title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 7 martie 2013. # DKV Belgium împotriva Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Bruxelles - Belgia. # Libera prestare a serviciilor - Libertatea de stabilire - Directivele 73/239/CEE și 92/49/CEE - Asigurare generală directă - Libertate tarifară - Contracte de asigurări de sănătate care nu au legătură cu activitatea profesională - Restricții - Motive imperative de interes general. # Cauza C-577/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      7 martie 2013 (
            *1
         )
      „Libera prestare a serviciilor — Libertatea de stabilire — Directivele 73/239/CEE și 92/49/CEE — Asigurare generală directă — Libertate tarifară — Contracte de asigurări de sănătate care nu au legătură cu activitatea profesională — Restricții — Motive imperative de interes general”
      În cauza C-577/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de cour d’appel de Bruxelles (Belgia), prin decizia din 10 noiembrie 2011, primită de Curte la 21 noiembrie 2011, în procedura

         DKV Belgium SA

      împotriva

         Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan și doamna A. Prechal (raportor), judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 6 decembrie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru DKV Belgium SA, de C. De Meyer și de C. Gommers, advocaten;

               —

               pentru Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL, de V. Callewaert și de F. Krenc, avocats;

               —

               pentru guvernul belgian, de L. Van den Broeck și de M. Jacobs, în calitate de agenți, asistate de M. Kaiser și de S. Ben Messaoud, avocats;

               —

               pentru guvernul olandez, de C. Wissels și de M. Bulterman, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de M. Rebelo, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de K.-P. Wojcik și de C. Vrignon, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 29 și a articolului 39 alineatele (2) și (3) din Directiva 92/49/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea generală directă și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE (A treia directivă privind „asigurarea generală”) (JO L 228, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 53), a articolului 8 alineatul (3) din Prima directivă 73/239/CEE a Consiliului din 24 iulie 1973 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă (JO L 228, p. 3, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 14), astfel cum a fost modificată prin Directiva 92/49 (denumită în continuare „Directiva 73/239”), precum și a articolelor 49 TFUE și 56 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între DKV Belgium SA (denumită în continuare „DKV”), pe de o parte, și Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL (denumită în continuare „Test-Achats”), pe de altă parte, cu privire la majorarea tarifară a primelor datorate pentru o asigurare suplimentară de spitalizare de tip „salon single”.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 8 alineatul (3) din Directiva 73/239 prevedea:
               „Prezenta directivă nu împiedică statele membre să mențină sau să introducă acte cu putere de lege sau acte administrative care să prevadă aprobarea statutelor și comunicarea oricărui document necesar exercitării normale a controlului.
               Cu toate acestea, statele membre nu adoptă dispoziții impunând aprobarea prealabilă sau comunicarea sistematică a condițiilor generale și speciale ale polițelor de asigurare, tarifelor și formularelor și a altor imprimate pe care întreprinderea intenționează să le utilizeze în relațiile cu titularii de polițe de asigurare.
               Statele membre nu pot menține sau introduce notificarea prealabilă sau aprobarea majorărilor de tarife propuse, decât ca element al unui sistem general de control al prețurilor.
               [...]”

               4

               Articolul 28 din Directiva 92/49 prevedea:
               „Statul membru în care este situat riscul nu poate împiedica titularul poliței de asigurare să încheie un contract cu o întreprindere de asigurare autorizată [...], în cazul în care nu sunt încălcate dispozițiile legale de interes general în vigoare în statul membru în care este situat riscul.”

               5

               Potrivit articolului 29 din Directiva 92/49:
               „Statele membre nu prevăd dispoziții care să solicite aprobarea prealabilă sau comunicarea sistematică a condițiilor generale sau speciale ale polițelor de asigurare, tarifelor și formularelor și altor documente imprimate pe care o întreprindere de asigurare își propune să le utilizeze în relațiile cu titularii de polițe de asigurare. Pentru a controla respectarea dispozițiilor de drept intern privind contractele de asigurare, statele membre pot cere numai comunicarea nesistematică a acestor condiții și a celorlalte documente, fără ca această solicitare să constituie o condiție prealabilă pentru exercitarea activității unei întreprinderi.
               Statele membre pot menține sau introduce notificarea prealabilă sau aprobarea majorărilor tarifelor propuse numai ca un element al unui sistem general de control al prețurilor.”

               6

               Articolul 39 alineatele (2) și (3) din Directiva 92/49 prevedea:
               „(2)   Statul membru în care se află sucursala sau de prestare a serviciilor nu adoptă prevederi impunând autorizarea prealabilă sau notificarea sistematică a condițiilor generale și speciale ale polițelor de asigurare, tarifelor, formularelor și altor documente imprimate pe care o întreprindere de asigurare intenționează să le folosească în relația sa cu titularii de polițe de asigurare. Pentru a verifica respectarea dispozițiilor de drept intern privind contractele de asigurare, statul în cauză poate solicita unei întreprinderi care își propune să desfășoare activități pe teritoriul său în conformitate cu dreptul de stabilire sau în conformitate cu libertatea de a presta servicii să notifice doar nesistematic condițiile polițelor și alte documente imprimate pe care își propune să le utilizeze, fără ca această solicitare să constituie o condiție prealabilă pentru ca întreprinderea să își desfășoare activitatea.
               (3)   Statul membru în care se află sucursala sau de prestare a serviciilor nu poate menține sau introduce notificarea prealabilă sau aprobarea majorărilor tarifelor propuse decât ca element al unui sistem general de control al prețurilor.”

         Dreptul belgian

               7

               Articolul 138 bis-4 din Legea din 25 iunie 1992 privind contractul de asigurare terestră (Moniteur belge din 20 august 1992, p. 18283), astfel cum a fost modificată prin Legea din 17 iunie 2009 (Moniteur belge din 8 iulie 2009, p. 47120, denumită în continuare „Legea privind contractul de asigurare terestră”), prevede:
               „§ 1.   Cu excepția cazului în care părțile își exprimă acordul reciproc și la solicitarea exclusivă a asiguratului principal, precum și în cazurile prevăzute la §§ 2, 3 și 4, asigurătorul nu mai poate modifica bazele tehnice ale primei, nici condițiile de asigurare după ce contractul de asigurări de sănătate a fost încheiat.
               [...]
               § 2.   Prima, franșiza și prestația pot fi adaptate la data scadenței anuale a primei pe baza indicelui prețurilor de consum.
               § 3.   Prima, franșiza și prestația pot fi adaptate, la data scadenței anuale a primei și pe baza unuia sau mai multor indici specifici, la costurile serviciilor acoperite de contractele de asigurări private de sănătate, dacă și în măsura în care evoluția acestui sau acestor indici o depășește pe cea a indicelui prețurilor de consum.
               [...]
               § 4.   Aplicarea prezentului articol nu aduce atingere articolului 21 octies [din Legea din 9 iulie 1975 privind controlul întreprinderilor de asigurări (Moniteur belge din 29 iulie 1975, p. 9267), astfel cum a fost modificată prin Legea din 17 iunie 2009 (Moniteur belge din 8 iulie 2009, p. 47120, denumită în continuare «Legea privind controlul întreprinderilor de asigurări»)].
               [...]”

               8

               Potrivit articolului 21 octies alineatul 2 din Legea privind controlul întreprinderilor de asigurări:
               „[Comisia bancară, financiară și de asigurări, denumită în continuare «CBFA»] poate solicita ca o întreprindere să echilibreze un tarif în cazul în care constată că aplicarea acestui tarif determină pierderi.
               [...] CBFA, la cererea unei întreprinderi și dacă constată că aplicarea acestui tarif, în pofida aplicării articolului 138 bis-4 §§ 2 și 3 din Legea [...] privind contractul de asigurare terestră, determină sau riscă să determine pierderi, în cazul unui contract de asigurări de sănătate care nu are legătură cu activitatea profesională [...], poate autoriza întreprinderea să ia măsuri în vederea echilibrării tarifelor sale. Aceste măsuri pot comporta o adaptare a condițiilor de asigurare.
               [...]”

               9

               Reiese din hotărârea nr. 90/2011 a Cour constitutionnelle (Curtea Constituțională) din 31 mai 2011 (publicată în extras în Moniteur belge din 10 august 2011, p. 45413) și la care se referă instanța de trimitere că obiectivul urmărit de legiuitorul belgian la adoptarea Legii privind contractul de asigurare terestră este acela ca articolul 138 bis-4 din legea menționată să devină o dispoziție care urmărește să protejeze consumatorul și în special să împiedice confruntarea acestuia cu creșteri importante și neașteptate ale primelor de asigurări.

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               10

               Potrivit deciziei de trimitere, la jumătatea lunii decembrie 2009, DKV, o întreprindere de asigurări activă pe piața produselor de asigurări de sănătate și de spitalizare, a informat, printr-o scrisoare, toți asigurații care beneficiau de o asigurare suplimentară de spitalizare de tip „salon single” că va practica o majorare tarifară de 7,84 % a primelor datorate pentru această asigurare, începând de la data scadenței principale a contractului lor în anul 2010.

               11

               Anterior adoptării acestei decizii de majorare, DKV a depus o cerere de autorizare la CBFA. Întrucât a considerat, printre altele, că trebuia așteptată stabilirea unuia dintre mai mulți indici specifici prevăzuți la articolul 138 bis-4 alineatul (3) din Legea privind contractul de asigurare terestră (denumit în continuare „indicele medical”), această comisie nu a aprobat cererea respectivă.

               12

               Prin cererea din 22 februarie 2010, Test-Achats a introdus la președintele tribunal de commerce de Bruxelles (Tribunalul Comercial din Bruxelles) o acțiune în încetare având ca obiect în special obligarea DKV să revină asupra majorării menționate.

               13

               Întrucât această instanță a admis parțial acțiunea respectivă prin hotărârea din 20 decembrie 2010, DKV a declarat apel împotriva acesteia la instanța de trimitere.

               14

               În cadrul litigiului principal, DKV susține în special că articolul 138 bis-4 din Legea privind contractul de asigurare terestră și articolul 21 octies alineatul 2 din Legea privind controlul întreprinderilor de asigurări încalcă principiul libertății tarifare consacrat la articolul 29 și la articolul 39 alineatele (2) și (3) din Directiva 92/49, precum și la articolul 8 alineatul (3) din Directiva 73/239, din moment ce acestea instituie un sistem de aprobare prealabilă a tarifelor. În plus, potrivit DKV, primele dispoziții de mai sus sunt incompatibile cu libertatea de stabilire și cu libera prestare a serviciilor de către o întreprindere de asigurări stabilită în alt stat membru decât Regatul Belgiei, care urmărește să încheie, în Belgia, contracte de asigurări de sănătate.

               15

               Test-Achats susține că principiul libertății tarifare invocat de DKV nu este consacrat în mod explicit de dreptul Uniunii și nu poate fi considerat un principiu absolut și fără limite.

               16

               Din decizia de trimitere reiese că, la 22 iunie 2010, CBFA a constatat că, în temeiul indicelui medical care fusese stabilit între timp, DKV putea să își majoreze tarifele pentru asigurarea vizată cu 7,45 %. Întrucât DKV a solicitat o majorare de 7,84 %, și anume o majorare cu 0,39 % în raport cu indicele medical, CBFA a considerat că această diferență nu determina un deficit al categoriei de produse de asigurări vizate și, în consecință, a respins cererea de majorare menționată.

               17

               În aceste condiții, cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 29 și articolul 39 [alineatele] (2) și (3) din Directiva [92/49] și articolul 8 [alineatul (3)] din Directiva [73/239], pe de o parte, și articolele 49 [TFUE] și 56 [TFUE], pe de altă parte, trebuie să fie interpretate în sensul că interzic statelor membre să prevadă, în cadrul contractelor de asigurări de sănătate care nu au legătură cu activitatea profesională, dispoziții potrivit cărora prima, franșiza și prestația nu pot fi adaptate, la data anuală a primei, decât:

                        —

                        pe baza indicelui prețurilor de consum;

                        —

                        pe baza [indicelui medical], la costurile serviciilor acoperite de contractele de asigurări private de sănătate [...] dacă și în măsura în care evoluția acestui [indice] o depășește pe cea a indicelui prețurilor de consum;

                        —

                        prin intermediul autorizației unei autorități administrative, însărcinată cu controlul întreprinderilor de asigurări, sesizate la cererea întreprinderii de asigurări interesate, atunci când această autoritate constată că aplicarea tarifului acestei întreprinderi, în pofida adaptărilor calculate pe baza indicilor prevăzuți la alineatele precedente, determină sau riscă să determine pierderi, care îi permit astfel să ia măsuri în vederea echilibrării tarifelor sale, care pot comporta o adaptare a condițiilor de asigurare?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

         Cu privire la interpretarea articolului 29 și a articolului 39 alineatele (2) și (3) din Directiva 92/49, precum și a articolului 8 alineatul (3) din Directiva 73/239

               18

               DKV arată că sistemul de aprobare prealabilă a majorării tarifare în discuție în litigiul principal este contrar principiului libertății tarifare care decurge din articolul 29 și din articolul 39 alineatele (2) și (3) din Directiva 92/49, precum și din articolul 8 alineatul (3) din Directiva 73/239. Ar exista numai o singură derogare de la acest principiu, și anume un sistem general de control al prețurilor. Or, acest sistem de aprobare prealabilă a majorării tarifare nu ar putea fi privit drept încadrat într-un sistem general de control al prețurilor, din moment ce nu afectează toate produsele și serviciile oferite publicului, ci se limitează la asigurările de sănătate.

               19

               Comisia Europeană apreciază de asemenea că o reglementare precum cea în discuție în litigiul principal este contrară principiului libertății tarifare. În schimb, Test-Achats și guvernele belgian, olandez și portughez consideră că situația nu se prezintă astfel.

               20

               În această privință, trebuie amintit că articolul 29 și articolul 39 alineatele (2) și (3) din Directiva 92/49, precum și articolul 8 alineatul (3) din Directiva 73/239 interzic unui stat membru să introducă un regim de aprobare prealabilă sau de comunicare sistematică a tarifelor pe care o întreprindere de asigurări își propune să le utilizeze pe teritoriul său în relațiile cu titularii de polițe de asigurare (a se vedea Hotărârea din 28 aprilie 2009, Comisia/Italia, C-518/06, Rep., p. I-3491, punctul 100).

               21

               După cum a arătat deja Curtea, legiuitorul Uniunii a înțeles astfel să garanteze principiul libertății tarifare în sectorul asigurării generale (Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 101 și jurisprudența citată).

               22

               Cu toate acestea, o armonizare completă a domeniului tarifar în domeniul asigurării generale care să excludă orice măsură națională susceptibilă să aibă repercusiuni asupra tarifelor nu poate să fie prezumată în lipsa unei voințe exprimate în mod clar în acest sens de legiuitorul Uniunii Europene (Hotărârea din 7 septembrie 2004, Comisia/Luxemburg, C-346/02, Rec., p. I-7517, punctul 24, și Hotărârea Comisia/Franța, C-347/02, Rec., p. I-7557, punctul 25, precum și Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 106).

               23

               Astfel, o reglementare națională de instituire a unui cadru tehnic în care întreprinderile de asigurări trebuie să își calculeze primele nu este contrară principiului libertății tarifare pentru simplul motiv că acest cadru tehnic are repercusiuni asupra evoluției tarifelor (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Comisia/Luxemburg, punctul 25, Comisia/Franța, punctul 26, și Comisia/Italia, punctul 105).

               24

               În ceea ce privește un sistem de majorare tarifară precum cel în discuție în litigiul principal, întreprinderile de asigurări sunt autorizate să își majoreze tarifele pe baza a două tipuri de indici, și anume indicele prețurilor de consum și indicele medical.

               25

               Trebuie constatat că un astfel de sistem, care nu afectează posibilitatea ca întreprinderile respective să stabilească în mod liber prima de bază, prezintă caracteristicile unui cadru tehnic în sensul jurisprudenței citate la punctul 23 din prezenta hotărâre.

               26

               Astfel, întrucât permite numai majorări tarifare pe baza a două tipuri de indici, același sistem funcționează ca un cadru tehnic limitat la supravegherea evoluției tarifelor, în care întreprinderile de asigurări trebuie să își calculeze primele.

               27

               În aceste condiții, simplul fapt că autoritatea administrativă însărcinată cu controlul întreprinderilor de asigurări poate, la solicitarea unei întreprinderi de asigurări, să decidă autorizarea acesteia în vederea adoptării unor măsuri de echilibrare a tarifelor sale atunci când acestea determină sau riscă să determine pierderi nu este suficient pentru a repune în discuție natura de cadru tehnic a sistemului de majorare tarifară în cauză.

               28

               Această interpretare nu este infirmată de articolul 28 din Directiva 92/49. Astfel, „interesul general” avut în vedere de această dispoziție nu constituie, contrar celor susținute de Comisie, un criteriu pertinent pentru a verifica dacă o reglementare națională este de natură să aducă atingere principiului libertății tarifare în sensul articolului 29 și al articolului 39 alineatele (2) și (3) din Directiva 92/49, precum și al articolului 8 alineatul (3) din Directiva 73/239 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 februarie 2003, Comisia/Italia, C-59/01, Rec., p. I-1759, punctul 38).

               29

               Rezultă din cele ce precedă că un sistem de majorare tarifară precum cel în discuție în litigiul principal nu poate fi considerat contrar articolului 29 și articolului 39 alineatele (2) și (3) din Directiva 92/49, nici articolului 8 alineatul (3) din Directiva 73/239.

         Cu privire la interpretarea articolelor 49 TFUE și 56 TFUE

      Cu privire la noțiunea de restricție privind libertatea de stabilire și libera prestare a serviciilor

               30

               Test-Achats arată că un sistem de majorare tarifară precum cel în discuție în litigiul principal nu constituie o restricție în sensul articolelor 49 TFUE și 56 TFUE, în caz contrar trebuind să fie calificată drept restricție orice măsură națională prin care se urmărește să se controleze modificarea unui element esențial dintr-un contract în cursul executării acestuia.

               31

               În această privință, conform unei jurisprudențe constante, noțiunea „restricție”, în sensul articolelor 49 TFUE și 56 TFUE, privește măsurile care interzic, îngreunează sau fac mai puțin atractivă exercitarea libertății de stabilire sau a liberei prestări a serviciilor (Hotărârea din 28 aprilie 2009, Comisia/Italia, citată anterior, punctul 62 și jurisprudența citată).

               32

               În ceea ce privește problema de a stabili împrejurările în care o măsură aplicabilă fără distincție, precum sistemul de majorare tarifară în discuție în cauza principală, poate să intre în domeniul de aplicare al noțiunii menționate, trebuie să se reamintească faptul că o reglementare a unui stat membru nu constituie o restricție în sensul Tratatului FUE numai pentru că alte state membre aplică norme mai puțin stricte sau mai avantajoase din punct de vedere economic pentru prestatorii de servicii similare stabiliți pe teritoriul lor (a se vedea Hotărârea din 28 aprilie 2009, Comisia/Italia, citată anterior, punctul 63 și jurisprudența citată).

               33

               În schimb, noțiunea de restricție privește măsurile adoptate de un stat membru care, chiar dacă sunt aplicabile fără distincție, afectează accesul pe piață al întreprinderilor altor state membre și împiedică astfel comerțul intracomunitar (Hotărârea din 28 aprilie 2009, Comisia/Italia, citată anterior, punctul 64 și jurisprudența citată).

               34

               Or, un sistem de majorare tarifară precum cel în discuție în litigiul principal poate, astfel cum în mod întemeiat au arătat DKV și Comisia, să descurajeze întreprinderile de asigurări al căror sediu social se află pe teritoriul unui alt stat membru decât cel care a instaurat un astfel de sistem să deschidă o sucursală în acest ultim stat sau să vină și să ofere pe teritoriul acestuia produsele lor în regim de liberă prestare a serviciilor.

               35

               Astfel, întreprinderile menționate vor trebui nu numai să își modifice condițiile și tarifele pentru a răspunde cerințelor impuse de acest sistem, ci și să își determine poziționarea tarifară și, prin urmare, strategia comercială, la momentul stabilirii inițiale a primelor, cu riscul ca majorările tarifare ulterioare să fie insuficiente pentru a acoperi cheltuielile pe care vor trebui să le suporte.

               36

               În consecință, întreprinderile de asigurări care urmăresc să pătrundă pe piața unui stat membru care a instaurat un sistem de majorare tarifară precum cel în discuție în litigiul principal sunt obligate, dacă intenționează să pătrundă pe această piață în condiții compatibile cu legislația acestui stat membru, să regândească politica și strategia lor comercială (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 aprilie 2009, Comisia/Italia, citată anterior, punctul 69).

               37

               În aceste condiții, trebuie să se considere că un sistem de majorare tarifară precum cel în discuție în litigiul principal constituie o restricție privind libertatea de stabilire și libera prestare a serviciilor.

         Cu privire la justificarea unei restricții privind libertatea de stabilire și libera prestare a serviciilor

               38

               O restricție privind libertatea de stabilire și libera prestare a serviciilor poate să fie admisă dacă se constată că răspunde unor motive imperative de interes general, că este de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și că nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (a se vedea în special Hotărârea din 28 aprilie 2009, Comisia/Italia, citată anterior, punctul 72 și jurisprudența citată).

               39

               Test-Achats și guvernele belgian, olandez și portughez arată, în esență, că această condiție este îndeplinită în ceea ce privește un sistem de majorare tarifară precum cel în discuție în litigiul principal, în timp ce DKV apreciază că situația nu se prezintă astfel. În ceea ce privește Comisia, aceasta își exprimă îndoiala referitor la caracterul proporțional al unui astfel de sistem în raport cu obiectivul urmărit.

               40

               În această privință, este necesar să se amintească în primul rând că, astfel cum reiese de la punctul 9 din prezenta hotărâre, un sistem de majorare tarifară precum cel în discuție în litigiul principal are drept obiectiv să protejeze consumatorul și în special să împiedice confruntarea asiguratului cu creșteri importante și neașteptate ale primelor de asigurări.

               41

               Or, obiectivul de protecție a consumatorului constituie un motiv imperativ de interes general, întrucât sectorul asigurărilor este un domeniu deosebit de sensibil din punctul de vedere al protecției consumatorului în calitatea acestuia de titular al poliței de asigurare și de asigurat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 decembrie 1986, Comisia/Germania, 205/84, Rec., p. 3755, punctele 32 și 33).

               42

               În al doilea rând, un sistem de majorare tarifară precum cel în discuție în litigiul principal, întrucât împiedică întreprinderile de asigurări să aplice creșteri importante și neașteptate ale primelor de asigurări, este de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit.

               43

               În al treilea rând, în ceea ce privește problema dacă un astfel de sistem depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit, trebuie arătat, pe de o parte, că, astfel cum au subliniat Test-Achats și guvernul belgian, una dintre caracteristicile asigurării de spitalizare constă în faptul că probabilitățile ca asigurătorii să intervină cresc odată cu înaintarea în vârstă a asiguraților, întrucât majoritatea cheltuielilor medicale sunt efectuate în ultimii ani de viață. În consecință, astfel cum a arătat, de altfel, și Comisia, în timp ce o asigurare suplimentară de spitalizare de tip „salon single”, precum cea în discuție în litigiul principal, poate fi oferită la tarife scăzute asiguraților relativ tineri, aceste tarife sunt de natură să suporte creșteri odată cu înaintarea în vârstă a asiguratului și cu creșterea costurilor pe care aceasta o determină pentru asigurătorul său.

               44

               Or, cu privire la o astfel de caracteristică, un sistem de majorare tarifară precum cel în discuție în litigiul principal permite să se garanteze că un asigurat nu se va confrunta, la o vârstă mai înaintată la care chiar are nevoie de această asigurare, cu o creștere importantă și neașteptată a primelor sale de asigurare, care l-ar lipsi de beneficiul acestei asigurări, întrucât nu poate să suporte costul acesteia.

               45

               Pe de altă parte, din moment ce este cert că un sistem de majorare tarifară precum cel în discuție în litigiul principal nu interzice întreprinderilor de asigurări să stabilească în mod liber prima de bază, un astfel de sistem nu le împiedică nici să ia în considerare, la momentul stabilirii acestei prime de bază, costurile mai ridicate pe care acoperirea asigurării le va determina în ceea ce le privește atunci când asiguratul va fi atins o vârstă mai înaintată.

               46

               De asemenea, astfel cum este reamintit la punctul 27 din prezenta hotărâre, autoritatea administrativă însărcinată cu controlul întreprinderilor de asigurări poate, la solicitarea unei întreprinderi de asigurări, să o autorizeze pe aceasta să adopte măsuri de echilibrare a tarifelor sale atunci când acestea determină sau riscă să determine pierderi.

               47

               Ținând seama de aceste împrejurări specifice și în cazul în care nu există o măsură mai puțin constrângătoare care să permită realizarea, în aceleași condiții, a obiectivului de protecție a consumatorului față de creșterile importante și neașteptate ale primelor de asigurări, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, nu rezultă că un sistem de majorare tarifară precum cel în discuție în litigiul principal depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului menționat.

               48

               Având în vedere tot ceea ce precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 29 și articolul 39 alineatele (2) și (3) din Directiva 92/49 și articolul 8 alineatul (3) din Directiva 73/239 trebuie interpretate în sensul că nu se opun reglementării unui stat membru care prevede, în cadrul contractelor de asigurări de sănătate care nu au legătură cu activitatea profesională, dispoziții potrivit cărora prima, franșiza și prestația nu pot fi adaptate anual decât:

                        —

                        pe baza indicelui prețurilor de consum sau

                        —

                        pe baza unui indice denumit „medical” dacă și în măsura în care evoluția acestui indice o depășește pe cea a indicelui prețurilor de consum sau

                        —

                        după ce s-a obținut autorizația unei autorități administrative, însărcinată cu controlul întreprinderilor de asigurări, sesizată la cererea întreprinderii de asigurări interesate, atunci când această autoritate constată că aplicarea tarifului acestei întreprinderi, în pofida adaptărilor tarifare calculate pe baza acestor două tipuri de indici, determină sau riscă să determine pierderi.

               49

               Articolele 49 TFUE și 56 TFUE trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei astfel de reglementări în cazul în care nu există o măsură mai puțin constrângătoare care să permită realizarea, în aceleași condiții, a obiectivului de protecție a consumatorului față de creșterile importante și neașteptate ale primelor de asigurări, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               50

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolul 29 și articolul 39 alineatele (2) și (3) din Directiva 92/49/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea generală directă și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE (A treia directivă privind „asigurarea generală”) și articolul 8 alineatul (3) din Prima directivă 73/239/CEE a Consiliului din 24 iulie 1973 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă, astfel cum a fost modificată prin Directiva 92/49, trebuie interpretate în sensul că nu se opun reglementării unui stat membru care prevede, în cadrul contractelor de asigurări de sănătate care nu au legătură cu activitatea profesională, dispoziții potrivit cărora prima, franșiza și prestația nu pot fi adaptate anual decât:

                        —

                           pe baza indicelui prețurilor de consum sau

                        —

                           pe baza unui indice denumit „medical” dacă și în măsura în care evoluția acestui indice o depășește pe cea a indicelui prețurilor de consum sau

                        —

                           după ce s-a obținut autorizația unei autorități administrative, însărcinată cu controlul întreprinderilor de asigurări, sesizată la cererea întreprinderii de asigurări interesate, atunci când această autoritate constată că aplicarea tarifului acestei întreprinderi, în pofida adaptărilor tarifare calculate pe baza acestor două tipuri de indici, determină sau riscă să determine pierderi.

                     Articolele 49 TFUE și 56 TFUE trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei astfel de reglementări în cazul în care nu există o măsură mai puțin constrângătoare care să permită realizarea, în aceleași condiții, a obiectivului de protecție a consumatorului față de creșterile importante și neașteptate ale primelor de asigurări, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 8 decembrie 2011.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE împotriva Comisiei Europene.#Contracte de achiziții publice de servicii - Procedură de cerere de ofertă - Prestare de servicii informatice privind suportul, administrarea, îmbunătăţirea, promovarea și mentenanţa unui portal internet - Respingerea ofertei și atribuirea contractului unui alt ofertant - Criterii de selecție - Criterii de atribuire - Răspundere extracontractuală.#Cauza T-39/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 8 decembrie 2011 – Evropaïki Dynamiki/Comisia
      (Cauza T‑39/08)
      „Contracte de achiziții publice de servicii – Procedură de cerere de ofertă – Prestare de servicii informatice privind suportul, administrarea, îmbunătățirea, promovarea și mentenanța unui portal de
         internet – Respingerea ofertei și atribuirea contractului unui alt ofertant – Criterii de selecție – Criterii de atribuire – Răspundere extracontractuală”

      1.                     Contracte de achiziții publice ale Uniunii Europene – Încheierea unui contract în urma unei cereri de ofertă – Criterii de
            selecție – Evaluare a capacității candidaților de a furniza serviciile specifice – Criterii de atribuire – Evaluare comparativă
            a caracteristicilor și a meritelor specifice ale ofertelor individuale – Aplicare a unui criteriu destinat să evalueze aptitudinea
            candidaților de a executa un contract în faza de atribuire a contractului – Inadmisibilitate [Regulamentul nr. 1605/2002 al
            Consiliului, art. 97 alin. (1) și (2); Regulamentul nr. 2342/2002 al Comisiei, art. 138] (a se vedea punctele 17-24, 38-40
            și 42)
      2.                     Contracte de achiziții publice ale Uniunii Europene – Încheierea unui contract în urma unei cereri de ofertă – Puterea de
            apreciere a instituțiilor (a se vedea punctele 21 și 47)
      3.                     Răspundere extracontractuală – Condiții – Nelegalitate – Prejudiciu – Legătură de cauzalitate – Sarcina probei – Lipsa uneia
            dintre condiții – Respingerea în întregime a acțiunii în despăgubire (art. 288 al doilea paragraf CE) (a se vedea punctele
            45-47)
      Obiectul

               Pe de o parte, o cerere de anulare a deciziei Comisiei din 12 noiembrie 2007 de respingere a ofertei depuse de reclamantă
                  în cadrul cererii de ofertă deschise EAC/04/07 privind suportul, administrarea, îmbunătățirea, promovarea și mentenanța portalului
                  de internet al Comisiei Europene referitor la învățământul online (e‑learning) (elearningeuropa.info) (JO 2007/S 87) și de
                  atribuire a contractului de achiziție publică unui alt ofertant și, pe de altă parte, o cerere de despăgubiri

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează decizia Comisiei din 12 novembre 2007 de respingere a ofertei depuse de Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata
                     Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE în cadrul cererii de ofertă deschise EAC/04/07 privind suportul, administrarea,
                     îmbunătățirea, promovarea și mentenanța portalului de internet al Comisiei Europene referitor la învățământul online (e‑learning)
                     (elearningeuropa.info) și de atribuire a contractului de achiziție publică către un alt ofertant.

                  2)

                  	Respinge cererea de despăgubire.

                  3)

                  	Obligă Comisia Europeană la suportarea propriilor cheltuieli de judecată, precum și a cheltuielilor de judecată efectuate
                     de Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis.


title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 7 septembrie 2017.#José Joaquim Neto de Sousa împotriva Estado português.#Cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal da Relação do Porto.#Trimitere preliminară – Asigurare de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule – Directiva 72/166/CEE – Directiva 84/5/CEE – Directiva 90/232/CEE – Conducător auto care poartă răspunderea pentru accidentul care a cauzat decesul soțului său, pasager al vehiculului – Legislație națională care exclude despăgubirea pentru prejudiciul material suferit de conducătorul auto care poartă răspunderea pentru accident.#Cauza C-506/16.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
7 septembrie 2017(*)
„Trimitere preliminară – Asigurare de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule – Directiva 72/166/CEE – Directiva 84/5/CEE – Directiva 90/232/CEE – Conducător auto care poartă răspunderea pentru accidentul care a cauzat decesul soțului său, pasager al vehiculului – Legislație națională care exclude despăgubirea pentru prejudiciul material suferit de conducătorul auto care poartă răspunderea pentru accident”
În cauza C‑506/16,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto, Portugalia), prin decizia din 7 iulie 2016, primită de Curte la 26 septembrie 2016, în procedura

José Joaquim Neto de Sousa

împotriva

Estado português,

CURTEA (Camera a șasea),
compusă din domnul E. Regan, președinte de cameră, și domnii A. Arabadjiev (raportor) și S. Rodin, judecători,
avocat general: domnul P. Mengozzi,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru Estado português, de M. E. Duarte Rodrigues;
–        pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes, de M. Figueiredo și de S. Jaulino, în calitate de agenți;
–        pentru Comisia Europeană, de P. Costa de Oliveira și de K.‑P. Wojcik, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta

Hotărâre

1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea celei de A doua directive 84/5/CEE a Consiliului din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule (JO 1984, L 8, p. 17, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 104), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2005/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 (JO 2005, L 149, p. 14, Ediție specială, 06/vol. 7, p. 212) (denumită în continuare „A doua directivă”), și a celei de A treia directive 90/232/CEE a Consiliului din 14 mai 1990 privind armonizarea legislației statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule (JO 1990, L 129, p. 33, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 240, denumită în continuare „A treia directivă”).

2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul José Joaquim Neto de Sousa, pe de o parte, și Estado português (Statul portughez), pe de altă parte, în legătură cu o pretinsă încălcare a dreptului Uniunii, care ar fi imputabilă Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție, Portugalia).
 Cadrul juridic

 Dreptul Uniunii

3        Directiva 2009/103/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 septembrie 2009 privind asigurarea de răspundere civilă auto și controlul obligației de asigurare a acestei răspunderi (JO 2009, L 263, p. 11) a abrogat Directiva 72/166/CEE a Consiliului din 24 aprilie 1972 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la asigurarea de răspundere civilă auto și introducerea obligației de asigurare a acestei răspunderi (JO 1972, L 103, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 10, denumită în continuare „Prima directivă”), precum și A doua și A treia directivă. Cu toate acestea, având în vedere data faptelor aferente cauzei principale, este necesar să fie luate în considerare directivele abrogate.

4        Potrivit articolului 3 alineatul (1) din Prima directivă:
„[…] fiecare stat membru ia toate măsurile necesare pentru a se asigura ca răspunderea civilă pentru pagubele produse de vehiculele care provin în mod obișnuit de pe teritoriul lor [a se citi «care staționează în mod obișnuit pe teritoriul lor»] să fie acoperită prin asigurare. Aceste măsuri stabilesc aria răspunderii civile acoperite de asigurare, precum și termenii și condițiile asigurării.”

5        Articolul 1 alineatul (1) din A doua directivă prevedea:
„Asigurarea prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din [Prima directivă] acoperă obligatoriu pagubele materiale și vătămarea corporală.”

6        Articolul 3 din directiva menționată avea următorul cuprins:
„Membrii familiei asiguratului, conducătorului auto sau oricărei alte persoane a cărei răspundere civilă este angajată într‑un accident și acoperită de asigurarea prevăzută la articolul 1 alineatul (1) nu sunt excluși, datorită acestei legături de rudenie, de la beneficiul asigurării pentru vătămările lor corporale.”

7        Articolul 1 din A treia directivă prevedea:
„[…] [A]sigurarea menționată la articolul 3 alineatul (1) din [Prima directivă] acoperă răspunderea pentru vătămarea corporală a tuturor pasagerilor, alții decât conducătorul auto, ce rezultă ca urmare a utilizării unui vehicul.
[…]”
 Dreptul portughez

8        Potrivit articolului 7 alineatul 1 din Decreto‑Lei n° 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel (Decretul‑lege nr. 522/85 privind asigurarea de răspundere civilă auto obligatorie) din 31 decembrie 1985, astfel cum a fost modificat prin Decreto‑Lei n° 130/94 (Decretul‑lege nr. 130/94) din 19 mai 1994 (denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 522/85”), prejudiciile rezultate din vătămări corporale suferite de conducătorul vehiculului asigurat sunt excluse de la acoperirea oferită de asigurarea obligatorie de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule (denumită în continuare „asigurarea obligatorie”).

9        Din articolul 7 alineatul 3 din Decretul‑lege nr. 522/85 rezultă că, în caz de deces, în urma unui accident, în special al soțului conducătorului vehiculului și titular al poliței de asigurare, este exclusă orice despăgubire a persoanei care poartă răspunderea din culpă pentru accident pentru pagubele nemateriale.

10      În temeiul articolului 483 din Codul civil, cel care, din culpă, aduce atingere în mod nelegal dreptului altuia este obligat să despăgubească persoana vătămată pentru pagubele care rezultă din aceasta.

11      Articolul 495 alineatul 3 din acest cod prevede că, în caz de deces sau de vătămare corporală, persoanele care puteau solicita întreținere de la persoana vătămată sau cărora aceasta din urmă le acorda întreținere în executarea unei obligații naturale au drept la o despăgubire.
 Litigiul principal și întrebarea preliminară

12      La 3 decembrie 2005, la Paredes (Portugalia), s‑a produs un accident între vehiculul pe care îl conducea domnul Neto de Sousa, asigurat la compania de asigurări Zurich, și un alt vehicul. Domnul Neto de Sousa, care pierduse controlul vehiculului său, a fost declarat răspunzător pentru acest accident. În vehiculul respectiv se afla, ca pasageră, doamna da Rocha Carvalho, soția domnului Neto de Sousa, care a decedat în urma accidentului menționat.

13      Domnul Neto de Sousa a chemat în judecată Zurich în fața Tribunal Judicial de Paredes (Tribunalul de Arondisment din Paredes, Portugalia), solicitând obligarea acestei companii de asigurări la plata sumei de 335 700 de euro, majorată cu dobânzi, cu titlu de reparare a prejudiciului material și corporal care rezultă din accidentul din 3 decembrie 2005. În special, el a susținut în acest sens că articolul 7 alineatul 3 din Decretul‑lege nr. 522/85 nu excludea despăgubirea persoanei care poartă răspunderea din culpă pentru accident.

14      Tribunal Judicial de Paredes (Tribunalul de Arondisment din Paredes) a respins cererea domnului Neto de Sousa în măsura în care aceasta urmărea repararea prejudiciului material pentru motivul că această instanță nu era în măsură să stabilească nici care erau veniturile, cheltuielile și sarcinile domnului Neto de Sousa, nici în ce măsură defuncta contribuia sau urma să contribuie la veniturile cuplului. Instanța menționată a respins de asemenea această cerere în ceea ce privește repararea prejudiciului nematerial pentru motivul că repararea acestui prejudiciu era exclusă în temeiul articolului 7 alineatul 3 din Decretul‑lege nr. 522/85.

15      Domnul Neto de Sousa a declarat apel împotriva acestei hotărâri la Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto, Portugalia) numai în ceea ce privește repararea prejudiciului material. Această instanță a respins apelul considerând în esență că domnul Neto de Sousa nu avea dreptul la nicio despăgubire, în măsura în care el era conducătorul auto care purta răspunderea pentru accidentul în care soția sa, ca pasageră a vehiculului pe care acesta îl conducea, și‑a pierdut viața.

16      Domnul Neto de Sousa a sesizat Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) reiterând argumentația sa potrivit căreia Decretul‑lege nr. 522/85 nu excludea repararea prejudiciului material suferit de conducătorul auto culpabil din cauza decesului soțului său ca urmare a accidentului și arătând că, prin faptul că i‑a refuzat dreptul de a fi despăgubit pentru prejudiciul material care rezultă din decesul soției sale, pasageră în vehiculul implicat în accident, Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto) a încălcat articolul 7 alineatul 3 din acest decret‑lege. Domnul Neto de Sousa a solicitat de asemenea acestei instanțe să adreseze Curții, în temeiul articolului 267 TFUE, o întrebare preliminară privind aspectul dacă dispozițiile celei de A doua și ale celei de A trei directive se opun reparării unui astfel de prejudiciu.

17      Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a respins recursul. Aceasta a considerat în esență că dreptul la despăgubire al domnului Neto de Sousa era reglementat atât de articolul 495 alineatul 3 din Codul civil, cât și de articolul 483 din acest cod, că acest drept se năștea „în sfera juridică” a celui care invocă despăgubirea, iar nu în cea a defunctului și că, prin comportamentul său culpabil, domnul Neto de Sousa a adus atingere unuia dintre propriile drepturi. Instanța respectivă a apreciat că, în conformitate cu adagiul sibi imputet, dreptul prevăzut la articolul 495 alineatul 3 din Codul civil nu era conferit celui care poartă singur răspunderea pentru accidentul în urma căruia soția sa, pasageră a vehiculului pe care îl conducea, a decedat și că, în consecință, nu trebuia să i se acorde despăgubiri domnului Neto de Sousa.

18      În ceea ce privește cererea de decizie preliminară, Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a considerat în esență că A doua și A treia directivă stabilesc sistemul de asigurare obligatorie lăsând în același timp dreptului național sarcina de a reglementa răspunderea civilă și că, chiar dacă, în ceea ce privește pasagerii, acest sistem aduce într‑o anumită măsură atingere dreptului național, normele Decretului‑lege nr. 522/85 nu au ca efect să îndepărteze aplicarea regimului național de răspundere civilă, astfel cum este prevăzut la articolul 495 alineatul 3 din Codul civil.

19      Domnul Neto de Sousa a sesizat Tribunal da Comarca do Porto Este (Penafiel) [Tribunalul de Arondisment Judiciar din Porto Este (Penafiel), Portugalia] cu o acțiune ordinară declaratorie împotriva Statului portughez prin care se solicită obligarea acestuia să îi plătească suma de 245 700 de euro, majorată cu dobânzi, în temeiul prejudiciului pe care l‑a suferit ca urmare a erorii judiciare pe care ar fi săvârșit‑o Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) prin respingerea recursului său.

20      Întrucât Tribunal da Comarca do Porto Este, Penafiel [Tribunalul de Arondisment Judiciar din Porto Este (Penafiel)] a respins acțiunea domnului Neto de Sousa, acesta a declarat apel la Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto) susținând în special că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a dat o interpretare eronată articolului 3 din A doua directivă, precum și articolului 1 din A treia directivă, care ar garanta altor pasageri ai unui autovehicul decât conducătorul auto repararea vătămărilor corporale pe care le‑au suferit ca urmare a unui accident de circulație, și nu și‑a îndeplinit obligația care rezultă din articolul 267 TFUE. Domnul Neto de Sousa a solicitat de asemenea Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto) să adreseze Curții, în temeiul articolului 267 TFUE, întrebarea vizată la punctul 16 din prezenta hotărâre.

21      Instanța de trimitere arată că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) nu s‑a pronunțat cu privire la aspectul dacă pasagera decedată trebuia sau nu trebuia să fie despăgubită, ci cu privire la acela dacă domnul Neto de Sousa are sau nu are dreptul de a fi despăgubit ținând seama de faptul că este persoana care poartă răspunderea pentru accident. Instanța de trimitere consideră că, pentru a stabili dacă Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) putea să se abțină să adreseze Curții o întrebare preliminară, trebuie verificat în prealabil dacă dispozițiile dreptului Uniunii invocate în fața sa erau clare și lipsite de ambiguitate.

22      În aceste condiții, Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Dispozițiile [celei de A doua și ale celei de A treia directive] se opun ca legislația națională să prevadă despăgubirea pentru prejudicii materiale a conducătorului auto culpabil, în caz de deces al soțului care era pasager al vehiculului, conform dispozițiilor articolului 7 alineatul 3 din [Decretul‑lege nr. 522/85]?”
 Cu privire la întrebarea preliminară

23      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite la articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. În plus, Curtea poate fi pusă în situația de a lua în considerare norme de drept al Uniunii la care instanța națională nu a făcut referire în enunțul întrebării sale (Hotărârea din 1 februarie 2017, Município de Palmela, C‑144/16, EU:C:2017:76, punctul 20 și jurisprudența citată).

24      În speță, din decizia de trimitere rezultă că, în hotărârea prin care ar fi încălcat dispozițiile celei de A doua și ale celei de A treia directive, Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a considerat că dreptul portughez aplicabil, în special articolul 483 și articolul 495 alineatul 3 din Codul civil, nu permite domnului Neto de Sousa să obțină despăgubirea pe care o pretinde.

25      În aceste condiții, întrebarea adresată trebuie înțeleasă ca urmărind să se stabilească dacă reglementarea Uniunii în materie de asigurare obligatorie trebuie interpretată în sensul că se opune unei legislații naționale care exclude dreptul conducătorului unui autovehicul, care poartă răspunderea din culpă pentru un accident de circulație în urma căruia soțul său, pasager al acestui vehicul, a decedat, de a fi despăgubit pentru prejudiciul material pe care l‑a suferit din cauza acestui deces.

26      În această privință, trebuie amintit că din preambulul Primei și al celei de A doua directive reiese că acestea urmăresc, pe de o parte, să asigure libera circulație atât a vehiculelor care staționează în mod obișnuit pe teritoriul Uniunii, cât și a persoanelor aflate la bordul acestora și, pe de altă parte, să garanteze că victimele accidentelor cauzate de aceste vehicule vor beneficia de un tratament comparabil, indiferent de locul de pe teritoriul Uniunii în care s‑a produs accidentul (Hotărârea din 9 iunie 2011, Ambrósio Lavrador și Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, EU:C:2011:371, punctul 23, și Hotărârea din 23 octombrie 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, punctul 26).

27      Prima directivă, astfel cum a fost completată prin A doua directivă și prin A treia directivă, impune statelor membre să garanteze că răspunderea civilă pentru pagubele produse de autovehiculele care staționează în mod obișnuit pe teritoriul lor este acoperită de o asigurare și indică, printre altele, categoriile de daune și terții victime care trebuie să beneficieze de această asigurare (Hotărârea din 23 octombrie 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, punctul 27 și jurisprudența citată).

28      Trebuie să se amintească totuși că obligația de acoperire prin asigurarea de răspundere civilă a pagubelor produse de autovehicule terților este distinctă de întinderea despăgubirii acestor pagube în temeiul răspunderii civile a asiguratului. Astfel, în timp ce prima este definită și garantată de reglementarea Uniunii, cea de a doua este guvernată în esență de dreptul național (Hotărârea din 17 martie 2011, Carvalho Ferreira Santos, C‑484/09, EU:C:2011:158, punctul 31, și Hotărârea din 23 octombrie 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, punctul 28).

29      În această privință, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că din obiectul Primei, al celei de A doua și al celei de A treia directive, precum și din modul de redactare a acestora rezultă că acestea nu urmăresc să armonizeze regimurile de răspundere civilă ale statelor membre și că, în stadiul actual al dreptului Uniunii, acestea din urmă rămân libere să determine regimul de răspundere civilă aplicabil accidentelor rezultate din circulația vehiculelor (Hotărârea din 23 octombrie 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, punctul 29 și jurisprudența citată).

30      În aceste condiții, statele membre sunt obligate să garanteze că răspunderea civilă pentru pagubele produse de autovehicule aplicabilă potrivit dreptului lor național este acoperită printr‑o asigurare conformă cu dispozițiile celor trei directive menționate anterior (Hotărârea din 23 octombrie 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, punctul 30 și jurisprudența citată).

31      În plus, acestea trebuie să își exercite competențele cu respectarea dreptului Uniunii, iar dispozițiile naționale care reglementează despăgubirea pentru accidentele care rezultă din circulația vehiculelor nu pot priva Prima, A doua și A treia directivă de efectul lor util (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2012, Marques Almeida, С‑300/10, EU:C:2012:656, punctul 31).

32      Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că aceste directive ar fi lipsite de un astfel de efect dacă, în temeiul contribuției victimei la producerea prejudiciului, o reglementare națională, definită pe baza unor criterii generale și abstracte, fie ar refuza victimei dreptul de a fi despăgubită prin asigurarea obligatorie, fie ar limita un asemenea drept în mod disproporționat (Hotărârea din 9 iunie 2011, Ambrósio Lavrador și Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, EU:C:2011:371, punctul 29, și Hotărârea din 23 octombrie 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, punctul 32).

33      Cu toate acestea, în cauza principală, trebuie arătat că dreptul la despăgubire al domnului Neto de Sousa nu este afectat din cauza unei limitări a acoperirii răspunderii civile pentru pagubele produse de autovehicule prin dispoziții în materie de asigurare, ci a regimului național de răspundere civilă aplicabil.

34      Astfel, legislația națională în discuție în litigiul principal, astfel cum a fost interpretată de Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție), are ca efect excluderea conducătorului unui autovehicul, în calitate de persoană care poartă răspunderea pentru un accident de circulație, de la dreptul de a fi despăgubit pentru prejudiciul propriu pe care l‑a suferit ca urmare a acestui accident.

35      Această legislație nu este, așadar, de natură să limiteze acoperirea asigurării de răspundere civilă pentru pagubele cauzate terților care ar fi stabilită în sarcina asiguratului (a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 octombrie 2012, Marques Almeida, С‑300/10, EU:C:2012:656, punctul 35).

36      În aceste condiții, trebuie constatat că legislația națională în discuție în litigiul principal nu afectează garanția, prevăzută de dreptul Uniunii, ca răspunderea civilă pentru pagubele produse de autovehicule, determinată potrivit dreptului național aplicabil, să fie acoperită printr‑o asigurare conformă cu Prima, cu A doua și cu A treia directivă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 octombrie 2012, Marques Almeida, С‑300/10, EU:C:2012:656, punctul 38).

37      Această considerație nu este repusă în discuție de faptul că prejudiciul material suferit de domnul Neto de Sousa decurge din decesul soției sale, pasageră a vehiculului pe care îl conducea atunci când a cauzat accidentul. Astfel, informațiile furnizate de instanța de trimitere par să indice că cauza principală nu privește dreptul la despăgubire pentru prejudiciul suferit de o victimă care are calitatea de pasager al unui vehicul implicat într‑un accident, ci a celui suferit de conducătorul auto care poartă răspunderea pentru acest accident.

38      Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că Prima, A doua și A treia directivă trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații naționale care exclude dreptul conducătorului unui autovehicul, care poartă răspunderea din culpă pentru un accident de circulație în urma căruia soțul său, pasager al acestui vehicul, a decedat, de a fi despăgubit pentru prejudiciul material pe care l‑a suferit din cauza acestui deces.
 Cu privire la cheltuielile de judecată

39      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

Directiva 72/166/CEE a Consiliului din 24 aprilie 1972 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la asigurarea de răspundere civilă auto și introducerea obligației de asigurare a acestei răspunderi, A doua directivă 84/5/CEE a Consiliului din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2005/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005, și A treia directivă 90/232/CEE a Consiliului din 14 mai 1990 privind armonizarea legislației statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații naționale care exclude dreptul conducătorului unui autovehicul, care poartă răspunderea din culpă pentru un accident de circulație în urma căruia soțul său, pasager al acestui vehicul, a decedat, de a fi despăgubit pentru prejudiciul material pe care l‑a suferit din cauza acestui deces.

Semnături

*      Limba de procedură: portugheza.


title: Hotărârea Curții (camera a șaptea) din 21 iulie 2011.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE împotriva Agence européenne pour la sécurité maritime (EMSA).#Recurs - Contracte de achiziții publice - Agenția Europeană pentru Siguranța Maritimă (EMSA) - Cerere de ofertă privind aplicarea "SafeSeaNet" - Decizie de respingere a ofertei unui ofertant - Criterii de atribuire a unui contract - Subcriterii - Obligația de motivare.#Cauza C-252/10 P.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 21 iulie 2011 — Evropaïki Dynamiki/EMSA
      (Cauza C‑252/10 P)
      „Recurs — Contracte de achiziții publice — Agenția Europeană pentru Siguranța Maritimă (EMSA) — Cerere de ofertă privind aplicarea «SafeSeaNet» — Decizie de respingere a ofertei unui ofertant — Criterii de atribuire a unui contract — Subcriterii — Obligația de motivare”
      1.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene — Procedură de cerere de ofertă — Atribuirea contractelor — Oferta
            cea mai avantajoasă din punct de vedere economic — Criterii de atribuire — Respectarea principiilor egalității de tratament
            între ofertanți și transparenței — Stabilirea ulterioară de către autoritatea contractantă a coeficienților de ponderare pentru
            subcriteriile criteriilor de atribuire prevăzute în caietul de sarcini sau în anunțul de participare — Admisibilitate — Condiții
            [Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 97 alin. (2); Regulamentul nr. 2342/2002 al Comisiei, art. 138 alin. (1),
            (2) și (3)] (a se vedea punctele 29-33 și 35)
      2.                     Recurs — Motive — Motivare insuficientă sau contradictorie — Conținutul obligației de motivare — Motivare implicită a Tribunalului
            — Admisibilitate — Condiții (art. 256 TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 36 și art. 53 primul paragraf) (a se vedea punctul
            46)
      3.                     Recurs — Motive — Simplă repetare a motivelor și a argumentelor prezentate în fața Tribunalului — Neidentificarea erorii de
            drept invocate — Inadmisibilitate [art. 256 TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf; Regulamentul de procedură
            al Curții, art. 112 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctul 54)
      Obiectul

               Recurs formulat împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a treia) din 2 martie 2010 pronunțate în cauza T‑70/05 (Evropaiki
                  Dynamiki/EMSA), în măsura în care acesta respinge cererea reclamantei de anulare a Deciziei Agenției Europene pentru Siguranța
                  Maritimă (EMSA) din 6 ianuarie 2005 de respingere a ofertei reclamantei din cadrul unei proceduri de cerere de ofertă privind
                  validarea aplicației SafeSeaNet și dezvoltările sale viitoare

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge recursul.

                  2)

                  	Obligă Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE la plata cheltuielilor de
                     judecată.


Hotărârea Curții din data de 11 iulie 1996. # Syndicat français de l'Express international (SFEI) și alții împotriva La Poste și alții. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de commerce de Paris - Franța. # Ajutor de stat. # Cauza C-39/94.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 12 decembrie 2000. # Aéroports de Paris împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Abuz de poziție dominantă. # Cauza T-128/98.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 15 septembrie 1994. # Pedro Magdalena Fernández împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Funcționari. # Cauza C-452/93 P.