title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 26 mai 2011. # Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen împotriva H. Akdas și alții. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Centrale Raad van Beroep - Țările de Jos. # Asocierea CEE-Turcia - Securitatea socială a lucrătorilor migranți - Renunțarea la clauzele de reședință - Domeniu de aplicare - Prestație care completează pensia de invaliditate plătită de statul membru gazdă în vederea asigurării minimului vital pentru beneficiari - Modificarea legislației naționale - Eliminarea prestației complementare respective în cazul în care beneficiarul are reședința în afara teritoriului statului membru vizat. # Cauza C-485/07.

text:
      Cauza C‑485/07
      Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
      împotriva
      H. Akdas și alții
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Centrale Raad van Beroep)
      „Asocierea CEE‑Turcia — Securitatea socială a lucrătorilor migranți — Renunțarea la clauzele de reședință — Domeniu de aplicare — Prestație care completează pensia de invaliditate plătită de statul membru gazdă în vederea asigurării minimului vital pentru
         beneficiari — Modificarea legislației naționale — Eliminarea prestației complementare respective în cazul în care beneficiarul are reședința în afara teritoriului statului
         membru vizat”

      Sumarul hotărârii
      1.        Acorduri internaționale — Acordul de asociere CEE‑Turcia — Securitatea socială a lucrătorilor migranți
      [Decizia nr. 3/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia, art. 6 alin. (1) primul paragraf]
      2.        Acorduri internaționale — Acordul de asociere CEE‑Turcia — Securitatea socială a lucrătorilor migranți
      [Decizia nr. 3/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia, art. 6 alin. (1) primul paragraf]
      3.        Acorduri internaționale — Acordul de asociere CEE‑Turcia — Securitatea socială a lucrătorilor migranți
      [Protocolul adițional la Acordul de asociere CEE‑Turcia, art. 59; Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, art. 10a alin.
            (1); Decizia nr. 3/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia, art. 6 alin. (1) primul paragraf]
      4.        Acorduri internaționale — Acordul de asociere CEE‑Turcia — Interzicerea discriminării pe motiv de cetățenie — Sfera de aplicare
            în domeniul securității sociale
      [Acordul de asociere CEE‑Turcia, art. 9; Decizia nr. 3/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia, art. 3 alin. (1) și art. 6
            alin. (1) primul paragraf]
      1.        Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia de aplicare a regimurilor
         de securitate socială ale statelor membre ale Comunităților Europene în privința lucrătorilor turci și a membrilor familiilor
         acestora trebuie interpretat în sensul că are efect direct, astfel încât resortisanții turci cărora li se aplică această dispoziție
         au dreptul de a o invoca direct în fața instanțelor din statele membre pentru a înlătura aplicarea normelor de drept intern
         care sunt contrare acesteia.

      Astfel, dispoziția menționată prevede o obligație de rezultat precisă, respectiv interzicerea oricărei limitări impuse în
         ceea ce privește transferul drepturilor dobândite de resortisanții turci vizați de reglementarea unui stat membru. Prin urmare,
         o asemenea obligație poate fi invocată de un justițiabil în fața unei instanțe naționale pentru ca aceasta să înlăture dispozițiile
         contrare ale unei reglementări a unui stat membru, fără să se impună în acest sens adoptarea măsurilor de aplicare complementare.

      (a se vedea punctele 69 și 74 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia de aplicare a regimurilor
         de securitate socială ale statelor membre ale Comunităților Europene în privința lucrătorilor turci și a membrilor familiilor
         acestora trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru care elimină beneficiul unei prestații
         precum cea care completează pensia de invaliditate, acordată în temeiul legislației naționale în privința foștilor lucrători
         migranți turci, din moment ce aceștia au revenit în Turcia după ce și‑au pierdut dreptul de ședere în statul membru din cauză
         că au fost afectați de invaliditate pe teritoriul acestuia.

      (a se vedea punctul 96 și dispozitiv 2)
      3.        Constatarea că resortisanții turci pot să se întemeieze în mod legal pe articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia
         nr. 3/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia de aplicare a regimurilor de securitate socială ale statelor membre ale Comunităților
         Europene în privința lucrătorilor turci și a membrilor familiilor acestora pentru a solicita ca prestația complementară pe
         care o primesc în temeiul legislației naționale a unui stat membru să le fie plătită în continuare în Turcia nu este afectată
         de împrejurarea că, în ceea ce privește o prestație socială precum prestația complementară, regimul prevăzut în prezent de
         Regulamentul nr. 1408/71 este diferit de cel pus în aplicare prin decizia menționată, nici de faptul că, pe acest temei, statul
         membru în cauză a recurs la eliminarea, în privința resortisanților Uniunii, a beneficiului prestației complementare, din
         moment ce beneficiarii nu au reședința pe teritoriul acestui stat membru.

      O asemenea situație nu poate fi considerată incompatibilă cu cerințele prevăzute la articolul 59 din Protocolul adițional
         anexat la Acordul de asociere CEE‑Turcia, potrivit căruia resortisanții turci nu trebuie să se afle într‑o situație mai avantajoasă
         decât cea a resortisanților Uniunii. Astfel, situația foștilor lucrători migranți turci care au revenit în Turcia după ce
         au pierdut dreptul de ședere în statul membru gazdă din cauza faptului că au fost afectați de invaliditate pe teritoriul acestuia,
         având în vedere necesitatea aplicării articolului 59 sus‑menționat, nu poate să fie comparată în mod util cu cea a resortisanților
         Uniunii, în măsura în care aceștia, în calitate de titulari ai dreptului la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor
         membre și care își mențin astfel dreptul de ședere în statul membru care acordă prestația în cauză, pe de o parte, pot alege
         să părăsească teritoriul acelui stat, pierzând astfel beneficiul acestei prestații, și, pe de altă parte, au dreptul de a
         reveni în orice moment în statul membru vizat.

      (a se vedea punctele 82, 83, 87, 88 și 95)
      4.        Articolul 3 alineatul (1) din Decizia nr. 3/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia de aplicare a regimurilor de securitate
         socială ale statelor membre ale Comunităților Europene în privința lucrătorilor turci și a membrilor familiilor acestora constituie
         punerea în aplicare și concretizarea, în domeniul specific al securității sociale, ale principiului general al nediscriminării
         pe motiv de cetățenie, prevăzut la articolul 9 din acest acord de asociere. Astfel cum rezultă din însuși modul său de redactare,
         articolul 3 alineatul (1) se aplică fără a aduce atingere dispozițiilor speciale din decizia menționată.

      Or, articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din aceeași decizie constituie o asemenea dispoziție specială. Prin urmare,
         articolul 9 din Acordul de asociere CEE‑Turcia nu se aplică într‑o situație care face parte din domeniul de aplicare al articolului
         6 alineatul (1) primul paragraf.

      (a se vedea punctele 98-101 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      26 mai 2011(1)

      „Asocierea CEE‑Turcia – Securitatea socială a lucrătorilor migranți – Renunțarea la clauzele de reședință – Domeniu de aplicare – Prestație care completează pensia de invaliditate plătită de statul membru gazdă în vederea asigurării minimului vital pentru
         beneficiari – Modificarea legislației naționale – Eliminarea prestației complementare respective în cazul în care beneficiarul are reședința în afara teritoriului statului
         membru vizat”

      În cauza C‑485/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Centrale Raad
         van Beroep (Țările de Jos), prin decizia din 1 noiembrie 2007, primită de Curte la 5 noiembrie 2007, în procedura

      Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
      împotriva
      H. Akdas,
      H. Agartan,
      Z. Akbulut,
      M. Bas,
      K. Yüzügüllüer,
      E. Keskin,
      C. Topaloglu,
      A. Cubuk,
      S. Sariisik,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii J.‑J. Kasel (raportor), A. Borg Barthet și M. Ilešič și doamna
         M. Berger, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 octombrie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen, de domnul F. Keunen și de doamna I. Eijkhout,
         în calitate de agenți;

      –        pentru domnul Akdas, de C. de Roy van Zuydewijn, advocaat;
      –        pentru domnul Agartan, de D. Schaap, advocaat;
      –        pentru domnul Bas, de N. Türkkol, advocaat;
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele C. Wissels, C. ten Dam și M. Noort, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna Z. Bryanston‑Cross, în calitate de agent, asistată de domnii J. Coppel și T. Ward,
         barristers;

      –        pentru Comisia Europeană, de domnii M. van Beek și V. Kreuschitz, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 9 din Acordul de asociere dintre Comunitatea
         Economică Europeană și Turcia, semnat la 12 septembrie 1963 la Ankara de Republica Turcia, pe de o parte, precum și de statele
         membre ale CEE și de Comunitate, pe de altă parte, și care a fost încheiat, aprobat și confirmat în numele acesteia din urmă
         prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din 23 decembrie 1963 (JO 1964, 217, p. 3685, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 10, denumit
         în continuare „acordul de asociere”), a articolului 59 din Protocolul adițional semnat la 23 noiembrie 1970 la Bruxelles și
         încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității prin Regulamentul (CEE) nr. 2760/72 al Consiliului din 19 decembrie 1972
         (JO L 293, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 37, denumit în continuare „protocolul adițional”), precum și a articolului
         3 alineatul (1) și a articolului 6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 a Consiliului de asociere din 19 septembrie
         1980 de aplicare a regimurilor de securitate socială ale statelor membre ale Comunităților Europene în privința lucrătorilor
         turci și a membrilor familiilor acestora (JO 1983, C 110, p. 60, denumită în continuare „Decizia nr. 3/80”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
         (denumit în continuare „Uwv”), pe de o parte, și domnul Akdas și alți opt foști lucrători migranți turci, pe de altă parte,
         în legătură cu retragerea unei prestații care completează pensia de invaliditate (denumită în continuare „prestația complementară”)
         care le‑a fost plătită acestora în temeiul reglementării olandeze.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
       Asocierea CEE‑Turcia
      –        Acordul de asociere
      3        Conform articolului 2 alineatul (1), acordul de asociere are drept scop să promoveze consolidarea continuă și echilibrată
         a relațiilor comerciale și economice dintre părțile contractante, inclusiv în domeniul forței de muncă, prin realizarea treptată
         a liberei circulații a lucrătorilor (articolul 12 din acordul de asociere), ca și prin eliminarea restricțiilor privind libertatea
         de stabilire (articolul 13 din acordul menționat) și libera prestare a serviciilor (articolul 14 din același acord), pentru
         a îmbunătăți nivelul de trai al poporului turc și pentru a facilita ulterior aderarea Republicii Turcia la Comunitate (al
         patrulea considerent al preambulului și articolul 28 din acest acord).

      4        În acest scop, acordul de asociere cuprinde o etapă pregătitoare, care permite Republicii Turcia să își consolideze economia
         cu ajutorul Comunității (articolul 3 din acest acord), o etapă tranzitorie, pe parcursul căreia se asigură instituirea treptată
         a unei uniuni vamale și apropierea politicilor economice (articolul 4 din acordul menționat), și o etapă definitivă, care
         se întemeiază pe uniunea vamală și presupune consolidarea coordonării politicilor economice ale părților contractante (articolul
         5 din același acord).

      5        Articolul 6 din acordul de asociere are următorul cuprins:

      „Pentru a asigura punerea în aplicare și dezvoltarea treptată a regimului de asociere, părțile contractante se întrunesc în
         cadrul unui consiliu de asociere care acționează în limitele atribuțiilor pe care i le conferă acordul.” [traducere neoficială]

      6        Potrivit articolului 8 din acordul de asociere, cuprins în titlul II din acesta, intitulat „Punerea în aplicare a etapei tranzitorii”:

      „Pentru realizarea obiectivelor enunțate la articolul 4, Consiliul de asociere stabilește, înainte de începutul etapei tranzitorii
         și în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 1 din protocolul provizoriu, condițiile, normele și ritmul de punere
         în aplicare a dispozițiilor din domeniile prevăzute de [Tratatul CE], care urmează să fie luate în considerare, în special
         cele menționate în prezentul titlu, precum și orice clauză de salvgardare care s‑ar dovedi utilă.” [traducere neoficială]

      7        Articolul 9 din acordul de asociere, cuprins în același titlu II din acord, are următorul cuprins:

      „Părțile contractante recunosc că, în domeniul de aplicare al acordului și fără a aduce atingere dispozițiilor speciale care
         ar putea fi instituite în aplicarea articolului 8, se interzice orice discriminare exercitată pe motiv de cetățenie sau naționalitate,
         în conformitate cu principiul prevăzut la articolul [12 CE].” [traducere neoficială]

      8        Articolul 12 din acordul de asociere, care face parte de asemenea din titlul II din acord, capitolul 3, intitulat „Alte dispoziții
         cu caracter economic”, prevede:

      „Părțile contractante convin să se inspire din articolele [39 CE], [40 CE] și [41 CE] pentru a realiza treptat libera circulație
         a lucrătorilor între acestea.” [traducere neoficială]

      9        Potrivit articolului 22 alineatul (1) din acordul de asociere:

      „Pentru realizarea obiectivelor stabilite de acord și în cazurile prevăzute de acesta, Consiliul de asociere dispune de putere
         de decizie. Fiecare dintre cele două părți are obligația de a lua măsurile pe care le presupune executarea deciziilor adoptate.
         [...]” [traducere neoficială]

      –      Protocolul adițional
      10      Protocolul adițional, care, conform articolului 62 din acesta, face parte integrantă din acordul de asociere, stabilește condițiile,
         modalitățile și ritmurile de realizare a etapei tranzitorii prevăzute la articolul 4 din acordul menționat.

      11      Titlul II din protocolul adițional este intitulat „Circulația persoanelor și a serviciilor”, iar capitolul I din acesta privește
         „[l]ucrătorii”.

      12      Articolul 36 din protocolul adițional, care face parte din capitolul I, prevede că libera circulație a lucrătorilor între
         statele membre ale Comunității și Turcia se va realiza treptat, conform principiilor enunțate la articolul 12 din acordul
         de asociere, între sfârșitul celui de al doisprezecelea an și sfârșitul celui de al douăzeci și doilea an de la data intrării
         în vigoare a acestuia, iar Consiliul de asociere va decide cu privire la modalitățile necesare în acest scop.

      13      Articolul 39 din protocolul adițional are următorul cuprins:

      „(1)      Înainte de sfârșitul primului an după intrarea în vigoare a prezentului protocol, Consiliul de asociere adoptă dispoziții
         în materie de securitate socială în favoarea lucrătorilor care au cetățenie turcă care se deplasează în interiorul Comunității
         și a familiilor acestora care locuiesc în interiorul Comunității.

      (2)      Aceste dispoziții permit lucrătorilor de cetățenie turcă, pe baza modalităților care urmează să fie stabilite, cumulul perioadelor
         pentru care aceștia au plătit contribuții de asigurări sociale și au lucrat cu contract de muncă în diferite state membre
         în ceea ce privește pensiile pentru limită de vârstă, de urmaș și de invaliditate, precum și îngrijirile medicale ale lucrătorului
         și ale familiei sale care au reședința în interiorul Comunității. Aceste dispoziții nu stabilesc obligația pentru statele
         membre ale Comunității de a lua în considerare perioadele îndeplinite de lucrător în Turcia.

      (3)      Dispozițiile menționate anterior trebuie să permită plata alocațiilor familiale în cazul în care familia lucrătorului are
         reședința în interiorul Comunității.

      (4)      Pensiile pentru limită de vârstă, de urmaș și de invaliditate, dobândite în temeiul dispozițiilor adoptate prin aplicarea
         alineatului (2), trebuie să poată fi transferate în Turcia.

      (5)      Dispozițiile prezentului articol nu aduc atingere drepturilor și obligațiilor care decurg din acordurile bilaterale existente
         între Turcia și statele membre ale Comunității, în măsura în care acestea prevăd un regim mai favorabil resortisanților turci.”
         [traducere neoficială]

      14      Articolul 59 din protocolul adițional prevede:

      „În domeniile acoperite de prezentul protocol, Turcia nu poate beneficia de un tratament mai favorabil decât cel pe care statele
         membre și‑l acordă reciproc în temeiul [Tratatului CE].” [traducere neoficială]

      –        Decizia nr. 3/80
      15      Decizia nr. 3/80, adoptată de Consiliul de asociere în temeiul articolului 39 din protocolul adițional, urmărește coordonarea
         regimurilor de securitate socială ale statelor membre pentru ca lucrătorii turci angajați sau care au fost angajați în unul
         sau în mai multe state membre ale Comunității, precum și membrii familiilor acestor lucrători și urmașii acestora să beneficieze
         de prestații în ramurile tradiționale ale securității sociale. În acest scop, dispozițiile acestei decizii reiau, în esență,
         anumite dispoziții ale Regulamentului (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de
         securitate socială în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează în cadrul Comunității (JO
         L 149, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 26).

      16      Potrivit articolului 2 din Decizia nr. 3/80, intitulat „Domeniul de aplicare personal”:

      „Prezenta decizie se aplică:
      –        lucrătorilor care fac sau au făcut obiectul legislației unuia sau mai multor state membre și care sunt resortisanți turci;
      –        membrilor de familie ai acestor lucrători, care își au reședința pe teritoriul unuia dintre statele membre;
      –        urmașilor acestor lucrători.” [traducere neoficială]
      17      Articolul 3 alineatul (1) din Decizia nr. 3/80, intitulat „Egalitatea de tratament” și care reia textul articolului 3 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 1408/71, prevede:

      Persoanele cu reședința pe teritoriul unuia dintre statele membre, cărora li se aplică dispozițiile prezentei decizii, se
         supun acelorași obligații și beneficiază de legislația oricărui stat membru în aceleași condiții ca și resortisanții acelui
         stat, sub rezerva dispozițiilor speciale ale prezentei decizii.” [traducere neoficială]

      18      Articolul 4 din Decizia nr. 3/80, intitulat „Domeniul de aplicare material”, prevede la alineatele (1) și (2):

      „(1)      Prezenta decizie se aplică tuturor legislațiilor privind ramurile de securitate socială care se referă la:
      (a)      prestații de boală și de maternitate;
      b)      prestații de invaliditate, inclusiv cele destinate menținerii sau îmbunătățirii capacității de obținere a unor venituri;
      (c)      prestații pentru limită de vârstă;
      (d)      prestații de urmaș;
      (e)      prestații pentru accidente de muncă și boli profesionale;
      (f)      ajutoare de deces;
      (g)      ajutoare de șomaj;
      (h)      prestații familiale.
      Prezenta decizie se aplică tuturor regimurilor de securitate socială generale și speciale, de tip contributiv sau necontributiv
         […]” [traducere neoficială]

      19      Articolul 6 din Decizia nr. 3/80, intitulat „Renunțarea la clauzele de reședință […]” și care corespunde articolului 10 din
         Regulamentul nr. 1408/71, la alineatul (1) primul paragraf, prevede următoarele:

      „Cu excepția cazurilor în care prezenta decizie prevede altfel, prestațiile în numerar pentru invaliditate, limită de vârstă
         sau cele de urmaș, precum și indemnizațiile pentru accidente de muncă sau boli profesionale, dobândite în conformitate cu
         legislația unuia sau mai multor state membre, nu pot face obiectul niciunei reduceri, modificări, suspendări, retrageri sau
         confiscări, dat fiind că beneficiarul își are reședința în Turcia sau pe teritoriul unui alt stat membru decât cel în care
         își are sediul instituția responsabilă pentru plată.” [traducere neoficială]

      20      Titlul III din Decizia nr. 3/80, intitulat „Dispoziții speciale privind diferite categorii de prestații”, conține dispoziții
         de coordonare inspirate din Regulamentul nr. 1408/71, referitoare, printre altele, la prestațiile de invaliditate, pentru
         limită de vârstă și deces (pensii).

      21      Potrivit articolului 32 din Decizia nr. 3/80:

      „Turcia și Comunitatea adoptă, fiecare în ceea ce o privește, măsurile pe care le impune aplicarea dispozițiilor prezentei
         decizii.” [traducere neoficială]

      22      La 8 februarie 1983, Comisia Comunităților Europene a prezentat o Propunere de Regulament (CEE) al Consiliului de punere în
         aplicare, în Comunitatea Economică Europeană, a Deciziei nr. 3/80 (JO C 110, p. 1), potrivit căreia aceasta „se aplică în
         Comunitate” (articolul 1) și care stabilește „normele de aplicare complementare” ale acestei decizii.

      23      În prezent, această propunere nu a determinat însă adoptarea unui regulament al Consiliului Uniunii Europene.

      Regulamentul nr. 1408/71
      24      Articolul 3, intitulat „Egalitatea de tratament”, din Regulamentul nr. 1408/71 prevede la alineatul (1):

      „Persoanele cu reședința pe teritoriul unuia dintre statele membre, cărora li se aplică dispozițiile prezentului regulament,
         se supun acelorași obligații și beneficiază de legislația oricărui stat membru în aceleași condiții ca și resortisanții acelui
         stat, sub rezerva dispozițiilor speciale ale prezentului regulament.”

      25      Articolul 4 alineatele (1) și (2) din regulamentul menționat definește domeniul de aplicare materială al acestuia în termenii
         următori:

      „(1)      Prezentul regulament se aplică tuturor legislațiilor referitoare la ramurile de securitate socială care se referă la:
      (a)      prestații de boală și de maternitate;
      (b)      prestații de invaliditate, inclusiv cele destinate menținerii sau îmbunătățirii capacității de obținere a unor venituri;
      (c)      prestații pentru limită de vârstă;
      (d)      prestații de urmaș;
      (e)      prestații pentru accidente de muncă și boli profesionale;
      (f)      ajutoare de înmormântare;
      (g)      ajutoare de șomaj;
      (h)      prestații familiale.
      (2)      Prezentul regulament se aplică tuturor regimurilor de securitate socială generale și speciale, de tip contributiv sau necontributiv
         […]”

      26      Articolul 1 punctul 2 din Regulamentul (CEE) nr. 1247/92 al Consiliului din 30 aprilie 1992 de modificare a Regulamentului
         nr. 1408/71 (JO L 136, p. 1), intrat în vigoare la 1 iunie 1992, a adăugat, la articolul 4 din acesta din urmă, un alineat
         (2a) care are următorul cuprins:

      „Prezentul regulament se aplică și prestațiilor speciale necontributive, care sunt acordate în baza unei legislații sau a
         unor regimuri diferite de cele prevăzute la alineatul (1) sau care sunt excluse în temeiul alineatului (4), dacă aceste prestații
         sunt destinate:

      (a)      fie să acopere, cu titlu suplimentar, complementar sau accesoriu, riscurile care corespund ramurilor de securitate socială
         prevăzute la alineatul (1) literele (a)-(h) sau

      (b)      să asigure numai o protecție specifică a persoanelor cu handicap.”
      27      Articolul 1 punctul 2 din Regulamentul nr. 647/2005 a modificat articolul 4 alineatul (2a) menționat, care, din acel moment,
         prevede:

      „Prezentul articol se aplică prestațiilor speciale în numerar cu caracter necontributiv, acordate conform unei legislații
         care, prin domeniul de aplicare personal, obiectivele și/sau condițiile de eligibilitate, posedă atât caracteristicile legislației
         în domeniul securității sociale la care se face referire la alineatul (1), cât și cele de asistență socială.

      Se înțelege prin «prestații speciale în numerar cu caracter necontributiv» prestațiile:
      (a)      care sunt destinate:
      (i)      acoperirii, cu titlu suplimentar, subsidiar sau de înlocuire, a riscurilor corespunzătoare sectoarelor securității sociale
         menționate la alineatul (1) și asigurării, celor interesați, a unui venit minim de subzistență luându‑se în considerare mediul
         economic și social din statul membru respectiv

      sau
      (ii)      numai asigurării protecției specifice persoanelor cu handicap, fiind strâns legate de mediul social al acestor persoane în
         statul membru respectiv

      și
      (b)      care sunt finanțate exclusiv din contribuții fiscale obligatorii destinate acoperirii cheltuielilor publice generale    și
         ale căror condiții de atribuire și modalități de calcul nu depind de nicio contribuție din partea beneficiarilor. Cu toate
         acestea, prestațiile acordate pentru a suplimenta o prestație contributivă nu se consideră, din acest motiv, prestații contributive

      și
      (c)      care sunt enumerate la anexa IIa.”
      28      Potrivit articolului 10 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 1408/71:

      „Dacă prezentul regulament nu prevede altceva, prestațiile de invaliditate, de limită de vârstă sau de urmaș în numerar, indemnizațiile
         pentru accidente de muncă sau boli profesionale și ajutoarele de deces obținute în temeiul legislației unuia sau mai multor
         state membre nu sunt supuse niciunei reduceri, modificări, suspendări, retrageri sau confiscări pe motiv că beneficiarul are
         reședința pe teritoriul altui stat membru decât cel în care se află instituția debitoare.”

      29      Articolul 1 punctul 4 din Regulamentul nr. 1247/92 a introdus de asemenea în Regulamentul nr. 1408/71 un nou articol 10a,
         al cărui alineat (1) are următorul cuprins:

      „Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 10 și titlului III, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament beneficiază
         de prestațiile speciale necontributive în numerar prevăzute la articolul 4 alineatul (2a) numai pe teritoriul statului membru
         în care își au domiciliul, în conformitate cu legislația statului respectiv, cu condiția ca aceste prestații să fie enumerate
         în anexa IIa. Aceste prestații se acordă de către și pe cheltuiala instituției de la locul de reședință.”

      30      Articolul 1 punctul 5 din Regulamentul nr. 647/2005 a modificat alineatul (1) al articolului 10a menționat, care din acel
         moment prevede:

      „Dispozițiile articolului 10 și ale titlului III nu se aplică prestațiilor speciale în numerar cu caracter necontributiv menționate
         la articolul 4 alineatul (2a). Persoanele cărora li se aplică prezentul regulament beneficiază de aceste prestații exclusiv
         pe teritoriul statului membru în care ele își au reședința și în conformitate cu legislația acestui stat, cu condiția ca aceste
         prestații să fie menționate în anexa IIa. Prestațiile sunt plătite și suportate de instituția locului de reședință.”

      31      Potrivit articolului 2 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1247/92:

      „(1)      Aplicarea articolului 1 nu poate avea ca efect eliminarea prestațiilor care erau acordate anterior intrării în vigoare a prezentului
         regulament de instituțiile competente ale statelor membre în temeiul titlului III din Regulamentul […] nr. 1408/71 și în privința
         cărora se aplică articolul 10 din acest din urmă regulament.

      (2)      Aplicarea articolului 1 nu poate avea ca efect respingerea cererii privind o prestație specială cu caracter necontributiv,
         acordată cu titlu de prestație care completează o pensie, introdusă de persoana interesată care îndeplinea condițiile de acordare
         a prestației respective înaintea intrării în vigoare a prezentului regulament, chiar dacă are reședința pe teritoriul unui
         stat membru diferit de statul competent, cu condiția ca cererea de acordare a prestației să fie formulată în termen de cinci
         ani de la data intrării în vigoare a prezentului regulament.” [traducere neoficială]

      32      Normele de aplicare a Regulamentului nr. 1408/71 au fost stabilite prin Regulamentul (CEE) nr. 574/72 al Consiliului din 21
         martie 1972 (JO L 74, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 74).

       Reglementarea națională
      33      În Țările de Jos, Legea privind regimul general al asigurării pentru incapacitatea de muncă (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering,
         denumită în continuare „WAO”), în vigoare din anul 1996, prevede asigurarea lucrătorilor salariați pentru incapacitatea de
         muncă.

      34      Legea privind suplimentele (Toeslangenwet) din 6 noiembrie 1986 (denumită în continuare „TW”), intrată în vigoare la 1 ianuarie
         1987, urmărește să acorde persoanelor care primesc, în temeiul unei asigurări sociale precum cea pusă în aplicare de WAO (pe
         baza aceluiași temei precum, în special, asigurarea pentru șomaj, asigurarea de sănătate și asigurarea pentru accidentele
         de muncă), o alocație de pierdere a salariului inferioară salariului minim, prestația complementară destinată a aduce venitul
         de înlocuire al acestora la un nivel care, în cuantum maxim, atinge nivelul salariului minim în vigoare în Țările de Jos.
         La data faptelor în litigiu în acțiunea principală, această prestație complementară era plafonată la 30 % din salariul minim,
         astfel încât persoanele care aveau dreptul la aceasta și care primeau o alocație de invaliditate mai mică de 70 % din salariul
         minim aveau un venit inferior în raport cu acesta. Uwv stabilește, la cererea persoanei vizate, existența unui drept la supliment
         în temeiul TW.

      35      Legea privind limitarea transferului alocațiilor (Wet beperking export uitkeringen) din 27 mai 1999 (denumită în continuare
         „BEU”) a introdus în cuprinsul TW un nou articol 4 a, al cărui alineat 1 prevede că o persoană care îndeplinește condițiile
         pentru a beneficia de alocații în temeiul acestei din urmă legi nu are dreptul la acestea în perioada în care nu are reședința
         în Țările de Jos. Se precizează că transferul prestațiilor în cauză este posibil numai în măsura în care o convenție bilaterală
         încheiată cu statul de reședință al persoanei interesate garantează buna aplicare a reglementării olandeze.

      36      Astfel cum rezultă din expunerea de motive a BEU, această modificare a TW urmărea să înlocuiască principiul personalității
         cu principiul teritorialității în vederea îmbunătățirii condițiilor de monitorizare a alocațiilor plătite beneficiarilor cu
         reședința în străinătate. În acest context, legiuitorul olandez a invocat deopotrivă în susținerea modificării menționate
         natura prestației complementare destinate să asigure minimul vital în Țările de Jos și faptul că finanțarea acesteia este
         asigurată prin bugetul de stat.

      37      Modificarea sus‑menționată a TW a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2000.

      38      Cu toate acestea, a fost instituit un regim tranzitoriu în temeiul căruia persoanelor care, în ziua precedentă intrării în
         vigoare a noii reglementări, au dreptul la alocațiile prevăzute de TW și care, la acea dată, nu au reședința în Țările de
         Jos:

      „1°      li se plătește [integral] suma la care ar avea dreptul dacă ar locui în Țările de Jos în cursul primului an de la data intrării
         în vigoare a acestei legi [respectiv anul 2000];

      2°      li se plătesc două treimi din suma la care ar avea dreptul dacă ar locui în Țările de Jos în cursul celui de al doilea an
         de la data intrării în vigoare a acestei legi [respectiv anul 2001];

      3°      li se plătește o treime din suma la care ar avea dreptul dacă ar locui în Țările de Jos în cursul celui de al treilea an de
         la data intrării în vigoare a acestei legi [respectiv anul 2002]”.

      39      Pentru anii următori, prestația este eliminată în privința persoanelor care nu au reședința în Țările de Jos.

      40      Regulamentul nr. 647/2005 a adăugat TW, astfel cum a fost modificată în anul 2000 de BEU, în lista din anexa IIa la Regulamentul
         nr. 1408/71, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1247/92, a prestațiilor speciale cu caracter necontributiv
         în sensul articolului 4a din Regulamentul nr. 1408/71, în privința cărora nu se aplică obligația de transfer prevăzută la
         articolul 10 din Regulamentul nr. 1408/71, în conformitate cu articolul 10a din acest din urmă regulament.

      41      Prin urmare, în cuprinsul TW, s‑a adăugat, cu efect de la 7 decembrie 2006, o nouă dispoziție tranzitorie în favoarea persoanelor
         care nu au reședința în Țările de Jos, ci în alt stat membru al Uniunii Europene, într‑un stat al Spațiului Economic European
         sau în Elveția, în temeiul căreia acestor persoane, în măsura în care au dreptul la alocații în temeiul articolului 10 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 1408/71, în ziua anterioară intrării în vigoare a Regulamentului nr. 647/2005,

      –      li se plătește, în anul 2007, suma integrală la care ar avea dreptul dacă ar locui în Țările de Jos;
      –      li se plătesc, în anul 2008, două treimi din suma la care ar avea dreptul dacă ar locui în Țările de Jos;
      –      li se plătește, în anul 2009, o treime din suma la care ar avea dreptul dacă ar locui Țările de Jos.
      42      În privința persoanelor respective, prestația este eliminată în întregime începând cu 1 ianuarie 2010.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      43      Din decizia de trimitere rezultă că intimații din acțiunea principală sunt resortisanți turci care au desfășurat pentru o
         anumită perioadă activități salariate în Țările de Jos.

      44      Întrucât au fost afectați de invaliditate, anterior anului 2000, aceștia au solicitat și au obținut beneficiul unei alocații
         în temeiul WAO, plătită de statul olandez.

      45      Întrucât cuantumul alocației respective era inferior salariului minim, intimații din acțiunea principală au obținut de asemenea,
         în temeiul TW în versiunea sa în vigoare în anul 2000, plata prestației complementare care era destinată să le asigure un
         venit al cărui nivel este cel mai apropiat posibil de salariul minim.

      46      Din cauza incapacității fizice de a continua să lucreze, intimații din acțiunea principală au revenit ulterior în Turcia,
         în cadrul familiilor lor, menținând beneficiul celor două prestații, în temeiul articolului 39 alineatul (4) din protocolul
         adițional. Plata a fost efectuată întotdeauna sub forma unui vărsământ unic, în care nu se realiza nicio deosebire între cuantumul
         pensiei de invaliditate și cuantumul prestației complementare.

      47      Ca urmare a modificării TW, realizată prin BEU, intrată în vigoare la 1 ianuarie 2000, autoritățile olandeze competente au
         decis, în temeiul regimului tranzitoriu menționat la punctul 38 din prezenta hotărâre, eliminarea progresivă, până la concurența
         unei treimi pentru fiecare an, începând cu 1 ianuarie 2001, a prestației complementare care le era plătită până în acel moment.

      48      Intimații din acțiunea principală au formulat acțiuni împotriva acestei eliminări progresive.

      49      Prin decizia din 14 martie 2003, Centrale Raad van Beroep a considerat că eliminarea respectivă încălca obligația de a permite
         transferul prestațiilor, prevăzută la articolul 5 alineatul 1 din Convenția 118 privind egalitatea de tratament dintre cetățenii
         proprii și cetățenii străini în materia securității sociale, adoptată la Geneva la 28 iunie 1964 de Organizația Internațională
         a Muncii (denumită în continuare „Convenția 118 a OIM”).

      50      În aceste condiții, la 18 august 2003, Uwv a decis să acorde intimaților din acțiunea principală o prestație complementară
         completă pentru perioada 1 ianuarie 2001-30 iunie 2003. În schimb, începând cu 1 iulie 2003, plata acestei prestații a fost
         eliminată definitiv.

      51      Contestațiile introduse de intimații din acțiunea principală împotriva acestor decizii de eliminare au fost respinse.

      52      Prin hotărârile din 19 martie 2004 și din 23 august 2004, Rechtbank te Amsterdam a declarat întemeiate acțiunile jurisdicționale
         introduse de intimații din acțiunea principală și a anulat deciziile respective, considerând că eliminarea prestației complementare
         de care aceștia beneficiau este incompatibilă nu numai cu articolul 5 alineatul 1 din Convenția 118 a OIM, ci și cu articolul
         6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 și cu principiul nediscriminării pe motiv de cetățenie, prevăzut la articolul
         14 din Convenția europeană pentru protecția drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie
         1950 (denumită în continuare „CEDO”), coroborat cu articolul 1 din Protocolul adițional la Convenția europeană pentru protecția
         drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnat la Paris la 20 martie 1952 (denumit în continuare „primul protocol
         adițional”) și cu articolul 26 din Pactul internațional privind drepturile civile și politice, adoptat la 16 decembrie 1966
         de Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite și intrat în vigoare la 23 martie 1976.

      53      În aceste condiții, Uwv a declarat apel împotriva acestor hotărâri la Centrale Raad van Beroep.

      54      După ce a constatat, similar Rechtbank te Amsterdam și în lipsa contestării de către părțile în litigiul care i‑a fost dedus
         judecății, că prestația complementară plătită în temeiul WAO, a cărei acordare nu depinde de o apreciere individuală a necesităților
         cu caracter personal ale solicitantului, trebuie asimilată unei prestații de invaliditate în sensul articolului 4 alineatul
         (1) litera (b) din Decizia nr. 3/80 și intră astfel în domeniul de aplicare material al acesteia, Centrale Raad van Beroep
         ridică însă problema, pe de o parte, a efectului direct și a domeniului de aplicare al articolului 6 alineatul (1) primul
         paragraf din această decizie, în măsura în care interdicția clauzelor de reședință prevăzută în această dispoziție este absolută,
         deși, după data adoptării deciziei respective, Regulamentul nr. 1408/71 a fost modificat în sensul că aceeași interdicție
         nu se aplică, în anumite condiții, în cazul prestațiilor speciale cu caracter necontributiv.

      55      Pe de altă parte, instanța de trimitere exprimă anumite îndoieli cu privire la interpretarea principiului nediscriminării
         pe motiv de cetățenie în cadrul asocierii CEE‑Turcia.

      56      În această privință, după cum Rechtbank te Amsterdam s‑a pronunțat deja, norma privind egalitatea de tratament, prevăzută
         la articolul 3 alineatul (1) din Decizia nr. 3/80, nu ar putea fi invocată în mod util în speță, întrucât această dispoziție
         se aplică numai „persoanelor cu reședința pe teritoriul unuia dintre statele membre”, în timp ce intimații din acțiunea principală
         au în prezent reședința în Turcia. Cu toate acestea, din articolul 9 din acordul de asociere ar rezulta o concluzie diferită,
         întrucât acesta nu prevede o condiție similară.

      57      Părțile din acțiunea principală nu contestă că acest din urmă articol are efect direct. În plus, potrivit unei jurisprudențe
         constante, acesta interzice nu numai discriminările directe pe motiv de cetățenie, ci și orice forme disimulate de discriminare
         care, prin aplicarea altor criterii de diferențiere, conduc, în fapt, la același rezultat.

      58      În speță, Centrale Raad van Beroep relevă existența a două forme diferite de distincție indirectă pe motiv de cetățenie rezultate
         din articolul 4 din TW, care ar trebui analizate în mod separat în ceea ce privește eventuala lor justificare.

      59      În primul rând, ar fi plauzibil ca numărul persoanelor cu cetățenie diferită de cea olandeză, printre care se găsește un grup
         important de resortisanți turci, care nu vor mai avea dreptul la prestația complementară în temeiul TW deoarece nu mai au
         reședința în Țările de Jos, să fie superior persoanelor cu cetățenie olandeză care vor avea acest drept și care, cel mai adesea,
         au continuat să aibă reședința pe teritoriul olandez.

      60      În această privință, justificările invocate de Regatul Țărilor de Jos pentru a pune capăt posibilității de transfer al prestației
         complementare plătite în temeiul TW ar consta în monitorizarea pretins problematică pentru verificarea situației personale
         și patrimoniale a beneficiarilor care nu au reședința în Țările de Jos, în finanțarea acestei prestații de la bugetul de stat,
         în dorința legiuitorului național de a reveni la prima vocație a asigurărilor sociale, și anume alocarea de subvenții rezidenților,
         precum și în natura specifică a TW, destinată să completeze o prestație de securitate socială pentru a atinge salariul minim
         în Țările de Jos.

      61      În ceea ce privește condițiile monitorizării, instanța de trimitere subliniază existența unei convenții bilaterale încheiate
         cu Republica Turcia, care prevede posibilități de control în acest stat. Prin urmare, Centrale Raad van Beroep ridică problema
         în ce măsură alte rațiuni, legate în esență de motive de ordin financiar, pot constitui o justificare suficientă pentru diferența
         de tratament în cauză în litigiul cu care este sesizat.

      62      În al doilea rând, ar exista o distincție indirectă pe motiv de cetățenie, în sensul că prestația complementară plătită intimaților
         din acțiunea principală a fost definitiv eliminată începând cu 1 iulie 2003 din cauză că persoanele interesate au reședința
         în Turcia, în timp ce aplicarea regimului tranzitoriu în vederea eliminării progresive a acestei prestații acordate persoanelor
         care au dreptul la aceasta și care au cetățenia unui stat membru al Uniunii și a anumitor state terțe, dar care au reședința
         pe teritoriul Uniunii, a început abia în anul 2007.

      63      În acest context, Uwv ar fi susținut că distincția în cauză trebuie analizată prin prisma obiectivelor limitate ale acordului
         de asociere, care constau în realizarea graduală a liberei circulații a lucrătorilor turci și în consolidarea continuă și
         echilibrată a relațiilor economice dintre statele membre și Turcia. Prin urmare, nu ar fi posibil ca articolul 9 din acordul
         de asociere să aibă același conținut ca și cel conferit articolului 12 CE.

      64      Cu toate acestea, instanța de trimitere are îndoieli că acest motiv constituie o justificare suficientă a diferenței de tratament
         constatate. Instanța de trimitere adaugă că, în cadrul interpretării articolului 9 din acordul de asociere, dorește deopotrivă
         să se edifice cu privire la elementele pertinente destinate să îi permită aprecierea conformității reglementării naționale
         în cauză cu drepturile fundamentale a căror respectare este asigurată de Curte, precum cele garantate de CEDO și de primul
         protocol adițional.

      65      În aceste condiții, Centrale Raad van Beroep a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Având în vedere cuprinsul articolului 6 alineatul (1) [primul paragraf] din Decizia nr. 3/80 și obiectivul și natura Deciziei
         nr. 3/80 și ale acordului [de asociere], acest articol cuprinde o obligație clară și precisă a cărei îndeplinire sau al cărei
         efect nu este condiționat de vreun act ulterior, astfel încât această dispoziție poate avea un efect direct?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
      a)      În aplicarea articolului 6 alineatul (1) din Decizia nr. 3/80 trebuie să se țină cont într‑un fel oarecare de modificările
         aduse Regulamentului nr. 1408/71, precum cele adoptate după 19 septembrie 1980 în raport cu prestațiile speciale cu caracter
         necontributiv?

      b)      Articolul 59 din protocolul adițional la acordul de asociere este relevant în acest sens?
      3)      Articolul 9 din acordul de asociere trebuie interpretat în sensul că se opune aplicării unei dispoziții legale a unui stat
         membru, precum articolul 4 a din TW din Țările de Jos, care determină un tratament diferit indirect pe motive legate de cetățenie,

      –        în primul rând, deoarece în acest fel numărul persoanelor cu o altă cetățenie decât cea olandeză, printre care un grup mare
         de resortisanți turci, care nu (mai) au dreptul la o prestație suplimentară întrucât nu mai locuiesc în Țările de Jos, este
         mai mare decât numărul persoanelor cu cetățenia olandeză și

      –        în al doilea rând, deoarece în acest fel prestațiile suplimentare pentru cetățenii turci care își au reședința în Turcia sunt
         eliminate începând cu 1 iulie 2003, în timp ce prestațiile suplimentare pentru persoanele cu cetățenia unui stat membru al
         Uniunii Europene sau a anumitor [state] terțe, în măsura în care aceste persoane își au reședința pe teritoriul Uniunii Europene,
         sunt înlăturate (treptat) numai de la 1 ianuarie 2007?

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      66      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (1) primul
         paragraf din Decizia nr. 3/80 produce efect direct în statele membre.

      67      Conform jurisprudenței constante a Curții, o dispoziție a unui acord încheiat de Comunitate cu o țară terță trebuie considerată
         ca având efect direct atunci când, având în vedere textul, precum și obiectul și natura acestui acord, aceasta conține o obligație
         clară și precisă care nu este condiționată, în privința executării sau a efectelor sale, de intervenția vreunui act ulterior.
         Aceleași condiții se aplică atunci când este vorba să se stabilească dacă dispozițiile unei decizii a consiliului de asociere
         pot avea efect direct (a se vedea printre altele Hotărârea din 4 mai 1999, Sürül, C‑262/96, Rec., p. I‑2685, punctul 60 și
         jurisprudența citată).

      68      Având în vedere modul său de redactare, articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 consacră, în termeni
         clari, preciși și necondiționați, interdicția, în sarcina statelor membre, de reducere, modificare, suspendare, retragere
         sau confiscare a prestațiilor enumerate de această dispoziție pentru motivul că persoana care are dreptul la aceasta își are
         reședința în Turcia sau pe teritoriul unui alt stat membru decât cel în care își are sediul instituția responsabilă pentru
         plată.

      69      După cum a subliniat în mod întemeiat Comisia Europeană, această normă prevede o obligație de rezultat precisă, respectiv
         interzicerea oricărei limitări impuse în ceea ce privește transferul drepturilor dobândite de resortisanții turci vizați de
         reglementarea unui stat membru. Astfel, o asemenea obligație poate fi invocată de un justițiabil în fața unei instanțe naționale
         pentru ca aceasta să înlăture dispozițiile contrare ale unei reglementări a unui stat membru, fără să se impună în acest sens
         adoptarea măsurilor de aplicare complementare (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Sürül, citată anterior, punctul 63).

      70      Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 are astfel o natură care îl diferențiază net de natura care
         caracterizează dispozițiile tehnice de coordonare a diferitelor legislații naționale în materia securității sociale, precum
         normele prevăzute la articolele 12 și 13 din aceeași decizie, care au fost în discuție în cauza care a determinat pronunțarea
         Hotărârii din 10 septembrie 1996, Taflan‑Met și alții (C‑277/94, Rec., p. I‑4085), și în legătură cu care Curtea s‑a pronunțat
         în sensul că nu au efect direct pe teritoriul statelor membre atât timp cât Consiliul nu a adoptat măsurile complementare
         indispensabile de punere în aplicare.

      71      Interpretarea care precedă nu este repusă în cauză de faptul că articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80
         precizează că interdicția clauzelor de reședință pe care o prevede produce efecte „[c]u excepția cazurilor în care prezenta
         decizie prevede altfel”. Astfel, este suficient să se arate în această privință că această decizie nu prevede nicio derogare
         sau restricție de la interdicția clauzelor de reședință prevăzută în dispoziția menționată.

      72      În plus, pentru motive identice celor enunțate la punctele 70-72 din Hotărârea Sürül, citată anterior, constatarea că articolul
         6 alienatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 poate reglementa direct situația particularilor nu este contrazisă de
         examinarea obiectului și a naturii acordului de asociere, la care se raportează această dispoziție.

      73      Rezultă că articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 stabilește o normă precisă și necondiționată suficient
         de operațională pentru a fi aplicată de o instanță națională și, prin urmare, susceptibilă să reglementeze situația juridică
         a particularilor.

      74      Așadar, la prima întrebare trebuie să se răspundă că articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 trebuie
         interpretat în sensul că are efect direct, astfel încât resortisanții turci cărora li se aplică această dispoziție au dreptul
         de a o invoca direct în fața instanțelor din statele membre pentru a înlătura aplicarea normelor de drept intern care sunt
         contrare acesteia.

       Cu privire la a doua întrebare
      75      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 6
         alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat
         membru, precum cea cuprinsă în articolul 4 a din TW, în măsura în care aceasta elimină beneficiul prestației complementare
         acordate în temeiul legislației naționale, din moment ce beneficiarii acestei prestații nu mai au reședința pe teritoriul
         statului respectiv.

      76      În această privință, trebuie amintit că articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 consacră principiul
         interdicției clauzelor de reședință în ceea ce privește prestațiile de securitate socială pe care le menționează, în rândul
         cărora sunt cuprinse prestațiile de invaliditate în numerar.

      77      Or, astfel cum rezultă din decizia de trimitere, părțile din acțiunea principală nu contestă că o prestație socială precum
         prestația complementară plătită în temeiul unui regim de asigurări sociale precum cel stabilit de WAO trebuie asimilată unei
         prestații de invaliditate în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (b) din Decizia nr. 3/80 și intră astfel în domeniul
         de aplicare material al articolului 6 alineatul (1) primul paragraf din aceeași decizie.

      78      În plus, este cert că intimații din acțiunea principală sunt resortisanți turci care au avut reședința și au lucrat în mod
         legal pe teritoriul unui stat membru. Ca urmare a exercitării unei activități salariate pentru o anumită perioadă, aceștia
         au dobândit dreptul la prestații sociale pe baza reglementării statului membru gazdă. În speță, a fost vorba despre o pensie
         de invaliditate, persoanele interesate nemaiavând capacitatea de a continua să lucreze, precum și despre prestația complementară
         prevăzută de TW, deoarece cuantumul pensiei la care aveau dreptul era inferior salariului minim. Aceste două prestații le‑au
         fost efectiv plătite o anumită perioadă, inclusiv în Turcia, unde au revenit, în conformitate cu articolul 39 alineatul (4)
         din protocolul adițional, care prevede posibilitatea de transfer al pensiilor pentru limită de vârstă, de invaliditate și
         al ajutoarelor de deces dobândite în statele membre.

      79      În aceste condiții, intimații din acțiunea principală intră în domeniul de aplicare personal al articolului 6 alineatul (1)
         primul paragraf din Decizia nr. 3/80 în calitate de lucrători cu cetățenie turcă care sunt beneficiarii prestațiilor de invaliditate,
         în numerar, dobândite în temeiul legislației unui stat membru și care au în prezent reședința în Turcia.

      80      Trebuie adăugat că, după cum s‑a arătat deja la punctul 71 din prezenta hotărâre, Decizia nr. 3/80 nu prevede nicio derogare
         sau restricție de la interdicția clauzelor de reședință prevăzută la articolul 6 alineatul (1) primul paragraf.

      81      Având în vedere cele de mai sus, sunt îndeplinite toate condițiile cerute pentru aplicarea articolului 6 alineatul (1) primul
         paragraf din Decizia nr. 3/80 în cazul unei situații precum cea din acțiunea principală.

      82      Rezultă că resortisanții turci precum intimații din acțiunea principală pot să se întemeieze în mod legal pe articolul 6 alineatul
         (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 pentru a solicita ca prestația complementară pe care o primesc în temeiul WAO să
         le fie plătită în continuare în Turcia.

      83      Constatarea de mai sus nu este afectată de împrejurarea că, în ceea ce privește o prestație socială precum prestația complementară,
         regimul prevăzut în prezent de Regulamentul nr. 1408/71 este diferit de cel pus în aplicare prin Decizia nr. 3/80.

      84      Într‑adevăr, Regulamentul nr. 1408/71 a fost modificat de la adoptarea Regulamentului nr. 1247/92. Astfel, de la intrarea
         în vigoare a acestui din urmă regulament, la 1 iunie 1992, prestațiile speciale în numerar cu caracter necontributiv din aceeași
         categorie cu prestația complementară au fost incluse expres în domeniul de aplicare material al Regulamentului nr. 1408/71,
         în temeiul articolului 4 alineatul (2a) litera (a) din acesta.

      85      În plus, de la aceeași dată, Regulamentul nr. 1247/92 a inclus în Regulamentul nr. 1408/71 un nou articol 10a, care a introdus
         o excepție de la obligația de transfer al prestațiilor, prevăzută la articolul 10 alineatul (1) din acest din urmă regulament.

      86      Pe de altă parte, Regulamentul nr. 647/2005 a adăugat TW, astfel cum a fost modificată în 2000 prin BEU, în lista din anexa
         IIa la Regulamentul nr. 1408/71, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1247/92, a prestațiilor speciale cu caracter
         necontributiv în sensul articolului 4a din Regulamentul nr. 1408/71, în privința cărora obligația de transfer prevăzută la
         articolul 10 din acest din urmă regulament nu se aplică, în conformitate cu articolul 10a din acesta.

      87      Pe acest temei, Regatul Țărilor de Jos a recurs la eliminarea, în privința resortisanților Uniunii, a beneficiului prestației
         complementare prevăzute anterior de TW, din moment ce beneficiarii nu au reședința pe teritoriul olandez.

      88      Cu toate acestea, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, o situație în care foști lucrători migranți turci care
         au revenit în Turcia continuă să beneficieze, în temeiul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80,
         de o prestație socială precum prestația complementară, în timp ce aceasta este eliminată în privința resortisanților Uniunii
         care nu au reședința pe teritoriul statului membru care a acordat‑o, nu poate fi considerată incompatibilă cu cerințele prevăzute
         la articolul 59 din protocolul adițional, potrivit căruia resortisanții turci nu trebuie să se afle într‑o situație mai avantajoasă
         decât cea a resortisanților Uniunii (a se vedea în acest sens, printre altele, Hotărârea din 19 februarie 2002, Soysal și
         Savatli, C‑228/06, Rep., p. I‑1031, punctul 61).

      89      Astfel, pe de o parte, articolul 39 alineatul (4) din același protocol adițional prevede expres transferul în Turcia al anumitor
         prestații de securitate socială, printre care pensiile de invaliditate dobândite de lucrătorii de cetățenie turcă pe baza
         reglementării unuia sau a mai multor state membre.

      90      Pe de altă parte, articolul 2 prima liniuță din Decizia nr. 3/80 cuprinde, în domeniul de aplicare al acesteia, lucrătorii
         turci care „au făcut obiectul” legislației unuia sau mai multor state membre, fără altă precizare, în timp ce, în privința
         membrilor familiei acestor lucrători, a doua liniuță a aceluiași articol 2 prevede că membrii de familie „au reședința pe
         teritoriul unuia dintre statele membre”.

      91      În plus, aplicarea, în cadrul Deciziei nr. 3/80, a regimului în vigoare în temeiul Regulamentului nr. 1408/71 în ceea ce privește
         prestațiile speciale necontributive ar determina modificarea deciziei menționate, deși o asemenea competență este rezervată
         numai Consiliului de asociere, în conformitate cu articolele 8 și 22 din acordul de asociere.

      92      În sfârșit, se impune constatarea că intimații din acțiunea principală au revenit în Turcia după ce au fost afectați de invaliditate
         în statul membru gazdă.

      93      Or, în temeiul unei jurisprudențe constante a Curții, un resortisant turc care a fost încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un
         stat membru în sensul articolului 6 din Decizia nr. 1/80 din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii, adoptată de
         Consiliul de asociere instituit de acordul de asociere, nu poate obține din această decizie un drept de continuare a șederii
         pe teritoriul acelui stat după ce a fost victima unui accident de muncă care a determinat o incapacitate permanentă de muncă
         ce l‑a îndepărtat definitiv de pe piața muncii (a se vedea Hotărârea din 6 iunie 1995, Bozkurt, C‑434/93, Rec., p. I‑1475,
         punctul 42).

      94      În aceste împrejurări, nu se poate susține în mod valabil că persoanele interesate ar fi părăsit teritoriul statului membru
         gazdă conform propriei dorințe și fără motive legitime și că un asemenea comportament ar fi determinat pierderea drepturilor
         dobândite în temeiul asocierii CEE‑Turcia (a se vedea printre altele Hotărârea din 4 februarie 2010, Genc, C‑14/09, Rep.,
         p. I‑931, punctul 42).

      95      Prin urmare, situația foștilor lucrători migranți turci precum intimații din acțiunea principală, în măsura în care au revenit
         în Turcia după ce au pierdut dreptul de ședere în statul membru gazdă din cauza faptului că au fost afectați de invaliditate
         pe teritoriul acestuia, având în vedere necesitatea aplicării articolului 59 din protocolul adițional, nu poate să fie comparată
         în mod util cu cea a resortisanților Uniunii, în măsura în care aceștia, în calitate de titulari ai dreptului la liberă circulație
         și ședere pe teritoriul statelor membre și care își mențin astfel dreptul de ședere în statul membru care acordă prestația
         în cauză, pe de o parte, pot alege să părăsească teritoriul acelui stat, pierzând astfel beneficiul acestei prestații, și,
         pe de altă parte, au dreptul de a reveni în orice moment în statul membru vizat (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din
         18 iulie 2007, Derin, C‑325/05, Rep., p. I‑6495, punctul 68, precum și Hotărârea din 22 decembrie 2010, Bozkurt, C‑303/08,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 45).

      96      Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 6 alineatul (1) primul
         paragraf din Decizia nr. 3/80 trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în cauză în acțiunea principală,
         acesta se opune unei reglementări a unui stat membru care, similar articolului 4 a din TW, elimină beneficiul unei prestații
         precum prestația complementară, acordată în temeiul legislației naționale în privința foștilor lucrători migranți turci, din
         moment ce aceștia au revenit în Turcia după ce și‑au pierdut dreptul de ședere în statul membru din cauză că au fost afectați
         de invaliditate pe teritoriul acestuia.

       Cu privire la a treia întrebare
      97      A treia întrebare adresată de instanța de trimitere privește, în esență, într‑o situație precum cea în cauză în acțiunea principală,
         efectul principiului egalității de tratament, astfel cum este consacrat la articolul 9 din acordul de asociere, care interzice
         orice discriminare exercitată pe motiv de cetățenie „fără a aduce atingere dispozițiilor speciale care ar putea fi instituite
         [de Consiliul de asociere] în aplicarea articolului 8” din același acord.

      98      Potrivit jurisprudenței Curții, articolul 3 alineatul (1) din Decizia nr. 3/80 constituie punerea în aplicare și concretizarea,
         în domeniul specific al securității sociale, ale principiului general al nediscriminării pe motiv de cetățenie, prevăzut la
         articolul 9 din acordul de asociere (a se vedea Hotărârea Sürül, citată anterior, punctul 64, Hotărârea din 14 martie 2000,
         Kocak și Örs, C‑102/98 și C‑211/98, Rec., p. I‑1287, punctul 36, precum și Hotărârea din 28 aprilie 2004, Öztürk, C‑373/02,
         Rec., p. I‑3605, punctul 49).

      99      Astfel cum rezultă din însuși modul său de redactare, articolul 3 alineatul (1) din Decizia nr. 3/80, în ceea ce îl privește,
         se aplică „fără a aduce atingere dispozițiilor speciale din decizia [menționată]”.

      100    Or, articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din aceeași decizie constituie o asemenea dispoziție specială, asupra domeniului
         căreia Curtea s‑a pronunțat deja în cadrul primei și al celei de a doua întrebări.

      101    Având în vedere cele de mai sus, la a treia întrebare trebuie să se răspundă că articolul 9 din acordul de asociere nu se
         aplică într‑o situație precum cea în cauză în acțiunea principală.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      102    Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 a Consiliului de asociere din 19 septembrie 1980 de aplicare
            a regimurilor de securitate socială ale statelor membre ale Comunităților Europene în privința lucrătorilor turci și a membrilor
            familiilor acestora trebuie interpretat în sensul că are efect direct, astfel încât resortisanții turci cărora li se aplică
            această dispoziție au dreptul de a o invoca direct în fața instanțelor din statele membre pentru a înlătura aplicarea normelor
            de drept intern care sunt contrare acesteia.
      2)      Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Decizia nr. 3/80 trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele
            în cauză în acțiunea principală, acesta se opune unei reglementări a unui stat membru care, similar articolului 4 a din Legea
            privind suplimentele (Toeslangenwet) din 6 noiembrie 1986, elimină beneficiul unei prestații precum cea care completează pensia
            de invaliditate, acordată în temeiul legislației naționale în privința foștilor lucrători migranți turci, din moment ce aceștia
            au revenit în Turcia după ce și‑au pierdut dreptul de ședere în statul membru din cauză că au fost afectați de invaliditate
            pe teritoriul acestuia.
      3)      Articolul 9 din Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia, semnat la 12 septembrie 1963 la Ankara
            de Republica Turcia, pe de o parte, precum și de statele membre ale CEE și de Comunitate, pe de altă parte, și care a fost
            încheiat, aprobat și confirmat în numele acesteia din urmă prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din 23 decembrie 1963, nu
            se aplică într‑o situație precum cea în cauză în acțiunea principală .
      Semnături
      1 Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 4 februarie 1970. # August Joseph van Eick împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 13-69.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 12 decembrie 2000. # Michel Hautem împotriva Băncii Europene de Investiții. # Funcționari - Revocare - Articol 233 CE. # Cauza T-11/00.