title: Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 13 iulie 2017.#Agricola italiana alimentare SpA (AIA) împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de declarare a nulității – Marca Uniunii Europene verbală MONTORSI F. & F. – Marca națională verbală anterioară Casa Montorsi – Motiv relativ de nulitate – Risc de confuzie – Articolul 53 alineatul (1) litera (a) și articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Acord de coexistență a mărcilor – Conținut – Articolul 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009.#Cauza T-389/16.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)
      13 iulie 2017 (
            *1
         )
      „Marcă a Uniunii Europene –Procedură de declarare a nulității –Marca Uniunii Europene verbală MONTORSI F. & F. –Marca națională verbală anterioară Casa Montorsi –Motiv relativ de nulitate –Risc de confuzie –Articolul 53 alineatul (1) litera (a) și articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 –Acord de coexistență a mărcilor –Conținut –Articolul 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009”
      În cauza T‑389/16,

         Agricola italiana alimentare SpA (AIA), cu sediul în San Martino Buon Albergo (Italia), reprezentată de S. Rizzo, avocat,
      reclamantă,
      împotriva

         Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO), reprezentat de L. Rampini, în calitate de agent,
      pârât,
      cealaltă parte din procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a EUIPO, intervenientă în fața Tribunalului, fiind

         Casa Montorsi Srl, cu sediul în Vignola (Italia), reprezentată de S. Verea, de K. Muraro și de M. Balestriero, avocați,
      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a EUIPO din 28 aprilie 2016 (cauza R 1239/2014‑1), privind o procedură de declarare a nulității între Casa Montorsi și AIA,
      TRIBUNALUL (Camera a opta),
      compus din domnul A. M. Collins, președinte, doamna M. Kancheva și domnul J. Passer (raportor), judecători,
      grefier: domnul E. Coulon,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 22 iulie 2016,
      având în vedere memoriul în răspuns al EUIPO depus la grefa Tribunalului la 11 octombrie 2016,
      având în vedere memoriul în răspuns al intervenientei depus la grefa Tribunalului la 13 octombrie 2016,
      având în vedere că niciuna dintre părțile principale nu a formulat, în termen de trei săptămâni de la comunicarea terminării fazei scrise a procedurii, o cerere de organizare a unei ședințe și întrucât a decis, în temeiul articolului 106 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, să se pronunțe fără parcurgerea fazei orale a procedurii,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 12 februarie 2007, Montorsi Francesco & Figli SpA a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene la Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (JO 2009, L 78, p. 1)].

               2

               Marca a cărei înregistrare s‑a solicitat este semnul verbal MONTORSI F. & F.

               3

               Produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea fac parte din clasa 29 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund următoarei descrieri: „Carne, pește, carne de pasăre și vânat; extracte din carne; fructe și legume conservate, uscate și gătite; jeleuri, dulcețuri, ouă, lapte și produse lactate; uleiuri și grăsimi alimentare”.

               4

               Cererea de înregistrare a mărcii Uniunii Europene a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare nr. 38/2007 din 30 iulie 2007 și marca corespunzătoare a fost înregistrată la 18 ianuarie 2008.

               5

               La 28 decembrie 2010, intervenienta, Casa Montorsi Srl, a solicitat, în temeiul articolului 53 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, declararea nulității mărcii contestate pentru toate produsele enumerate la punctul 3 de mai sus.

               6

               Cererea de declarare a nulității era întemeiată pe marca italiană verbală anterioară Casa Montorsi, depusă la 24 februarie 1995, înregistrată la 2 iunie 1998 sub numărul 751820, ulterior reînnoită și care desemna printre altele produsele care fac parte din clasa 29 și corespund următoarei descrieri: „Carne, pește, carne de pasăre și vânat, extracte din carne, fructe și legume conservate, uscate și gătite; jeleuri, dulcețuri, ouă, lapte și produse lactate; uleiuri și grăsimi alimentare”.

               7

               Motivul invocat în susținerea cererii de declarare a nulității era cel vizat la articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, întemeiat pe existența riscului de confuzie.

               8

               În cursul procedurii administrative, marca contestată a fost transferată societății Negroni SpA și ulterior reclamantei, Agricola italiana alimentare SpA (AIA).

               9

               Reclamanta a solicitat respingerea cererii de declarare a nulității pentru motivul că era contrară unui act sub semnătură privată pe care îl încheiase cu intervenienta la 4 mai 2000 (denumit în continuare „acordul”) și prin care ele ar fi acceptat coexistența mărcilor lor pe piața italiană și s‑ar fi angajat reciproc să nu se opună exploatării acestora. Reclamanta a solicitat de asemenea să se facă dovada utilizării mărcii anterioare.

               10

               La 20 martie 2014, divizia de anulare a declarat nulitatea mărcii contestate pentru produsele „carne, pește, carne de pasăre și vânat; ouă”, dar a confirmat validitatea acesteia pentru celelalte produse vizate de marcă, mai precis „extracte din carne; fructe și legume conservate, uscate și gătite; jeleuri, dulcețuri, ouă, lapte și produse lactate; uleiuri și grăsimi alimentare”, precum și pentru alte produse, nemenționate în lista produselor acoperite de marca contestată.

               11

               În special, divizia de anulare a considerat că acordul nu se opune admisibilității cererii de declarare a nulității formulate de intervenientă deoarece, acest acord având un conținut imprecis în ceea ce privește teritoriul și durata, nu putea fi considerat un consimțământ dat în mod expres, în sensul articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009. În ceea ce privește dovada utilizării de către intervenientă a mărcii anterioare, divizia de anulare a considerat că s‑a făcut această dovada, dar numai pentru produsele „jambon, salam și mezeluri”, care fac parte din subcategoria „carne”. În ceea ce privește compararea produselor, aceasta a arătat că, dintre produsele desemnate de marca contestată, numai produsele „carne, pește, carne de pasăre și vânat; ouă” erau identice sau similare cu cele pentru care a fost utilizată marca anterioară, mai precis, cele care fac parte din subcategoria „carne”. În ceea ce privește compararea semnelor, ea a arătat că marca contestată prezenta un nivel mediu de similitudine cu marca anterioară deoarece cele două mărci conțineau același nume de familie, Montorsi. În sfârșit, divizia de anulare a considerat că, având în vedere identitatea sau similitudinea produselor și a mărcilor în conflict, exista un risc de confuzie pentru publicul italian în ceea ce privește produsele „carne, pește, carne de pasăre și vânat; ouă” acoperite de marca contestată și că trebuia declarată nulitatea acestei mărci pentru produsele respective.

               12

               La 12 mai 2014, reclamanta a introdus o cale de atac la EUIPO, în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009, împotriva deciziei diviziei de anulare, pentru ca marca contestată să rămână înregistrată în continuare pentru produsele „carne, pește, carne de pasăre și vânat; ouă”.

               13

               Prin decizia din 28 aprilie 2016 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a EUIPO a respins calea de atac.

               14

               Camera de recurs a arătat, mai întâi, că reclamanta nu a contestat în fața sa niciuna dintre aprecierile diviziei de anulare privind dovada utilizării mărcii anterioare, similitudinea semnelor și a produselor și riscul de confuzie. Singurul argument invocat în calea de atac se întemeia pe acord, care s‑ar opune, potrivit reclamantei, cererii de declarare a nulității mărcii contestate din cauza riscului de confuzie.

               15

               Camera de recurs a considerat că EUIPO nu era ținut de acord, care privea interese private, ci că trebuia să cerceteze dacă era posibil să se deducă din acest acord existența unui „consimțământ dat în mod expres”, precum cel vizat de articolul 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, sau coexistența mărcilor în conflict. Camera de recurs a considerat că acordul nu permite să se dovedească un astfel de consimțământ. Ea a adăugat că, chiar dacă s‑ar ține seama de acea parte din acord în care părțile la acord „recuno[șteau] că mărcile lor [pot] coexista”, trebuia să se dovedească și faptul că această coexistență se datora inexistenței unui risc de confuzie în percepția publicului relevant, dovadă care ar impune demonstrarea utilizării concomitente a mărcilor în conflict o perioadă suficient de mare, anterioară datei de depunere a mărcii contestate. Nu s‑ar fi făcut dovada a unei astfel de utilizări concomitente și cu atât mai puțin dovada că o asemenea utilizare nu ar genera niciun risc de risc de confuzie. Prin urmare, camera de recurs a respins calea de atac.

         Concluziile părților

               16

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei atacate;

                        —

                        obligarea EUIPO la plata cheltuielilor de judecată.

               17

               EUIPO și intervenienta solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

               18

               Reclamanta invocă două motive în susținerea acțiunii, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea articolului 53 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 8 alineatul (1) litera (b) din același regulament și, în al doilea rând, pe încălcarea articolului 53 alineatul (3) din acest regulament.

               19

               Se impune să se examineze mai întâi cel de al doilea motiv.

            Cu privire la al doilea motiv de anulare, întemeiat pe încălcarea articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009

               20

               Reclamanta susține că este incontestabil faptul că părțile la acord au acceptat coexistența pe piața italiană a mărcilor lor, prezente și viitoare, ceea ce ar împiedica intervenienta să solicite declararea nulității mărcii contestate.

               21

               Reclamanta arată că intervenienta nu poate în niciun caz să împiedice înregistrarea mărcii contestate în fiecare țară din Uniunea Europeană, alta decât Italia, nici chiar, având în vedere acordul, înregistrarea acestei mărci în Italia.

               22

               Reclamanta reproșează camerei de recurs că nu a ținut seama de „principiul relativizării” cauzelor de nulitate care rezultă din drepturile anterioare în conflict. Motivele relative de refuz ar proteja numai interese private. În timp ce consimțământul titularului unui drept anterior nu ar permite să se înlăture un motiv absolut de refuz, un astfel de consimțământ ar permite înlăturarea unui motiv relativ de refuz. În acest temei, conform jurisprudenței Tribunalului, conflictul dintre cele două mărci ar privi numai întreprinderile concurente, iar nu consumatorii.

               23

               În ceea ce privește, mai concret, încălcarea articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, reclamanta contestă, în primul rând, afirmația camerei de recurs din primele două teze ale punctului 25 din decizia atacată, potrivit căreia, pentru a exista consimțământul la înregistrarea unei mărci, ar fi necesar ca semnul care urmează a fi înregistrat să fie identificat cu exactitate, ceea ce nu ar fi cazul în speță.

               24

               Acordul nu ar face referire în mod clar la marca MONTORSI propriu‑zisă, ci la înregistrările sau la utilizările prezente sau viitoare ale termenului „montorsi” în contextul unui semn distinctiv în ceea ce privește produsele care fac parte din clasa 29. O interpretare restrictivă a acestei referiri nu ar avea niciun sens, deoarece, la momentul încheierii acordului, niciuna dintre părțile la acord nu ar fi fost titulara mărcii MONTORSI în sens strict. În consecință, potrivit reclamantei, contrar afirmațiilor camerei de recurs din decizia atacată, părțile la acord și‑ar fi dat în mod expres consimțământul la înregistrarea și la utilizarea nu numai a mărcii MONTORSI în sens strict, ci și a oricărui semn distinctiv care conține termenul „montorsi”, cum este cazul mărcii MONTORSI F. & F.

               25

               În al doilea rând, reclamanta consideră excesiv de formalistă interpretarea camerei de recurs, dată în continuarea punctului 25 din decizia atacată, potrivit căreia din acord nu se poate deduce consimțământul dat în mod expres la înregistrarea mărcii contestate ca marcă a Uniunii Europene. Validitatea acordului ar fi cu siguranță limitată la teritoriul italian. Cu toate acestea, în speță, consimțământul dat în mod expres pentru teritoriul italian ar implica în mod necesar consimțământul la înregistrarea mărcii contestate la nivelul Uniunii. Întrucât intervenienta și‑ar fi dat acordul la coexistența pe teritoriul italian a mărcilor, care ar include înregistrările viitoare ale mărcilor cuprinzând termenul „montorsi”, nu ar fi logic să se nege în prezent acest consimțământ în ceea ce privește marca contestată pe baza unui conflict ipotetic, limitat tocmai la teritoriul italian. Reclamanta nu ar avea niciun cuvânt de spus dacă intervenienta ar fi încercat să anuleze înregistrarea mărcii contestate pe baza unor drepturi anterioare în Franța, în Spania sau în alte țări din Uniune decât Italia.

               26

               EUIPO, susținut de intervenientă, consideră că afirmația potrivit căreia consimțământul dat de intervenientă în acord ar implica imposibilitatea acesteia de a se prevala de drepturile sale asupra mărcii anterioare este contrazisă de elementele de fapt. Reclamanta ar pretinde, în mod întemeiat, că, în cazul motivelor relative de refuz, titularul unui drept anterior poate alege să își apere sau să nu își apere propria marcă și, dacă decide să procedeze astfel, să acționeze în interesul său exclusiv. Cu toate acestea, în speță, intervenienta ar fi decis în mod evident să apere marca anterioară, întrucât a formulat o cerere de declarare a nulității mărcii contestate la EUIPO. Faptul că intervenienta ar fi semnat anterior un acord și că poate părea că nu și‑a îndeplinit obligațiile, așa cum sunt prevăzute în actul sub semnătură privată, ar privi sfera privată a părților la acord, care ar putea eventual să invoce consecințele oricărei eventuale neîndepliniri a obligațiilor în fața instanțelor civile naționale.

               27

               Argumentul potrivit căruia motivele relative de refuz nu ar proteja decât interesele private nu ar afecta concluzia privind cerința unui consimțământ dat în mod expres în vederea aplicării articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009. Jurisprudența menționată de reclamantă s‑ar referi la un aspect diferit, acela al calității procesuale active a persoanelor care urmăresc să invoce motive relative de refuz împotriva înregistrării unei mărci a Uniunii Europene.

               28

               În ceea ce privește competența EUIPO, acesta ar trebui, într‑adevăr, să țină seama de acordul în discuție, pe de o parte, pentru a verifica dacă este posibil ca acest acord să evidențieze un consimțământ clar la înregistrarea mărcii contestate, în sensul articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, și, pe de altă parte, pentru a verifica dacă sunt îndeplinite condițiile unei coexistențe pe piață a mărcilor în discuție, ca factor pertinent în cadrul articolului 53 alineatul (1) litera (a) coroborat cu articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.

               29

               În plus, nu ar rezulta în niciun caz din acord că intervenienta și‑ar fi dat în mod expres consimțământul la înregistrarea mărcii contestate ca marcă a Uniunii Europene. EUIPO amintește că articolul 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 are un caracter derogatoriu și trebuie, așadar, să fie interpretat în mod restrictiv. Prin urmare, pentru a corespunde unui consimțământ dat la înregistrarea mărcii contestate, acordul ar trebui să se refere la aceasta în mod clar, evident și explicit, iar sarcina probei ar reveni celui care invocă consimțământul, cealaltă parte la acord nefiind ținută să își dovedească dezacordul.

               30

               Acordul nu ar conține niciun consimțământ clar și precis la înregistrarea mărcii contestate ca marcă a Uniunii Europene, tocmai pentru motivele expuse în decizia atacată. Acordul ar fi vag și imprecis. Întinderea teritorială și durata de aplicare a acordului nu ar fi expres specificate. În special, marca MONTORSI F. & F. nu ar fi corect identificată în acord. Astfel, în primul rând, aceasta nu ar fi menționată în actul sub semnătură privată. În al doilea rând, cuvântul „comunitar” sau „european” nu ar fi menționat niciodată în acord, care ar indica numai înregistrările din Italia și un litigiu pendinte în fața Tribunale di Modena (Tribunalul din Modena, Italia). În sfârșit, la punctul 2 din acord s‑ar preciza că „părțile recunosc că semnele distinctive ale fiecăreia dintre ele înregistrate până în prezent și/sau utilizate pentru produse din clasa internațională 29 pot coexista”. Dat fiind că înregistrarea mărcii contestate s‑ar fi făcut la 18 ianuarie 2008, acest punct fundamental din acord ar conduce de asemenea la concluzia că marca contestată nu poate fi considerată ca făcând parte cu certitudine din acest acord. În consecință, ar părea mai degrabă că acordurile privind coexistență mărcilor și înregistrarea lor ar viza numai înregistrările din Italia, astfel cum s‑ar fi observat în mod corect în decizia atacată. În orice caz, potrivit EUIPO, faptul că marca contestată nu ar fi identificată în mod clar în acord este un motiv suficient, chiar și singur, pentru a exclude existența unui acord explicit al intervenientei la înregistrarea acestei mărci în Uniune.

               31

               În plus, contrar afirmațiilor reclamantei, ar exista un litigiu între părțile la acord cu privire la interpretarea anumitor elemente esențiale ale acordului, în special asupra aspectului dacă privește numai mărcile naționale sau și mărcile străine, internaționale și ale Uniunii Europene.

               32

               Interpretarea discordantă a acordului ar fi confirmată și de comportamentul părților în fața EUIPO și a instanțelor naționale. Acest comportament nu ar reprezenta o linie de conduită clară, coerentă și conciliantă.

               33

               În concluzie, acordul nu ar demonstra „un consimțământ dat în mod expres” de intervenientă la înregistrarea mărcii contestate. Camera de recurs nu ar fi săvârșit nicio încălcare a articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009.

               34

               Intervenienta arată că, după cum ar confirma‑o de altfel decizia diviziei de anulare și decizia atacată, eventualele acorduri private între părți nu ar avea în niciun caz forță obligatorie pentru EUIPO. Nu ar exista niciun temei juridic în acest sens. Acest lucru s‑ar datora și faptului că contractele au un efect relativ între părți și ar fi deci incompatibile cu efectul erga omnes al unei decizii de opoziție sau de declarare a nulității. Ar exista, așadar, un interes public care trebuie protejat. Prin urmare, în mod întemeiat camera de recurs ar fi afirmat că EUIPO nu este ținută de acord, ci ar trebui să analizeze dacă era posibil să se deducă din cuprinsul acestuia existența unui consimțământ sau coexistența mărcilor.

               35

               Intervenienta susține totodată că existența unui consimțământ nu ar fi dovedită, pe de o parte, în principal din cauza formulării imprecise a acordului, astfel cum ar menționa camera de recurs, și, pe de altă parte, pentru că opoziția formulată de reclamantă împotriva cererii intervenientei, depusă la 15 aprilie 2008 și având ca obiect înregistrarea mărcii CASA MONTORSI sub numărul 6832125 ca marcă a Uniunii Europene, nu ar avea niciun sens în acest caz. Ar exista aici o incoerență în argumentele reclamantei.

               36

               În orice caz, marca contestată nu ar fi menționată în mod specific în acord și, după cum ar indica în mod întemeiat decizia atacată, acordul nu ar menționa nici expresiile „marcă comunitară”, „înregistrare comunitară” sau „marcă europeană”. Consimțământul nu ar putea fi nici implicit, nici prezumat. Camera de recurs nu ar fi „excesiv de formalistă”. Reclamanta ar fi cea care urmărește cu orice preț să interpreteze acordul după cum îi convine.

               37

               Trebuie amintit că articolul 53 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 prevede în special că „[m]arca [Uniunii Europene] este declarată nulă ca urmare a unei cereri depuse la Oficiu […] atunci când există o marcă anterioară menționată la articolul 8 alineatul (2) și când se îndeplinesc condițiile prevăzute la alineatul (1) […] din numitul articol”.

               38

               Potrivit articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, „[m]arca [Uniunii Europene] nu poate fi declarată nulă atunci când titularul unui drept menționat la alineatul (1) sau (2) își dă în mod expres consimțământul pentru înregistrarea acestei mărci înaintea depunerii cererii de declarare a nulității sau a cererii reconvenționale”.

               39

               Articolul 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 impune, așadar, ca titularul unui drept anterior să își dea în mod expres consimțământul la înregistrarea unei mărci a Uniunii Europene pentru a nu mai putea formula ulterior o cerere de declarare a nulității acestei mărci.

               40

               Astfel, într‑o cauză în care titularul mărcilor care erau contestate susținea că persoanele care au formulat cererea de declarare a nulității acestor mărci, din cauza riscului de confuzie, consimțiseră la înregistrarea acesteia, în special prin coexistența pașnică și printr‑un acord de coexistență, Tribunalul a amintit că acordul titularului dreptului trebuie să aibă un caracter expres pentru a permite înregistrarea unei semn care poate conduce la un risc de confuzie. Tribunalul a dedus de aici, pe de o parte, că coexistența pașnică a mărcilor nu poate ține loc de consimțământ expres în sensul articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009. Pe de altă parte, în ceea ce privește acordul de coexistență, Tribunalul, după ce a constatat că nu avea ca obiect mărcile care erau contestate, ci o altă marcă, a reținut că acest acord nu putea să fie interpretat astfel încât să depășească domeniul său de aplicare, fără consimțământul expres al părților, în sensul articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009. Tribunalul a constatat că lipsea acest consimțământ expres [Hotărârea din 3 iunie 2015, Pensa Pharma/OAPI – Ferring și Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA și pensa), T‑544/12 și T‑546/12, nepublicată, EU:T:2015:355, punctele 35, 37, 40, 49 și 51].

               41

               În speță, acordul vorbește, în partea sa introductivă, despre un litigiu între părți în fața Tribunale di Modena (Tribunalul din Modena) privind utilizarea termenului „montorsi” în sectorul cărnii uscate, precum și negocierile între acestea pentru soluționarea acelui diferend și pentru evitarea unor litigii viitoare privind acest termen pentru toate produsele cuprinse în clasa 29. Această parte introductivă a acordului menționează mărcile italiene care conțin termenul „montorsi”.

               42

               Punctul 2 primul paragraf din acord stipulează că „părțile recunosc că semnele distinctive ale fiecăreia dintre ele înregistrate până în prezent și/sau utilizate pentru produse din clasa internațională 29 (printre altele, carne, pește, carne de pasăre și vânat, extracte din carne, fructe și legume conservate, uscate și gătite, jeleuri, dulcețuri, compoturi, ouă, lapte și produse lactate; uleiuri și grăsimi alimentare) pot coexista”. Punctul 2 al doilea paragraf din acord stipulează că, „în consecință, părțile renunță reciproc, în numele lor sau al succesorilor lor, să conteste înregistrările acestor semne ca mărci și să se opună utilizării acestor semne – ca denumire socială, ca marcă, ca firmă sau în altă formă atipică – de către cealaltă parte”. Punctul 3 din acord stipulează în plus că „părțile renunță la orice pretenție pe care ar putea‑o avea în ceea ce privește utilizarea semnului distinctiv MONTORSI de către cealaltă parte până în prezent”.

               43

               După cum arată EUIPO, acordul menționează semnele și înregistrările italiene și un litigiu din Italia. El nu face nicio referire nici la Uniune, nici la dreptul Uniunii. Acordul menționează termenul „montorsi”, dar nu semnul verbal MONTORSI F. & F., în discuție în speță. În plus, coexistența mărcilor și renunțarea la contestare menționate în acord privesc semnele înregistrate sau utilizate „până în prezent”, mai precis, până la 4 mai 2000. În sfârșit, potrivit acordului, părțile renunță la orice pretenție pe care ar putea‑o avea în ceea ce privește utilizarea „semnului distinctiv MONTORSI de către cealaltă parte până în prezent”.

               44

               Reiese din cele de mai sus, după cum au arătat în esență divizia de anulare și camera de recurs, că acordul apare ca fiind limitat la semnele înregistrate sau utilizate până la data încheierii sale și în context italian. Astfel cum arată în mod întemeiat camera de recurs, formularea din acord lasă să se presupună în mod inevitabil că acordurile privind coexistența mărcilor și înregistrările lor privesc numai titlurile italiene. Acordul nu menționează semnul MONTORSI F. & F., în discuție în speță, și cu atât mai puțin o înregistrare viitoare a acestui semn – și nici a vreunui semn cuprinzând termenul „montorsi” – ca marcă a Uniunii Europene.

               45

               Ținând seama de aceste elemente, care demonstrează cel puțin nestabilirea în acord a poziției părților cu privire la chestiunea înregistrării la nivelul Uniunii a mărcilor cuprinzând termenul „montorsi”, și ținând seama de faptul că consimțământul prevăzut la articolul 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie să aibă un caracter expres, camera de recurs a reținut în mod întemeiat că nu se poate deduce din acord un consimțământ expres al intervenientei la înregistrarea semnului MONTORSI F. & F. ca marcă a Uniunii Europene.

               46

               Această concluzie a camerei de recurs nu este excesiv de formalistă, contrar celor susținute de reclamantă. Ea decurge din termenii acordului și din cerințele articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009. De altfel, însăși reclamanta admite că validitatea acordului este limitată la teritoriul italian. Astfel cum arată în esență intervenienta, reclamanta este cea care încercă să confere acordului un înțeles care depășește termenii în care este formulat.

               47

               Reclamanta pretinde însă că această concluzie nu ar fi foarte logică, deoarece, pe de o parte, ea ar putea înregistra marca contestată în fiecare dintre țările Uniunii, altele decât Italia, din moment ce intervenienta nu ar deține drepturi anterioare în aceste țări, și chiar în Italia, potrivit acordului. Reclamanta adaugă că ar fi ilogic să se invalideze marca contestată, înregistrată la nivelul Uniunii pentru un risc de confuzie invocat și constatat numai în Italia, din moment ce, prin acord, intervenienta ar fi renunțat tocmai la contestarea mărcii în Italia și ar fi asumat, așadar, în mod expres, riscul eventual de confuzie în Italia.

               48

               Aceste argumente ale reclamantei nu sunt de natură să repună în discuție poziția camerei de recurs.

               49

               Astfel, împrejurarea că, pentru motive economice, strategice sau de altă natură proprii intervenientei, aceasta a preferat, în loc să continue un litigiu cu reclamanta, să admită cu aceasta din urmă coexistența în Italia a semnelor și a mărcilor lor existente la data acordului, nu implică renunțarea intervenientei la posibilitatea de a se opune unei mărci a Uniunii Europene. Un asemenea consimțământ nu înseamnă că eventualul risc de confuzie, acceptat prin contract în context italian și în limitele acordului de coexistență, ar trebui să fie considerat acceptat și în afara acestui context și, mai specific, în cazul unei mărci a Uniunii Europene. În privința unei astfel de mărci, ale cărui conținut și efecte sunt mai extinse decât cele ale unei mărci naționale, intervenienta ar fi îndreptățită în continuare, în lipsa unui consimțământ expres la înregistrarea acestei mărci, să invoce riscul de confuzie.

               50

               Trebuie să se arate de altfel că reclamanta, deși îi neagă intervenientei acest drept, se prevalează de el. Astfel, după cum rezultă din dosarul EUIPO și după cum arată EUIPO și intervenienta, reclamanta, deși a refuzat să admită în speță dreptul intervenientei de a solicita declararea nulității mărcii contestate, nu a ezitat să se opună unei cereri a intervenientei de înregistrare a semnului CASA MONTORSI ca marcă a Uniunii Europene. Cu toate acestea, nu rezultă nicidecum din acord că acesta prevede angajamente inegale între părți. Dimpotrivă, acordul prevede consimțământul reciproc al părților pentru coexistența semnelor și mărcilor lor existente la data încheierii sale.

               51

               În ceea ce privește, în continuare, afirmația potrivit căreia motivele relative de refuz ar proteja numai interesele private și potrivit căreia consimțământul titularului unui drept anterior ar fi, așadar, obligatoriu pentru EUIPO, este suficient să se arate că, în orice caz, un astfel de consimțământ la înregistrarea mărcii contestate nu a fost dat în speță.

               52

               De altfel, și după cum arată în esență EUIPO și intervenienta, hotărârea invocată de reclamantă în susținerea acestei afirmații nu privește problema aplicării în privința EUIPO a unui acord de coexistență a mărcilor. Acea hotărâre privește problema, diferită și fără relevanță în speță, a persoanelor care pot invoca un motiv absolut sau relativ de refuz al înregistrării unei mărci a Uniunii Europene [Hotărârea din 8 iulie 2008, Lancôme/OAPI – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION), T‑160/07, EU:T:2008:261, punctele 20-26].

               53

               Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că cel de al doilea motiv de anulare nu este întemeiat și trebuie respins.

            Cu privire la primul motiv de anulare, întemeiat pe încălcarea articolului 53 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 8 alineatul (1) litera (b) din același regulament

               54

               Reclamanta susține că este eronată aprecierea camerei de recurs potrivit căreia ar fi trebuit să dovedească nu numai acceptarea coexistenței mărcilor, ci și faptul că această coexistență se datora lipsei unui risc de confuzie.

               55

               Astfel, articolul 53 alineatul (1) litera (a) și articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 nu ar avea ca obiect să protejeze interesele consumatorilor, ci pe cele ale titularilor drepturilor anterioare. Existența unui eventual risc de confuzie nu ar fi relevantă, din moment ce, precum în speță, titularul dreptului anterior ar fi acceptat în mod expres coexistența mărcilor în Italia. În cazul unor motive relative de refuz, titularul dreptului anterior ar putea alege să își apere sau să nu își apere marca și, dacă decide să procedeze astfel, ar acționa numai în interesul propriu. Eventualul beneficiu pentru colectivitate ar fi un simplu efect colateral al acțiunii titularului.

               56

               În orice caz, succesul prezentei acțiuni și menținerea, prin urmare, a mărcii contestate pentru produsele „carne, pește, carne de pasăre și vânat; ouă”, nu ar schimba realitatea de pe piața italiană, pe care marca anterioară și marca italiană MONTORSI F. & F. ar continua să coexiste.

               57

               EUIPO și intervenienta contestă poziția reclamantei.

               58

               EUIPO susține că, deși coexistența a două mărci pe piață ar putea eventual să reducă riscul de confuzie între cele două mărci, o astfel de eventualitate ar putea fi luată în considerare numai dacă, cel puțin, în cursul procedurii administrative, solicitantul mărcii Uniunii Europene ar fi dovedit că respectiva coexistență s‑ar baza pe lipsa unui risc de confuzie. În plus, perioada de coexistență ar trebui să fie suficient de îndelungată pentru a putea influența percepția consumatorului.

               59

               Reclamanta ar fi trebuit să demonstreze, așadar, că consumatorii italieni relevanți ar fi fost expuși la utilizarea concomitentă a mărcilor cuprinzând termenul „montorsi” și că această utilizare nu ar fi generat confuzie. Din moment ce nu s‑ar fi făcut în mod suficient dovada coexistenței pe piață a mărcilor în conflict și a faptului că această coexistență se datora lipsei de confuzie, coexistența invocată de reclamantă nu ar putea fi considerată un factor de avut în vedere la aprecierea riscului de confuzie.

               60

               În plus, aprecierea existenței sau a inexistenței riscului de confuzie ar presupune luarea în considerare a unui ansamblu de factori pertinenți, printre care ar figura nu numai coexistența mărcilor în cauză, ci și gradul de similitudine dintre mărci și produse.

               61

               Intervenienta susține că raționamentul reclamantei potrivit căruia riscul de confuzie nu ar fi un aspect pertinent deoarece ar fi numai o problemă de protecție a intereselor private ale unui titular de marcă este întemeiat pe un postulat eronat, și anume acela că motivele relative de refuz nu ar fi destinate să protejeze interesele consumatorilor, ci numai pe cele ale titularilor anteriori.

               62

               Intervenienta arată că, pe de altă parte, ipoteza unei coexistențe a mărcilor ar implica în mod normal existența riscului de confuzie în percepția publicului ca urmare a unei eventuale interferențe a semnelor pe piață și că nu ar exista nicio îndoială că un acord de coexistență nu ar trebui să aducă atingere protecției consumatorilor, care nu ar trebui să fie expuși riscului de confuzie.

               63

               Independent de aceste considerații, ar trebui să se rețină că cererea de declarare a nulității mărcii ar avea ca obiect în speță o marcă a Uniunii Europene care ar fi sub toate aspectele o marcă străină, spre deosebire de o marcă națională, și a cărei validitate s‑ar extinde la toate țările Uniunii și că, în plus, o marcă națională ar putea să se opună în mod valabil unei mărci a Uniunii Europene. Teritoriul relevant pentru prezentul litigiu nu ar fi Italia, ci Uniunea. Nicio „reflecție juridică” nu ar putea fi atât de ilogică însă să permită să se considere că un eventual consimțământ la înregistrarea într‑o singură țară ar extinde, de unul singur, aplicarea acesteia în celelalte 27 de state membre.

               64

               Pe de altă parte, data de depunere a cererii de înregistrare a mărcii contestate ar fi 12 februarie 2007, astfel încât o eventuală transformare a acestei mărci în marcă națională italiană în aplicarea articolului 112 din Regulamentul nr. 207/2009 ar fi, în orice caz, ulterioară acordului. Ar rezulta că marca națională care ar apărea în urma unei astfel de transformări nu ar putea în niciun caz să coexiste cu „semnele distinctive ale fiecăreia dintre [părți] înregistrate până în prezent și/sau utilizate pentru produse din clasa internațională 29” (punctul 2 din acord), întrucât, la momentul semnării acordului, la 4 mai 2000, ea nu exista. În această privință, ar fi inoperantă trimiterea la marca italiană identică a reclamantei care ar face obiectul unei înregistrări naționale sub numărul 1205683, deoarece ar fi vorba de asemenea despre o marcă ulterioară acordului, depusă la 22 noiembrie 2006 și înregistrată la 1 iulie 2009, și care nu ar face, așadar, parte dintre „semnele distinctive ale fiecăreia dintre [părți] înregistrate până în prezent și/sau utilizate pentru produse din clasa internațională 29”.

               65

               În sfârșit, ar trebui subliniat că, prin raționamentul său potrivit căruia acordul este valid numai în Italia, iar cererea de declarare a nulității nu este admisibilă deoarece se întemeiază pe o marcă anterioară italiană, reclamanta ar admite faptul că mărcile depuse sau înregistrate în afara teritoriul național nu ar putea fi, în principiu, atacabile în mod liber de intervenientă, ceea ce ar demonstra că problema nu ar privi validitatea sau admisibilitatea cererii ca atare de înregistrare a mărcii, cu alte cuvinte, ca aplicare a principiului protecției unui interes public, ci numai o încălcare eventuală a unui interes privat întemeiat pe existența unui acord privat, în privința căruia EUIPO nu ar fi competent.

               66

               S‑a constatat deja, cu prilejul examinării celui de al doilea motiv de anulare, că acordul nu cuprindea niciun consimțământ expres al intervenientei la înregistrarea mărcii contestate ca marcă a Uniunii Europene. În continuare, s‑a arătat că articolul 53 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 nu împiedica intervenienta să solicite declararea nulității mărcii contestate în temeiul riscului de confuzie. Prin urmare, în zadar pretinde din nou reclamanta în cadrul prezentului motiv că acceptarea coexistenței mărcilor în Italia ar împiedica invocarea în mod util a riscului de confuzie împotriva mărcii contestate.

               67

               În plus față de cele ce precedă, reclamanta susține că este eronată aprecierea camerei de recurs potrivit căreia ar fi trebuit să demonstreze, pentru a respinge cererea de declarare a nulității mărcii, nu numai acceptarea coexistenței mărcilor, ci și faptul că această coexistență se datora inexistenței riscului de confuzie.

               68

               Această poziție a reclamantei nu poate fi admisă.

               69

               În primul rând, trebuie arătat că, în speță, camera de recurs nu a menționat că reclamanta trebuia să dovedească acceptarea coexistenței mărcilor, ci a menționat că reclamanta trebuia să dovedească coexistența acestor mărci.

               70

               În al doilea rând, trebuie arătat că, potrivit jurisprudenței, deși nu este exclus ca coexistența pe piață a unor mărci anterioare să poată eventual reduce riscul de confuzie între cele două mărci în conflict, nu este mai puțin adevărat că o astfel de eventualitate nu poate fi luată în considerare decât în cazul în care, în cursul procedurii în fața EUIPO, titularul mărcii Uniunii Europene contestate a demonstrat în mod adecvat că respectiva coexistență se întemeiază pe lipsa riscului de confuzie în percepția publicului relevant între mărcile anterioare de care se prevalează și marca anterioară pe care se întemeiază cererea de declarare a nulității și sub rezerva identității dintre mărcile anterioare în cauză și mărcile în conflict [a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 mai 2005, Grupo Sada/OAPI – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, EU:T:2005:169, punctul 86, Hotărârea din 7 noiembrie 2007, NV Marly/OAPI – Erdal (Top iX), T‑57/06, nepublicată, EU:T:2007:333, punctul 97, Hotărârea din 20 ianuarie 2010, Nokia/OAPI – Medion (LIFE BLOG), T‑460/07, EU:T:2010:18, punctul 68, și Hotărârea din 10 aprilie 2013, Höganäs/OAPI – Haynes (ASTALOY), T‑505/10, nepublicată, EU:T:2013:160, punctul 48].

               71

               Prin urmare, în mod întemeiat camera de recurs a considerat că, pentru a contesta cererea de declarare a nulității întemeiată pe riscul de confuzie, reclamanta ar fi trebuit să dovedească nu numai coexistența mărcilor, ceea ce nu a făcut, ci și faptul că această coexistență de datorează lipsei riscului de confuzie, și aceasta prin elemente de probă precum sondajele de opinie, declarații ale asociațiilor de consumatori și altele.

               72

               Prin urmare, prezentul motiv trebuie respins.

               73

               Întrucât niciunul dintre motivele prezentei acțiuni nu este întemeiat, se impune respingerea acesteia.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               74

               Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.

               75

               Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor EUIPO și ale intervenientei.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a opta)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Obligă Agricola italiana alimentare SpA (AIA) la plata cheltuielilor de judecată.

                           Collins

                           Kancheva

                           Passer

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 iulie 2017.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: italiana.


title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 12 iunie 2014.#SEK Zollagentur GmbH împotriva Hauptzollamt Gießen.#Cerere de decizie preliminară formulată de Bundesfinanzhof.#Uniunea vamală și Tariful vamal comun – Sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse taxelor vamale la import – Nașterea datoriei vamale.#Cauza C‑75/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑75/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesfinanzhof (Germania), prin decizia din 11 decembrie 2012, primită de Curte la 14 februarie 2013, în procedura
            SEK Zollagentur GmbH
            împotriva
            Hauptzollamt Gießen,
            CURTEA (Camera a șasea),
            compusă din domnul A. Borg Barthet (raportor), președinte de cameră, domnii S. Rodin și F. Biltgen, judecători,
            avocat general: domnul P. Mengozzi,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru SEK Zollagentur GmbH, de T. Ulbrich, Rechtsanwalt;
            – pentru Comisia Europeană, de B.‑R. Killmann și de L. Keppenne, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 50 și 203 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 648/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 aprilie 2005 (JO L 117, p. 13, Ediție specială, 02/vol. 17, p. 220, denumit în continuare „Codul vamal”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între SEK Zollagentur GmbH (denumită în continuare „SEK Zollagentur”), pe de o parte, și Hauptzollamt Gießen, pe de altă parte, având ca obiect cererea SEK Zollagentur GmbH de rambursare a taxelor vamale datorate pentru motivul că aceasta ar fi sustras mărfurile în cauză de sub supravegherea vamală în cursul procedurii de tranzit.
            Cadrul juridic
            3. Articolul 4 din Codul vamal prevede:
            „În sensul prezentului cod, se aplică următoarele definiții:
            […]
            13. «Supravegherea de către autoritățile vamale» reprezintă acțiunile desfășurate, în general, de respectivele autorități pentru a asigura respectarea reglementărilor vamale și, atunci când este cazul, a altor dispoziții aplicabile mărfurilor aflate sub supraveghere vamală.
            14. «Controale vamale»: acțiuni specifice îndeplinite de către autoritățile vamale în vederea garantării unei aplicări corecte a legislației vamale și a altor acte cu putere de lege care reglementează intrarea, ieșirea, tranzitul, transferul și destinația mărfurilor care circulă între teritoriul vamal al Comunității și țările terțe, precum și prezența mărfurilor care nu au statut de mărfuri comunitare; aceste acțiuni pot include verificarea mărfurilor, verificarea informațiilor menționate în declarație, verificarea existenței și autenticității documentelor electronice sau scrise, verificarea situației contabile a întreprinderilor și a altor înregistrări, verificarea mijloacelor de transport, controlul bagajelor și al altor mărfuri transportate sau la purtător și efectuarea unor anchete administrative, precum și alte acțiuni similare.
            15. «Destinația vamală a mărfurilor» reprezintă:
            (a) plasarea mărfurilor sub un regim vamal;
            (b) introducerea lor într‑o zonă liberă sau într‑un antrepozit liber;
            (c) reexportarea lor de pe teritoriul vamal al Comunității;
            (d) distrugerea lor;
            (e) abandonarea lor în favoarea bugetului statului.
            […]
            20. «Acordarea liberului de vamă» reprezintă acțiunea prin care autoritățile vamale pun mărfurile la dispoziție în scopurile prevăzute de regimul vamal sub care au fost plasate.
            […]”
            4. Articolul 37 alineatul (1) din codul menționat prevede:
            „Mărfurile introduse pe teritoriul vamal al Comunității se află sub supraveghere vamală din momentul intrării lor. Ele pot fi supuse controlului vamal în conformitate cu dispozițiile în vigoare.”
            5. Potrivit articolului 50 din Codul vamal:
            „Până în momentul când li se atribuie destinația vamală, mărfurile prezentate în vamă pot obține, după ce au fost prezentate, statutul de «mărfuri depozitate temporar». Aceste mărfuri sunt numite în continuare «mărfuri depozitate temporar».”
            6. Articolul 91 din Codul vamal prevede:
            „(1) Regimul de tranzit extern permite circulația dintr‑un punct într‑altul pe teritoriul vamal al Comunității:
            (a) a mărfurilor necomunitare, fără ca aceste mărfuri să fie supuse drepturilor de import și altor taxe sau măsuri de politică comercială;
            […]
            (2) Circulația menționată la alineatul (1) are loc:
            (a) fie conform regimului de tranzit comunitar extern;
            […]”
            7. Articolul 92 din Codul vamal prevede:
            „(1) Regimul de tranzit extern ia sfârșit și obligațiile titularului se consideră îndeplinite atunci când mărfurile plasate sub acest regim și documentele solicitate sunt prezentate la biroul vamal de destinație în conformitate cu dispozițiile regimului respectiv.
            (2) Autoritățile vamale încheie regimul atunci când sunt în măsură să stabilească, pe baza comparației datelor disponibile de la biroul vamal de plecare cu cele de la biroul vamal de destinație, că regimul a luat sfârșit în mod corect.”
            8. Articolul 96 alineatul (1) din acest cod prevede:
            „Principalul obligat este titularul regimului de tranzit comunitar extern. El răspunde pentru:
            (a) prezentarea în vamă a mărfurilor intacte la biroul vamal de destinație în termenul prevăzut și cu respectarea întocmai a măsurilor de identificare adoptate de autoritățile vamale;
            (b) respectarea dispozițiilor referitoare la regimul de tranzit comunitar.”
            9. Articolul 201 alineatul (1) din codul menționat prevede:
            „O datorie vamală la import poate să ia naștere prin:
            (a) punerea în liberă circulație a mărfurilor supuse drepturilor de import
            […]”
            10. Articolul 203 din Codul vamal prevede:
            „(1) O datorie vamală la import ia naștere prin:
            – sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse drepturilor de import.
            (2) Datoria vamală ia naștere în momentul sustragerii mărfurilor de sub supravegherea vamală.
            (3) Debitorii vamali sunt:
            – persoana care a sustras mărfurile de sub supraveghere vamală;
            […]
            – după caz, persoana care trebuie să execute obligațiile care rezultă din depozitarea temporară a mărfurilor sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate acele mărfuri.”
            11. Articolul 236 alineatul (1) din codul menționat prevede:
            „Drepturile de import sau de export se rambursează în măsura în care se stabilește că, în momentul în care au fost plătite, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar dispozițiilor articolului 220 alineatul (2).
            […]”
            12. Potrivit articolului 398 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1192/2008 al Comisiei din 17 noiembrie 2008 (JO L 329, p. 1):
            „Statutul de expeditor agreat se poate acorda oricărei persoane care intenționează să efectueze operațiunile de tranzit comunitar fără a prezenta, la biroul de plecare sau în orice alt loc autorizat, mărfurile și declarația de tranzit aferentă.
            […]”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            13. La 15 ianuarie 2010, un transport format din douăsprezece suporturi pentru biciclete a fost introdus pe teritoriul vamal al Uniunii. Transportul a fost plasat în depozit temporar și proprietarul depozitului respectiv a prezentat mărfurile în vamă și a făcut o declarație sumară cu privire la acestea.
            14. La 17 ianuarie 2010, SEK Zollagentur a făcut o declarație de plasare a suporturilor pentru biciclete sub regimul vamal de tranzit comunitar extern. Acordarea liberului de vamă al suporturilor pentru biciclete pentru regimul declarat a avut loc în aceeași zi.
            15. În ziua următoare, transportatorul mandatat de SEK Zollagentur, expeditorul agreat, trebuia să colecteze mai multe transporturi, inclusiv mărfurile menționate, de la depozitul temporar și să le livreze unui destinatar în Greven (Germania).
            16. La sosirea transportului de mărfuri, destinatarul a constatat că suporturile pentru biciclete nu făceau parte din aceste transporturi, aspect pe care l‑a notificat biroului vamal de destinație.
            17. Hauptzollamt Gießen s‑a adresat ulterior în scris SEK Zollagentur pentru a‑i solicita informații privind locul unde se aflau suporturile pentru biciclete. Această societate a menționat în răspunsul său că suporturile pentru biciclete nu au putut fi încărcate la 17 ianuarie 2010. Societatea a declarat că proprietarul depozitului temporar nu fusese în măsură să stocheze transporturile antrepozitate în depozitul său într‑un mod care să permită regăsirea acestora și remiterea lor în ansamblu transportatorului. Pentru acest motiv, suporturile pentru biciclete nu fuseseră predate transportatorului astfel cum era prevăzut și rămăseseră în depozitul temporar.
            18. La 1 februarie 2010, suporturile pentru biciclete au făcut obiectul unui nou transport după deschiderea unei noi proceduri de tranzit. Prin urmare, destinatarul a pus mărfurile menționate în liberă circulație la biroul vamal de destinație și a plătit 2 000 de euro cu titlu de taxe la import.
            19. Același cuantum a fost solicitat și de Hauptzollamt Gießen de la SEK Zollagentur pentru motivul că ea ar fi sustras mărfurile de sub supravegherea vamală prin neprezentarea lor biroului de destinație în cursul primei proceduri de tranzit.
            20. SEK Zollagentur a considerat că taxele la import impuse nu erau datorate legal și a solicitat rambursarea lor în temeiul articolului 236 din Codul vamal. Aceasta a susținut astfel că procedura de tranzit a început abia la momentul preluării efective a mărfurilor de la antrepozitar, independent de declarația făcută de ea. Astfel, înainte de începerea transportului, regimul vamal de tranzit comunitar extern nu începuse, astfel încât unicul responsabil pentru sustragerea menționată ar fi proprietarul depozitului temporar.
            21. În urma respingerii contestației formulate împotriva deciziei de respingere a cererii de rambursare, SEK Zollagentur a formulat o acțiune la Finanzgericht Hessen, care a confirmat refuzul rambursării pentru motivul că taxele nu pot fi rambursate întrucât acestea sunt datorate legal. SEK Zollagentur a formulat, așadar, recurs la Bundesfinanzhof.
            22. În aceste împrejurări, Bundesfinanzhof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Dispozițiile relevante ale Codului vamal, în special articolul 50 din acesta, trebuie interpretate în sensul că o marfă pusă la dispoziția unei persoane de către autoritățile vamale pentru a fi depozitată temporar într‑un loc aprobat este considerată ca fiind sustrasă de sub supravegherea vamală în cazul în care marfa face obiectul unei declarații în vederea plasării sub regim de tranzit extern, însă nu însoțește efectiv, în cursul transportului prevăzut, documentele de tranzit întocmite și nu este prezentată biroului vamal de destinație?
            2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
            Într‑un astfel de caz, persoana care, în calitate de expeditor agreat, a plasat mărfurile sub regim de tranzit este debitor vamal în conformitate cu articolul 203 alineatul (3) prima liniuță din Codul vamal sau cu articolul 203 alineatul (3) a patra liniuță din Codul vamal?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima întrebare
            23. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 50 și 203 din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că o marfă plasată în depozit temporar trebuie considerată ca fiind sustrasă de sub supravegherea vamală în cazul în care este declarată în vederea plasării sub regim de tranzit comunitar extern, însă nu părăsește depozitul și nu este prezentată biroului vamal de destinație, deși documentele de tranzit au fost prezentate acestuia din urmă.
            24. Cu titlu introductiv, trebuie să se determine momentul la care, în temeiul Codului vamal, ia sfârșit depozitarea temporară a mărfurilor și începe plasarea lor sub regimul vamal de tranzit comunitar extern.
            25. În această privință, trebuie amintit că articolul 50 din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că mărfurile necomunitare care au făcut obiectul unei declarații vamale acceptate de autoritățile vamale în vederea plasării lor sub regimul vamal de tranzit comunitar extern și care au statutul de mărfuri depozitate temporar sunt plasate sub acest regim vamal și obțin astfel o destinație vamală la momentul acordării liberului de vamă (Hotărârea Codirex Expeditie, C‑542/11, EU:C:2013:429, punctul 55).
            26. Astfel, mărfuri precum cele în discuție în litigiul principal pot intra sub incidența regimului de tranzit comunitar extern doar de la momentul acordării liberului de vamă pentru acestea. Or, pe baza informațiilor comunicate de instanța de trimitere, acordarea liberului de vamă pentru mărfurile în discuție în litigiul principal ar fi fost efectuată la 17 ianuarie 2010, acestea din urmă fiind, așadar, plasate sub regimul vamal de tranzit comunitar extern începând de la această dată.
            27. Pentru a răspunde la prima întrebare, astfel reformulată, trebuie analizat aspectul dacă o marfă care nu a părăsit zona de antrepozitare poate fi în mod real sustrasă de sub supravegherea vamală, în condițiile în care documentele de tranzit au fost prezentate biroului vamal de destinație.
            28. În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, noțiunea de sustragere de sub supravegherea vamală, care figurează la articolul 203 alineatul (1) din Codul vamal, trebuie înțeleasă ca incluzând orice acțiune sau omisiune care are drept rezultat, chiar dacă numai pe moment, împiedicarea accesului autorității vamale competente la mărfuri aflate sub supraveghere vamală și a efectuării controalelor prevăzute la articolul 37 alineatul (1) din Codul vamal (Hotărârea D. Wandel, C‑66/99, EU:C:2001:69, punctul 47, Hotărârea Liberexim, C‑371/99, EU:C:2002:433, punctul 55, și Hotărârea Hamann International, C‑337/01, EU:C:2004:90, punctul 31).
            29. În temeiul articolului 96 din Codul vamal, întrucât principalul obligat este răspunzător, printre altele, pentru prezentarea mărfurilor intacte la biroul vamal de destinație, documentul de tranzit pe baza căruia se efectuează transportul de mărfuri plasate sub regimul de tranzit comunitar extern are în mod incontestabil un rol esențial în buna funcționare a acestui regim. Astfel, o îndepărtare, chiar dacă temporară, a acestor mărfuri este de natură să aducă atingere obiectivelor înseși ale regimului menționat atunci când împiedică, contrar celor prevăzute la articolul 37 din Codul vamal, orice confiscare eventuală a mărfurilor respective de către serviciul vamal. În plus, o astfel de îndepărtare temporară face de asemenea dificilă identificarea atât a mărfurilor care fac obiectul procedurii de tranzit, cât și a regimului vamal aplicabil acestora (a se vedea prin analogie Hotărârea British American Tobacco, C‑222/01, EU:C:2004:250, punctul 52).
            30. În condiții similare, îndepărtarea temporară a documentului de tranzit de mărfurile care figurează pe acest document trebuie calificată drept sustragere a mărfurilor respective de sub supravegherea vamală. Conform interpretării reținute de Curte în Hotărârile D. Wandel (EU:C:2001:69), Liberexim (EU:C:2002:433) și Hamann International (EU:C:2004:90), această îndepărtare constituie într‑adevăr un act care are drept rezultat împiedicarea, chiar dacă numai pe moment, a accesului autorității vamale competente la o marfă aflată sub supraveghere vamală și a efectuării controalelor prevăzute de legislația vamală a Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea British American Tobacco, EU:C:2004:250, punctul 53).
            31. În mod similar, trebuie amintit că, în temeiul unei jurisprudențe constante, sustragerea unei mărfi de sub supravegherea vamală presupune numai întrunirea unor condiții de natură obiectivă precum lipsa materială a mărfurilor de la locul de depozitare autorizat la momentul la care autoritatea vamală înțelege să întreprindă măsuri pentru verificarea respectivelor mărfuri (a se vedea Hotărârea D. Wandel, EU:C:2001:69, punctul 48, și Hotărârea Liberexim, EU:C:2002:433, punctul 60).
            32. Pentru a exista o sustragere de sub supravegherea vamală, este, așadar, suficient ca marfa să fi fost sustrasă în mod obiectiv de la eventuale controale, independent de faptul dacă acestea au fost realizate efectiv de autoritatea competentă (Hotărârea British American Tobacco, EU:C:2004:250, punctul 55).
            33. Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolele 50 și 203 din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că o marfă plasată în depozit temporar trebuie considerată ca fiind sustrasă de sub supravegherea vamală în cazul în care este declarată în vederea plasării sub regim de tranzit comunitar extern, însă nu părăsește depozitul și nu este prezentată biroului vamal de destinație, deși documentele de tranzit au fost prezentate acestuia din urmă.
            Cu privire la a doua întrebare
            34. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 203 alineatul (3) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în caz de sustragere a unei mărfi de sub supraveghere vamală, persoana care, în calitate de expeditor agreat, a plasat marfa respectivă sub regimul vamal de tranzit comunitar extern este debitor vamal în temeiul acestei dispoziții.
            35. Trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, dacă, la momentul sustragerii mărfurilor în cauză de sub supravegherea vamală, acestea au fost plasate deja sub regimul de tranzit comunitar extern, titularul acestui regim este cel care, în calitate de principal obligat în sensul articolului 96 alineatul (1) din Codul vamal, trebuie să execute obligațiile care rezultă din utilizarea regimului menționat și debitorul datoriei vamale în sensul articolului 203 alineatul (3) a patra liniuță din acest cod, dacă dispozițiile care figurează la primele trei liniuțe ale alineatului (3) nu se aplică (Hotărârea Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, punctul 33).
            36. În schimb, dacă, la momentul respectivei sustrageri, mărfurile nu au fost încă plasate sub regimul de tranzit comunitar extern, ci sunt încă mărfuri depozitate temporar, debitorul datoriei vamale este, în cazul în care dispozițiile care figurează la primele trei liniuțe ale articolului 203 alineatul (3) din Codul vamal nu se aplică, persoana care, întrucât este cea care trebuie să execute obligațiile care decurg din depozitarea temporară a mărfurilor, deține aceste mărfuri, după descărcarea lor, pentru a asigura deplasarea sau depozitarea acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea United Antwerp Maritime Agencies și Seaport Terminals, C‑140/04, EU:C:2005:556, punctul 39, precum și Hotărârea Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, punctul 34).
            37. Or, după cum s‑a amintit la punctul 26 din prezenta hotărâre, mărfurile în discuție în litigiul principal au fost plasate sub regimul vamal de tranzit comunitar extern. Astfel, titularul acestui regim, și anume SEK Zollagentur, este cel care, întrucât, în calitatea sa de expeditor agreat, este principalul obligat în sensul articolului 96 din Codul vamal, este debitorul datoriei vamale în sensul articolului 203 alineatul (3) a patra liniuță din acest cod, dacă dispozițiile care figurează la primele trei liniuțe ale alineatului (3) menționat nu se aplică, aspect care urmează să fie stabilit de instanța de trimitere.
            38. Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 203 alineatul (3) a patra liniuță din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în caz de sustragere a unei mărfi de sub supravegherea vamală, persoana care, în calitate de expeditor agreat, a plasat marfa respectivă sub regimul vamal de tranzit comunitar extern este debitor vamal în temeiul acestei dispoziții.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            39. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
            1) Articolele 50 și 203 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 648/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 aprilie 2005, trebuie interpretate în sensul că o marfă plasată în depozit temporar trebuie considerată ca fiind sustrasă de sub supravegherea vamală în cazul în care este declarată în vederea plasării sub regim de tranzit comunitar extern, însă nu părăsește depozitul și nu este prezentată biroului vamal de destinație, deși documentele de tranzit au fost prezentate acestuia din urmă.
            2) Articolul 203 alineatul (3) a patra liniuță din Regulamentul nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 648/2005, trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în caz de sustragere a unei mărfi de sub supravegherea vamală, persoana care, în calitate de expeditor agreat, a plasat marfa respectivă sub regimul vamal de tranzit comunitar extern este debitor vamal în temeiul acestei dispoziții.


Hotărârea Curții din data de 7 noiembrie 2000. # The Queen împotriva Secretary of State for the Environment, Transport and the Regions, ex parte First Corporate Shipping Ltd, în prezența World Wide Fund for Nature UK (WWF) și Avon Wildlife Trust. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Divisional Court) - Regatul Unit. # Directivă 92/43/CEE. # Cauza C-371/98.


Hotărârea Curții din data de 14 decembrie 1972. # Boehringer Mannheim GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 7-72.


Hotărârea Curții din data de 9 decembrie 2003. # Erich Gasser GmbH împotriva MISAT Srl. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberlandesgericht Innsbruck - Austria. # Convenția de la Bruxelles - Articol 21 - Articol 17. # Cauza C-116/02.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 9 decembrie 2004. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 79/409/CEE. # Cauza C-79/03.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea extinsă) din data de 14 aprilie 2005. # Sniace, SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat - Acțiune în anulare - Admisibilitate. # Cauza T-88/01.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 22 decembrie 2008.#The Wellcome Foundation Ltd împotriva Paranova Pharmazeutika Handels GmbH.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberster Gerichtshof - Austria.#Marcă - Produs farmaceutic - Reambalare - Import paralel - Modificare substanțială a aspectului ambalajului - Obligație de notificare prealabilă.#Cauza C-276/05.

text:
      Cauza C‑276/05
      The Wellcome Foundation Ltd
      împotriva
      Paranova Pharmazeutika Handels GmbH
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Oberster Gerichtshof)
      „Marcă – Produs farmaceutic – Reambalare – Import paralel – Modificare substanțială a aspectului ambalajului – Obligație de notificare prealabilă”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Produs introdus pe piață într‑un stat membru de titular sau cu consimțământul
            acestuia – Import într‑un alt stat membru după reambalare și reaplicarea mărcii – Opoziția titularului
      [Directiva 89/104 a Consiliului, art. 7 alin. (2)]
      2.        Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Import paralel de medicamente după reambalare și reaplicarea mărcii
            – Opoziția titularului
      [Directiva 89/104 a Consiliului, art. 7 alin. (2)]
      1.        Articolul 7 alineatul (2) din Directiva 89/104 privind mărcile, astfel cum a fost modificată prin Acordul privind Spațiul
         Economic European din 2 mai 1992, trebuie interpretat în sensul că titularul mărcii se poate opune în mod legitim comercializării
         ulterioare a unui produs farmaceutic, dacă importatorul a reambalat produsul și a aplicat din nou marca pe acesta, cu excepția
         cazului în care:

      – se stabilește că utilizarea de către titular a dreptului asupra mărcii pentru a se opune comercializării produselor reambalate
         sub această marcă ar contribui la împărțirea artificială a piețelor între statele membre. Aceasta este situația în special
         atunci când titularul a pus în circulație, în diverse state membre, un produs farmaceutic identic în ambalaje diferite și
         dacă reambalarea efectuată de importator, pe de o parte, este necesară pentru comercializarea produsului în statul membru
         de import și, pe de altă parte, este efectuată astfel încât starea originară a produsului să nu poată fi afectată;

      – se demonstrează că reambalarea nu poate afecta starea originară a produsului conținut în ambalaj;
      – se indică în mod clar pe noul ambalaj autorul reambalării produsului și denumirea fabricantului;
      – prezentarea produsului reambalat nu este de natură să prejudicieze reputația mărcii și pe cea a titularului său. Astfel,
         ambalajul nu trebuie să fie defectuos, de proastă calitate sau neîngrijit și

      – anterior punerii în vânzare a produsului reambalat, importatorul notifică titularul mărcii și îi furnizează, la cerere,
         un specimen al produsului reambalat.

      Dacă s‑a stabilit că reambalarea produsului farmaceutic, cu un nou ambalaj, este necesară pentru comercializarea ulterioară
         a acestuia în statul membru de import, modul de prezentare a respectivului ambalaj trebuie apreciat numai având în vedere
         condiția potrivit căreia acesta nu trebuie să fie de natură să prejudicieze reputația mărcii și pe cea a titularului său.

      (a se vedea punctele 23 și 30 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 7 alineatul (2) din Directiva 89/104 privind mărcile, astfel cum a fost modificată prin Acordul privind Spațiul
         Economic European din 2 mai 1992, trebuie interpretat în sensul că revine importatorului paralel obligația de a furniza titularului
         mărcii informațiile necesare și suficiente pentru a‑i permite să verifice că reambalarea produsului sub această marcă este
         necesară pentru comercializarea sa în statul membru de import.

      În fond, tipul de informații care trebuie furnizat depinde de împrejurările fiecărei spețe. Nu se poate exclude a priori, în cazuri excepționale, posibilitatea ca acesta să presupună indicarea statului membru de export, dacă lipsa unei astfel
         de informații ar împiedica titularul mărcii să aprecieze necesitatea reambalării. În cazul în care s‑ar dovedi că informațiile
         furnizate sunt utilizate de titularul mărcii pentru a repera deficiențe în organizarea vânzărilor proprii și pentru a combate
         astfel comerțul paralel cu produsele sale, ar trebui ca tocmai normele Tratatului CE privind concurența să constituie mijlocul
         de protecție a participanților la comerțul paralel împotriva acestor acte ale titularului mărcii.

      (a se vedea punctele 34-37 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      22 decembrie 2008(*)

      „Marcă – Produs farmaceutic – Reambalare – Import paralel – Modificare substanțială a aspectului ambalajului – Obligație de notificare prealabilă”
      În cauza C‑276/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Oberster Gerichtshof
         (Austria), prin decizia din 24 mai 2005, primită de Curte la 6 iulie 2005, în procedura

      The Wellcome Foundation Ltd
      împotriva
      Paranova Pharmazeutika Handels GmbH,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii J.-C. Bonichot, J. Makarczyk, L. Bay Larsen (raportor)
         și doamna C. Toader, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna K. Sztranc‑Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 3 aprilie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru The Wellcome Foundation Ltd, de L. Wiltschek și E. Tremmel, Rechtsanwälte;
      –        pentru Paranova Pharmazeutika Handels GmbH, de R. Schneider, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul elen, de doamnele O. Patsopoulou, G. Alexaki și de domnul M. Apessos, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Inez Fernandes, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii W. Wils și H. Krämer, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 9 octombrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 7 din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului
         din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială,
         17/vol. 1, p. 92), astfel cum a fost modificată prin Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 (JO 1994, L 1,
         p. 3, denumită în continuare „Directiva 89/104”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între The Wellcome Foundation Ltd (denumită în continuare „Wellcome”),
         titulară a mărcii austriece ZOVIRAX, pe de o parte, și Paranova Pharmazeutika Handels GmbH (denumită în continuare „Paranova”),
         pe de altă parte, privind medicamente purtând marca ZOVIRAX, care au fost introduse pe piață în state membre ale Spațiului
         Economic European (denumit în continuare „SEE”) de Wellcome sau de terți, importate în paralel de Paranova și comercializate
         de aceasta în Austria, după ce au făcut obiectul unei reambalări.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 7 din Directiva 89/104 intitulat „Epuizarea drepturilor conferite de o marcă” prevede:

      „(1)      Marca nu dă dreptul titularului său să interzică utilizarea acesteia pentru produsele care au fost introduse pe piața comunitară
         sub această marcă de către titular sau cu consimțământul acestuia.

      (2)      Alineatul (1) nu se aplică atunci când există motive justificate pentru ca titularul să se opună comercializării ulterioare
         a produselor, în special atunci când starea produselor se modifică sau se deteriorează după introducerea lor pe piață.”

      4        Potrivit articolului 65 alineatul (2) din Acordul privind Spațiul Economic European, interpretat în coroborare cu anexa XVII
         punctul 4 din acest acord, articolul 7 alineatul (1) din Directiva 89/104 a fost modificat în sensul acordului menționat,
         expresia „pe piața comunitară” fiind înlocuită prin formularea „pe teritoriul uneia dintre părțile contractante”.

       Reglementarea națională
      5        Potrivit articolului 10b alineatul 1 din Legea privind protecția mărcilor (Markenschutzgesetz), marca nu dă dreptul titularului
         său să interzică unui terț utilizarea acesteia pentru produse care au fost introduse pe piață în SEE sub această marcă de
         către titular sau cu consimțământul acestuia. Potrivit articolului 10b alineatul 2 din aceeași lege, alineatul 1 al acesteia
         nu se aplică atunci când există motive legitime pentru ca titularul să se opună comercializării ulterioare a produselor, în
         special atunci când starea produselor se modifică sau se deteriorează după introducerea lor pe piață.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      6        Wellcome este, printre altele, titularul a două mărci verbale austriece ZOVIRAX, precum și al mărcii figurative și verbale
         austriece ZOVIRAX, protejate pentru clasa produselor farmaceutice. În Austria, aceste mărci sunt utilizate în mod obișnuit
         de GlaxoSmithKline Pharma GmbH cu consimțământul Wellcome.

      7        Paranova desfășoară o activitate de distribuție angro de medicamente. Aceasta comercializează în special în Austria medicamente
         purtând marca ZOVIRAX în cutii de 60 de comprimate a 400 mg (ZOVIRAX 400/60), care au fost introduse pe piață în state membre
         ale SEE de Wellcome sau de terți cu consimțământul acestei societăți și care au fost achiziționate de societatea‑mamă a Paranova
         în tranzacționarea curentă a medicamentelor.

      8        Paranova comercializează aceste medicamente într‑un nou ambalaj, al cărui aspect exterior este complet diferit de cel al ambalajului
         produsului de origine. Pe fața acestui ambalaj este înscrisă, cu caractere aldine, mențiunea „reambalat și importat de Paranova”.
         Indicarea numelui producătorului figurează alături și pe spatele ambalajului cu caractere normale. Acest nou ambalaj este
         mărginit de un chenar albastru asemenea celui utilizat în general de Paranova pentru medicamentele pe care le comercializează.

      9        Prin scrisoarea din 12 mai 2003, Paranova a informat o societate austriacă din același grup cu Wellcome referitor la intenția
         sa de a comercializa ZOVIRAX 400/60 în Austria. Aceasta a anexat scrisorii o copie color a ambalajului exterior, eșantioane
         de blistere și prospectul acestui medicament. În aceste condiții, o societate engleză din același grup cu Wellcome a solicitat
         Paranova să trimită ulterior societății GlaxoSmithKline Corporate Intellectual Property (denumită în continuare „Glaxo”) informațiile
         referitoare la aceste comercializări, cu anexarea unui specimen complet al fiecărui tip de ambalaj, precum și cu indicarea
         statului de export și a motivelor exacte ale reambalării efectuate.

      10      Deoarece Paranova a comunicat motivele reambalării la care a recurs, dar nu și statul de export pentru medicamentul avut în
         vedere, Glaxo i‑a adresat din nou rugămintea să indice respectivul stat, precum și motivele exacte ale reambalării efectuate.
         Cu această ocazie, societății Paranova i s‑a comunicat că nu avea niciun motiv să menționeze informațiile privind importatorul
         paralel într‑un mod atât de evident, cu un scris cu caractere aldine și mai vizibil decât cel al numelui producătorului. De
         asemenea, s‑a pus în discuție prezentarea diferită, care rezultă din prezența celor două chenare colorate aplicate pe marginile
         cutiei.

      11      În plus, Glaxo a solicitat prezentarea unui specimen complet al fiecărui tip de ambalaj.

      12      La 4 iunie 2003, Paranova a indicat că, pentru motive de ordin tehnic legate de producție, nu avea posibilitatea să furnizeze
         un specimen complet al ambalajului finit, în special dacă Glaxo nu dorea să suporte costul aferent.

      13      Paranova importă ZOVIRAX 400/60 din Grecia. Acest medicament este comercializat în acest stat în ambalaje care conțin 70 de
         comprimate. În Austria, ambalajul autorizat este prevăzut pentru 60 de comprimate.

      14      Wellcome a formulat o cerere de măsuri provizorii la Handelsgericht Wien, prin care a solicitat somarea Paranova să înceteze
         să propună și/sau să comercializeze, în cadrul tranzacțiilor curente, în scop concurențial, în Austria, medicamente reambalate,
         în special ZOVIRAX, al cărui ambalaj cuprinde mărci nou‑aplicate sau mărci existente protejate în Austria în favoarea Wellcome
         dacă:

      –        indicarea societății care a efectuat reambalarea produsului figurează, pe ambalaj, cu caractere aldine și mai lizibile și/sau
         poziționate mai vizibil decât indicarea producătorului;

      –        chenare colorate, în special albastre, având aproximativ 5 mm lățime figurează pe marginile cutiei reambalate, asemenea celor
         utilizate deseori pentru produsele comercializate de Paranova;

      –        aceasta nu a informat corect Wellcome, anterior introducerii pe piață a produsului reambalat, cu privire la comercializarea
         avută în vedere, mai ales, indicând și statul de export și motivele exacte privind necesitatea reambalării.

      15      Prin Ordonanța din 7 mai 2004, Handelsgericht Wien a admis în parte cererea formulată de Wellcome. Sesizat cu apel, Oberlandesgericht
         Wien a admis această cerere la 28 ianuarie 2005 în ceea ce privește primul și al treilea punct menționate mai sus și a respins‑o
         în ceea ce privește al doilea punct.

      16      Cele două părți din acțiunea principală au formulat recurs la Oberster Gerichtshof.

      17      Această instanță arată că determinant în aprecierea conformității noului ambalaj este aspectul dacă dovada că este necesară
         reambalarea produsului pentru a nu se împiedica accesul efectiv pe piață trebuie adusă numai referitor la reambalarea produsului
         în sine. În cazul unui răspuns pozitiv, s‑ar pune întrebarea de a ști care sunt criteriile în funcție de care trebuie apreciată
         prezentarea noului ambalaj. În speță, ar exista două posibilități, și anume o apreciere cu privire la principiul potrivit
         căruia atingerea adusă mărcii trebuie să fie de cea mai slabă intensitate posibilă sau o apreciere a prezentării noului ambalaj
         din perspectiva cunoașterii posibilității ca aceasta să prejudicieze reputația mărcii și pe cea a titularului său. Instanța
         de trimitere ridică de asemenea problema întinderii obligației de informare care revine importatorului paralel.

      18      În aceste condiții Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      a)     Articolul 7 din Directiva 89/104 [...] și jurisprudența Curții referitoare la această dispoziție trebuie interpretate în sensul
         că dovada că utilizarea mărcii ar contribui la o împărțire artificială a piețelor trebuie adusă nu numai referitor la reambalarea
         în sine, ci și în ceea ce privește prezentarea noului ambalaj?

      În cazul unui răspuns negativ la această întrebare,
      b)      este necesar să se aprecieze dacă prezentarea noului ambalaj este conformă principiului atingerii de cea mai slabă intensitate
         posibilă sau (numai) dacă poate prejudicia reputația mărcii sau pe cea a titularului său?

      2)      Articolul 7 din Directiva [89/104] și jurisprudența Curții referitoare la acesta trebuie interpretate în sensul că importatorul
         paralel își îndeplinește obligația de informare numai dacă indică titularului mărcii atât statul de export, cât și motivele
         exacte ale reambalării?”

       Procedura în fața Curții
      19      Prin decizia din 20 septembrie 2005, președintele Curții a suspendat procedura până la pronunțarea hotărârii Curții în cauza
         C‑348/04.

      20      Curtea a pronunțat hotărârea în cauza menționată (Hotărârea din 26 aprilie 2007, Boehringer Ingelheim și alții, C‑348/04,
         Rep., p. I‑3391).

      21      Prin scrisoarea din 30 mai 2007, instanța de trimitere a informat Curtea că își menține cererea de pronunțare a unei hotărâri
         preliminare numai cu privire la prima întrebare litera b) și la a doua întrebare.

      22      Prin decizia din 15 iunie 2007, președintele Curții a dispus reluarea procedurii.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare litera b)
      23      La punctul 3 din dispozitivul Hotărârii din 11 iulie 1996, Bristol‑Myers Squibb și alții (C‑427/93, C‑429/93 și C‑436/93,
         Rec., p. I‑3457), Curtea a statuat că articolul 7 alineatul (2) din Directiva 89/104 trebuie interpretat în sensul că titularul
         mărcii se poate opune în mod legitim comercializării ulterioare a unui produs farmaceutic, dacă importatorul a reambalat produsul
         și a aplicat din nou marca pe acesta, cu excepția cazului în care:

      –        se stabilește că utilizarea de către titular a dreptului asupra mărcii pentru a se opune comercializării produselor reambalate
         sub această marcă ar contribui la împărțirea artificială a piețelor între statele membre. Aceasta este situația în special
         atunci când titularul a pus în circulație, în diverse state membre, un produs farmaceutic identic în ambalaje diferite și
         dacă reambalarea efectuată de importator, pe de o parte, este necesară pentru comercializarea produsului în statul membru
         de import și, pe de altă parte, este efectuată astfel încât starea originară a produsului să nu poată fi afectată;

      –        se demonstrează că reambalarea nu poate afecta starea originară a produsului conținut în ambalaj;
      –        se indică în mod clar pe noul ambalaj autorul reambalării produsului și denumirea fabricantului;
      –        prezentarea produsului reambalat nu este de natură să prejudicieze reputația mărcii și pe cea a titularului său. Astfel, ambalajul
         nu trebuie să fie defectuos, de proastă calitate sau neîngrijit și

      –        anterior punerii în vânzare a produsului reambalat, importatorul notifică titularul mărcii și îi furnizează, la cerere, un
         specimen al produsului reambalat.

      24      Această din urmă condiție permite titularului să verifice că reambalarea nu este efectuată astfel încât să afecteze, direct
         sau indirect, starea originară a produsului și că prezentarea după reambalare nu este de natură să prejudicieze reputația
         mărcii (Hotărârile citate anterior Bristol‑Myers Squibb și alții, punctul 78, precum și Boehringer Ingelheim și alții, punctul
         20).

      25      Condiția potrivit căreia reambalarea produsului farmaceutic, în special cu un nou ambalaj, este necesară pentru comercializarea
         ulterioară a acestui produs în statul membru de import vizează numai reambalarea, iar nu modalitatea sau stilul în care aceasta
         este realizată (a se vedea Hotărârea Boehringer Ingelheim și alții, citată anterior, punctele 38 și 39).

      26      Astfel, condiția menționată privind necesitatea vizează numai reambalarea produsului, în special cu un nou ambalaj, iar nu
         modul de prezentare a acestui nou ambalaj.

      27      Din moment ce modul de prezentare a noului ambalaj al produsului nu se apreciază din perspectiva condiției privind necesitatea
         în vederea comercializării ulterioare a produsului menționat, cu atât mai mult nu se poate aprecia în funcție de criteriul
         potrivit căruia atingerea adusă dreptului asupra mărcii trebuie să fie de cea mai slabă intensitate posibilă.

      28      Într‑adevăr, ar fi incoerent să se admită că nu trebuie să se verifice dacă modul de prezentare a noului ambalaj al produsului
         avut în vedere, ales de importatorul paralel, este necesar în vederea comercializării ulterioare a produsului menționat și,
         în același timp, să se impună ca acesta să îndeplinească criteriul atingerii de cea mai slabă intensitate posibilă aduse dreptului
         asupra mărcii.

      29      Astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 23 și 24 din prezenta hotărâre, protecția titularului dreptului asupra mărcii în
         ceea ce privește modul de prezentare a ambalajului produsului farmaceutic, ales de importatorul paralel, este, în principiu,
         asigurată prin respectarea condiției potrivit căreia prezentarea produsului reambalat nu trebuie să fie de natură să prejudicieze
         reputația mărcii și pe cea a titularului său.

      30      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare litera b) că articolul 7 alineatul (2) din Directiva 89/104 trebuie
         interpretat în sensul că, dacă s‑a stabilit că reambalarea produsului farmaceutic, cu un nou ambalaj, este necesară pentru
         comercializarea ulterioară a acestuia în statul membru de import, modul de prezentare a respectivului ambalaj trebuie apreciat
         numai având în vedere condiția potrivit căreia acesta nu trebuie să fie de natură să prejudicieze reputația mărcii și pe cea
         a titularului său.

       Cu privire la a doua întrebare
      31      Wellcome susține, în esență, că, prin indicarea statului de export și a motivelor exacte ale reambalării titularului mărcii,
         i se permite acestuia din urmă să verifice dacă reambalarea este necesară.

      32      În cadrul unui litigiu, aflat pe rolul unei instanțe naționale, între titularul mărcii și un importator paralel care comercializează,
         într‑un stat membru, un produs farmaceutic importat dintr‑un alt stat membru într‑un nou ambalaj, revine acestui importator
         paralel obligația de a dovedi, în special, existența condiției potrivit căreia utilizarea dreptului asupra mărcii de către
         titularul acesteia pentru a se opune comercializării produselor reambalate sub această marcă ar contribui la împărțirea artificială
         a piețelor între statele membre (a se vedea Hotărârea Boehringer Ingelheim și alții, citată anterior, punctele 24 și 54).

      33      Astfel cum s‑a amintit la punctul 23 din prezenta hotărâre, aceasta este situația în special atunci când titularul a pus în
         circulație, în diverse state membre, un produs farmaceutic identic în ambalaje diferite și când reambalarea efectuată de importator
         este necesară pentru comercializarea produsului în statul membru de import.

      34      Ținând seama de considerațiile precedente și având în vedere că o funcționare adecvată a sistemului de notificare presupune
         ca fiecare dintre părțile interesate să depună eforturi în mod loial pentru respectarea intereselor legitime ale celeilalte
         (Hotărârea din 23 aprilie 2002, Boehringer Ingelheim și alții, C‑143/00, Rec., p. I‑3759, punctul 62), revine importatorului
         paralel obligația de a furniza titularului mărcii informațiile necesare și suficiente pentru a‑i permite acestuia din urmă
         să verifice că reambalarea produsului sub această marcă este necesară pentru comercializarea sa în statul membru de import.

      35      În fond, tipul de informații care trebuie furnizat depinde de împrejurările fiecărei spețe. Nu se poate exclude a priori, în cazuri excepționale, posibilitatea ca acesta să presupună indicarea statului membru de export, dacă lipsa unei astfel
         de informații ar împiedica titularul mărcii să aprecieze necesitatea reambalării.

      36      În această privință, trebuie amintit că, în cazul în care s‑ar dovedi că informațiile furnizate sunt utilizate de titularul
         mărcii pentru a repera deficiențe în organizarea vânzărilor proprii și pentru a combate astfel comerțul paralel cu produsele
         sale, ar trebui ca tocmai normele Tratatului CE privind concurența să constituie mijlocul de protecție a participanților la
         comerțul paralel împotriva acestor acte ale titularului mărcii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 noiembrie 1997,
         Loendersloot, C‑349/95, Rec., p. I‑6227, punctul 43).

      37      Trebuie, așadar, să se răspundă la a doua întrebare că articolul 7 alineatul (2) din Directiva 89/104 trebuie interpretat
         în sensul că revine importatorului paralel obligația de a furniza titularului mărcii informațiile necesare și suficiente pentru
         a‑i permite acestuia să verifice că reambalarea produsului sub această marcă este necesară pentru comercializarea sa în statul
         membru de import.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      38      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      Articolul 7 alineatul (2) din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor
            statelor membre cu privire la mărci, astfel cum a fost modificată prin Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai
            1992, trebuie interpretat în sensul că, dacă s‑a stabilit că reambalarea produsului farmaceutic, cu un nou ambalaj, este necesară
            pentru comercializarea ulterioară a acestuia în statul membru de import, modul de prezentare a acestui ambalaj trebuie apreciat
            numai având în vedere condiția potrivit căreia acesta nu trebuie să fie de natură să prejudicieze reputația mărcii și pe cea
            a titularului său.
      2)      Articolul 7 alineatul (2) din Directiva 89/104, astfel cum a fost modificată prin Acordul privind Spațiul Economic European
            din 2 mai 1992, trebuie interpretat în sensul că revine importatorului paralel obligația de a furniza titularului mărcii informațiile
            necesare și suficiente pentru a‑i permite acestuia să verifice că reambalarea produsului sub această marcă este necesară pentru
            comercializarea sa în statul membru de import.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 13 iulie 1995. # Monique Saby împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Acțiune în despăgubiri - Admisibilitate. # Cauza T-44/93.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 19 septembrie 2001. # E împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Respingerea candidaturii. # Cauza T-152/00.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 24 octombrie 2000. # Fresh Marine Company SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza T-178/98.