title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 22 ianuarie 2015.#Stanley International Betting Ltd și Stanleybet Malta Ltd împotriva Ministero dell'Economia e delle Finanze și Agenzia delle Dogane e dei Monopoli di Stato.#Cerere de decizie preliminară formulată de Consiglio di Stato.#Trimitere preliminară – Articolele 49 TFUE și 56 TFUE – Libertatea de stabilire – Libera prestare a serviciilor – Jocuri de noroc – Reglementare națională – Reorganizarea sistemului concesiunilor printr‑o aliniere temporală a termenelor de expirare – Nouă cerere de ofertă – Concesiuni cu o durată mai mică decât cea a concesiunilor anterioare – Restricție – Motive imperative de interes general – Proporționalitate.#Cauza C-463/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑463/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Consiglio di Stato (Italia), prin decizia din 2 iulie 2013, primită de Curte la 23 august 2013, în procedura
            Stanley International Betting Ltd,
            Stanleybet Malta Ltd
            împotriva
            Ministero dellʼEconomia e delle Finanze,
            Agenzia delle Dogane e dei Monopoli di Stato,
            cu participarea:
            Intralot Italia SpA,
            SNAI SpA,
            Galassia Game Srl,
            Eurobet Italia Srl unipersonale,
            Lottomatica Scommesse Srl,
            Sisal Match Point SpA,
            Cogetech Gaming Srl
            CURTEA (Camera a treia),
            compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnul A. Ó Caoimh, doamna C. Toader (raportor) și domnii E. Jarašiūnas și C. G. Fernlund, judecători,
            avocat general: domnul N. Wahl,
            grefier: doamna L. Carrasco Marco, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 22 octombrie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Stanley International Betting Ltd, de D. Agnello și de M. Mura, avvocati;
            – pentru Stanleybet Malta Ltd, de F. Ferraro, de R. A. Jacchia, de A. Terranova și de D. Agnello, avvocati;
            – pentru SNAI SpA, de A. Fratini și de F. Filpo, avvocati;
            – pentru Lottomatica Scommesse Srl, de A. Vergerio di Cesana, de C. Benelli și de G. Fraccastoro, avvocati;
            – pentru Sisal Match Point Spa, de L. Medugno, de A. Auteri, de G. Fraccastoro și de F. Vetrò, avvocati;
            – pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de S. Fiorentino, avvocato dello Stato, și de I. Volpe, esperto;
            – pentru guvernul belgian, de J.‑C. Halleux și de L. Van den Broeck, în calitate de agenți, asistați de P. Vlaemminck, advocaat;
            – pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes, în calitate de agent;
            – pentru Comisia Europeană, de E. Montaguti și de H. Tserepa‑Lacombe, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta

            Motivele
            Hotărâre
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 49 TFUE și 56 TFUE, precum și a principiilor egalității de tratament și efectivității.
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Stanley International Betting Ltd (denumită în continuare „Stanley International Betting”) și Stanleybet Malta Ltd (denumită în continuare „Stanleybet Malta”), pe de o parte, și Ministero dellʼEconomia e delle Finanze și Agenzia delle Dogane e dei Monopoli di Stato, pe de altă parte, cu privire la organizarea unei noi proceduri de cerere de ofertă care prevede atribuirea de concesiuni cu o durată mai mică decât cea a concesiunilor acordate anterior.
            Cadrul juridic
            3. Legislația italiană prevede, în esență, că participarea la organizarea jocurilor de noroc, inclusiv colectarea de pariuri, este condiționată de obținerea unei concesiuni și a unei autorizații din partea poliției.
            4. Până la modificările legislației aplicabile, intervenite în cursul anului 2002, operatorii constituiți sub formă de societăți de capitaluri ale căror acțiuni sunt cotate pe piețele reglementate nu puteau să primească o concesiune pentru jocurile de noroc. Acești operatori au fost, în consecință, excluși de la procedurile de cerere de ofertă în vederea atribuirii de concesiuni care au avut loc în cursul anului 1999. Incompatibilitatea acestei excluderi cu articolele 43 CE și 49 CE a fost constatată, printre altele, în Hotărârea Placanica și alții (C‑338/04, C‑359/04 și C‑360/04, EU:C:2007:133).
            5. Prin intermediul Decretului‑lege nr. 223 din 4 iulie 2006 privind adoptarea unor dispoziții urgente pentru relansarea economică și socială, pentru controlul și raționalizarea cheltuielilor publice, precum și intervenții în domeniul încasărilor fiscale și al combaterii fraudei fiscale, transformat prin Legea nr. 248 din 4 august 2006 (GURI nr. 18 din 11 august 2006), în Italia a fost realizată o reformă a sectorului jocurilor de noroc menită să asigure adaptarea acestui sector la cerințele care decurg din dreptul Uniunii.
            6. Ca urmare, printre altele, a pronunțării Hotărârii Costa și Cifone (C‑72/10 și C‑77/10, EU:C:2012:80), sectorul jocurilor de noroc a fost reformat prin Decretul‑lege nr. 16 din 2 martie 2012 privind adoptarea unor dispoziții urgente în materia simplificării fiscale, a îmbunătățirii eficacității și a consolidării procedurilor de control (GURI nr. 52 din 2 martie 2012, p. 1), transformat, după modificări, în Legea nr. 44 din 26 aprilie 2012 (GURI nr. 99 din 28 aprilie 2012, supliment ordinar nr. 85, p. 1 și următoarele; text coordonat, p. 23 și următoarele, denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 16”).
            7. Articolul 10 alineatele 9 octies și 9 nonies din Decretul‑lege nr. 16 prevede:
            „9 octies	În cadrul unei organizări a dispozițiilor în materia jocurilor publice, precum și a celor în materia pariurilor privind evenimente sportive, inclusiv hipice, și evenimente de altă natură, dispozițiile prezentului alineat au drept scop favorizarea reorganizării menționate, printr‑o primă aliniere temporală a termenelor de expirare a concesiunilor având ca obiect colectarea pariurilor în cauză, cu respectarea totodată a cerinței adaptării normelor naționale privind selectarea persoanelor care colectează, în contul statului, pariuri privind evenimente sportive, inclusiv hipice, și evenimente de altă natură, la principiile care decurg din Hotărârea [Costa și Cifone, EU:C:2012:80]. În acest scop, având în vedere următorul termen de expirare a unui grup de concesiuni pentru colectarea pariurilor menționate, Administrația Autonomă a Monopolurilor de Stat lansează imediat și, în orice caz, cel târziu la 31 iulie 2012, o procedură de cerere de ofertă pentru selectarea persoanelor care colectează pariurile respective, cu respectarea, cel puțin, a următoarelor criterii:
            a) posibilitatea de participare a persoanelor care exercită deja o activitate de colectare de pariuri în unul din statele Spațiului Economic European, având sediul legal și operațional pe teritoriul acestuia, pe baza unei autorizații valide și eficace eliberate în temeiul dispozițiilor în vigoare în ordinea juridică a statului în cauză și care îndeplinesc de asemenea cerințele privind buna reputație și fiabilitatea, precum și cerințele economice și patrimoniale indicate de Administrația Autonomă a Monopolurilor de Stat […];
            b) atribuirea de concesiuni, cu termen de expirare la 30 iunie 2016, pentru colectarea, exclusiv într‑o rețea fizică, de pariuri privind evenimente sportive, inclusiv hipice, și evenimente de altă natură de la agenții până la un număr maxim de 2 000, având ca activitate exclusivă comercializarea produselor de jocuri publice, fără nicio restricție privind distanțele minime dintre aceste agenții sau în raport cu alte puncte de colectare, deja active, a unor pariuri identice;
            c) prevederea, ca parte componentă a prețului, a unei valori de bază a contractului de 11 000 de euro pentru fiecare agenție;
            d) încheierea unui contract de concesiune cu un conținut conform cu orice alt principiu rezultat din Hotărârea [Costa și Cifone, EU:C:2012:80)], precum și cu dispozițiile naționale compatibile în vigoare în sectorul jocurilor publice;
            e) posibilitatea de a gestiona agențiile în orice comună sau provincie, fără limite numerice pe bază teritorială și fără condiții favorabile în raport cu concesionarii deja autorizați să colecteze pariuri identice sau care pot, în orice caz, să se dovedească a fi favorabile pentru aceștia din urmă;
            f) constituirea de garanții […].
            9 nonies Concesionarii selectați pentru colectarea pariurilor menționate la alineatul 9 octies, al căror contract expiră la 30 iunie 2012, își continuă activitatea de colectare până la data încheierii contractelor de concesiune atribuite în conformitate cu alineatul citat anterior. […]”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            8. Stanley International Betting și Stanleybet Malta au formulat o acțiune la Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) prin care solicită obținerea reformării hotărârii nr. 1884/2013 pronunțate de Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio).
            9. Această hotărâre avea ca obiect o procedură de cerere de ofertă pentru atribuirea, în concesiune, a 2 000 de licențe pentru exploatarea în comun a jocurilor de noroc publice prin stabilirea unei rețele fizice de magazine de jocuri de noroc și gestionarea acestora din urmă, în temeiul articolului 10 alineatele 9 octies și 9 nonies din Decretul‑lege nr. 16 (denumită în continuare „cererea de ofertă”).
            10. Stanley International Betting, o societate înregistrată în Regatul Unit, precum și filiala sa malteză, Stanleybet Malta, își desfășoară activitatea în Italia, prin intermediul unor operatori denumiți „centre de transmitere a datelor” (denumite în continuare „CTD‑uri”), situate în localuri deschise publicului și ai căror titulari pun la dispoziția jucătorilor conexiunea telematică și transmit datele fiecărei partide individuale apelantelor din litigiul principal.
            11. Această activitate este exercitată în Italia prin intermediul operatorilor CTD‑urilor, de aproximativ 15 ani, pe baza unui raport de natură contractuală sub forma mandatului, fără deținerea unor licențe de concesiune și fără autorizație din partea poliției.
            12. Dat fiind că apelantele din litigiul principal au considerat că au fost excluse de la procedurile anterioare de cerere de ofertă desfășurate în cursul anilor 1999 și 2006, acestea solicită anularea noii proceduri de cerere de ofertă, invocând caracterul său discriminatoriu și contrar Hotărârilor Placanica și alții (EU:C:2007:133) și Costa și Cifone (EU:C:2012:80), și solicită organizarea unei noi proceduri de cerere de ofertă.
            13. Apelantele din litigiul principal critică în special introducerea de discriminări în ceea ce privește durata noilor concesiuni, care ar fi de 40 de luni și deci mult mai mică decât durata, cuprinsă între 9 și 12 ani, a concesiunilor anterioare, precum și în ceea ce privește caracterul exclusiv al activității de comercializare a produselor de jocuri de noroc și interdicția privind cesiunea contractelor de concesiune.
            14. Ele susțin în special că condițiile restrictive nu le permit să participe în mod util la procedura de cerere de ofertă, mai ales având în vedere sancțiunile legate de cauzele de revocare, de suspendare și de decădere din dreptul la concesiune, precum pierderea garanției în caz de decădere și cesiunea, cu titlu gratuit, a dreptului de utilizare a bunurilor corporale și necorporale deținute în proprietate care constituie rețeaua lor de gestionare și de colectare a pariurilor la expirarea concesiunii.
            15. Apelantele din litigiul principal au subliniat că suportă un risc important de decădere din dreptul la concesiune și de revocare a concesiunilor eventual obținute din cauza litigiului în care sunt implicate CTD‑urile prin intermediul cărora își desfășoară activitatea în Italia. Prin urmare, apelantele din litigiul principal au considerat că au fost puse în situația de a trebui să aleagă între a renunța să își exercite activitatea în Italia și a suporta riscul decăderii din dreptul la concesiunile eventual obținute și al pierderii garanțiilor plătite.
            16. Tribunale amministrativo regionale del Lazio a respins acțiunea, pe care a considerat‑o inadmisibilă pentru motivul că apelantele din litigiul principal nu au participat la procedura de cerere de ofertă a cărei anulare o solicitau. În urma pronunțării acestei hotărâri, apelantele din litigiul principal au sesizat Consiglio di Stato.
            17. Această din urmă instanță consideră că, deși este adevărat că dispozițiile în litigiu privind noile concesiuni sunt mai stricte și mai detaliate decât cele prevăzute în trecut, ele nu mai sunt însă lipsite de claritate, privesc toți participanții, inclusiv vechii concesionari, și se aplică în egală măsură raporturilor deja existente, astfel încât este dificil să se înțeleagă în ce constă pretinsul „avantaj” perpetuat în favoarea vechilor concesionari.
            18. Pe de altă parte, aproximativ 120 de alți participanți la procedura de cerere de ofertă în cauză, inclusiv importante grupuri străine care nu fac parte dintre operatorii existenți și care au o structură operațională similară cu cea a apelantelor din litigiul principal, nu au formulat nicio critică împotriva acestei proceduri de cerere de ofertă.
            19. În plus, potrivit acestei instanțe, chiar dacă noile concesiuni au o durată mai mică decât cele atribuite anterior, ele sunt însă, în egală măsură, mai puțin oneroase și mai puțin constrângătoare din punct de vedere economic pentru solicitanții de concesiuni.
            20. Prin urmare, exprimându‑și opinia potrivit căreia articolele 49 TFUE și 56 TFUE nu se opun dispozițiilor naționale în litigiu, instanța de trimitere consideră totuși că este necesar să se adreseze Curții întrebări preliminare în această privință.
            21. În aceste condiții, Consiglio di Stato a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Articolul 49 TFUE și următoarele și articolul 56 TFUE și următoarele, precum și principiile consacrate de Curte […] în Hotărârea [Costa și Cifone (EU:C:2012:80)] trebuie interpretate în sensul că se opun atribuirii printr‑o procedură de cerere de ofertă a unor concesiuni cu o durată mai mică decât cea a co ncesiunilor atribuite în trecut în cazul în care procedura de cerere de ofertă menționată a fost inițiată în scopul remedierii consecințelor excluderii nelegale a anumitor operatori din procedura de cerere de ofertă anterioară?
            2) Articolul 49 TFUE și următoarele și articolul 56 TFUE și următoarele și principiile consacrate de Curte […] în aceeași hotărâre [Costa și Cifone (EU:C:2012:80)] trebuie interpretate în sensul că se opun ca cerința reorganizării sistemului printr‑o aliniere temporală a termenelor de expirare a concesiunilor să constituie o justificare adecvată pentru o durată redusă a concesiunilor care fac obiectul procedurii de cerere de ofertă în raport cu durata concesiunilor atribuite în trecut?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la competența Curții
            22. Lottomatica Scommesse Srl contestă, în esență, competența Curții. Aceasta afirmă că, având în vedere puterea de apreciere a statelor membre, nu este de competența Curții să se pronunțe cu privire la problema dacă stabilirea unei durate mai mici sau mai mari a concesiunilor atribuite în materia jocurilor de noroc este compatibilă cu articolele 49 TFUE și 56 TFUE. Problema acestei compatibilități ține de competența instanței naționale, iar nu de competența Curții.
            23. În această privință, trebuie să se constate că societatea menționată nu contestă că legislația italiană în cauză trebuie să fie conformă cu articolele 49 TFUE și 56 TFUE. Or, chestiunea domeniului de aplicare al articolelor 49 TFUE și 56 TFUE ține de aprecierea Curții, iar instanța de trimitere solicită tocmai o interpretare a articolelor menționate pentru a stabili dacă durata concesiunilor respective este conformă cu aceste articole.
            24. În consecință, este necesar să se considere că Curtea este competentă pentru a răspunde la întrebările adresate.
            Cu privire la admisibilitate
            25. Guvernul italian consideră că cererea de decizie preliminară trebuie declarată inadmisibilă întrucât decizia de trimitere nu prezintă în suficientă măsură cadrul factual pentru a permite Curții să furnizeze un răspuns util.
            26. În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri formulate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea Melki și Abdeli, C‑188/10 și C‑189/10, EU:C:2010:363, punctul 27, precum și jurisprudența citată).
            27. Dintr‑o jurisprudență constantă rezultă de asemenea că necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului Uniunii care să îi fie utilă instanței naționale impune definirea de către aceasta din urmă a cadrului factual și normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin explicarea ipotezelor de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări. În plus, decizia de trimitere trebuie să indice motivele exacte care au determinat instanța națională să reflecteze asupra interpretării dreptului Uniunii și să considere necesar să adreseze Curții o întrebare preliminară (Hotărârea Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, punctul 28 și jurisprudența citată).
            28. Or, decizia de trimitere descrie în măsură suficientă cadrul juridic și situația de fapt din litigiile principale, iar indicațiile furnizate de instanța de trimitere permit să se determine obiectul întrebărilor adresate.
            29. În aceste condiții, trebuie să se constate că cererea de decizie preliminară este admisibilă.
            Cu privire la fond
            30. Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 49 TFUE și 56 TFUE, precum și principiile egalității de tratament și efectivității trebuie interpretate în sensul că se opun unei legislații naționale în domeniul jocurilor de noroc care prevede organizarea unei noi proceduri de cerere de ofertă pentru acordarea de concesiuni cu o durată mai mică decât cea a concesiunilor atribuite anterior, ca urmare a unei reorganizări a sistemului printr‑o aliniere temporală a termenelor de expirare a concesiunilor.
            31. Pe de o parte, trebuie examinat aspectul dacă, prin impunerea unei durate mai scurte a noilor concesiuni în raport cu concesiunile anterioare, reglementarea națională în discuție în litigiul principal este conformă cu principiile egalității de tratament și efectivității.
            32. În această privință, trebuie precizat că, deși, în Hotărârea Costa și Cifone (EU:C:2012:80), Curtea a examinat și conformitatea reglementării italiene cu obligația de transparență și cu principiul securității juridice, o asemenea examinare nu se mai impune în prezenta cauză, dat fiind că, potrivit instanței de trimitere, dispozițiile în discuție în litigiul principal sunt suficient de clare și nu se poate reproșa că acestea nu sunt formulate în mod clar, precis și neechivoc.
            33. Pe de altă parte, trebuie examinat aspectul dacă motivul invocat de autoritățile naționale pentru a justifica durata mai scurtă a noilor concesiuni, în special reorganizarea sistemului concesiunilor printr‑o aliniere temporală a termenelor de expirare, este de natură să justifice o eventuală restricție privind libertățile garantate de tratate.
            Cu privire la respectarea principilor egalității de tratament și efectivității
            34. În cauza în discuție în litigiul principal, apelantele solicită revocarea concesiunilor în vigoare, anularea ultimei proceduri de cerere de ofertă și organizarea unei alte proceduri de cerere de ofertă pe o bază nediscriminatorie. Ele susțin că autoritățile italiene nu aveau dreptul să aleagă între revocarea și redistribuirea concesiunilor în vigoare și scoaterea la concurs a unui număr adecvat de noi concesiuni și că, în orice caz, alegerea efectuată aduce atingere principiilor egalității de tratament și efectivității.
            35. Cu toate acestea, astfel cum Curtea a statuat deja, atât revocarea și redistribuirea vechilor concesiuni, cât și scoaterea la concurs a unui număr corespunzător de noi concesiuni ar putea fi soluții adecvate. Fiecare dintre aceste două soluții poate, în principiu, să remedieze, cel puțin pentru viitor, excluderea nelegală a anumitor operatori, permițându‑le acestora să își desfășoare activitatea pe piață în aceleași condiții ca operatorii existenți (Hotărârea Costa și Cifone, EU:C:2012:80, punctul 52).
            36. Rezultă că autoritățile naționale au dreptul să aleagă între soluțiile menționate conform marjei de apreciere a statelor membre într‑un domeniu nearmonizat precum cel al jocurilor de noroc, această marjă fiind totuși încadrată de principiile echivalenței și efectivității.
            37. Astfel, conform jurisprudenței constante a Curții, revine ordinii juridice naționale atribuția de a stabili modalitățile procedurale care asigură protecția drepturilor conferite operatorilor în temeiul efectului direct al dreptului Uniunii, cu condiția totuși ca acestea să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare de natură internă (principiul echivalenței) și să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) (Hotărârea Placanica și alții, EU:C:2007:133, punctul 63, precum și Hotărârea Costa și Cifone, EU:C:2012:80, punctul 51).
            38. În plus, în vederea respectării principiului egalității de tratament și a obligației de transparență care derivă din acesta, un regim de autorizare a jocurilor de noroc trebuie să fie întemeiat pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în mod anticipat, astfel încât să circumscrie suficient exercitarea puterii de apreciere a autorităților pentru ca aceasta să nu fie utilizată arbitrar (Hotărârea Garkalns, C‑470/11, EU:C:2012:505, punctul 42).
            39. Or, după cum Curtea a statuat deja, însuși faptul că operatorii existenți au putut să își înceapă activitatea cu câțiva ani înaintea operatorilor excluși în mod nelegal și au putut astfel să se afirme pe piață cu un anumit renume și cu o clientelă fidelizată le conferă acestora un avantaj concurențial necuvenit. Acordarea unor avantaje concurențiale „suplimentare” operatorilor existenți în raport cu noii concesionari are drept consecință menținerea și consolidarea efectelor excluderii nelegale a celor din urmă de la procedurile de cerere de ofertă și constituie astfel o încălcare a principiului egalității de tratament. Pe de altă parte, o asemenea măsură face excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii operatorilor excluși în mod nelegal de la ultima procedură de cerere de ofertă și, prin urmare, nu respectă principiul efectivității (a se vedea Hotărârea Costa și Cifone, EU:C:2012:80, punctul 53).
            40. Rezultă că, pentru a fi conformă cu principiile egalității de tratament și efectivității, o reglementare națională nu trebuie să acorde operatorilor existenți avantaje concurențiale „suplimentare” în raport cu noii concesionari.
            41. În ceea ce privește respectarea principiului egalității de tratament, trebuie arătat că, potrivit instanței de trimitere, dispozițiile în discuție în cauza principală nu mai sunt lipsite de claritate, privesc toți participanții, inclusiv vechii concesionari, și se aplică în egală măsură concesiunilor deja existente, fără a acorda avantaje concurențiale „suplimentare” operatorilor existenți. Deși este adevărat că această apreciere nu este împărtășită de apelantele din litigiul principal, trebuie amintit în această privință că nu este de competența Curții să se pronunțe, în cadrul unei trimiteri preliminare, cu privire la interpretarea dispozițiilor naționale și nici să hotărască dacă interpretarea dată acestora de instanța de trimitere este corectă (a se vedea printre altele Hotărârea Angelidaki și alții, C‑378/07-C‑380/07, EU:C:2009:250, punctul 48 și jurisprudența citată).
            42. Pe de altă parte, trebuie să se ia în considerare și faptul că, după cum reiese din decizia de trimitere, apelantele din litigiul principal își desfășoară activitatea pe teritoriul italian prin intermediul CTD‑urilor de aproximativ 15 ani, fără a deține licențe de concesiune și fără autorizație din partea poliției, astfel încât ele nu pot fi calificate cu adevărat ca fiind „noi operatori intrați pe piață”.
            43. În ceea ce privește principiul efectivității, trebuie să se precizeze că, tot potrivit instanței de trimitere, chiar dacă noile concesiuni au o durată mai mică decât cele atribuite anterior, ele sunt însă în egală măsură mai puțin oneroase și mai puțin constrângătoare din punct de vedere economic pentru solicitantul concesiunii.
            44. Rezultă astfel că, în cauza în discuție în litigiul principal, respectarea principiilor egalității de tratament și efectivității este asigurată.
            Cu privire la justificarea unei restricții privind libertățile garantate de articolele 49 TFUE și 56 TFUE
            45. Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că trebuie considerate drept restricții privind libertatea de stabilire și/sau libera prestare a serviciilor toate măsurile care interzic, îngreunează sau fac mai puțin atractivă exercitarea libertăților garantate de articolele 49 TFUE și 56 TFUE (a se vedea printre altele Hotărârea Duomo Gpa și alții, C‑357/10-C‑359/10, EU:C:2012:283, punctele 35 și 36, precum și jurisprudența citată).
            46. Prin urmare, o reglementare a unui stat membru precum cea în discuție în discuție în litigiul principal, care condiționează desfășurarea unei activități economice de obținerea unei concesiuni și care prevede diferite situații de decădere din dreptul la concesiune, constituie un obstacol în calea libertăților garantate astfel la articolele 49 TFUE și 56 TFUE (a se vedea Hotărârea Costa și Cifone, EU:C:2012:80, punctul 70).
            47. Se impune totuși să se examineze dacă o asemenea restricție poate fi admisă cu titlu de măsuri derogatorii justificate de motive de ordine publică, de siguranță publică și de sănătate publică, prevăzute expres la articolele 51 TFUE și 52 TFUE, aplicabile și în materia liberei prestări a serviciilor în temeiul articolului 62 TFUE, sau poate fi justificată, conform jurisprudenței Curții, prin motive imperative de interes general (Hotărârea Digibet și Albers, C‑156/13, EU:C:2014:1756, punctul 22, precum și jurisprudența citată).
            48. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, restricțiile privind activitățile de jocuri de noroc pot fi justificate prin motive imperative de interes general, cum ar fi protecția consumatorilor și prevenirea fraudei și a incitării cetățenilor la o cheltuială excesivă legată de joc (Hotărârea Digibet și Albers, EU:C:2014:1756, punctul 23, precum și jurisprudența citată).
            49. În plus, în ceea ce privește reglementarea italiană privind jocurile de noroc, Curtea a constatat că obiectivul referitor la combaterea infracționalității legate de jocurile de noroc este de natură să justifice restricțiile privind libertățile fundamentale care decurg din această reglementare (a se vedea Hotărârea Biasci și alții, C‑660/11 și C‑8/12, EU:C:2013:550, punctul 23).
            50. În prezenta cauză, în ceea ce privește calificarea drept „motive imperative de interes general” a motivului invocat de autoritățile naționale pentru a justifica durata scurtată a noilor concesiuni, și anume reorganizarea sistemului concesiunilor printr‑o aliniere temporară a termenelor de expirare, este adevărat că, în temeiul unei jurisprudențe constante, considerații de ordin pur administrativ nu pot justifica aplicarea de către un stat membru a unei derogări de la normele dreptului Uniunii. Acest principiu este aplicabil cu atât mai mult în cazul în care derogarea în cauză are ca rezultat excluderea sau restrângerea exercitării uneia dintre libertățile fundamentale din dreptul Uniunii (a se vedea Hotărârea Arblade și alții, C‑369/96 și C‑376/96, EU:C:1999:575, punctul 37 și jurisprudența citată).
            51. Cu toate acestea, trebuie amintit caracterul specific al reglementării jocurilor de noroc, care face parte din domeniile în care există divergențe considerabile de ordin moral, religios și cultural între statele membre. În lipsa unei armonizări în materie la nivelul Uniunii Europene, este de competența fiecărui stat membru să aprecieze în aceste domenii, potrivit propriei scări de valori, cerințele pe care le presupune protecția intereselor în cauză, identificarea obiectivelor care sunt efectiv urmărite de reglementarea națională fiind, în cadrul unei cauze cu care este sesizată Curtea în temeiul articolului 267 TFUE, de competența instanței de trimitere (Hotărârea Digibet și Albers, EU:C:2014:1756, punctul 24, precum și jurisprudența citată).
            52. Din acest motiv, în acest domeniu specific, autoritățile naționale beneficiază de o largă putere de apreciere pentru a determina cerințele pe care le implică protecția consumatorilor și a ordinii sociale și, atât timp cât condițiile stabilite prin jurisprudența Curții sunt, pe de altă parte, respectate, este de competența fiecărui stat membru să aprecieze dacă, în contextul scopurilor legitime pe care le urmărește, este necesar să interzică în totalitate sau în parte ori numai să restrângă activitățile legate de jocuri și de pariuri și să prevadă în acest scop modalități de control mai mult sau mai puțin stricte (a se vedea Hotărârea Digibet și Albers, EU:C:2014:1756, punctul 32, precum și jurisprudența citată).
            53. Rezultă că, în acest context specific, reorganizarea sistemului concesiunilor printr‑o aliniere temporală a termenelor de expirare poate să contribuie, prin prevederea unei durate mai scurte a noilor concesiuni decât cea a concesiunilor acordate anterior, la urmărirea coerentă a obiectivelor legitime privind reducerea ocaziilor de joc sau combaterea criminalității legate de aceste jocuri și poate îndeplini în egală măsură cerințele de proporționalitate prevăzute.
            54. În cazul în care se dovedește că, în viitor, autoritățile naționale intenționează să reducă numărul de concesiuni acordate sau să exercite un control mai strict asupra activităților în domeniul jocurilor de noroc, adoptarea unor asemenea măsuri ar fi facilitată în ipoteza în care toate concesiunile sunt atribuite pentru aceeași durată și expiră în același timp.
            55. Având în vedere ansamblul acestor considerații, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolele 49 TFUE și 56 TFUE, precum și principiile egalității de tratament și efectivității trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede organizarea unei noi proceduri de cerere de ofertă pentru acordarea de concesiuni cu o durată mai mică decât cea a concesiunilor atribuite anterior, ca urmare a unei reorganizări a sistemului printr‑o aliniere temporală a termenelor de expirare a concesiunilor.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            56. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
            Articolele 49 TFUE și 56 TFUE, precum și principiile egalității de tratament și efectivității trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede organizarea unei noi proceduri de cerere de ofertă pentru acordarea de concesiuni cu o durată mai mică decât cea a concesiunilor atribuite anterior, ca urmare a unei reorganizări a sistemului printr‑o aliniere temporală a termenelor de expirare a concesiunilor.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 14 mai 1981. # Giuseppe Romano împotriva Institut national d'assurance maladie-invalidité. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgia. # Securitate socială. # Cauza 98/80.


title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 5 februarie 2015.#H. J. Mertens împotriva Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen.#Cerere de decizie preliminară formulată de Centrale Raad van Beroep.#Trimitere preliminară – Securitate socială – Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 – Articolul 71 – Noțiunea „lucrător frontalier aflat în șomaj parțial” – Refuzul statului membru de reședință și al statului membru competent de a acorda prestații de șomaj.#Cauza C-655/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      5 februarie 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Securitate socială — Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 — Articolul 71 — Noțiunea «lucrător frontalier aflat în șomaj parțial» — Refuzul statului membru de reședință și al statului membru competent de a acorda prestații de șomaj”
      În cauza C‑655/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Centrale Raad van Beroep (Țările de Jos), prin decizia din 9 decembrie 2013, primită de Curte la 12 decembrie 2013, în procedura

         H. J. Mertens

      împotriva

         Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen,

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din domnul A. Ó Caoimh, președinte de cameră (raportor), doamna C. Toader și domnul C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 6 noiembrie 2014,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen, de M. Mollee, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul olandez, de B. Koopman, de M. Bulterman, de H. Stergiou și de M. Noort, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de J. Vláčil, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de A. Lippstreu, precum și de A. Wiedmann, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de D. Martin și de M. van Beek, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 71 din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996 (JO 1997, L 28, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 35), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1606/98 al Consiliului din 29 iunie 1998 (JO L 209, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 76, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1408/71”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Mertens, pe de o parte, și Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (consiliul de administrație al Institutului de Administrare a Asigurărilor Sociale pentru Lucrătorii Salariați, denumit în continuare „Uwv”), pe de altă parte, cu privire la refuzul acestuia din urmă de a acorda persoanei interesate prestații de șomaj.

         Cadrul juridic

               3

               Articolul 1 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Definiții”, prevede:
               „În sensul prezentului regulament:
               […]

                           (o)

                           instituție competentă înseamnă:

                                 (i)

                                 instituția la care persoana respectivă este asigurată la data solicitării prestației
                                 sau

                                 (ii)

                                 instituția de la care persoana respectivă are dreptul sau ar avea dreptul să primească prestații dacă aceasta sau unul sau mai mulți membri de familie ai acesteia ar avea reședința pe teritoriul statului membru unde se află instituția
                                 sau

                                 (iii)

                                 instituția desemnată de autoritatea competentă din statul membru respectiv;

                                 (iv)

                                 în cazul unui regim referitor la obligațiile angajatorului cu privire la prestațiile menționate la articolul 4 alineatul (1), fie angajatorul, fie asigurătorul subrogat sau, în lipsa acestora, un organism sau o autoritate desemnată de autoritatea competentă din statul membru respectiv;

                           […]

                           (q)

                           stat competent înseamnă statul membru pe al cărui teritoriu se află instituția competentă;

                  […]”

               4

               Articolul 13 din acest regulament prevede:
               „(1)   Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu.
               (2)   Sub rezerva articolelor 14-17:

                        (a)

                        persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă își are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată își are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru;

                  […]”

               5

               Articolul 71 alineatul (1) din regulamentul menționat are următorul cuprins:
               „Lucrătorul salariat aflat în șomaj și care, pe durata ultimei sale activități, avea reședința pe teritoriul unui stat membru, altul decât statul competent, beneficiază de prestații în conformitate cu următoarele dispoziții:

                        (a)

                                 (i)

                                 lucrătorul frontalier aflat în șomaj parțial sau intermitent la întreprinderea care l‑a angajat primește prestații în conformitate cu dispozițiile legislației statului competent ca și cum ar avea reședința pe teritoriul acelui stat; aceste prestații se acordă de instituția competentă;

                                 (ii)

                                 lucrătorul frontalier aflat în șomaj total beneficiază de prestații în conformitate cu dispozițiile legislației statului membru pe al cărui teritoriu are reședința, ca și cum ar fi fost supus acelei legislații pe parcursul desfășurării ultimei sale activități; aceste prestații se acordă de instituția de la locul de domiciliu, pe propria cheltuială a acesteia;

                           […]”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               6

               De la 1 ianuarie 2003 până la 28 februarie 2009, doamna Mertens a fost angajată cu normă întreagă de Saueressig GmbH (denumită în continuare „Saueressig”) în Vreden (Germania).

               7

               Începând cu 1 martie 2009, doamna Mertens a fost angajată cu fracțiune de normă, și anume, zece ore pe săptămână, de ATG Service GmbH (denumită în continuare „ATG”) în Ahaus (Germania).

               8

               În perioada cuprinsă între anul 2003 și anul 2009, doamna Mertens avea reședința în Enschede (Țările de Jos).

               9

               Doamna Mertens a solicitat Uwv acordarea de prestații în temeiul Legii olandeze privind șomajul (Werkloosheidswet). Uwv a respins această cerere apreciind că doamna Mertens trebuia considerată lucrător frontalier în temeiul Regulamentului nr. 1408/71 și că, deoarece se afla în șomaj parțial, aceasta trebuia să depună o cerere de acordare a prestațiilor de șomaj în statul membru al locului său de muncă, și anume, în Germania. Instanța olandeză sesizată în primă instanță a considerat de asemenea că doamna Mertens era supusă legislației germane.

               10

               Printr‑o decizie din 29 aprilie 2009, Bundesagentur für Arbeit (Agenția Federală Germană pentru Muncă) a respins cererea doamnei Mertens de acordare a prestațiilor de șomaj în Germania. În conformitate cu Codul Social German (Sozialgesetzbuch), această agenție a estimat că doamna Mertens avea calitatea de lucrător frontalier aflat în șomaj total, dat fiind că continuarea raportului său de muncă cu fracțiune de normă se efectuase cu alt angajator. Doamna Mertens a introdus o acțiune împotriva acestei decizii la Sozialgericht Münster (instanța de contencios social din Münster, Germania).

               11

               Printr‑o hotărâre din 18 octombrie 2013, devenită definitivă, Sozialgericht Münster a respins acțiunea introdusă de doamna Mertens împotriva acestei decizii a Bundesagentur für Arbeit.

               12

               Centrale Raad van Beroep (Tribunalul Central de Contencios Administrativ, Țările de Jos), sesizat de doamna Mertens cu o cale de atac împotriva deciziei pronunțate de instanța olandeză de prim grad, consideră că, în perioada în care doamna Mertens era angajată de Saueressig, ulterior de ATG, aceasta era supusă legislației germane. Această instanță subliniază că articolul 71 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul nr. 1408/71 privește lucrătorul frontalier „aflat în șomaj parțial sau intermitent la întreprinderea care l‑a angajat” și că articolul 71 alineatul (1) litera (a) punctul (ii) din acest regulament vizează „lucrătorul frontalier aflat în șomaj total”. În opinia instanței menționate, conținutul acestor dispoziții nu permite să se determine statul membru care are obligația acordării prestațiilor de șomaj în situația unui lucrător frontalier aflat în șomaj parțial care este angajat imediat după aceea de alt angajator în același stat membru.

               13

               Potrivit instanței de trimitere, Curtea a declarat în Hotărârea de Laat (C‑444/98, EU:C:2001:165), în ceea ce privește un lucrător frontalier care nu mai are nicio legătură cu statul membru în care lucrase și care se află astfel în șomaj complet, în sensul articolului 71 alineatul (1) litera (a) punctul (ii) din Regulamentul nr. 1408/71, că statul membru al locului de reședință este competent în materie de prestații de șomaj. Centrale Raad van Beroep face de asemenea referire la Decizia nr. 205 a comisiei administrative pentru securitatea socială a lucrătorilor migranți din 17 octombrie 2005 privind sfera de aplicare a noțiunii „șomaj parțial” referitor la lucrătorii frontalieri (JO 2006, L 130, p. 37, rectificare în JO L 330, p. 36), în care această comisie administrativă ar fi considerat că șomajul parțial este legat de menținerea sau de absența oricărei legături contractuale între angajat și angajator.

               14

               Pentru acest motiv, instanța de trimitere apreciază că din Hotărârea de Laat (EU:C:2001:165) și din decizia menționată pare să reiasă că, pentru ca doamna Mertens să poată fi considerată ca având calitatea de lucrător frontalier aflat în șomaj parțial, s‑ar fi impus să existe cu același angajator un raport de muncă neîntrerupt sau nou, chiar cu fracțiune de normă, însă în continuarea raportului de muncă dintre persoana interesată și Saueressig. Doar în cazul în care lucrătorul nu mai are legături cu statul membru competent în care a lucrat și se află în șomaj total, acesta trebuie, în opinia respectivei instanțe, să se adreseze instituției de la locul său de reședință pentru a fi ajutat în căutarea unui loc de muncă. Instanța menționată ajunge astfel la concluzia că statul membru care oferă cele mai multe posibilități pentru persoana în cauză de a găsi o activitate complementară este cel căruia îi revine obligația acordării prestațiilor pentru șomaj. În speță, potrivit instanței de trimitere, este evident că o astfel de obligație îi revine Republicii Federale Germania.

               15

               Cu toate acestea, instanța de trimitere are îndoieli în această privință, având în vedere în special poziția contrară adoptată de Bundesagentur für Arbeit. Astfel, instanța menționată nu exclude ca doamna Mertens să poată fi considerată ca aflându‑se în șomaj total.

               16

               În aceste condiții, Centrale Raad van Beroep a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 71 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul nr. 1408/71 trebuie să fie interpretat în sensul că se opune ca un lucrător frontalier care, imediat după un raport de muncă cu normă întreagă la un angajator dintr‑un stat membru, ocupă un alt loc de muncă cu fracțiune de normă la alt angajator din același stat membru să fie considerat lucrător frontalier aflat în șomaj parțial?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               17

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 71 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul nr. 1408/71 trebuie să fie interpretat în sensul că un lucrător frontalier care, imediat după încetarea unui raport de muncă cu normă întreagă cu un angajator dintr‑un stat membru care nu este statul său de reședință, este angajat cu fracțiune de normă de alt angajator din același stat membru are calitatea de lucrător frontalier aflat în șomaj parțial în sensul acestei dispoziții.

               18

               Articolul 71 din Regulamentul nr. 1408/71 cuprinde dispoziții speciale aplicabile șomerilor care, pe durata ultimei lor activități, aveau reședința pe teritoriul unui stat membru, altul decât statul membru competent. Curtea a statuat deja că dispozițiile acestui articol urmăresc să asigure lucrătorului migrant beneficiul prestațiilor de șomaj în condițiile cele mai favorabile pentru căutarea unui nou loc de muncă (a se vedea Hotărârea Miethe, 1/85, EU:C:1986:243, punctul 16 și jurisprudența citată).

               19

               Aceste dispoziții derogă de la norma generală prevăzută la articolul 13 alineatul (2) din regulamentul menționat, potrivit căreia persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv (a se vedea Hotărârea Jeltes și alții, C‑443/11, EU:C:2013:224, punctul 20).

               20

               Astfel, în temeiul articolului 71 alineatul (1) litera (a) punctul (ii) din regulamentul menționat, lucrătorii frontalieri aflați în șomaj total se supun legislației statului membru pe teritoriul căruia își au reședința. Curtea a apreciat că această dispoziție prezumă în mod implicit că un astfel de lucrător beneficiază, în acest stat membru, de condițiile cele mai favorabile pentru căutarea unui loc de muncă (a se vedea în acest sens Hotărârea Miethe, EU:C:1986:243, punctul 17, precum și Hotărârea Jeltes și alții, EU:C:2013:224, punctul 21).

               21

               În consecință, articolul 71 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul nr. 1408/71, care prevede că lucrătorul frontalier aflat în șomaj parțial sau intermitent la întreprinderea care l‑a angajat este supus dispozițiilor legislației statului membru competent, trebuie înțeles ca prezumând în mod implicit și că în acest stat membru un astfel de lucrător beneficiază de condițiile cele mai favorabile pentru căutarea unui loc de muncă.

               22

               În această privință, criteriile în baza cărora se determină dacă un lucrător salariat frontalier trebuie considerat în șomaj parțial sau în șomaj total, în sensul articolului 71 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71, trebuie să fie uniforme și stabilite de dreptul Uniunii. Astfel, Curtea a statuat că această apreciere nu poate fi făcută în baza criteriilor prevăzute de dreptul național (a se vedea Hotărârea de Laat, EU:C:2001:165, punctul 18).

               23

               De asemenea, Curtea a statuat și că obiectivul protejării lucrătorului, urmărit la articolul 71 din Regulamentul nr. 1408/71, nu ar fi atins dacă, în cazul în care lucrătorul respectiv este angajat în continuare de aceeași întreprindere, însă cu fracțiune de normă, în alt stat membru decât statul pe teritoriul căruia are reședința, rămânând candidat la un post cu normă întreagă, ar trebui să se adreseze unei instituții a statului membru al locului său de reședință pentru a obține un ajutor în căutarea unui loc de muncă destinat completării celui pe care îl ocupă deja. Faptul că locul de muncă cu normă întreagă a devenit un loc de muncă cu fracțiune de normă prin încheierea unui nou contract este lipsit de pertinență în această privință (a se vedea în acest sens Hotărârea de Laat, EU:C:2001:165, punctul 34).

               24

               Această concluzie reiese din faptul că instituția statului membru al locului de reședință al lucrătorului în cauză ar fi mult mai puțin în măsură decât cea a statului membru competent să îl ajute pe acesta să găsească o activitate complementară ale cărei condiții ar fi compatibile cu activitatea desfășurată deja cu fracțiune de normă, cu alte cuvinte, cel mai probabil, o activitate complementară pe care să o desfășoare pe teritoriul statului membru competent (a se vedea în acest sens Hotărârea de Laat, EU:C:2001:165, punctul 35).

               25

               Pentru acest motiv, doar în cazul în care nu mai are legături cu statul membru competent și se află în șomaj total, lucrătorul trebuie să se adreseze instituției din statul membru de reședință pentru a obține ajutor în căutarea unui loc de muncă (a se vedea în acest sens Hotărârea de Laat, EU:C:2001:165, punctul 36).

               26

               În consecință, contrar celor susținute de guvernul german, o situație de șomaj total implică în mod necesar că lucrătorul în cauză a încetat total să lucreze.

               27

               Astfel, în cauza principală, este lipsită de relevanță împrejurarea că întreprinderea la care doamna Mertens era angajată în cadrul unui contract de muncă cu normă întreagă nu este aceeași cu cea la care a fost angajată, ulterior, în cadrul unui contract de muncă cu fracțiune de normă. Prin urmare, o interpretare a articolului 71 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul nr. 1408/71 care ar supune aplicarea acestei dispoziții cerinței potrivit căreia întreprinderea în care lucrătorul frontalier ocupă un loc de muncă cu fracțiune de normă ar trebui să fie aceeași cu cea în care acest lucrător ocupa anterior un loc de muncă cu normă întreagă ar reduce domeniul de aplicare al dispoziției menționate într‑un mod care ar aduce atingere efectului util al acesteia.

               28

               De asemenea, este lipsit de relevanță faptul că contractul de muncă în discuție în litigiul principal prevede o durată de lucru săptămânală de zece ore, din moment ce Curtea a statuat deja că niciun element din dispozițiile articolului 1 litera (a) sau ale articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 nu permite să se excludă din domeniul de aplicare al acestui regulament anumite categorii de persoane ca urmare a timpului pe care acestea îl consacră desfășurării activității lor (a se vedea prin analogie Hotărârea Kits van Heijningen, C‑2/89, EU:C:1990:183, punctul 10).

               29

               Această interpretare a articolului 71 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul nr. 1408/71 este astfel singura care poate asigura ca lucrătorii frontalieri să fie considerați ca aflându‑se în șomaj parțial în statul membru în care beneficiază de condițiile cele mai favorabile în căutarea unui loc de muncă cu normă întreagă.

               30

               Articolul 71 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul nr. 1408/71 nu poate, în consecință, să fie interpretat în sensul că îl exclude din domeniul său de aplicare pe lucrătorul frontalier care a menținut un raport de muncă în statul membru competent, indiferent dacă acesta este cu fracțiune de normă.

               31

               Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 71 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul nr. 1408/71 trebuie să fie interpretat în sensul că un lucrător frontalier care, imediat după încetarea unui raport de muncă cu normă întreagă cu un angajator dintr‑un stat membru, este angajat cu fracțiune de normă de alt angajator din același stat membru are calitatea de lucrător frontalier aflat în șomaj parțial, în sensul acestei dispoziții.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               32

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

                     Articolul 71 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1606/98 al Consiliului din 29 iunie 1998, trebuie să fie interpretat în sensul că un lucrător frontalier care, imediat după încetarea unui raport de muncă cu normă întreagă cu un angajator dintr‑un stat membru, este angajat cu fracțiune de normă de alt angajator din același stat membru are calitatea de lucrător frontalier aflat în șomaj parțial, în sensul acestei dispoziții.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 13 septembrie 2005. # Georgios Pantoulis împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Concurs general - Egalitate de tratament. # Cauza T-290/03.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 17 mai 1988. # Edgard Arendt împotriva Parlamentului European. # Funcționar - Refuz de admitere la concurs. # Cauza 28/87.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 22 septembrie 2017.#Luigi D'Agostino împotriva Comisiei Europene.#Funcție publică – Agenți contractuali – Articolul 3a din RAA – Neprelungirea contractului – Articolele 12a și 24 din statut – Obligația de solicitudine – Interesul serviciului.#Cauza T-501/16 RENV.


Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 11 iulie 2013.#Diamanthandel A. Spira BVBA împotriva Comisiei Europene.#Concurență – Înțelegeri și abuz de poziție dominantă – Piața diamantelor brute – Sistem de distribuție SOC – Decizie de respingere a unei plângeri – Lipsa interesului comunitar – Drepturi procedurale ale autorului plângerii – Acces la documente – Obligații în ceea ce privește investigarea unei plângeri – Efecte de excludere de pe piață – Eroare vădită de apreciere.#Cauzele conexate T-108/07 și T-354/08.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 23 septembrie 2004.#Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Istanbul împotriva Finanzlandesdirektion für Oberösterreich.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgerichtshof - Austria.#Articol 202.#Cauza C-414/02.


Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 26 septembrie 2014.#Business and Strategies in Europe (B&S Europe) SA împotriva Comisiei Europene.#Contracte de achiziții publice de servicii – Procedură de cerere de ofertă – Servicii pe termen scurt în interesul exclusiv al țărilor terțe care beneficiază de ajutor extern din partea Uniunii – Respingere a candidaturii – Criterii de selecție – Contracte împărțite în tranșe – Proiect de referință – Obligația de motivare – Principiul bunei administrări – Încredere legitimă – Principiul imparțialității – Principiul contradictorialității.#Cauza T‑222/13.