title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 18 iulie 2007. # Proces penal împotriva Jürgen Kretzinger. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania. # Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen - Articolul 54 - Principiul «ne bis in idem» - Noțiunea de «aceleași fapte» - Țigări de contrabandă - Importuri în mai multe state contractante - Urmărire penală în diferite state contractante - Noțiunea de «executare» a pedepselor - Suspendarea executării pedepsei - Deducerea perioadelor de arestare preventivă de scurtă durată - Mandatul european de arestare. # Cauza C-288/05.

text:
      Cauza C‑288/05
      Procedură penală
      împotriva lui
      Jürgen Kretzinger
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesgerichtshof)
      „Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen — Articolul 54 — Principiul ne bis in idem — Noțiunea «aceleași fapte» — Țigări de contrabandă — Importuri în mai multe state contractante — Urmărire penală în diferite state contractante — Noțiunea de «executare» a pedepselor penale — Suspendarea executării pedepsei — Deducerea perioadelor de arestare preventivă de scurtă durată — Mandat european de arestare”
      Sumarul hotărârii
      1.        Uniunea Europeană — Cooperare polițienească și judiciară în materie penală — Protocolul privind integrarea acquis‑ului Schengen
            — Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen — Principiul ne bis in idem

      (Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen, art. 54)
      2.        Uniunea Europeană — Cooperare polițienească și judiciară în materie penală — Protocolul privind integrarea acquis‑ului Schengen
            — Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen — Principiul ne bis in idem

      (Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen, art. 54)
      3.        Uniunea Europeană — Cooperare polițienească și judiciară în materie penală — Protocolul privind integrarea acquis‑ului Schengen
            — Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen — Principiul ne bis in idem

      (Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen, art. 54)
      4.        Uniunea Europeană — Cooperare polițienească și judiciară în materie penală — Protocolul privind integrarea acquis‑ului Schengen
            — Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen — Principiul ne bis in idem

      [Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen, art. 54; Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, art. 3 punctul (2)]
      1.        Articolul 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen trebuie interpretat în sensul că:

      – criteriul relevant pentru aplicarea articolului menționat este acela al identității actelor materiale, înțeles ca existența
         unui ansamblu de fapte indisolubil legate între ele, independent de încadrarea juridică a acestor fapte sau de interesul juridic
         protejat;

      – fapte constând în dobândirea de tutun străin de contrabandă într‑un stat contractant și în importul și deținerea aceluiași
         tutun în alt stat contractant, caracterizate de circumstanța că inculpatul, care a fost urmărit în cele două state contractante,
         avea de la început intenția de a transporta tutunul, după prima intrare în posesie, către o destinație finală, traversând
         mai multe state contractante, reprezintă conduite care pot intra sub incidența domeniului de aplicare al noțiunii „aceleași
         fapte” în sensul articolului 54. Aprecierea definitivă în această privință revine instanțelor naționale competente.

      (a se vedea punctul 37 și dispozitiv 1)
      2.        În sensul articolului 54 din Convenția de punere în aplicare a acordului Schengen, pedeapsa pronunțată de o instanță a unui
         stat contractant „a fost executată” sau „este în curs de executare” atunci când inculpatul a fost condamnat la pedeapsa închisorii
         cu suspendare.

      Într‑adevăr, pedeapsa închisorii cu suspendarea executării, care sancționează comportamentul ilicit al unei persoane condamnate,
         trebuie considerată ca fiind „în curs de executare” din momentul în care condamnarea a devenit executorie și în timpul termenului
         de încercare. Ulterior, după expirarea termenului de încercare, pedeapsa trebuie considerată „executată” în sensul aceleiași
         dispoziții.

      (a se vedea punctele 42 și 44 și dispozitiv 2)
      3.        În sensul articolului 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen (CAAS), pedeapsa pronunțată de către o instanță
         a unui stat contractant nu trebuie considerată „executată” sau „în curs de executare” atunci când inculpatul a fost pentru
         scurt timp reținut și/sau arestat preventiv și când, în conformitate cu legislația statului de condamnare, această privare
         de libertate trebuie dedusă din durata pedepsei închisorii ce va fi executată ulterior.

      Într‑adevăr, finalitatea arestării preventive este foarte diferită de cea a condiției executării, prevăzută la articolul 54
         din CAAS. În timp ce finalitatea primei este mai degrabă preventivă, scopul celei de a doua este de a evita ca o persoană
         care a fost judecată definitiv într‑un prim stat contractant să nu mai poată fi urmărită pentru aceleași fapte și să rămână,
         prin urmare, nepedepsită atunci când primul stat de condamnare nu a pus în executare pedeapsa hotărâtă.

      (a se vedea punctele 51 și 52 și dispozitiv 3)
      4.        Faptul că un stat membru în care o persoană a făcut obiectul unei hotărâri definitive de condamnare în dreptul intern poate
         emite un mandat european de arestare pentru arestarea acestei persoane în scopul executării acestei hotărâri în temeiul Deciziei‑cadru
         2002/584 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre nu poate avea vreo consecință
         asupra interpretării noțiunii „executare” în sensul articolului 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen
         (CAAS).

      Într‑adevăr, această condiție a executării nu poate, prin definiție, să fie îndeplinită atunci când se emite un eventual mandat
         european de arestare după o hotărâre de condamnare într‑un prim stat membru tocmai în scopul asigurării executării unei pedepse
         cu închisoarea care nu a fost încă executată în sensul articolului 54 din CAAS.

      Această constatare este confirmată chiar de decizia‑cadru, care, la articolul 3 punctul (2), obligă statul membru solicitat
         să refuze executarea unui mandat european de arestare atunci când, din informațiile puse la dispoziția autorității judiciare
         de executare, rezultă că persoana căutată a fost judecată definitiv pentru aceleași fapte de către un stat membru și că, în
         caz de condamnare, condiția executării este îndeplinită.

      Acest rezultat este confirmat de faptul că interpretarea articolului 54 din CAAS nu poate depinde de dispozițiile deciziei‑cadru
         fără a da naștere unei nesiguranțe juridice care ar rezulta, pe de o parte, din faptul că statele membre obligate de decizia‑cadru
         nu sunt ținute toate de CAAS, care, în plus, se aplică unor state terțe, și, pe de altă parte, din împrejurarea că sfera de
         aplicare a mandatului european de arestare este limitată, ceea ce nu este cazul pentru articolul 54 din CAAS, care este valabil
         pentru toate infracțiunile pedepsite de statele care au aderat la această convenție.

      Prin urmare, faptul că o pedeapsă cu închisoarea definitivă poate fi, eventual, executată în statul de condamnare ca urmare
         a predării de către un alt stat a unei persoane condamnate nu poate afecta interpretarea noțiunii „executare” în sensul articolului
         54 din CAAS.

      (a se vedea punctele 60-64 și dispozitiv 4)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      18 iulie 2007(*)

      „Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen – Articolul 54 – Principiul ne bis in idem – Noțiunea «aceleași fapte» – Țigări de contrabandă – Importuri în mai multe state contractante – Urmărire penală în diferite state contractante – Noțiunea de «executare» a pedepselor penale – Suspendarea executării pedepsei – Deducerea perioadelor de arestare preventivă de scurtă durată – Mandatul european de arestare”
      În cauza C‑288/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 35 UE de Bundesgerichtshof
         (Germania), prin Decizia din 30 iunie 2005, primită de Curte la 19 iulie 2005, în procedura penală împotriva lui

      Jürgen Kretzinger,
      în prezența:
      Hauptzollamt Augsburg,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnul J. Klučka, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii J. Makarczyk
         și L. Bay Larsen (raportor), judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 iulie 2006,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul J. Kretzinger, inițial de domnul J. Kretzinger însuși și ulterior de domnul G. Dannecker, Rechtsanwalt;
      –        pentru Republica Federală Germania, de domnii A. Dittrich și M. Lumma, în calitate de agenți;
      –        pentru Republica Cehă, de domnul T. Boček, în calitate de agent;
      –        pentru Regatul Spaniei, de domnul M. Muñoz Pérez, în calitate de agent;
      –        pentru Regatul Țărilor de Jos, de doamnele H. G. Sevenster și C. A. H. M. ten Dam, în calitate de agenți;
      –        pentru Republica Austria, de doamna C. Pesendorfer, în calitate de agent;
      –        pentru Republica Polonă, de domnul T. Nowakowski, în calitate de agent;
      –        pentru Regatul Suediei, de doamna K. Petkovska, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul W. Bogensberger și de doamna S. Grünheid, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 5 decembrie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 54 din Convenția de punere în aplicare
         a Acordului Schengen din 14 iunie 1985, între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania
         și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune (JO 2000, L 239, p. 19, Ediție specială,
         19/vol. 1, p. 183, denumită în continuare „CAAS”), semnată la Schengen (Luxemburg), la 19 iunie 1990.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale declanșate în Germania împotriva domnului Kretzinger pentru
         infracțiunea de tăinuire săvârșită de un comerciant cu privire la bunuri sustrase de la plata taxelor fiscale.

       Cadrul juridic
       Dreptul comunitar
      3        Potrivit articolului întâi din Protocolul privind integrarea acquis‑ului Schengen în cadrul Uniunii Europene, anexat la Tratatul
         privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene prin Tratatul de la Amsterdam (denumit în continuare
         „protocolul”), 13 state membre ale Uniunii Europene, printre care Republica Federală Germania și Republica Italiană, sunt
         autorizate să instituie între ele, în cadrul juridic și instituțional al Uniunii, precum și al Tratatelor UE și CE, o cooperare
         consolidată în domeniile aflate sub incidența domeniului de aplicare al acquis‑ului Schengen, astfel cum acesta este definit
         în anexa la protocolul menționat.

      4        Din acquis‑ul Schengen astfel definit fac parte, în special, Acordul dintre guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux,
         Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune, semnat
         la Schengen, la 14 iunie 1985 (JO 2000, L 239, p. 13, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 177, denumit în continuare „Acordul Schengen”),
         precum și CAAS.

      5        În temeiul articolului 2 alineatul (1) primul paragraf din protocol, cu începere de la 1 mai 1999, data intrării în vigoare
         a Tratatului de la Amsterdam, acquis‑ul Schengen se aplică imediat celor 13 state membre prevăzute la articolul 1 din acest
         protocol.

      6        În aplicarea articolului 2 alineatul (1) al doilea paragraf a doua teză din protocol, Consiliul Uniunii Europene a adoptat
         la 20 mai 1999 Decizia 1999/436/CE de stabilire, în conformitate cu dispozițiile relevante din Tratatul de instituire a Comunității
         Europene și din Tratatul privind Uniunea Europeană, a temeiului juridic pentru fiecare dintre dispozițiile sau deciziile care
         constituie acquis‑ul Schengen (JO L 176, p. 17, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 107). Din articolul 2 din această decizie coroborat cu anexa
         A la aceasta rezultă că articolele 34 UE și 31 UE, care fac parte din titlul VI din Tratatul privind Uniunea Europeană, intitulat
         „Dispoziții privind cooperarea polițienească și judiciară în materie penală”, au fost desemnate de către Consiliu ca temei
         juridic al articolelor 54-58 din CAAS.

      7        Potrivit articolului 54 din CAAS, care face parte din capitolul 3, intitulat „Aplicarea principiului ne bis in idem”, din titlul III din convenție, intitulat „Poliția și securitatea”:

      „O persoană împotriva căreia a fost pronunțată o hotărâre definitivă într‑un proces pe teritoriul unei părți contractante
         nu poate face obiectul urmăririi penale de către o altă parte contractantă pentru aceleași fapte, cu condiția ca, în situația
         în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta să fi fost executată, să fie în curs de executare sau să nu mai poate fi executată
         conform legilor părții contractante care a pronunțat sentința.”

      8        Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare
         între statele membre (JO L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3, denumită în continuare „decizia‑cadru”) definește
         în articolul 1 alineatul (1) mandatul european de arestare ca fiind o decizie judiciară emisă de un stat membru în vederea
         arestării și a predării de către un alt stat membru a unei persoane căutate îndeosebi pentru executarea unei pedepse.

      9        Decizia‑cadru prevede la articolul 3, intitulat „Motive de neexecutare obligatorie a mandatului european de arestare”:

      „Autoritatea judiciară a statului membru de executare […] refuză executarea mandatului european de arestare în următoarele
         cazuri:

      1.      […]
      2.      atunci când din informațiile aflate la dispoziția autorității judiciare de executare rezultă că persoana căutată a fost judecată
         definitiv într‑un stat membru pentru aceleași fapte, cu condiția ca, în caz de condamnare, sancțiunea să fi fost executată
         sau să fie în acel moment în curs de executare sau să nu mai poată fi executată, în conformitate cu dreptul statului membru
         de condamnare;

      […]”
      10      Articolul 5 din decizia‑cadru, intitulat „Garanții pe care trebuie să le ofere statul membru emitent în cazuri speciale”,
         prevede:

      „Executarea mandatului european de arestare de către autoritatea judiciară de executare poate fi subordonată prin dispozițiile
         dreptului statului membru de executare următoarelor condiții:

      1.      atunci când mandatul european de arestare a fost emis în scopul executării unei pedepse […] pronunțate printr‑o decizie dată
         în absența uneia dintre părți și în cazul în care persoana în cauză nu a fost citată personal și nici informată în alt mod
         despre data și locul audierii care a dus la decizia dată în absență, predarea poate fi supusă condiției ca autoritatea judiciară
         emitentă să dea asigurări considerate suficiente pentru a garanta persoanei care face obiectul mandatului european de arestare
         că va avea posibilitatea să solicite o nouă procedură de judecată în statul membru emitent și să fie prezentă la judecată;

      […]”
      11      Din Informarea privind data intrării în vigoare a Tratatului de la Amsterdam, publicată în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene din 1 mai 1999 (JO L 114, p. 56) reiese că Republica Federală Germania a făcut o declarație în temeiul articolului 35 alineatul
         (2) UE prin care aceasta acceptă competența Curții de a hotărî în conformitate cu modalitățile prevăzute la articolul 35 alineatul
         (3) litera (b) UE.

       Dreptul național
      12      În conformitate cu articolul 374 din Codul fiscal (Abgabenordnung), o persoană poate fi condamnată pentru sustragere de la
         plata taxelor vamale de import născute într‑un alt stat membru decât Republica Federală Germania în momentul importului ilegal
         în acest alt stat membru.

      13      Pentru a se conforma dispozițiilor deciziei‑cadru, Republica Federală Germania a adoptat, ca urmare a Hotărârii din 18 iulie
         2005 a Bundesverfassungsgericht care anulează prima lege germană de transpunere, Legea privind mandatul european de arestare
         (Europäisches Haftbefehlsgesetz) din 20 iulie 2006 (BGBl. 2006 I, p. 1721).

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      14      De două ori, în luna mai 1999 și în luna aprilie 2000, domnul Kretzinger a transportat cu un camion, din Grecia, prin Italia
         și Germania, având destinația Regatul Unit, țigări provenind din țări nemembre ale Uniunii Europene, care fuseseră introduse
         în prealabil în Grecia de către terți, prin contrabandă. Acestea nu au fost declarate în nicio vamă.

      15      Cu ocazia primului transport, camionul care conținea o încărcătură de 34 500 de cartușe de țigări a fost sechestrat în Italia
         de către Guardia di Finanza (poliția financiară) la 3 mai 1999. În urma interogatoriului, domnul Kretzinger a fost repus în
         libertate la 4 mai 1999.

      16      Prin Hotărârea din 22 februarie 2001, Corte d’appello di Venezia, admițând apelul formulat de Parchet împotriva hotărârii
         de achitare pronunțate în primă instanță, l‑a condamnat în lipsă pe domnul Kretzinger la o pedeapsă de un an și opt luni închisoare
         cu suspendarea executării. Instanța a reținut vinovăția acestuia cu privire la infracțiunea de import și deținere în Italia
         a cantității de 6 900 de kilograme de tutun străin de contrabandă, precum și cu privire la infracțiunea de sustragere de la
         plata taxelor vamale aferente acesteia. Conform dreptului italian, această hotărâre a dobândit autoritate de lucru judecat.
         Pedeapsa a fost înscrisă în cazierul judiciar al condamnatului.

      17      În timpul celui de al doilea transport, camionul conținea o încărcătură de 14 927 de cartușe de țigări de contrabandă. La
         12 aprilie 2000, domnul Kretzinger a fost din nou arestat de către Guardia di Finanza. El a fost pentru scurt timp reținut
         și/sau arestat preventiv în Italia, după care s‑a întors în Germania.

      18      Prin Hotărârea din 25 ianuarie 2001, Tribunale di Ancona l‑a condamnat, din nou în lipsă și în temeiul acelorași dispoziții
         din dreptul italian, la o pedeapsă de doi ani închisoare cu executare. Și această hotărâre a dobândit autoritate de lucru
         judecat. Pedeapsa închisorii, care nu a fost executată, a fost înscrisă de asemenea în cazierul judiciar al condamnatului.

      19      Instanța de trimitere arată că, în pofida mai multor tentative de clarificare a acestor hotărâri, nu a putut stabili în mod
         cert la care taxe vamale se refereau acestea și, în special, dacă măcar una dintre hotărâri se pronunțase cu privire la acuzațiile
         de fraudă vamală sau cuprindea condamnări în acest temei.

      20      Având cunoștință de aceste decizii italiene, Landgericht Augsburg l‑a condamnat pe domnul Kretzinger la un an și zece luni
         de închisoare pentru primul transport și la un an pentru al doilea. În acest sens, Landgericht a reținut vinovăția domnului
         Kretzinger cu privire la sustragerea de la plata taxelor vamale la import născute din importul bunurilor de contrabandă în
         Grecia, infracțiune pedepsită de articolul 374 din Codul fiscal.

      21      Landgericht Augsburg nu a reținut existența unui impediment procedural întemeiat pe articolul 54 din CAAS, indicând totodată
         faptul că niciuna dintre condamnările definitive pronunțate în Italia nu fusese încă executată. Potrivit acestuia, acest articol
         nu este aplicabil, deși aceleași două transporturi de țigări constituie elementul substanțial al celor două condamnări în
         Italia și al propriilor sale hotărâri.

      22      Domnul Kretzinger a sesizat Bundesgerichtshof, care a pus sub semnul îndoielii conformitatea raționamentului adoptat de Landgericht
         Augsburg cu articolul 54 din CAAS.

      23      Mai întâi, Bundesgerichtshof pune în discuție interpretarea noțiunii „aceleași fapte” în sensul articolului 54 din CAAS.

      24      Apoi, în ceea ce privește noțiunea „executare”, Bundesgerichtshof, care, a priori, consideră că pedeapsa închisorii cu suspendare, precum aceea privind primul transport, intră în sfera de aplicare a articolului
         54 din CAAS, se întreabă dacă o arestare preventivă de scurtă durată este suficientă pentru a determina încetarea urmăririi.

      25      În sfârșit, în privința existenței unui impediment procedural întemeiat pe articolul 54 din CAAS, Bundesgerichtshof se întreabă
         dacă și în ce măsură dispozițiile deciziei‑cadru au vreo consecință asupra interpretării acestui articol, observând totodată
         că autoritățile italiene nu au întreprins nimic în temeiul deciziei‑cadru în vederea punerii în executare a condamnării domnului
         Kretzinger pentru cel de al doilea transport.

      26      În aceste condiții, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Atunci când un inculpat a fost condamnat de către o instanță italiană pentru importul și deținerea în Italia de tutun străin
         de contrabandă, precum și pentru sustragere de la plata taxelor la frontieră și când este condamnat ulterior de către o instanță
         germană, în considerarea dobândirii bunurilor în cauză, intervenită anterior în Grecia, pentru sustragere de la plata taxelor
         vamale (în mod formal, grecești) de import, născute din importul efectuat în prealabil de către terți, urmărirea penală are
         ca obiect „aceleași fapte” în sensul articolului 54 din CAAS, în măsura în care inculpatul a avut de la început intenția,
         după ce a dobândit bunurile în Grecia, să le transporte în Regatul Unit trecând prin Italia?

      2)      O pedeapsă în sensul articolului 54 din CAAS «[a] fost executată» sau este «în curs de executare»
      a)      atunci când, conform legislației statului de condamnare, inculpatului i‑a fost aplicată pedeapsa închisorii cu suspendare;
      b)      atunci când inculpatul a fost, pentru o perioadă scurtă de timp, reținut și/sau arestat preventiv și când, potrivit legislației
         statului de condamnare, această privare de libertate va trebui dedusă din durata pedepsei închisorii ce va fi executată ulterior?

      3)      a)     Faptul că, în considerarea transpunerii în dreptul intern a deciziei‑cadru […], punerea în executare a hotărârii care, conform
         dreptului intern, a dobândit autoritate de lucru judecat depinde de (primul) stat de condamnare și

      b)      faptul că, pentru motivul că hotărârea s‑a pronunțat în lipsă, nu s‑ar impune în mod automat admiterea unei cereri de cooperare
         judiciară a statului de condamnare în scopul predării persoanei condamnate sau al executării hotărârii în statul solicitat

      au vreo incidență asupra interpretării noțiunii de executare în sensul articolului 54 din CAAS?”
       Cu privire la competența Curții
      27      De la punctul 11 din prezenta hotărâre rezultă că, în speță, în temeiul articolului 35 UE, Curtea este competentă pentru a
         se pronunța cu privire la interpretarea articolului 54 din CAAS și a deciziei‑cadru, în măsura în care aceasta ar fi pertinentă
         în prezenta cauză.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      28      Prin intermediul acestei întrebări, Bundesgerichtshof solicită, în esență, să se stabilească criteriul relevant pentru aplicarea
         noțiunii „aceleași fapte” în sensul articolului 54 din CAAS și, mai precis, dacă astfel de conduite ilicite, constând în dobândirea
         de tutun străin de contrabandă într‑un stat contractant și în importul și deținerea aceluiași tutun într‑un alt stat contractant,
         intră sub incidența domeniului de aplicare al acestei noțiuni, în măsura în care inculpatul, care a fost urmărit în cele două
         state contractante, a avut de la început intenția de a transporta tutunul, după prima intrare în posesie, către o destinație
         finală, traversând mai multe state contractante.

      29      În acest sens, Curtea a constatat deja, pe de o parte, la punctul 36 din Hotărârea din 9 martie 2006, Van Esbroeck (C‑436/04,
         Rec., p. I‑2333), că unicul criteriu relevant pentru aplicarea articolului 54 din CAAS este acela al identității actelor materiale,
         înțeles ca existența unui ansamblu de fapte indisolubil legate între ele și, pe de altă parte, la punctul 42 din aceeași hotărâre,
         că acest criteriu se aplică independent de încadrarea juridică a acestor fapte sau de interesul juridic protejat (a se vedea
         de asemenea Hotărârea din 28 septembrie 2006, Van Straaten, C‑150/05, Rec., p. I‑9327, punctele 48 și 53).

      30      De aici reiese, în primul rând, că este irelevant faptul că inculparea domnului Kretzinger în primul stat contractant (Italia)
         se întemeia pe omisiunea de a declara țigările și/sau de a plăti taxele vamale născute din importul în acest stat, în timp
         ce, în celălalt stat contractant (Germania), inculparea privea prima intrare în posesia tutunului de contrabandă, în Grecia.

      31      În al doilea rând, constatarea unei identități a actelor materiale, înțeleasă ca existența unui ansamblu de fapte indisolubil
         legate între ele, trebuie să se facă independent de interesul juridic protejat, acesta fiind susceptibil de a varia de la
         un stat contractant la altul.

      32      Totuși, guvernele german și spaniol au susținut în ședință, care a avut loc ulterior pronunțării Hotărârii Van Esbroeck, citată
         anterior, că aplicarea criteriului întemeiat pe identitatea actelor materiale trebuie să permită instanțelor naționale competente
         să ia în considerare, în egală măsură, interesul juridic protejat, în cadrul aprecierii unui ansamblu de circumstanțe concrete.

      33      În acest sens, trebuie să se sublinieze că, din cauza absenței armonizării legislațiilor penale naționale, aprecieri întemeiate
         pe interesul juridic protejat ar fi de natură să creeze tot atâtea obstacole în calea libertății de circulație în spațiul
         Schengen câte sisteme penale există în statele contractante (a se vedea Hotărârea Van Esbroeck, citată anterior, punctul 35).

      34      Prin urmare, se impune a confirma faptul că instanțele naționale competente, chemate să stabilească dacă există identitate
         de acte materiale, trebuie să se limiteze la a analiza dacă acestea constituie un ansamblu de fapte indisolubil legate în
         timp, în spațiu, precum și prin obiectul lor (a se vedea în acest sens Hotărârea Van Esbroeck, citată anterior, punctul 38),
         fără a considera ca fiind relevante aprecieri întemeiate pe interesul juridic protejat.

      35      În ceea ce privește o situație precum cea din acțiunea principală, trebuie amintit că s‑a stabilit deja de către Curte că
         faptele pedepsibile constând în exportul sau importul acelorași bunuri ilicite și urmărite în diferite state contractante
         la CAAS reprezintă conduite care intră sub incidența domeniului de aplicare al noțiunii „aceleași fapte” în sensul articolului
         54 din CAAS (a se vedea în acest sens Hotărârile Van Esbroeck, punctul 42, Van Straaten, punctul 51, citate anterior, și Hotărârea
         din 28 septembrie 2006, Gasparini și alții, C‑467/04, Rec., p. I‑9199, punctul 57).

      36      Prin urmare, transporturi de țigări de contrabandă precum cele din acțiunea principală, implicând treceri succesive de frontiere
         interne ale spațiului Schengen, pot constitui un ansamblu de fapte care intră sub incidența domeniului de aplicare al noțiunii
         „aceleași fapte”. Totuși, o apreciere definitivă în această privință revine instanțelor naționale competente, care trebuie
         să stabilească dacă actele materiale în cauză constituie un ansamblu de fapte indisolubil legate în timp, în spațiu, precum
         și prin obiectul lor.

      37      Având în vedere aceste considerente, se impune să se răspundă la prima întrebare că articolul 54 din CAAS trebuie interpretat
         în sensul că:

      –      criteriul relevant pentru aplicarea articolului menționat este acela al identității actelor materiale, înțeles ca existența
         unui ansamblu de fapte indisolubil legate între ele, independent de încadrarea juridică dată acestor fapte sau de interesul
         juridic protejat;

      –      fapte constând în dobândirea de tutun străin de contrabandă într‑un stat contractant și în importul și deținerea aceluiași
         tutun în alt stat contractant, caracterizate de circumstanța că inculpatul, care a fost urmărit în cele două state contractante,
         avea de la început intenția de a transporta tutunul, după prima intrare în posesie, către o destinație finală, traversând
         mai multe state contractante, reprezintă conduite care pot intra sub incidența domeniului de aplicare al noțiunii „aceleași
         fapte” în sensul articolului 54. Aprecierea definitivă în această privință revine instanțelor naționale competente.

       Cu privire la a doua întrebare litera a)
      38      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în sensul articolului
         54 din CAAS, trebuie să se considere că pedeapsa pronunțată de către o instanță a unui stat contractant „a fost executată”
         sau este „în curs de executare” atunci când un inculpat a fost condamnat la pedeapsa închisorii cu suspendare, în conformitate
         cu legislația respectivului stat contractant.

      39      În primul rând, se impune a aminti că, în conformitate cu articolul 54 din CAAS, interzicerea urmăririlor penale pentru aceleași
         fapte nu se aplică, în cazul unei condamnări precum cea din acțiunea principală, decât sub condiția ca pedeapsa „să fi fost
         executată, să fie în curs de executare sau să nu mai poate fi executată conform legilor părții contractante care a pronunțat
         sentința” (denumită în continuare „condiția executării”).

      40      În al doilea rând, se impune a sublinia, astfel cum a procedat avocatul general la punctele 44 și 45 din concluzii, că mecanismul
         care permite instanței naționale, dacă sunt întrunite condițiile legale, să pronunțe o pedeapsă cu suspendare este cunoscut
         în sistemele penale ale statelor contractante.

      41      Domnul Kretzinger, guvernele care au prezentat observații în prezenta cauză, precum și Comisia Comunităților Europene sunt
         de acord că trebuie să se considere că o persoană condamnată la pedeapsa închisorii cu suspendarea executării a fost urmărită,
         declarată vinovată și condamnată, cu toate consecințele pe care sistemul juridic respectiv le atribuie acestui fapt.

      42      În acest sens, trebuie să se constate că pedeapsa închisorii cu suspendarea executării reprezintă o pedeapsă în sensul articolului
         54 din CAAS, întrucât sancționează comportamentul ilicit al unei persoane condamnate. Respectiva pedeapsă trebuie considerată
         ca fiind „în curs de executare” din momentul în care condamnarea a devenit executorie și în timpul termenului de încercare.
         Ulterior, după expirarea termenului de încercare, pedeapsa trebuie considerată „executată” în sensul aceleiași dispoziții.

      43      Această interpretare, conform căreia pedeapsa închisorii cu suspendare îndeplinește de asemenea condiția executării, este
         confirmată, astfel cum au subliniat în special guvernul ceh și Comisia, de faptul că ar fi ilogic, pe de o parte, să se considere
         orice privare de libertate efectiv suportată o executare în sensul articolului 54 din CAAS și, pe de altă parte, să se excludă
         faptul că pedepsele cu suspendare, care sunt în mod normal pronunțate pentru infracțiuni mai puțin grave, pot îndeplini condiția
         executării cuprinsă în respectivul articol, fiind, prin urmare, susceptibile de a constitui obiectul unor noi urmăriri.

      44      În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a doua întrebare litera a) că, în sensul articolului 54 din CAAS, pedeapsa pronunțată
         de o instanță a unui stat contractant „a fost executată” sau „este în curs de executare” atunci când inculpatul a fost condamnat
         la pedeapsa închisorii cu suspendare, în conformitate cu legislația respectivului stat contractant.

       Cu privire la a doua întrebare litera b)
      45      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în sensul articolului
         54 din CAAS, pedeapsa pronunțată de o instanță a unui stat contractant trebuie considerată „executată” sau „în curs de executare”
         atunci când inculpatul a fost pentru scurt timp reținut și/sau arestat preventiv și când, potrivit legislației statului de
         condamnare, această privare de libertate trebuie dedusă din durata pedepsei închisorii ce va fi executată ulterior.

      46      În acest sens, trebuie să se analizeze dacă, în ipoteza în care celelalte condiții impuse de articolul 54 din CAAS ar fi îndeplinite,
         o perioadă scurtă de privare de libertate, precum reținerea și/sau arestarea preventivă, suportată înainte ca hotărârea de
         condamnare într‑un prim stat membru să dobândească autoritate de lucru judecat și a cărei durată poate fi dedusă din cea a
         pedepsei pronunțate definitiv poate avea ca efect îndeplinirea anticipată a condiției executării și, prin urmare, excluderea
         unei noi urmăriri într‑un al doilea stat contractant.

      47      În cursul ședinței, domnul Kretzinger a arătat mai ales faptul că, în general, într‑un caz precum cel din acțiunea principală,
         în care statul contractant de condamnare nu a pus în executare pedeapsa închisorii fără să existe temeiuri juridice care să
         îl împiedice, condiția executării nu mai este aplicabilă de la introducerea în domeniul comunitar a acquis‑ului Schengen.

      48      În schimb, cele șapte guverne care au depus observații scrise în fața Curții, precum și Comisia au arătat că perioadele de
         reținere și de arestare preventivă nu trebuie considerate în mod automat ca reprezentând executare a unei pedepse în sensul
         articolului 54 din CAAS.

      49      În acest sens, trebuie arătat că din însăși redactarea respectivului articol reiese că acesta nu poate fi aplicat înainte
         ca în privința persoanei în cauză „[să se pronunțe] o hotărâre definitivă”. Or, se impune a constata că, în cursul unei proceduri
         judiciare, reținerea, ca și arestarea preventivă, intervine înainte de rămânerea definitivă a hotărârii.

      50      Din acest fapt reiese, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 59 din concluzii, că articolul 54 din CAAS nu se poate
         aplica unor astfel de perioade de privare de libertate, chiar dacă acestea trebuie luate în calcul, în temeiul legislației
         naționale, în ceea ce privește executarea ulterioară a unei eventuale pedepse cu închisoarea.

      51      Această interpretare este confirmată, astfel cum au observat guvernele german, spaniol și austriac, precum și Comisia, de
         faptul că finalitatea arestării preventive este foarte diferită de cea a condiției executării, prevăzută la articolul 54 din
         CAAS. Într‑adevăr, în timp ce finalitatea primei este mai degrabă preventivă, scopul celei de a doua este de a evita ca o
         persoană care a fost judecată definitiv într‑un prim stat contractant să nu mai poată fi urmărită pentru aceleași fapte și
         să rămână, prin urmare, nepedepsită atunci când primul stat de condamnare nu a pus în executare pedeapsa hotărâtă.

      52      În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare litera b) că, în sensul articolului 54 din CAAS, pedeapsa pronunțată
         de către o instanță a unui stat contractant nu trebuie considerată „executată” sau „în curs de executare” atunci când inculpatul
         a fost pentru scurt timp reținut și/sau arestat preventiv și când, în conformitate cu legislația statului de condamnare, această
         privare de libertate trebuie dedusă din durata pedepsei închisorii ce va fi executată ulterior.

       Cu privire la a treia întrebare
      53      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă și în ce măsură
         dispozițiile deciziei‑cadru au vreo consecință asupra interpretării noțiunii „executare” în sensul articolului 54 din CAAS.

      54      Pentru a se răspunde la această întrebare, trebuie să se precizeze cu titlu preliminar că, întrucât decizia‑cadru a fost transpusă
         în Germania, producând efecte de la 2 august 2006, executarea unui mandat european de arestare este din nou posibilă și, prin
         urmare, nu se poate exclude în mod automat faptul că dispozițiile acestei decizii‑cadru pot avea vreo consecință în acțiunea
         principală.

      55      În plus, din articolul 32 din decizia‑cadru reiese că aceasta se aplică cererilor privind fapte care, precum cele din acțiunea
         principală, sunt săvârșite înainte de expirarea termenului de transpunere a acestei decizii, și anume 1 ianuarie 2004, sub
         condiția ca statul membru de executare să nu fi făcut o declarație în care să indice faptul că va continua să examineze aceste
         cereri în conformitate cu sistemul de extrădare aplicabil înaintea acestei date. Este evident că Republica Federală Germania
         nu a făcut o astfel de declarație.

       Cu privire la a treia întrebare litera a)
      56      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă faptul că un stat membru
         poate să emită, în temeiul deciziei‑cadru, un mandat european de arestare în scopul arestării unei persoane în privința căreia
         s‑a pronunțat o hotărâre definitivă de condamnare în dreptul său intern și al executării acestei hotărâri are vreo consecință
         asupra interpretării noțiunii „executare” în sensul articolului 54 din CAAS.

      57      În cursul ședinței, domnul Kretzinger a susținut că posibilitatea juridică pe care decizia‑cadru o acordă statului de condamnare
         de a emite un mandat european de arestare în scopul punerii în executare a unei hotărâri definitive are drept consecință considerarea
         ca îndeplinită a condiției executării, motiv pentru care instanțele competente din Germania nu ar putea să îl mai urmărească.

      58      În schimb, cele șapte guverne care au depus observații scrise, precum și Comisia sunt de părere că decizia‑cadru nu influențează
         în niciun mod interpretarea articolului 54 din CAAS și contestă faptul că singura posibilitate conferită statului de condamnare
         de a emite un mandat european de arestare ar putea fi, prin ea însăși, suficientă pentru îndeplinirea condiției executării,
         care impune ca pedepsele să fie efectiv executate.

      59      În acest sens, trebuie să se constate că interpretarea articolului 54 din CAAS preconizată de domnul Kretzinger este contrară
         chiar modului de redactare a acestei dispoziții, care, în afară de existența unei condamnări definitive pentru aceleași fapte,
         impune în mod explicit îndeplinirea și a condiției executării.

      60      Această condiție a executării nu poate, prin definiție, să fie îndeplinită atunci când, cum este cazul în acțiunea principală,
         se emite un eventual mandat european de arestare după o hotărâre de condamnare într‑un prim stat membru tocmai în scopul asigurării
         executării unei pedepse cu închisoarea care nu a fost încă executată în sensul articolului 54 din CAAS.

      61      Această constatare este confirmată chiar de decizia‑cadru care, la articolul 3 punctul 2, obligă statul membru solicitat să
         refuze executarea unui mandat european de arestare atunci când din informațiile puse la dispoziția autorității judiciare de
         executare rezultă că persoana căutată a fost judecată definitiv pentru aceleași fapte de către un stat membru și că, în caz
         de condamnare, condiția executării este îndeplinită.

      62      Mai mult, astfel cum au arătat guvernele spaniol și austriac, precum și Comisia, acest rezultat este confirmat de faptul că
         interpretarea articolului 54 din CAAS nu poate depinde de dispozițiile deciziei‑cadru fără a da naștere unei nesiguranțe juridice
         care ar rezulta, pe de o parte, din faptul că statele membre obligate de decizia‑cadru nu sunt ținute toate de CAAS, care,
         în plus, se aplică unor state terțe și, pe de altă parte, din împrejurarea că sfera de aplicare a mandatului european de arestare
         este limitată, ceea ce nu este cazul pentru articolul 54 din CAAS, care este valabil pentru toate infracțiunile pedepsite
         de statele care au aderat la această convenție.

      63      Prin urmare, faptul că o pedeapsă cu închisoarea definitivă poate fi, eventual, executată în statul de condamnare ca urmare
         a predării de către un alt stat a unei persoane condamnate nu poate afecta interpretarea noțiunii „executare” în sensul articolului
         54 din CAAS.

      64      Se impune, așadar, să se răspundă la a treia întrebare litera a) că faptul că un stat membru în care o persoană a făcut obiectul
         unei hotărâri definitive de condamnare în dreptul intern poate emite un mandat european de arestare pentru arestarea acestei
         persoane în scopul executării acestei hotărâri în temeiul deciziei‑cadru nu poate avea vreo consecință asupra interpretării
         noțiunii „executare” în sensul articolului 54 din CAAS.

       Cu privire la a treia întrebare litera b)
      65      Prin intermediul celei de a treia întrebări litera b), instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă,
         în cadrul regimului consacrat prin articolul 5 alineatul (1) din decizia‑cadru, faptul că statul membru nu este ținut în mod
         automat să execute un mandat european de arestare emis în vederea executării unei hotărâri pronunțate în lipsă are vreo consecință
         asupra interpretării noțiunii „executare” în sensul articolului 54 din CAAS.

      66      În acest sens, se impune a constata că, astfel cum reiese de la punctele 59-64 din prezenta hotărâre, posibilitatea lăsată
         unui stat membru de a emite un mandat european de arestare nu are nicio consecință asupra interpretării noțiunii „executare”
         în sensul articolului 54 din CAAS. Or, astfel cum au arătat în mod întemeiat guvernul spaniol și Comisia, în circumstanțe
         precum cele descrise în acțiunea principală, faptul că hotărârea invocată în susținerea unui eventual mandat european de arestare
         a fost pronunțată în lipsă nu este de natură să infirme această constatare.

      67      Reiese că, în prezenta cauză, nu este necesar să se analizeze chestiunea dacă o hotărâre pronunțată în lipsă, a cărei forță
         executorie poate fi subordonată unor condiții în temeiul articolului 5 alineatul (1) din decizia‑cadru, trebuie considerată
         o „hotărâre definitivă” în sensul articolului 54 din CAAS.

      68      Prin urmare, nu mai trebuie să se răspundă la a treia întrebare litera b).

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      69      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      Articolul 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea
            Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele
            comune, semnată la 19 iunie 1990 la Schengen, trebuie interpretat în sensul că:
      –        criteriul relevant pentru aplicarea articolului menționat este acela al identității actelor materiale, înțeles ca existența
            unui ansamblu de fapte indisolubil legate între ele, independent de încadrarea juridică a acestor fapte sau de interesul juridic
            protejat;
      –        fapte constând în dobândirea de tutun străin de contrabandă într‑un stat contractant și în importul și deținerea aceluiași
            tutun în alt stat contractant, caracterizate de circumstanța că inculpatul, care a fost urmărit în cele două state contractante,
            avea de la început intenția de a transporta tutunul, după prima intrare în posesie, către o destinație finală, traversând
            mai multe state contractante, reprezintă conduite care pot intra sub incidența domeniului de aplicare al noțiunii „aceleași
            fapte” în sensul articolului 54. Aprecierea definitivă în această privință revine instanțelor naționale competente.
      2)      În sensul articolului 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen, pedeapsa pronunțată de o instanță a unui
            stat contractant „a fost executată” sau „este în curs de executare” atunci când inculpatul a fost condamnat la pedeapsa închisorii
            cu suspendare, în conformitate cu legislația respectivului stat contractant.
      3)      În sensul articolului 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen, pedeapsa pronunțată de către o instanță
            a unui stat contractant nu trebuie considerată „executată” sau „în curs de executare” atunci când inculpatul a fost pentru
            scurt timp reținut și/sau arestat preventiv și când, în conformitate cu legislația statului de condamnare, această privare
            de libertate trebuie dedusă din durata pedepsei închisorii ce va fi executată ulterior.
      4)      Faptul că un stat membru în care o persoană a făcut obiectul unei hotărâri definitive de condamnare în dreptul intern poate
            emite un mandat european de arestare pentru arestarea acestei persoane în scopul executării acestei hotărâri în temeiul Deciziei‑cadru
            2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele
            membre nu poate avea vreo consecință asupra interpretării noțiunii „executare” în sensul articolului 54 din Convenția de punere
            în aplicare a Acordului Schengen.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 2 octombrie 2014.#Orgacom BVBA împotriva Vlaamse Landmaatschappij.#Cerere de decizie preliminară formulată de hof van beroep te Brussel.#Trimitere preliminară – Taxe cu efect echivalent unei taxe vamale – Impozite interne – Prelevare la importul de efluenți zootehnici importați în Regiunea Flamandă – Articolele 30 TFUE și 110 TFUE – Prelevare datorată de importator – Prelevări diferite după cum efluenții zootehnici sunt importați sau provin din Regiunea Flamandă.#Cauza C‑254/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      2 octombrie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Taxe cu efect echivalent unei taxe vamale — Impozite interne — Prelevare la importul de efluenți zootehnici importați în Regiunea Flamandă — Articolele 30 TFUE și 110 TFUE — Prelevare datorată de importator — Prelevări diferite după cum efluenții zootehnici sunt importați sau provin din Regiunea Flamandă”
      În cauza C‑254/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de hof van beroep te Brussel (Belgia), prin decizia din 28 februarie 2013, primită de Curte la 8 mai 2013, în procedura

         Orgacom BVBA

      împotriva

         Vlaamse Landmaatschappij,

      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din domnul J. L. da Cruz Vilaça (raportor), președinte de cameră, domnii G. Arestis și A. Arabadjiev, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Orgacom BVBA, de F. Janssen și de G. Peeters, advocaten;

               —

               pentru guvernul belgian, de T. Materne și de J.‑C. Halleux, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de C. Soulay și de W. Roels, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 30 TFUE și 110 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Orgacom BVBA (denumită în continuare „Orgacom”), pe de o parte, și Vlaamse Landmaatschappij (Societatea spațiilor publice flamandă, denumită în continuare „VLM”), agenție externă a guvernului flamand responsabilă cu amenajarea și gestionarea spațiilor publice în Regiunea Flamandă, cu privire la anumite prelevări la import solicitate de la Orgacom.

         Cadrul juridic

         Reglementarea belgiană

               3

               Decretul Regiunii Flamande din 23 ianuarie 1991 privind protecția mediului împotriva poluării prin îngrășăminte, astfel cum a fost modificat prin Decretul din 28 martie 2003 (denumit în continuare „Decretul privind îngrășămintele”), aplicabil la data faptelor din litigiul principal, supunea producătorii, importatorii și utilizatorii de îngrășăminte din Regiunea Flamandă unor prelevări pecuniare. Acesta a fost abrogat prin Decretul Regiunii Flamande din 22 decembrie 2006 privind protecția apelor împotriva poluării cauzate de nitrați din surse agricole.

               4

               Articolul 21 din decretul menționat prevedea la alineatul 1, aplicabil producției de efluenți zootehnici în Regiunea Flamandă:
               „Se instituie o taxă de bază BH1 asupra producției de efluenți zootehnici, în favoarea Mestbank [un departament intern al VLM], în sarcina oricărui producător în întreprinderea căruia producția de efluenți zootehnici MPp a depășit în cursul anului calendaristic anterior 300 de kg de anhidridă fosforică. Cuantumul acestei taxe de bază BH1 se calculează potrivit următoarei formule:
               BH1 = (MPp × Xdmp) + (MPBn × Xdmn)
               unde:

                        —

                        MPp = producția brută de efluenți zootehnici, exprimată în kg de P2O5;

                        —

                        MPBn = producția brută de efluenți zootehnici, exprimată în kg de N;

                        —

                        Xdmp = cota de impozit pentru producția de efluenți zootehnici în EUR/kg de P2O5;

                        —

                        Xdmn = cota de impozit pentru producția de efluenți zootehnici în EUR/kg de N.

                  Pentru aplicarea acestor dispoziții, prin producția brută de efluenți zootehnici MPBn exprimată în kg de N se înțelege: producția șeptelului mediu în crescătorie și/sau în exploatația agricolă în anul calendaristic anterior și cantitățile de excreție brute corespunzătoare per animal, exprimate în kg de N.
               Șeptelul mediu pentru fiecare dintre speciile vizate este determinat împărțind la doisprezece suma cotelor de animale înregistrate lunar. Cantitățile de excreții brute per animal, exprimate în kg de N, sunt fixate pe o bază forfetară sau reală, în aplicarea bilanțului de excreție, astfel cum este acesta prevăzut la articolul 20bis, conform articolului 5.
               Cotele de impozit citate anterior se determină după cum urmează:

                        —

                        Xdmp = 0,0111 EUR/kg de P2O5;

                        —

                        Xdmn = 0,0111 EUR/kg de N.”

               5

               Articolul 21 din Decretul privind îngrășămintele prevedea la alineatul 5, aplicabil importului în Regiunea Flamandă de surplusuri de efluenți zootehnici:
               „Se instituie o prelevare de bază de care va beneficia în totalitate Mestbank și care trebuie plătită de fiecare importator de surplusuri de efluenți zootehnici. Cuantumul acestei prelevări de bază se stabilește la 2,4789 euro pe tonă de surplus de îngrășăminte importat în Regiunea Flamandă în anul calendaristic anterior.”

         Jurisprudența Cour constitutionnelle belgiene

               6

               Cour constitutionnelle (Curtea Constituțională) a considerat la punctul B.6. din hotărârea nr. 123/2010 din 28 octombrie 2010 (Belgisch Staatsblad, 23 decembrie 2010, p. 81723), privind compatibilitatea articolului 21 alineatul 5 din Decretul privind îngrășămintele cu principiile uniunii economice și monetare belgiene:
               „[…] este suficient să se constate că [prelevarea prevăzută la articolul menționat], care este legată de depășirea limitei teritoriale care este stabilită între regiuni în temeiul Constituției, are un efect egal cu cel al unei taxe vamale întrucât afectează mai grav îngrășămintele importate în Regiunea Flamandă decât îngrășămintele produse în această regiune.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               7

               Orgacom este o întreprindere stabilită în Belgia, în Regiunea Flamandă, specializată în producția îngrășămintelor organice. În cadrul activității sale, Orgacom importă efluenți zootehnici proveniți din Regiunea Valonă și din Țările de Jos, pe care îi transformă în amelioratori de sol și în îngrășăminte organice, care sunt ulterior exportați către alte state membre ale Uniunii Europene.

               8

               Orgacom a fost supusă, în temeiul articolului 21 alineatul 5 din Decretul privind îngrășămintele, unei prelevări de 28071,16 euro pentru exercițiul fiscal 2002 (anul de producție 2001) și unei prelevări de 7999,41 euro pentru exercițiul fiscal 2004 (anul de producție 2003).

               9

               Prin scrisorile din 20 decembrie 2005 și din 18 august 2005, Orgacom a sesizat VLM cu reclamații împotriva prelevării aferente exercițiului fiscal 2002 și, respectiv, împotriva prelevării aferente exercițiului fiscal 2004. VLM a declarat aceste două reclamații neîntemeiate prin deciziile adoptate la 27 noiembrie 2006 și, respectiv, la 11 august 2006.

               10

               Ulterior, Orgacom a introdus în fața rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles) o acțiune împotriva deciziilor de respingere a reclamațiilor sale, care a fost de asemenea respinsă ca fiind neîntemeiată prin hotărârea din 17 octombrie 2008.

               11

               Orgacom a formulat apel împotriva acestei hotărâri la instanța de trimitere. În susținerea apelului său, pârâta din litigiul principal arată că prelevările care i‑au fost impuse constituie taxe cu efect echivalent taxelor vamale, contrare articolului 30 TFUE, sau, cel puțin, impozite interne discriminatorii, interzise de articolul 110 TFUE.

               12

               În aceste condiții, hof van beroep te Brussel (Curtea de Apel din Bruxelles) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Prelevarea la import prevăzută la articolul 21 alineatul 5 din [Decretul privind îngrășămintele], care este datorată exclusiv pentru surplusul de îngrășăminte rezultat atât din importul de îngrășăminte de origine animală, cât și de alte tipuri de îngrășăminte din celelalte state membre în Regiunea Flamandă, indiferent dacă acestea sunt prelucrate în continuare sau sunt introduse pe piață pe teritoriul regiunii și care, pentru aceste surplusuri de îngrășăminte, se colectează de la importator, în timp ce pentru surplusurile de îngrășăminte produse pe teritoriul regiunii aceasta se colectează de la producător, trebuie să fie considerată o taxă cu efect echivalent taxelor vamale la import prevăzute la articolul 30 TFUE, în pofida faptului că statul membru care exportă surplusurile de îngrășăminte prevede în cazul exportului acestora în alte state membre chiar o diminuare a prelevării?

                        2)

                        [În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare:] trebuie să se considere în acest caz că prelevarea la import menționată este o taxă discriminatorie în sensul articolului 110 TFUE, instituită asupra produselor din celelalte state membre, întrucât, în cazul îngrășămintelor de origine animală produse pe teritoriul național, se percepe o prelevare de bază, care este prevăzută de o reglementare națională și al cărei tarif este diferit în funcție de procedura de producție, în timp ce, în cazul surplusurilor de îngrășăminte importate, indiferent de procedura de producție (printre altele, a originii animale sau a conținutului de P2O5 și N), se percepe o prelevare la import având un tarif unitar situat peste tariful cel mai mic al prelevării de bază pentru îngrășămintele de origine animală produse în Regiunea Flamandă în cuantum de 0,00 euro, în pofida faptului că statul membru care exportă surplusurile de îngrășăminte prevede în cazul exportului acestora în alte state membre chiar o diminuare a prelevării?”

         Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară

               13

               Comisia Europeană exprimă îndoieli cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară, întrucât cadrul factual și juridic în temeiul căruia au fost formulate obiecțiunile nu a fost prezentat într‑un mod suficient de clar de către instanța de trimitere. Potrivit Comisiei, aceasta din urmă nu explică în mod clar nici pentru ce motive precise se ridică întrebări cu privire la interpretarea articolelor 30 TFUE și 110 TFUE în cauza principală.

               14

               În această privință, trebuie amintit că, în cadrul unei proceduri conforme articolului 267 TFUE, întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, numai instanța națională sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare, pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor adresate Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (Hotărârea Donau Chemie și alții, C‑536/11, EU:C:2013:366, punctul 15).

               15

               Astfel, Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (Hotărârea Donau Chemie și alții, EU:C:2013:366, punctul 16).

               16

               Or, trebuie să se observe că, în cererea sa de decizie preliminară, instanța de trimitere a prezentat în suficientă măsură, chiar dacă în mod succint, atât cadrul factual, cât și conținutul dispozițiilor naționale aplicabile, precum și pertinența dispozițiilor din dreptul Uniunii a căror interpretare o solicită pentru soluționarea litigiului. În special, în această privință, din cererea respectivă reiese că, în cazul unui răspuns afirmativ al Curții la întrebările adresate, actele de impozitare în discuție în litigiul principal vor trebui să fie anulate.

               17

               Având în vedere aceste elemente, trebuie să se concluzioneze că cererea de decizie preliminară este admisibilă.

         Cu privire la întrebările preliminare

               18

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 30 TFUE sau articolul 110 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei taxe precum cea prevăzută la articolul 21 alineatul 5 din Decretul privind îngrășămintele, care este aplicabilă exclusiv importurilor în Regiunea Flamandă de surplusuri de efluenți zootehnici și de alte tipuri de îngrășăminte, care se colectează de la importator, în timp ce taxa pentru surplusurile de îngrășăminte produse pe teritoriul flamand se colectează de la producător, și care este calculată potrivit unei cote unice, pe tonă și independent de procesul de producție, în timp ce taxa de bază la care sunt supuși efluenții zootehnici care sunt produși pe teritoriul flamand este calculată potrivit unei cote care variază în funcție de procesul de producție, cota cea mai redusă fiind de 0 euro în cazul producției brute de anhidridă fosforică care nu depășește 300 de kilograme în cursul anului calendaristic anterior.

               19

               În acest context, instanța menționată solicită de asemenea să se stabilească dacă faptul că statul membru de origine al produselor importate vizate prevede o diminuare a impozitului în cazul exportului către alte state membre poate avea un efect asupra interpretării care trebuie dată articolelor 30 TFUE și 110 TFUE.

               20

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că dispozițiile Tratatului FUE referitoare la taxele cu efect echivalent și cele referitoare la impozitele interne discriminatorii nu sunt aplicabile în mod cumulativ, astfel încât aceeași măsură nu poate, în sistemul tratatului, să facă parte simultan din aceste două categorii (Hotărârea Stadtgemeinde Frohnleiten și Gemeindebetriebe Frohnleiten, C‑221/06, EU:C:2007:657, punctul 26).

               21

               Prin urmare, trebuie să se examineze, în primul rând, dacă prelevarea prevăzută la articolul 21 alineatul 5 din Decretul privind îngrășămintele poate fi calificată drept taxă cu efect echivalent taxelor vamale la import în sensul articolului 30 TFUE. Dacă nu aceasta este situația, va trebui să se verifice, în al doilea rând, dacă prelevarea menționată constituie un impozit intern discriminatoriu interzis de articolul 110 TFUE.

               22

               În ceea ce privește calificarea taxei în litigiu drept taxă cu efect echivalent unei taxe vamale, trebuie amintit de la bun început că, astfel cum Curtea a constatat în mai multe rânduri, justificarea interzicerii taxelor vamale și a oricăror taxe cu efect echivalent constă în obstacolul pe care sarcinile pecuniare, fie ele minime, aplicate în considerarea trecerii frontierei, îl constituie pentru circulația mărfurilor, agravat de formalitățile administrative consecutive (Hotărârea Comisia/Germania, C‑389/00, EU:C:2003:111, punctul 22).

               23

               În această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că orice sarcină pecuniară, chiar dacă este minimă, impusă unilateral asupra mărfurilor în temeiul faptului că trec frontiera, oricare ar fi denumirea și modul de aplicare ale acesteia, și care nu reprezintă o taxă vamală propriu‑zisă constituie o taxă cu efect echivalent în sensul articolelor 28 TFUE și 30 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea Stadtgemeinde Frohnleiten și Gemeindebetriebe Frohnleiten, EU:C:2007:657, punctul 27).

               24

               Pe de altă parte, reiese din jurisprudența Curții că o taxă impusă cu ocazia trecerii unei limite teritoriale în interiorul unui stat membru constituie o taxă cu efect echivalent unei taxe vamale (a se vedea Hotărârea Carbonati Apuani, C‑72/03, EU:C:2004:506, punctul 25 și jurisprudența citată).

               25

               În cauza principală, din elementele aflate la dispoziția Curții reiese că taxa în cauză privește importatorii de surplusuri de efluenți zootehnici pe import. În plus, cuantumul prelevării este „[stabilit] la 2,478 euro pe tonă de surplus de îngrășăminte importat în Regiunea Flamandă în anul calendaristic trecut”. În consecință, trebuie constatat că taxa prevăzută la articolul 21 alineatul 5 din Decretul privind îngrășămintele se aplică îngrășămintelor care nu sunt de origine flamandă ca rezultat al importului lor în Regiunea Flamandă, astfel încât prelevarea în litigiu este colectată pentru aceste îngrășăminte în temeiul trecerii frontierei acestei regiuni, trecerea menționată trebuind să fie considerată fapt generator al taxei în cauză.

               26

               În aceste condiții, trebuie să se concluzioneze că taxa prevăzută la articolul 21 alineatul 5 din Decretul privind îngrășămintele constituie o taxă cu efect echivalent unei taxe vamale, interzisă de articolul 30 TFUE.

               27

               Calificarea drept taxă cu efect echivalent unei taxe vamale a taxei prevăzute în dispoziția menționată din Decretul privind îngrășămintele nu poate fi repusă în discuție prin argumentul Regatului Belgiei, potrivit căruia această taxă, având în vedere existența unei prelevări similare impuse asupra îngrășămintelor produse în Regiunea Flamandă, ar face parte integrantă dintr‑un sistem general de impozite interne aplicat în mod sistematic, potrivit acelorași criterii obiective, produselor naționale și produselor importate și exportate, și ar trebui, în consecință, să fie apreciată în lumina articolului 110 TFUE.

               28

               În această privință, este necesar să se arate, pe de o parte, că caracteristica esențială a unei taxe cu efect echivalent, care o distinge de un impozit intern de natură generală, constă în împrejurarea că prima se aplică exclusiv produsului care trece frontiera ca atare, în timp ce a doua se aplică în același timp produselor importate, exportate și naționale (a se vedea în acest sens Hotărârea Michaïlidis, C‑441/98 și C‑442/98, EU:C:2000:479, punctul 22).

               29

               Pe de altă parte, trebuie amintit că, pentru a face parte dintr‑un sistem general de impozite interne, sarcina fiscală considerată trebuie să aplice produsului intern și produsului exportat identic același impozit în același stadiu al comercializării și că faptul generator al impozitului trebuie să fie de asemenea identic pentru cele două produse (a se vedea în acest sens Hotărârea Michaïlidis, EU:C:2000:479, punctul 23).

               30

               În ceea ce privește cauza principală, este necesar să se constate, mai întâi, că, astfel cum s‑a subliniat la punctul 25 din prezenta hotărâre, taxa prevăzută la articolul 21 alineatul 5 din Decretul privind îngrășămintele se aplică produselor, ca atare, care trec frontiera Regiunii Flamande.

               31

               În continuare, nu se contestă că această taxă se colectează de la importatori, în timp ce sarcina similară prevăzută la articolul 21 alineatul 1 din decretul menționat se colectează de la producători. Cele două taxe nu sunt, așadar, colectate în același stadiu al comercializării.

               32

               În sfârșit, cele două taxe sunt calculate potrivit unor metode diferite, ceea ce poate determina, astfel cum a arătat Cour constitutionnelle belgiană în hotărârea sa nr. 123/2010 din 28 octombrie 2010 și cel puțin în cazurile în care cuantumul taxei pe producție este de 0 euro, o impozitare mai oneroasă pentru produsul importat decât pentru cel produs în Regiunea Flamandă.

               33

               În consecință, argumentul Regatului Belgiei nu poate fi primit.

               34

               În plus, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în cazurile în care statul membru de origine al îngrășămintelor aplică o reducere a taxelor în caz de export către alte state membre, o taxă precum taxa la import în discuție în litigiul principal ar putea fi exclusă de la calificarea ca taxă cu efect echivalent unei taxe vamale, astfel cum susține VLM, având în vedere necesitatea de a menține controlul asupra stocurilor flamande de îngrășăminte și de a proteja producția internă împotriva măsurilor externe anticoncurențiale și care sunt, în plus, nocive pentru mediul din Regiunea Flamandă.

               35

               În această privință, Curtea a precizat deja că taxele vamale și taxele cu efect echivalent unor astfel de taxe sunt interzise indiferent de orice considerație privind scopul pentru care au fost instituite, precum și de destinația veniturilor pe care acestea le procură (a se vedea în acest sens Hotărârea Brachfeld și Chougol Diamond, 2/69 și 3/69, EU:C:1969:30, punctul 19, precum și Hotărârea Carbonati Apuani, EU:C:2004:506, punctul 31).

               36

               Pe de altă parte, este necesar să se arate că articolul 21 alineatul 5 din Decretul privind îngrășămintele impune o prelevare care se aplică, fără distincție, tuturor efluenților zootehnici importați, fără ca aplicarea sa să fie limitată la ipotezele în care statul membru de origine prevede o reducere de taxe în caz de export al acestor produse, astfel cum este cazul, în speță, pentru Regatul Țărilor de Jos.

               37

               Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 30 TFUE se opune unei taxe precum cea prevăzută la articolul 21 alineatul 5 din Decretul privind îngrășămintele, care este aplicabilă exclusiv importurilor în Regiunea Flamandă de surplusuri de efluenți zootehnici și de alte tipuri de îngrășăminte, care se colectează de la importator, în timp ce taxa pentru surplusurile de îngrășăminte produse pe teritoriul flamand se colectează de la producător, și care este calculată potrivit unor modalități diferite de cele care guvernează calculul acestei din urmă taxe. În această privință, nu prezintă importanță faptul că statul membru din care sunt importate surplusurile de efluenți zootehnici în Regiunea Flamandă aplică o reducere a impozitării în cazul exportului acestor surplusuri către alte state membre.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               38

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

                     Articolul 30 TFUE se opune unei taxe precum cea prevăzută la articolul 21 alineatul 5 din Decretul Regiunii Flamande din 23 ianuarie 1991 privind protecția mediului împotriva poluării prin îngrășăminte, astfel cum a fost modificat prin Decretul din 28 martie 2003, care este aplicabilă exclusiv importurilor în Regiunea Flamandă de surplusuri de efluenți zootehnici și de alte tipuri de îngrășăminte, care se colectează de la importator, în timp ce taxa pentru surplusurile de îngrășăminte produse pe teritoriul flamand se colectează de la producător, și care este calculată potrivit unor modalități diferite de cele care guvernează calculul acestei din urmă taxe. În această privință, nu prezintă importanță faptul că statul membru din care sunt importate surplusurile de efluenți zootehnici în Regiunea Flamandă aplică o reducere a impozitării în cazul exportului acestor surplusuri către alte state membre.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.