title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 2 aprilie 2009.#A.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Korkein hallinto-oikeus - Finlanda.#Cooperare judiciară în materie civilă - Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești - Regulamentul (CE) nr. 2201/2003- Domeniu de aplicare material - Noțiunea «materii civile» - Hotărâre judecătorească privind luarea în îngrijire și plasarea unor copii în afara familiei - Reședință obișnuită a copilului - Măsuri asigurătorii - Competență.#Cauza C-523/07.

text:
      Cauza C‑523/07
      Procedură inițiată de
      A
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Korkein hallinto‑oikeus)
      „Cooperare judiciară în materie civilă — Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești
         — Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 — Domeniu de aplicare material — Noțiunea «materii civile» — Hotărâre judecătorească privind luarea în îngrijire și plasamentul unor copii în afara familiei — Reședință obișnuită a copilului — Măsuri asigurătorii — Competență”

      Sumarul hotărârii
      1.        Cooperare judiciară în materie civilă – Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială
            și în materia răspunderii părintești – Regulamentul nr. 2201/2003 – Domeniu de aplicare – Noțiunea „materii civile”
      [Regulamentul nr. 2201/2003 al Consiliului, considerentele (5) și (10), art. 1 alin. (1) și alin. (2) lit. (d) și art. 2 pct.
            7]
      2.        Cooperare judiciară în materie civilă – Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială
            și în materia răspunderii părintești – Regulamentul nr. 2201/2003 – Noțiunea „reședință obișnuită” în sensul articolului 8
            alineatul (1)
      [Regulamentul nr. 2201/2003 al Consiliului, considerentul (12) și art. 8 alin. (1)]
      3.        Cooperare judiciară în materie civilă – Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială
            și în materia răspunderii părintești – Regulamentul nr. 2201/2003 – Măsuri provizorii și asigurătorii
      [Regulamentul nr. 2201/2003 al Consiliului, art. 20, 53 și art. 55 lit. (c)]
      4.        Cooperare judiciară în materie civilă – Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială
            și în materia răspunderii părintești – Regulamentul nr. 2201/2003 – Competență judiciară
      (Regulamentul nr. 2201/2003 al Consiliului, art. 53)
      1.        Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești
         în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului nr. 1347/2000, trebuie să fie interpretat
         în sensul că este inclusă în noțiunea „materii civile”, în înțelesul acestei dispoziții, o hotărâre judecătorească prin care
         se dispune luarea în îngrijire imediată și plasamentul unui copil în afara familiei de origine, într‑o familie substitutivă,
         atunci când această hotărâre a fost pronunțată în conformitate cu normele de drept public privind protecția copilului.

      (a se vedea punctul 29 și dispozitiv 1)
      2.        Întrucât articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor
         judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului nr. 1347/2000, nu
         cuprinde nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a determina sensul și sfera de aplicare a noțiunii „reședință
         obișnuită”, determinarea acestei noțiuni trebuie să fie efectuată potrivit contextului dispozițiilor și obiectivului regulamentului,
         în special cel care reiese din considerentul (12), potrivit căruia temeiurile de competență pe care le stabilește sunt concepute
         în funcție de interesul superior al copilului și în special de criteriul proximității. Astfel, în afară de prezența fizică
         a copilului într‑un stat membru, trebuie să fie reținuți și alți factori de natură să demonstreze că această prezență nu are
         deloc un caracter temporar sau ocazional și că reședința copilului exprimă o anumită integrare într‑un mediu social și familial.

      Prin urmare, noțiunea „reședință obișnuită”, în temeiul articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, trebuie
         să fie interpretată în sensul că această reședință corespunde locului care exprimă o anumită integrare a copilului într‑un
         mediu social și familial. În acest scop, trebuie mai ales să fie luate în considerare durata, regularitatea, condițiile și
         motivele sejurului pe teritoriul unui stat membru și ale mutării familiei în acest stat, cetățenia copilului, locul și condițiile
         de școlarizare, cunoștințele lingvistice, precum și raporturile de familie și sociale întreținute de copil în statul respectiv.
         Este de competența instanței naționale să determine reședința obișnuită a copilului, ținând cont de ansamblul împrejurărilor
         de fapt specifice fiecărui caz în parte.

      (a se vedea punctele 33, 35, 38 și 44 și dispozitiv 2)
      3.        O măsură asigurătorie, precum luarea în îngrijire a unor copii, poate fi hotărâtă de o instanță națională în temeiul articolului
         20 din Regulamentul nr. 2201/2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială
         și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului nr. 1347/2000, dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:

      –       această măsură trebuie să fie urgentă;
      –       aceasta trebuie să fie luată în privința unor persoane prezente în statul membru în cauză și
      –       măsura trebuie să fie de natură provizorie.
      Punerea în aplicare a acestei măsuri, adoptată în vederea protecției interesului superior al copilului, precum și caracterul
         obligatoriu al acesteia sunt stabilite potrivit dreptului național. După punerea în aplicare a măsurii asigurătorii, instanța
         națională nu este obligată să trimită cauza instanței competente din alt stat membru. Cu toate acestea, dat fiind caracterul
         tranzitoriu al măsurilor provizorii sau asigurătorii, împrejurările legate de evoluția fizică, psihologică și intelectuală
         a copilului pot face necesară intervenția timpurie a instanței competente pentru a fi adoptate măsuri definitive. Prin urmare,
         în măsura în care protecția interesului superior al copilului o impune, instanța judecătorească națională care a pus în aplicare
         măsuri provizorii sau asigurătorii trebuie să informeze cu privire la acestea, direct sau prin intermediul autorității centrale
         desemnate potrivit articolului 53 din Regulamentul nr. 2201/2003, instanța judecătorească competentă din alt stat membru.

      (a se vedea punctele 47, 56, 59, 64 și 65 și dispozitiv 3)
      4.        În cazul în care instanța judecătorească dintr‑un stat membru nu are nicio competență, aceasta trebuie să se declare necompetentă
         din oficiu, fără a fi obligată să trimită cauza unei alte instanțe. Totuși, în măsura în care protecția interesului superior
         al copilului o impune, instanța națională care s‑a declarat necompetentă din oficiu trebuie să informeze cu privire la acest
         lucru, direct sau prin intermediul autorității centrale desemnate potrivit articolului 53 din Regulamentul nr. 2201/2003 privind
         competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești,
         de abrogare a Regulamentului nr. 1347/2000, instanța judecătorească competentă din alt stat membru.

      (a se vedea punctul 71 și dispozitiv 4)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      2 aprilie 2009(*)

      „Cooperare judiciară în materie civilă – Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești
         – Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 – Domeniu de aplicare material – Noțiunea «materii civile» – Hotărâre judecătorească privind luarea în îngrijire și plasamentul unor copii în afara familiei – Reședință obișnuită a copilului – Măsuri asigurătorii – Competență”

      În cauza C‑523/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolelor 68 CE și 234 CE de Korkein
         hallinto‑oikeus (Finlanda), prin Decizia din 19 noiembrie 2007, primită de Curte în aceeași zi, în procedura inițiată de

      A,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues (raportor), U. Lõhmus și doamna
         P. Lindh, judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 22 octombrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul finlandez, de domnul J. Heliskoski și de doamna A. Guimaraes‑Purokoski, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna J. Kemper, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul elen, de doamna T. Papadopoulou, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul italian, de domnul R. Adam, în calitate de agent, asistat de doamna W. Ferrante, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna V. Jackson, în calitate de agent, asistată de domnul C. Howard, QC;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii P. Aalto și V. Joris, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 29 ianuarie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului
         din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și
         în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6,
         p. 183, denumit în continuare „regulamentul”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei acțiuni introduse de doamna A, mamă a copiilor C, D și E, împotriva hotărârii
         pronunțate de Kuopion hallinto‑oikeus [Tribunalul Administrativ din Kuopio (Finlanda)] de menținere a deciziei prin care perusturvalautakunta
         (Comisia de Garantare a Drepturilor Sociale Fundamentale, denumită în continuare „Comisia de Garantare”) a procedat la luarea
         în îngrijire urgentă a acestor copii și la plasamentul lor într‑o familie substitutivă profesionistă.

       Cadrul juridic
       Dreptul comunitar
      3        Considerentele (12) și (13) ale regulamentului sunt formulate după cum urmează:

      „(12) Temeiurile de competență stabilite prin prezentul regulament în materia răspunderii părintești sunt concepute în funcție de
         interesul superior al copilului și, în special, de criteriul proximității. Prin urmare, ar trebui să fie competente în primul
         rând instanțele statului membru în care copilul își are reședința obișnuită, cu excepția unor cazuri de schimbare a reședinței
         copilului sau ca urmare a unui acord încheiat între titularii răspunderii părintești.

      (13)      În interesul copilului, prezentul regulament permite instanței competente, în mod excepțional și în anumite condiții, să trimită
         cauza instanței unui alt stat membru, în cazul în care aceasta este mai în măsură să soluționeze cauza. […]”

      4        Articolul 1 alineatul (1) din regulament prevede:

      „(1)      Prezentul regulament se aplică, oricare ar fi natura instanței, materiilor civile privind:
      […]
      (b)      atribuirea, exercitarea, delegarea, retragerea totală sau parțială a răspunderii părintești.”
      5        Articolul 8 alineatul (1) din acest regulament prevede:

      „Instanțele judecătorești dintr‑un stat membru sunt competente în materia răspunderii părintești privind un copil care are
         reședința obișnuită în acest stat membru la momentul la care instanța este sesizată.”

      6        Articolul 13 alineatul (1) din regulamentul menționat are următorul cuprins:

      „Atunci când reședința obișnuită a copilului nu poate fi stabilită și competența nu poate fi stabilită pe baza articolului
         12, instanțele judecătorești din statul membru în care este prezent copilul sunt competente.”

      7        Articolul 15 alineatul (1) din regulament prevede:

      „Cu titlu de excepție, instanțele judecătorești dintr‑un stat membru competente pentru a soluționa cauza pe fond pot, în cazul
         în care consideră că o instanță dintr‑un alt stat membru cu care copilul are o legătură specială este mai bine plasată pentru
         a soluționa cauza sau o parte specifică a acesteia și atunci când acest lucru servește interesul superior al copilului:

      (a)      să suspende procedura sau respectiva parte a acesteia și să invite părțile să depună o cerere la instanța judecătorească din
         acest alt stat membru în conformitate cu alineatul (4) sau

      b)      să solicite instanței judecătorești din alt stat membru să‑și exercite competența în conformitate cu alineatul (5).”
      8        Potrivit articolului 17 din acest regulament:

      „Instanța judecătorească dintr‑un stat membru sesizată cu o cauză pentru care nu este competentă în temeiul prezentului regulament
         și pentru care, în temeiul prezentului regulament, este competentă o instanță dintr‑un alt stat membru se declară, din oficiu,
         necompetentă.”

      9        Articolul 20 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:

      „În caz de urgență, dispozițiile prezentului regulament nu împiedică instanțele judecătorești dintr‑un stat membru să ia măsuri
         provizorii sau asigurătorii cu privire la persoanele sau bunurile prezente în acest stat, prevăzute de dreptul acestui stat
         membru, chiar dacă, în temeiul prezentului regulament, o instanță dintr‑un alt stat membru este competentă pentru soluționarea
         cauzei pe fond.”

      10      Articolul 53 din regulament prevede:

      „Fiecare stat membru desemnează una sau mai multe autorități centrale însărcinate să‑l asiste la aplicarea prezentului regulament
         și precizează competențele teritoriale sau materiale ale fiecăreia. Atunci când un stat membru a desemnat mai multe autorități
         centrale, comunicările se adresează, în principiu, direct autorității centrale competente. În cazul în care o comunicare este
         adresată unei autorități centrale necompetente, aceasta este responsabilă de transmiterea comunicării către autoritatea centrală
         competentă și de informarea expeditorului cu privire la acest fapt.”

      11      Articolul 55 din acest regulament prevede printre altele:

      „Autoritățile centrale, la solicitarea unei autorități centrale a unui alt stat membru sau a titularului răspunderii părintești,
         cooperează în cauze specifice pentru realizarea obiectivelor menționate în prezentul regulament. În acest scop, acestea iau,
         direct sau prin intermediul autorităților publice sau al altor organisme, toate măsurile necesare în conformitate cu dreptul
         acestui stat membru în materie de protecție a datelor cu caracter personal, pentru:

      (a)      obținerea și schimbul de informații:
      (i)      privind situația copilului;
      (ii)      privind orice procedură în curs sau
      (iii) privind orice hotărâre pronunțată cu privire la copil;
      […]
      (c)      facilitarea comunicărilor între instanțele judecătorești, în special pentru aplicarea articolului 11 alineatele (6) și (7)
         și a articolului 15;

      […]”
       Legislația națională
      12      Potrivit articolului 15 alineatul 1 din Legea privind asistența socială [sosiaalihuoltolaki (710/1982), denumită în continuare
         „Legea 710/1982”)], în versiunea în vigoare la data faptelor din acțiunea principală, în cazuri urgente sau atunci când împrejurările
         o impun, comuna trebuie de asemenea să se ocupe de organizarea îngrijirii în cadrul centrului de plasament și a altor servicii
         sociale pentru persoanele care locuiesc în comună, dar care nu au propriul domiciliu în această comună.

      13      În temeiul articolului 16 din Legea privind protecția copilului [lastensuojelulaki (683/1983), denumită în continuare „Legea
         683/1983”)], în versiunea în vigoare la data faptelor din acțiunea principală, un organ de acțiune socială al municipalității
         trebuie să ia măsuri de ajutor imediate în cazul în care condițiile în care este crescut copilul sau adolescentul pun în pericol
         sau nu garantează sănătatea acestuia sau dezvoltarea lui.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      14      În cursul lunii decembrie 2001, copiii C, D și E s‑au instalat în Suedia, însoțiți de mama lor, doamna A, precum și de tatăl
         lor vitreg, domnul F. Anterior, D și E fuseseră luați în îngrijire de orașul X din Finlanda. Această luare în îngrijire fusese
         motivată de violența tatălui lor vitreg și a fost ulterior suspendată. În cursul verii anului 2005, această familie a părăsit
         Suedia pentru a petrece vacanța în Finlanda. Aceasta a rămas pe teritoriul finlandez, locuind în caravane, în diferite campinguri,
         fără a asigura școlarizarea copiilor. La 30 octombrie 2005, această familie a depus o cerere de locuință la serviciile sociale
         ale orașului Y (Finlanda).

      15      Prin Deciziile din 16 noiembrie 2005 ale comisiei de garantare, adoptate în temeiul Legii 683/1983, copiii C, D și E au fost
         luați în îngrijire de urgență în Finlanda și plasați într‑o familie substitutivă pentru motivul că ar fi fost abandonați.

      16      Doamna A și domnul F au solicitat anularea deciziilor privind această luare în îngrijire urgentă.

      17      Prin Deciziile din 15 decembrie 2005, comisia de garantare a respins cererea de anulare formulată și, în temeiul articolului
         16 din Legea 683/1983, a luat în îngrijire copiii C, D și E și a dispus plasamentul lor într‑o familie substitutivă profesionistă.

      18      Doamna A a introdus o acțiune la Kuopion hallinto‑oikeus prin care a solicitat anularea acestor decizii și încredințarea copiilor.
         Doamna A a precizat că, după plecarea sa în Suedia cu domnul F la jumătatea lunii noiembrie 2005, copiii săi rămăseseră în
         Finlanda la sora tatălui lor vitreg. Prin Hotărârea din 25 octombrie 2006, această instanță a respins acțiunea și a menținut
         deciziile atacate. Instanța și‑a motivat hotărârea subliniind că, în temeiul articolului 15 alineatul 1 din Legea 710/1982,
         comisia de garantare intervenise în limitele competențelor sale. Această instanță a adăugat că starea psihică, sănătatea și
         dezvoltarea copiilor în cauză fuseseră grav puse în pericol de condițiile de viață ale acestora. Luarea în îngrijire și plasamentul
         acestor copii le‑ar fi permis acestora să primească îngrijirile psihiatrice de care aveau nevoie și le‑ar fi oferit o posibilitate
         de școlarizare, precum și un mediu sigur și stabil.

      19      Doamna A a formulat apel împotriva acestei hotărâri la Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă), invocând necompetența
         autorităților finlandeze. În această privință, doamna A a arătat că, începând cu 2 aprilie 2007, copiii C, D și E au calitatea
         de cetățeni suedezi, având reședința permanentă de mult timp în Suedia. Cauza ar fi, așadar, de competența instanțelor suedeze.

      20      Considerând că interpretarea regulamentului era necesară pentru a soluționa litigiul cu care a fost sesizată, Korkein hallinto‑oikeus
         a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      a)     Regulamentul […] este aplicabil în ceea ce privește executarea, în toate elementele sale, a unei hotărâri judecătorești precum
         cea din speță, care dispune luarea în îngrijire imediată și plasamentul unui copil în afara familiei de origine, atunci când
         această hotărâre are forma unei hotărâri unice adoptate conform normelor de drept public privind protecția copilului?

               b)     În caz contrar, regulamentul se aplică, având în vedere articolul 1 alineatul (2) litera (d), numai părții din hotărâre care
         privește plasamentul în afara familiei de origine?

      2)      În ce mod trebuie interpretată, în dreptul comunitar, noțiunea «reședință obișnuită» avută în vedere la articolul 8 alineatul
         (1) din regulament, precum și la articolul 13 alineatul (1), care are legătură cu acesta, în special în ceea ce privește situația
         în care copilul are reședința permanentă într‑un stat membru, dar locuiește într‑un alt stat membru unde nu are o reședință
         stabilă?

      3)      a)     Dacă se consideră că reședința obișnuită a copilului nu se află în acest alt stat membru, în ce condiții o măsură asigurătorie
         urgentă (o măsură de luare în îngrijire) poate fi totuși adoptată în temeiul articolului 20 alineatul (1) din regulament,
         în acel stat membru?

               b)     Măsura asigurătorie prevăzută la articolul 20 alineatul (1) din regulament reprezintă numai o măsură care poate fi pusă în
         aplicare în conformitate cu dreptul național, iar prevederile dreptului național privind măsura respectivă au forță obligatorie
         la aplicarea articolului menționat?

               c)     [Ca urmare a] aplicării măsurii asigurătorii, cauza trebuie trimisă din oficiu instanței din statul membru competent?
      4)      În cazul în care instanța statului membru nu are nicio competență, acțiunea trebuie respinsă ca inadmisibilă sau cauza trebuie
         trimisă instanței dintr‑un alt stat membru?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      21      Prin intermediul acestei întrebări se solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (1) din regulament
         trebuie interpretat în sensul că, pe de o parte, se aplică unei hotărâri judecătorești unice care dispune luarea în îngrijire
         imediată, precum și plasamentul unui copil în afara familiei de origine și că, pe de altă parte, această hotărâre intră în
         sfera noțiunii „materii civile”, în sensul acestei dispoziții, atunci când a fost adoptată conform normelor de drept public
         privind protecția copilului.

      22      Această întrebare a fost adresată de aceeași instanță de trimitere, se întemeiază pe aceeași motivare și este redactată exact
         în aceeași termeni ca și întrebarea care a determinat pronunțarea Hotărârii din 27 noiembrie 2007, C (C‑435/06, Rep., p. I‑10141).
         În aceste condiții, răspunsul la această întrebare trebuie să fie același ca și cel dat la prima întrebare în Hotărârea C,
         citată anterior.

      23      Astfel, articolul 2 punctul 7 din regulament stabilește că răspunderea părintească cuprinde ansamblul drepturilor și obligațiilor
         conferite unei persoane fizice sau unei persoane juridice în temeiul unei hotărâri judecătorești, al unui act cu putere de
         lege sau al unui acord în vigoare privind persoana sau bunurile unui copil.

      24      Potrivit articolului 1 alineatul (2) litera (d) din regulament, plasamentul copilului într‑o familie substitutivă sau într‑un
         centru de plasament face parte din materiile care au legătură cu răspunderea părintească.

      25      În plus, rezultă din considerentul (5) al regulamentului că, în vederea garantării egalității tuturor copiilor, acest regulament
         reglementează toate hotărârile judecătorești în materia răspunderii părintești, inclusiv măsurile de protecție a copilului.

      26      O hotărâre de luare în îngrijire a unui copil, precum cea din acțiunea principală, este inclusă, prin natura sa, în cadrul
         unei acțiuni a autorităților publice al cărei scop este de a răspunde nevoilor de protecție și de asistență ale minorilor.

      27      În ceea ce privește noțiunea „materii civile”, aceasta trebuie să fie interpretată în sensul că poate cuprinde inclusiv măsuri
         care, din punctul de vedere al dreptului unui stat membru, intră în sfera dreptului public.

      28      Această interpretare este întărită de considerentul (10) al regulamentului, potrivit căruia acest regulament nu se aplică
         „măsurilor de drept public cu caracter general în materie de educație și de sănătate”. Această excludere confirmă faptul că
         legiuitorul comunitar nu a urmărit să excludă din domeniul de aplicare al regulamentului menționat ansamblul măsurilor care
         intră în sfera dreptului public.
      29      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 1 alineatul (1) din regulament trebuie interpretat în
         sensul că este inclusă în noțiunea „materii civile”, în înțelesul acestei dispoziții, o hotărâre judecătorească prin care
         se dispune luarea în îngrijire imediată și plasamentul unui copil în afara familiei de origine, atunci când această hotărâre
         a fost pronunțată în conformitate cu normele de drept public privind protecția copilului.

       Cu privire la a doua întrebare
      30      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere ridică problema interpretării care trebuie dată noțiunii
         „reședință obișnuită”, în sensul articolului 8 alineatul (1) din regulament, în special într‑o situație în care copilul dispune
         de o reședință permanentă într‑un stat membru, dar locuiește în alt stat membru unde nu are o reședință stabilă.

      31      Articolul 8 alineatul (1) din regulament enunță principiul potrivit căruia competența instanțelor judecătorești din statele
         membre în materia răspunderii părintești este stabilită în funcție de locul unde se găsește reședința obișnuită a copilului
         la momentul la care instanța este sesizată, fără a defini totuși conținutul acestei noțiuni.

      32      Potrivit articolului 13 alineatul (1) din regulament, atunci când reședința obișnuită a copilului nu poate fi stabilită, instanțele
         judecătorești din statul membru în care este prezent copilul sunt competente.

      33      Astfel, simpla prezență fizică a copilului într‑un stat membru, ca regulă de competență subsidiară în raport cu cea enunțată
         la articolul 8 din regulament, nu poate fi suficientă pentru a stabili reședința obișnuită a copilului.

      34      Potrivit unei jurisprudențe constante, rezultă din cerințele atât ale aplicării uniforme a dreptului comunitar, cât și ale
         principiului egalității că termenii unei dispoziții de drept comunitar care nu face nicio trimitere expresă la dreptul statelor
         membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie în mod normal să primească, în întreaga Comunitate Europeană,
         o interpretare autonomă și uniformă, care trebuie stabilită ținând cont de contextul dispoziției și de obiectivul urmărit
         de reglementarea în cauză (a se vedea printre altele Hotărârea din 18 ianuarie 1984, Ekro, 327/82, Rec., p. 107, punctul 11,
         precum și Hotărârea din 6 martie 2008, Nordania Finans și BG Factoring, C‑98/07, Rep., p. I‑1281, punctul 17).

      35      Întrucât articolul 8 alineatul (1) din regulament nu cuprinde nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a
         determina sensul și sfera de aplicare a noțiunii „reședință obișnuită”, această determinare trebuie să fie efectuată potrivit
         contextului dispozițiilor și obiectivului regulamentului, în special cel care reiese din considerentul (12), potrivit căruia
         temeiurile de competență pe care le stabilește sunt concepute în funcție de interesul superior al copilului și în special
         de criteriul proximității.

      36      Jurisprudența Curții privind noțiunea de reședință obișnuită în alte domenii ale dreptului Uniunii Europene (a se vedea printre
         altele Hotărârea din 15 septembrie 1994, Magdalena Fernández/Comisia, C‑452/93 P, Rec., p. I‑4295, punctul 22, Hotărârea din
         11 noiembrie 2004, Adanez‑Vega, C‑372/02, Rec., p. I‑10761, punctul 37, și Hotărârea din 17 iulie 2008, Kozłowski, C‑66/08,
         nepublicată încă în Repertoriu) nu poate fi transpusă direct în cadrul aprecierii reședinței obișnuite a copiilor, în sensul
         articolului 8 alineatul (1) din regulament.

      37      „Reședința obișnuită” a copilului, în sensul articolului 8 alineatul (1) din regulament, trebuie să fie stabilită pe baza
         unui ansamblu de împrejurări de fapt specifice fiecărui caz în parte.

      38      În afară de prezența fizică a copilului într‑un stat membru, trebuie să fie reținuți și alți factori de natură să demonstreze
         că această prezență nu are deloc un caracter temporar sau ocazional și că reședința copilului exprimă o anumită integrare
         într‑un mediu social și familial.

      39      Trebuie mai ales să fie luate în considerare durata, regularitatea, condițiile și motivele sejurului pe teritoriul unui stat
         membru și ale mutării familiei în acest stat, cetățenia copilului, locul și condițiile de școlarizare, cunoștințele lingvistice,
         precum și raporturile de familie și sociale ale copilului în statul respectiv.

      40      Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 44 din concluzii, intenția părinților de a se stabili împreună cu copilul
         în alt stat membru, exprimată prin anumite măsuri tangibile, cum ar fi achiziționarea sau închirierea unei locuințe în statul
         membru gazdă, poate constitui un indiciu al transferului reședinței obișnuite. Un alt indiciu poate fi reprezentat de depunerea
         unei cereri de a beneficia de o locuință socială adresată serviciilor competente din statul respectiv.

      41      În schimb, împrejurarea potrivit căreia copiii stau într‑un stat membru unde duc, o scurtă perioadă, viața unei persoane fără
         o reședință stabilă este de natură să constituie un indiciu potrivit căruia reședința obișnuită a acestor copii nu se află
         în acest stat.

      42      Revine instanței naționale competența de a stabili locul reședinței obișnuite a copiilor în lumina criteriilor enunțate la
         punctele 38-41 din prezenta hotărâre și potrivit unei evaluări de ansamblu.

      43      Totuși, nu este exclus ca, în urma acestei aprecieri, să se dovedească imposibil să se stabilească statul membru în care se
         găsește reședința obișnuită a copilului. Într‑un astfel de caz excepțional și dacă nu este aplicabil articolul 12 din regulament,
         care privește competența instanțelor naționale în chestiunile privind răspunderea părintească atunci când aceste chestiuni
         sunt în legătură cu o cerere de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei soților, instanțele naționale din
         statul membru în care este prezent copilul devin competente pentru a soluționa cauza pe fond, în temeiul articolului 13 alineatul
         (1) din regulament.

      44      În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că noțiunea „reședință obișnuită”, în temeiul articolului 8 alineatul
         (1) din regulament, trebuie să fie interpretată în sensul că această reședință corespunde locului care exprimă o anumită integrare
         a copilului într‑un mediu social și familial. În acest scop, trebuie mai ales să fie luate în considerare durata, regularitatea,
         condițiile și motivele sejurului pe teritoriul unui stat membru și ale mutării familiei în acest stat, cetățenia copilului,
         locul și condițiile de școlarizare, cunoștințele lingvistice, precum și raporturile familiale și sociale întreținute de copil
         în statul respectiv. Este de competența instanței naționale să determine reședința obișnuită a copilului, ținând cont de ansamblul
         împrejurărilor de fapt specifice fiecărui caz în parte.

       Cu privire la a treia întrebare
      45      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în primul rând, să se stabilească căror condiții le este
         supusă adoptarea unei măsuri asigurătorii, cum ar fi luarea în îngrijire a copiilor, în temeiul articolului 20 alineatul (1)
         din regulament. În al doilea rând, aceasta ridică problema dacă o astfel de măsură poate fi aplicată potrivit dreptului național
         și dacă normele de drept național privind această măsură au forță obligatorie. În al treilea rând, instanța solicită să se
         stabilească dacă, după punerea în aplicare a măsurii asigurătorii respective, cauza trebuie să fie trimisă instanței competente
         din alt stat membru.

      46      În temeiul articolului 20 alineatul (1) din regulament, în caz de urgență, dispozițiile acestuia nu împiedică instanțele judecătorești
         dintr‑un stat membru să ia măsuri provizorii sau asigurătorii cu privire la persoanele sau la bunurile prezente în acest stat,
         prevăzute de dreptul acestui stat membru, chiar dacă, în temeiul regulamentului, o instanță dintr‑un alt stat membru este
         competentă pentru soluționarea cauzei pe fond.

      47      Din chiar modul de redactare a acestei dispoziții rezultă că adoptarea de măsuri în materia răspunderii părintești de către
         instanțe ale statelor membre care nu sunt competente pentru soluționarea cauzei pe fond este supusă respectării a trei condiții
         cumulative, și anume:

      –        măsurile în cauză trebuie să fie urgente;
      –        acestea trebuie să fie luate cu privire la persoane sau la bunuri prezente în statul membru unde se află instanța sesizată
         cu cauza respectivă și

      –        acestea trebuie să fie de natură provizorie.
      48      Aceste măsuri sunt aplicabile copiilor care, având reședința obișnuită într‑un stat membru, locuiesc cu titlu temporar sau
         ocazional în alt stat membru și se găsesc într‑o situație de natură să dăuneze grav bunăstării lor, inclusiv sănătății sau
         dezvoltării lor, justificând astfel adoptarea imediată a unor măsuri de protecție. Natura provizorie a unor astfel de măsuri
         rezultă din faptul că, în temeiul articolului 20 alineatul (2) din regulament, acestea încetează să producă efecte atunci
         când instanța din statul membru competentă pentru soluționarea cauzei pe fond a luat măsurile pe care le consideră corespunzătoare.

      49      Regulamentul nu cuprinde dispoziții materiale privind tipul de măsuri urgente care trebuie să fie aplicate.

      50      Articolul 20 alineatul (1) din regulament prevede că măsurile provizorii sau asigurătorii pe care instanțele dintr‑un stat
         membru sunt competente să le adopte în caz de urgență sunt cele „prevăzute de dreptul acestui stat membru”.

      51      În acest context, este de competența instanței naționale să enunțe măsurile pe care autoritățile naționale trebuie să le adopte
         în vederea ocrotirii interesului superior al copilului și să stabilească modalitățile procedurale pentru punerea lor în aplicare.

      52      Întrucât adoptarea unor astfel de măsuri are loc în temeiul dispozițiilor de drept național, caracterul obligatoriu al acestora
         trebuie să decurgă din legislația națională în cauză.

      53      Rămâne să se verifice dacă, în urma punerii în aplicare a unei măsuri asigurătorii, cauza trebuie trimisă din oficiu instanței
         competente din alt stat membru.

      54      În temeiul articolului 15 alineatul (1) litera (b) din regulament, instanțele judecătorești dintr‑un stat membru competente
         pentru a soluționa cauza pe fond pot, în cazul în care consideră că o instanță dintr‑un alt stat membru cu care copilul are
         o legătură specială este mai bine plasată pentru a soluționa cauza, să solicite instanței judecătorești din acest stat să
         își exercite competența.

      55      În cadrul dispozițiilor privind normele de competență în materia răspunderii părintești, acest articol 15 este singurul care
         prevede o cerere adresată instanței judecătorești din alt stat membru de a‑și exercita competența.

      56      Regulamentul nu impune instanțelor judecătorești naționale care adoptă măsuri provizorii sau asigurătorii să trimită cauza
         unei instanțe din alt stat membru după punerea în aplicare a acestor măsuri.

      57      Cu totul alta este problema dacă instanțele judecătorești naționale care au pus în aplicare măsuri provizorii sau asigurătorii
         trebuie să informeze cu privire la acestea instanțele competente din alt stat membru.

      58      Astfel cum s‑a arătat la punctul 48 din prezenta hotărâre, în temeiul articolului 20 alineatul (2) din regulament, măsurile
         provizorii sau asigurătorii încetează să producă efecte atunci când instanța din statul membru competentă pentru soluționarea
         cauzei pe fond a luat măsurile pe care le consideră corespunzătoare.

      59      Întrucât măsurile provizorii sau asigurătorii au un caracter tranzitoriu, împrejurările legate de evoluția fizică, psihologică
         și intelectuală a copilului pot face necesară intervenția timpurie a instanței competente pentru a fi adoptate măsuri definitive.

      60      Necesitatea și urgența unor măsuri definitive trebuie să fie apreciate având în vedere situația copilului, evoluția previzibilă
         a acestuia și eficacitatea măsurilor provizorii sau asigurătorii adoptate.

      61      În acest context, protecția interesului superior al copilului poate impune ca instanța judecătorească națională care a pus
         în aplicare măsuri provizorii sau asigurătorii să informeze cu privire la acestea, direct sau prin intermediul autorității
         centrale desemnate potrivit articolului 53 din regulament, instanța judecătorească competentă din alt stat membru.

      62      Cooperarea în cadrul cauzelor specifice răspunderii părintești este prevăzută la articolul 55 din regulament și cuprinde,
         printre altele, obținerea, precum și schimbul de informații privind situația copilului, procedurile în curs și orice hotărâre
         pronunțată cu privire la copil.

      63      Articolul 55 litera (c) din regulament prevede o comunicare între instanțele judecătorești ale statelor membre pentru aplicarea
         acestui regulament.

      64      Rezultă că, în măsura în care protecția interesului superior al copilului o impune, instanța judecătorească națională care
         a pus în aplicare măsuri provizorii sau asigurătorii trebuie să informeze cu privire la acestea, direct sau prin intermediul
         autorității centrale desemnate potrivit articolului 53 din regulament, instanța judecătorească competentă din alt stat membru.

      65      Având în vedere considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la cea de a treia întrebare că o măsură asigurătorie, precum
         luarea în îngrijire a unor copii, poate fi hotărâtă de o instanță națională în temeiul articolului 20 din regulament dacă
         sunt îndeplinite următoarele condiții:

      –        această măsură trebuie să fie urgentă;
      –        aceasta trebuie să fie luată în privința unor persoane prezente în statul membru în cauză și
      –        măsura trebuie să fie de natură provizorie.
      Punerea în aplicare a măsurii respective, precum și caracterul obligatoriu al acesteia sunt stabilite potrivit dreptului național.
         După punerea în aplicare a măsurii asigurătorii, instanța națională nu este obligată să trimită cauza instanței competente
         din alt stat membru. Totuși, în măsura în care protecția interesului superior al copilului o impune, instanța națională care
         a pus în aplicare măsuri provizorii sau asigurătorii trebuie să informeze cu privire la acestea, direct sau prin intermediul
         autorității centrale desemnate potrivit articolului 53 din regulament, instanța judecătorească competentă din alt stat membru.

       Cu privire la a patra întrebare
      66      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în cazul în care instanța
         judecătorească dintr‑un stat membru nu are nicio competență, aceasta trebuie să se declare necompetentă sau să trimită cauza
         instanței din alt stat membru.

      67      Potrivit articolului 17 din regulament, „[i]nstanța judecătorească dintr‑un stat membru sesizată cu o cauză pentru care nu
         este competentă în temeiul prezentului regulament și pentru care, în temeiul prezentului regulament, este competentă o instanță
         dintr‑un alt stat membru se declară, din oficiu, necompetentă”.

      68      Astfel cum s‑a constatat la punctul 55 din prezenta hotărâre, în cadrul dispozițiilor privind normele de competență în materia
         răspunderii părintești, articolul 15 din regulament este singurul care prevede o cerere adresată instanței judecătorești din
         alt stat membru de a‑și exercita competența.

      69      În ipoteza în care instanța judecătorească dintr‑un stat membru se declară necompetentă din oficiu, regulamentul nu prevede
         trimiterea cauzei unei instanțe din alt stat membru.

      70      Totuși, din motive identice cu cele indicate la punctele 59-63 din prezenta hotărâre și în măsura în care protecția interesului
         superior al copilului o impune, instanța națională care s‑a declarat necompetentă din oficiu trebuie să informeze cu privire
         la acest lucru, direct sau prin intermediul autorității centrale desemnate potrivit articolului 53 din regulament, instanța
         judecătorească competentă din alt stat membru.

      71      Prin urmare, trebuie să se răspundă la cea de a patra întrebare că, în cazul în care instanța judecătorească dintr‑un stat
         membru nu are nicio competență, aceasta trebuie să se declare necompetentă din oficiu, fără a fi obligată să trimită cauza
         unei alte instanțe. Totuși, în măsura în care protecția interesului superior al copilului o impune, instanța națională care
         s‑a declarat necompetentă din oficiu trebuie să informeze cu privire la acest lucru, direct sau prin intermediul autorității
         centrale desemnate potrivit articolului 53 din regulament, instanța judecătorească competentă din alt stat membru.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      72      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea
            și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului
            (CE) nr. 1347/2000, trebuie să fie interpretat în sensul că este inclusă în noțiunea „materii civile”, în înțelesul acestei
            dispoziții, o hotărâre judecătorească prin care se dispune luarea în îngrijire imediată și plasamentul unui copil în afara
            familiei de origine, atunci când această hotărâre a fost pronunțată în conformitate cu normele de drept public privind protecția
            copilului.
      2)      Noțiunea „reședință obișnuită”, în temeiul articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, trebuie să fie interpretată
            în sensul că această reședință corespunde locului care exprimă o anumită integrare a copilului într‑un mediu social și familial.
            În acest scop, trebuie mai ales să fie luate în considerare durata, regularitatea, condițiile și motivele sejurului pe teritoriul
            unui stat membru și ale mutării familiei în acest stat, cetățenia copilului, locul și condițiile de școlarizare, cunoștințele
            lingvistice, precum și raporturile de familie și sociale întreținute de copil în statul respectiv. Este de competența instanței
            naționale să determine reședința obișnuită a copilului, ținând cont de ansamblul împrejurărilor de fapt specifice fiecărui
            caz în parte.
      3)      O măsură asigurătorie, precum luarea în îngrijire a unor copii, poate fi hotărâtă de o instanță națională în temeiul articolului
            20 din Regulamentul nr. 2201/2003 dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
      –        această măsură trebuie să fie urgentă;
      –        aceasta trebuie să fie luată în privința unor persoane prezente în statul membru în cauză și
      –        măsura trebuie să fie de natură provizorie.
      Punerea în aplicare a măsurii respective, precum și caracterul obligatoriu al acesteia sunt stabilite potrivit dreptului național.
            După punerea în aplicare a măsurii asigurătorii, instanța națională nu este obligată să trimită cauza instanței competente
            din alt stat membru. Totuși, în măsura în care protecția interesului superior al copilului o impune, instanța națională care
            a pus în aplicare măsuri provizorii sau asigurătorii trebuie să informeze cu privire la acestea, direct sau prin intermediul
            autorității centrale desemnate potrivit articolului 53 din Regulamentul nr. 2201/2003, instanța judecătorească competentă
            din alt stat membru.
      4)      În cazul în care instanța judecătorească dintr‑un stat membru nu are nicio competență, aceasta trebuie să se declare necompetentă
            din oficiu, fără a fi obligată să trimită cauza unei alte instanțe. Totuși, în măsura în care protecția interesului superior
            al copilului o impune, instanța națională care s‑a declarat necompetentă din oficiu trebuie să informeze cu privire la acest
            lucru, direct sau prin intermediul autorității centrale desemnate potrivit articolului 53 din Regulamentul nr. 2201/2003,
            instanța judecătorească competentă din alt stat membru.
      Semnături
      * Limba de procedură: finlandeza.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 15 decembrie 1994. # Società Finanziaria Siderurgica Finsider SpA (in liquidazione) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs CECO. # Cauza C-320/92 P.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 26 septembrie 2013.#Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) și SNF SAS împotriva Agenției Europene pentru Produse Chimice (ECHA).#Recurs – Agenția Europeană pentru Produse Chimice (ECHA) – Înregistrarea, evaluarea și autorizarea substanțelor chimice – Regulamentul (CE) nr. 1907/2006 (Regulamentul REACH) – Articolele 57 și 59 – Substanțe care fac obiectul autorizării – Identificarea acrilamidei drept substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită – Înscriere pe lista substanțelor candidate – Publicarea listei pe site-ul internet al ECHA – Acțiune în anulare introdusă anterior acestei publicări – Admisibilitate.#Cauza C-626/11 P.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      26 septembrie 2013 (
            *1
         )
      „Recurs — Agenția Europeană pentru Produse Chimice (ECHA) — Înregistrarea, evaluarea și autorizarea substanțelor chimice — Regulamentul (CE) nr. 1907/2006 (Regulamentul REACH) — Articolele 57 și 59 — Substanțe care fac obiectul autorizării — Identificarea acrilamidei drept substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită — Înscriere pe lista substanțelor candidate — Publicarea listei pe site‑ul internet al ECHA — Acțiune în anulare introdusă anterior acestei publicări — Admisibilitate”
      În cauza C‑626/11 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 30 noiembrie 2011,

         Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG), cu sediul în Bruxelles (Belgia),

         SNF SAS, cu sediul în Andrézieux‑Bouthéon (Franța),
      reprezentate de R. Cana și de K. Van Maldegem, avocats,
      recurente,
      celelalte părți în proces fiind:

         Agenția Europeană pentru Produse Chimice (ECHA), reprezentată de M. Heikkilä și de W. Broere, în calitate de agenți, asistați de J. Stuyck, advocaat,
      pârâtă în primă instanță,

         Regatul Țărilor de Jos, reprezentat de C. Wissels și de B. Koopman, în calitate de agenți,

         Comisia Europeană, reprezentată de P. Oliver și de E. Manhaeve, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      interveniente în primă instanță,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii J. Malenovský, U. Lõhmus (raportor) și M. Safjan și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 14 noiembrie 2012,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 martie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin recursul formulat, Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) (denumit în continuare „PPG”) și SNF SAS (denumită în continuare „SNF”) solicită anularea Ordonanței Tribunalului Uniunii Europene din 21 septembrie 2011, PPG și SNF/ECHA (T-1/10, Rep., p. II-6576, denumită în continuare „ordonanța atacată”), prin care Tribunalul a respins ca inadmisibilă acțiunea acestora prin care se urmărea anularea deciziei Agenției Europene pentru Produse Chimice (ECHA) de identificare a acrilamidei (CE nr. 201‑173‑7) drept substanță care îndeplinește criteriile prevăzute la articolul 57 din Regulamentul (CE) nr. 1907/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2006 privind înregistrarea, evaluarea, autorizarea și restricționarea substanțelor chimice (REACH), de înființare a Agenției Europene pentru Produse Chimice, de modificare a Directivei 1999/45/CE și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 793/93 al Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 1488/94 al Comisiei, precum și a Directivei 76/769/CEE a Consiliului și a Directivelor 91/155/CEE, 93/67/CEE, 93/105/CE și 2000/21/CE ale Comisiei (JO L 396, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 60, p. 3, rectificare în JO 2007, L 136, p. 3, denumit în continuare „Regulamentul REACH”), în conformitate cu articolul 59 din acest regulament (denumită în continuare „decizia în litigiu”).

         Cadrul juridic

         Regulamentul REACH

               2

               Articolul 57 din Regulamentul REACH enumeră substanțele care pot fi incluse în anexa XIV la acesta, intitulată „Lista substanțelor care fac obiectul autorizării”. Articolul 57 literele (a) și (b) din acest regulament menționează substanțele care îndeplinesc criteriile de clasificare ca substanțe cancerigene și mutagene, care intră în anumite categorii.

               3

               Potrivit articolului 59 din acest regulament, intitulat „Identificarea substanțelor menționate la articolul 57”:
               „(1)   Procedura stabilită în alineatele (2)-(10) de la prezentul articol se aplică în scopul identificării substanțelor care îndeplinesc criteriile menționate la articolul 57 și al întocmirii unei liste a substanțelor candidate la o eventuală includere în anexa XIV [(denumită în continuare «lista substanțelor candidate»)]. [...]
               [...]
               (3)   Orice stat membru poate să întocmească un dosar în conformitate cu anexa XV pentru substanțele care, în opinia sa, îndeplinesc criteriile formulate la articolul 57 și să îl transmită [ECHA]. [...] [ECHA] pune acest dosar la dispoziția statelor membre în termen de 30 de zile de la primire.
               (4)   [ECHA] publică pe pagina sa de internet un anunț prin care se notifică întocmirea unui dosar pentru o substanță în conformitate cu anexa XV. [ECHA] invită toate părțile interesate să își prezinte [ECHA] observațiile în termenul specificat.
               (5)   În termen de 60 de zile de la transmitere, celelalte state membre sau [ECHA] pot prezenta observații cu privire la identificarea substanței din dosarul transmis [ECHA] în raport cu criteriile formulate la articolul 57.
               (6)   În cazul în care [ECHA] nu primește sau nu prezintă nicio observație, aceasta include substanța pe lista menționată la alineatul (1). [...]
               (7)   Atunci când se prezintă sau se primesc observații, [ECHA] transmite dosarul Comitetului statelor membre în termen de 15 zile de la încheierea perioadei de 60 de zile menționate la alineatul (5).
               (8)   În cazul în care, în termen de 30 de zile de la transmitere, Comitetul statelor membre ajunge la un acord unanim cu privire la identificare, [ECHA] include substanța în lista menționată la alineatul (1). [...]
               [...]
               (10)   [ECHA] publică și actualizează lista menționată la alineatul (1) pe pagina sa de internet, de îndată ce s‑a adoptat o decizie privind includerea unei substanțe.”

         Istoricul cauzei și decizia în litigiu

               4

               PPG este un grup european de interes economic care reprezintă interesele societăților producătoare și/sau importatoare de polielectroliți, de poliacrilamidă și/sau de alți polimeri care conțin acrilamidă. Printre membrii acestuia se numără și SNF.

               5

               La 25 august 2009, Regatul Țărilor de Jos a transmis ECHA un dosar pe care l‑a elaborat cu privire la identificarea acrilamidei drept substanță care îndeplinește criteriile prevăzute la articolul 57 literele (a) și (b) din Regulamentul REACH.

               6

               La 31 august 2009, ECHA a publicat pe site‑ul său internet un aviz prin care invita părțile interesate să își prezinte observațiile privind dosarul stabilit în ceea ce privește acrilamida. Aceasta a invitat și autoritățile competente din celelalte state membre să își prezinte observațiile cu privire la acest aspect.

               7

               După primirea observațiilor referitoare la dosarul în cauză, în special de la PPG, și a răspunsurilor Regatului Țărilor de Jos la aceste observații, ECHA a trimis dosarul Comitetului statelor membre, care, la 27 noiembrie 2009, a ajuns la un acord unanim privind identificarea acrilamidei drept substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită pentru motivul că îndeplinește criteriile prevăzute la articolul 57 literele (a) și (b) din Regulamentul REACH.

               8

               La 7 decembrie 2009, ECHA a publicat un comunicat de presă prin care anunța că, pe de o parte, Comitetul statelor membre a ajuns la un acord unanim privind identificarea acrilamidei și a altor 14 substanțe drept substanțe care prezintă motive de îngrijorare deosebită întrucât îndeplineau criteriile prevăzute la articolul 57 din Regulamentul REACH și, pe de altă parte, că lista substanțelor candidate urma să fie actualizată oficial în cursul lunii ianuarie 2010.

               9

               La 22 decembrie 2009, directorul executiv al ECHA a adoptat decizia ED/68/2009, a cărei intrare în vigoare era prevăzută pentru 13 ianuarie 2010, privind includerea, începând cu această dată, a celor 15 substanțe menționate pe lista substanțelor candidate.

               10

               La 30 martie 2010, această listă, care includea acrilamida, a fost publicată pe site‑ul internet al ECHA.

         Procedura în fața Tribunalului și ordonanța atacată

               11

               Din ordonanța atacată rezultă că, prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 4 ianuarie 2010, PPG și SNF au introdus o acțiune în anularea deciziei în litigiu.

               12

               La 17 martie 2010, prin act depus la grefa Tribunalului, ECHA a ridicat o excepție de inadmisibilitate împotriva acțiunii formulate. Aceasta a invocat trei cauze de inadmisibilitate, întemeiate pe natura deciziei în litigiu, pe faptul că această decizie nu afecta direct recurentele, precum și pe faptul că decizia atacată, care nu era un act normativ în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, nu le privea în mod individual.

               13

               În ceea ce privește cauza de inadmisibilitate întemeiată pe natura deciziei în litigiu, ECHA a arătat, în esență, că recurentele, referindu‑se la acordul unanim al Comitetului statelor membre al ECHA din 27 noiembrie 2009, au atacat un act pregătitor care nu este destinat să producă efecte juridice față de terți, în sensul articolului 263 primul paragraf a doua teză TFUE.

               14

               Regatul Țărilor de Jos, a cărui cerere de intervenție în susținerea concluziilor ECHA a fost admisă, a achiesat la cauzele de inadmisibilitate invocate de aceasta din urmă.

               15

               Comisia Europeană, a cărei cerere de intervenție a fost de asemenea admisă, a susținut argumentația ECHA întemeiată pe natura deciziei în litigiu și pe faptul că reclamantele nu erau afectate direct. În plus, aceasta a arătat că cererea introductivă nu respecta cerințele prevăzute la articolul 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului prin faptul că era lipsită de claritate.

               16

               În primul rând, Tribunalul a examinat această din urmă cauză de inadmisibilitate. După ce a amintit că un intervenient nu are calitatea procesuală necesară pentru a invoca o cauză de inadmisibilitate neinvocată de partea pe care o susține, Tribunalul a subliniat că condițiile de admisibilitate a unei acțiuni și a motivelor invocate în aceasta erau de ordine publică, astfel încât le putea examina din oficiu.

               17

               Tribunalul a respins cauza de inadmisibilitate menționată, considerând, la punctul 34 din ordonanța atacată, că reieșea din cererea introductivă la un standard juridic corespunzător că obiectul cererii viza actul ECHA, adoptat în urma procedurii menționate la articolul 59 din Regulamentul REACH, privind identificarea acrilamidei drept substanță care îndeplinește criteriile prevăzute la articolul 57 din regulamentul menționat, al cărui conținut a fost determinat prin acordul unanim în cadrul Comitetului statelor membre la 27 noiembrie 2009 și care trebuia să fie pus în executare prin includerea acrilamidei pe lista substanțelor candidate publicată efectiv pe site‑ul internet al ECHA la 30 martie 2010, deși inițial fusese prevăzută pentru 13 ianuarie 2010.

               18

               În al doilea rând, în ceea ce privește cauza de inadmisibilitate întemeiată pe natura deciziei în litigiu, invocată de ECHA, Tribunalul a apreciat, la punctul 41 din ordonanța atacată, că nu era necesară pronunțarea cu privire la argumentația referitoare la pretinsul caracter pregătitor al acordului unanim menționat, odată ce decizia în litigiu nu urmărea să producă efecte juridice față de terți la momentul în care trebuia apreciată admisibilitatea acțiunii, respectiv în momentul depunerii cererii introductive.

               19

               În această privință, la punctul 45 din ordonanța atacată, Tribunalul a constatat că cererea introductivă fusese depusă ulterior acordului unanim al Comitetului statelor membre privind identificarea acrilamidei drept substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită și ulterior intervenției directorului executiv al ECHA de a include această substanță în lista substanțelor candidate, dar anterior datei de 13 ianuarie 2010 prevăzute pentru intrarea în vigoare a acestei decizii și pentru includerea acrilamidei în lista menționată.

               20

               La punctul 49 din ordonanța atacată, Tribunalul a considerat că, pe de o parte, actul de identificare a unei substanțe drept substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită nu urmărește producerea unor efecte juridice față de terți anterior includerii ei în lista substanțelor candidate și că obligațiile juridice care decurg din acest act nu pot reveni persoanelor vizate decât începând de la publicarea și de la actualizarea listei respective, care conține substanța menționată, pe site‑ul internet al ECHA, în conformitate cu articolul 59 alineatul (10) din Regulamentul REACH. Pe de altă parte, Tribunalul a statuat că termenul de introducere a unei acțiuni împotriva actului menționat, în temeiul articolului 263 al șaselea paragraf TFUE, nu poate curge decât de la această publicare.

               21

               În consecință, Tribunalul a respins ca inadmisibilă acțiunea cu care a fost sesizat, fără a examina celelalte cauze de inadmisibilitate invocate de ECHA.

         Concluziile părților

               22

               Recurentele solicită Curții anularea ordonanței atacate și a deciziei în litigiu sau, cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal pentru ca acesta să se pronunțe asupra acțiunii și obligarea ECHA la plata cheltuielilor de judecată efectuate în fața celor două instanțe.

               23

               ECHA, precum și Regatul Țărilor de Jos și Comisia, care au susținut ECHA în primă instanță, solicită Curții declararea recursului ca nefondat și obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată.

         Cu privire la recurs

         Argumentele părților

               24

               Recurentele invocă un motiv unic, întemeiat pe o eroare de drept săvârșită de Tribunal la interpretarea și la aplicarea Regulamentului REACH, prin faptul că a statuat că identificarea de către Comitetul statelor membre al ECHA, conform articolului 59 alineatul (8) din acest regulament, a unei substanțe drept substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită nu constituie o decizie destinată să producă efecte juridice față de terți anterior publicării listei substanțelor candidate care include această substanță.

               25

               Recurentele arată că din diversele referiri la „identificare” și la „includere” din dispozițiile Regulamentului REACH care prevăd obligațiile de informare reiese, contrar celor constatate de Tribunal la punctul 47 din ordonanța atacată, că legiuitorul Uniunii a intenționat să creeze astfel de obligații care rezultă din identificarea unei substanțe într‑o fază anterioară includerii acesteia din urmă în lista substanțelor candidate.

               26

               ECHA, susținută de Regatul Țărilor de Jos, amintește că, în cazul actelor adoptate în cursul unei proceduri care implică mai multe etape, numai măsurile care stabilesc definitiv poziția instituției sau a organului în cauză la finalul acestei proceduri constituie acte susceptibile de a fi contestate. Aceasta arată că, în speță, includerea acrilamidei în lista substanțelor candidate, astfel cum a fost publicată la 30 martie 2010, constituie actul care poate produce efecte juridice, în timp ce acordul Comitetului statelor membre este un act pregătitor care nu creează per se nicio obligație juridică.

               27

               În opinia Comisiei, faptul că acordul unanim al Comitetului statelor membre nu lasă nicio marjă de apreciere în ceea ce privește includerea unei substanțe în lista substanțelor candidate nu înseamnă că acest acord constituie actul definitiv susceptibil de a fi supus căilor de atac sau că acordul se poate substitui deciziei ECHA adoptate în temeiul articolului 59 alineatul (8) din Regulamentul REACH.

               28

               Comisia susține că nicio dispoziție a acestui regulament nu indică existența unei distincții între identificarea unei substanțe și includerea sa în lista substanțelor candidate. Dimpotrivă, din articolul 59 din regulamentul menționat ar rezulta că substanțele sunt identificate drept substanțe care prezintă motive de îngrijorare deosebită în scopul unic al includerii lor în această listă.

         Aprecierea Curții

               29

               Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că nu se contestă faptul că obiectul acțiunii formulate de PPG și de SNF îl constituia actul ECHA descris de Tribunal la punctul 34 din ordonanța atacată, și anume cel adoptat în urma procedurii menționate la articolul 59 din Regulamentul REACH, de identificare a acrilamidei drept substanță care îndeplinește criteriile prevăzute la articolul 57 din acest regulament.

               30

               După cum a indicat Tribunalul în această ordonanță, un astfel de act este susceptibil să facă obiectul unei acțiuni în anulare în temeiul articolului 263 primul paragraf a doua teză TFUE întrucât este adoptat de un oficiu sau de o agenție a Uniunii Europene, în speță ECHA, și este destinat să producă efecte juridice față de terți. Într‑adevăr, mai multe dispoziții ale Regulamentului REACH, precum cele citate, printre altele, la punctul 42 din ordonanța menționată, prevăd obligații de informare care decurg din actul de identificare a unei substanțe adoptat în urma procedurii prevăzute la articolul 59 din acest regulament.

               31

               La punctul 49 din ordonanța atacată, Tribunalul a statuat de asemenea în mod întemeiat că obligațiile juridice care decurg din actul de identificare a unei substanțe drept substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită, adoptat în urma procedurii menționate la articolul 59 din regulamentul respectiv, nu pot reveni persoanelor vizate decât începând de la publicarea listei substanțelor candidate care conține această substanță, o astfel de publicare fiind prevăzută la alineatul (10) al acestui articol.

               32

               Astfel, atunci când publicarea unui act este prevăzută de reglementarea Uniunii, numai începând de la momentul acestei publicări persoanele respective pot să își cunoască fără ambiguitate drepturile și obligațiile și să acționeze în consecință (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 martie 2009, Heinrich, C-345/06, Rep., p. I-1659, punctul 44).

               33

               În consecință, pentru a acorda persoanelor în cauză un interval de timp suficient pentru a contesta în deplină cunoștință de cauză un act publicat al Uniunii, termenul de introducere a unei acțiuni împotriva unui astfel de act începe să curgă, conform articolului 263 al șaselea paragraf TFUE, doar de la publicarea sa.

               34

               Cu toate acestea, contrar considerațiilor Tribunalului din ordonanța atacată, nu rezultă că un reclamant nu poate contesta un act adoptat de Uniune înainte ca acesta să fie publicat.

               35

               În această privință, Curtea a statuat deja, la punctul 8 din Hotărârea din 19 septembrie 1985, Hoogovens Groep/Comisia (172/83 și 226/83, Rec., p. 2831), că dispozițiile articolului 33 al treilea paragraf din Tratatul CECO, care preciza formalitățile – notificare sau publicare – începând de la care curge termenul de introducere a acțiunii în anulare, nu se opuneau posibilității ca reclamantul să formuleze cererea introductivă în fața Curții de îndată ce a intervenit decizia în litigiu, fără a aștepta notificarea sau publicarea acesteia, astfel încât împotriva uneia dintre acțiunile care s‑au aflat la originea hotărârii menționate nu se putea invoca nicio cauză de inadmisibilitate legată de depunerea sa la grefa Curții anterior publicării deciziei respective.

               36

               Or, în dispozițiile articolului 263 al șaselea paragraf TFUE, care corespunde articolului 33 al treilea paragraf din Tratatul CECO, nu există elemente care să se opună transpunerii acestei jurisprudențe în prezenta cauză.

               37

               Dimpotrivă, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 55 din concluzii, deși reiese dintr‑o jurisprudență constantă că reprezintă acte sau decizii susceptibile să facă obiectul unei acțiuni în anulare, în sensul articolului 263 TFUE, măsurile care produc efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia (a se vedea Hotărârea din 12 septembrie 2006, Reynolds Tobacco și alții/Comisia, C-131/03 P, Rec., p. I-7795, punctul 54 și jurisprudența citată), la acest articol nu se precizează că introducerea unei astfel de acțiuni este subordonată publicării sau notificării măsurilor.

               38

               Pe de altă parte, introducerea unei acțiuni împotriva unui act al Uniunii anterior publicării sale și de îndată ce acest act a fost adoptat nu aduce nicidecum atingere finalității unui termen de introducere a unei acțiuni, care, potrivit unei jurisprudențe constante, constă în protecția securității juridice, evitându‑se repunerea permanentă în discuție a actelor Uniunii care produc efecte juridice (a se vedea Hotărârea din 22 octombrie 2002, National Farmers' Union, C-241/01, Rec., p. I-9079, punctul 34, și Hotărârea din 23 aprilie 2013, Gbagbo și alții/Consiliul, C‑478/11 P-C‑482/11 P, punctul 62).

               39

               În consecință, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 56 din concluzii, deși publicarea unui act declanșează termenele de introducere a unei acțiuni la împlinirea cărora acest act devine definitiv, ea nu constituie însă o condiție pentru nașterea dreptului de a formula o acțiune împotriva actului în cauză.

               40

               În speță, la punctul 45 din ordonanța atacată, Tribunalul a constatat că cererea de sesizare a instanței a fost depusă ulterior atât acordului unanim al Comitetului statelor membre privind această identificare, cât și deciziei directorului executiv al ECHA din 22 decembrie 2009, care constituie o decizie. Rezultă că, la data depunerii acestei cereri introductive, și anume la 4 ianuarie 2010, decizia în litigiu fusese adoptată în mod definitiv.

               41

               Tribunalul a concluzionat, așadar, în mod eronat în sensul inadmisibilității cererii introductive menționate pentru motivul că a fost introdusă anterior datei publicării pe site‑ul internet al ECHA a deciziei în litigiu de includere a acrilamidei în lista substanțelor candidate, care a fost prevăzută inițial pentru 13 ianuarie 2010, dar a survenit în final la 30 martie 2010.

               42

               În consecință, se impune admiterea motivului unic invocat de recurente și, prin urmare, a recursului, precum și anularea ordonanței atacate.

               43

               În conformitate cu articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în cazul în care anulează decizia Tribunalului, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia.

               44

               În speță, întrucât litigiul nu este în stare de judecată, trebuie să se dispună trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului și soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

                           1)

                           Anulează Ordonanța Tribunalului Uniunii Europene din 21 septembrie 2011, PPG și SNF/ECHA (T‑1/10).

                           2)

                           Trimite prezenta cauză spre rejudecare Tribunalului Uniunii Europene.

                           3)

                           Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 30 septembrie 1998. # Isabelle Adine-Blanc împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-43/97.