directiva
75/442, cu modificările ulterioare, deșeurile trebuie recuperate sau
eliminate fără a periclita sănătatea umană și fără a utiliza procedee
sau metode care ar putea fi dăunătoare pentru mediu, nicio dispoziție
din directivă nu lasă să se înțeleagă că aceasta nu privește și
operațiunile de eliminare sau de recuperare care fac parte dintr‑un
proces de producție industrială, în cazul în care acestea nu reprezintă
un pericol pentru sănătatea umană sau pentru mediu.31      În
 sfârșit, trebuie amintit că Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că
noțiunea „deșeu”, în sensul articolului 1 din Directiva 75/442, cu
modificările ulterioare, nu trebuie înțeleasă ca excluzând substanțele
și obiectele susceptibile de reutilizare economică (Hotărârea din 28
martie 1990, Zanetti și alții, C‑359/88, Rec., p. I‑1509, punctele
12 și 13, Hotărârea din 10 mai 1995, Comisia/Germania, C‑422/92, Rec.,
p. I‑1097, punctele 22 și 23, și Hotărârea din 25 iunie 1997,
Tombesi și alții, C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 și C‑224/95, Rec.,
p. I‑3561, punctele 47 și 48).32      Din
 ansamblul acestor considerații rezultă că pot constitui deșeuri, în
sensul articolului 1 litera (a) din Directiva 75/442, cu modificările
ulterioare, substanțe care intră într‑un proces de producție.33      Această
 concluzie nu aduce atingere distincției care trebuie operată, după cum
au subliniat pe bună dreptate guvernele belgian, german, olandez și al
Regatului Unit, între recuperarea deșeurilor în sensul Directivei
75/442, cu modificările ulterioare, și tratarea industrială obișnuită a
produselor care nu reprezintă deșeuri, oricare ar fi, pe de altă parte,
dificultatea acestei distincții.34      Trebuie,
 în consecință, să se răspundă la cea de a doua întrebare adresată că
simplul fapt al integrării unei substanțe, direct sau indirect, într‑un
proces de producție industrială nu o exclude din noțiunea „deșeu” în
sensul articolului 1 litera (a) din Directiva 75/442, cu modificările
ulterioare. Cu privire la prima întrebare35      Prin
 intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în
esență, să se stabilească dacă articolele 5 și 189 din Tratatul CEE se
opun adoptării în interiorul termenului de transpunere, de către statele
 membre, a unor măsuri contrare Directivei 91/156. 36      Potrivit
 Inter‑Environnement Wallonie, din supremația dreptului comunitar și din
 articolul 5 din tratat rezultă că, chiar în cazul în care un stat
membru decide să transpună o directivă comunitară înaintea expirării
termenului stabilit prin directivă, această transpunere trebuie să fie
conformă cu directiva. Alegând să transpună Directiva 91/156 la 9
aprilie 1992, regiunea valonă ar fi trebuit, în consecință, să se
conformeze acestei directive.37      Comisia
 se raliază acestei poziții și susține că articolele 5 și 189 din tratat
 se opun adoptării de către statele membre a unei dispoziții contrare
Directivei 91/156 în interiorul termenului de transpunere. Comisia
consideră, în această privință, irelevant aspectul dacă o anumită măsură
 vizează în mod specific transpunerea acestei directive.38      Guvernele
 belgian, francez și al Regatului Unit consideră în schimb că, până la
expirarea termenului de transpunere a unei directive, statele membre au
libertatea de a adopta norme care nu sunt conforme cu directiva în
cauză. Guvernul Regatului Unit adaugă totuși că articolele 5 și 189 din
tratat se opun adoptării de către un stat membru a unor măsuri care ar
face imposibilă sau extrem de dificilă transpunerea corectă a
directivei.39      Guvernul
 olandez consideră că adoptarea unei directive implică faptul ca statele
 membre să nu mai poată întreprinde nimic din ceea ce ar putea să
îngreuneze atingerea rezultatului prevăzut. Totuși, el apreciază că nu
se poate considera că un stat membru a încălcat dispozițiile articolului
 5 și 189 din tratat în cazul în care, precum în speță, nu este cert că
dispozițiile sale naționale contravin directivei în cauză.40      Cu
 titlu introductiv, trebuie amintit că obligația unui stat membru de a
adopta toate măsurile necesare pentru atingerea rezultatului prevăzut de
 o directivă este o obligație imperativă impusă prin articolul 189 al
treilea paragraf din tratat și prin directiva însăși (Hotărârea din 1
februarie 1977, Verbond van Nederlandse Ondernemingen, 51/76, Rec.,
p. 113, punctul 22, Hotărârea din 26 februarie 1986, Marshall,
152/84, Rec., p. 723, punctul 48, și Hotărârea din 24 octombrie
1996, Kraaijeveld și alții, C‑72/95, Rec., p. I‑5403, punctul 55).
Această obligație de a adopta toate măsurile generale sau speciale se
impune tuturor autorităților statelor membre, inclusiv autorităților
judiciare, în cadrul competențelor acestora (Hotărârea din 13 noiembrie
1990, Marleasing, C‑106/89, Rec., p. I‑4135, punctul 8, și
Hotărârea Kraaijeveld și alții, citată anterior, punctul 55).41      În
 continuare, ar trebui subliniat faptul că, în sensul articolului 191 al
 doilea paragraf din Tratatul CEE, aplicabil la momentul producerii
faptelor din acțiunea principală, „[d]irectivele și deciziile sunt
notificate destinatarilor lor și intră în vigoare prin această
notificare.”. Din această dispoziție rezultă că o directivă produce
efecte juridice în privința statului membru destinatar din momentul
notificării sale.42      În
 speță și conform unei practici curente, Directiva 91/156 stabilește ea
însăși un termen la expirarea căruia actele cu putere de lege și actele
administrative necesare pentru a se conforma acesteia trebuie să fi
intrat în vigoare în statele membre.43      Întrucât
 prin acest termen se urmărește în special să se acorde statelor membre
timpul necesar adoptării măsurilor de transpunere, acestor state nu li
se poate reproșa că nu au transpus directiva în ordinea juridică
națională înainte de expirarea termenului acordat.44      Cu
 toate acestea, statelor membre le revine obligația de a adopta, în
interiorul termenului de transpunere, măsurile necesare prin care să se
asigure atingerea rezultatului prevăzut de directivă până la expirarea
acestui termen.45      În
 această privință, deși statele membre nu au obligația de a adopta
aceste măsuri înaintea expirării termenului de transpunere, din
aplicarea articolului 5 al doilea paragraf coroborat cu articolul 189 al
 treilea paragraf din tratat și cu dispozițiile directivei înseși
rezultă că, în interiorul acestui termen, statele membre trebuie să se
abțină să adopte dispoziții care ar putea compromite grav rezultatul
prevăzut de directivă.46      Este
 de competența instanței naționale să aprecieze dacă această situație se
 regăsește în cazul dispozițiilor naționale a căror legalitate este
însărcinată să o examineze.47      În
 cadrul acestei aprecieri, instanța națională trebuie să examineze în
special dacă dispozițiile în cauză se prezintă drept o transpunere
completă a directivei, precum și să analizeze efectele concrete ale
aplicării acestor dispoziții neconforme directivei și durata lor în
timp.48      De
 exemplu, dacă dispozițiile în cauză se prezintă drept o transpunere
definitivă și completă a directivei, neconformitatea lor cu directiva ar
 putea lăsa să se prezume faptul că rezultatul prevăzut de aceasta nu va
 fi atins în termenele acordate, în cazul în care nu este posibilă o
modificare în timp util a acestor dispoziții.49      Invers,
 instanța națională ar putea să ia în considerare facultatea unui stat
membru de a adopta dispoziții provizorii sau de a pune în aplicare
directiva în etape. În astfel de ipoteze, neconformitatea unor
dispoziții tranzitorii de drept național cu directiva sau netranspunerea
 anumitor dispoziții din directivă nu ar compromite în mod necesar
rezultatul prevăzut de aceasta.50      În
 consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 5 al
 doilea paragraf și articolul 189 al treilea paragraf din Tratatul CEE,
precum și Directiva 91/156 impun ca, în termenul de transpunere stabilit
 de directivă pentru punerea sa în aplicare, statul membru destinatar al
 acesteia să se abțină de la adoptarea unor dispoziții de natură să
compromită grav atingerea rezultatului prevăzut de această directivă. Cu privire la cheltuielile de judecată51      Cheltuielile
 efectuate de către guvernele belgian, german, francez, olandez și al
Regatului Unit, precum și de către Comisia Comunităților Europene, care
au prezentat observații Curții, nu pot face obiectul unei rambursări.
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are
caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de
competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de
judecată.Pentru aceste motive,CURTEA,pronunțându‑se cu privire la întrebările adresate de Conseil d’État din Belgia prin Hotărârea din 29 martie 1996, declară:1)      Simplul
 fapt al integrării unei substanțe, direct sau indirect, într‑un proces
de producție industrială nu o exclude din noțiunea „deșeu” în sensul
articolului 1 litera (a) din Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15
iulie 1975 privind deșeurile, astfel cum a fost modificată prin
Directiva 91/156/CEE a Consiliului din 18 martie 1991.2)      Articolul
 5 al doilea paragraf și articolul 189 al treilea paragraf din Tratatul
CEE, precum și Directiva 91/156 impun ca, în termenul de transpunere
stabilit de directivă pentru punerea sa în aplicare, statul membru
destinatar al acesteia să se abțină de la adoptarea unor dispoziții de
natură să compromită grav atingerea rezultatului prevăzut de această
directivă.Rodríguez IglesiasGulmann      RagnemalmSchintgenMancini      Moitinho de AlmeidaKapteynMurray      EdwardPuissochetHirschJann       Sevón Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 18 decembrie 1997.Grefier       PreședinteR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias** Limba de procedură: franceza.