Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 7 iulie 1988. # Christopher Stanton și SA belge d'assurances "L'Étoile 1905" împotriva Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgia. # Cauza 143/87.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 2 aprilie 2009. # Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ împotriva Consiliului Uniunii Europene şi Comisia Comunităților Europene. # Procedură - Cerere de revizuire - Cerere privind o ordonanță pronunțată în temeiul articolului 119 din Regulamentul de procedură - Condiții - Recurs - Fapt nou - Inadmisibilitate. # Cauza C-255/06 P-REV.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a doua) din 2 aprilie 2009 — Yedaș Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret/Consiliul și Comisia
      (Cauza C‑255/06 P‑REV)
      „Procedură — Cerere de revizuire — Cerere privind o ordonanță pronunțată în temeiul articolului 119 din Regulamentul de procedură — Condiții — Recurs — Fapt nou — Inadmisibilitate”
      1.                     Procedură — Revizuirea unei hotărâri — Cerere privind o ordonanță prin care s‑a respins un recurs ca vădit inamisibil și nefondat
            — Admisibilitate (Statutul Curții de Justiție, art. 44; Regulamentul de procedură al Curții, art. 119) (a se vedea punctul
            15)
      2.                     Procedură — Revizuirea unei hotărâri — Condiții de admisibilitate a cererii — Fapt nou — Noțiune (Statutul Curții de Justiție,
            art. 44; Regulamentul de procedură al Curții, art. 119) (a se vedea punctele 16, 19 și 20)
      3.                     Procedură — Revizuirea unei hotărâri — Condiții de admisibilitate a cererii [Regulamentul de procedură al Curții, art. 98
            și art. 99 alin. (1)] (a se vedea punctele 22-24 și 26)
      Obiectul

               Cerere de revizuire a Ordonanței Curții (Camera a doua) din 5 iulie 2007 pronunțată în cauza C‑255/06 P — Respingerea în parte
                  ca vădit inadmisibil și în parte ca vădit nefondat a recursului formulat împotriva Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță
                  (Camera a cincea) din 30 martie 2006

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge cererea de revizuire introdusă de Yedaș Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AȘ.

                  2)

                  	Obligă Yedaș Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AȘ la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 26 mai 2016.#ZS „Ezernieki” împotriva Lauku atbalsta dienests.#Cerere de decizie preliminară formulată de Augstākā tiesas Administratīvo lietu departaments.#Trimitere preliminară – Agricultură – Fondul european de orientare și garantare agricolă – Regulamentele (CE) nr. 1257/1999 și nr. 817/2004 – Sprijin pentru dezvoltarea rurală – Recuperarea plăților nedatorate – Mărire peste pragul prevăzut a suprafeței declarate în perioada de angajament de cinci ani – Înlocuirea angajamentului inițial printr‑un nou angajament – Nerespectarea de către beneficiar a obligației de depunere a cererii anuale de plată a ajutorului – Reglementare națională care impune rambursarea ajutoarelor plătite pentru mai mulți ani – Principiul proporționalității – Articolele 17 și 52 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.#Cauza C-273/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      26 mai 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Agricultură — Fondul european de orientare și garantare agricolă — Regulamentele (CE) nr. 1257/1999 și nr. 817/2004 — Sprijin pentru dezvoltarea rurală — Recuperarea plăților nedatorate — Mărire peste pragul prevăzut a suprafeței declarate în perioada de angajament de cinci ani — Înlocuirea angajamentului inițial printr‑un nou angajament — Nerespectarea de către beneficiar a obligației de depunere a cererii anuale de plată a ajutorului — Reglementare națională care impune rambursarea ajutoarelor plătite pentru mai mulți ani — Principiul proporționalității — Articolele 17 și 52 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene”
      În cauza C‑273/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (Curtea Supremă, Secția de contencios administrativ, Letonia), prin decizia din 3 iunie 2015, primită de Curte la 8 iunie 2015, în procedura

         ZS „Ezernieki”

      împotriva

         Lauku atbalsta dienests,

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din domnul D. Šváby, președinte de cameră, domnii J. Malenovský și M. Vilaras (raportor), judecători,
      avocat general: domnul M. Campos Sánchez‑Bordona,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru ZS „Ezernieki”, de A. Martuzāns;

               —

               pentru guvernul leton, de I. Kalniņš și de G. Bambāne, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A. Sauka și de J. Aquilina, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 1257/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul European de Orientare și Garantare Agricolă (FEOGA) și de modificare și abrogare a unor regulamente (JO 1999, L 160, p. 80, Ediție specială, 03/vol. 28, p. 134), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1783/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003 (JO 2003, L 270, p. 70, Ediție specială, 03/vol. 49, p. 246, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1257/1999”), a Regulamentului (CE) nr. 817/2004 al Comisiei din 29 aprilie 2004 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 1257/1999 (JO 2004, L 153, p. 30, rectificare în JO 2004, L 231, p. 24, Ediție specială, 03/vol. 57, p. 116), a Regulamentului (CE) nr. 796/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de stabilire a normelor de aplicare a eco‑condiționării, a modulării și a sistemului integrat de gestionare și control, prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 al Consiliului de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori (JO 2004, L 141, p. 18, Ediție specială, 03/vol. 56, p. 210), precum și a articolelor 17 și 52 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între ZS „Ezernieki” (denumită în continuare „Ezernieki”), exploatație agricolă, pe de o parte, și Lauku atbalsta dienests (Serviciul de Susținere a Mediului Rural, Letonia), pe de altă parte, cu privire la restituirea în totalitate a ajutoarelor pentru agromediu care i‑au fost acordate de autoritățile letone în perioada de angajament de cinci ani, ca urmare a nerespectării ansamblului condițiilor de acordare a ajutoarelor menționate.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Regulamentul nr. 1257/1999

               3

               Potrivit articolului 1 din Regulamentul nr. 1257/1999, acesta instituie cadrul sprijinului comunitar acordat pentru dezvoltarea rurală durabilă. În capitolul VI din titlul II al acestui regulament, intitulat „Agromediu și bunăstare animală”, articolul 22 prevede:
               „Se acordă un ajutor pentru metodele de producție agricolă concepute pentru a proteja mediul, a conserva spațiul natural (agromediu) sau a ameliora bunăstarea animală cu scopul de a contribui la realizarea obiectivelor comunitare în materie de agricultură, mediu și bunăstarea animalelor de fermă.
               […]”

               4

               Articolul 23 din Regulamentul nr. 1257/1999 prevede:
               „(1)   Se acordă un ajutor agricultorilor care își asumă angajamente privind agroecologia sau bunăstarea animală pe o durată minimă de cinci ani. Dacă este cazul, se poate stabili o durată mai lungă pentru anumite tipuri de angajamente, ținând seama de efectele lor asupra mediului sau bunăstării animale.
               (2)   Angajamentele privind agromediul sau bunăstarea animală trebuie să treacă dincolo de simpla aplicare a bunelor practici agricole obișnuite, inclusiv a bunelor practici în materie de creștere a animalelor.
               Ele trebuie să ofere servicii pe care alte măsuri de asistență, precum măsurile de susținere a pieței sau indemnizațiile compensatorii, nu le pot furniza.”

               5

               Articolul 24 din acest regulament are următorul cuprins:
               „(1)   Ajutorul plătit în temeiul angajamentelor semnate privind agromediul sau bunăstarea animală este alocat anual și se calculează în funcție de:

                        (a)

                        pierderea de venituri suferită;

                        (b)

                        costurile suplimentare care rezultă din angajamente și

                        (c)

                        necesitatea de a furniza un stimulent financiar.

                  Costurile legate de investiții nu sunt luate în considerare pentru calcularea nivelului ajutorului anual. Costul investițiilor neproductive necesare pentru respectarea angajamentelor poate fi luat în considerare pentru calcularea nivelului ajutorului anual.
               (2)   Sumele anuale maxime eligibile pentru ajutorul comunitar sunt prevăzute în anexă. În cazul în care ajutorul este calculat pe baza zonelor, aceste valori se bazează pe zona fermei care face obiectul angajamentului privind agromediul.”

               6

               Articolul 37 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1257/1999 prevede:
               „Statele membre pot stabili alte condiții suplimentare sau mai restrictive pentru acordarea ajutoarelor comunitare pentru dezvoltarea zonelor rurale, dacă respectivele condiții sunt în conformitate cu obiectivele și cerințele stabilite în prezentul regulament.”

               7

               În temeiul articolului 93 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului din 20 septembrie 2005 privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) (JO 2005, L 277, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 66, p. 101), Regulamentul nr. 1257/1999 se abrogă de la 1 ianuarie 2007, dar se aplică în continuare acțiunilor pe care Comisia Europeană le aprobă în temeiul regulamentului menționat înainte de această dată.

         Regulamentul nr. 817/2004

               8

               În secțiunea 11 din capitolul I al Regulamentului nr. 817/2004, intitulat „Măsuri de dezvoltare rurală”, articolul 37 din acest regulament prevede:
               „(1)   În cazul în care, pe parcursul perioadei de execuție a unui angajament subscris drept condiție de acordare a sprijinului, beneficiarul mărește suprafața exploatației sale, statele membre pot să prevadă extinderea angajamentului la suprafața suplimentară pe perioada de timp rămasă, în conformitate cu alineatul (2), sau înlocuirea angajamentului inițial al beneficiarului cu un nou angajament, în conformitate cu alineatul (3).
               Înlocuirea menționată poate fi prevăzută și în cazul în care suprafața care face obiectul angajamentului este extinsă în interiorul exploatației.
               (2)   Extinderea menționată la alineatul (1) poate fi acordată numai în următoarele condiții:

                        (a)

                        aduce un avantaj indiscutabil măsurii în cauză;

                        (b)

                        este justificată din punctul de vedere al naturii angajamentului, perioadei de angajament rămase și mărimii suprafeței suplimentare;

                        (c)

                        nu afectează eficacitatea controlului privind respectarea condițiilor de acordare a sprijinului.

                  Suprafața suplimentară menționată în primul paragraf litera (b) trebuie să fie semnificativ mai mică decât suprafața inițială sau să reprezinte mai puțin de două hectare.
               (3)   Noul angajament menționat la alineatul (1) se referă la toată suprafața în cauză și este cel puțin la fel de strict ca angajamentul inițial.”

               9

               În secțiunea 6 din capitolul II al Regulamentului nr. 817/2004, intitulată „Cereri, controale și sancțiuni”, articolul 66 din acest regulament prevede:
               „(1)   În cererile de sprijin pentru dezvoltare rurală referitoare la suprafețe sau animale, înaintate separat de cererile de ajutor menționate în articolul 6 din Regulamentul (CE) nr. 2419/2001 [al Comisiei din 11 decembrie 2001 de stabilire a normelor de aplicare a sistemului integrat de gestionare și control privind anumite scheme de ajutoare comunitare instituite prin Regulamentul (CEE) nr. 3508/92 al Consiliului (JO 2001, L 327, p. 11)], se precizează toate suprafețele și toate animalele exploatației cărora li se aplică controlul privind aplicarea măsurii în cauză, inclusiv cele pentru care nu se solicită niciun sprijin.
               (2)   În cazul în care măsura de sprijin pentru dezvoltare rurală se aplică unor suprafețe, se identifică fiecare parcelă. În perioada de executare a angajamentului, parcelele pentru care se primește sprijinul nu pot fi schimbate, cu excepția unor situații specifice prevăzute în documentul de programare.
               (3)   În cazul în care cererea de plată este anexată unei cereri de ajutor pe «suprafață» în cadrul sistemului integrat de control, statul membru se asigură că parcelele pentru care se solicită ajutorul de dezvoltare rurală sunt declarate separat.
               (4)   Animalele și suprafețele sunt identificate în conformitate cu articolele 18 și 20 din Regulamentul (CE) nr. 1782/2003.
               (5)   În cazul unui sprijin multianual, plățile ulterioare plății efectuate în primul an în care s‑a înaintat cererea se efectuează pe baza unei cereri anuale de plată a sprijinului, cu excepția cazului în care statul membru a prevăzut o procedură care permite un control anual eficient în conformitate cu articolul 67 alineatul (1) din prezentul regulament.”

               10

               Articolul 67 din Regulamentul nr. 817/2004 prevede:
               „(1)   Verificarea cererilor inițiale de înscriere într‑un program și a cererilor ulterioare de plată se efectuează în așa fel încât să se asigure controlul eficient al respectării condițiilor cerute de acordare a sprijinului.
               În funcție de natura măsurilor de sprijin, statele membre stabilesc metodele și mijloacele de control care trebuie utilizate, cât și persoanele care trebuie verificate.
               Ori de câte ori este posibil, statele membre folosesc sistemul integrat de gestionare și control introdus prin Regulamentul (CE) nr. 1782/2003.
               (2)   Controalele se efectuează prin controale administrative și controale la fața locului.”

               11

               Articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 817/2004 prevede:
               „În cazul unei plăți necorespunzătoare, beneficiarul unei măsuri de dezvoltare rurală respectiv are obligația de a rambursa sumele în cauză în conformitate cu dispozițiile articolului 49 din Regulamentul (CE) nr. 2419/2001.”

               12

               În temeiul articolului 64 din Regulamentul (CE) nr. 1974/2006 al Comisiei din 15 decembrie 2006 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului privind sprijinul pentru dezvoltarea rurală acordat din Fondul European Agricol pentru Dezvoltare Rurală (FEADR) (JO 2006, L 368, p. 15, Ediție specială, 03/vol. 80, p. 133), Regulamentul nr. 817/2004 se abrogă de la 1 ianuarie 2007, dar continuă să se aplice măsurilor aprobate înainte de această dată în temeiul Regulamentului nr. 1257/1999.

         Regulamentul nr. 796/2004

               13

               Regulamentul nr. 796/2004 a abrogat Regulamentul nr. 2419/2001. În temeiul Regulamentului nr. 796/2004, acesta se aplică cererilor de ajutor introduse pe parcursul anilor de comercializare sau al perioadelor de referință pentru prime care încep de la 1 ianuarie 2005, iar trimiterile la Regulamentul nr. 2419/2001 se interpretează ca trimiteri la Regulamentul nr. 796/2004.

               14

               Întrucât, potrivit tabelului de corespondență care apare în anexa III la Regulamentul nr. 796/2004, articolul 49 din Regulamentul nr. 2419/2001 corespunde articolului 73 din Regulamentul nr. 796/2004, trimiterea de la articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 817/2004 vizează în prezent articolul 73 din Regulamentul nr. 796/2004.

               15

               Articolul 73 din Regulamentul nr. 796/2004 are următorul cuprins:
               „(1)   În cazul în care a primit plăți necuvenite, agricultorul în cauză are obligația de a returna sumele respective, majorate cu dobânzile calculate în conformitate cu dispozițiile alineatului (3).
               […]
               (3)   Dobânzile se calculează pentru perioada dintre data la care agricultorului i se comunică obligația de rambursare și data respectivei rambursări sau deduceri a sumelor datorate.
               Rata dobânzii care trebuie aplicată se calculează în conformitate cu legislația internă, dar nu poate fi mai mică decât cea prevăzută de dispozițiile interne pentru cazurile de recuperare a sumelor necuvenite.
               (4)   Obligația de rambursare prevăzută la alineatul (1) nu se aplică în cazul în care plata a fost efectuată ca urmare a unei erori a autorității competente sau a unei alte autorități și atunci când, în mod normal, eroarea nu ar fi putut fi depistată de agricultor.
               Cu toate acestea, în cazul în care eroarea este legată de date faptice pertinente pentru calculul ajutorului în cauză, primul paragraf se aplică numai în situațiile în care decizia de rambursare nu a fost comunicată în termen de 12 luni după efectuarea plății.
               (5)   Obligația de rambursare prevăzută la alineatul (1) nu se aplică în cazul în care între data la care a fost plătit ajutorul și data la care beneficiarul a primit prima notificare asupra caracterului necuvenit al plății a trecut o perioadă mai mare de 10 ani.
               Cu toate acestea, perioada prevăzută la primul paragraf este limitată la patru ani în cazul în care beneficiarul a acționat cu bună credință.
               […]”

         Dreptul leton

               16

               Articolul 53 din Ministru kabineta noteikumi Nr. 221 „Kārtība, kādā tiek piešķirts valsts un Eiropas Savienibas atbalsts lauksaimniecībai un lauku attīstibai” (Decretul nr. 221 al Consiliului de Miniștri privind procedura potrivit căreia un ajutor de stat și al Uniunii Europene este acordat pentru agricultură și dezvoltare rurală) din 21 martie 2006, în vigoare până la 28 aprilie 2007 (denumit în continuare „Decretul nr. 221”), prevede că, atunci când un agricultor solicită plățile prevăzute de decretul menționat pentru un ajutor pentru agromediu, angajamentele iau naștere din ziua în care introduce cererea la Serviciul de Susținere a Mediului Rural. Articolul 24 din Decretul nr. 221 prevede că agricultorul introduce cererea privind plățile pentru un ajutor pentru agromediu odată cu harta terenurilor agricole emisă de Serviciul de Susținere a Mediului Rural și cu precizarea suprafeței utile a parcelei agricole exploatate înainte de data de 9 iunie a anului în curs la Serviciul de Susținere a Mediului Rural.

               17

               Articolul 55 din Decretul nr. 221 prevede că, dacă, în cadrul unei cereri de ajutor pentru agromediu, sunt extinse angajamentele, se creează noi angajamente pentru cinci ani. În cazul în care, în întreaga perioadă de angajamente, angajamentele cresc până la 20 %, dar nu depășesc cu două hectare angajamentul inițial, angajamentele existente sunt extinse.

               18

               Articolul 58 din Decretul nr. 221 prevede că, solicitând plata ajutorului pentru agromediu, agricultorul se obligă să depună în fiecare an la Serviciul de Susținere a Mediului Rural, pe întreaga perioadă de angajament de cinci ani, o cerere de ajutor referitoare la măsurile declarate, precum și să nu reducă suprafața declarată și să nu modifice amplasarea acesteia.

               19

               La 31 martie 2010, a intrat în vigoare Ministru kabineta noteikumi Nr. 295 „Noteikumi par valsts un Eiropas Savienības lauku attīstības atbalsta piešķiršanu, administrēšanu un uzraudzību vides un lauku ainavas uzlabošanai” (Decretul nr. 295 al Consiliului de Miniștri privind acordarea, gestiunea și controlul ajutorului de stat și al Uniunii Europene pentru dezvoltarea rurală în vederea ameliorării mediului și a peisajului rural) din 23 martie 2010, în vigoare până la 20 aprilie 2015 (denumit în continuare „Decretul nr. 295”). Acest decret, precum și Decretul nr. 221 se aplică în cazul măsurii „de agromediu” puse în aplicare în conformitate cu Regulamentul nr. 1257/1999. Potrivit articolului 74 din Decretul nr. 295, „angajamentele în materie de suprafețe sau de animale în cadrul activității vizate la articolul 3 continuă până la finalul perioadei de angajament în conformitate cu Decretul nr. 1002 al Consiliului de Miniștri din 30 noiembrie 2004 privind modalitățile de punere în aplicare a documentului‑program «Planul de dezvoltare rurală a Letoniei în vederea realizării programului de dezvoltare rurală 2004-2006»”.

               20

               Articolul 76 din Decretul nr. 295 prevede că, atunci când solicită ajutorul pentru agromediu, solicitantul prezintă, în fiecare an din perioada de angajamente de cinci ani, o cerere Serviciului de Susținere a Mediului Rural. El nu are dreptul de a modifica localizarea suprafeței angajamentelor, nici de a reduce această suprafață sau numărul de animale.

               21

               Articolul 84 din Decretul nr. 295 prevede că, dacă angajamentele iau sfârșit ca urmare a neintroducerii cererii anuale de acordare a ajutorului, ca urmare a modificării localizării suprafeței angajamentelor, a reducerii suprafeței angajamentelor sau a lipsei notificării suprafeței angajamentelor în scopul ajutorului, beneficiarul ajutorului rambursează ajutorul obținut pentru suprafața în cauză. În cazul în care suprafața care face obiectul angajamentelor a fost redusă în măsurile secundare menționate în decretul amintit, valoarea medie a plății ajutorului pe anul în cauză se aplică pentru partea din suprafața care face obiectul angajamentului redusă prin împărțirea cuantumului ajutorului primit pentru activitatea secundară în cauză la suprafața care face obiectul angajamentelor.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               22

               În 2005, Ezernieki a notificat 10,20 hectare de teren agricol în vederea obținerii unui ajutor pentru dezvoltarea agriculturii biologice în cadrul măsurii pentru agromediu prevăzute de Regulamentul nr. 1257/1999. În 2006, Ezernieki a notificat, în scopul obținerii aceluiași ajutor, o suprafață mărită cu 2,30 hectare, respectiv 12,50 hectare. Această mărire a avut drept efect începerea unei noi perioade de cinci ani de angajament. În 2010, a prezentat o cerere de plată pe suprafață. În schimb, nu a introdus nicio cerere în vederea acordării ajutorului pentru agromediu, considerând că perioada de angajament de cinci ani s‑a încheiat.

               23

               La 9 august 2011, Serviciul de Susținere a Mediului Rural a adoptat o decizie prin care a impus Ezernieki rambursarea totalității ajutorului pentru agromediu plătit până la valoarea de 3390,04 lati letoni (LVL) (aproximativ 4800 de euro). Această decizie se întemeia pe faptul că, întrucât s‑a notificat în 2006 o suprafață mărită în vederea ajutorului pentru agromediu, angajamentul inițial trebuia considerat ca fiind înlocuit de un nou angajament între 2006 și 2010. Or, întrucât nu a solicitat în 2010 ajutorul menționat, Ezernieki a pus capăt perioadei de angajament, astfel încât trebuia să ramburseze ajutoarele primite anterior.

               24

               Ezernieki a formulat o acțiune prin care a solicitat anularea deciziei menționate în fața administratīvā rajona tiesa (Tribunalul Administrativ Districtual, Letonia), care a admis‑o.

               25

               Sesizată cu apel de către Serviciul de Susținere a Mediului Rural, Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională, Letonia) a respins acțiunea reclamantei din litigiul principal. Astfel, această instanță a considerat, pe de o parte, că mărirea în 2006 cu 2,30 hectare a suprafeței notificate în vederea obținerii ajutorului a dat naștere la noi angajamente pentru Ezernieki privind întreaga suprafață timp de cinci ani, conform articolului 55 din Decretul nr. 221. Aceasta a considerat, pe de altă parte, că lipsa prezentării cererii anuale de acordare a ajutorului în 2010 a condus la încetarea angajamentelor, ceea ce implica obligația de rambursare a ajutoarelor primite pentru suprafața vizată.

               26

               Ezernieki a formulat în fața instanței de trimitere un recurs împotriva hotărârii pronunțate de Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională).

               27

               Instanța de trimitere își exprimă dubiile cu privire la conformitatea cu dreptul Uniunii a obligației de rambursare a ajutoarelor percepute, astfel cum este impusă în cauza principală prin reglementarea națională. Aceasta consideră că, în esență, obligația beneficiarului de a rambursa toate ajutoarele primite ar putea fi disproporționată în măsura în care acesta a respectat angajamentele asumate în raport cu cea mai mare parte a suprafeței și doar a omis din neatenție să declare suprafața modificată. Instanța de trimitere subliniază că această cauză cu care a fost sesizată prezintă următoarele particularități: suprafața a fost extinsă din al doilea an al angajamentelor inițiale, mărirea nu depășește decât cu 0,3 hectare limita autorizată de 2 hectare, iar angajamentele au fost respectate în perioada de cinci ani în ceea ce privește suprafața de 10,20 hectare declarată inițial.

               28

               Considerând că soluționarea litigiului principal depinde de interpretarea Regulamentelor nr. 1257/1999, nr. 817/2004 și nr. 796/2004, precum și a articolelor 17 și 52 din cartă, Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (Curtea Supremă, Secția de contencios administrativ, Letonia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Aplicarea efectelor juridice prevăzute la articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 817/2004 în ceea ce privește un ajutor pentru agromediu acordat pentru partea dintr‑o suprafață declarată inițial, în raport cu care au fost îndeplinite timp de cinci ani condițiile prevăzute pentru primirea acestuia, este compatibilă cu obiectivul Regulamentului nr. 1257/1999 și al Regulamentului nr. 817/2004, precum și cu principiul proporționalității?

                        2)

                        Articolul 17 din cartă coroborat cu articolul 52 din aceasta trebuie interpretat în sensul că este compatibilă cu aceste dispoziții aplicarea efectelor juridice prevăzute la articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 817/2004 în ceea ce privește un ajutor pentru agromediu acordat pentru partea dintr‑o suprafață în raport cu care au fost îndeplinite condițiile prevăzute pentru primirea acestuia pentru o perioadă de cinci ani?

                        3)

                        Articolul 52 din cartă trebuie interpretat în sensul că permite derogarea de la aplicarea efectelor juridice a căror obligativitate a fost stabilită de un regulament și de normele adoptate de un stat membru în temeiul acestui regulament dacă, într‑un caz concret, există anumite circumstanțe extraordinare în al căror context limitarea în discuție poate fi considerată disproporționată?

                        4)

                        Având în vedere obiectivul Regulamentului nr. 1257/1999 și al Regulamentului nr. 817/2004, precum și limitele acestor norme în ceea ce privește marja de apreciere a statelor membre, trebuie să se permită instanței care examinează cauza pe fond să nu aplice în întregime articolul 84 din Decretul nr. 295, dispoziție care are ca obiect rambursarea ajutorului, în cazul în care aplicarea sa în anumite circumstanțe poate contraveni principiului proporționalității, astfel cum este acesta interpretat în sistemul juridic al statului membru?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               29

               Prin intermediul celor patru întrebări formulate, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 817/2004 trebuie interpretat, având în vedere obiectivul Regulamentului nr. 1257/1999 și al Regulamentului nr. 817/2004, principiul proporționalității și articolele 17 și 52 din cartă, în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia beneficiarul unui ajutor acordat în schimbul angajamentelor sale de agromediu pe mai mulți ani este obligat să ramburseze integral ajutorul deja plătit pentru motivul că nu a prezentat o cerere anuală de plată a acestui ajutor pentru ultimul an din perioada de angajament de cinci ani, în condițiile în care, pe de o parte, această perioadă de cinci ani a înlocuit o perioadă anterioară ca urmare a măririi suprafeței exploatării și în care, pe de altă parte, beneficiarul nu a încetat să își îndeplinească obligațiile privind exploatarea suprafeței declarate anterior acestei măriri.

               30

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că articolele 22-24 din Regulamentul nr. 1257/1999 definesc condițiile generale de atribuire a sprijinului acordat metodelor de producție agricolă concepute în special pentru conservarea spațiului natural. Din aceste dispoziții rezultă că măsurile de agromediu se caracterizează prin angajamentul asumat pe cinci ani de agricultorii vizați de a practica o agricultură care respectă mediul. În schimbul angajamentelor privind agromediul asumate pe o perioadă minimă de cinci ani, ajutorul este alocat anual de state în funcție de pierderea de venituri suferită sau de costurile suplimentare rezultate (Hotărârea din 4 iunie 2009, JK Otsa Talu, C‑241/07, EU:C:2009:337, punctul 36, Hotărârea din 24 mai 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, punctul 30, și Hotărârea din 7 februarie 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, punctul 30).

               31

               Articolul 66 alineatul (5) din Regulamentul nr. 817/2004 prevede, pe de altă parte, că, în cazul unui sprijin multianual, plățile ulterioare plății efectuate în primul an în care s‑a înaintat cererea se efectuează pe baza unei cereri anuale de plată a sprijinului, cu excepția cazului în care statul membru a prevăzut o procedură care permite un control anual eficient în conformitate cu articolul 67 alineatul (1) din acest regulament. Rezultă din acest articol 66 alineatul (5) că, în afara cazului în care există o astfel de procedură națională, nicio plată nu este atribuită agricultorilor dacă nu introduc o cerere anuală de plată. Introducerea acestei cereri anuale constituie astfel o condiție de eligibilitate în favoarea ajutoarelor pentru agromediu întemeiate pe articolele 22-24 menționate (Hotărârea din 7 februarie 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, punctul 32).

               32

               Importanța introducerii unei cereri anuale de plată a ajutoarelor pentru agromediu este de asemenea subliniată la articolul 67 alineatul (1) din Regulamentul nr. 817/2004, care prevede, în ceea ce privește sistemul de control al ajutorului multianual al metodelor de producție privind agromediul, că verificarea cererilor inițiale de înscriere într‑un program și a cererilor ulterioare de plată se efectuează în așa fel încât să se asigure controlul eficient al respectării condițiilor cerute de acordare a sprijinului. Depunerea unei astfel de cereri anuale permite astfel să se verifice respectarea angajamentelor pentru agromediu asumate. Întemeindu‑se pe această cerere anuală, organismul plătitor poate verifica în mod eficace în fiecare an dacă aceste angajamente, care privesc mai mulți ani, sunt respectate în mod continuu și poate, dacă este cazul, să efectueze plățile (Hotărârea din 7 februarie 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, punctul 33).

               33

               Pe de altă parte, articolul 37 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 817/2004 prevede că, în cazul în care, pe parcursul perioadei de execuție a unui angajament subscris drept condiție de acordare a sprijinului, beneficiarul ajutoarelor pentru agromediu mărește suprafața exploatației sale cu mai mult de două hectare față de suprafața inițială, se efectuează înlocuirea angajamentului inițial al acestui beneficiar cu un nou angajament pe cinci ani. Articolul 37 alineatul (3) din regulamentul menționat prevede că acest nou angajament se referă la toată suprafața în cauză și este cel puțin la fel de strict ca angajamentul inițial.

               34

               Prin urmare, reglementarea națională în discuție în litigiul principal, în măsura în care, pe de o parte, impune, în temeiul uneia dintre condițiile de eligibilitate pentru acordarea ajutoarelor pentru agromediu, ca solicitantul acestor ajutoare să fie obligat, pe întreaga perioadă de angajament de cinci ani, să prezinte o cerere anuală de plată și, pe de altă parte, prevede ca o nouă perioadă de angajament de cinci ani să înceapă în cazul unei măriri semnificative a suprafeței exploatării, atunci când depășește cu două hectare angajamentul inițial, este compatibilă cu dispozițiile de drept al Uniunii sus‑menționate.

               35

               În cauza principală, este necontestat că beneficiarul nu a depus o cerere de ajutor pentru ultimul an al perioadei de angajament de cinci ani, care a început odată cu mărirea suprafeței care depășea suprafața inițială de două hectare. Desigur, acesta îndeplinea toate condițiile de acordare a ajutorului în ceea ce privește suprafața de 10,20 hectare declarată inițial.

               36

               Totuși, trebuie amintit că, în ceea ce privește ajutoarele pentru agromediu caracterizate printr‑un angajament multianual, condițiile de acordare a sprijinului trebuie respectate pe toată perioada angajamentului pentru care au fost acordate aceste ajutoare (Hotărârea din 24 mai 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, punctul 34, și Hotărârea din 7 februarie 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, punctul 35).

               37

               În consecință, dacă una dintre aceste condiții de acordare a ajutorului pentru agromediu, precum depunerea unei cereri anuale de plată a ajutorului, impusă de reglementarea națională în discuție în litigiul principal, nu este respectată chiar și o singură dată pe durata proiectului pentru agromediu pentru care s‑a angajat beneficiarul acestor ajutoare, cele din urmă nu pot fi acordate (Hotărârea din 7 februarie 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, punctul 35).

               38

               Or, astfel cum decurge din articolul 37 alineatul (3) din Regulamentul nr. 817/2004, în urma măririi substanțiale a suprafeței exploatării vizate și a începutului unei noi perioade de angajament de cinci ani, beneficiarul este obligat, pe întreaga durată a acesteia, să respecte totalitatea obligațiilor care decurg din aceasta, cu privire la întreaga suprafață mărită, timp de cinci ani.

               39

               În plus, trebuie subliniat că respectarea condițiilor de acordare a ajutoarelor pentru agromediu rămâne singura responsabilitate a solicitantului ajutorului. Contrar susținerilor reclamantei din litigiul principal, o obligație de informare din partea autorităților competente privind obligația sa de introducere a cererii de ajutor pentru ultimul an al angajamentelor sale nu reiese din Regulamentele nr. 1257/1999 și nr. 817/2004.

               40

               În aceste împrejurări, respectarea doar în parte de către beneficiarul unui ajutor acordat în schimbul angajamentelor sale a condițiilor de acordare a ajutorului în cauză nu poate justifica menținerea plății acestuia.

               41

               Astfel cum reiese din articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 817/2004, care face trimitere la articolul 49 din Regulamentul nr. 2419/2001, care a fost înlocuit prin articolul 73 din Regulamentul nr. 796/2004, în cazul excluderii de la beneficiul ajutoarelor pentru agromediu ca urmare a nerespectării condițiilor de acordare a acestor ajutoare, beneficiarul ajutoarelor menționate are obligația de a restitui în întregime sumele deja plătite care se raportează la ajutoarele respinse (Hotărârea din 24 mai 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, punctul 36, și Hotărârea din 7 februarie 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, punctul 37).

               42

               Obiectivul Regulamentelor nr. 1257/1999 și nr. 817/2004, principiul proporționalității, precum și articolele 17 și 52 din cartă nu sunt de natură să repună în discuție această interpretare a articolului 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 817/2004.

               43

               Astfel, mai întâi, după cum reiese din cuprinsul punctelor 30-33 din prezenta hotărâre, obiectivul Regulamentelor nr. 1257/1999 și nr. 817/2004 este protecția mediului. Economia generală a sistemului instituit prin acestea se bazează pe verificarea eficientă a respectării angajamentelor asumate în vederea acordării ajutoarelor pentru agromediu și pe punerea în aplicare durabilă a măsurilor pentru agromediu pe întreaga suprafață declarată în decursul întregii perioade de angajament de cinci ani.

               44

               Obligația de rambursare a ajutoarelor primite de un beneficiar precum reclamanta din litigiul principal, care nu respectă totalitatea condițiilor pentru acordarea ajutoarelor menționate, contribuie la realizarea acestui obiectiv.

               45

               În continuare, trebuie să se sublinieze că plățile anuale ale ajutoarelor nu pot fi considerate definitive, ajutoarele plătite astfel fiind susceptibile de rambursare de către beneficiar în cazul în care acesta nu respectă în totalitate condițiile pentru acordarea lor în decursul întregii perioade de cinci ani și pentru întreaga suprafață declarată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 mai 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, punctul 34, precum și Hotărârea din 7 februarie 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, punctele 36 și 37).

               46

               În consecință, nu se poate obiecta că obligația de rambursare integrală a ajutoarelor plătite în cazul nerespectării tuturor condițiilor de acordare a ajutoarelor în cauză este disproporționată în raport cu obiectivul urmărit pentru motivul că beneficiarul ar fi respectat angajamentele asumate cu privire la suprafața declarată inițial. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului 41 din prezenta hotărâre, prin nerespectarea acestor condiții, devine nejustificată și lipsită de temei legal acordarea și menținerea beneficiului ajutoarelor în totalitate.

               47

               În cele din urmă, trebuie arătat că obligația de restituire a unui ajutor plătit în mod nejustificat ca urmare a încălcării unei condiții de eligibilitate a acestuia nu poate fi asimilată cu o atingere adusă dreptului de proprietate, recunoscut la articolul 17 din cartă.

               48

               Astfel, rezultă din modul de redactare a articolului 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 817/2004, în temeiul căruia au fost plătite ajutoarele în litigiu către reclamanta din litigiul principal, că aceasta din urmă este obligată să le ramburseze în cazul nerespectării condițiilor aplicabile acestei plăți (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 mai 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, punctul 34, precum și Hotărârea din 7 februarie 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, punctele 36 și 37).

               49

               În aceste condiții, un beneficiar care are obligația de a rambursa ajutoare primite în mod nejustificat, ca simplă consecință a nerespectării condițiilor pentru plata în cauză, nu poate invoca protecția conferită de articolul 17 din cartă.

               50

               În măsura în care, în speță, nu se pune problema unei limitări a exercitării dreptului de proprietate recunoscut de cartă, nu este necesar să se analizeze obligația de rambursare a ajutoarelor sus‑vizate în raport cu articolul 52 din cartă.

               51

               În acest context, articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 817/2004 trebuie, în lumina obiectivului Regulamentului nr. 1257/1999 și al Regulamentului nr. 817/2004, a principiului proporționalității, precum și a dreptului de proprietate consacrat de cartă, să fie interpretat în sensul că nu se opune dispozițiilor de drept leton în discuție în litigiul principal, care obligă beneficiarul din litigiul principal să ramburseze integral sumele ajutoarelor pentru agromediu care i‑au fost plătite în mod nejustificat.

               52

               Instanța de trimitere solicită însă să se stabilească, în cadrul celei de a patra întrebări, dacă este posibil să nu aplice reglementarea națională în discuție în litigiul principal, adoptată în conformitate cu dreptul Uniunii, în cazul în care aplicarea sa este contrară principiului proporționalității, astfel cum este interpretat în sistemul juridic național.

               53

               În această privință, trebuie arătat că, în temeiul principiului supremației dreptului Uniunii, nu se poate admite ca normele de drept național, fie ele chiar de natură constituțională, să aducă atingere unității și eficacității dreptului Uniunii (Hotărârea din 17 decembrie 1970, Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, EU:C:1970:114, punctul 3, Hotărârea din 13 decembrie 1979, Hauer, 44/79, EU:C:1979:290, punctul 14, precum și Hotărârea din 15 ianuarie 2013, Križan și alții, C‑416/10, EU:C:2013:8, punctul 70).

               54

               Având în vedere interpretarea reținută la punctul 46 din prezenta hotărâre cu privire la conformitatea cu dreptul Uniunii a obligației de rambursare în întregime a ajutoarelor pentru agromediu de către reclamanta din litigiul principal și, în special, cu principiul proporționalității, instanța națională nu poate înlătura aplicarea efectelor juridice prevăzute de reglementarea națională în discuție în litigiul principal, adoptată în conformitate cu dreptul Uniunii.

               55

               Nu poate fi admisă nici o derogare de la aplicarea dispozițiilor conforme cu dreptul Uniunii, în temeiul noțiunii de echitate, la care se referă de asemenea instanța de trimitere.

               56

               În această privință, trebuie să se arate că, potrivit unei jurisprudențe constante, făcând abstracție de cazurile particulare prevăzute expres de legiuitorul Uniunii, dreptul Uniunii nu cunoaște un principiu general de drept potrivit căruia o normă în vigoare de drept al Uniunii nu poate fi aplicată de o autoritate națională în cazul în care această normă prezintă, pentru persoana interesată, o rigoare pe care legiuitorul Uniunii ar fi urmărit în mod vădit să o evite dacă ar fi avut în vedere acel caz în momentul adoptării normei (Hotărârea din 26 octombrie 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04, EU:C:2006:666, punctul 63 și jurisprudența citată). Prin urmare, echitatea nu permite să se deroge de la aplicarea dispozițiilor de drept al Uniunii în afara cazurilor prevăzute de reglementarea Uniunii sau în ipoteza în care reglementarea însăși ar fi declarată nevalabilă (Hotărârea din 26 octombrie 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04, EU:C:2006:666, punctul 64 și jurisprudența citată).

               57

               Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 817/2004 trebuie interpretat, având în vedere obiectivul Regulamentelor nr. 1257/1999 și nr. 817/2004, principiul proporționalității și articolele 17 și 52 din cartă, în sensul că nu se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia beneficiarul unui ajutor acordat în schimbul angajamentelor sale de agromediu pe mai mulți ani este obligat să ramburseze integral ajutorul deja plătit pentru motivul că nu a prezentat o cerere anuală de plată a acestui ajutor pentru ultimul an din perioada de angajament de cinci ani, în condițiile în care, pe de o parte, această perioadă de cinci ani a înlocuit o perioadă anterioară ca urmare a măririi suprafeței exploatării și în care, pe de altă parte, beneficiarul nu a încetat să își îndeplinească obligațiile privind exploatarea suprafeței declarate anterior acestei măriri.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               58

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

                     Articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 817/2004 al Comisiei din 29 aprilie 2004 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1257/1999 al Consiliului privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul European de Orientare și Garantare Agricolă (FEOGA) trebuie interpretat, având în vedere obiectivul Regulamentului (CE) nr. 1257/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul European de Orientare și Garantare Agricolă (FEOGA) și de modificare și abrogare a unor regulamente, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1783/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003, și al Regulamentului nr. 817/2004, principiul proporționalității și articolele 17 și 52 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, în sensul că nu se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia beneficiarul unui ajutor acordat în schimbul angajamentelor sale de agromediu pe mai mulți ani este obligat să ramburseze integral ajutorul deja plătit pentru motivul că nu a prezentat o cerere anuală de plată a acestui ajutor pentru ultimul an din perioada de angajament de cinci ani, în condițiile în care, pe de o parte, această perioadă de cinci ani a înlocuit o perioadă anterioară ca urmare a măririi suprafeței exploatării și în care, pe de altă parte, beneficiarul nu a încetat să își îndeplinească obligațiile privind exploatarea suprafeței declarate anterior acestei măriri.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: letona.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 20 aprilie 1988. # Cornelis G. Bakker împotriva Rijksdienst voor Werknemerspensionen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arbeidsrechtbank Antwerpen - Belgia. # Securitate socială. # Cauza 151/87.


title: Hotărârea Curții (camera a șasea) din 20 octombrie 2011. # Comisia Europeană împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Ajutoare de stat - Ajutoare acordate acvicultorilor şi pescarilor - Decizie prin care aceste ajutoare sunt declarate incompatibile cu piaţa comună - Obligaţia de a recupera fără întârziere ajutoarele declarate ilegale şi incompatibile, precum şi de a informa Comisia - Neexecutare - Imposibilitate absolută de executare. # Cauza C-549/09.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 20 octombrie 2011 — Comisia/Franța
      (Cauza C‑549/09)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Ajutoare de stat — Ajutoare acordate acvicultorilor și pescarilor — Decizie prin care aceste ajutoare sunt declarate incompatibile cu piața comună — Obligația de a recupera fără întârziere ajutoarele declarate ilegale și incompatibile, precum și de a informa Comisia — Neexecutare — Imposibilitate absolută de executare”
      1.                     Ajutoare acordate de state — Recuperarea unui ajutor ilegal — Obligație — Obligație de executare imediată și efectivă a deciziei
            Comisiei [art. 108 alin. (2) TFUE și art. 288 TFUE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 14 alin. (3)] (a se vedea
            punctele 26-29 și 31)
      2.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Nerespectarea obligației de a recupera ajutoarele ilegale — Mijloace
            de apărare — Imposibilitate absolută de executare — Criterii de apreciere — Dificultăți de executare — Obligația statului
            membru de a întreprinde adevărate demersuri pe lângă întreprinderile în cauză și de a propune Comisiei soluții alternative
            care să permită depășirea unor astfel de dificultăți — Dificultate privind identificarea beneficiarilor care nu justifică
            neexecutarea deciziei Comisiei [art. 108 alin. (2) TFUE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 14 alin. (3)] (a se
            vedea punctele 33, 34 și 39)
      3.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Nerespectarea unei decizii a Comisiei privind un ajutor de stat — Mijloace
            de apărare — Contestarea legalității deciziei — Inadmisibilitate (a se vedea punctul 43)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Neadoptarea măsurilor necesare pentru a se conforma Deciziei 2005/239/CE
                  a Comisiei din 14 iulie 2004 privind anumite măsuri de ajutor puse în aplicare de Franța în favoarea acvicultorilor și pescarilor
                  (JO 2005, L 74, p. 49) — Obligația de a recupera fără întârziere ajutoarele declarate ilegale și incompatibile cu piața comună
                  și de a informa în acest sens Comisia

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neexecutarea, în termenul prevăzut, a Deciziei 2005/239/CE a Comisiei din 14 iulie 2004 privind anumite măsuri de ajutor
                     puse în aplicare de Franța în favoarea acvicultorilor și pescarilor, recuperând de la beneficiari ajutoarele declarate prin
                     articolele 2 și 3 din decizia menționată ilegale și incompatibile cu piața comună, Republica Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile
                     care îi revin în temeiul articolului 288 al patrulea paragraf TFUE și al articolului 4 din decizia menționată.

                  2)

                  	Obligă Republica Franceză la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 15 octombrie 2009.#Grundstücksgemeinschaft Busley şi Cibrian Fernandez împotriva Finanzamt Stuttgart-Körperschaften.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Baden-Württemberg - Germania.#Libera circulație a capitalurilor - Bunuri imobile - Impozit pe venit - Deductibilitatea pierderilor locative din veniturile impozabile ale unui contribuabil - Aplicarea unei amortizări degresive asupra costurilor de achiziționare sau de construire - Tratament fiscal mai favorabil rezervat numai bunurilor imobile situate pe teritoriul național.#Cauza C-35/08.

text:
      Cauza C‑35/08
      Grundstücksgemeinschaft Busley și Cibrian Fernandez
      împotriva
      Finanzamt Stuttgart‑Körperschaften
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Finanzgericht Baden‑Württemberg)
      „Libera circulație a capitalurilor – Bunuri imobile – Impozit pe venit – Deductibilitatea pierderilor locative din veniturile impozabile ale unui contribuabil – Aplicarea unei amortizări degresive asupra costurilor de achiziționare sau de construire – Tratament fiscal mai favorabil rezervat numai bunurilor imobile situate pe teritoriul național”
      Sumarul hotărârii
      1.        Libera circulație a capitalurilor – Dispozițiile tratatului – Domeniu de aplicare
      (art. 39 CE, 43 CE și 56 CE)
      2.        Libera circulație a capitalurilor – Restricții – Legislație fiscală – Impozit pe venit
      (art. 56 CE)
      1.        O situație în care persoane fizice rezidente într‑un stat membru și integral supuse la plata impozitului în acest stat moștenesc
         o casă situată într‑un alt stat membru se află sub incidența articolului 56 CE. Prin urmare, nu este necesar să se examineze
         aplicabilitatea articolelor 39 CE și 43 CE.

      (a se vedea punctul 19)
      2.        Articolul 56 CE se opune legislației unui stat membru privind impozitul pe venit care subordonează dreptul persoanelor fizice
         rezidente și integral supuse la plata impozitului de a beneficia atât de deducerea din baza impozabilă a pierderilor provenite
         din închirierea și din arendarea unui bun imobil în anul producerii acestora, cât și de aplicarea unei amortizări degresive,
         în cadrul determinării veniturilor obținute dintr‑un astfel de bun, condiției ca acesta din urmă să fie situat pe teritoriul
         statului membru respectiv.

      Astfel, situația fiscală a unei persoane fizice rezidente și integral supuse la plata impozitului în statul membru respectiv,
         care dispune de un bun imobil într‑un alt stat membru, este mai puțin favorabilă decât ar fi dacă acest bun ar fi situat în
         primul stat membru, această persoană fiind, în orice caz, lipsită de un avantaj de trezorerie. Acest dezavantaj fiscal este
         susceptibil să descurajeze o astfel de persoană atât să efectueze o investiție într‑un bun imobil situat în alt stat membru,
         cât și să păstreze un astfel de bun al cărui proprietar este, astfel încât legislația în cauză constituie o restricție privind
         circulația capitalurilor, interzisă, în principiu, de articolul 56 CE.

      Chiar dacă s‑ar presupune că obiectivul de a încuraja construirea de locuințe pentru a satisface nevoile de astfel de locuințe
         ale populației naționale este de natură să justifice o restricție privind libera circulație a capitalurilor, nu rezultă că
         o astfel de măsură națională, care operează o distincție netă în funcție de faptul dacă locuințele sunt situate sau nu sunt
         situate pe teritoriul național, este de natură a garanta realizarea acestuia. Astfel, în loc să aibă în vedere locurile în
         care penuria de astfel de locuințe ar fi deosebit de evidentă, dispoziția națională în cauză face abstracție de nevoile diferite
         de la o regiune la alta din statul membru respectiv. În plus, orice categorie de locuință, de la cea mai simplă până la cea
         mai luxoasă, poate face obiectul unei amortizări degresive. În aceste condiții, nu s‑ar putea prezuma că investitorii privați,
         motivați în special de considerații financiare, îndeplinesc obiectivul pretins sociopolitic al acestei dispoziții.

      (a se vedea punctele 25-27 și 31-33 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      15 octombrie 2009(*)

      „Libera circulație a capitalurilor – Bunuri imobile – Impozit pe venit – Deductibilitatea pierderilor locative din veniturile impozabile ale unui contribuabil – Aplicarea unei amortizări degresive asupra costurilor de achiziționare sau de construire – Tratament fiscal mai favorabil rezervat numai bunurilor imobile situate pe teritoriul național”
      În cauza C‑35/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Finanzgericht
         Baden-Württemberg (Germania), prin decizia din 22 ianuarie 2008, primită de Curte la 31 ianuarie 2008, în procedura

      Grundstücksgemeinschaft Busley/Cibrian
      împotriva
      Finanzamt Stuttgart-Körperschaften,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președintele Camerei a doua, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a treia,
         doamna P. Lindh, domnii A. Rosas, U. Lõhmus (raportor) și A. Ó Caoimh, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 martie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Grundstücksgemeinschaft Busley/Cibrian, de R. Busley, Rechtsanwalt;
      –        pentru Finanzamt Stuttgart-Körperschaften, de domnul H. Henzler, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și W. Mölls, în calitate de agenți;
      –        pentru Autoritatea AELS de Supraveghere, de domnul P. Bjørgan, precum și de doamna L. Armati, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 18 CE și 56 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Busley și domnul Cibrian Fernandez, în calitate de moștenitori
         aflați în indiviziune, pe de o parte, și Finanzamt Stuttgart-Körperschaften (Autoritatea fiscală pentru societăți din Stuttgart,
         denumită în continuare „Finanzamt”), pe de altă parte, în legătură cu tratamentul fiscal acordat de acesta din urmă, pentru
         anii 1997-2003, veniturilor obținute dintr‑o casă situată în Spania, pe care cei dintâi o moșteniseră de la părinții lor.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 88/361/CEE a Consiliului din 24 iunie 1988 pentru punerea în aplicare a articolului
         67 din tratat [articol abrogat prin Tratatul de la Amsterdam] (JO L 178, p. 5, Ediție specială, 10/vol. 1, p. 10) prevede:

      „Fără a aduce atingere dispozițiilor de mai jos, statele membre elimină restricțiile privind mișcările de capital care se
         realizează între rezidenții statelor membre. Pentru a facilita aplicarea prezentei directive, mișcările de capital se clasifică
         în conformitate cu nomenclatorul prezentat în anexa I.”

      4        Printre mișcările de capital enumerate în anexa I la Directiva 88/361 figurează, în cuprinsul titlului XI din această anexă,
         circulația capitalului cu caracter personal, inclusiv moștenirile și succesiunile.

       Reglementarea națională
      5        Articolul 2a alineatul 1 din Legea privind impozitul pe venit (Einkommensteuergesetz), în versiunea în vigoare în perioada
         1997-2003 (denumită în continuare „EStG”), prevede că anumite categorii de venituri negative de origine străină nu se pot
         compensa decât cu venituri pozitive de aceeași natură obținute în același stat precum veniturile negative menționate. În măsura
         în care acestea din urmă nu se pot compensa astfel, se deduc din veniturile pozitive de aceeași natură pe care contribuabilul
         le realizează în cursul anilor de impozitare ulteriori în același stat. Deducerea nu este admisă decât dacă veniturile negative
         nu puteau fi luate în calcul în cursul perioadelor de impozitare anterioare. Printre categoriile menționate figurează, la
         punctul 6 litera a) al primei teze a aceluiași paragraf, veniturile negative din închirierea și din arendarea unor bunuri
         imobile sau a unor ansambluri de bunuri, atunci când acestea sunt situate într‑un alt stat.

      6        Articolul 7 alineatul 4 prima teză din EStG prevede, cu titlu de deduceri pentru amortizare până la amortizarea integrală,
         la punctul 1, deducerea anuală de 3 % a costului de achiziționare sau de construire a clădirilor care fac parte din patrimoniul
         unei întreprinderi, care nu sunt utilizate pentru locuire și pentru care cererea de obținere a autorizației de construcție
         a fost introdusă după 31 martie 1985. Punctul 2 al aceleiași teze prevede rata de amortizare anuală pentru clădirile care
         nu îndeplinesc aceste condiții, și în special deducerea anuală de 2 % din costul de achiziționare sau de construire a celor
         care au fost finalizate după 31 decembrie 1924.

      7        Prin derogare de la dispozițiile articolului 7 alineatul 4 menționat, este posibil, în temeiul articolului 7 alineatul 5 prima
         teză din EStG, să se aplice o amortizare degresivă în privința clădirilor situate pe teritoriul național care au fost construite
         de contribuabil sau care au fost achiziționate de acesta cel mai târziu la sfârșitul anului finalizării acestora. Potrivit
         punctului 3 litera a) al acestei teze, pot fi deduse cu acest titlu, pentru clădirile în sensul articolului 7 alineatul 4
         prima teză punctul 2 din EStG pe care contribuabilul le‑a construit pe baza unei cereri de obținere a autorizației de construcție
         introduse după 28 februarie 1989 și înainte de 1 ianuarie 1996 sau le‑a achiziționat în temeiul unui contract obligatoriu
         încheiat în mod corespunzător din punct de vedere juridic după 28 februarie 1989 și înainte de 1 ianuarie 1996, în măsura
         în care sunt utilizate în scop de locuință, următoarele procente din costul de achiziționare sau de construire a clădirilor:

      –        pentru anul de finalizare și pentru următorii trei ani, de fiecare dată câte 7 %,
      –        pentru următorii șase ani, de fiecare dată câte 5 %,
      –        pentru următorii șase ani, de fiecare dată câte 2 %,
      –        pentru următorii 24 de ani, de fiecare dată câte 1,25 %.
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      8        Reclamanții din acțiunea principală, frate și soră, sunt resortisanți spanioli care, de la naștere, au domiciliul în Germania.
         În cursul anilor 1997-2003, aceștia au obținut venituri dintr‑o activitate salariată și erau supuși la plata impozitului în
         Germania pentru integralitatea veniturilor lor.

      9        În 1990, părinții reclamanților din acțiunea principală, și ei resortisanți spanioli, au început construcția unei case în
         Spania, care a fost finalizată în 1993. Mama și tatăl reclamanților menționați au decedat în 1995 și, respectiv, în 1996.
         La deschiderea succesiunii, în luna noiembrie 1996, reclamanții din acțiunea principală au devenit proprietari ai acestei
         case sub forma unei indiviziuni succesorale („Erbengemeinschaft”), dar nu au locuit‑o niciodată. Respectiva casă a fost închiriată
         începând cu 1 ianuarie 2001 și vândută în 2006.

      10      În declarațiile lor fiscale depuse la Finanzamt pentru anii 1997-2003, aceștia au solicitat, în privința casei respective,
         aplicarea amortizării degresive prevăzute la articolul 7 alineatul 5 din EStG, pe de o parte, și neaplicarea compensării limitate
         a pierderilor, prevăzută la articolul 2a alineatul 1 prima teză punctul 6 litera a) din EStG, pe de altă parte. Finanzamt
         a respins aceste cereri și a aplicat această din urmă dispoziție, precum și amortizarea liniară prevăzută la articolul 7 alineatul
         4 din EStG, pentru motivul că respectiva casă nu era situată pe teritoriul național.

      11      Întrucât Finanzamt nu a luat o decizie cu privire la reclamațiile introduse în termen împotriva deciziei sale de respingere,
         reclamanții din acțiunea principală au formulat o acțiune în fața instanței de trimitere, susținând că tratamentul fiscal
         al veniturilor obținute din casa lor situată în Spania încalcă articolele 39 CE și 43 CE.

      12      Instanța de trimitere consideră că acțiunea formulată de reclamanții din acțiunea principală nu poate fi admisă potrivit dreptului
         național, din moment ce casa respectivă nu este situată în Germania. Totuși, aceasta are îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea
         cu articolul 56 CE a articolului 2a alineatul 1 prima teză punctul 6 litera a) și a articolului 7 alineatul 5 din EStG și
         precizează că, în cazul în care Curtea constată că Tratatul CE se opune unor dispoziții naționale precum acestea din urmă,
         această acțiune ar trebui să fie admisă.

      13      În aceste condiții, Finanzgericht Baden-Württemberg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      a)     Articolul 56 CE se opune ca o persoană fizică supusă [integral la plata impozitului] în Germania să nu poată deduce din baza
         de calcul a impozitului său pe venit în Germania, pentru exercițiul în cursul căruia au intervenit pierderile, pierderi din
         închirierea și din arendarea unui bun imobil situat într‑un alt stat membru al [Uniunii Europene], spre deosebire de cazul
         unei pierderi aferente unui bun imobil situat pe teritoriul național?

               b)     Aspectul că persoana fizică a efectuat ea însăși investiția imobiliară joacă vreun rol sau dreptul comunitar este încălcat
         de asemenea în cazul în care persoana fizică a devenit proprietar al bunului imobil situat într‑un alt stat membru în urma
         unei succesiuni?

      2)      Articolul 56 CE se opune ca o persoană fizică supusă [integral la plata impozitului] în Germania să nu poată realiza, în cadrul
         stabilirii veniturilor din închirierea și din arendarea unui bun imobil situat într‑un alt stat membru al [Uniunii Europene],
         decât amortizarea normală, pe când, pentru bunuri imobile situate pe teritoriul național, aceasta ar putea realiza o amortizare
         degresivă mai ridicată?

      3)      În cazul unor răspunsuri negative la prima și la a doua întrebare, dispozițiile naționale în litigiu sunt contrare liberei
         circulații prevăzute la articolul 18 CE?”

      14      În cadrul ședinței, reclamanții din acțiunea principală au menționat Curții că Finanzamt le‑a transmis o comunicare potrivit
         căreia era admisă cererea acestora privind luarea în calcul a pierderilor provenite din închirierea casei lor situate în Spania,
         cerere care face obiectul primei întrebări preliminare. Întrucât instanța de trimitere nu a informat totuși Curtea că ar retrage
         această întrebare, este necesar să se răspundă la aceasta.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      15      Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită,
         în esență, să se stabilească dacă articolul 56 CE se opune legislației unui stat membru privind impozitul pe venit care subordonează
         dreptul persoanelor fizice rezidente și integral supuse la plata impozitului de a beneficia atât de deducerea din baza impozabilă
         a pierderilor provenite din închirierea și din arendarea unui bun imobil în anul producerii acestora, cât și de aplicarea
         unei amortizări degresive, în cadrul determinării veniturilor obținute dintr‑un astfel de bun, condiției ca acesta din urmă
         să fie situat pe teritoriul statului membru respectiv.

      16      Instanța de trimitere urmărește de asemenea să afle dacă articolul 56 CE se aplică unei situații, precum cea din acțiunea
         principală, în care persoanele interesate au devenit proprietari ai bunului respectiv prin succesiune.

      17      În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, întrucât din tratat lipsește definiția noțiunii „circulație a
         capitalurilor” în sensul articolului 56 alineatul (1) CE, nomenclatorul care constituie anexa I la Directiva 88/361 păstrează
         o valoare indicativă, chiar dacă această directivă a fost adoptată în temeiul articolului 69 și al articolului 70 alineatul
         (1) din Tratatul CEE [devenite articolul 69 și articolul 70 alineatul (1) din Tratatul CE, abrogate prin Tratatul de la Amsterdam],
         dat fiind că, potrivit celui de al treilea paragraf al introducerii acestei anexe, nomenclatorul pe care îl conține nu constituie
         o listă exhaustivă a mișcărilor de capital (a se vedea în special Hotărârea din 14 septembrie 2006, Centro di Musicologia
         Walter Stauffer, C‑386/04, Rec., p. I‑8203, punctul 22 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 12 februarie 2009,
         Block, C‑67/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 19).

      18      Amintind în special că moștenirile, care constau în transmiterea către una sau mai multe persoane a patrimoniului lăsat de
         o persoană decedată, sunt cuprinse în titlul XI din anexa I la Directiva 88/361, intitulat „Circulația capitalului cu caracter
         personal”, Curtea a apreciat că moștenirile, inclusiv cele care au ca obiect bunuri imobile, constituie mișcări de capital
         în sensul articolului 56 CE, cu excepția cazurilor în care elementele constitutive ale acestora se limitează la interiorul
         unui singur stat membru (a se vedea în special Hotărârea din 23 februarie 2006, van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, Rec.,
         p. I‑1957, punctele 40-42, Hotărârea din 11 septembrie 2008, Arens-Sikken, C‑43/07, Rep., p. I‑6887, punctul 30, Hotărârea
         din 27 ianuarie 2009, Persche, C‑318/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 26 și 27, precum și Hotărârea Block, citată
         anterior, punctul 20).

      19      O situație în care persoane fizice rezidente în Germania și integral supuse la plata impozitului în acest stat membru moștenesc
         o casă situată în Spania se află, în consecință, sub incidența articolului 56 CE. Prin urmare, nu este necesar să se examineze
         aplicabilitatea articolelor 39 CE și 43 CE, invocate de reclamanții din acțiunea principală.

      20      În ceea ce privește existența de restricții privind libera circulație a capitalurilor, în sensul articolului 56 alineatul
         (1) CE, trebuie amintit că măsurile interzise prin această dispoziție le includ pe cele de natură să descurajeze nerezidenții
         să facă investiții într‑un stat membru sau să descurajeze rezidenții statului membru respectiv să facă investiții în alte
         state (a se vedea Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Festersen, C‑370/05, Rep., p. I‑1129, punctul 24, Hotărârea din 18 decembrie
         2007, A, C‑101/05, Rep., p. I‑11531, punctul 40, precum și Hotărârea din 22 ianuarie 2009, STEKO Industriemontage, C‑377/07,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 23).

      21      Pot fi considerate ca reprezentând astfel de restricții nu doar măsurile naționale susceptibile să împiedice sau să limiteze
         cumpărarea unui imobil situat în alt stat membru, ci și cele care sunt susceptibile să descurajeze păstrarea unui astfel de
         bun (a se vedea, prin analogie, Hotărârea STEKO Industriemontage, citată anterior, punctul 24 și jurisprudența citată).

      22      Din decizia de trimitere reiese că, în primul rând, în vederea stabilirii bazei de impozitare a impozitului pe venit al unui
         contribuabil în Germania, pierderile suferite din veniturile care provin, printre altele, din închirierea unui bun imobil
         situat în Germania pot fi luate integral în calcul în anul producerii lor. În schimb, în temeiul articolului 2a alineatul
         1 prima teză punctul 6 litera a) din EStG, pierderile locative care provin dintr‑un bun imobil situat în afara teritoriului
         național nu sunt deductibile decât din veniturile pozitive ulterioare care provin din închirierea acestui bun.

      23      În al doilea rând, un contribuabil în Germania poate, în temeiul articolului 7 alineatul 5 din EStG, să aplice o amortizare
         degresivă, în condițiile enunțate la această dispoziție, în privința unui bun imobil situat pe teritoriul național. Această
         amortizare poate să conducă, în primii ani, la o sumă net mai ridicată a pierderilor locative și, în consecință, la o sarcină
         fiscală net mai redusă pentru respectivul contribuabil decât cele rezultate din amortizarea liniară prevăzută la articolul
         7 alineatul 4 prima teză punctul 2 din EStG, singura amortizare care poate fi aplicată bunurilor imobile prevăzute la această
         dispoziție dacă acestea sunt situate în afara teritoriului Germaniei.

      24      Desigur, veniturile negative care rezultă, pentru un contribuabil rezident în Germania, dintr‑un imobil dat în locațiune într‑un
         alt stat membru ar putea în final să fie luate în calcul în Germania în măsura în care acest bun ar produce ulterior venituri
         pozitive. Pe de altă parte, astfel cum arată Finanzamt, aplicarea amortizării degresive nu are ca efect decât să creeze o
         amânare a impozitării printr‑o anticipare a amortizărilor.

      25      Nu este mai puțin adevărat că, presupunând chiar că respectivul contribuabil deține un astfel de bun o perioadă suficient
         de îndelungată pentru a imputa totalitatea pierderilor asupra unor venituri pozitive ulterioare, precum și pentru a amortiza
         complet costul de achiziționare sau de construire a acestui bun, acesta nu poate beneficia, spre deosebire de un contribuabil
         cu reședința în Germania care a investit într‑un bun imobil în acest stat membru, nici de luarea imediată în calcul a acestor
         pierderi, nici de o rată de amortizare inițială mai ridicată și este astfel privat, precum subliniază Comisia Comunităților
         Europene, de un avantaj de trezorerie (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII
         Group Litigation, C‑446/04, Rec., p. I‑11753, punctele 84 și 153, precum și Hotărârea din 29 martie 2007, Rewe Zentralfinanz,
         C‑347/04, Rep., p. I‑2647, punctul 29).

      26      Reiese că situația fiscală a unei persoane fizice rezidente și integral supuse la plata impozitului în Germania, care dispune,
         precum reclamanții din acțiunea principală, de un bun imobil într‑un alt stat membru este mai puțin favorabilă decât ar fi
         dacă acest bun ar fi situat în Germania.

      27      Acest dezavantaj fiscal este susceptibil să descurajeze o astfel de persoană atât să efectueze o investiție într‑un bun imobil
         situat în alt stat membru, cât și să păstreze un astfel de bun al cărui proprietar este. Rezultă că măsuri naționale precum
         cele în discuție în acțiunea principală constituie restricții privind circulația capitalurilor, interzise, în principiu, de
         articolul 56 CE.

      28      Cu toate acestea, trebuie să se examineze dacă restricțiile menționate sunt justificate, după cum susțin Finanzamt și guvernul
         german, astfel încât să poată fi admise, cu condiția să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu
         depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 octombrie 2007, ELISA,
         C‑451/05, Rep., p. I‑8251, punctul 79, Hotărârea din 17 ianuarie 2008, Comisia/Germania, C‑152/05, Rep., p. I‑39, punctul
         26, precum și Hotărârea din 10 februarie 2009, Comisia/Italia, C‑110/05, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 59).

      29      În ceea ce privește articolul 2a alineatul 1 prima teză punctul 6 litera a) din EStG, Finanzamt susține că această dispoziție
         este conformă cu principiul teritorialității, astfel cum este acesta admis de Curte la punctul 22 din Hotărârea din 15 mai
         1997, Futura Participations și Singer (C‑250/95, Rec. p. I‑2471).

      30      Totuși, acest principiu, care îndeplinește funcția de a introduce, în aplicarea dreptului comunitar, necesitatea de a ține
         seama de limitele competențelor fiscale ale statelor membre, nu se opune luării în calcul, de către o persoană integral supusă
         la plata impozitului într‑un stat membru, a veniturilor negative provenite dintr‑un imobil situat în alt stat (a se vedea,
         prin analogie, Hotărârea Rewe Zentralfinanz, citată anterior, punctul 69). În consecință, dispoziția menționată, în temeiul
         căreia reclamanții din acțiunea principală, integral supuși la plata impozitului în Germania, nu pot lua în calcul pierderile
         provenite din casa lor situată în Spania, nu poate fi considerată drept o punere în aplicare a principiului teritorialității.

      31      În ceea ce privește articolul 7 alineatul 5 din EStG, Finanzamt, precum și guvernul german susțin că punctul 3 litera a) al
         primei teze a acestui alineat are drept obiectiv să încurajeze construirea de locuințe pentru a satisface nevoile de astfel
         de locuințe ale populației germane. Potrivit acestora, acest obiectiv are un caracter sociopolitic și constituie un motiv
         imperativ de interes general. Guvernul menționat a mai precizat, ca răspuns la întrebările adresate de Curte în ședință, că
         numai locuințele destinate închirierii pot beneficia de amortizarea degresivă prevăzută la această dispoziție, care fusese
         adoptată ca răspuns la o lipsă generalizată de locuințe de acest tip în Germania.

      32      În această privință, chiar dacă s‑ar presupune că obiectivul menționat este de natură să justifice o restricție privind libera
         circulație a capitalurilor, nu rezultă că o astfel de măsură națională, care operează o distincție netă în funcție de faptul
         dacă locuințele sunt situate sau nu sunt situate pe teritoriul național, este de natură a garanta realizarea acestuia. Astfel,
         în loc să aibă în vedere locurile în care penuria de astfel de locuințe ar fi deosebit de evidentă, articolul 7 alineatul
         5 prima teză punctul 3 litera a) din EStG face abstracție, astfel cum au subliniat reclamanții din acțiunea principală și
         Comisia în cadrul ședinței, de nevoile diferite de la o regiune la alta din Germania. În plus, orice categorie de locuință,
         de la cea mai simplă până la cea mai luxoasă, poate face obiectul unei amortizări degresive. În aceste condiții, nu s‑ar putea
         prezuma că investitorii privați, motivați în special de considerații financiare, îndeplinesc obiectivul pretins sociopolitic
         al acestei dispoziții.

      33      Așadar, trebuie să se răspundă la prima și la cea de a doua întrebare că articolul 56 CE se opune legislației unui stat membru
         privind impozitul pe venit care subordonează dreptul persoanelor fizice rezidente și integral supuse la plata impozitului
         de a beneficia atât de deducerea din baza impozabilă a pierderilor provenite din închirierea și din arendarea unui bun imobil
         în anul producerii acestora, cât și de aplicarea unei amortizări degresive, în cadrul determinării veniturilor obținute dintr‑un
         astfel de bun, condiției ca acesta din urmă să fie situat pe teritoriul statului membru respectiv.

       Cu privire la a treia întrebare
      34      Având în vedere răspunsul dat la prima și la cea de a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      35      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 56 CE se opune legislației unui stat membru privind impozitul pe venit care subordonează dreptul persoanelor fizice
            rezidente și integral supuse la plata impozitului de a beneficia atât de deducerea din baza impozabilă a pierderilor provenite
            din închirierea și din arendarea unui bun imobil în anul producerii acestora, cât și de aplicarea unei amortizări degresive,
            în cadrul determinării veniturilor obținute dintr‑un astfel de bun, condiției ca acesta din urmă să fie situat pe teritoriul
            statului membru respectiv.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 8 mai 2001. # Georges Caravelis împotriva Parlamentului European. # Funcționari. # Cauza T-182/99.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 8 iulie 1999. # Hercules Chemicals NV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Amendă. # Cauza C-51/92 P.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 12 iunie 2014.#Gülay Bollacke împotriva K + K Klaas & Kock B. V. & Co. KG.#Cerere de decizie preliminară formulată de Landesarbeitsgericht Hamm.#Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 2003/88/CE – Organizarea timpului de lucru – Concediu anual plătit – Indemnizație financiară în caz de deces.#Cauza C‑118/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑118/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landesarbeitsgericht Hamm (Germania), prin decizia din 14 februarie 2013, primită de Curte la 14 martie 2013, în procedura
            Gülay Bollacke
            împotriva
            K + K Klaas & Kock B.V. & Co. KG,
            CURTEA (Camera întâi),
            compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnul E. Levits (raportor), doamna M. Berger, și domnii S. Rodin și F. Biltgen, judecători,
            avocat general: domnul M. Wathelet,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru K + K Klaas & Kock B.V. & Co. KG, de M. Scheier, Rechtsanwalt;
            – pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul danez, de M. Wolff și de V. Pasternak Jørgensen, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul maghiar, de M. Fehér, de K. Szíjjártó și de K. Molnár, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul Regatului Unit, de L. Christie, în calitate de agent, asistat de E. Dixon, barrister;
            – pentru Comisia Europeană, de M. van Beek și de F. Schatz, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 7 din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Bollacke, pe de o parte, și fostul angajator al defunctului soț al acesteia, K + K Klaas & Kock B.V. & Co. KG (denumită în continuare „K + K”), pe de altă parte, cu privire la dreptul persoanei interesate de a percepe o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat de domnul Bollacke la data decesului său.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Articolul 7 din Directiva 2003/88, intitulat „Concediul anual”, are următorul cuprins:
            „(1) Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze de un concediu anual plătit de cel puțin patru săptămâni în conformitate cu condițiile de obținere și de acordare a concediilor prevăzute de legislațiile și practicile naționale.
            (2) Perioada minimă de concediu anual plătit nu poate fi înlocuită cu o indemnizație financiară, cu excepția cazului în care relația de muncă încetează.”
            4. Articolul 15 din această directivă, intitulat „Dispoziții mai favorabile”, prevede:
            „Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a aplica sau de a adopta și aplica acte cu putere de lege și acte administrative mai favorabile protecției securității și sănătății lucrătorilor sau de a favoriza sau a permite aplicarea unor convenții colective sau acorduri încheiate între partenerii sociali, care sunt mai favorabile protecției securității și sănătății lucrătorilor.”
            5. Articolul 17 din directiva menționată prevede că statele membre pot deroga de la anumite dispoziții ale acesteia. Cu toate acestea, nu se admite nicio derogare în ceea ce privește articolul 7 din aceasta.
            Dreptul german
            6. Articolul 7 alineatul (4) din Legea federală privind concediile (Bundesurlaubsgesetz) din 8 ianuarie 1963 (BGBl. 1963, p. 2), în versiunea în vigoare la data de 7 mai 2002 (BGBl. I, p. 1529), prevede următoarele:
            „În cazul în care, ca urmare a încetării raportului de muncă, concediul nu mai poate fi acordat, în totalitate sau parțial, acesta trebuie înlocuit printr‑o indemnizație.”
            7. Potrivit articolului 1922 alineatul (1) din Codul civil (Bürgerliches Gesetzbuch), universalitatea patrimoniului unei persoane (succesiunea) este transmisă, la moartea acesteia din urmă (deschiderea succesiunii), uneia sau mai multor persoane (succesori).
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            8. Doamna Bollacke este soția și singurul succesor în drepturi al defunctului său soț, angajat la K + K între 1 august 1998 și 19 noiembrie 2010, data decesului acestuia.
            9. Începând cu anul 2009, domnul Bollacke a suferit de o boală gravă. În cursul acelui an s‑a aflat în incapacitate de muncă pentru o perioadă mai lungă de opt luni. El s‑a aflat de asemenea în incapacitate de muncă începând cu data de 11 octombrie 2010 până la data decesului său.
            10. Este cert că, la data decesului său, domnul Bollacke avea dreptul la un minim de 140,5 zile de concediu anual neefectuat.
            11. Prin scrisoarea din 31 ianuarie 2011, doamna Bollacke a solicitat K + K o indemnizație financiară pentru aceste zile de concediu neefectuate. K + K a respins această cerere pentru motivul că avea îndoieli în legătură cu aspectul dacă dreptul era transmisibil pe cale succesorală.
            12. Sesizată de doamna Bollacke cu aceeași cerere, instanța de prim grad de jurisdicție a respins‑o de asemenea, pentru motivul că, în temeiul jurisprudenței Bundesarbeitsgericht, un drept la indemnizație financiară pentru un concediu anual plătit neefectuat la încetarea raportului de muncă nu ar lua naștere în cazul în care acest raport încetează ca urmare a decesului lucrătorului. Având în vedere că s‑a declarat apel împotriva acestei hotărâri, instanța de trimitere ridică problema temeiniciei jurisprudenței naționale menționate, în lumina jurisprudenței Curții referitoare la articolul 7 din Directiva 2003/88.
            13. În aceste condiții, Landesarbeitsgericht Hamm a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unor dispoziții sau unor practici naționale potrivit cărora dreptul la perioada minimă de concediu anual plătit încetează în totalitate la decesul lucrătorului, cu alte cuvinte, pe lângă dreptul nerealizabil de exonerare de obligația de muncă, și dreptul la plata remunerației pentru concediu?
            2) Articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că dreptul la o indemnizație financiară pentru perioada minimă de concediu anual plătit în cazul încetării raportului de muncă este legat într‑o asemenea măsură de persoana lucrătorului încât doar acesta poate pretinde respectivul drept pentru a putea realiza și într‑un moment ulterior obiectivele de odihnă și recreere care au legătură cu acordarea concediului anual plătit?
            3) Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că, din perspectiva protecției securității și a sănătății lucrătorilor, atunci când organizează programul de lucru, angajatorul este obligat să acorde efectiv lucrătorului concediu până la sfârșitul anului calendaristic sau cel târziu până la expirarea unei perioade de report relevante pentru raportul de muncă, fără a fi relevant aspectul dacă lucrătorul a depus o cerere de concediu?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            14. Prin intermediul celor trei întrebări formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 7 din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unor legislații sau unor practici naționale precum cele în discuție în litigiul principal, care prevăd că dreptul la concediul anual plătit se stinge, fără a conferi dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul neefectuat, în cazul în care raportul de muncă încetează ca urmare a decesului lucrătorului și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă obținerea unei astfel de indemnizații depinde de o cerere prealabilă a persoanei interesate.
            15. În această privință, este necesar să se amintească mai întâi că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, dreptul fiecărui lucrător la concediul anual plătit trebuie considerat un principiu al dreptului social al Uniunii de o importanță deosebită, de la care nu se poate deroga și a cărui punere în aplicare de către autoritățile naționale competente poate fi efectuată numai în limitele prevăzute în mod expres de Directiva 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 307, p. 18), această directivă fiind codificată, la rândul său, prin Directiva 2003/88 (a se vedea Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, C‑350/06 și C‑520/06, EU:C:2009:18, punctul 22, Hotărârea KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, punctul 23, precum și Hotărârea Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, punctul 16).
            16. În plus, trebuie subliniat, pe de o parte, că articolul 7 din Directiva 2003/88 nu figurează printre dispozițiile de la care aceasta permite în mod expres să se deroge (a se vedea Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, EU:C:2009:18, punctul 24) și, pe de altă parte, că această directivă consideră că dreptul la concediul anual și cel la obținerea unei plăți în acest temei constituie cele două aspecte ale unui drept unic.
            17. În sfârșit, Curtea a subliniat deja că, în cazul în care raportul de muncă a încetat și, prin urmare, efectuarea efectivă a concediului anual plătit nu mai este posibilă, articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88 prevede că lucrătorul are dreptul la o indemnizație, pentru a evita situația în care, din cauza acestei imposibilități, lucrătorul nu poate beneficia de acest drept, nici chiar sub formă pecuniară (a se vedea în acest sens Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, EU:C:2009:18, punctul 56, precum și Hotărârea Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, punctul 29).
            18. Astfel, Curtea a considerat că articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unor dispoziții sau unor practici naționale care prevăd că, la încetarea raportului de muncă, nu se acordă nicio indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat lucrătorului care s‑a aflat în concediu medical în toată perioada de referință sau într‑o parte din aceasta și/sau în toată perioada de report sau într‑o parte din aceasta, motiv pentru care nu a putut să își exercite dreptul la concediul anual plătit (Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, EU:C:2009:18, punctul 62).
            19. În lumina acestei jurisprudențe trebuie să se examineze aspectul dacă, în ipoteza în care evenimentul care a pus capăt raportului de muncă este decesul lucrătorului, un astfel de eveniment poate să împiedice transformarea dreptului la concediul anual plătit într‑un drept la o indemnizație financiară.
            20. În această privință este necesar să se arate că respectivul drept la concediul anual constituie doar unul dintre cele două aspecte ale unui principiu esențial al dreptului social al Uniunii și că acesta din urmă cuprinde și dreptul la obținerea unei plăți (a se vedea în acest sens Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, EU:C:2009:18, punctul 60 și jurisprudența citată).
            21. Astfel, expresia „concediu anual plătit” utilizată de legiuitorul Uniunii, printre altele la articolul 7 din Directiva 2003/88, are drept semnificație faptul că, pe durata concediului anual în sensul acestui articol, remunerația lucrătorului trebuie menținută. Altfel spus, acesta din urmă trebuie să primească în continuare remunerația obișnuită în această perioadă de repaus și de destindere (a se vedea în acest sens Hotărârea Robinson‑Steele și alții, C‑131/04 și C‑257/04, EU:C:2006:177, punctul 50, Hotărârea Schultz‑Hoff și alții, EU:C:2009:18, punctul 58, și Hotărârea Lock, C‑539/12, EU:C:2014:351, punctul 16).
            22. Din preocuparea de a garanta respectarea acestui drept fundamental al lucrătorilor consacrat de dreptul Uniunii, Curtea nu poate efectua o interpretare restrictivă a articolului 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88, în detrimentul drepturilor de care beneficiază lucrătorii în temeiul acesteia (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Heimann și Toltschin, C‑229/11 și C‑230/11, EU:C:2012:693, punctul 23 și jurisprudența citată, precum și Ordonanța Brandes, C‑415/12, EU:C:2013:398, punctul 29 și jurisprudența citată).
            23. În continuare, este necesar să se arate, după cum arată guvernul maghiar în observațiile sale, că articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88, astfel cum a fost interpretat de Curte, nu impune nicio altă condiție pentru nașterea dreptului la o indemnizație financiară în afară de cea referitoare, pe de o parte, la încetarea raportului de muncă și, pe de altă parte, la faptul că lucrătorul nu a efectuat în întregime concediul anual la care avea dreptul la data încetării acestui raport.
            24. În sfârșit, este necesar să se constate că faptul de a beneficia de o compensare pecuniară în cazul în care raportul de muncă a încetat prin efectul decesului lucrătorului se dovedește indispensabil pentru asigurarea efectului util al dreptului la concediul anual plătit acordat lucrătorului în temeiul Directivei 2003/88.
            25. Astfel, în cazul în care obligația de plată a concediului anual s‑ar stinge odată cu încetarea raportului de muncă prin decesului lucrătorului, această împrejurare ar avea drept consecință faptul că un eveniment fortuit, care nu poate fi controlat nici de lucrător, nici de angajator, ar determina, cu efect retroactiv, pierderea totală a însuși dreptului la concediul anual plătit, astfel cum este consacrat la articolul 7 din Directiva 2003/88.
            26. Pentru toate aceste motive, această dispoziție din Directiva 2003/88 nu poate fi, așadar, interpretată în sensul că dreptul menționat poate să înceteze ca urmare a decesului lucrătorului.
            27. În plus, având în vedere că articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88 nu impune nicio altă condiție pentru nașterea dreptului la o indemnizație financiară în afară de cea referitoare la încetarea raportului de muncă, este necesar să se considere că obținerea unei astfel de indemnizații nu poate fi condiționată de existența unei cereri prealabile în acest scop.
            28. Astfel, pe de o parte, acest drept este conferit în mod direct prin directiva menționată, fără ca lucrătorul în cauză să trebuiască să intervină în această privință, și, pe de altă parte, acest drept nu poate să depindă de alte condiții decât acelea care sunt prevăzute în mo d explicit în cuprinsul directivei, așa încât împrejurarea că lucrătorul nu a solicitat în prealabil să beneficieze de o indemnizație financiară în temeiul articolului 7 alineatul (2) din această directivă este lipsită de orice pertinență.
            29. Rezultă din cele de mai sus, pe de o parte, că articolul 7 din Directiva 2003/88 nu poate fi interpretat în sensul că decesul lucrătorului, care pune capăt raportului de muncă, îl scutește pe angajatorul lucrătorului decedat de plata indemnizației financiare la care acesta din urmă ar fi avut în mod normal dreptul pentru concediul anual plătit neefectuat și, pe de altă parte, că obținerea unei astfel de indemnizații nu poate fi condiționată de existența unei cereri prealabile în acest scop.
            30. Din considerațiile care precedă rezultă că trebuie să se răspundă la întrebările preliminare adresate că articolul 7 din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unor legislații sau unor practici naționale precum cele în discuție în litigiul principal, care prevăd că dreptul la concediul anual plătit se stinge fără a conferi dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul neefectuat în cazul în care raportul de muncă încetează ca urmare a decesului lucrătorului. Obținerea unei astfel de indemnizații nu poate să depindă de o cerere prealabilă a persoanei interesate.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            31. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
            Articolul 7 din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru trebuie interpretat în sensul că se opune unor legislații sau unor practici naționale precum cele în discuție în litigiul principal, care prevăd că dreptul la concediul anual plătit se stinge fără a conferi dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul neefectuat în cazul în care raportul de muncă încetează ca urmare a decesului lucrătorului. Obținerea unei astfel de indemnizații nu poate să depindă de o cerere prealabilă a persoanei interesate.