Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 3 martie 2004. # Mülhens GmbH & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-355/02.


Hotărârea Curții din data de 13 iulie 1993. # Mulox IBC Ltd împotriva Hendrick Geels. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Chambéry - Franța. # Convenția de la Bruxelles. # Cauza C-125/92.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 9 octombrie 2014.#TDC A/S împotriva Erhvervsstyrelsen.#Cerere de decizie preliminară formulată de Teleklagenævnet.#Trimitere preliminară – Rețele și servicii de comunicații electronice – Directiva 2002/22/CE – Articolul 32 – Servicii suplimentare obligatorii – Mecanism de compensare a costurilor legate de furnizarea acestor servicii – Noțiunea „instanță” în sensul articolului 267 TFUE – Necompetența Curții.#Cauza C‑222/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      9 octombrie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Rețele și servicii de comunicații electronice — Directiva 2002/22/CE — Articolul 32 — Servicii suplimentare obligatorii — Mecanism de compensare a costurilor legate de furnizarea acestor servicii — Noțiunea «instanță» în sensul articolului 267 TFUE — Necompetența Curții”
      În cauza C‑222/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Teleklagenævnet (Danemarca), prin decizia din 22 aprilie 2013, primită de Curte la 25 aprilie 2013, în procedura

         TDC A/S

      împotriva

         Erhvervsstyrelsen,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnul A. Ó Caoimh, doamna C. Toader și domnii E. Jarašiūnas (raportor) și C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 martie 2014,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru TDC A/S, de O. Spiermann, advokat;

               —

               pentru Erhvervsstyrelsen, de J. Pinborg, advokat;

               —

               pentru guvernul danez, inițial de V. Pasternak Jørgensen, ulterior de C. Thorning, în calitate de agenți, asistați de J. Pinborg și de P. Biering, advokater;

               —

               pentru Comisia Europeană, inițial de M. Simonsen, ulterior de L. Nicolae și de G. Conte, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 iunie 2014,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 32 din Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (directiva privind serviciul universal) (JO L 108, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/136/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 (JO L 337, p. 11, denumită în continuare „Directiva privind serviciul universal”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între TDC A/S (denumită în continuare „TDC”), pe de o parte, și Erhvervsstyrelsen (Oficiul danez al întreprinderilor), pe de altă parte, având ca obiect respingerea unei cereri de compensare a costurilor legate de furnizarea serviciilor suplimentare obligatorii.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 1 din Directiva privind serviciul universal, intitulat „Obiectul și domeniul de aplicare”, prevede la alineatul (1):
               „În cadrul definit de Directiva 2002/21/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (directiva‑cadru) (JO L 108, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213)], prezenta directivă se referă la furnizarea de rețele și servicii de comunicații electronice utilizatorilor finali. Scopul este asigurarea de servicii de bună calitate accesibile publicului în toată [Uniunea Europeană], printr‑o concurență și opțiuni efective, și de a trata cazurile în care nevoile utilizatorilor finali nu sunt îndeplinite în mod satisfăcător de către piață. Directiva prevede, de asemenea, o serie de dispoziții privind anumite aspecte referitoare la echipamentul terminal, inclusiv dispoziții destinate a facilita accesul utilizatorilor finali cu handicap.”

               4

               Articolul 32 din Directiva privind serviciul universal, intitulat „Servicii suplimentare obligatorii”, prevede:
               „Statele membre pot decide să introducă servicii suplimentare accesibile publicului, diferite de serviciile care țin de obligațiile de servicii universale definite în capitolul II, pe teritoriul lor național, dar, în acest caz, nu se poate impune niciun mecanism de compensare care implică participarea anumitor întreprinderi.”

         Dreptul danez

               5

               Legea privind concurența și consumul pe piața telecomunicațiilor (Lov om konkurrence- og forbrugerforhold på telemarkedet), aplicabilă litigiului principal, a transpus în dreptul danez Directiva privind serviciul universal.

               6

               Potrivit Teleklagenævnet (Comisia pentru Soluționarea Plângerilor din Domeniul Telecomunicațiilor), articolul 16 alineatul (2) din legea menționată, în versiunea codificată prin Ordinul nr. 780 din 28 iunie 2007 și modificată prin Legea nr. 1412 din 27 decembrie 2008 (denumită în continuare „Legea din 2007”), prevedea că următoarele servicii trebuiau asigurate prin desemnarea unuia sau a mai mulți operatori de servicii universale: telefonie fixă, servicii de rețele numerice cu integrare de servicii (ISDN), linii închiriate, servicii destinate persoanelor cu handicap, servicii de informații telefonice și servicii de securitate.

               7

               Din decizia de trimitere rezultă de asemenea că articolul 20 din Legea din 2007 cuprindea norme privind compensarea pierderilor din cadrul furnizării serviciului universal. Aceste norme au fost preluate în termeni identici în esență cu cei din acest articol în Legea nr. 169 privind rețelele și serviciile de comunicații electronice (lov nr. 169 om elektroniske kommunikationsnet og –tjenester) din 3 martie 2011 (denumită în continuare „Legea nr. 169”).

               8

               În urma notificării unei scrisori de punere în întârziere și a unui aviz motivat, adresate de Comisia Europeană Regatului Danemarcei, Legea nr. 169 a fost modificată prin Legea nr. 250 din 31 martie 2012, iar aceasta prevede în prezent posibilitatea întreprinderii vizate de a obține acoperirea pierderilor apărute după 1 aprilie 2012 în cadrul serviciului de siguranță și de urgență maritimă, fără deducerea profiturilor realizate prin intermediul altor servicii în legătură cu obligația de serviciu universal a acestei întreprinderi.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               TDC, care, până la privatizarea din anul 1997, a fost deținută de stat, este principalul operator în sectorul serviciilor de comunicații electronice din Danemarca.

               10

               Din anul 1998, TDC are obligația să asigure, în Danemarca și în Groenlanda, servicii de siguranță și de urgență maritimă care permit navelor să solicite asistență în caz de nevoie. Pe de altă parte, TDC asigură în Danemarca servicii care țin de obligațiile de serviciu universal, în sensul capitolului II din Directiva privind serviciul universal, în special servicii telefonice de bază.

               11

               În temeiul Legii din 2007, TDC putea încasa de la stat o compensație pentru costul net legat de respectivele servicii de siguranță și de urgență maritimă numai dacă obligațiile de serviciu universal și serviciile suplimentare obligatorii, în ansamblu, erau deficitare.

               12

               Susținând că această lege nu este conformă cu articolul 32 din Directiva privind serviciul universal, TDC a depus o plângere la Comisie. După mai multe schimburi de opinii cu autoritățile daneze și cu TDC, Comisia a adresat Regatului Danemarcei o scrisoare de punere în întârziere și un aviz motivat, la 27 ianuarie 2011 și, respectiv, la 29 septembrie 2011.

               13

               Astfel cum reiese din decizia de trimitere, Regatul Danemarcei a hotărât să modifice reglementarea daneză în cauză începând cu 1 aprilie 2012. De la această dată, statul trebuie să suporte costul serviciilor de siguranță și de urgență maritimă asigurate în Danemarca și în Groenlanda. Prin urmare, Comisia a renunțat să introducă o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva acestui stat membru.

               14

               În urma modificărilor amintite, reglementarea daneză prevede compensarea de către stat a costului net al serviciilor de siguranță și de urgență maritimă, indiferent dacă celelalte obligații de serviciu universal dau naștere unui profit sau unor pierderi.

               15

               La 29 iulie 2011, TDC a solicitat Erhvervsstyrelsen compensarea cheltuielilor legate de furnizarea serviciilor de siguranță și de urgență maritimă efectuate în anul 2010. La 26 septembrie 2011, această întreprindere a formulat o cerere identică pentru anii 2007-2009.

               16

               La 24 noiembrie 2011, Erhvervsstyrelsen a respins cererile de compensare a cheltuielilor, cu motivarea, printre altele, că creanța pentru 2007 era prescrisă, că termenul de formulare a unei astfel de cereri pentru anii 2008 și 2009 expirase, iar Legea din 2007 în vigoare la momentul respectiv nu îi permitea să admită cererea de compensare aferentă anului 2010 fără deducerea profiturilor rezultate din servicii incluse în obligațiile de serviciu universal în sensul capitolului II din Directiva privind serviciul universal.

               17

               TDC a formulat apel împotriva deciziilor Erhvervsstyrelsen de respingere a cererilor sale, în fața Teleklagenævnet, care, prin decizia din 17 septembrie 2012, a menținut deciziile Erhvervsstyrelsen privind cererile de compensare referitoare la anii 2007-2009.

               18

               În ceea ce privește cererea de compensare referitoare la anul 2010, Teleklagenævnet a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Directiva [privind serviciul universal], în special articolul 32 din aceasta, se opune adoptării de către un stat membru a unor norme potrivit cărora o întreprindere nu are dreptul la acoperirea de către statul membru a costului net al furnizării unui serviciu suplimentar obligatoriu care nu este inclus în capitolul II din această directivă în măsura în care profiturile întreprinderii rezultate din alte servicii, care sunt incluse în obligația de serviciu universal a întreprinderii potrivit capitolului II din această directivă, depășesc pierderile legate de furnizarea serviciului suplimentar obligatoriu?

                        2)

                        Directiva privind serviciul universal se opune adoptării de către un stat membru a unor norme potrivit cărora întreprinderile au dreptul la acoperirea de către statul membru a costului net al furnizării unor servicii suplimentare obligatorii care nu sunt incluse în capitolul II din această directivă numai în cazul în care costul net constituie o îndatorire nejustificată pentru întreprinderile în discuție?

                        3)

                        Dacă răspunsul la a doua întrebare este negativ, poate statul membru să decidă că nu există nicio îndatorire nejustificată legată de furnizarea unui serviciu suplimentar obligatoriu care nu este inclus în capitolul II [din Directiva privind serviciul universal] dacă întreprinderea, în ansamblul său, a obținut un profit din furnizarea tuturor acelor servicii pentru care există obligația de serviciu universal, inclusiv din furnizarea de servicii pe care întreprinderea le‑ar fi furnizat și în cazul în care nu ar fi fost operator de serviciu universal?

                        4)

                        Directiva privind serviciul universal se opune adoptării de către un stat membru a unor norme potrivit cărora costul net suportat de o întreprindere desemnată legat de furnizarea serviciului universal, în conformitate cu capitolul II din această directivă, trebuie calculat pe baza tuturor veniturilor și a costurilor legate de furnizarea serviciului în discuție, inclusiv a veniturilor și a costurilor pe care întreprinderea le‑ar fi înregistrat și în cazul în care nu ar fi fost operator de serviciu universal?

                        5)

                        Are incidență asupra răspunsurilor la prima-a patra întrebare împrejurarea că un serviciu suplimentar obligatoriu trebuie să fie asigurat în Groenlanda, care, potrivit anexei II la [Tratatul FUE], este o țară sau un teritoriu de peste mări, atunci când administrarea sa este încredințată de autoritățile daneze unei întreprinderi stabilite în Danemarca, iar această întreprindere nu are alte activități în Groenlanda?

                        6)

                        Care este relevanța articolului 107 alineatul (1) [TFUE], a articolului 108 alineatul (3) TFUE, precum și a Deciziei [2012/21/UE] a Comisiei din 20 decembrie 2011 privind aplicarea articolului 106 alineatul (2) din [TFUE] în cazul ajutoarelor de stat sub formă de compensații pentru obligația de serviciu public acordate anumitor întreprinderi cărora le‑a fost încredințată prestarea unui serviciu de interes economic general [(JO 2012, L 7, p. 3)] pentru răspunsurile la prima-a cincea întrebare?

                        7)

                        Care este relevanța principiului denaturării minime a concurenței, conținut, printre altele, în articolul 1 alineatul (2), în articolul 3 alineatul (2) și în considerentele (4), (18), (23) și (26), precum și în anexa IV partea B la Directiva privind serviciul universal pentru răspunsurile la prima-a cincea întrebare?

                        8)

                        Dacă dispozițiile Directivei privind serviciul universal se opun unor regimuri naționale precum cele la care se referă prima, a doua și a patra întrebare, atunci aceste prevederi sau interdicții au efect direct?”

         Cu privire la competența Curții

               19

               Comisia a contestat caracterul de instanță, în sensul articolului 267 TFUE, al Teleklagenævnet, arătând că acest organism nu îndeplinește toate criteriile stabilite în jurisprudența Curții pentru a fi calificat drept instanță. Comisia subliniază, pe de o parte, că sesizarea acestui organism nu este obligatorie, acțiunile introduse împotriva deciziilor luate de Erhvervsstyrelsen putând fi formulate fie în fața Teleklagenævnet, fie direct în fața instanțelor. Pe de altă parte, reglementarea daneză nu ar prevedea garanții specifice în ceea ce privește revocarea membrilor Teleklagenævnet sau anularea numirii acestora și, în consecință, această reglementare nu ar fi de natură să împiedice intervențiile sau presiunile nejustificate din partea puterii executive asupra membrilor acestui organism.

               20

               În decizia de trimitere, Teleklagenævnet consideră că îndeplinește criteriile stabilite în jurisprudența Curții pentru a califica un organism dintr‑un stat membru drept instanță, în sensul articolului 267 TFUE.

               21

               În primul rând, Teleklagenævnet arată că este un organism public permanent de soluționare a litigiilor, instituit prin Legea nr. 169, și că, prin Ordinul nr. 383 din 21 aprilie 2011, sunt stabilite condițiile sale de funcționare.

               22

               În al doilea rând, acesta precizează că soluționează în mod definitiv în materie administrativă căile de atac îndreptate împotriva deciziilor luate de Erhvervsstyrelsen și că deciziile sale sunt obligatorii pentru părți, sub rezerva exercitării unei acțiuni la instanțele judecătorești în termen de opt săptămâni. În principiu, Erhvervsstyrelsen nu ar putea introduce acțiuni în fața instanțelor judecătorești împotriva deciziilor luate de Teleklagenævnet.

               23

               În al treilea rând, Teleklagenævnet arată că membrii săi sunt numiți de ministrul întreprinderii și dezvoltării pe o durată de patru ani, cu posibilitatea de reînnoire a mandatului. Acest ministru ar putea desemna, dintre membrii săi, un jurist ca vicepreședinte, care ar putea înlocui președintele în cazul în care acesta este împiedicat să își exercite funcția sau în caz de recuzare. Membrii ar fi independenți în raport cu administrația pe plan personal și profesional și nu ar fi supuși autorității acestui ministru. Teleklagenævnet s‑ar compune dintr‑un președinte, care trebuie să fie jurist, și din patru-șase alți membri. Acesta ar statua cu majoritate simplă, iar în caz de egalitate, votul președintelui ar prevala.

               24

               În al patrulea rând, Teleklagenævnet menționează că procedura în fața sa este exclusiv scrisă, dar că trebuie să se asigure că părțile au posibilitatea de a prezenta observații pentru a clarifica toate circumstanțele relevante ale cauzei, în conformitate cu principiul contradictorialității.

               25

               Prin urmare, Teleklagenævnet ar fi instituit prin lege, ar fi stabilit cu caracter permanent, membrii săi ar oferi toate garanțiile de independență, jurisdicția sa ar avea un caracter obligatoriu, ar aplica norme de drept, precum și o procedură similară celei urmate în fața instanțelor ordinare, cu respectarea principiului contradictorialității.

               26

               Guvernul danez, drept răspuns la o întrebare adresată de Curte, susține că Teleklagenævnet trebuie calificat drept instanță în sensul articolului 267 TFUE. Acesta subliniază că organismul menționat îndeplinește criteriile privind originea legală, permanența și aplicarea normelor de drept. Guvernul arată totodată că, deși, într‑adevăr, reglementarea daneză nu definește în mod specific condițiile de revocare a membrilor acestui organism, ei sunt protejați împotriva unei revocări arbitrare și abuzive în conformitate cu normele generale de drept administrativ și de drept al muncii. În cadrul ședinței, guvernul danez a subliniat că persoana care deține competența de numire a membrilor respectivi, și anume ministrul întreprinderii și dezvoltării, are și competența de revocare a acestora.

               27

               Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a aprecia dacă organul de trimitere are caracterul unei „instanțe” în sensul articolului 267 TFUE, aspect care ține doar de dreptul Uniunii, Curtea ia în considerare un ansamblu de elemente, precum originea legală a organului, caracterul său permanent, caracterul obligatoriu al competenței sale, natura contradictorie a procedurii, aplicarea de către organ a normelor de drept, precum și independența acestuia (a se vedea în special Hotărârea Belov, C‑394/11, EU:C:2013:48, punctul 38, și Ordonanța Merck Canada, C‑555/13, EU:C:2014:92, punctul 16).

               28

               Trebuie analizat în primul rând criteriul privind independența Teleklagenævnet.

               29

               Noțiunea de independență, care este inerentă activității de judecată, implică înainte de toate calitatea de terț a instanței în cauză în raport cu autoritatea care a adoptat decizia atacată (Hotărârea RTL Belgium, C‑517/09, EU:C:2010:821, punctul 38 și jurisprudența citată).

               30

               Această noțiune cuprinde două aspecte. Primul aspect, extern, presupune ca instanța să fie protejată de intervenții sau de presiuni exterioare susceptibile să pună în pericol independența membrilor săi în ceea ce privește judecarea litigiilor cu care sunt sesizați (a se vedea în acest sens Hotărârea Wilson, C‑506/04, EU:C:2006:587, punctul 51, precum și Hotărârea Torresi, C‑58/13 și C‑59/13, EU:C:2014:2088, punctul 18).

               31

               Al doilea aspect, intern, este legat de noțiunea de imparțialitate și vizează echidistanța în raport cu părțile în litigiu și cu interesele lor din perspectiva obiectului acestuia. Acest aspect impune respectarea obiectivității și lipsa oricărui interes în soluționarea litigiului în afara strictei aplicări a normei de drept (Hotărârea Wilson, EU:C:2006:587, punctul 52 și jurisprudența citată).

               32

               Aceste garanții de independență și de imparțialitate postulează existența unor norme, în special în ceea ce privește compunerea instanței, numirea, durata funcției, precum și cauzele de abținere, de recuzare și de revocare a membrilor săi, care să permită înlăturarea oricărei îndoieli legitime, în percepția justițiabililor, referitoare la impenetrabilitatea instanței respective în privința unor elemente exterioare și la imparțialitatea sa în raport cu interesele care se înfruntă (Hotărârea Wilson, EU:C:2006:587, punctul 53 și jurisprudența citată). Pentru a considera îndeplinită condiția referitoare la independența organismului de trimitere, jurisprudența impune în special existența unor dispoziții legislative exprese care să prevadă cazurile de revocare a membrilor acestui organism (Hotărârea D. și A., C‑175/11, EU:C:2013:45, punctul 97, și Ordonanța Pilato, C‑109/07, EU:C:2008:274, punctul 24 și jurisprudența citată).

               33

               În speță, în ceea ce privește normele de numire a membrilor Teleklagenævnet, trebuie arătat că din observațiile prezentate de guvernul danez rezultă printre altele că aceștia sunt numiți de ministrul întreprinderii și dezvoltării pe o durată de patru ani, cu posibilitatea de reînnoire a mandatului.

               34

               În ceea ce privește problema revocării membrilor Teleklagenævnet, guvernul danez a confirmat în ședință că aceștia pot fi înlăturați din funcție de ministrul respectiv, care deține de asemenea și competența de numire.

               35

               Or, din decizia de trimitere și din observațiile prezentate de guvernul danez rezultă că, deși reglementarea daneză prevede o procedură specifică în ceea ce privește revocarea judecătorilor de la instanțele judecătorești, membrii Teleklagenævnet pot fi revocați și că condițiile privind revocarea lor nu fac obiectul unei reglementări specifice, fiind aplicabile numai normele generale de drept administrativ și de drept al muncii în cazul revocării abuzive.

               36

               Astfel, nu rezultă că revocarea membrilor Teleklagenævnet este supusă unor garanții speciale care să permită înlăturarea oricărei îndoieli legitime referitoare la independența acestui organism (a se vedea prin analogie Ordonanța Pilato, EU:C:2008:274, punctul 28).

               37

               Pe de altă parte, după cum reiese din dosarul aflat la dispoziția Curții, împotriva deciziilor Teleklagenævnet se poate formula acțiune la instanțele judecătorești. În cazul introducerii unei astfel de acțiuni, Teleklagenævnet are calitatea de pârât. Această participare a Teleklagenævnet la o procedură de contestare a propriei decizii implică faptul că, atunci când adoptă decizia respectivă, Teleklagenævnet nu are calitatea de terț în raport cu interesele prezente în cauză și nu deține imparțialitatea necesară (a se vedea în acest sens Hotărârea RTL Belgium, EU:C:2010:821, punctul 47). Această organizare a sistemului căilor de atac împotriva unei decizii a Teleklagenævnet evidențiază caracterul nejurisdicțional al deciziilor adoptate de acest organism (a se vedea prin analogie Ordonanța MF 7, C‑49/13, EU:C:2013:767, punctul 19).

               38

               Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că, fără a fi necesar să se examineze dacă Teleklagenævnet îndeplinește celelalte criterii care permit să se aprecieze dacă acest organism are caracter de instanță, în sensul articolului 267 TFUE, trebuie să se constate că Curtea nu are competența să răspundă la întrebările adresate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               39

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Curtea de Justiție a Uniunii Europene nu este competentă să răspundă la întrebările adresate Teleklagenævnet (Danemarca) prin decizia din 22 aprilie 2013.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: daneza.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 2 iulie 2009. # SCT Industri AB i likvidation împotriva Alpenblume AB. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Högsta domstolen - Suedia. # Cooperare judiciară în materie civilă - Competență judiciară și executarea hotărârilor - Domeniu de aplicare - Falimente. # Cauza C-111/08.

text:
      Cauza C‑111/08
      SCT Industri AB i likvidation
      împotriva
      Alpenblume AB
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Högsta domstolen)
      „Cooperare judiciară în materie civilă – Competență judiciară și executarea hotărârilor – Domeniu de aplicare – Falimente”
      Sumarul hotărârii
      Cooperare judiciară în materie civilă – Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul
            nr. 44/2001 – Domeniu de aplicare – Materii excluse – Falimente, concordate și proceduri similare
      [Regulamentul nr. 44/2001 al Consiliului, art. 1 alin. (2) lit. (b)]
      Excepția prevăzută la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 privind competența judiciară, recunoașterea
         și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretată în sensul că se aplică unei decizii pronunțate
         de o instanță a unui stat membru A privind înscrierea dreptului de proprietate asupra părților sociale emise de o societate
         având sediul social în statul membru A, potrivit căreia cesiunea respectivelor părți sociale trebuie considerată ca fiind
         nulă pentru motivul că instanța statului membru A nu recunoaște competența unui lichidator al unui stat membru B în cadrul
         unei proceduri de faliment aplicate și închise în statul membru B.

      Astfel, acțiunea soluționată printr‑o asemenea decizie derivă în mod direct dintr‑o procedură de insolvență și se află în
         strânsă legătură cu aceasta. Pe de o parte, legătura dintre acțiunea în justiție și procedura de insolvență apare ca fiind
         deosebit de strânsă în măsura în care litigiul privește exclusiv proprietatea asupra părților sociale care au fost cedate,
         în cadrul unei proceduri de insolvență, de către un lichidator în temeiul unor dispoziții, precum cele edictate de legea statului
         membru B privind procedurile colective, care derogă de la normele generale de drept civil și în special de la cele privind
         dreptul de proprietate. Astfel, cesiunea părților sociale și acțiunea în revendicare căreia i‑a dat naștere reprezintă consecința
         directă și care nu poate fi disociată de exercitarea de către lichidator, subiect de drept care nu intervine decât ca urmare
         a deschiderii unei proceduri colective, a unei prerogative care rezultă în mod specific din dispozițiile de drept național
         care reglementează procedurile colective. Pe de altă parte, conținutul și domeniul de aplicare ale deciziei prin care s‑a
         constatat nulitatea cesiunii în cauză sunt intim legate de desfășurarea procedurii de faliment, din moment ce motivul nulității
         cesiunii se referă în mod specific și exclusiv la întinderea competențelor lichidatorului menționat în cadrul unei proceduri
         de faliment.

      (a se vedea punctele 25-28, 30, 31 și 33 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      2 iulie 2009(*)

      „Cooperare judiciară în materie civilă – Competență judiciară și executarea hotărârilor – Domeniu de aplicare – Falimente”
      În cauza C‑111/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Högsta domstolen
         (Suedia), prin decizia din 4 martie 2008, primită de Curte la 12 martie 2008, în procedura

      SCT Industri AB i likvidation
      împotriva
      Alpenblume AB,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann (raportor), președinte de cameră, domnii A. Tizzano, A. Borg Barthet, E. Levits și J.‑J. Kasel,
         judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 februarie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru SCT Industri AB i likvidation, de F. Lüning, jur. kand.;
      –        pentru Alpenblume AB, de L.‑O. Svensson, advokat;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna J. Kemper, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. López-Medel Bascones, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul portughez, de domnii L. Inez Fernandes și D. Pires, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul L. Seeboruth, în calitate de agent, asistat de domnul A. Henshaw, barrister;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamnele A.‑M. Rouchaud-Joët și P. Dejmek, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul
         (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor
         în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între SCT Industri AB (denumită în continuare „SCT Industri”), pe de
         o parte, și Alpenblume AB (denumită în continuare „Alpenblume”), pe de altă parte, două societăți suedeze, având ca obiect
         o acțiune în revendicare a unor părți sociale deținute în cadrul unei societăți de drept austriac de către SCT Industri și
         care au fost vândute către Alpenblume, această acțiune urmând unei hotărâri pronunțate de o instanță austriacă prin care se
         constata nulitatea dobândirii respectivelor părți sociale de către Alpenblume.

       Cadrul juridic
      3        Al doilea considerent al Regulamentului nr. 44/2001 prevede:

      „Anumite disparități între normele interne care reglementează competența judiciară și recunoașterea hotărârilor împiedică
         buna funcționare a pieței interne. Adoptarea de dispoziții care să unifice normele referitoare la conflictele de competență
         în materie civilă și comercială și la simplificarea formalităților în vederea recunoașterii și executării rapide și simple
         a hotărârilor de către statele membre legate prin prezentul regulament este indispensabilă.”

      4        În conformitate cu cel de al șaptelea considerent al regulamentului menționat, „[d]omeniul de aplicare al prezentului regulament
         trebuie să includă toate aspectele importante de drept civil și comercial, cu excepția anumitor aspecte bine definite”.

      5        Al cincisprezecelea considerent al aceluiași regulament prevede:

      „În interesul administrării armonioase a justiției, este necesar să se reducă la minimum posibilitatea apariției procedurilor
         concurente și să se evite pronunțarea în două state membre a unor hotărâri ireconciliabile. Trebuie să fie prevăzut un mecanism
         clar și eficace de rezolvare a cazurilor de litispendență și de conexitate, precum și de înlăturare a problemelor care decurg
         în urma divergențelor interne referitoare la determinarea datei la care se consideră că o cauză este pendinte. În sensul prezentului
         regulament, este necesar ca data în cauză să fie definită în mod independent.”

      6        Al nouăsprezecelea considerent al Regulamentului nr. 44/2001 prevede:

      „Trebuie asigurată continuitatea între [Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor
         în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, denumită în continuare «Convenția de la Bruxelles»)] și prezentul
         regulament, fiind necesar să se prevadă unele dispoziții tranzitorii în acest sens. Aceeași necesitate a continuității trebuie
         garantată cu privire la interpretarea Convenției de la Bruxelles de către Curtea de Justiție a Comunităților Europene, iar
         Protocolul din 1971 [privind această interpretare de către Curte, în versiunea sa revizuită și modificată (JO 1998, C 27,
         p. 28)] trebuie să rămână, de asemenea, aplicabil în cazul procedurilor pendinte la data intrării în vigoare a prezentului
         regulament.”

      7        Articolul 1 din regulamentul menționat definește domeniul său de aplicare. Potrivit alineatului (1) al acestui articol, Regulamentul
         nr. 44/2001 se aplică în materie civilă și comercială, dar nu se aplică în materie fiscală, vamală sau administrativă.

      8        Articolul 1 alineatul (2) litera (b) din regulamentul menționat prevede:

      „Prezentul regulament nu se aplică pentru:
      […]
      (b) falimente, concordate sau proceduri similare”.
      9        Articolul 25 din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență (JO L 160,
         p. 1, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143), intitulat „Recunoașterea și caracterul executoriu al altor hotărâri”, prevede la
         alineatele (1) și (2):

      „(1) Hotărârile cu privire la desfășurarea și închiderea unei proceduri de insolvență pronunțate de o instanță a cărei hotărâre
         de deschidere este recunoscută în temeiul articolului 16, precum și un concordat aprobat de o atare instanță sunt, de asemenea,
         recunoscute fără îndeplinirea niciunei alte formalități. Aceste hotărâri sunt executate în conformitate cu articolele 31-51
         [cu excepția articolului 34 alineatul (2)] din Convenția de la Bruxelles privind competența și executarea hotărârilor în materie
         civilă și comercială, astfel cum a fost modificată prin convențiile de aderare la această convenție.

      Primul paragraf se aplică și hotărârilor care decurg în mod direct din procedura de insolvență și care au o strânsă legătură
         cu aceasta, chiar dacă au fost pronunțate de o altă instanță.

      Primul paragraf se aplică și hotărârilor referitoare la măsurile de conservare adoptate ulterior cererii de deschidere a procedurii
         de insolvență.

      (2) Recunoașterea și executarea altor hotărâri decât cele menționate la alineatul (1) sunt reglementate de convenția menționată
         la alineatul (1), cu condiția ca această convenție să fie aplicabilă.”

      10      Potrivit articolului 43 din Regulamentul nr. 1346/2000, „[d]ispozițiile prezentului regulament se aplică numai în cazul procedurilor
         de insolvență care sunt deschise după intrarea sa în vigoare. Actele îndeplinite de un debitor înainte de intrarea în vigoare
         a prezentului regulament continuă să fie reglementate de legea aplicabilă acestora la data la care au fost îndeplinite”.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      11      În cursul anului 1993, o procedură colectivă a fost deschisă împotriva SCT Industri de Malmö tingsrätt. O persoană a fost
         desemnată în calitate de lichidator. În cursul acestei proceduri, lichidatorul a cedat părțile sociale deținute de SCT Industri,
         și anume 47 % din capitalul SCT Hotelbetrieb GmbH, societate de drept austriac în drepturile căreia s‑a subrogat Scaniahof
         Ferienwohnungen GmbH (denumită în continuare „Scaniahof”), către Alpenblume, pentru suma de 2 SEK. Această din urmă societate
         a fost înscrisă în Austria în calitate de proprietar al părților sociale menționate.

      12      Procedura colectivă a fost închisă în cursul anului 1997 fără surplus după lichidare. La 19 martie 2002, Malmö tingsrätt a
         ordonat lichidarea SCT Industri.

      13      Sesizată de SCT Industri, o instanță austriacă a constatat că lichidatorul, desemnat în Suedia, nu avea competența de a dispune
         cu privire la bunuri situate în Austria și, prin urmare, a pronunțat nulitatea dobândirii părților sociale de către Alpenblume.
         În consecință, acest tribunal a ordonat Scaniahof să înregistreze SCT Industri în calitate de proprietar al părților sociale
         cedate de masa credală. Alpenblume a participat în procedura austriacă în calitate de intervenientă („Nebenintervenientin”).
         Oberster Gerichtshof (Austria) a respins la 17 mai 2004 acțiunea („außerordentliche Revision”) formulată de intervenientă.

      14      La 24 august 2004, Alpenblume a sesizat o instanță suedeză cu o acțiune în revendicare îndreptată împotriva SCT Industri,
         privind aceleași părți sociale, solicitând ca SCT Industri să fie obligată să ia toate măsurile necesare pentru înregistrarea
         Alpenblume în calitate de proprietar legitim al părților sociale menționate, sub sancțiunea unor penalități cu titlu cominatoriu.
         Prin decizia din 17 martie 2005, Malmö tingsrätt, ca urmare a opoziției reclamantei din acțiunea principală, a constatat că
         nu exista niciun impediment în privința examinării acestei cereri.

      15      SCT Industri a atacat această decizie, solicitând respingerea cererii. Alpenblume a solicitat menținerea deciziei. Prin decizia
         din 26 iulie 2005, Hovrätten för Skåne och Blekinge a respins apelul.

      16      Sesizată în recurs de SCT Industri, Högsta domstolen a hotărât, prin ordonanța din 4 martie 2008, să suspende judecarea cauzei
         și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Excluderea falimentelor, a concordatelor și a altor proceduri similare din domeniul de aplicare al Regulamentului [nr. 44/2001],
         prevăzută la articolul 1 alineatul (2) litera (b), trebuie interpretată în sensul că se aplică unei decizii pronunțate de
         o instanță din statul membru A privind înscrierea dreptului de proprietate asupra unor părți sociale emise de o societate
         cu sediul social în statul membru A, părți care fuseseră cedate de lichidatorul din cadrul falimentului unei societăți cu
         sediul social în statul membru B, în situația în care instanța și‑a întemeiat decizia pe împrejurarea că, în absența unei
         convenții internaționale privind recunoașterea reciprocă a procedurilor de insolvență, statul membru A nu recunoaște competența
         lichidatorului de a dispune cu privire la bunuri situate pe teritoriul său?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      17      Prin întrebarea sa, instanța de trimitere ridică, în esență, problema recunoașterii, între statele membre, a unei hotărâri
         judecătorești pronunțate într‑o cauză civilă care are legătură cu o procedură de insolvență care se desfășoară într‑un alt
         stat membru. Mai precis, întrebarea privește aspectul dacă o decizie prin care o instanță a unui alt stat membru a pronunțat
         anularea unei cesiuni de părți sociale efectuate în cadrul unei proceduri de insolvență, pentru motivul că lichidatorul care
         cedase aceste părți sociale nu avea competența de a dispune cu privire la activele situate în acest stat membru, este inclusă
         în excepția de la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001, aplicabilă în materia falimentelor, a
         concordatelor și a altor proceduri similare.

      18      Cu titlu introductiv, trebuie arătat că Regulamentul nr. 1346/2000 nu este aplicabil procedurii din acțiunea principală, întrucât
         aceasta a fost deschisă anterior intrării în vigoare a acestui regulament.

      19      Prin urmare, trebuie stabilit doar dacă o decizie precum cea pronunțată în acțiunea principală de tribunalul austriac intră
         în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001, astfel încât este obligatorie pentru instanța de trimitere.

      20      În această privință, trebuie în primul rând amintit că, în ceea ce privește în special procedurile de faliment și alte proceduri
         similare, acestea au fost excluse din domeniul de aplicare al Convenției de la Bruxelles în considerarea specificității materiei
         respective, care necesită reguli speciale, precum și a divergențelor profunde dintre legislațiile statelor contractante [a
         se vedea în acest sens Hotărârea din 22 februarie 1979, Gourdain, 133/78, Rec., p. 733, punctul 3, și raportul domnului Jenard
         privind Convenția de la Bruxelles (JO 1979, C 59, p. 1)].

      21      Astfel, în cadrul jurisprudenței referitoare la Convenția de la Bruxelles, Curtea a hotărât că o acțiune se referă la o procedură
         de faliment dacă decurge în mod direct din faliment și se află în strânsă legătură cu o procedură de lichidare de bunuri sau
         de administrare judiciară (a se vedea Hotărârea Gourdain, citată anterior, punctul 4). Prin urmare, o acțiune care prezintă
         astfel de caracteristici nu intră în domeniul de aplicare al acestei convenții.

      22      Rezultă de asemenea din jurisprudență că, în măsura în care Regulamentul nr. 44/2001 înlocuiește de acum înainte, în relațiile
         dintre statele membre, cu excepția Regatului Danemarcei, Convenția de la Bruxelles, interpretarea oferită de Curte în privința
         acestei convenții este de asemenea valabilă în ceea ce privește regulamentul menționat, atunci când dispozițiile sale și cele
         ale Convenției de la Bruxelles pot fi calificate ca fiind echivalente (a se vedea în special Hotărârea din 14 mai 2009, Ilsinger,
         C‑180/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 41).

      23      Or, în sistemul stabilit prin regulamentul menționat, articolul 1 alineatul (2) litera (b) din acesta ocupă aceeași poziție
         și îndeplinește aceeași funcție ca articolul 1 al doilea paragraf punctul 2 din Convenția de la Bruxelles. De altfel, cele
         două dispoziții sunt redactate în termeni identici.

      24      În considerarea unei astfel de echivalențe între o dispoziție din Convenția de la Bruxelles și o dispoziție din Regulamentul
         nr. 44/2001, trebuie să se asigure, în conformitate cu al nouăsprezecelea considerent al regulamentului menționat, continuitatea
         interpretării acestor două instrumente, o astfel de continuitate fiind totodată un mod de a asigura respectarea principiului
         securității juridice, care constituie unul dintre temeiurile acestora (Hotărârea Ilsinger, citată anterior, punctul 58).

      25      Prin urmare, având în vedere cele ce precedă, intensitatea legăturii existente, în sensul jurisprudenței Gourdain, citată
         anterior, între o acțiune în justiție precum cea din acțiunea principală și procedura de insolvență este determinantă pentru
         a decide dacă excluderea prevăzută la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 este aplicabilă.

      26      Or, trebuie să se constate că în acțiunea principală această legătură apare ca fiind deosebit de strânsă.

      27      Astfel, pe de o parte, rezultă din decizia de trimitere că litigiul din acțiunea principală privește exclusiv proprietatea
         asupra părților sociale care au fost cedate, în cadrul unei proceduri de insolvență, de către un lichidator în temeiul unor
         dispoziții, precum cele edictate de Legea suedeză privind procedurile colective (Konkurslagen) nr. 672 din 1987 (SFS 1987,
         nr. 672), care derogă de la normele generale de drept civil și în special de la cele privind dreptul de proprietate. În special,
         astfel de dispoziții prevăd că, în caz de insolvență, debitorul pierde dreptul de a dispune în mod liber de bunurile sale
         și lichidatorul este cel căruia îi revine competența de a administra, în contul creditorilor, bunurile care compun masa credală,
         inclusiv prin efectuarea operațiunilor de cesiune necesare.

      28      Cu alte cuvinte, cesiunea în litigiu în acțiunea principală și acțiunea în revendicare căreia i‑a dat naștere reprezintă consecința
         directă și care nu poate fi disociată de exercitarea de către lichidator, respectiv un subiect de drept care nu intervine
         decât ca urmare a deschiderii unei proceduri colective, a unei prerogative care rezultă în mod specific din dispozițiile de
         drept național care reglementează acest tip de procedură.

      29      De altfel, această situație se reflectă în special în împrejurarea că, în acțiunea principală, astfel cum rezultă din dosarul
         prezentat Curții, activul întreprinderii care face obiectul procedurii de insolvență a crescut ca urmare a vânzării de către
         lichidator a părților sociale în cauză.

      30      Pe de altă parte, este cert că motivul pentru care instanța austriacă, prin decizia a cărei recunoaștere este solicitată în
         fața instanței de trimitere, a pronunțat nulitatea cesiunii de părți sociale în cauză în acțiunea principală se referă în
         mod specific și exclusiv la întinderea competențelor lichidatorului menționat în cadrul unei proceduri de faliment și, în
         particular, la posibilitatea acestuia de a dispune de bunuri situate în Austria. Conținutul și domeniul de aplicare ale acestei
         decizii sunt, prin urmare, intim legate de desfășurarea procedurii de faliment. Această legătură nu este de altfel slăbită
         prin aceea că, în acțiunea principală, procedura menționată era încheiată la momentul introducerii acțiunii în revendicare
         în fața instanțelor austriece.

      31      În aceste condiții, trebuie considerat că o acțiune precum cea din litigiul principal derivă în mod direct dintr‑o procedură
         de insolvență și se află în strânsă legătură cu aceasta, astfel încât nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001.

      32      Având în vedere situația juridică specifică din acțiunea principală și ținând seama de legătura strânsă dintre acțiunea pendinte
         în fața instanței de trimitere și procedura de insolvență, principiile enunțate în al doilea, în al șaptelea și în al cincisprezecelea
         considerent ale Regulamentului nr. 44/2001 nu afectează această apreciere.

      33      Având în vedere toate considerațiile ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că excepția prevăzută la articolul
         1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretată în sensul că se aplică unei decizii pronunțate
         de o instanță a unui stat membru A privind înscrierea dreptului de proprietate asupra părților sociale emise de o societate
         având sediul social în statul membru A, potrivit căreia cesiunea respectivelor părți sociale trebuie considerată ca fiind
         nulă pentru motivul că instanța statului membru A nu recunoaște competența unui lichidator al unui stat membru B în cadrul
         unei proceduri de faliment aplicate și închise în statul membru B.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      34      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Excepția prevăzută la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000
            privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretată
            în sensul că se aplică unei decizii pronunțate de o instanță a unui stat membru A privind înscrierea dreptului de proprietate
            asupra părților sociale emise de o societate având sediul social în statul membru A, potrivit căreia cesiunea respectivelor
            părți sociale trebuie considerată ca fiind nulă pentru motivul că instanța statului membru A nu recunoaște competența unui
            lichidator al unui stat membru B în cadrul unei proceduri de faliment aplicate și închise în statul membru B.
      Semnături
      * Limba de procedură: suedeza.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 18 octombrie 1977. # André Schertzer împotriva Parlamentului European. # Cauza 25-68.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 27 iunie 1989. # Karl Leukhardt împotriva Hauptzollamt Reutlingen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Baden-Württemberg - Germania. # Agricultură - Prelevare suplimentară asupra laptelui. # Cauza 113/88.


Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 12 februarie 2015.#Compagnie des montres Longines, Francillon SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative QUARTODIMIGLIO QM – Mărcile comunitare și internaționale figurative anterioare reprezentând două aripi întinse și mărcile internaționale figurative anterioare LONGINES – Motive relative de refuz – Lipsa riscului de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Lipsa atingerii aduse renumelui – Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.#Cauza T-76/13.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 3 martie 2005.#Wolfgang Heiser împotriva Finanzamt Innsbruck.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgerichtshof - Austria.#TVA.#Cauza C-172/03.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 11 septembrie 2003. # Maria Walcher împotriva Bundesamt für Soziales und Behindertenwesen Steiermark. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberster Gerichtshof - Austria. # Cauza C-201/01.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 13 decembrie 2007.#United Pan-Europe Communications Belgium SA și alții împotriva Statului belgian.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d’État - Belgia.#Articolul 49 CE - Libertatea de a presta servicii - Legislație națională care impune distribuitorilor de televiziune prin cablu obligația de difuzare a programelor emise de anumite posturi private ("must carry") - Restricție - Motiv imperativ de interes general - Păstrarea pluralismului în cadrul unei regiuni bilingve.#Cauza C-250/06.

text:
      Cauza C‑250/06
      United Pan‑Europe Communications Belgium SA și alții
      împotriva
      État belge
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Conseil d'État (Belgia)]
      „Articolul 49 CE — Libera prestare a serviciilor — Legislație națională care impune distribuitorilor de televiziune prin cablu obligația de difuzare a programelor emise de
         anumite posturi private («must carry») — Restricție — Motiv imperativ de interes general — Păstrarea pluralismului în cadrul unei regiuni bilingve”

      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare — Admisibilitate — Necesitatea de a furniza Curții suficiente precizări cu privire la cadrul juridic
            și la situația de fapt — Întinderea obligației în domeniul concurenței
      (art. 234 CE)
      2.        Libera prestare a serviciilor — Restricții
      (art. 49 CE)
      1.        În vederea obținerii unui răspuns util din partea Curții la întrebările care i‑au fost adresate, este necesar ca instanța
         națională să definească situația de fapt în care au apărut aceste întrebări sau, cel puțin, să explice ipotezele de fapt pe
         care se întemeiază aceste întrebări.

      Această cerință a preciziei în ceea ce privește situația de fapt deține o importanță deosebită în domeniul concurenței, caracterizat
         prin complexitatea situațiilor de fapt și de drept.

      Cât privește situația de fapt în cazul unor întrebări preliminare referitoare la interpretarea articolelor 82 CE și 86 CE,
         Curtea trebuie să dispună elementele de fapt și de drept care i‑ar putea permite să stabilească dacă sunt îndeplinite cerințele
         referitoare la existența unei poziții dominante sau a unui comportament abuziv în sensul articolului 82 CE, în special cu
         privire la piața relevantă și la modul în care ar deține posturile private respective o poziție dominantă individuală sau
         colectivă.

      (a se vedea punctele 19-21)
      2.        Articolul 49 CE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări adoptate de un stat membru care impune distribuitorilor
         de televiziune prin cablu ce își desfășoară activitatea pe teritoriul relevant al respectivului stat membru să difuzeze, în
         temeiul unei așa‑numite obligații „must carry”, programele de televiziune emise de posturi private care se află sub controlul
         organelor puterilor publice ale statului menționat, desemnate în acest scop de către stat, atunci când reglementarea:

      – urmărește un interes general, precum păstrarea, în temeiul unei politici culturale a aceluiași stat membru, a caracterului
         pluralist al ofertei de programe de televiziune în cadrul acestui teritoriu și

      – nu este disproporționată în raport cu acest obiectiv, fapt pentru care trebuie ca modalitățile de aplicare a acesteia să
         fie adoptate cu respectarea unei proceduri transparente întemeiate pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute dinainte.

      În mod deosebit, toți emitenții trebuie să fie în măsură să determine în prealabil natura și domeniul de aplicare ale condițiilor
         exacte pe care trebuie să le îndeplinească, precum și, dacă este cazul, ale obligațiilor de serviciu public ce le revin în
         temeiul statutului „must carry”. În această privință, nu ar putea fi considerată suficientă simpla enumerare a declarațiilor
         de principiu, precum și a obiectivelor de politică generală, în cadrul expunerii de motive a reglementării naționale.

      Apoi, acordarea acestui statut trebuie să se întemeieze pe criterii obiective care sunt de natură să garanteze pluralismul,
         permițând, dacă este cazul, pe calea obligațiilor de serviciu public, accesul mai cu seamă la informațiile naționale și locale
         pe teritoriul relevant. Astfel, un asemenea statut nu ar putea fi acordat în mod automat oricărui canal de televiziune difuzat
         de către un unic emitent privat, ci trebuie să fie strict limitat la acele canale al căror conținut global de programe este
         apt să îndeplinească un astfel de obiectiv. În plus, numărul de canale rezervate posturilor private care dețin acest statut
         nu trebuie să depășească în mod vădit ceea ce este necesar pentru îndeplinirea acestui obiectiv.

      În sfârșit, acordarea statutului „must carry” nu trebuie să fie subordonată, nici în drept, nici în fapt, unei cerințe privitoare
         la stabilirea pe teritoriul național. Pe de altă parte, chiar și atunci când cerințele care trebuie îndeplinite pentru acordarea
         acestui statut sunt aplicabile fără discriminare, în măsura în care ar putea fi mai ușor de îndeplinit de către emitenții
         stabiliți pe teritoriul național, în principal în temeiul conținutului programelor care urmează a fi emise, acestea trebuie
         să se dovedească indispensabile pentru atingerea obiectivului legitim de interes general urmărit.

      Instanța de trimitere este datoare să stabilească dacă aceste condiții sunt îndeplinite.
      (a se vedea punctele 46-52 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      13 decembrie 2007(*)

      „Articolul 49 CE – Libera prestare a serviciilor – Legislație națională care impune distribuitorilor de televiziune prin cablu obligația de difuzare a programelor emise de
         anumite posturi private („must carry”) – Restricție – Motiv imperativ de interes general – Păstrarea pluralismului în cadrul unei regiuni bilingve”

      În cauza C‑250/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Conseil ďÉtat
         (Belgia), prin Decizia din 17 mai 2006, primită de Curte la 6 iunie 2006, în procedura

      United Pan‑Europe Communications Belgium SA,
      Coditel Brabant SPRL,
      Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutélé),
      Wolu TV ASBL
      împotriva
      État belge,
      cu participarea:
      BeTV SA,
      Tvi SA,
      Télé Bruxelles ASBL,
      Belgian Business Television SA,
      Media ad Infinitum SA,
      TV5‑Monde,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii U. Lõhmus, J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh (raportor) și A. Arabadjiev,
         judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 aprilie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru United Pan‑Europe Communications Belgium SA, Coditel Brabant SPRL și Wolu TV ASBL, de F. de Visscher și E. Cornu, avocats;
      –        pentru Belgian Business Television SA, de F. Van Elsen, avocat;
      –        pentru TV5‑Monde și Media ad Infinitum SA, de A. Berenboom și A. Joachimowicz, avocats;
      –        pentru Télé Bruxelles ASBL, de C. Doutrelepont și V. Chapoulaud, avocats;
      –        pentru guvernul belgian, de doamna A. Hubert, în calitate de agent, asistată de A. Berenboom și A. Joachimowicz, avocats;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Fernandes și de doamna J. Marques Lopes, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna T. Harris, în calitate de agent, asistată de domnul G. Peretz, barrister;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii F. Arbault și M. Shotter, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 25 octombrie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 49 CE și 86 CE, acesta din urmă fiind
         citit în coroborare în special cu articolul 82 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unor litigii între United Pan‑Europe Communications Belgium SA (denumită în continuare
         „UPC”), Coditel Brabant SPRL, Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutélé) și Wolu TV ASBL, pe de o
         parte, și État belge, pe de altă parte, privitoare la impunerea de către acesta din urmă a obligației de difuzare, în cadrul
         regiunii bilingve Bruxelles‑Capitale, a programelor de televiziune emise de anumite posturi desemnate de autoritățile statului
         respectiv.

       Reglementarea națională
      3        Articolul 13 din Legea din 30 martie 1995 privind rețelele de distribuție a emisiunilor radiodifuzate și exercitarea activităților
         de radiodifuziune în cadrul regiunii bilingve Bruxelles‑Capitale (Moniteur belge din 22 februarie 1996, p. 3797, denumită în continuare „Legea din 1995”) prevede:

      „Distribuitorul autorizat să exploateze o rețea de distribuție prin cablu în regiunea bilingvă Bruxelles‑Capitale trebuie
         să transmită în momentul difuzării acestora și în întregime următoarele programe:

      –        programele de televiziune difuzate de posturile publice aflate sub controlul comunității franceze și de cele aflate sub controlul
         comunității flamande;

      –        programele de televiziune difuzate de către orice alt post aflat sub controlul comunității franceze sau flamande, desemnat
         în acest scop de către ministrul competent.”

      4        Prevederea normativă amintită a fost pusă în aplicare prin Ordinul ministrului din 17 ianuarie 2001 privind desemnarea posturilor
         menționate la articolul 13 a doua liniuță din Legea din 30 martie 1995 privind rețelele de distribuție a emisiunilor radiodifuzate
         și exercitarea activităților de radiodifuziune în cadrul regiunii bilingve Bruxelles‑Capitale (Moniteur belge din 2 februarie 2001, p. 2781, denumit în continuare „Ordinul din 17 ianuarie 2001”), care are următorul cuprins:

      „[...]
      Întrucât regimul «must carry» se înscrie în cadrul unei politici a audiovizualului ce urmărește să permită accesul telespectatorilor
         atât la posturile publice, cât și, deopotrivă, la posturile private cărora le revin obligații de serviciu public;

      întrucât regimul «must carry» are ca obiectiv protejarea caracterului pluralist și cultural al ofertei de programe în cadrul
         rețelelor de distribuție prin cablu și garantarea accesului tuturor telespectatorilor la acest pluralism;

      întrucât acest regim este în mod incontestabil justificat de motive de interes general;
      întrucât alegerea canalelor private care beneficiază de statutul «must carry» este efectuată luând în considerare dorința
         de armonizare a peisajului audiovizual în Belgia;

      întrucât a fost efectuată o consultare a comunității franceze și a comunității flamande;
      întrucât beneficiul regimului «must carry» trebuie să fie acordat posturilor desemnate în schimbul unor obligații importante
         pe care acestea au consimțit să și le asume;

      întrucât unele dintre aceste posturi desemnate sunt învestite cu realizarea unei activități de serviciu public;
      întrucât, în privința asbl, Télé Bruxelles (denumită în continuare «Télé Bruxelles») și vzw TV Brussel, beneficiul regimului
         «must carry» trebuie să fie acordat în vederea favorizării dezvoltării unei televiziuni de proximitate, care difuzează informații
         locale, destinate unui public local;

      întrucât suprimarea beneficiului regimului «must carry» ar avea drept consecință compromiterea existenței înseși a acestor
         posturi de televiziune care nu ar putea suporta costurile sporite de distribuție,

      decide:
      Articolul 1. Distribuitorul autorizat să opereze o rețea de distribuție prin cablu în regiunea bilingvă Bruxelles‑Capitale
         trebuie să transmită la momentul difuzării acestora și în întregime programele de televiziune ale următoarelor posturi:

      1.      Vlaamse Media Maatschappij n.v.
      2.      TV Brussel v.z.w.
      3.      Belgian business television n.v.
      4.      Media ad infinitum n.v.
      5.      TVi s.a.
      6.      [Télé Bruxelles]
      7.      Canal+ Belgique s.a. [devenită între timp BeTV SA]
      8.      Satellimages s.a. [devenită între timp TV5‑Monde SA (denumită în continuare «TV5‑Monde»)]
      [...]”
      5        Ordinul ministrului din 24 ianuarie 2002 de modificare a Ordinului ministrului din 17 ianuarie 2001 privind desemnarea posturilor
         menționate la articolul 13 a doua liniuță din Legea din 30 martie 1995 privind rețelele de distribuție a emisiunilor radiodifuzate
         și exercitarea activităților de radiodifuziune în cadrul regiunii bilingve Bruxelles‑Capitale (Moniteur belge din 16 februarie 2002, p. 6066, denumit în continuare „Ordinul din 24 ianuarie 2002”) a completat articolul 1 din Ordinul
         din 17 ianuarie 2001 cu următoarele:

      „9.      Event TV Vlaanderen n.v.
      10.      YTV s.a.”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      6        Reclamantele din acțiunea principală sunt distribuitori de televiziune prin cablu care asigură, prin intermediul rețelelor
         de cablu proprii, distribuirea programelor emise de numeroase posturi, în special în regiunea bilingvă Bruxelles‑Capitale.
         Din decizia de trimitere reiese că, prin acest mediu, sunt disponibile aproximativ 40 de canale în tehnologie analogică.

      7        La 2 aprilie 2001, acești distribuitori de televiziune prin cablu au introdus în fața Conseil d’État, fiecare în mod separat,
         o cerere având ca obiect anularea Ordinului din 17 ianuarie 2001. Ulterior, la 17 aprilie 2002, aceștia au formulat în fața
         aceleiași instanțe o cerere comună prin care solicitau anularea Ordinului din 24 ianuarie 2002.

      8        Prin Hotărârea din 17 mai 2006, Conseil d’État, care a reunit diferitele cereri, a respins acțiunile formulate de Société
         Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutélé) ca inadmisibile pentru motive exclusiv de formă. În privința acțiunilor
         formulate de ceilalți trei distribuitori de televiziune prin cablu, instanța de trimitere a respins majoritatea motivelor
         invocate. Cu toate acestea, instanța a anulat Ordinul din 17 ianuarie 2001 în măsura în care acesta prevede acordarea așa‑numitului
         statut „must carry” postului de televiziune TV5‑Monde, pentru motivul că acesta din urmă, care este o societate de drept francez
         cu sediul în Franța, părea un canal francofon internațional care, în pofida faptului că o instituție care se afla sub controlul
         comunității franceze deținea un număr limitat de acțiuni emise de TV5‑Monde, avea o legătură prea îndepărtată cu această comunitate
         pentru a se putea considera că „se află sub controlul” acesteia, în sensul articolului 13 din Legea din 1995, fără să fi existat
         vreun element care să indice, în plus, că TV5‑Monde și‑ar fi asumat față de comunitatea respectivă angajamente pentru care
         statutul „must carry” să reprezinte o contraprestație.

      9        În privința restului motivelor, Conseil d’État constată că acțiunile cu care a fost sesizat necesită interpretarea dreptului
         comunitar.

      10      Într‑adevăr, pe de o parte, distribuitorii de televiziune prin cablu în cauză susțin că măsurile contestate acordă posturilor
         private care au statutul de „must carry” un drept special care, încălcând articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE și articolul
         10 CE, precum și articolele 82 CE și 86 CE, este de natură să denatureze concurența între emitenți și să defavorizeze posturile
         cu sediul în alte state membre decât Regatul Belgiei, în timp ce BeTv SA ocupă o poziție dominantă în Belgia francofonă pe
         piața televiziunilor cu plată. Or, instanța de trimitere consideră, în această privință, că noțiunea „drept special” în sensul
         articolului 86 CE nu a fost definită de către Curte.

      11      Pe de altă parte, distribuitorii de televiziune prin cablu în cauză consideră că măsurile contestate împiedică în mod nejustificat
         libertatea de a presta servicii, încălcând articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE, articolul 49 CE și articolul 86 CE, prin
         restrângerea numărului de canale disponibile și prin caracterul mai oneros al acestora, în vreme ce posturile private care
         beneficiază de statutul „must carry” profită de pe urma obligației de transmisie impuse distribuitorilor de televiziune prin
         cablu cu ocazia negocierilor purtate cu aceștia asupra prețului de acces. Or, în această privință, instanța de trimitere observă
         că, deși nu este just să se afirme că infrastructura operată de către distribuitorii de televiziune prin cablu în cauză este
         suprasaturată, este în schimb plauzibil ca măsurile contestate să aibă drept efect plasarea posturilor străine care doresc
         ca programele lor să fie distribuite prin cablu în regiunea bilingvă Bruxelles‑Capitale într‑o poziție de negociere mai puțin
         favorabilă decât posturile care beneficiază de statutul „must carry”.

      12      În aceste condiții, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei cu privire la aceste aspecte ale acțiunii și să
         adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Obligația impusă unei întreprinderi de distribuție prin cablu a programelor de televiziune de [a difuza] anumite programe
         determinate trebuie interpretată ca fiind de natură să confere autorilor acestor programe un «drept special» în sensul articolului
         86 [CE]?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, normele menționate în finalul articolului 86 alineatul (1) [CE] (și anume
         «normel[e] prezentului tratat și în special cel[e] prevăzute la articolul 12 [CE] și la articolele 81[CE]-89[CE]») trebuie
         interpretate în sensul că statelor membre nu li se permite să impună unor societăți de distribuție prin cablu a programelor
         de televiziune obligația de [a difuza] anumite programe de televiziune emise de posturi [private], care însă «se află sub
         controlul» unor organe determinate ale puterii publice a acestui stat (în sensul [Legii din 1995]), ceea ce are drept consecință
         faptul că scade numărul de programe provenind din celelalte state membre sau nemembre ale Uniunii Europene și de la posturi
         care nu se află sub controlul acestor organe ale puterii publice, fiind diminuat cu echivalentul programelor impuse?

      3)      Articolul 49 [CE] trebuie interpretat în sensul că există un obstacol interzis în calea libertății de a presta servicii începând
         din momentul în care o măsură adoptată de către un stat membru, în speță obligația de a retransmite programe de televiziune
         prin rețelele de distribuție prin cablu, este susceptibilă să împiedice direct sau indirect, efectiv sau potențial prestarea
         de servicii efectuată dintr‑un alt stat membru pentru beneficiari ai acestor servicii care se află în primul stat membru,
         situație ce ar apărea dacă, în temeiul acestei măsuri, furnizorul de servicii se găsește într‑o poziție defavorabilă de negociere
         pentru accesul la aceleași rețele?

      4)      Articolul 49 [CE] trebuie interpretat în sensul că există un obstacol interzis în funcționarea libertății de a presta servicii
         deoarece o măsură adoptată de către un stat membru, în speță obligația de a retransmite programe de televiziune prin rețelele
         de distribuție prin cablu, se acordă, în majoritatea cazurilor, numai întreprinderilor cu sediul în acel stat membru, în funcție
         de locul unde sunt stabiliți beneficiarii sau de o altă legătură între aceștia și statul membru respectiv, atât timp cât pentru
         un astfel de obstacol nu există justificare întemeiată pe motive imperative de interes general care să fie conforme cu principiul
         proporționalității?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitatea primelor două întrebări, referitoare la articolul 86 alineatul (1) CE
      13      Prin intermediul primelor două întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 86 CE
         trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru, precum cea în discuție în acțiunea principală,
         care prevede că posturile private care se află sub controlul organelor puterilor publice ale acestui stat, care au fost desemnate
         în acest sens de către statele membre, au dreptul ca programele de televiziune pe care le emit să fie, în temeiul unei obligații
         de „must carry”, difuzate în întregime de către distribuitorii de televiziune prin cablu care își desfășoară activitatea pe
         teritoriul relevant al respectivului stat.

      14      Referitor la acestea, este necesar a se aminti că, potrivit articolului 86 alineatul (1) CE, în ceea ce privește întreprinderile
         publice și întreprinderile cărora le acordă drepturi speciale sau exclusive, statele membre nu adoptă și nici nu mențin nicio
         măsură contrară normelor tratatului și în special celor prevăzute la articolul 12 CE și la articolele 81 CE-89 CE.

      15      Din termenii clari ai articolului 86 alineatul (1) CE rezultă că acesta nu are un efect autonom, în sensul că trebuie coroborat
         cu normele relevante din tratat (Hotărârea din 19 aprilie 2007, Asemfo, C‑295/05, Rec., p. I‑2999, punctul 40).

      16      Din cadrul deciziei de trimitere rezultă că norma pertinentă din tratat avută în vedere de către Conseil d’État este articolul
         82 CE, potrivit căruia este interzisă folosirea în mod abuziv de către una sau mai multe întreprinderi a unei poziții dominante
         deținute pe piața comună sau pe o parte semnificativă a acesteia.

      17      Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, simplul fapt că a fost creată o poziție dominantă prin acordarea de drepturi
         speciale sau exclusive în sensul articolului 86 alineatul (1) CE nu este, în sine, incompatibil cu articolul 82 CE. Un stat
         membru nu încalcă interdicțiile consacrate de cele două prevederi decât atunci când întreprinderea respectivă, prin simpla
         exercitare a drepturilor speciale sau exclusive care i‑au fost conferite, ajunge să își exploateze poziția dominantă în mod
         abuziv ori atunci când aceste drepturi pot crea o situație în care această întreprindere ajunge să comită astfel de abuzuri
         (Hotărârea din 23 mai 2000, Sydhavnens Sten & Grus, C‑209/98, Rec., p. I‑3743, punctul 66, Hotărârea din 25 octombrie 2001,
         Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Rec., p. I‑8089, punctul 39, și Hotărârea din 30 martie 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,
         C‑451/03, Rec., p. I‑2941, punctul 23).

      18      Prin urmare, în acțiunea principală, se pune întrebarea dacă reglementarea în discuție, și anume Legea din 1995, precum și
         Ordinele din 17 ianuarie 2001 și din 24 ianuarie 2002, au avut drept efect nu doar să acorde posturilor private desemnate
         de aceste acte normative anumite drepturi speciale sau exclusive în sensul articolului 86 alineatul (1) CE, ci, deopotrivă,
         să conducă la apariția unui abuz de poziție dominantă în sensul articolului 82 CE.

      19      Cu toate acestea, în vederea obținerii unui răspuns util din partea Curții la întrebările care i‑au fost adresate, este necesar
         totodată ca instanța națională să definească situația de fapt în care au apărut aceste întrebări sau, cel puțin, să explice
         ipotezele de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări (a se vedea în acest sens Ordonanța din 8 octombrie 2002, Viacom,
         C‑190/02, Rec., p. I‑8287, punctul 15 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 17 februarie 2005, Viacom Outdoor,
         C‑134/04, Rec., p. I‑1167, punctul 22).

      20      În acest context, potrivit jurisprudenței Curții, cerința preciziei în ceea ce privește situația de fapt deține o importanță
         deosebită în domeniul concurenței, caracterizat prin complexitatea situațiilor de fapt și de drept (a se vedea Hotărârea din
         13 aprilie 2000, Lehtonen și Castors Braine, C‑176/96, Rec., p. I‑2681, punctul 22, Hotărârea Viacom Outdoor, citată anterior,
         punctul 23, și Hotărârea din 23 noiembrie 2006, Asnef‑Equifax și Administración del Estado, C‑238/05, Rec., p. I‑11125, punctul
         23).

      21      Or, în speță, fără a lua în considerare întrebarea dacă anumite drepturi speciale sau exclusive au fost conferite posturilor
         private menționate în Ordinele din 17 ianuarie 2001 și din 24 ianuarie 2002, nici decizia de trimitere, nici observațiile
         scrise și nici observațiile orale prezentate cu ocazia ședinței nu furnizează Curții elementele de fapt și de drept care i‑ar
         putea permite să stabilească dacă sunt îndeplinite cerințele privitoare la existența unei poziții dominante sau a unui comportament
         abuziv în sensul articolului 82 CE. În special, instanța de trimitere nu a indicat pe care piață relevantă și în ce mod ar
         deține posturile private respective o poziție dominantă individuală sau colectivă.

      22      În aceste condiții, astfel cum susțin Belgian Business Television SA, Media ad infinitum SA, TV5‑Monde, guvernul belgian și
         Comisia Comunităților Europene, Curtea nu este în măsură să răspundă în mod util la primele două întrebări.

      23      Rezultă că primele două întrebări adresate de către instanța de trimitere trebuie să fie declarate inadmisibile.

       Cu privire la a treia și la a patra întrebare, referitoare la articolul 49 CE
      24      Prin intermediul acestor întrebări, ce trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească
         dacă articolul 49 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări aparținând unui stat membru, precum cea în
         discuție în acțiunea principală, care impune distribuitorilor de televiziune prin cablu care își desfășoară activitatea pe
         teritoriul relevant al statului respectiv să difuzeze, în temeiul unei obligații de „must carry”, programele de televiziune
         emise de posturile private care se află sub controlul organelor puterilor publice ale statului respectiv desemnate în acest
         sens de către statele membre.

      25      Cu titlu prealabil, este necesar să se remarce faptul că, spre deosebire de cele susținute de mai multe părți interesate în
         cadrul observațiilor scrise pe care le‑au prezentat, această întrebare nu ar putea fi examinată din perspectiva Directivei
         2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor
         cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (Directiva privind serviciul universal) (JO L 108, p. 51,
         Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213), al cărei articol 31 autorizează statele membre, în anumite condiții, să impună o obligație
         „must carry”, în special pentru programe de televiziune.

      26      Într‑adevăr, astfel cum rezultă din decizia de trimitere, această directivă, care nu face obiectul întrebărilor adresate de
         către Conseil d’État, nu este aplicabilă în vederea soluționării litigiului din acțiunea principală, deoarece, astfel cum
         a evidențiat și UPC în cadrul ședinței, aceasta nu era în vigoare la data adoptării Ordinelor din 17 ianuarie 2001 și din
         24 ianuarie 2002, asupra cărora instanța respectivă este chemată să exercite controlul de legalitate în cadrul litigiului
         menționat.

      27      Rezultă că a treia și a patra întrebare trebuie să fie examinate exclusiv din perspectiva articolului 49 CE.

      28      Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, emisia de mesaje televizate, inclusiv de mesaje transmise prin cablu, constituie,
         în sine, o prestare de servicii în sensul articolului 49 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 aprilie 1974, Sacchi,
         155/73, Rec., p. 409, punctul 6, Hotărârea din 18 martie 1980, Debauve și alții, 52/79, Rec., p. 833, punctul 8, Hotărârea
         din 5 octombrie 1994, TV10, C‑23/93, Rec., p. I‑4795, punctul 13, și Hotărârea din 29 noiembrie 2001, De Coster, C‑17/00,
         Rec., p. I‑9445, punctul 28).

      29      În ceea ce privește întrebarea dacă o reglementare națională, precum cea în discuție în acțiunea principală, conține o restricție
         interzisă în temeiul articolului 49 CE, trebuie reamintit faptul că, potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante a Curții,
         libertatea de a presta servicii impune nu numai eliminarea oricărei discriminări pe considerente de cetățenie sau de naționalitate
         față de prestatorul de servicii stabilit în alt stat membru, ci, în egală măsură, și suprimarea oricărei restricții, chiar
         dacă aceasta se aplică fără a distinge între prestatorii naționali și cei din alte state membre, atunci când este de natură
         să interzică, să împiedice sau să facă mai puțin atractive activitățile prestatorului stabilit în alt stat membru, unde acesta
         furnizează în mod legal servicii similare (a se vedea în special Hotărârea De Coster, citată anterior, punctul 29, Hotărârea
         din 8 septembrie 2005, Mobistar și Belgacom Mobile, C‑544/03 și C‑545/03, Rec., p. I‑7723, punctul 29, Hotărârea din 5 decembrie
         2006, Cipolla și alții, C‑94/04 și C‑202/04, Rec., p. I‑11421, punctul 56, precum și Hotărârea din 11 ianuarie 2007, ITC,
         C‑208/05, Rep., p. I‑181, punctul 55).

      30      În plus, Curtea a hotărât deja că articolul 49 CE se opune aplicării oricărei reglementări naționale care are ca efect să
         facă mai dificilă prestarea de servicii între statele membre în raport cu prestarea de servicii la nivelul pur intern al unui
         stat membru (a se vedea Hotărârile citate anterior De Coster, punctul 30, Mobistar și Belgacom Mobile, punctul 30, Cipolla
         și alții, punctul 57, precum și Hotărârea din 11 septembrie 2007, Schwarz și Gootjes‑Schwarz, C‑76/05, Rep., p. I‑6849, punctul
         67).

      31      Conform acestei reguli, libertatea de a presta servicii poate fi invocată de către o întreprindere împotriva statului membru
         unde este aceasta stabilită atunci când serviciile sunt furnizate unor beneficiari stabiliți într‑un alt stat membru și, în
         general, în toate cazurile în care un prestator de servicii oferă servicii pe teritoriul unui alt stat membru decât cel în
         care s‑a stabilit (a se vedea în special Hotărârea din 5 octombrie 1994, Comisia/Franța, C‑381/93, Rec., p. I‑5145, punctul
         14, și Hotărârea ITC, citată anterior, punctul 56).

      32      În speță, astfel cum susține în mod întemeiat UPC, se impune să se constate că, datorită simplului fapt că reglementarea națională
         în discuție în acțiunea principală nu le acordă statutul „must carry” în cadrul regiunii bilingve Bruxelles‑Capitale, emitenții
         stabiliți în alte state membre decât Regatul Belgiei trebuie, deoarece nu dispun, spre deosebire de posturile ce dețin acest
         statut, de garanția necondiționată de a putea accede la rețeaua deținută de către distribuitorii de televiziune prin cablu
         din această regiune, să negocieze condițiile unui astfel de acces la rețea cu aceștia din urmă, aflându‑se astfel în concurență
         cu celelalte posturi, stabilite pe teritoriul Regatului Belgiei sau în alte state membre, care, la rândul lor, nu dispun de
         un astfel de statut. Împrejurarea, evidențiată de Télé Bruxelles și de guvernul belgian cu ocazia ședinței, că niciun post
         de televiziune stabilit într‑un alt stat membru nu a solicitat să obțină statutul „must carry”, este lipsită de relevanță
         în acest context.

      33      Reglementarea națională în discuție în acțiunea principală stabilește astfel în mod direct condițiile de acces pe piața serviciilor
         în cadrul regiunii bilingve Bruxelles‑Capitale, impunând prestatorilor de servicii stabiliți în alte state membre decât Regatul
         Belgiei, care nu sunt desemnați prin această reglementare, o sarcină ce nu revine și furnizorilor de servicii desemnați prin
         respectiva reglementare. O astfel de normă este, prin urmare, de natură să constituie un obstacol în calea libertății de a
         presta servicii între statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 mai 1995, Alpine Investments, C‑384/93, Rec.,
         p. I‑1141, punctul 38, și Hotărârea De Coster, citată anterior, punctul 33).

      34      Din dosar nu reiese cu claritate dacă articolul 13 din Legea din 1995 impune ca emitenții să fie stabiliți în Belgia pentru
         a obține statutul „must carry”. Cu toate acestea, chiar dacă această prevedere trebuia să fie concepută astfel încât să nu
         rezerve în mod explicit statutul respectiv posturilor cu sediul în Belgia, atât timp cât acesta constituie, astfel cum a indicat
         guvernul belgian însuși, un instrument de politică culturală care are ca principal obiectiv să garanteze accesul cetățenilor
         belgieni la informația locală și națională, precum și la cultura proprie, acest statut este susceptibil să fie acordat mai
         curând posturilor stabilite în Belgia decât celor stabilite în alte state membre decât Regatul Belgiei.

      35      Pe de altă parte, prin decizia de trimitere, Conseil d’État a anulat acordarea statutului „must carry” singurului emitent
         stabilit într‑un alt stat membru decât Regatul Belgiei pentru motivul că acest post nu ar putea fi considerat „aflat sub controlul”
         comunității franceze, în sensul articolului 13 din Legea din 1995. Astfel, este cert că, drept consecință a acestei hotărâri,
         din acel moment, toate posturile ce dispuneau de acest statut în temeiul Ordinelor din 17 ianuarie 2001 și din 24 ianuarie
         2002 aveau sediul în Belgia. Cu ocazia ședinței, guvernul belgian a indicat, de altfel, el însuși, că faptul că unul dintre
         posturile private care dispunea de un astfel de statut decisese recent să își transfere sediul principal într‑un alt stat
         membru reprezintă un element care ar fi luat în considerare în vederea evaluării necesității de a menține beneficiul acestui
         statut chiar și în condițiile în care conținutul programelor difuzate de acest post a rămas neschimbat.

      36      Din cele expuse rezultă că reglementarea națională în discuție în acțiunea principală are deopotrivă ca efect să facă mai
         dificilă prestarea de servicii între statele membre în raport cu prestarea de servicii la nivelul pur intern al unui stat
         membru.

      37      Contrar celor indicate de către guvernul belgian, atât în cadrul observațiilor scrise, cât și cu ocazia ședinței, din acest
         punct de vedere, este lipsit de importanță faptul că reglementarea respectivă își produce efectele restrictive și asupra posturilor
         private cu sediul în Belgia care nu dispun de statutul „must carry” în cadrul regiunii bilingve Bruxelles‑Capitale. Într‑adevăr,
         pentru ca o normă să constituie un obstacol în calea libertății de a presta servicii, nu este necesar ca toate întreprinderile
         din cadrul unui stat membru să fie avantajate în raport cu întreprinderile stabilite în alte state membre. Este suficient
         ca reglementarea să avantajeze anumite întreprinderi cu sediul pe teritoriul național (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 25 iulie 1991, Comisia/Țările de Jos, C‑353/89, Rec., p. I‑4069, punctul 25).

      38      În aceste condiții, este necesar să se considere că reglementarea națională în discuție în acțiunea principală constituie
         o restricție privind libertatea de a presta servicii în sensul articolului 49 CE.

      39      Potrivit jurisprudenței Curții, o astfel de restricție privind una dintre libertățile fundamentale garantate prin tratat poate
         fi justificată atunci când răspunde unor motive imperative de interes general, în măsura în care este de natură a garanta
         îndeplinirea obiectivului urmărit și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv (a se vedea în special
         Hotărârea din 5 iunie 1997, SETTG, C‑398/95, Rec., p. I‑3091, punctul 21, Hotărârea din 28 octombrie 1999, ARD, C‑6/98, Rec.,
         p. I‑7599, punctele 50 și 51, precum și Hotărârea Cipolla și alții, citată anterior, punctul 61).

      40      În ceea ce privește, în primul rând, obiectivul urmărit de reglementarea națională în discuție în acțiunea principală, guvernul
         belgian susține că aceasta are ca finalitate păstrarea caracterului pluralist și cultural al ofertei de programe prezentate
         de rețeaua de distribuție prin cablu și garantarea accesului tuturor telespectatorilor la pluralism și la diversitatea programelor,
         îndeosebi prin asigurarea faptului că cetățenii belgieni din regiunea Bruxelles‑Capitale nu sunt privați de accesul la informația
         locală și națională sau la propria cultură. Această reglementare ar urmări, așadar, armonizarea peisajului audiovizual în
         Belgia.

      41      În această privință, este necesar a se aminti că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, o politică culturală poate
         constitui un motiv imperativ de interes general care justifică adoptarea unei restricții a libertății de prestare a serviciilor.
         Într‑adevăr, păstrarea pluralismului pe care este menit să îl garanteze această politică este asociată libertății de exprimare,
         astfel cum este aceasta protejată de articolul 10 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților
         fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, libertate ce se înscrie între drepturile fundamentale garantate prin ordinea
         juridică comunitară (a se vedea Hotărârea din 25 iulie 1991, Collectieve Antennevoorziening Gouda, C‑288/89, Rec., p. I‑4007,
         punctul 23, Hotărârea Comisia/Țările de Jos, citată anterior, punctul 30, Hotărârea din 3 februarie 1993, Veronica Omroep
         Organisatie, C‑148/91, Rec., p. I‑487, punctul 10, și Hotărârea TV10, citată anterior, punctul 19).

      42      Astfel, trebuie să se admită că reglementarea națională în discuție în acțiunea principală urmărește un obiectiv de interes
         general, deoarece are în vedere păstrarea caracterului pluralist al ofertei de programe de televiziune în cadrul regiunii
         bilingve Bruxelles‑Capitale, și că aceasta este parte a unei politici culturale care are ca finalitate apărarea, în sectorul
         audiovizual, a libertății de exprimare a diferitelor componente, mai cu seamă sociale, culturale, lingvistice, religioase
         și filosofice prezente în această regiune.

      43      În al doilea rând, în privința problemei dacă reglementarea respectivă este de natură să garanteze îndeplinirea obiectivului
         urmărit, este necesar să se admită, astfel cum a indicat avocatul general în mod întemeiat la punctul 13 din concluziile prezentate,
         că, dat fiind caracterul bilingv al regiunii Bruxelles‑Capitale, o normă de drept intern precum cea din acțiunea principală
         constituie un mijloc corespunzător pentru atingerea obiectivului cultural urmărit, în special deoarece este de natură să permită
         ca, în cadrul acestei regiuni, telespectatorii vorbitori de limbă olandeză să aibă acces, prin intermediul rețelei aparținând
         distribuitorilor de televiziune prin cablu care asigură distribuția pe teritoriul acestei regiuni, la programele de televiziune
         asociate din punct de vedere cultural și lingvistic comunității flamande, iar telespectatorii vorbitori de limbă franceză
         să aibă un acces similar la programele de televiziune asociate din punct de vedere cultural și lingvistic comunității franceze.
         Prin urmare, o astfel de prevedere garantează faptul că telespectatorii din regiunea respectivă nu sunt privați de accesul
         la informațiile locale și naționale, precum și la programele reprezentative ale culturii proprii, în limba maternă.

      44      În al treilea rând, în privința caracterului necesar al reglementării în discuție în acțiunea principală în vederea atingerii
         obiectivului urmărit, trebuie să se evidențieze că, în pofida faptului că păstrarea pluralismului, în temeiul unei politici
         culturale, se află în legătură cu dreptul fundamental la libertatea de exprimare și că, astfel, autoritățile naționale dispun
         de o amplă putere de apreciere în această privință, cerințele care decurg din măsurile menite să concretizeze o astfel de
         politică nu trebuie în niciun caz să fie disproporționate, în raport cu obiectivul amintit, iar modalitățile de aplicare a
         acestora nu trebuie să conțină discriminări în defavoarea resortisanților altor state membre (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 28 noiembrie 1989, Groener, C‑379/87, Rec., p. 3967, punctul 19, și Hotărârea din 12 iunie 2003, Schmidberger, C‑112/00,
         Rec., p. I‑5659, punctul 82).

      45      În mod special, o astfel de reglementare nu ar putea legitima o conduită discreționară din partea autorităților naționale
         de natură să priveze prevederile de drept comunitar privitoare la o libertate fundamentală de efectul lor util (a se vedea
         în acest sens Hotărârea din 20 februarie 2001, Analir și alții, C‑205/99, Rec., p. I‑1271, punctul 37, și Hotărârea din 22
         ianuarie 2002, Canal Satélite Digital, C‑390/99, Rec., p. I‑607, punctul 35).

      46      Așadar, acordarea statutului „must carry” trebuie să respecte mai întâi, astfel cum susține Comisia, o procedură transparentă
         întemeiată pe criterii cunoscute dinainte de către emitenți, astfel încât să se evite posibilitatea ca puterea de apreciere
         de care dispun statele membre să fie exercitată într‑un mod arbitrar. În mod deosebit, toți emitenții trebuie să fie în măsură
         să determine în prealabil natura și domeniul de aplicare ale condițiilor exacte pe care trebuie să le îndeplinească, precum
         și, dacă este cazul, ale obligațiilor de serviciu public ce le revin în temeiul acestui statut. În această privință, nu ar
         putea fi considerată suficientă simpla enumerare a declarațiilor de principiu, precum și a obiectivelor de politică generală,
         în cadrul expunerii de motive a reglementării naționale.

      47      Apoi, acordarea statutului „must carry” trebuie să se întemeieze pe criterii obiective care sunt de natură să garanteze pluralismul,
         permițând, dacă este cazul, pe calea obligațiilor de serviciu public, accesul mai cu seamă la informațiile naționale și locale
         pe teritoriul relevant. Astfel, un asemenea statut nu ar putea fi acordat în mod automat oricărui canal de televiziune difuzat
         de către un unic emitent privat, ci trebuie să fie strict limitat la acele canale al căror conținut global de programe este
         apt să îndeplinească un astfel de obiectiv. În plus, numărul de canale rezervate posturilor private care dețin acest statut
         nu trebuie să depășească în mod vădit ceea ce este necesar pentru îndeplinirea acestui obiectiv.

      48      În sfârșit, criteriile în temeiul cărora este acordat statutul „must carry” trebuie să nu fie discriminatorii. Îndeosebi,
         acordarea acestui statut nu trebuie să fie subordonată, nici în drept, nici în fapt, unei cerințe privitoare la stabilirea
         acestora pe teritoriul național (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 1992, Comisia/Belgia, C‑211/91, Rec.,
         p. I‑6757, punctul 12).

      49      Pe de altă parte, chiar și atunci când cerințele care trebuie îndeplinite pentru acordarea statutului „must carry” sunt aplicabile
         fără discriminare, în măsura în care ar putea fi mai ușor de îndeplinit de către emitenții stabiliți pe teritoriul național,
         în principal în temeiul conținutului programelor care urmează a fi emise, acestea trebuie să se dovedească indispensabile
         pentru atingerea obiectivului legitim de interes general urmărit.

      50      Instanța de trimitere este datoare să verifice, luând în considerare elementele din dosarul cu a cărui soluționare a fost
         sesizată, dacă reglementarea națională în discuție în acțiunea principală răspunde acestor condiții.

      51      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a treia și la a patra întrebare adresate că articolul 49 CE trebuie interpretat în
         sensul că nu se opune unei reglementări adoptate de un stat membru, precum cea în discuție în acțiunea principală, care impune
         distribuitorilor de televiziune prin cablu ce își desfășoară activitatea pe teritoriul relevant al respectivului stat membru,
         în temeiul unei așa‑numite obligații „must carry”, programele de televiziune emise de posturi private care se află sub controlul
         organelor puterilor publice ale statului menționat, desemnate în acest scop de către stat, atunci când reglementarea:

      –        urmărește un interes general, precum păstrarea, în temeiul unei politici culturale a aceluiași stat membru, a caracterului
         pluralist al ofertei de programe de televiziune în cadrul acestui teritoriu și

      –        nu este disproporționată în raport cu acest obiectiv, fapt pentru care trebuie ca modalitățile de aplicare a acesteia să fie
         adoptate cu respectarea unei proceduri transparente întemeiate pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute dinainte.

      52      Revine instanței de trimitere competența de a stabili dacă respectivele condiții sunt îndeplinite.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      53      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 49 CE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări adoptate de un stat membru, precum cea în discuție
            în acțiunea principală, care impune distribuitorilor de televiziune prin cablu ce își desfășoară activitatea pe teritoriul
            relevant al respectivului stat membru, în temeiul unei așa‑numite obligații „must carry”, programele de televiziune emise
            de posturi private care se află sub controlul organelor puterilor publice ale statului menționat, desemnate în acest scop
            de către stat, atunci când reglementarea:
      –        urmărește un interes general, precum păstrarea, în temeiul unei politici culturale a aceluiași stat membru, a caracterului
            pluralist al ofertei de programe de televiziune în cadrul acestui teritoriu și
      –        nu este disproporționată în raport cu acest obiectiv, fapt pentru care trebuie ca modalitățile de aplicare a acesteia să fie
            adoptate cu respectarea unei proceduri transparente întemeiate pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute dinainte.

      Revine instanței de trimitere competența de a stabili dacă respectivele condiții sunt îndeplinite.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții din data de 10 februarie 2000. # Fitzwilliam Executive Search Ltd împotriva Bestuur van het Landelijk instituut sociale verzekeringen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Țările de Jos. # Securitatea socială a lucrătorilor migranți. # Cauza C-202/97.