Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 16 februarie 1984. # Gerlach & Co. BV împotriva Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tariefcommissie - Țările de Jos. # Cauza 46/83.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 9 martie 2010.#Comisia Europeană împotriva Republicii Federale Germania.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 95/46/CE - Protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date - Articolul 28 alineatul (1) - Autorități naționale de supraveghere - Independență - Tutelă administrativă exercitată asupra acestor autorități.#Cauza C-518/07.

text:
      Cauza C‑518/07
      Comisia Europeană
      împotriva
      Republicii Federale Germania
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 95/46/CE – Protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor
         date – Articolul 28 alineatul (1) – Autorități naționale de supraveghere – Independență – Tutelă administrativă exercitată asupra acestor autorități”

      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor – Protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal – Directiva
            95/46 – Autorități naționale de supraveghere
      [Directiva 95/46 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 28 alin. (1)]
      2.        Apropierea legislațiilor – Protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal – Directiva
            95/46 – Autorități naționale de supraveghere
      [Directiva 95/46 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 28 alin. (1)]
      1.        Garanția de independență a autorităților naționale de supraveghere, prevăzută la articolul 28 alineatul (1) al doilea paragraf
         din Directiva 95/46 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera
         circulație a acestor date, are în vedere să asigure eficiența și fiabilitatea supravegherii respectării dispozițiilor în domeniul
         protecției persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și trebuie să fie interpretată
         în lumina acestui obiectiv. Aceasta a fost instituită nu în scopul de a conferi un statut special acestor autorități în sine,
         precum și reprezentanților acestora, ci pentru a consolida protecția persoanelor și a organismelor care sunt avute în vedere
         prin deciziile acestora. Rezultă că, în exercitarea atribuțiilor, autoritățile de supraveghere trebuie să acționeze într‑un
         mod obiectiv și imparțial. În acest sens, acestea trebuie să fie protejate de orice influență exterioară, inclusiv aceea directă
         sau indirectă a statului sau a landurilor, iar nu numai de influența organismelor supravegheate.

      Prin urmare, autoritățile de supraveghere competente pentru supravegherea prelucrării datelor cu caracter personal în celelalte
         sectoare decât cel public trebuie să beneficieze de o independență care să le permită să își exercite atribuțiile fără nicio
         influență exterioară. Această independență exclude nu numai orice influență exercitată de organismele supravegheate, ci și
         orice ingerință și orice altă influență exterioară, indiferent dacă aceasta este directă sau indirectă, care ar putea să pună
         în discuție îndeplinirea de către autoritățile menționate a sarcinii acestora care constă în stabilirea unui echilibru just
         între protecția dreptului la viață privată și libera circulație a datelor cu caracter personal.

      (a se vedea punctele 25 și 30)
      2.        Simplul risc ca autoritățile de tutelă să poată exercita o influență politică asupra deciziilor autorităților de supraveghere
         competente pentru supravegherea prelucrării datelor cu caracter personal, prevăzute la articolul 28 alineatul (1) din Directiva
         95/46 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație
         a acestor date, este suficient pentru a împiedica exercitarea în mod independent a atribuțiilor acestora. Pe de o parte, ar
         putea exista situația unei „supuneri anticipate” a acestor autorități în ceea ce privește practica decizională a autorității
         de tutelă. Pe de altă parte, rolul de gardian al dreptului la viață privată pe care și‑l asumă autoritățile de supraveghere
         menționate impune ca deciziile acestora și, așadar, ele însele, să fie mai presus de orice suspiciune de părtinire. Tutela
         statului exercitată asupra autorităților naționale de supraveghere competente pentru supravegherea prelucrării datelor cu
         caracter personal în celelalte sectoare decât cel public nu este, așadar, compatibilă cu cerința de independență.

      Prin urmare, nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 28 alineatul (1) al doilea paragraf din
         Directiva 95/46 un stat membru care supune tutelei statului autoritățile de supraveghere competente pentru supravegherea prelucrării
         datelor cu caracter personal de către alte organisme decât cele publice și de către întreprinderile de drept public care iau
         parte la concurența pe piață în diferitele landuri, transpunând astfel în mod eronat cerința potrivit căreia aceste autorități
         își exercită atribuțiile în condiții de independență deplină.

      (a se vedea punctele 36, 37 și 56 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      9 martie 2010(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 95/46/CE – Protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor
         date – Articolul 28 alineatul (1) – Autorități naționale de supraveghere – Independență – Tutelă administrativă exercitată asupra acestor autorități”

      În cauza C‑518/07,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         22 noiembrie 2007,

      Comisia Europeană, reprezentată de domnii C. Docksey, C. Ladenburger și H. Krämer, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      susținută de:
      Autoritatea Europeană pentru Protecția Datelor, reprezentată de domnii H. Hijmans și A. Scirocco, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      intervenientă,
      împotriva
      Republicii Federale Germania, reprezentată de domnii M. Lumma și J. Möller, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârâtă,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot și E. Levits,
         președinți de cameră, domnii A. Rosas, K. Schiemann (raportor), J.‑J. Kasel, M. Safjan și D. Šváby, judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 noiembrie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că Republica Federală Germania nu și‑a
         îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 28 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 95/46/CE a Parlamentului
         European și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor
         cu caracter personal și libera circulație a acestor date (JO L 281, p. 31, Ediție specială, 13/vol. 17, p. 10), prin supunerea
         la tutela statului a autorităților de supraveghere competente pentru supravegherea prelucrării datelor cu caracter personal
         în celelalte sectoare decât cel public din diferitele landuri și, astfel, prin transpunerea în mod eronat a cerinței de „independență
         deplină” a autorităților responsabile de garantarea protecției acestor date.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      2        Directiva 95/46 a fost adoptată în temeiul articolului 100 A din Tratatul CE (devenit, după modificare, articolul 95 CE) și
         urmărește armonizarea legislațiilor naționale referitoare la prelucrarea datelor cu caracter personal.

      3        Considerentele (3), (7), (8), (10) și (62) ale Directivei 95/46 menționează următoarele:

      „(3)      întrucât instituirea și funcționarea unei piețe interne în care este asigurată, în conformitate cu articolul 7a din [Tratatul
         CE (devenit, după modificare, articolul 14 CE)], libera circulație a bunurilor, a persoanelor, a serviciilor și a capitalurilor
         necesită nu numai libera circulație a datelor cu caracter personal de la un stat membru la altul, ci și garantarea drepturilor
         fundamentale ale persoanei;

      […]
      (7)      întrucât diferența dintre nivelurile de protecție a drepturilor și libertăților persoanelor, în special a dreptului la viață
         privată în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal permisă în statele membre poate împiedica transmiterea
         unor astfel de date de pe teritoriul unui stat membru pe cel al altui stat membru; întrucât această diferență poate constitui,
         prin urmare, un obstacol în desfășurarea unor activități economice la nivel comunitar, poate denatura concurența și poate
         împiedica autoritățile să‑și îndeplinească responsabilitățile conform dreptului comunitar; întrucât diferența dintre nivelurile
         de protecție se datorează disparităților între actele cu putere de lege și actele administrative interne;

      (8)      întrucât, pentru a îndepărta obstacolele din calea circulației datelor cu caracter personal, nivelul protecției drepturilor
         și libertăților persoanei în ceea ce privește prelucrarea unor astfel de date trebuie să fie echivalent în toate statele membre;
         întrucât acest obiectiv este vital pentru piața internă, dar nu poate fi atins numai de statele membre, în special având în
         vedere dimensiunea divergențelor existente în prezent între legislațiile interne ale statelor membre și necesitatea de coordonare
         a legislațiilor statelor membre astfel încât să reglementeze fluxul transfrontalier de date cu caracter personal în mod coerent
         și conform cu obiectivele pieței interne menționate în articolul 7a din tratat; întrucât acțiunea Comunității de apropiere
         a legislațiilor este, prin urmare, necesară;

      […]
      (10)      întrucât obiectivul legislației interne privind prelucrarea datelor cu caracter personal este de a proteja drepturile și libertățile
         fundamentale, inclusiv dreptul la viață privată care este recunoscut atât prin articolul 8 din Convenția europeană pentru
         apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale [semnată la Roma la 4 noiembrie 1950], cât și în principiile generale
         ale dreptului comunitar; întrucât, din acest motiv, apropierea acestor legislații nu trebuie să aibă ca rezultat scăderea
         protecției pe care o oferă, ci trebuie, dimpotrivă, să încerce să asigure un nivel înalt de protecție în Comunitate;

      […]
      (62)      întrucât instituirea în statele membre a unor autorități de supraveghere care să‑și exercite atribuțiile în deplină independență
         este un element esențial al protecției persoanelor în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal”.

      4        Intitulat „Obiectul directivei”, articolul 1 din Directiva 95/46 are următorul cuprins:

      „(1)      Statele membre asigură, în conformitate cu prezenta directivă, protejarea drepturilor și a libertăților fundamentale ale persoanei
         [fizice] și în special a dreptului la viața privată în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal.

      (2)      Statele membre nu pot limita sau interzice libera circulație a datelor cu caracter personal între statele membre din motive
         legate de protecția asigurată în conformitate cu alineatul (1).”

      5        Articolul 28 din Directiva 95/46, intitulat „Autoritatea de supraveghere”, prevede:

      „(1)      Fiecare stat membru prevede ca una sau mai multe autorități publice să fie responsabile de supravegherea aplicării pe teritoriul
         său a dispozițiilor adoptate de statele membre în temeiul prezentei directive.

      Aceste autorități acționează în condiții de independență deplină în exercitarea atribuțiilor cu care sunt învestite.
      (2)      Fiecare stat membru prevede ca autoritățile de supraveghere să fie consultate la elaborarea normelor și actelor administrative
         referitoare la protecția drepturilor și libertăților persoanelor în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal.

      (3)      Fiecare autoritate este, în special, învestită cu:
      –        competențe de investigare, cum ar fi cea de acces la datele care fac obiectul unei prelucrări și cea de a colecta toate informațiile
         necesare pentru îndeplinirea îndatoririlor de supraveghere;

      –        competențe efective de intervenție, cum ar fi, de exemplu, competența de a emite avize înainte de începerea prelucrării, în
         conformitate cu articolul 20, și de a asigura publicarea adecvată a acestor avize sau de a ordona blocarea, ștergerea sau
         distrugerea datelor, de a impune interdicția temporară sau definitivă de prelucrare, de a avertiza sau de a admonesta operatorul
         sau de a sesiza parlamentele naționale sau alte instituții politice;

      –        competența de a acționa în justiție în cazul încălcării dispozițiilor de drept intern adoptate în temeiul prezentei directive
         sau de a sesiza autoritățile judecătorești asupra acestor încălcări.

      Deciziile autorităților de supraveghere care dau naștere unor plângeri pot face obiectul unei acțiuni în justiție.
      (4)      Fiecare autoritate de supraveghere poate fi sesizată de orice persoană sau de orice asociație care o reprezintă printr‑o cerere
         de protecție a drepturilor și libertăților sale în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal. Persoana vizată
         este informată despre soluția dată plângerii sale.

      Fiecare autoritate de supraveghere poate fi sesizată printr‑o plângere depusă de orice persoană cu privire la legalitatea
         prelucrării datelor, atunci când se aplică dispozițiile de drept intern adoptate în temeiul articolului 13 din prezenta directivă.
         Persoana este informată, în orice caz, că s‑a efectuat o verificare.

      (5)      Fiecare autoritate de supraveghere întocmește, cu regularitate, un raport privind activitățile desfășurate. Raportul este
         publicat.

      (6)      Fiecare autoritate de supraveghere are competența, indiferent de dreptul intern aplicabil prelucrării în cauză, să exercite
         pe teritoriul statului membru din care provine competențele conferite în conformitate cu alineatul (3). Fiecare autoritate
         este chemată să își exercite competențele la cererea unei autorități a unui alt stat membru.

      Autoritățile de supraveghere cooperează în măsura necesară îndeplinirii îndatoririlor lor, în special prin schimburi de informații
         utile.

      (7)      Statele membre prevăd ca membrii și personalul autorității de supraveghere să se supună, chiar după încetarea activității
         acestora, obligației privind secretul profesional în ceea ce privește informațiile confidențiale la care au acces.

      6        Regulamentul (CE) nr. 45/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2000 privind protecția persoanelor
         fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal de către instituțiile și organele comunitare și privind libera
         circulație a acestor date (JO 2001, L 8, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 30, p. 142) a fost adoptat în temeiul articolului
         286 CE. Articolul 44 alineatele (1) și (2) din acest regulament prevăd:

      „(1)      Autoritatea Europeană pentru Protecția Datelor [(denumită în continuare «AEPD»)] își exercită atribuțiile în deplină independență.
      (2)      [AEPD] nu solicită și nici nu primește instrucțiuni din partea altcuiva, în îndeplinirea atribuțiilor sale.”
       Reglementarea națională
      7        Dreptul german operează o distincție în ceea ce privește protecția persoanelor fizice cu privire la prelucrarea datelor cu
         caracter personal în funcție de împrejurarea dacă această prelucrare este efectuată sau nu este efectuată de către organisme
         publice.

      8        Autoritățile însărcinate cu supravegherea respectării dispozițiilor din domeniu, pe de o parte, de către organismele publice
         și, pe de altă parte, de către alte organisme decât cele publice și de către întreprinderile de drept public care iau parte
         la concurența pe piață (öffentlich‑rechtliche Wettbewerbsunternehmen) (denumite în continuare, împreună, „celelalte sectoare
         decât cel public”) sunt, astfel, diferite.

      9        Prelucrarea datelor cu caracter personal efectuată de către organismele publice este supravegheată, la nivel federal, de către
         Bundesbeauftragter für den Datenschutz und die Informationsfreiheit (delegatul federal pentru protecția datelor și a libertății
         informației) și, la nivelul landurilor, de către Landesdatenschutzbeauftragte (delegații pentru protecția datelor din landuri).
         Toți acești delegați sunt responsabili numai în fața parlamentului lor și nu sunt supuși, în mod normal, niciunei tutele,
         instrucțiuni sau alte influențe din partea organismelor publice care sunt plasate sub controlul lor.

      10      În schimb, structura autorităților responsabile de supravegherea prelucrării datelor respective de către celelalte sectoare
         decât cel public diferă de la un land la altul. Totuși, legile landurilor au drept caracteristică comună supunerea expresă
         a acestor autorități de supraveghere la o tutelă exercitată de către stat.

       Procedura precontencioasă și procedura în fața Curții
      11      Considerând că este incompatibil cu articolul 28 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 95/46 a supune tutelei statului
         autoritatea însărcinată cu respectarea dispozițiilor privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea
         datelor cu caracter personal de către celelalte sectoare decât cel public, astfel cum este situația în toate landurile germane,
         Comisia, la 5 iulie 2005, a adresat Republicii Federale Germania o scrisoare de punere în întârziere. Aceasta din urmă a răspuns
         printr‑o scrisoare din 12 septembrie 2005, afirmând că sistemul german de supraveghere în materie răspunde cerințelor directivei
         menționate. Comisia a adresat ulterior, la 12 decembrie 2006, un aviz motivat Republicii Federale Germania, prin care a reiterat
         motivul formulat anterior. În răspunsul său din 14 februarie 2007, aceasta și‑a reafirmat punctul de vedere inițial.

      12      În aceste condiții, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.

      13      Prin Ordonanța președintelui Curții din 14 octombrie 2008, s‑a admis intervenția AEPD în prezenta cauză în susținerea concluziilor
         Comisiei.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      14      Prezentul litigiu se referă la două concepții contrare pe care Comisia, susținută de AEPD, pe de o parte, și Republica Federală
         Germania, pe de altă parte, le au în privința expresiei „în condiții de independență deplină”, prevăzută la articolul 28 alineatul
         (1) al doilea paragraf din Directiva 95/46 și asupra exercitării atribuțiilor autorităților de supraveghere în domeniul protecției
         persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal.

      15      În opinia Comisiei și a AEPD, care se întemeiază pe o interpretare în sens larg a expresiei „în condiții de independență deplină”,
         cerința exercitării atribuțiilor autorităților de supraveghere „în condiții de independență deplină” trebuie să fie interpretată
         în sensul că o autoritate de supraveghere trebuie să fie protejată de orice influență, indiferent dacă aceasta este exercitată
         de către alte autorități sau în afara cadrului administrației. Tutela statului căreia îi sunt subordonate, în Germania, autoritățile
         de supraveghere a respectării reglementării în materie de protecție a persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor
         cu caracter personal în celelalte sectoare decât cel public ar reprezenta, prin urmare, o încălcare a cerinței menționate.

      16      Republica Federală Germania preconizează, în ceea ce o privește, o interpretare mai restrânsă a expresiei „în condiții de
         independență deplină” și susține că articolul 28 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 95/46 impune o independență
         funcțională a autorităților de supraveghere, în sensul că aceste autorități trebuie să fie independente de celelalte sectoare
         decât cel public supus supravegherii acestora și că nu trebuie să fie expuse niciunei influențe externe. Or, în opinia acesteia,
         tutela statului exercitată în landurile germane nu constituie o asemenea influență exterioară, ci un mecanism de supraveghere
         internă a administrației, pus în aplicare de către autoritățile care aparțin aceluiași aparat administrativ ca autoritățile
         de supraveghere și care sunt obligate, la fel ca acestea din urmă, să îndeplinească obiectivele Directivei 95/46.

       Aprecierea Curții
       Cu privire la întinderea cerinței de independență a autorităților de supraveghere
      17      Aprecierea temeiniciei prezentei acțiuni depinde de întinderea cerinței de independență cuprinse în articolul 28 alineatul
         (1) al doilea paragraf din Directiva 95/46 și, prin urmare, de interpretarea acestei dispoziții. În acest context, trebuie
         să se țină seama de modul de redactare a înseși dispoziției menționate, precum și de obiectivele și de structura Directivei
         95/46.

      18      În primul rând, cu privire la modul de redactare a articolului 28 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 95/46, întrucât
         expresia „în condiții de independență deplină” nu este definită de aceasta din urmă, trebuie să se țină seama de sensul obișnuit
         al acestei expresii. Cu privire la un organism public, termenul „independență” desemnează în mod obișnuit un statut care asigură
         organismului respectiv posibilitatea de a acționa în condiții de libertate deplină, protejat de orice instrucțiune sau de
         orice presiune.

      19      Contrar poziției susținute de Republica Federală Germania, nimic nu arată că cerința de independență se referă exclusiv la
         relația dintre autoritățile de supraveghere și organismele supuse supravegherii acestora. Dimpotrivă, noțiunea „independență”
         este întărită de adjectivul „deplină”, ceea ce presupune o putere de decizie protejată de orice influență exterioară autorității
         de supraveghere, indiferent dacă aceasta este directă sau indirectă.

      20      În al doilea rând, în ceea ce privește obiectivele Directivei 95/46, din considerentele (3), (7) și (8) ale acesteia reiese
         în special că, prin armonizarea normelor naționale care protejează persoanele fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor
         cu caracter personal, această directivă urmărește în principal să asigure libera circulație între statele membre a unor asemenea
         date (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 mai 2003, Österreichischer Rundfunk și alții, C‑465/00, C‑138/01 și C‑139/01,
         Rec., p. I‑4989, punctele 39 și 70), necesară instituirii și funcționării pieței interne, în sensul articolului 14 alineatul
         (2) CE.

      21      Or, libera circulație a datelor cu caracter personal poate să aducă atingere dreptului la viață privată astfel cum este recunoscut
         în special de articolul 8 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (a se vedea în acest
         sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Amann împotriva Elveției din 16 februarie 2000, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑II, §§ 69 și 80, și Hotărârea Rotaru împotriva României din 4 mai 2000, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑V, § 43 și 46), precum și de principiile generale de drept comunitar.

      22      Din acest motiv și astfel cum reiese în special din considerentul (2) și din articolul 1 din Directiva 95/46, aceasta urmărește
         de asemenea să nu diminueze protecția pe care o asigură normele naționale existente, ci, dimpotrivă, să garanteze în cadrul
         Comunității un nivel ridicat de protecție a libertăților și a drepturilor fundamentale în ceea ce privește prelucrarea datelor
         cu caracter personal (a se vedea în acest sens Hotărârea Österreichischer Rundfunk și alții, citată anterior, punctul 70,
         precum și Hotărârea din 16 decembrie 2008, Satakunnan Markkinapörssi și Satamedia, C‑73/07, Rep., p. I‑9831, punctul 52).

      23      Autoritățile de supraveghere prevăzute la articolul 28 din Directiva 95/46 sunt, așadar, gardieni ai drepturilor și libertăților
         fundamentale, iar instituirea acestora, în statele membre, este considerată, astfel cum arată considerentul (62) al acestei
         directive, un element esențial al protecției persoanelor în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal.

      24      Pentru a garanta această protecție, autoritățile de supraveghere trebuie să asigure un echilibru just între, pe de o parte,
         respectarea dreptului fundamental la viață privată și, pe de altă parte, interesele care impun o liberă circulație a datelor
         cu caracter personal. Pe de altă parte, în temeiul articolului 28 alineatul (6) din Directiva 95/46, diferitele autorități
         naționale sunt chemate să coopereze între ele și chiar, dacă este cazul, să își exercite competențele la solicitarea unui
         autorități dintr‑un alt stat membru.

      25      Garanția de independență a autorităților naționale de supraveghere are în vedere să asigure eficiența și fiabilitatea supravegherii
         respectării dispozițiilor în domeniul protecției persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal
         și trebuie să fie interpretată în lumina acestui obiectiv. Aceasta a fost instituită nu în scopul de a conferi un statut special
         acestor autorități în sine, precum și reprezentanților acestora, ci pentru a consolida protecția persoanelor și a organismelor
         care sunt avute în vedere prin deciziile acestora. Rezultă că, în exercitarea atribuțiilor, autoritățile de supraveghere trebuie
         să acționeze într‑un mod obiectiv și imparțial. În acest sens, acestea trebuie să fie protejate de orice influență exterioară,
         inclusiv aceea directă sau indirectă a statului sau a landurilor, iar nu numai de influența organismelor supravegheate.

      26      În al treilea rând, în ceea ce privește structura Directivei 95/46, această directivă trebuie înțeleasă ca fiind similară
         articolului 286 CE și Regulamentului nr. 45/2001. Acestea din urmă privesc prelucrarea datelor cu caracter personal de către
         instituțiile și organele comunitare, precum și libera circulație a acestor date. Directiva menționată urmărește și ea aceste
         obiective, dar cu privire la prelucrarea unor asemenea date în statele membre.

      27      La fel ca organismele de supraveghere care există la nivel național, și la nivel comunitar este prevăzut un organism de supraveghere
         însărcinat să controleze aplicarea normelor în domeniul protecției persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor
         cu caracter personal, și anume AEPD. În conformitate cu articolul 44 alineatul (1) din Regulamentul nr. 45/2001, acest organism
         își exercită atribuțiile în deplină independență. Alineatul (2) al articolului menționat explicitează această noțiune de independență
         adăugând că, în îndeplinirea atribuțiilor sale, AEPD nu solicită și nici nu primește instrucțiuni din partea altcuiva.

      28      Ținând seama de faptul că articolul 44 din Regulamentul nr. 45/2001 și articolul 28 din Directiva 95/46 sunt întemeiate pe
         același concept general, aceste două dispoziții trebuie să fie interpretate în mod omogen, astfel încât nu numai independența
         AEPD, ci și cea a autorităților naționale să presupună lipsa oricăror instrucțiuni referitoare la exercitarea atribuțiilor
         acestora.

      29      Chiar și în temeiul modului de redactare a articolului 28 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 95/46, precum și
         al obiectivelor și economiei acestei directive, se poate ajunge la o interpretare clară a respectivului articol 28 alineatul
         (1) al doilea paragraf. În consecință, nu este necesară luarea în considerare a istoricului legislativ al directivei menționate
         sau pronunțarea asupra expunerilor, contradictorii în această privință, prezentate de Comisie și de Republica Federală Germania.

      30      Ținând seama de toate cele de mai sus, articolul 28 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 95/46 trebuie să fie interpretat
         în sensul că autoritățile de supraveghere competente pentru supravegherea prelucrării datelor cu caracter personal în celelalte
         sectoare decât cel public trebuie să beneficieze de o independență care să le permită să își exercite atribuțiile fără nicio
         influență exterioară. Această independență exclude nu numai orice influență exercitată de către organismele supravegheate,
         ci și orice ingerință și orice altă influență exterioară, indiferent dacă aceasta este directă sau indirectă, care ar putea
         să pună în discuție îndeplinirea de către autoritățile menționate a sarcinii acestora care constă în stabilirea unui echilibru
         just între protecția dreptului la viață privată și libera circulație a datelor cu caracter personal.

       Cu privire la tutela statului
      31      În continuare, trebuie să se examineze dacă tutela statului la care sunt supuse în Germania autoritățile de supraveghere a
         prelucrării datelor cu caracter personal efectuată de către celelalte sectoare decât cel public este compatibilă cu cerința
         de independență astfel cum a fost precizată.

      32      În această privință, trebuie să se constate că tutela statului, indiferent ce natură are aceasta, permite în principiu guvernului
         landului în cauză sau unui organ al administrației supuse acestui guvern să influențeze în mod direct sau indirect deciziile
         autorităților de supraveghere sau, dacă este cazul, să anuleze sau să înlocuiască aceste decizii.

      33      Desigur, trebuie să se admită a priori, astfel cum arată Republica Federală Germania, că tutela statului nu urmărește decât să garanteze o acțiune a autorităților
         de supraveghere care să fie în conformitate cu dispozițiile naționale și comunitare aplicabile și că aceasta nu are, așadar,
         ca obiectiv să oblige autoritățile menționate să urmărească eventual obiective politice contrare protecției persoanelor fizice
         în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și drepturile fundamentale.

      34      Totuși, nu se poate exclude ca autoritățile de tutelă, care fac parte din administrația generală și sunt supuse, așadar, guvernului
         landului lor, să nu fie în măsură să acționeze într‑un mod obiectiv atunci când interpretează și aplică dispozițiile referitoare
         la prelucrarea datelor cu caracter personal.

      35      Într‑adevăr, astfel cum arată AEPD în observațiile sale, guvernul landului în cauză poate avea interesul să nu respecte dispozițiile
         referitoare la protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal atunci când se pune
         problema prelucrării acestor date de către celelalte sectoare decât cel public. Acest guvern poate el însuși să fie o parte
         interesată de această prelucrare, dacă participă sau ar putea participa la aceasta, de exemplu în situația unui parteneriat
         public‑privat sau în cadrul contractelor de achiziții publice cu sectorul privat. De asemenea, acest guvern poate să aibă
         un interes specific dacă îi este necesar sau pur și simplu util să consulte baze de date pentru a îndeplini anumite atribuții,
         în special în scopuri fiscale sau represive. Același guvern poate, pe de altă parte, să aibă și tendința de a privilegia interese
         economice în aplicarea dispozițiilor respective de către anumite societăți importante, din punct de vedere economic, pentru
         land sau regiune.

      36      În plus, trebuie să se sublinieze că simplul risc ca autoritățile de tutelă să poată exercita o influență politică asupra
         deciziilor autorităților de supraveghere este suficient pentru a împiedica exercitarea în mod independent a atribuțiilor acestora.
         Pe de o parte, astfel cum a arătat Comisia, ar putea exista situația unei „supuneri anticipate” a acestor autorități în ceea
         ce privește practica decizională a autorității de tutelă. Pe de altă parte, rolul de gardian al dreptului la viață privată
         pe care și‑l asumă autoritățile menționate impune ca deciziile acestora și, așadar, ele însele să fie mai presus de orice
         suspiciune de părtinire.

      37      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se constate că tutela statului exercitată asupra autorităților germane
         de supraveghere competente pentru supravegherea prelucrării datelor cu caracter personal în celelalte sectoare decât cel public
         nu este compatibilă cu cerința de independență astfel cum este descrisă la punctul 30 din prezenta hotărâre.

       Cu privire la principiile de drept comunitar invocate de Republica Federală Germania
      38      Republica Federală Germania a arătat că ar fi contrar anumitor principii de drept comunitar ca cerința de independență prevăzută
         la articolul 28 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 95/46 să fie interpretată astfel încât să oblige acest stat
         membru să abandoneze sistemul său testat și eficient de tutelă asupra autorităților de supraveghere în ceea ce privește prelucrarea
         datelor cu caracter personal în celelalte sectoare decât cel public.

      39      În primul rând, în opinia statului membru menționat, în special principiul democrației s‑ar opune unei interpretări în sens
         larg a respectivei cerințe de independență.

      40      Acest principiu, care ar fi consacrat nu numai în constituția germană, ci și la articolul 6 alineatul (1) UE, ar impune o
         supunere a administrației la instrucțiunile guvernului, responsabil în fața parlamentului. Astfel, intervențiile privind drepturile
         cetățenilor și ale întreprinderilor ar trebui să fie supuse tutelei referitoare la aspecte de legalitate a ministrului competent.
         Întrucât autoritățile de supraveghere în materie de protecție a persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor
         cu caracter personal dispun de anumite competențe de intervenție față de cetățeni și față de celelalte sectoare decât cel
         public, în temeiul articolului 28 alineatul (3) din Directiva 95/46, o supraveghere extinsă a legalității activităților acestora
         prin intermediul instrumentelor de control al legalității sau al fondului ar fi absolut necesară.

      41      În această privință, trebuie să se amintească faptul că principiul democrației face parte din ordinea juridică comunitară
         și a fost consacrat în mod expres la articolul 6 alineatul (1) UE ca unul dintre fundamentele Uniunii Europene. În calitate
         de principiu comun statelor membre, acesta trebuie să fie luat în considerare cu ocazia interpretării unui act de drept derivat,
         cum este articolul 28 din Directiva 95/46.

      42      Acest principiu nu se opune existenței unor autorități publice situate în afara administrației ierarhizate clasice și mai
         mult sau mai puțin independente față de guvern. Existența și condițiile de funcționare ale unor asemenea autorități sunt prevăzute,
         în statele membre, de lege sau chiar, în anumite state membre, de constituție, iar aceste autorități sunt supuse respectării
         legii, sub controlul instanțelor competente. Asemenea autorități administrative independente, astfel cum există, de altfel,
         în sistemul juridic german, au deseori funcții normative sau exercită atribuții care trebuie să fie protejate de influența
         politică, rămânând totodată supuse respectării legii, sub controlul instanțelor competente. Tocmai aceasta este situația atribuțiilor
         autorităților de supraveghere în domeniul protecției persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter
         personal.

      43      Desigur, lipsa oricărei influențe parlamentare asupra acestor autorități nu poate fi concepută. Cu toate acestea, trebuie
         arătat că Directiva 95/46 nu impune deloc statelor membre o asemenea lipsă a oricărei influențe parlamentare.

      44      Astfel, pe de o parte, persoanele care exercită atribuțiile de conducere a autorităților de supraveghere pot fi numite de
         parlament sau de guvern. Pe de altă parte, legiuitorul poate stabili competențele autorităților respective.

      45      În plus, legiuitorul poate să impună autorităților de supraveghere obligația de a adresa parlamentului rapoarte cu privire
         la activitățile lor. În această privință, poate fi făcută o apropiere față de articolul 28 alineatul (5) din Directiva 95/46,
         care prevede că fiecare autoritate de supraveghere stabilește la intervale regulate un raport asupra activității sale, care
         va fi publicat.

      46      Ținând seama de cele de mai sus, faptul de a conferi un statut independent de administrația generală autorităților de supraveghere
         în domeniul protecției persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal în celelalte sectoare
         decât cel public nu este, în sine, de natură să priveze aceste autorități de legitimitatea lor democratică.

      47      În al doilea rând, în ceea ce privește principiul atribuirii competențelor consacrat la articolul 5 primul paragraf CE, de
         asemenea invocat de Republica Federală Germania, acesta obligă Comunitatea să acționeze numai în limitele competențelor conferite
         și ale scopurilor atribuite prin Tratatul CE.

      48      Republica Federală Germania arată că, în acest context, independența autorităților de supraveghere în raport cu autoritățile
         administrative superioare nu poate fi impusă în temeiul articolului 100 A din Tratatul CE, pe care se întemeiază Directiva
         95/46.

      49      Această dispoziție abilitează legiuitorul comunitar să adopte măsuri destinate să amelioreze condițiile de instituire și de
         funcționare a pieței interne, aceste măsuri trebuind să aibă în mod efectiv acest obiect și să contribuie la eliminarea obstacolelor
         în calea libertăților economice garantate de Tratatul CE [a se vedea în acest sens, printre altele, Hotărârea din 5 octombrie
         2000, Germania/Parlamentul European și Consiliul, C‑376/98, Rec., p. I‑8419, punctele 83, 84 și 95, Hotărârea din 10 decembrie
         2002, British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco, C‑491/01, Rec., p. I‑11453, punctul 60, precum și Hotărârea
         din 2 mai 2006, Parlamentul European/Consiliul, C‑436/03, Rec., p. I‑3733, punctul 38].

      50      Astfel cum s‑a prezentat deja, independența autorităților de supraveghere, în sensul că acestea trebuie protejate de orice
         influență exterioară care ar putea să orienteze deciziile lor, este un element esențial din perspectiva obiectivelor Directivei
         95/46. Independența este necesară pentru a crea în toate statele membre un nivel ridicat de protecție a persoanelor fizice
         în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și contribuie astfel la libera circulație a acestor date, care
         este necesară instituirii și funcționării pieței interne.

      51      Ținând seama de cele de mai sus, o interpretare în sens larg a cerinței de independență a autorităților de supraveghere nu
         depășește limitele competențelor atribuite Comunității în temeiul articolului 100 A din Tratatul CE, articol ce reprezintă
         temeiul juridic al Directivei 95/46.

      52      În al treilea rând, Republica Federală Germania invocă principiile subsidiarității și proporționalității, prevăzute la articolul
         5 al doilea și al treilea paragraf CE, precum și principiul cooperării loiale dintre statele membre și instituțiile comunitare
         consacrat la articolul 10 CE.

      53      Aceasta amintește în special alineatul (7) al Protocolului privind aplicarea principiilor subsidiarității și proporționalității,
         anexat Tratatului UE și Tratatului CE prin Tratatul de la Amsterdam, potrivit căruia, fără a aduce atingere legislației comunitare,
         trebuie respectate practicile naționale bine stabilite, precum și organizarea și funcționarea sistemelor juridice ale statelor
         membre.

      54      Ar fi contrat acestei cerințe ca Republica Federală Germania să fie obligată să adopte un sistem străin de ordinea sa juridică
         și, astfel, să abandoneze un sistem de control eficient care a avut rezultate de aproape treizeci de ani și care ar fi reprezentat
         un model în domeniul legislației în materie de protecție a datelor, a cărui influență s‑ar fi manifestat mult dincolo de nivelul
         național.

      55      Această argumentație nu poate fi admisă. Într‑adevăr, astfel cum s‑a prezentat la punctele 21-25, precum și la punctul 50
         din prezenta hotărâre, interpretarea cerinței de independență prevăzute la articolul 28 alineatul (1) al doilea paragraf din
         Directiva 95/46 în sensul că aceasta se opune unei tutele a statului nu depășește ceea ce este necesar în vederea atingerii
         obiectivelor Tratatului CE.

      56      Având în vedere totalitatea considerațiilor de mai sus, trebuie să se constate că Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit
         obligațiile care îi revin în temeiul articolului 28 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 95/46, prin supunerea la
         tutela statului a autorităților de supraveghere competente pentru supravegherea prelucrării datelor cu caracter personal de
         celelalte sectoare decât cel public, din diferite landuri, transpunând astfel în mod eronat cerința potrivit căreia aceste
         autorități își exercită atribuțiile „în condiții de independență deplină”.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      57      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Federale Germania la plata cheltuielilor
         de judecată, iar Republica Federală Germania a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de
         judecată.

      58      AEPD va suporta propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:
      1)      Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 28 alineatul (1) al doilea
            paragraf din Directiva 95/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor
            fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date, prin supunerea la
            tutela statului a autorităților de supraveghere competente pentru supravegherea prelucrării datelor cu caracter personal de
            către alte organismele decât cele publice și de către întreprinderile de drept public care iau parte la concurența pe piață
            (öffentlich‑rechtliche Wettbewerbsunternehmen) în diferitele landuri, transpunând astfel în mod eronat cerința potrivit căreia
            aceste autorități își exercită atribuțiile „în condiții de independență deplină”.
      2)      Obligă Republica Federală Germania la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Comisia Europeană.
      3)      Autoritatea Europeană pentru Protecția Datelor suportă propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 16 noiembrie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 2003/55/CE. # Cauza C-357/05.


Hotărârea Curții din data de 26 mai 1981. # Proces penal împotriva Siegfried Ewald Rinkau. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # Cauza 157/80.


Hotărârea Curții din data de 27 septembrie 1988. # Regatul Unit al Marii Britanii și al Irlandai de Nord împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Admisibilitate. # Cauza 114/86.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 13 iulie 2004. # Samar SpA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-115/03.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 28 martie 1984. # Officine fratelli Bertoli SpA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Amendă. # Cauza 8/83.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din data de 4 septembrie 2008. # Paul Lafili împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari. # Cauza F-22/07.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua)
      4 septembrie 2008
      Cauza F‑22/07
      Paul Lafili
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Funcționari – Intrarea în vigoare a Regulamentului (CEE, Euratom) nr. 723/2004 – Articolele 44 și 46 din statut – Articolul 7 din anexa XIII la statut – Promovare – Încadrare – Factor de multiplicare”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Lafili solicită anularea deciziei administrației
         din 11 mai 2006 prin care a fost încadrat în gradul AD 13 treapta 5, astfel cum este cuprinsă în fișele sale de salariu din
         luna iunie 2006 și din lunile următoare, și, pe cale de consecință, reîncadrarea sa, care să producă efecte începând cu data
         de 1 mai 2006, în gradul AD 13 treapta 2, cu menținerea factorului de multiplicare de 1,1172071, precum și reconstituirea
         integrală a carierei sale, cu efect retroactiv până la data de 1 mai 2006, la data încadrării sale în grad și în treaptă astfel
         rectificate (incluzând valorificarea, în ceea ce privește încadrarea astfel rectificată, a experienței sale, a drepturilor
         sale de a fi avansat și a drepturilor sale de pensie), precum și plata, până la data la care va avea loc regularizarea situației
         sale, a unei dobânzi de întârziere calculate pe baza ratei stabilite de Banca Centrală Europeană pentru operațiunile principale
         de refinanțare, aplicabilă în perioada respectivă, majorată cu două puncte, dobândă aplicabilă întregii sume ce corespunde
         diferenței dintre salariul aferent încadrării sale și cel aferent încadrării de care ar fi trebuit să beneficieze

      Decizia: Anulează decizia din 11 mai 2006 a șefului unității A 6 „Structura carierelor, evaluare și promovare” a Direcției Generale
         „Personal și administrație” a Comisiei. Reclamantul suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată. Comisia suportă
         propriile cheltuieli de judecată și jumătate din cheltuielile efectuate de reclamant.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Acțiune – Act care lezează – Noțiune
      (Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
      2.      Funcționari – Remunerație – Norme tranzitorii aplicabile după intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 723/2004
      (Statutul funcționarilor, anexa XIII art. 7 punctul 7)
      3.      Funcționari – Remunerație – Norme tranzitorii aplicabile după intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 723/2004
      [Statutul funcționarilor, art. 66, anexa XIII art. 2 alin. (1) și art. 7 punctele 6 și 7; Regulamentul nr. 723/2004 al Consiliului]
      1.      Numai actele care produc efecte juridice obligatorii de natură să afecteze în mod direct și imediat situația juridică a persoanelor
         interesate pot fi considerate acte care le lezează și care pot face să înceapă să curgă termenele pentru formularea unei reclamații
         și a unei acțiuni în temeiul articolelor 90 și 91 din statut.

      Reprezintă un astfel de act o comunicare prin care administrația informează un funcționar cu privire la faptul că încadrarea
         sa în treaptă, precum și factorul de multiplicare aplicabil remunerației sale au fost stabilite în mod greșit și vor face
         ulterior obiectul unei rectificări.

      (a se vedea punctele 30-32)
      Trimitere la:
      Curte: 8 martie 2007, Strack/Comisia, C‑237/06 P, Rep., p. I‑33*, punctul 62
      Tribunalul de Primă Instanță: 19 octombrie 1995, Obst/Comisia, T‑562/93, RecFP, p. I‑A‑247 și II‑737, punctul 23; 22 martie
         2006, Strack/Comisia, T‑4/05, RecFP, p. I‑A‑2‑83 și II‑A‑2‑361, punctul 35

      2.      O decizie prin care este stabilită încadrarea în treaptă a unui funcționar, precum și factorul de multiplicare aplicabil remunerației
         sale în temeiul articolului 7 punctul 7 din anexa XIII la statut, semnată de o autoritate care nu este împuternicită în acest
         sens potrivit dispozițiilor în vigoare în instituția respectivă referitoare la exercitarea competenței acordate de statut
         autorității împuternicite să facă numiri, este afectată de un motiv de nelegalitate în ceea ce privește necompetența autorului
         său, în lipsa unei subdelegări care să justifice o derogare de la criteriile de repartizare cuprinse în dispozițiile menționate,
         a căror finalitate este tocmai aceea de a garanta că decizia care va fi adoptată va fi emisă de autoritatea care este, în
         principiu, cea mai în măsură să o adopte din perspectiva normelor referitoare la buna administrare în materia gestiunii personalului.

      (a se vedea punctele 34, 38 și 39)
      Trimitere la:
      Curte: 30 mai 1973, De Greef/Comisia, 46/72, Rec., p. 543, punctul 18
      Tribunalul de Primă Instanță: 7 februarie 2007, Caló/Comisia, T‑118/04 și T‑134/04, nepublicată încă în Repertoriu, punctele
         67 și 68

      3.      În cazul în care factorul de multiplicare aplicabil remunerației unui funcționar recrutat înaintea intrării în vigoare a Regulamentului
         nr. 723/2004 de modificare a Statutului funcționarilor, precum și a Regimului aplicabil celorlalți agenți este supraunitar
         în urma unei prime promovări care a avut loc după data intrării în vigoare a regulamentului menționat, acest factor de multiplicare
         trebuie să facă obiectul transformării menționate la articolul 7 punctul 7 din anexa XII la statut și trebuie să fie transformat
         în vechime în treaptă. În această privință, nu poate fi reținută interpretarea potrivit căreia această dispoziție nu se aplică
         decât în ipoteza în care faptul că factorul de multiplicare devine supraunitar decurge din avansarea în treaptă care are loc
         în urma unei promovări, dar nu direct din promovarea însăși, astfel încât, în acest din urmă caz, ar trebui să fie aplicat
         numai articolul 7 punctul 6 din anexa XIII și să se stabilească un nou factor de multiplicare.

      Astfel, textul articolului 7 punctele 6 și 7 din anexa XIII la statut este suficient de echivoc pentru a justifica identificarea
         unei interpretări care să nu fie exclusiv literală și care să fie conformă cu economia și cu finalitatea dispozițiilor tranzitorii
         în cauză. În această privință, interpretarea care nu a fost reținută ar putea avea ca efect menținerea aplicării factorilor
         de multiplicare pentru o perioadă nelimitată, în cursul întregii cariere a persoanei interesate și chiar și ulterior, după
         pensionarea acesteia, în timp ce aplicarea factorului de multiplicare, ce constituie o măsură tranzitorie, are rolul de a
         garanta nivelul salariului lunar de bază plătit funcționarilor recrutați înainte de 1 mai 2004, salariu căruia, potrivit articolului
         7 punctul 1 din anexa XIII la statut, nu i se poate aduce nicio modificare în urma schimbării denumirii gradelor efectuate
         în aplicarea articolului 2 alineatul (1) din anexa menționată. În momentul în care factorul de multiplicare devine unitar,
         articolul 7 punctul 7 a patra teză din anexa menționată, astfel cum este redactat, nu poate împiedica aplicarea noului articol
         66 din statut, care stabilește, pe baza unei noi structuri a carierei, pentru fiecare grad și pentru fiecare treaptă, salariile
         de bază ale funcționarilor. O astfel de înlăturare a aplicabilității grilei salariale introduse în articolul 66 menționat,
         care ar fi contrară principiului aplicării imediate a unei noi reglementări, nu poate fi reținută în lipsa unei indicații
         clare și lipsite de ambiguitate în acest sens din partea legiuitorului.

      În plus, interpretarea care nu a fost reținută ar avea de asemenea drept consecință afectarea, pentru viitor, a egalității
         de tratament, în ceea ce privește remunerația, dintre funcționarii recrutați înainte de 1 mai 2004 și cei recrutați începând
         cu această dată, în condițiile în care măsurile tranzitorii ar trebui, prin natura lor, să aibă drept obiect facilitarea trecerii
         de la vechea reglementare la noua reglementare, protejând drepturile dobândite, fără a menține însă, în favoarea unei categorii
         de funcționari, efectele vechii reglementări în ceea ce privește situațiile care vor lua naștere în viitor, precum o avansare
         în treaptă în cadrul unei noi structuri a carierei.

      (a se vedea punctele 73, 75, 78, 80, 81, 83, 86 și 88)


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 26 martie 1992. # Mario Reichert, Hans-Heinz Reichert și Ingeborg Kockler împotriva Dresdner Bank AG. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel d'Aix-en-Provence - Franța. # Cauza C-261/90.


Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 16 octombrie 2013. # Daniela Singer împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-388/12.


title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 21 iunie 2012.#Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton împotriva Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias & Dimosion Ergon și alții.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Symvoulio tis Epikrateias.#Directiva 2001/42/CE — Evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului — Articolul 3 alineatul (2) litera (b) — Marjă de apreciere a statelor membre.#Cauza C-177/11.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C-177/11,
            având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Symvoulio tis Epikrateias (Grecia), prin decizia din 5 noiembrie 2010, primită de Curte la 15 aprilie 2011, în procedura
            Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton
            împotriva
            Ypourgos Perivallontos , Chorotaxias & Dimosion Ergon ,
            Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon ,
            Ypourgos Esoterikon , Dimosias Dioikisis kai Apokentrosis ,
            CURTEA (camera a opta),
            compusă din doamna A. Prechal, președinte de cameră, domnii K. Schiemann (raportor) și E. Jarašiūnas, judecători,
            avocat general: doamna J. Kokott,
            grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 martie 2012,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            — pentru Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton, de G. P. Giannakourou;
            — pentru Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias & Dimosion Ergon, precum și pentru Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon și Ypourgos Esoterikon, Dimosias Dioikisis kai Apokentrosis, de F. Iatrelis, în calitate de agent;
            — pentru guvernul elen, de K. Paraskevopoulou și de C. Divani precum și de G. Karipsiadis și de I. Bakopoulos, în calitate de agenți;
            — pentru guvernul belgian, de T. Materne, în calitate de agent;
            — pentru Comisia Europeană, de P. Oliver, precum și de M. Patakia și de S. Petrova, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/42/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 iunie 2001 privind evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului (JO L 197, p. 30, Ediție specială, 15/vol. 7, p. 135, denumită în continuare „Directiva EES”, acronimul EES provenind de la evaluarea ecologică strategică).
            2. Această cerere a fost prezentată în cadrul unei acțiuni formulate la Symvoulio tis Epikrateias de Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton, asociație cu sediul în Atena, care avea ca obiect obținerea anulării Decretului ministerial 107017 prin care a fost transpusă în dreptul elen Directiva EES (YPEXODE/EYPE/oik. 107017/28-8-2006 din 28 august 2006, denumit în continuare „Decretul ministerial din 28 august 2006”), adoptat împreună de Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias & Dimosion Ergon (ministrul mediului, amenajării teritoriului și lucrărilor publice), de Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon (ministrul economiei și finanțelor) și de Ypourgos Esoterikon, Dimosias Dioikisis kai Apokentrosis (ministrul afacerilor interne, funcției publice și descentralizării).
            Cadrul juridic
            Reglementarea Uniunii
            3. Directivele relevante în speță sunt următoarele:
            — Directiva EES;
            — Directiva 92/43/CEE a Consiliului din 21 mai 1992 privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică (JO L 206, p. 7, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 109), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/105/CE a Consiliului din 20 noiembrie 2006 (JO L 363, p. 368, Ediție specială, 15/vol. 18, p. 147, denumită în continuare „Directiva habitate”), și
            — Directiva 79/409/CEE a Consiliului din 2 aprilie 1979 privind conservarea păsărilor sălbatice (JO L 103, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 77), astfel cum a fost codificată prin Directiva 2009/147/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 noiembrie 2009 (JO 2010, L 20, p. 7, denumită în continuare „Directiva păsări”).
            Directiva EES
            4. Potrivit considerentului (10) al Directivei EES, toate planurile și programele care s-a stabilit că necesită evaluare în conformitate cu Directiva habitate pot avea efecte semnificative asupra mediului și trebuie, de regulă, să facă obiectul unei evaluări sistematice a mediului.
            5. Articolul 3 din Directiva EES, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede:
            „(1) O evaluare ecologică, în conformitate cu articolele 4-9, se realizează pentru planurile și programele prevăzute la alineatele (2)-(4) care pot avea efecte semnificative asupra mediului.
            (2) Sub rezerva alineatului (3), o evaluare ecologică se realizează pentru toate planurile și programele:
            (a) care sunt elaborate pentru agricultură, silvicultură, pescuit, energie, industrie, transport, gestionarea deșeurilor, gestionarea apei, telecomunicații, turism, planificare urbană și rurală sau utilizarea terenului și care definesc cadrul în care punerea în aplicare a proiectelor enumerate în anexele I și II la Directiva 85/337/CEE va putea fi autorizată în viitor;
            (b) pentru care, având în vedere efectele probabile asupra împrejurimilor, este necesară o evaluare ecologică în temeiul articolelor 6 și 7 din Directiva [habitate].
            (3) Planurile și programele prevăzute la alineatul (2) care stabilesc utilizarea unor zone mici la nivel local și modificări minore ale planurilor și programelor menționate la alineatul (2) necesită o evaluare ecologică numai în cazul în care statele membre stabilesc că pot avea efecte semnificative asupra mediului.
            (4) Statele membre determină dacă planurile și programele, altele decât cele prevăzute la alineatul (2), care definesc cadrul în care punerea în aplicare a proiectelor poate fi autorizată în viitor, pot avea efecte semnificative asupra mediului.
            (5) Statele membre stabilesc dacă planurile sau programele prevăzute la alineatele (3) și (4) pot avea efecte semnificative asupra mediului fie printr-o examinare a fiecărui caz, fie prin specificarea tipurilor de planuri și programe, fie prin ambele abordări. În acest scop, statele membre țin seama în toate cazurile de criteriile specifice descrise în anexa II, pentru a se asigura că planurile și programele care pot avea efecte semnificative asupra mediului sunt cuprinse în prezenta directivă.
            [...]”
            Directiva habitate
            6. Articolul 4 din Directiva habitate prevede:
            „(1) Pe baza criteriilor stabilite în anexa III (Etapa 1) și a informațiilor științifice pertinente, fiecare stat membru propune o listă de situri de pe teritoriul său, indicând, pentru fiecare dintre ele, tipurile de habitate naturale din anexa I și speciile indigene din anexa II adăpostite de respectivul sit. [...]
            [...]
            (2) Pe baza criteriilor stabilite în anexa III (Etapa 2) și, atât în cadrul fiecăreia dintre cele nouă regiuni biogeografice prevăzute la articolul 1 litera (c) punctul (iii), cât și al ansamblului teritoriului prevăzut la articolul 2 alineatul (1), Comisia stabilește, prin acord cu fiecare stat membru, un proiect de listă a siturilor de importanță comunitară, pornind de la listele întocmite de statele membre și punându-le în evidență pe acelea care adăpostesc unul sau mai multe tipuri de habitate naturale prioritare sau specii prioritare.
            [...]
            Comisia adoptă, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 21, lista siturilor selectate ca situri de importanță comunitară, cu evidențierea celor care adăpostesc unul sau mai multe tipuri de habitate naturale prioritare sau specii prioritare.
            (3) Lista menționată la alineatul (2) se întocmește în termen de șase ani de la notificarea prezentei directive.
            (4) După adoptarea unui sit de importanță comunitară în conformitate cu procedura prevăzută la alineatul (2), statul membru respectiv desemnează situl ca arie specială de conservare cât mai curând posibil, în termen de maximum șase ani, stabilind prioritățile în funcție de importanța siturilor pentru menținerea sau readucerea la un stadiu corespunzător de conservare a unui habitat natural din anexa I sau a unei specii din anexa II ori pentru coerența sistemului Natura 2000 și în funcție de pericolele de degradare sau distrugere ce amenință respectivele situri.
            (5) De îndată ce este inclus în lista menționată la alineatul (2) paragraful al treilea, orice sit este supus dispozițiilor articolului 6 alineatele (2), (3) și (4).”
            7. Articolul 6 alineatul (3) din Directiva habitate prevede:
            „Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta în mod semnificativ aria, per se  sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra sitului, în funcție de obiectivele de conservare ale acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică.”
            8. Articolul 7 din Directiva habitate prevede:
            „Obligațiile care decurg din articolul 6 alineatele (2), (3) și (4) din prezenta directivă înlocuiesc orice obligații rezultând de la articolul 4 alineatul (4) prima teză din Directiva 79/409/CEE în ceea ce privește ariile clasificate în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) din prezenta directivă sau recunoscute în mod similar în conformitate cu articolul 4 alineatul (2), începând cu data punerii în aplicare a prezentei directive sau cu data clasificării sau recunoașterii de către statul membru în conformitate cu Directiva 79/409/CEE, dacă aceasta din urmă are loc după prima.”
            Directiva păsări
            9. Articolul 4 din Directiva păsări, care înlocuiește prin reproducere identică articolul 4 din Directiva 79/409, prevede:
            „(1) Speciile menționate în anexa I constituie obiectul unor măsuri speciale de conservare a habitatelor acestora pentru a li se asigura supraviețuirea și reproducerea în aria de răspândire.
            În acest context, se ține seama de următoarele specii de păsări:
            (a) specii pe cale de dispariție;
            (b) specii vulnerabile la anumite schimbări ale habitatului lor;
            (c) specii considerate rare din cauza efectivului redus al populațiilor sau a distribuției locale limitate;
            (d) alte specii care necesită o atenție specială din cauza naturii specifice a habitatului lor.
            Tendințele și variațiile efectivului populațiilor sunt luate în considerare ca bază pentru evaluare.
            Statele membre clasifică în special cele mai adecvate teritorii, ca număr și suprafață, ca arii de protecție specială pentru conservarea acestor specii, ținând seama de condițiile de protecție din zona geografică maritimă și de uscat în care se aplică prezenta directivă.
            (2) Statele membre iau măsuri similare pentru speciile migratoare care apar în mod regulat și nu sunt cuprinse în anexa I, având în vedere nevoia acestora de protecție în zona geografică maritimă și de uscat în care se aplică prezenta directivă, în ceea ce privește zonele de înmulțire, arealul de schimbare a penelor și zonele de hibernare a acestor specii, precum și punctele de popas de-a lungul rutelor lor de migrare. În acest scop, statele membre acordă o atenție specială protecției zonelor umede, în special zonelor umede de importanță internațională.
            [...]
            (4) Statele membre iau măsurile corespunzătoare pentru a evita, în zonele de protecție menționate la alineatele (1) și (2), poluarea sau deteriorarea habitatelor sau orice alt efect negativ asupra păsărilor, în măsura în care acestea au relevanță în contextul obiectivelor prezentului articol. [...]”
            Reglementarea elenă
            10. Articolul 1 din Decretul ministerial din 28 august 2006 prevede:
            „Prezentul decret urmărește să pună în aplicare dispozițiile Directivei [EES], pentru a integra, în cadrul unei dezvoltări echilibrate, considerente ecologice înainte ca un plan sau un program să fie aprobat, prevăzând toate măsurile, condițiile și procedurile necesare pentru a evalua posibilele lor consecințe asupra mediului și pentru a promova astfel dezvoltarea durabilă și un înalt nivel de protecție a mediului.”
            11. Articolul 3 alineatul 1 litera b) din Decretul ministerial din 28 august 2006 prevede:
            „1. Sub rezerva alineatului 2, evaluarea ecologică strategică se efectuează înainte de a aproba un plan sau un program ori înainte de a începe procesul legislativ pentru planurile sau programele de la nivel național, regional, provincial sau local care pot avea efecte semnificative asupra mediului, în special:
            [...]
            b) pentru toate planurile și programele care se aplică în întregime sau parțial în zonele din ramura națională a rețelei ecologice europene Natura 2000 [situri de importanță comunitară (SIC) și arii de protecție specială (APS)] și care pot avea un efect semnificativ asupra lor, cu excepția planurilor de gestionare și a programelor de acțiune legate direct sau indispensabile pentru gestionarea și pentru protecția respectivelor zone.
            Pentru a stabili dacă planurile și programele menționate la alineatul anterior, care nu sunt planurile și programele de la litera a), pot avea un efect semnificativ asupra ariilor din ramura națională a rețelei ecologice europene Natura 2000 [situri de importanță comunitară (SIC) și arii de protecție specială (APS)] și, în consecință, pentru a stabili dacă trebuie supuse procedurii de evaluare ecologică strategică, trebuie urmată procedura de control ecologic prevăzută la articolul 5 alineatul 2.”
            12. Articolul 5 alineatul 1 din Decretul ministerial din 28 august 2006 are următorul cuprins:
            „Orice plan sau program menționat la articolul 3 alineatul 1 litera b) și la articolul 3 alineatul 2 este supus procedurii de control ecologic pentru ca autoritatea competentă menționată la alineatul 3 să poată stabili, în sensul acestui articol, dacă planul sau programul în cauză poate avea efecte semnificative asupra mediului și dacă trebuie, așadar, supus unei evaluări ecologice strategice [...]”
            13. Instanța de trimitere arată că articolul 3 alineatul 1 litera b) și articolul 5 din decretul menționat condiționează evaluarea ecologică strategică prevăzută de Directiva EES de îndeplinirea unei „proceduri de control ecologic prelimin ar”, care urmărește să stabilească dacă planurile și programele în cauză pot avea efecte semnificative asupra ariilor speciale de protecție care aparțin rețelei ecologice europene Natura 2000.
            Acțiunea principală și întrebarea preliminară
            14. În susținerea acțiunii, reclamanta a prezentat diverse motive de anulare care intră atât sub incidența dreptului intern, cât și a dreptului Uniunii.
            15. În ceea ce privește dreptul Uniunii, reclamanta afirmă că Decretul ministerial din 28 august 2006 nu a transpus în mod corect Directiva EES. În opinia sa, din articolul 3 alineatul (4) din această directivă ar rezulta că posibilitatea statelor membre de a stabili dacă anumite planuri sau programe pot avea efecte semnificative asupra mediului nu există în ceea ce privește planurile și programele menționate la alineatul (2) al respectivului articol 3.
            16. În aceste condiții, Symvoulio tis Epikrateias a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Articolul 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva [EES], în măsura în care prevede că se efectuează o evaluare ecologică pentru toate planurile și programele «pentru care, având în vedere efectele probabile asupra împrejurimilor, este necesară o evaluare ecologică în temeiul articolelor 6 și 7 din Directiva [habitate], trebuie interpretat în sensul că obligația de a supune un anumit plan evaluării ecologice depinde de întrunirea, pentru acest plan, a condițiilor pentru efectuarea evaluării ecologice în sensul Directivei [habitate] și că, prin urmare, respectiva dispoziție din Directiva [EES] impune, asemenea dispozițiilor menționate anterior din Directiva [habitate], constatarea că planul poate avea efecte semnificative asupra unei anumite arii speciale de conservare, lăsând în sarcina statelor membre efectuarea evaluării de fond corespunzătoare, sau, dimpotrivă, articolul 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva [EES] trebuie interpretat în sensul că obligația de a efectua, conform acestei dispoziții, o evaluare ecologică nu depinde de îndeplinirea condițiilor pentru efectuarea unei evaluări ecologice în sensul Directivei [habitate], cu alte cuvinte, de aprecierea privind potențiale efecte semnificative asupra unei arii speciale de conservare, ci, pentru activarea obligației de a efectua o astfel de evaluare, este suficient să se constate că un anumit plan are legătură, într-un fel sau altul, cu unul dintre siturile menționate în Directiva [habitate], iar nu în mod necesar cu o arie specială de conservare?”
            Cu privire la întrebarea preliminară
            17. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva EES trebuie interpretat în sensul că obligația de a supune un anumit plan evaluării ecologice în sensul directivei menționate depinde de întrunirea, pentru acest plan, a condițiilor care fac necesară efectuarea unei evaluări în sensul Directivei habitate.
            18. Cu titlu introductiv, trebuie arătat că articolul 3 alineatul (4) din Directiva EES, pe care instanța de trimitere îl citează și în decizia sa, nu se aplică, astfel cum este confirmat de modul său de redactare, planurilor și programelor menționate la articolul 3 alineatul (2) din această directivă.
            19. În ceea ce privește articolul 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva EES, această dispoziție impune o evaluare ecologică de fiecare dată când se impune o evaluare în temeiul articolelor 6 și 7 din Directiva habitate. În consecință, pentru a stabili domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva EES, trebuie examinat domeniul de aplicare al articolelor menționate.
            20. Articolul 4 alineatul (5) din Directiva habitate prevede că siturile de importanță comunitară, inclusiv siturile de importanță comunitară desemnate de statele membre drept arii speciale de conservare, sunt supuse dispozițiilor articolului 6 alineatele (2)-(4) din această directivă.
            21. Din modul de redactare a articolului 6 alineatul (3) din Directiva habitate coroborat cu articolul 4 alineatul (5) din aceeași directivă reiese că o evaluare se impune pentru orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea unui sit de importanță comunitară, dar care ar putea afecta în mod semnificativ un astfel de sit per se  sau în combinație cu alte planuri sau proiecte.
            22. Potrivit articolului 6 alineatul (3) prima teză din Directiva habitate, cerința unei evaluări adecvate a efectelor unui plan sau ale unui proiect depinde de îndeplinirea condiției privind existența unei probabilități sau a unui risc ca acesta din urmă să afecteze în mod semnificativ situl în cauză (Hotărârea din 7 septembrie 2004, Waddenvereniging și Vogelbeschermingsvereniging, C-127/02, Rec., p. I-7405, punctul 43). Această condiție este îndeplinită din moment ce nu poate fi exclusă, pe baza unor elemente obiective, posibilitatea ca planul sau proiectul respectiv să afecteze în mod semnificativ situl în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 decembrie 2007, Comisia/Irlanda, C-418/04, Rep., p. I-10947, punctul 227).
            23. Rezultă că o examinare efectuată pentru a verifica dacă un plan sau un proiect poate afecta în mod semnificativ un sit, în sensul articolului 6 alineatul (3) din Directiva habitate, este limitată în mod necesar la aspectul dacă poate fi exclusă, pe baza unor elemente obiective, posibilitatea ca planul sau proiectul respectiv să afecteze în mod semnificativ situl în cauză. Această interpretare se impune și în privința ariilor menționate la articolul 4 alineatele (1) și (2) din Directiva păsări, dată fiind extinderea la respectivele arii, prin articolul 7 din Directiva habitate, a domeniului de aplicare al articolului 6 alineatul (3) din această din urmă directivă.
            24. Trebuie să se răspundă, așadar, la întrebarea adresată că articolul 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva EES trebuie interpretat în sensul că obligația de a supune un anumit plan unei evaluări ecologice depinde de întrunirea, pentru acest plan, a condițiilor care fac necesară efectuarea unei evaluări în sensul Directivei habitate, inclusiv a condiției potrivit căreia planul poate afecta în mod semnificativ situl în cauză. Examinarea efectuată pentru a verifica dacă această din urmă condiție este îndeplinită este limitată în mod necesar la aspectul dacă poate fi exclusă, pe baza unor elemente obiective, posibilitatea ca planul sau proiectul respectiv să afecteze în mod semnificativ situl în cauză.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            25. Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
            Articolul 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/42/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 iunie 2001 privind evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului trebuie interpretat în sensul că obligația de a supune un anumit plan unei evaluări ecologice depinde de întrunirea, pentru acest plan, a condițiilor care fac necesară efectuarea unei evaluări în sensul Directivei 92/43/CEE a Consiliului din 21 mai 1992 privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2006/105/CE a Consiliului din 20 noiembrie 2006, inclusiv a condiției potrivit căreia planul poate afecta în mod semnificativ situl în cauză. Examinarea efectuată pentru a verifica dacă această din urmă condiție este îndeplinită este limitată în mod necesar la aspectul dacă poate fi exclusă, pe baza unor elemente obiective, posibilitatea ca planul sau proiectul respectiv să afecteze în mod semnificativ situl în cauză.


Hotărârea Curții din data de 20 martie 1990. # Du Pont de Nemours Italiana SPA împotriva Unità Sanitaria locale no 2 di Carrara. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale amministrativo regionale della Toscana - Italia. # Contracte de achiziții publice de bunuri. # Cauza C-21/88.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 11 martie 1986. # Alexandre Deghillage împotriva Caisse primaire d'assurance maladie de Maubeuge. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Douai - Franța. # Securitate socială. # Cauza 28/85.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 13 iunie 2012. # Conseil scientifique international pour le développement des îles (Insula) împotriva Comisiei Europene. # Clauză compromisorie - Contracte de finanțare a unor proiecte de cercetare și dezvoltare - Contractele Ecres, El Hierro, Islands 2010, Opet I, Opet II, Opet Ola, Respire, Sustainable Communities și Virtual Campus - Lipsa înscrisurilor justificative și neconformitatea cu prevederile contractuale a unei părți din cheltuielile declarate - Rambursarea sumelor avansate sau plătite - Inadmisibilitatea parțială a acțiunii - Cerere reconvențională a Comisiei. # Cauza T-366/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 13 iunie 2012 — Insula/Comisia
      (Cauza T-366/09)
      „Clauză compromisorie — Contracte de finanțare a unor proiecte de cercetare și dezvoltare — Contractele Ecres, El Hierro, Islands 2010, Opet I, Opet II, Opet Ola, Respire, Sustainable Communities și Virtual Campus — Lipsa înscrisurilor justificative și neconformitatea cu prevederile contractuale a unei părți din cheltuielile declarate — Rambursarea sumelor avansate sau plătite — Inadmisibilitate parțială a acțiunii — Cerere reconvențională a Comisiei”
      1.                     Procedură jurisdicțională — Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii — Contract care prevede o participare
            financiară comunitară la o acțiune de cercetare și dezvoltare — Cerere de rambursare a anumitor cheltuieli — Cerere de daune
            interese — Cerere reconvențională prin care se solicită dobânzi de întârziere — Aplicarea dreptului național — Constatarea
            nerespectării obligațiilor care decurg din contract — Dreptul Comisiei la rambursarea avansului, majorat cu dobânzi de întârziere
            la rata aplicată de Banca Centrală Europeană [art. 238 CE; Regulamentul nr. 2342/2002 al Comisiei, art. 86 alin. (2)] (a se
            vedea punctele 81, 105, 203-206 și 262)
      2.                     Procedură jurisdicțională — Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii — Contract supus dreptului național —
            Aplicarea dispozițiilor naționale în materie de competență — Excludere (art. 238 CE) (a se vedea punctul 82)
      3.                     Procedură jurisdicțională — Obiectul litigiului — Modificare pe parcursul judecății — Interzicere [Regulamentul de procedură
            al Tribunalului, art. 44 alin. (1) și art. 48 alin. (2)] (a se vedea punctele 88 și 89)
      4.                     Procedură jurisdicțională — Invocarea de motive noi pe parcursul procesului — Condiții — Detalierea unui motiv existent și
            legătură strânsă cu acesta [Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (1) lit. (c) și art. 48 alin. (2)] (a
            se vedea punctul 224)
      5.                     Procedură jurisdicțională — Cerere de sesizare a instanței — Cerințe de formă — Identificarea obiectului litigiului — Expunere
            sumară a motivelor invocate — Cerere de reparare a prejudiciilor cauzate de o instituție comunitară — Cerere introductivă
            având ca obiect o despăgubire oarecare fără a face vreo precizare în această privință — Inadmisibilitate [Regulamentul de
            procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctele 229, 241 și 247)
      Obiectul

               Cerere prin care se urmărește, în temeiul articolului 238 CE, declararea de către Tribunal, pe de o parte, ca nefondată a
                  unei creanțe a Comisiei în valoare de 114 996,82 euro și, pe de altă parte, ca în parte nefondată a unei creanțe a Comisiei
                  în valoare de 253 617,08 euro și de obligare a Comisiei la plata către aceasta a unor despăgubiri în valoare de 146 261,06
                  euro, cu titlu principal, și de 573 273,42 euro cu titlu subsidiar

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea formulată de Conseil scientifique international pour le développement des îles (Insula).

                  2)

                  	Obligă Insula la plata către Comisia Europeană a sumei principale de 114 996,82 euro, majorată cu dobânzi moratorii cu rata
                     de 2,5 % pe an, începând de la 16 august 2009 și până la plata integrală a sumei principale menționate.

                  3)

                  	Obligă Insula la plata către Comisie a sumei principale de 253 617,08 euro, majorată cu dobânzi moratorii cu rata de 2,5 %
                     pe an, începând de la 8 septembrie 2009 și până la plata integrală a sumei principale menționate.

                  4)

                  	Respinge restul cererii reconvenționale a Comisiei.

                  5)

                  	Insula suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisie.


Hotărârea Curții din data de 17 decembrie 1975. # Jacob Adlerblum împotriva Caisse nationale d'assurance vieillesse des travailleurs salariés. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Commission de première instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole de Paris - Franța. # Cauza 93-75.


Hotărârea Curții din data de 11 decembrie 1980. # NV L'Oréal și SA L'Oréal împotriva PVBA "De Nieuwe AMCK". # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Rechtbank van Koophandel Antwerpen - Belgia. # Concurență. # Cauza 31/80.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 28 octombrie 2010. # Farmeco AE Dermokallyntika împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale BOTUMAX - Mărci comunitare verbale și figurative anterioare BOTOX - Motive relative de refuz - Risc de confuzie - Atingere adusă renumelui - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) și articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr.207/2009. # Cauza T-131/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 28 octombrie 2010 – Farmeco/OAPI – Allergan (BOTUMAX)
      (Cauza T‑131/09)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare BOTUMAX – Mărcile comunitare verbală și figurativă anterioare BOTOX – Motive relative de refuz – Risc de confuzie – Atingere adusă renumelui – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1)
         litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”

      1.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 46 și 65-67)
      2.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare care se bucură de renume – Protecție a mărcii anterioare de renume extinsă la produse sau
            la servicii nesimilare [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (5)] (a se vedea punctele 82-86 și 92-101)
      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 2 februarie 2009 (cauza R 60/2008‑4) privind o procedură
                  de opoziție între Allergan Inc. și Farmeco AE Dermokallyntika

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Farmeco AE Dermokallyntika

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală BOTUMAX pentru produse din clasele 3, 5 și 16 – cererea nr. 3218237

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Allergan Inc.

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Mai multe înregistrări ale mărcii verbale sau ale semnului BOTOX ca marcă comunitară și națională pentru produse și servicii
                  din clasele 5, 16 și, respectiv, 42

               Decizia diviziei de opoziție:

               Respinge opoziția.

               Decizia camerei de recurs:

               Anulează decizia atacată și respinge în parte cererea de înregistrare a mărcii comunitare în cauză

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Farmeco AE Dermokallyntika la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 16 iulie 1992. # Sonia Jackson și Patricia Cresswell împotriva Chief Adjudication Officer. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Court of Appeal (England) - Regatul Unit. # Securitate socială. # Cauze conexate C-63/91 și C-64/91.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 9 martie 2000. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 93/104/CE - Netranspunere. # Cauza C-386/98.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 7 decembrie 2000. # Julia Schnorbus împotriva Land Hessen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Germania. # Cauza C-79/99.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a patra) din 16 noiembrie 2011.#Kendrion NV împotriva Comisiei Europene.#Concurență - Înțelegeri - Sectorul sacilor industriali din plastic - Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE - Entitate economică - Răspundere solidară - Proporționalitate - Egalitate de tratament - Amenzi - Limita maximă de 10 % din cifra de afaceri - Capacitate reală de a contribui.#Cauza T-54/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 16 noiembrie 2011 – Kendrion/Comisia
      (Cauza T‑54/06)
      „Concurență – Înțelegeri – Sectorul sacilor industriali din plastic – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Entitate economică – Răspundere solidară – Proporționalitate – Egalitate de tratament – Amenzi – Limita maximă de 10 % din cifra de afaceri – Capacitate reală de a contribui”
      1.                     Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Societate‑mamă și filiale – Unitate economică – Criterii de apreciere
            – Prezumție a unei influențe decisive exercitate de societatea‑mamă asupra filialelor deținute în proporție de 100 % de aceasta
            – Obligații în materie de probă ale societății care dorește să răstoarne această prezumție [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea
            punctele 49-52 și 65-67)
      2.                     Concurență – Amenzi – Apreciere în funcție de comportamentul individual al întreprinderii – Efectul nesancționării unui alt
            operator economic – Lipsă [art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)] (a se vedea punctele
            77 și 78)
      3.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Cuantum maxim – Calcul – Cifră de afaceri care trebuie luată în considerare –
            Cifră de afaceri cumulată a tuturor societăților care constituie entitatea cu caracter economic ce acționează în calitate
            de întreprindere – Limite [art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)] (a se vedea punctele
            91 și 92)
      4.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Principiul egalității de tratament – Diferențe între întreprinderi care rezultă
            din aplicarea cuantumului maxim – Admisibilitate – Interdicția de a impune o amendă mai mare unor întreprinderi de dimensiuni
            mici sau mijlocii – Lipsă [art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C
            9/03 a Comisiei] (a se vedea punctele 106, 107, 110, 111 și 149)
      5.                     Acțiune în anulare – Hotărâre de anulare – Efecte – Anularea unei decizii a Comisiei prin care se constată o încălcare a normelor
            de concurență – Efecte asupra destinatarilor care nu au introdus o acțiune – Lipsă (art. 81 CE, 230 CE și 249 CE) (a se vedea
            punctul 119)
      6.                     Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă – Expunere sumară a motivelor invocate – Admisibilitatea unei
            trimiteri la înscrisurile prezentate în fața aceleiași instanțe într‑o altă cauză – Condiție esențială –Identitatea părților
            și în special a reclamanților în cele două cauze – Posibilitate de a remedia o încălcare a principiului prin reproducerea
            mijloacelor în cauză în replică – Lipsă [Statutul Curții de Justiție, art. 21; Regulamentul de procedură al Tribunalului,
            art. 44 alin. (1)] (a se vedea punctele 125-127)
      7.                     Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Amenzi – Stabilire – Criterii – Creșterea nivelului general al amenzilor – Admisibilitate
            [art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)] (a se vedea punctele 133 și 134)
      8.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Cifra de afaceri globală a întreprinderii în cauză – Cifra de afaceri
            realizată pe baza produselor care au făcut obiectul încălcării – Luare în considerare – Limite [art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul
            nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)] (a se vedea punctele 141-143)
      9.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Situația financiară a întreprinderii în cauză – Luare în considerare
            – Obligația Comisiei de a solicita informații detaliate privind situația financiară a întreprinderii – Lipsă [art. 81 alin.
            (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 5 lit. (b)] (a se
            vedea punctele 161-163 și 165)
      10.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Împărțirea întreprinderilor în cauză în diferite categorii – Condiții [art. 81
            alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A] (a se
            vedea punctele 182 și 183)
      Obiectul

               Cerere de anulare a Deciziei C(2005) 4634 a Comisiei din 30 noiembrie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului 81
                  [CE] (Cazul COMP/F/38.354 – Saci industriali), în măsura în care aceasta se adresează reclamantei, referitoare la o înțelegere
                  pe piața sacilor industriali din plastic, precum și cerere de anulare sau, cu titlu subsidiar, de reducere a amenzii aplicate
                  reclamantei

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Kendrion NV la plata cheltuielilor de judecată.