Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 8 martie 1979. # Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank te Amsterdam împotriva A.E. Lohmann. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Centrale Raad van Beroep - Țările de Jos. # Cauza 129/78.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 31 ianuarie 2007. # C împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Acțiune în anulare - Lipsa necesității de a se pronunța - Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-166/04.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)
      31 ianuarie 2007
      Cauza T‑166/04
      C
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcționari – Executarea unei hotărâri a Tribunalului – Acțiune în anulare – Nepronunțare asupra fondului – Acțiune în despăgubire – Greșeală de serviciu – Pierderea unei șanse”
      Obiectul: Acțiune având ca obiect, pe de o parte, o cerere de anulare a deciziei implicite de respingere a cererii reclamantului care
         viza executarea hotărârii pronunțate de Tribunal, precum și, în măsura în care este necesar, a deciziei de respingere a reclamației
         sale din 12 februarie 2004 și, pe de altă parte, o cerere prin care se solicită repararea pretinsului prejudiciu material
         și moral suferit

      Decizia: Constată că nu este necesar să se pronunțe asupra concluziilor privind anularea. Obligă Comisia Comunităților Europene la
         plata către reclamant, M. C., a sumei de 15 000 de euro. Obligă Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată.

      Sumar
      1.      Funcționari – Acțiune – Interes de a acționa în justiție
      (art. 233 CE; Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
      2.      Funcționari – Acțiune – Hotărâre de anulare – Efecte – Obligația de a adopta măsuri de executare
      (art. 233 CE)
      3.      Funcționari – Răspundere extracontractuală a instituțiilor
      (art. 233 CE; Statutul funcționarilor, art. 91)
      1.      În principiu, destinatarul unei hotărâri care anulează un act al unei instituții este direct interesat de modul în care instituția
         execută această hotărâre. Prin urmare, acesta are posibilitatea să obțină recunoașterea de către instanța comunitară a eventualei
         neîndepliniri a obligațiilor care îi revin instituției în temeiul dispozițiilor aplicabile.

      Situația este diferită, nemaifiind necesară pronunțarea, referitor la concluziile privind anularea care au fost formulate
         în cadrul unei acțiuni prin care se contesta modul în care o instituție a executat o hotărâre care anulase respingerea candidaturii
         reclamantului pentru un post vacant, în cazul în care acesta a fost pensionat ulterior introducerii acțiunii. Într‑adevăr,
         instituția respectivă nu trebuie să reconsidere candidatura reclamantului la postul în cauză, astfel încât singura măsură
         de executare în ceea ce îl privește ar fi acordarea unei despăgubiri. Cu toate acestea, atunci când o acțiune cuprinde și
         concluzii privind acordarea unor despăgubiri, trebuie, pentru a aprecia legalitatea comportamentului ce i se reproșează instituției,
         să se analizeze motivele și argumentele prezentate în cadrul cererii în anulare.

      (a se vedea punctele 25-27 și 29)
      Trimitere la: Curte 28 februarie 1989, Van der Stijl și alții/Comisia, 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87
         și 232/87, Rec., p. 511, punctul 18; Tribunal 22 aprilie 1999, Brognieri/Comisia, T‑148/96 și T‑174/96, RecFP, p. I‑A‑65 și
         II‑329, punctul 22 și jurisprudența citată

      2.      Administrația încalcă articolul 233 CE și comite o greșeală de serviciu de natură să angajeze răspunderea sa atunci când,
         invocând imposibilitatea executării, nu adoptă nicio măsură în vederea executării unei hotărâri de anulare și nu întreprinde
         niciun demers în ceea ce îl privește pe reclamant în vederea căutării unei modalități de înțelegere. Într‑adevăr, chiar dacă
         circumstanțe obiective împiedică administrația să execute în natură o hotărâre de anulare, obligația de solicitudine îi impune
         să anunțe cât mai curând posibil reclamantul și să înceapă un dialog cu acesta în vederea identificării unei despăgubiri echitabile
         pentru prejudiciul suferit de acesta.

                        (a se vedea punctele 49 și 52)
      Trimitere la: Tribunal 12 decembrie 2000, Hautem/BEI, T‑11/00, Rec., p. II‑4019, punctul 43 și jurisprudența citată
      3.      Atunci când administrația comite o greșeală de serviciu din cauza neîndeplinirii obligației sale de a executa hotărârea care
         a anulat respingerea candidaturii reclamantului pentru un post vacant, surplusul în ceea ce privește remunerația și drepturile
         de pensie pe care reclamantul l‑ar fi obținut dacă ar fi fost numit în postul în cauză nu ar putea fi considerat drept un
         prejudiciu suficient de cert pentru a putea constitui temeiul unui drept la despăgubire. Într‑adevăr, chiar în lipsa ilegalității
         care a dat naștere anulării respingerii candidaturii sale, reclamantul nu avea nicio certitudine în ceea ce privește numirea
         sa finală, acest eveniment fiind ipotetic prin natură, prin aceea că implică exercitarea unei largi puteri de apreciere de
         care dispune autoritatea împuternicită să facă numiri în domeniul recrutării și al promovării, atât în legătură cu evaluarea
         comparativă a meritelor candidaților, cât și cu organizarea procedurii de recrutare a agenților săi.

      Sub aspectul său moral, prejudiciul produs prin ilegalitatea comisă de administrație are în schimb un caracter real și cert.
         Într‑adevăr, din moment ce meritele reclamantului nu au fost luate în considerare în mod corespunzător, acesta a suferit în
         mod necesar un prejudiciu moral care rezultă din sentimentul de a fi pierdut o șansă de a ocupa postul în cauză și de a‑i
         fi recunoscută competența, iar acest lucru s‑a datorat comportamentului ilegal al administrației. Din moment ce aceasta nu
         a întreprins nicio măsură de executare care să aibă ca obiect luarea în considerare a candidaturii reclamantului cu respectarea
         cerințelor legale, pierderea unei șanse suferită de reclamant devine definitivă și certă din momentul în care se refuză executarea
         în natură a anulării.

      În această privință, administrația nu ar putea să se prevaleze de jurisprudența potrivit căreia anularea de către instanța
         comunitară a deciziei aflate la originea unui astfel de prejudiciu moral ar fi suficientă, în principiu, pentru repararea
         acestuia. Într‑adevăr această considerație se bazează pe obligația administrației de a adopta măsuri de executare a hotărârii.

      (a se vedea punctele 66, 68 și 70-72)
      Trimitere la: Curte 27 octombrie 1977, Giry/Comisia, 126/75, 34/76 și 92/76, Rec., p. 1937, punctul 28; Tribunal 11 iunie
         2002, AICS/Parlamentul European, T‑365/00, Rec., p. II‑2719, punctele 79 și 80


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 24 februarie 1994. # Axel Michael Stahlschmidt împotriva Parlamentului European. # Funcționar - Restituirea plății nedatorate. # Cauza T-38/93.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 24 iunie 2015.#GHC Gerling, Holz & Co. Handels GmbH împotriva Comisiei Europene.#Mediu – Protecția stratului de ozon – Gaze fluorurate cu efect de seră – Regulamentul (UE) nr. 517/2014 – Introducere pe piață de hidrofluorcarburi – Stabilirea unei valori de referință – Alocarea de cote – Obligația de motivare – Metodă de calcul.#Cauza T-847/14.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza T‑847/14,
            GHC Gerling, Holz & Co. Handels GmbH,  cu sediul în Hamburg (Germania), reprezentată de D. Lang, avocat,
            reclamantă,
            împotriva
            Comisiei Europene, reprezentată de C. Hermes și de K. Mifsud‑Bonnici, în calitate de agenți,
            pârâtă,
            având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei de punere în aplicare 2014/774/UE a Comisiei din 31 octombrie 2014 de stabilire, în conformitate cu Regulamentul (UE) nr. 517/2014 al Parlamentului European și al Consiliului privind gazele fluorurate cu efect de seră, a valorilor de referință pentru perioada cuprinsă între 1 ianuarie 2015 și 31 decembrie 2017, pentru fiecare producător sau importator care a raportat introducerea pe piață de hidrofluorcarburi, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 842/2006 al Parlamentului European și al Consiliului (JO L 318, p. 28), în măsura în care această decizie o privește pe reclamantă,
            TRIBUNALUL (Camera a treia),
            compus din domnii S. Papasavvas (raportor), președinte, N. J. Forwood, și E. Bieliūnas, judecători,
            grefier: doamna K. Andová, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 mai 2015,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            Istoricul cauzei
            1. Hidrofluorcarburile (HFC) sunt o categorie de gaze fluorurate cu efect de seră utilizate printre altele în sistemele de refrigerare și de climatizare, în aerosoli și la fabricarea de spume izolante.
            2. Reclamanta, GHC Gerling, Holz & Co. Handels GmbH, este o societate germană care își desfășoară activitatea în domeniul gazelor speciale. Ea nu produce, ci importă HFC din țări terțe și din state membre, iar ulterior le comercializează, în principal pe lângă societăți cu sediul în Uniunea Europeană.
            3. În cadrul combaterii emisiilor de gaze cu efect de seră, Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene au adoptat Regulamentul (UE) nr. 517/2014 din 16 aprilie 2014 privind gazele fluorurate cu efect de seră și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 842/2006 (JO L 150, p. 195).
            4. Reducerea treptată a cantităților de HFC care pot fi introduse pe piața Uniunii a fost considerată ca fiind modalitatea cea mai eficientă și mai rentabilă de reducere a emisiilor acestor substanțe pe termen lung.
            5. Pentru a pune în aplicare această reducere progresivă, Regulamentul nr. 517/2014 prevede că Comisia Europeană stabilește o cantitate maximă de HFC care poate fi introdusă pe piața Uniunii în fiecare an, o valoare de referință pentru fiecare producător sau importator pe baza mediei anuale a cantităților de HFC pe care producătorul sau importatorul a raportat că le‑a introdus pe piață în perioada 2009-2012 (denumită în continuare „valoarea de referință”) și o cotă de HFC (denumită în continuare „cota”) pe care acesta va fi autorizat să o introducă pe piață în fiecare an începând cu anul 2015.
            6. La 31 octombrie 2014, Comisia a adoptat Decizia de punere în aplicare 2014/774/UE de stabilire, în conformitate cu Regulamentul nr. 517/2014, a valorilor de referință pentru perioada cuprinsă între 1 ianuarie 2015 și 31 decembrie 2017, pentru fiecare producător sau importator care a raportat introducerea pe piață de HFC, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 842/2006 al Parlamentului European și al Consiliului (JO L 318, p. 28, denumită în continuare „decizia atacată”).
            7. Articolul 1 din decizia atacată are următorul cuprins:
            „ Articolul 1
            Determinarea valorilor de referință
            În scopul alocării cotelor, valorile de referință pentru fiecare importator și producător sunt cele prevăzute în anexa la prezenta decizie, calculate pe baza datelor raportate în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 842/2006, prin scăderea din media anuală a cantităților de [HFC] (gaze vrac) introduse pe piața Uniunii în perioada 2009-2012 a cantităților totale de [HFC] (gaze vrac) acoperite de excepțiile prevăzute la articolul 15 alineatul (2) literele (a)-(e) din Regulamentul (UE) nr. 517/2014 pentru această perioadă, acolo unde sunt disponibile aceste date.
            Media anuală de gaze vrac plasate pe piața Uniunii menționată la prezentul articol a fost calculată scăzând din totalul cantităților anuale de [HFC] (gaze vrac) produse și importate pe piața Uniunii cantitățile totale de [HFC] (gaze vrac) exportate de pe piața Uniunii, ținând seama de gazele aflate în stoc la sfârșitul anului.”
            8. Anexa la decizia atacată acordă reclamantei o valoare de referință de [ confidențial ](1) tone echivalent dioxid de carbon (CO 2 ) și îi alocă, pentru anul 2015, o cotă de [ confidențial ] tone echivalent CO 2.
            9. Anexa menționată indică totodată formula utilizată pentru stabilirea valorii de referință, această formulă cuprinzând printre altele o variabilă în legătură cu variația anuală a stocurilor de HFC.
            10. Printr‑un e‑mail din 5 noiembrie 2014, reclamanta a solicitat Comisiei să îi explice motivul pentru care variația anuală a stocurilor de HFC fusese luată în considerare pentru calculul valorii de referință.
            11. Printr‑un e‑mail din aceeași zi, Comisia a răspuns arătând printre altele că valoarea de referință fusese stabilită pe baza datelor comunicate în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 842/2006 al Parlamentul European și al Consiliului din 17 mai 2006 privind anumite gaze fluorurate cu efect de seră (JO L 161, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 16, p. 73).
            12. Printr‑un e‑mail tot din aceeași zi, reclamanta a reacționat arătând că în continuare nu înțelegea motivul pentru care variația anuală a stocurilor de HFC fusese luată în considerare pentru calculul valorii de referință și subliniind că, în opinia ei, această variație afectase în defavoarea sa calculul valorii menționate.
            13. Printr‑un e mail din 6 noiembrie 2014, Comisia i‑a răspuns reclamantei amintind că trebuia să calculeze cantitățile de HFC introduse pe piață pe baza datelor disponibile, care nu distingeau între diferitele tipuri de stocuri și originea acestora, și că, prin urmare, utiliza o formulă care trata stocurile fără considerarea statutului acestora. Această formulă ar fi fost comunicată întreprinderilor în cauză și nu ar fi făcut obiectul niciunei obiecții, așadar, nici din partea reclamantei.
            14. La 12 decembrie 2014, reprezentantul reclamantei a solicitat Comisiei să modifice decizia atacată.
            15. La 16 decembrie 2014, Comisia a indicat reprezentantului reclamantei că urma să ofere un răspuns cât mai curând posibil, însă că trebuia în prealabil să efectueze o consultare juridică.
            Procedura și concluziile părților
            16. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 decembrie 2014, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
            17. Printr‑un înscris separat depus în aceeași zi, reclamanta a solicitat judecarea cauzei potrivit procedurii accelerate, în temeiul articolului 76a din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
            18. Prin decizia din 23 ianuarie 2015, Tribunalul (Camera a treia) a admis această cerere.
            19. Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a adresat părților întrebări în scris. Acestea au răspuns la întrebările respective în termenele stabilite.
            20. Printr‑un înscris depus la grefa Tribunalului la 21 aprilie 2015, reclamanta a introdus o cerere de măsuri de organizare a procedurii, solicitând acestuia printre altele să dispună prezentarea unor documente. Comisia a depus observațiile cu privire la această cerere de măsuri de organizare a procedurii în termenele stabilite.
            21. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 8 mai 2015.
            22. În urma ședinței, reclamanta a depus un document, cu privire la care Comisia și‑a prezentat observațiile în termenul stabilit.
            23. Procedura orală a fost încheiată la 12 mai 2015.
            24. Reclamanta solicită Tribunalului:
            – anularea deciziei atacate și a cotei care i‑a fost alocată pentru anul 2015 pentru introducerea pe piață de HFC, întrucât valoarea de referință stabilită și cota alocată sunt prea reduse;
            – obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
            25. Comisia solicită Tribunalului:
            – respingerea acțiunii;
            – obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
            În drept
            26. În susținerea acțiunii formulate, reclamanta invocă trei motive, care se întemeiază, primul, pe o încălcare a Regulamentului nr. 517/2014, al doilea, pe o încălcare a principiului egalității de tratament și, al treilea, pe o încălcare a obligației de motivare.
            27. Se impune ca mai întâi să fie analizat al treilea motiv.
            Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare
            28. Reclamanta susține că decizia atacată nu respectă cerințele articolului 296 TFUE. Astfel, pe de o parte, decizia atacată nu ar oferi niciun motiv pentru a justifica faptul ca variația anuală a stocurilor să fie luată în considerare. Pe de altă parte, nu ar fi posibil să se înțeleagă cum a fost calculată valoarea de referință care i‑a fost acordată, inclusiv luând în calcul variația anuală a stocurilor, întrucât acest calcul nu este motivat. Calculele furnizate în anexa la cererea introductivă ar conduce de altfel la o altă valoare de referință decât cea stabilită de Comisie.
            29. Comisia consideră că decizia atacată respectă cerințele articolului 296 TFUE. Pe de o parte, ea contestă faptul că decizia atacată nu indică motive care explică rațiunea pentru care variația anuală a stocurilor a fost luată în considerare. Astfel, această luare în considerare ar rezulta din articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 517/2014, iar contextul acesteia ar fi evocat în considerentul (5) al deciziei atacate. Pe de altă parte, Comisia respinge argumentul potrivit căruia calculul valorii de referință ar fi incomprehensibil. Astfel, articolul 1 al doilea paragraf din decizia atacată ar explica metoda folosită, iar valoarea menționată ar fi fost stabilită în mod corect. Calculele furnizate în anexa la cererea introductivă ar fi în schimb eronate.
            30. În această privință trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă de articolul 296 TFUE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze, în mod clar și neechivoc, raționamentul instituției care l‑a emis, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul (a se vedea Hotărârea din 24 noiembrie 2005, Italia/Comisia, C‑138/03, C‑324/03 și C‑431/03, Rec, EU:C:2005:714, punctul 54 și jurisprudența citată).
            31. Această cerință trebuie apreciată în funcție de împrejurările speței, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul pe care destinatarii sau alte persoane vizate în mod direct și individual de act îl pot avea să primească explicații. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, având în vedere că problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse la articolul 296 TFUE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă (a se vedea Hotărârea Italia/Comisia, punctul 30 de mai sus, EU:C:2005:714, punctul 55 și jurisprudența citată).
            32. Reiese de asemenea din jurisprudență că un act de punere în aplicare îndeplinește obligația de motivare din moment ce conține o referire explicită la dispozițiile regulamentului pe care se întemeiază actul respectiv și permite astfel să se recunoască criteriile care au stat la baza adoptării acestuia (a se vedea Hotărârea din 20 septembrie 2012, Polonia/Comisia, T‑333/09, EU:T:2012:449, punctul 88 și jurisprudența citată).
            33. În speță trebuie arătat, cu titlu introductiv, că decizia atacată este o decizie de punere în aplicare întemeiată pe Regulamentul nr. 517/2014 și care face trimitere, după cum decurge, printre altele, din a doua referire a acesteia, la articolul 16 alineatul (1) din regulamentul menționat, care prevede că, până la 31 octombrie 2014, Comisia stabilește, prin intermediul unor acte de punere în aplicare, pentru fiecare producător sau pentru fiecare importator care a raportat date în conformitate cu articolul 6 din Regulamentul nr. 842/2006, o valoare de referință pe baza mediei cantităților anuale de HFC pe care producătorul sau importatorul a raportat că le‑a introdus pe piață în perioada 2009-2012 (denumită în continuare „perioada de referință”).
            34. Trebuie subliniat apoi că considerentul (4) al deciziei atacate arată că valorile de referință sunt calculate pe baza mediei anuale a cantităților de HFC pe care producătorii sau importatorii au raportat că le‑au introdus pe piață în perioada de referință, cu excluderea cantităților de HFC destinate utilizării menționate la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 517/2014 în aceeași perioadă, pe baza datelor disponibile.
            35. Articolul 1 primul paragraf din decizia atacată arată de asemenea că, în scopul alocării cotelor, valorile de referință pentru fiecare importator și pentru fiecare producător sunt cele prevăzute în anexa la decizia menționată, calculate pe baza datelor raportate în conformitate cu Regulamentul nr. 842/2006, prin scăderea din media anuală a cantităților de HFC vrac introduse pe piața Uniunii în perioada de referință a cantităților totale de HFC vrac acoperite de scutirile prevăzute la articolul 15 alineatul (2) literele (a)-(e) din Regulamentul nr. 517/2014 pentru această perioadă, acolo unde sunt disponibile aceste date.
            36. Articolul 1 al doilea paragraf din decizia atacată precizează că media anuală de gaze vrac plasate pe piața Uniunii a fost calculată scăzând din totalul cantităților anuale de HFC vrac produse și importate pe piața Uniunii cantitățile totale de HFC vrac exportate de pe piața Uniunii, ținând seama de gazele aflate în stoc la sfârșitul anului.
            37. În ceea ce privește anexa la decizia atacată, aceasta indică faptul că valoarea de referință (VR) a fost calculată potrivit formulei următoare: VR = media [2009-2012] (MM ‐ EX), soldul (MM ‐ EX) fiind stabilit în fiecare an, ulterior fiind calculată o medie pe perioada de patru ani în cauză. Se precizează că valoarea MM corespunde gazelor vrac introduse pe piață (calculate potrivit formulei următoare: Ρ + I ‐ E + Δs, unde valoarea P corespunde producției, valoarea I corespunde importurilor, valoarea E corespunde exporturilor directe și valoarea Δs corespunde soldului stocurilor la sfârșitul anului, cu alte cuvinte, stocurilor la 1 ianuarie 20XX minus stocurile la 31 decembrie 20XX) și că valoarea EX corespunde gazelor vrac vizate de scutirile în temeiul articolului 15 alineatul (2) literele (a)-(e) din Regulamentul nr. 517/2014, pe baza datelor disponibile.
            38. Se impune, prin urmare, constatarea, în primul rând, că, având în vedere cele ce precedă, decizia atacată este motivată corespunzător cerințelor legale în ceea ce privește definirea valorii de referință și metodologia stabilită de Comisie pentru determinarea acestei valori. Acestea reies astfel în mod foarte clar și fără ambiguitate din decizia menționată. Prin urmare, reclamanta susține în mod greșit că calculul valorii de referință care i‑a fost acordată nu este motivat.
            39. În al doilea rând, în ceea ce privește luarea în considerare, la determinarea valorii de referință, a variației anuale a stocurilor, este necesar să se constate că reiese din decizia atacată că Comisia a calculat media anuală a HFC vrac introduse pe piața Uniunii prin scăderea din cantitățile anuale totale de HFC produse și importate pe piața Uniunii a cantităților totale de HFC vrac exportate de Uniune, ținând seama de variația anuală a stocurilor. Însă nici decizia atacată și nici chiar Regulamentul nr. 517/2014, la care face trimitere aceasta, nu conțin o motivare referitoare la luarea în calcul specifică a acestei din urmă variabile. În această privință, nu se poate susține că referirea, la articolul 1 din decizia atacată, la „[datele] raportate în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 842/2006” constituie o motivare a luării în considerare a variabilei în cauză. Astfel, deși această referire permite să se indice originea datelor utilizate în cadrul calculului valorii de referință, ea nu permite prezentarea motivelor specifice ale introducerii variației anuale a stocurilor în calculul respectiv. Cu toate acestea, având în vedere că definirea valorii de referință și metodologia stabilită de Comisie pentru determinarea ei reies din decizia atacată în mod corespunzător cerințelor legale, nu i se poate impune acesteia să arate motivele specifice pentru care metodologia respectivă conține o variabilă specială, fără a se aduce totuși atingere controlului de către instanța Uniunii a temeiniciei luării în considerare a acestei variabile în ceea ce privește definirea valorii de referință. În plus, discuțiile dintre Comisie și reclamantă, ulterioare adoptării deciziei atacate, dar anterioare introducerii prezentei acțiuni, au avut ca obiect în mod specific această chestiune, Comisia pronunțându‑se în special asupra aspectului luării în considerare a variației anuale a stocurilor, astfel încât reclamantei i s‑a oferit posibilitatea de a înțelege motivele acestei luări în considerare și de a contesta temeinicia ei în cadrul respectivei acțiuni, după cum decurge din analiza primului motiv.
            40. În ultimul rând, în ceea ce privește argumentul întemeiat, în esență, pe faptul că, chiar luând în considerare variația anuală a stocurilor, rezultatul calculului efectuat potrivit formulei prezentate în decizia atacată ar fi diferit, trebuie să se constate că acesta nu se raportează la motivarea deciziei atacate, ci la temeinicia ei, astfel încât trebuie să fie înlăturat, în cadrul prezentului motiv, ca fiind inoperant.
            41. Rezultă din cele ce precedă că al treilea motiv trebuie să fie respins.
            Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a Regulamentului nr. 517/2014
            42. Reclamanta susține că, luând în considerare, în mod greșit, în scopul calculării valorii de referință care i‑a fost acordată, variația anuală a stocurilor de HFC, în condițiile în care ar fi trebuit să ia în considerare doar cantitățile de HFC introduse efectiv pe piață, care corespund, în speță, diferenței dintre cantitățile de HFC importate și cele exportate, Comisia a încălcat Regulamentul nr. 517/2014. În susținerea tezei sale, potrivit căreia nimic nu justifică luarea în calcul a variației menționate, ea se întemeiază pe textul regulamentului respectiv, precum și pe o interpretare istorică, sistematică și teleologică a acestuia. În opinia reclamantei, luarea în considerare a acestei variații nu ar avea legătură, pentru importatorii și exportatorii care, asemenea ei, nu sunt nici producători, nici utilizatori, cu cantitățile efectiv introduse pe piață, după cum ar demonstra exemplele de situații evocate de ea. Respectiva luare în considerare ar reduce, în speță, valoarea de referință acordată reclamantei, aceasta trebuind să fie de minimum [ confidențial ] tone echivalent CO 2 , iar nu de [ confidențial ] tone echivalent CO2, cum a reținut Comisia.
            43. Comisia apreciază că metoda de calcul a valorii de referință stabilite și aplicate în decizia atacată este conformă cu Regulamentul nr. 517/2014. Astfel, această valoare trebuie să se întemeieze, pe de o parte, pe cantitățile introduse pe piață în perioada de referință, în sensul articolului 2 punctul 10 din Regulamentul nr. 517/2014, și, pe de altă parte, pe cantitățile pe care producătorul sau importatorul a declarat că le‑a introdus pe piață, în temeiul articolului 6 din Regulamentul nr. 842/2006. Or, datele comunicate în conformitate cu acest din urmă regulament nu ar reflecta în mod exact cantitățile introduse pe piață, singurele date disponibile fiind cele referitoare la producție, la importuri, la exporturi și la soldul stocurilor. În aceste condiții, legiuitorul ar fi lăsat o marjă de apreciere Comisiei pentru calculul valorii de referință, prevăzând că aceasta se întemeiază pe informațiile comunicate. Metoda stabilită la articolul 1 al doilea paragraf din decizia atacată ar fi conformă cu aceste cerințe, precum și cu textul, cu contextul, cu sensul și cu finalitatea articolului 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 517/2014. În sfârșit, exemplele de situații evocate de reclamantă s‑ar baza pe calcule eronate.
            44. În această privință, trebuie subliniat că Regulamentul nr. 517/2014 are ca obiectiv, după cum decurge din considerentele (13) și (14) ale acestuia, reducerea treptată a cantităților de HFC care pot fi introduse pe piața Uniunii, în scopul reducerii emisiilor acestor substanțe pe termen lung.
            45. În acest scop, Regulamentul nr. 517/2014 prevede că Comisia alocă fiecărui producător sau fiecărui importator o cotă pentru introducerea pe piață de HFC, după ce în prealabil a stabilit o valoare de referință.
            46. Astfel cum decurge din articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 517/2014, această valoare de referință se întemeiază pe media anuală a cantităților de HFC pe care producătorul sau importatorul care a comunicat informații în temeiul articolului 6 din Regulamentul nr. 842/2006 a raportat că le‑a introdus pe piață în perioada de referință, cu excepția anumitor cantități de HFC destinate unei utilizări menționate la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 517/2014.
            47. Anexa V la Regulamentul nr. 517/2014 confirmă că valoarea de referință se bazează pe cantitățile de HFC pe care producătorul sau importatorul le‑a introdus pe piața Uniunii în perioada de referință, cu excluderea cantităților de HFC destinate unei utilizări menționate la articolul 15 alineatul (2) din acest regulament în aceeași perioadă, pe baza datelor disponibile.
            48. În consecință, Regulamentul nr. 517/2014 prevede că valoarea de referință acordată unui producător sau unui importator este legată, pe de o parte, de cantitățile de HFC introduse pe piață în perioada de referință și, pe de altă parte, de cele acoperite de scutirile în temeiul articolului 15 alineatul (2) din regulamentul menționat.
            49. Așadar, prevăzând la articolul 1 primul paragraf că valorile de referință pentru fiecare importator și pentru fiecare producător sunt calculate pe baza datelor raportate în conformitate cu Regulamentul nr. 842/2006, prin scăderea din media anuală a cantităților de HFC introduse pe piața Uniunii în perioada de referință a cantităților totale de HFC acoperite de scutirile prevăzute la articolul 15 alineatul (2) literele (a)-(e) din Regulamentul nr. 517/2014 pentru aceeași perioadă, acolo unde sunt disponibile aceste date, decizia atacată reia, în esență, aceleași criterii precum cele stabilite prin Regulamentul nr. 517/2014 în scopul calculării valorii de referință.
            50. În speță, reclamanta contestă luarea în considerare de către Comisie a variației anuale a stocurilor de HFC, și anume valoarea Δs care figurează în formula prezentată în anexa la decizia atacată, în cadrul calculului valorii de referință care i‑a fost acordată, și în special al celui al cantităților de HFC pe care le‑a introdus pe piață în perioada de referință.
            51. În această privință, trebuie efectiv să se arate că, astfel cum decurge din articolul 1 al doilea paragraf și din anexa la decizia atacată, cantitățile de HFC pe care producătorii sau importatorii le‑au introdus pe piață în perioada de referință au fost calculate adunând cantitățile produse, cantitățile importate, precum și soldul variației anuale a stocurilor și scăzând cantitățile exportate.
            52. Or, pe de o parte, după cum subliniază reclamanta, nicio dispoziție din Regulamentul nr. 517/2014 nu prevede explicit că soldul variației anuale a stocurilor constituie un element care trebuie luat în considerare în scopul stabilirii valorii de referință.
            53. Pe de altă parte, nu este dovedit că soldul variației anuale a stocurilor constituie un criteriu pertinent pentru stabilirea cantităților de HFC „introduse pe piață”, în sensul articolului 2 punctul 10 din Regulamentul nr. 517/2014, în special în cazul întreprinderilor care, precum reclamanta, nu produc și nici nu utilizează HFC, ci se limitează să le importe pentru a le revinde sau pentru a le exporta ulterior în afara Uniunii.
            54. În această privință, în primul rând, trebuie constatat că articolul 2 punctul 10 din Regulamentul nr. 517/2014 definește „[introducerea] pe piață” ca fiind furnizarea sau punerea la dispoziția unei alte părți din Uniune, pentru prima dată, contra cost sau în mod gratuit, sau utilizarea pe cont propriu de către un producător și cuprinde eliberarea din vamă în vederea liberei circulații pe teritoriul Uniunii. Or, conform articolului 129 din Regulamentul (CE) nr. 450/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 aprilie 2008 de stabilire a Codului vamal comunitar (Codul vamal modernizat) (JO L 145, p. 1), punerea în liberă circulație implică perceperea de taxe la import datorate, perceperea, dacă este cazul, a altor taxe conform dispozițiilor relevante în vigoare în materie de percepere a taxelor mai sus amintite, aplicarea de măsuri de politică comercială, precum și de măsuri de prohibiție sau de restricție, cu condiția ca acestea să nu fi fost aplicate într‑un stadiu anterior, și îndeplinirea altor formalități prevăzute pentru importul de mărfuri. Ea conferă mărfurilor necomunitare statutul vamal de mărfuri comunitare. În acest context, trebuie arătat că, în răspuns la o întrebare adresată de Tribunal în ședință, părțile au admis unanim că noțiunea de punere în liberă circulație care figurează la articolul 2 punct ul 10 din Regulamentul nr. 517/2014 era identică cu cea care figurează la articolul 129 din Regulamentul nr. 450/2008. În consecință, cantitățile de HFC importate de reclamantă, care corespund condițiilor stabilite prin articolul 129 din Regulamentul nr. 450/2008, trebuie să fie considerate ca fiind puse în liberă circulație și, prin urmare, ca fiind „introduse pe piață”, conform articolului 2 punctul 10 din Regulamentul nr. 517/2014.
            55. În al doilea rând, trebuie precizat că nu reiese și că nu poate fi dedus din cuprinsul articolului 2 punctul 10 din Regulamentul nr. 517/2014 că, pentru a fi considerate ca fiind „introduse pe piață”, cantitățile de HFC puse în liberă circulație trebuie în plus să fi făcut obiectul unei vânzări efective, astfel încât ar fi excluse cantitățile puse în liberă circulație care sunt stocate și nevândute încă. Nicio altă dispoziție din Regulamentul nr. 517/2014 nu permite de altfel să se susțină o astfel de interpretare a articolului menționat. În definitiv, Comisia nu pretinde acest lucru.
            56. În al treilea rând, trebuie arătat că, după cum subliniază Comisia, Regulamentul nr. 842/2006 și Regulamentul nr. 517/2014 nu conțin aceeași definiție a noțiunii „introducere pe piață”. Astfel, deși respectiva noțiune este global identică, cele două regulamente se deosebesc totuși prin aceea că primul se referă la „importul pe teritoriul vamal al Comunității”, în timp ce al doilea se referă la „punerea în liberă circulație în Uniune”. Așadar, în timp ce totalitatea cantităților de HFC importate sunt considerate ca fiind introduse pe piață în temeiul Regulamentului nr. 842/2006, doar cantitățile de HFC importate și puse în liberă circulație sunt considerate ca fiind introduse pe piață în temeiul Regulamentului nr. 517/2014.
            57. Trebuie, pe de altă parte, să se admită că anexa V la Regulamentul nr. 517/2014, al cărei obiect este de a preciza calculul valorii de referință, arată că acesta se bazează pe cantitățile de HFC pe care producătorii și importatorii le‑au introdus pe piața Uniunii în perioada de referință sau în perioada de alocare, „pe baza datelor disponibile”. Acestea din urmă erau, după cum decurge dintr‑o lectură de ansamblu a Regulamentului nr. 517/2014, cele comunicate în temeiul articolului 6 din Regulamentul nr. 842/2006, potrivit modalităților prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 1493/2007 al Comisiei din 17 decembrie 2007 de stabilire, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 842/2006 al Parlamentului European și al Consiliului, a formatului raportului care trebuie transmis de producătorii, importatorii și exportatorii de anumite gaze fluorurate cu efect de seră (JO L 332, p. 7).
            58. Or, cantitățile de HFC importate și puse în liberă circulație care trebuie să fie considerate, conform articolului 2 punctul 10 din Regulamentul nr. 517/2014, ca fiind introduse pe piață nu figurează printre aceste date, întrucât doar cantitățile produse, importate, exportate și stocate au fost comunicate în acest temei.
            59. Cu toate acestea, împrejurarea că anexa V la Regulamentul nr. 517/2014 prevede că calculul valorii de referință trebuie să fie efectuat „pe baza datelor disponibile” și că articolul 16 alineatul (1) din regulamentul menționat arată că această valoare „[se bazează pe media anuală a cantităților] de HFC pe care producătorul sau importatorul a raportat că le‑a introdus pe piață” nu poate implica necesitatea efectuării calculului valorii de referință doar pe baza datelor comunicate în temeiul articolului 6 din Regulamentul nr. 842/2006.
            60. Astfel, mai întâi, nicio dispoziție din Regulamentul nr. 517/2014 nu indică explicit că calculul valorii de referință trebuia să fie efectuat doar pe baza datelor comunicate în temeiul articolului 6 din Regulamentul nr. 842/2006, de altfel nici chiar că toate aceste date trebuiau în mod necesar utilizate în scopul respectivului calcul.
            61. Apoi, nicio dispoziție din Regulamentul nr. 517/2014 nu prevede că Comisia nu poate, în cazul în care acest lucru se dovedește necesar, să solicite informații suplimentare întreprinderilor în cauză. Comisia a arătat de altfel în ședință că Regulamentul nr. 517/2014 nu conține nicio interdicție explicită în această privință. De asemenea, chiar presupunând, după cum pretinde Comisia, că legiuitorul ar fi renunțat să culeagă ex post date privind perioada de referință, acest lucru nu ar implica o interdicție pentru Comisie de a culege astfel de informații, în cazul în care acestea s‑ar dovedi necesare pentru stabilirea cantităților de HFC introduse pe piață. Nu este de altfel stabilit că, având în vedere numărul redus de întreprinderi în cauză, acest lucru ar fi implicat cheltuieli administrative importante, ar fi întârziat demararea mecanismului sau ar fi indus un risc de manipulare deosebit, după cum lasă să se înțeleagă Comisia. În orice caz, este de observat că, astfel cum reiese din anexa la un e‑mail din 19 mai 2014, transmis de Comisie ca răspuns la o întrebare scrisă a Tribunalului, această instituție a invitat întreprinderile în cauză să îi furnizeze, în contextul stabilirii valorii de referință, anumite date și în special cantitățile de HFC produse sau importate în scopurile enumerate la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 517/2014, care nu fuseseră comunicate în prealabil și nu erau, așadar, disponibile. Explicațiile date în această privință de Comisie în ședință nu permit să se considere că nu ar fi fost posibil să se solicite întreprinderilor respective să comunice și datele referitoare la cantitățile de HFC importate și puse în liberă circulație care, precum cantitățile de HFC produse sau importate în scopurile enumerate la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 517/2014, nu fuseseră comunicate în temeiul Regulamentului nr. 842/2006. Acest lucru confirmă deci nu doar că nu era nici interzis, nici imposibil pentru Comisie să culeagă, în caz de nevoie, date nedisponibile ex post , ci și că această situație a avut loc efectiv. În plus, trebuie să se precizeze că nu se poate, în orice caz, reproșa întreprinderilor menționate faptul că nu au comunicat din proprie inițiativă, în perioada de referință, date care nu erau solicitate de Comisie în temeiul Regulamentul nr. 842/2006 și a căror pertinență a fost dezvăluită doar ulterior.
            62. În sfârșit, Regulamentul nr. 517/2014 trebuie interpretat în sensul că Comisia nu trebuie să efectueze calculul valorii de referință pe baza datelor declarate [articolul 16 alineatul (1)] sau disponibile (anexa V) decât în măsura în care acestea sunt pertinente în scopul stabilirii valorii respective. Astfel, obiectivul regulamentului menționat este de a reduce progresiv cantitățile de HFC „introduse pe piața” Uniunii. Or, ar fi contrar acestui obiectiv fundamentarea calculului în cauză pe date care nu prezintă o legătură obiectivă cu cantitățile de HFC „introduse pe piața” Uniunii în perioada de referință, pe care trebuie să se întemeieze, după cum decurge din Regulamentul nr. 517/2014, valorile de referință și, in fine , cotele de introducere pe piață acordate.
            63. Rezultă, pe de o parte, că nu ar fi conform cu obiectivul urmărit prin Regulamentul nr. 517/2014 să se utilizeze în cadrul calculului valorii de referință date nepertinente pentru stabilirea cantităților de HFC introduse pe piață, în special pentru simplul motiv că este vorba despre „date disponibile”. Împrejurarea că cantitățile stocate au făcut obiectul unei declarații nu implica deci în mod necesar ca acestea să fi fost luate în considerare în cazul în care nu erau pertinente pentru stabilirea cantităților de HFC introduse pe piață. Așadar, pentru identitate de motive, este lipsită de pertinență împrejurarea, evocată de Comisie, că în considerentul (5) al deciziei atacate se arată că stabilirea valorii de referință este limitată de constrângerile inerente datelor comunicate în temeiul articolului 6 din Regulamentul nr. 842/2006. Rezultă, pe de altă parte, că nu se poate admite ca indisponibilitatea unor date pertinente în scopul calculării valorii de referință să aibă drept consecință faptul că aceasta nu corespunde cantităților de HFC introduse pe piață, astfel cum impun articolul 16 alineatul (1) și anexa V la Regulamentul nr. 517/2014. Or, Comisia recunoaște că legiuitorul era conștient de faptul că era imposibil, pe baza datelor comunicate în conformitate cu Regulamentul nr. 842/2006, să se stabilească cu precizie cantitățile introduse pe piață în sensul Regulamentului nr. 517/2014. Revenea, prin urmare, Comisiei obligația de a apela la întreprinderile în cauză pentru a culege datele pertinente lipsă.
            64. În ceea ce privește pretinsa marjă de apreciere, evocată de Comisie, pe care legiuitorul ar fi lăsat‑o acesteia din urmă pentru calculul valorilor de referință, ea nu ar putea în nici un caz să autorizeze instituția menționată să adopte o metodă de calcul care să aibă ca rezultat faptul că valorile de referință nu sunt întemeiate pe cantitățile de HFC introduse pe piață, în conformitate cu Regulamentul nr. 517/2014.
            65. În orice caz, Comisia nu a reușit să dovedească faptul că, într‑o situație precum cea din speță, luarea în considerare a variației anuale a stocurilor ar permite să se stabilească, măcar în mod mai precis decât în lipsa acesteia, cantitățile de HFC introduse pe piață, în sensul articolului 2 punctul 10 din Regulamentul nr. 517/2014, pe baza datelor culese în temeiul articolului 6 din Regulamentul nr. 842/2006.
            66. Astfel, Comisia nu a prezentat niciun element care să permită să se considere că, în situația unei întreprinderi care importă, însă nu produce HFC, luarea în considerare a variației anuale a stocurilor ar permite să se stabilească, împreună cu cantitățile importate și cu cele exportate, cantitățile care au fost introduse pe piață, potrivit articolului 2 punctul 10 din Regulamentul nr. 517/2014. Într‑adevăr, niciun element nu arată că, în cazul unor importuri de HFC, variația stocurilor ar avea vreo legătură cu cantitățile de HFC care au fost puse în liberă circulație și, prin urmare, introduse pe piață, în sensul articolului 2 punctul 10 din regulamentul menționat. Nimic nu permite, așadar, să se considere că luarea în considerare a variației respective contribuie la stabilirea cu mai multă precizie a cantităților de HFC introduse pe piață de un importator decât în lipsa acestei luări în considerare.
            67. Aceste considerații nu sunt infirmate nici de argumentul Comisiei potrivit căruia luarea în considerare a importurilor fără corectivul adus prin compararea stocurilor ar determina ca toate cantitățile importate, iar nu doar cele puse în liberă circulație, să fie acoperite, nici de cel potrivit căruia ar fi necesar, pentru a atinge obiectivul urmărit prin Regulamentul nr. 517/2014, să se ia în considerare evoluția stocurilor. Astfel, este, desigur, adevărat că, în sine, cantitățile importate nu permit să se determine cantitățile introduse pe piață de un importator, având în vedere că cele care pot fi considerate ca fiind introduse pe piață, în sensul articolului 2 punctul 10 din Regulamentul nr. 517/2014, sunt cantitățile de HFC importate care au fost puse în liberă circulație. Totuși, nu este mai puțin adevărat că Comisia nu a demonstrat corespunzător cerințelor legale că luarea în considerare a variației anuale a stocurilor ar permite să se stabilească, astfel cum impune obiectivul urmărit prin regulamentul menționat, cantitatea de HFC introdusă pe piață de o întreprindere care, precum reclamanta, se limitează să efectueze importuri și exporturi de HFC.
            68. În plus, trebuie observat că, în speță, ca răspuns la o întrebare scrisă a Tribunalului, reclamanta a afirmat că toate cantitățile de HFC importate în perioada de referință fuseseră puse în liberă circulație. În ședință, Comisia a arătat că nu contesta această afirmație. Prin urmare, cantitățile de HFC pe care reclamanta, în legătură cu care nu se contestă că nu produce astfel de gaze, le‑a introdus pe piață, în sensul articolului 2 punctul 10 din Regulamentul nr. 517/2014, corespund tocmai diferenței dintre cantitățile de HFC importate și deci puse în liberă circulație, și cantitățile de HFC exportate. Or, luând în considerare o informație în legătură cu variația anuală a stocurilor, Comisia a stabilit o valoare de referință care nu corespunde exact cantităților introduse pe piață de reclamantă.
            69. Rezultă din ansamblul celor de mai sus că, luând în considerare, în scopul calculării valorii de referință acordate reclamantei, variația anuală a stocurilor, decizia atacată încalcă Regulamentul nr. 517/2014 și că în mod greșit Comisia pretinde că metoda pe care a ales‑o este conformă cu cerințele regulamentului menționat.
            70. Prin urmare, primul motiv trebuie să fie admis și decizia atacată trebuie să fie anulată în măsura în care o privește pe reclamantă, fără a fi necesar să se examineze al doilea motiv și nici să se admită cererea de măsuri de organizare a procedurii formulată de reclamantă.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            71. Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
            72. Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor reclamantei.
            (1) .
            (1)  –	Date confidențiale necomunicate.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive,
            TRIBUNALUL (Camera a treia)
            declară și hotărăște:
            1) Anulează Decizia de punere în aplicare 2014/774/UE a Comisiei din 31 octombrie 2014 de stabilire, în conformitate cu Regulamentul (UE) nr. 517/2014 al Parlamentului European și al Consiliului privind gazele fluorurate cu efect de seră, a valorilor de referință pentru perioada cuprinsă între 1 ianuarie 2015 și 31 decembrie 2017, pentru fiecare producător sau importator care a raportat introducerea pe piață de hidrofluorcarburi, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 842/2006 al Parlamentului European și al Consiliului, în măsura în care privește GHC Gerling, Holz & Co. Handels GmbH.
            2) Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.


HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE (Camera întâi) din 12 decembrie 2013.#BV împotriva Comisiei Europene.#Funcție publică – Numire – Candidați înscriși în listele de rezervă ale concursurilor al căror anunț a fost publicat anterior intrării în vigoare a noului statut – Încadrare în grad – Principiul egalității de tratament – Discriminare pe motiv de vârstă – Libera circulație a persoanelor.#Cauza F‑133/11.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a opta) din data de 17 decembrie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Cooperação e Desenvolvimento Regional, SA. # Clauză compromisorie. # Cauza T-174/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 17 decembrie 2008 – Comisia/Cooperação e Desenvolvimento Regional
      (Cauza T‑174/08)
      „Clauză compromisorie – Contract pentru acordarea unui ajutor financiar în cadrul unui program specific în domeniul aplicațiilor telematice de interes
         comun – Proiectul Encata – Rambursarea sumelor plătite în avans – Dobânzi de întârziere – Procedură de judecare in lipsă”

      Procedură – Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii – Contract de acordare a unui ajutor financiar comunitar pentru realizarea unui proiect în domeniul acțiunilor de cercetare,
         de dezvoltare tehnologică și de demonstrație – Contribuție financiară totală la proiect mai mică decât valoarea sumei plătite în avans de Comisie – Drept de rambursare parțială a avansului, majorat cu dobânzi de întârziere – Rată a dobânzilor de întârziere, solicitată de Comisie, mai mică decât cea calculată în temeiul normelor de drept intern
         aplicabile (art. 238 CE) (a se vedea punctele 51-59)

      Obiectul

               Acțiune în temeiul articolului 238 CE, prin care se urmărește obligarea pârâtei la rambursarea unei părți din suma plătită
                  în avans de Comunitatea Europeană, majorată cu dobânzi de întârziere, în cadrul contractului SU 1001 (SU) Encata

            Dispozitivul

                  1)

                  	Obligă Cooperação e Desenvolvimento Regional, SA la rambursarea către Comisia Comunităților Europene a sumei de 63 349,27
                     de euro, majorată cu dobânzi de întârziere:

                  –

                  	la rata de 6,29 % pe an începând de la 31 ianuarie 2001 până la data prezentei hotărâri;

                  –

                  	la rata anuală aplicată în temeiul legii irlandeze, și anume, în prezent, articolul 26 din Debtors (Ireland) Act, 1840, cu
                     modificările ulterioare, până la limita unei rate de 6,29 % pe an, începând de la data prezentei hotărâri până la stingerea
                     completă a datoriei.

                  2)

                  	Obligă Cooperação e Desenvolvimento Regional la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 20 iunie 1991. # Cargill BV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza C-248/89.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 19 ianuarie 1988. # The Queen împotriva H. M. Customs and Excise ex parte Imperial Tobacco Ltd. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Regatul Unit. # Tariful vamal comun. # Cauza 141/86.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 15 noiembrie 2012.#Bericap Záródástechnikai Bt. împotriva Plastinnova 2000 Kft.#Cerere de decizie preliminară formulată de Fővárosi Bíróság.#Directiva 2004/48/CE – Norme prin care se reglementează examinarea probelor în cadrul unui litigiu în fața unei instanțe naționale sesizate cu o cerere de anulare a protecției unui model de utilitate – Competențele instanței naționale – Convenția de la Paris – Acordul TRIPS.#Cauza C-180/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      15 noiembrie 2012 (
            *1
         )
      „Directiva 2004/48/CE — Norme prin care se reglementează examinarea probelor în cadrul unui litigiu în fața unei instanțe naționale sesizate cu o cerere de anulare a protecției unui model de utilitate — Competențele instanței naționale — Convenția de la Paris — Acordul TRIPS”
      În cauza C-180/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Fővárosi Bíróság (Ungaria), prin decizia din 29 septembrie 2010, primită de Curte la 18 aprilie 2011, în procedura

         Bericap Záródástechnikai bt.

      împotriva

         Plastinnova 2000 kft.,

      cu participarea:

         Magyar Szabadalmi Hivatal,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a treia, domnii K. Lenaerts, E. Juhász, J. Malenovský (raportor) și D. Šváby, judecători,
      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Bericap Záródástechnikai bt., de Zs. Kacsuk, ügyvéd;

               —

               pentru Plastinnova 2000 kft., de J. Hergár, ügyvéd;

               —

               pentru guvernul maghiar, de M. Fehér și de K. Szíjjártó, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de F. Bulst și de B. Béres, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 2004/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală (JO L 157, p. 45, rectificări în JO 2004, L 195, p. 16, și în JO 2007, L 204, p. 27, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 56), precum și a Acordului privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală (denumit în continuare „Acordul TRIPS”), care figurează în anexa 1 C la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului (OMC), semnat la Marrakech la 15 aprilie 1994 și aprobat prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994) (JO L 336, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 3), și a Convenției privind protecția proprietății industriale, semnată la Paris la 20 martie 1883, revizuită ultima dată la Stockholm la 14 iulie 1967 și modificată la 28 septembrie 1979 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 828, nr. 11851, p. 305, denumită în continuare „Convenția de la Paris”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Bericap Záródástechnikai bt. (denumită în continuare „Bericap”), pe de o parte, și Plastinnova 2000 kft. (denumită în continuare „Plastinnova”), pe de altă parte, în legătură cu o pretinsă lipsă de noutate și de activitate inventivă aferentă a unui model de utilitate.

         Cadrul juridic

         Dreptul internațional

      Acordul TRIPS

               3

               Primul paragraf al preambulului Acordului TRIPS are următorul cuprins:
               „[dorind] să reducă distorsionările și obstacolele în calea comerțului internațional și ținând cont de necesitatea promovării unei protecții eficiente și suficiente a drepturilor de proprietate intelectuală și de a veghea ca măsurile și procedurile vizând asigurarea respectării drepturilor de proprietate intelectuală să nu devină prin ele însele bariere în calea comerțului legitim”.

               4

               Potrivit articolului 1 alineatele (1) și (2) din partea I din Acordul TRIPS, intitulată „Dispoziții generale și principii fundamentale”:
               „(1)   Membrii trebuie să dea curs prevederilor prezentului acord. Membrii pot, dar nu sunt obligați, să asigure în legislația lor o protecție mai largă decât cea prevăzută în prezentul acord, cu condiția ca această protecție să nu contravină prevederilor acordului. Membrii sunt liberi să stabilească metoda adecvată pentru aplicarea prevederilor prezentului acord în cadrul propriilor sisteme și practici juridice.
               (2)   În sensul prezentului acord, «proprietate intelectuală» reprezintă toate sectoarele proprietății intelectuale care fac obiectul secțiunilor 1 până la 7 ale părții II.”

               5

               Articolul 2 din acordul menționat, intitulat „Convenții referitoare la proprietatea intelectuală”, prevede:
               „(1)   În ceea ce privește părțile II, III și IV ale prezentului acord, membrii trebuie să se conformeze articolelor 1-12 și articolului 19 din Convenția de la Paris (1967).
               (2)   Nici o prevedere a părților de la I la IV ale prezentului acord nu trebuie să deroge de la obligațiile pe care membrii pot să le aibă unii față de alții în temeiul Convenției de la Paris, a Convenției de la Berna, a Convenției de la Roma sau a Tratatului asupra proprietății intelectuale în materie de circuite integrate.”

               6

               Articolul 41 alineatele (1)-(3) din Acordul TRIPS, care figurează în partea III din acesta din urmă, intitulată „Mijloace de asigurare a respectării drepturilor de proprietate intelectuală”, prevede:
               „(1)   Membrii se asigură că legislația lor conține proceduri destinate a asigura protecția drepturilor de proprietate intelectuală de genul celor care sunt enunțate în prezenta parte, de o manieră care să permită o acțiune eficientă contra oricărui act care ar aduce atingere drepturilor de proprietate intelectuală acoperite prin prezentul acord, inclusiv măsuri corective rapide destinate să prevină orice atingere și măsuri corective care să constituie un mijloc de descurajare a oricărei atingeri ulterioare. Aceste proceduri se aplică într-un mod care să evite crearea de obstacole în comerțul legitim și să ofere măsuri de salvgardare contra folosinței lor abuzive.
               (2)   Procedurile destinate să asigure respectarea drepturilor de proprietate intelectuală trebuie să fie loiale și echitabile. Ele nu trebuie să fie inutil de complexe sau costisitoare, să conțină termene nerezonabile și să antreneze întârzieri nejustificate.
               (3)   Hotărârile asupra fondului trebuie să fie, de preferință, scrise și motivate. Ele trebuie să fie puse cel puțin la dispoziția părților în cauză fără întârziere inutilă. Hotărârile asupra fondului trebuie să se bazeze exclusiv pe elemente de probă asupra cărora părțile au avut posibilitatea să-și prezinte opinia.”

         Convenția de la Paris

               7

               Toate statele membre ale Uniunii Europene sunt părți la Convenția de la Paris.

               8

               Articolul 1 alineatul (2) din această convenție prevede:
               „Protecția proprietății industriale are ca obiect brevetele de invenție, modelele de utilitate, desenele sau modelele industriale, mărcile de fabrică sau de comerț, mărcile de serviciu, numele comercial și indicațiile de proveniență sau denumirile de origine, precum și reprimarea concurenței neloiale.”

               9

               Articolul 2 alineatul (1) din convenția menționată prevede:
               „Cetățenii fiecărei țări a Uniunii se vor bucura în toate celelalte țări ale Uniunii, în ceea ce privește protecția proprietății industriale, de avantajele pe care legile respective le acordă în prezent sau le vor acorda în viitor naționalilor, aceasta fără a se prejudicia drepturile prevăzute în mod special de prezenta convenție. În consecință, ei se vor bucura de aceeași protecție ca naționalii și de aceleași mijloace legale de apărare împotriva oricărei atingeri aduse drepturilor lor, sub rezerva îndeplinirii condițiilor și formalităților impuse naționalilor.”

         Dreptul Uniunii

               10

               Considerentele (4)-(6) ale Directivei 2004/48 au următorul cuprins:

                        „(4)

                        Pe plan internațional, toate statele membre, precum și Comunitatea însăși, în chestiunile în care sunt competente, sunt legate prin [Acordul TRIPS] [...].

                        (5)

                        Acordul TRIPS cuprinde în special dispoziții referitoare la mijloacele de a impune respectarea drepturilor de proprietate intelectuală, care constituie norme comune aplicabile pe plan internațional și sunt puse în aplicare în toate statele membre. Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere obligațiilor internaționale ale statelor membre, inclusiv celor care rezultă din Acordul TRIPS.

                        (6)

                        Pe de altă parte, există convenții internaționale la care toate statele membre sunt părți și care cuprind de asemenea dispoziții referitoare la mijloacele de a impune respectarea drepturilor de proprietate intelectuală. Acesta este în special cazul Convenției de la Paris [...], al Convenției de la Berna pentru protecția operelor literare și artistice și al Convenției de la Roma privind protecția artiștilor interpreți sau executanți, a producătorilor de fonograme și a organismelor de radiodifuziune.”

               11

               Considerentul (27) al acestei directive precizează:
               „Ca descurajare suplimentară a unor viitoare încălcări și pentru a contribui la conștientizarea publicului în sensul larg, este util să se asigure publicitatea hotărârilor pronunțate în cazurile de încălcare a drepturilor de proprietate intelectuală.”

               12

               Potrivit considerentului (32) al directivei menționate:
               „Prezenta directivă respectă drepturile fundamentale și principiile care sunt recunoscute în special de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. În special, prezenta directivă urmărește să asigure respectarea deplină a proprietății intelectuale, în conformitate cu articolul 17 alineatul (2) din această cartă.”

               13

               Articolul 1 din Directiva 2004/48 definește obiectul acesteia după cum urmează:
               „Prezenta directivă privește măsurile, procedurile și mijloacele de reparație necesare pentru a asigura respectarea drepturilor de proprietate intelectuală. În înțelesul prezentei directive, expresia «drepturi de proprietate intelectuală» include drepturile de proprietate industrială.”

               14

               Articolul 2 din această directivă, referitor la domeniul de aplicare al acesteia, prevede la alineatul (1):
               „Fără a aduce atingere mijloacelor prevăzute sau care pot fi prevăzute prin legislația comunitară sau internă, în măsura în care aceste mijloace sunt favorabile titularilor drepturilor, măsurile, procedurile și mijloacele de reparație prevăzute prin prezenta directivă se aplică, în conformitate cu articolul 3, oricărei încălcări a drepturilor de proprietate intelectuală, prevăzute de legislația comunitară și/sau legislația internă a statului membru în cauză.”

               15

               Potrivit articolului 2 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2004/48, aceasta din urmă nu aduce atingere „obligațiilor care decurg, pentru statele membre, din convențiile internaționale și în special din Acordul TRIPS, inclusiv cele referitoare la procedurile penale și la sancțiunile aplicabile.”

               16

               Articolul 3 din directiva menționată prevede:
               „(1)   Statele membre prevăd măsuri, proceduri și mijloace de reparație necesare pentru a asigura respectarea drepturilor de proprietate intelectuală care intră sub incidența prezentei directive. Aceste măsuri, proceduri și mijloace de reparație trebuie să fie corecte și echitabile, nu trebuie să fie complicate în mod inutil sau costisitoare ori să presupună termene nerezonabile sau să atragă întârzieri nejustificate.
               (2)   Măsurile, procedurile și mijloacele de reparație trebuie să fie de asemenea eficiente, proporționale și disuasive și să fie aplicate astfel încât să se evite crearea unor obstacole în calea comerțului legal și să se ofere protecție împotriva folosirii lor abuzive.”

         Dreptul maghiar

      Legea privind protecția modelelor de utilitate

               17

               Articolul 1 alineatul (1) din Legea nr. XXXVIII din 1991 privind protecția modelelor de utilitate (A használati minták oltalmáról szóló 1991. évi XXXVIII. törvény) prevede:
               „Poate beneficia de protecția acordată modelelor de utilitate (denumită în continuare «protecția modelelor») orice soluție tehnică referitoare la forma, la structura sau la dispunerea părților unui obiect (denumit în continuare «model»), cu condiția să fie nouă, să fie rezultatul unei activități inventive și să fie susceptibilă de aplicare industrială.”

               18

               Articolul 2 alineatul (2) din Legea privind protecția modelelor de utilitate prevede:
               „Stadiul tehnicii cuprinde cunoștințele care au devenit accesibile publicului printr-o descriere scrisă sau prin utilizare practică pe teritoriul național înainte de data dobândirii priorității.”

               19

               Potrivit articolului 3 alineatul (1) din această lege:
               „Se consideră că modelul de utilitate este rezultatul unei activități inventive dacă, pentru un expert în domeniu, nu rezultă într-un mod evident din stadiul tehnicii.”

               20

               Articolul 5 din legea menționată prevede:
               „(1)   Solicitantul obține protecția modelului dacă acesta:

                        a)

                        îndeplinește cerințele prevăzute la articolele 1-4 din prezenta lege și nu este exclus de la protecția modelelor în temeiul alineatului (2) al prezentului articol sau al articolului 1 alineatul (2) din prezenta lege.”

               21

               Articolul 24 din Legea privind protecția modelelor de utilitate prevede:
               „(1)   Protecția unui model se invalidează:

                        a)

                        atunci când obiectul protecției nu îndeplinește cerințele prevăzute la articolul 5 alineatul (1) litera a).

                  [...]”

               22

               Potrivit articolului 26 din această lege:
               „Oficiul Maghiar pentru Brevete are competență cu privire la:
               [...]

                        c)

                        invalidarea unei protecții.”

               23

               Articolul 27 din legea menționată prevede:
               „[...]
               (3)   Deciziile adoptate de Oficiul Maghiar pentru Brevete în cauzele referitoare la protecția modelelor pot fi supuse controlului judiciar în conformitate cu dispozițiile articolului 37 din prezenta lege.
               (4)   Dacă nu s-a formulat o acțiune în justiție, Oficiul Maghiar pentru Brevete, în cazul în care este sesizat cu o cerere de reformare, poate reforma sau revoca decizia prin care a finalizat o procedură privind:
               [...]

                        c)

                        invalidarea protecției unui model.”

               24

               Potrivit articolului 36 alineatul (3) din Legea privind protecția modelelor de utilitate:
               „Dispozițiile legislației privind brevetele se aplică mutatis mutandis în ceea ce privește procedurile [...] de invalidare [...] a protecției modelelor.”

               25

               Articolul 37 din această lege prevede:
               „(1)   La cerere, instanța poate reforma următoarele decizii ale Oficiului Maghiar pentru Brevete:

                        a)

                        deciziile menționate la articolul 27 alineatul (4) din prezenta lege.

                  [...]

                        (13)

                        Cu privire la toate celelalte aspecte, în procedurile de control al deciziilor adoptate de Oficiul Maghiar pentru Brevete în domeniul protecției modelelor sunt aplicabile mutatis mutandis normele care reglementează procedura de control al deciziilor adoptate de Oficiul Maghiar pentru Brevete în domeniul brevetelor.”

         Legea referitoare la brevete

               26

               Articolul 42 din Legea XXXIII din 1995 privind brevetarea invențiilor (denumită în continuare „Legea referitoare la brevete”) prevede:
               „[...]

                        (3)

                        În cazul unei decizii definitive de respingere a unei cereri de invalidare, nimeni nu poate introduce o cerere de invalidare a aceluiași brevet întemeiată pe aceleași fapte.”

               27

               Articolul 80 din Legea referitoare la brevete prevede:
               „(1)   Sub rezerva dispozițiilor de la alineatul (2), orice persoană poate solicita, în conformitate cu articolul 42 din prezenta lege, invalidarea unui brevet printr-o cerere îndreptată împotriva titularului acestuia.
               (2)   Poate solicita invalidarea unui brevet în temeiul articolului 42 alineatul (1) litera d) persoana care ar trebui, potrivit legii, să fie titulara acestuia.”

               28

               Articolul 81 din această lege prevede:
               „[...]

                        (3)

                        În cazul renunțării la cererea de invalidare, procedura poate continua din oficiu [...]”

               29

               Articolul 86 din legea menționată prevede:
               „(1)   Tribunalul din Budapesta are competență exclusivă pentru a se pronunța în procedurile vizând reformarea deciziilor Oficiului Maghiar pentru Brevete.
               [...]”

               30

               Potrivit articolului 88 din aceeași lege:
               „Instanța soluționează cererile care au ca obiect reformarea deciziilor Oficiului Maghiar pentru Brevete potrivit normelor aplicabile procedurii necontencioase, sub rezerva derogărilor prevăzute de prezenta lege. În măsura în care prezenta lege sau normele aplicabile procedurii necontencioase nu prevăd altfel, sunt aplicabile în procedură, mutatis mutandis, dispozițiile generale ale Legii nr. III din 1952 privind Codul de procedură civilă (A polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény).”

         Codul de procedură civilă

               31

               Articolele 3 și 4 din Codul de procedură civilă figurează sub titlul I, intitulat „Dispoziții generale”, în capitolul și subcapitolul intitulate „Principii fundamentale” și, respectiv, „Atribuțiile instanțelor în cauzele civile” din acest cod.

               32

               Articolul 3 alineatul (2) din acest cod prevede:
               „(2)   Dacă legea nu dispune altfel, instanța trebuie să țină seama de pretențiile și de celelalte declarații cu efecte juridice formulate de părți. [...]”

               33

               Articolul 4 alineatul (1) din codul menționat prevede:
               „(1)   În aprecierea pe care o efectuează, instanța nu este ținută de deciziile adoptate de alte autorități sau de decizii pronunțate în materie disciplinară și nici de situația de fapt reținută în respectivele decizii.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               34

               La 17 mai 1991, Plastinnova a depus un model industrial la Oficiul Maghiar pentru Brevete, sub numărul 2252-320/91, după care, la 1 septembrie 1992, a fost depusă o cerere de protecție prin model de utilitate. Plastinnova, invocând o transformare a protecției solicitate, a revendicat, pentru cea de a doua depunere, dreptul de prioritate aferent primei depuneri. Oficiul Maghiar pentru Brevete a admis această cerere de transformare și, ca urmare a depunerii modelului de utilitate, a autorizat protecția acestuia, cu dreptul de prioritate aferent depunerii modelului industrial.

               35

               Bericap, în cadrul unei proceduri administrative, a solicitat, la 6 mai 1998, ca protecția modelului de utilitate respectiv să fie invalidată pentru lipsa noutății și a activității inventive aferente.

               36

               Prin Decizia nr. U9200215/35 din 1 iunie 2004, Oficiul Maghiar pentru Brevete a confirmat validitatea protecției prin model de utilitate menționate, restrângându-i în același timp întinderea.

               37

               Plastinnova, ca titular al modelului de utilitate, a solicitat Fővárosi Bíróság reformarea acestei decizii a Oficiului Maghiar pentru Brevete. Fővárosi Bíróság, statuând în primă instanță, a respins acțiunea și, reformând Decizia nr. U9200215/35, a declarat invaliditatea protecției modelului în litigiu.

               38

               În apelul formulat de Plastinnova, Fővárosi ίtélőtábla (Curtea de Apel din Budapesta) a modificat, prin ordonanță, decizia pronunțată în primă instanță, reformând această decizie în ceea ce privește invalidarea protecției modelului de utilitate și confirmând-o în rest.

               39

               Legfelsőbb Bíróság (Curtea Supremă), sesizată în recurs de Bericap, a confirmat ordonanța pronunțată în apel.

               40

               Cauza principală (procedura administrativă) a fost inițiată la 31 ianuarie 2007, când Bericap a introdus la Oficiul Maghiar pentru Brevete o nouă cerere de invalidare împotriva modelului de utilitate în litigiu. Această societate a invocat, ca motive de invalidare, lipsa de noutate și de activitate inventivă aferentă. La cererea sa erau atașate, printre alte documente, sub formă de anexe, descrierile brevetelor cu numerele K4-K10, K19-K25, precum și K29 și K30.

               41

               Invocând procedura anterioară de invalidare, Plastinnova a solicitat respingerea noii cereri de invalidare fără examinare pe fond.

               42

               Prin Decizia nr. U9200215/58, Oficiul Maghiar pentru Brevete a respins această cerere de invalidare, făcând trimitere la articolul 42 alineatul 3 din Legea referitoare la brevete. El a aplicat această dispoziție de așa manieră încât, în noua procedură de invalidare, nu a luat deloc în considerare, dintre documentele sus-menționate, descrierile brevetelor K4-K8, K10, K19, K21 și K22. Astfel, potrivit acestuia, documentele menționate „[au constituit] temeiul deciziei pronunțate în procedura de invalidare anterioară”. El a adăugat că „fiecare dintre aceste documente [a făcut] obiectul unei analize, independent de problema de a ști care dintre ele conțineau informații pertinente din punctul de vedere al modelului vizat” și că, „întrucât decizia pronunțată în procedura anterioară [s-a întemeiat] pe toate aceste documente analizate, în prezenta procedură trebuie să nu se țină seama de documentele respective”. Oficiul Maghiar pentru Brevete a indicat și că „fiecare dintre caracteristicile vizate de concluziile principale în materie de protecție prin model de utilitate [era] identificabilă pe bază de fotografii și [că], prin urmare, protecția modelului menționat poate pretinde să aibă prioritate”. A adăugat că „problema priorității [a făcut] deja obiectul unei decizii în cadrul procedurii anterioare, decizie care [s-a întemeiat] și pe concluzia că protecția prin model de utilitate [putea] pretinde să aibă prioritatea care i-a fost atribuită ca urmare a transformării din protecția modelului industrial”. Prin urmare, Oficiul Maghiar pentru Brevete a declarat că descrierile brevetelor K20 și K23 nu făceau parte din stadiul tehnicii.

               43

               În definitiv, Oficiul Maghiar pentru Brevete nu a examinat problema lipsei noutății și a activității inventive aferente decât în lumina descrierilor brevetelor K9, K24, K25, K29 și K30 și a considerat că existența motivelor de invalidare invocate nu a fost dovedită.

               44

               Bericap a formulat la instanța de trimitere o acțiune în reformarea Deciziei nr. U9200215/58, solicitând invalidarea modelului de utilitate. Ea a solicitat să se țină seama de toate înscrisurile depuse și a arătat că protecția prin model de utilitate asigură titularului său drepturi exclusive comparabile celor conferite de brevet. Acesta este motivul pentru care interesul general ar impune ca drepturile exclusive să nu se întemeieze decât pe o protecție prin model de utilitate care respectă cerințele legale. Instituind prin lege acțiunea în invalidare, legiuitorul ar fi acționat în așa fel încât interesul general să prevaleze. Caracterul de interes general al procedurii de invalidare ar fi susținut de articolul 80 alineatul (1) din Legea referitoare la brevete, care prevede că, sub rezerva dispozițiilor alineatului (2) al acestuia, orice persoană poate solicita, în temeiul articolului 42 din această lege, invalidarea unui brevet pe calea unei cereri îndreptate împotriva titularului său. De asemenea, interesul general ar reieși de la articolul 81 alineatul (3) din legea menționată, potrivit căruia procedura poate fi continuată din oficiu în cazul în care se renunță la o cerere de invalidare.

               45

               Plastinnova a solicitat confirmarea Deciziei nr. U9200215/58, susținând temeinicia acesteia.

               46

               Instanța de trimitere a anulat Decizia nr. U9200215/58 și a trimis cauza spre rejudecare la Oficiul Maghiar pentru Brevete. Aceasta a considerat că elementele de probă depuse în cadrul noii proceduri de invalidare nu puteau fi ignorate pentru singurul motiv că fuseseră deja depuse în cadrul procedurii de invalidare anterioare.

               47

               Fővárosi ίtélőtábla a anulat ordonanța pronunțată în primă instanță și a trimis cauza la Fővárosi Bíróság pentru o nouă examinare și o nouă decizie, după ce a constatat că Oficiul Maghiar pentru Brevete definise în mod corect, cu ocazia examinării noii cereri de invalidare, contextul factual care trebuie examinat.

               48

               În decizia de trimitere, Fővárosi Bíróság precizează că, ținând seama de dispozițiile Directivei 2004/48, în special articolul 2 alineatul (1) și articolul 3 alineatul (2) din aceasta, are dubii cu privire la modul în care sunt aplicate normele dreptului național referitoare la procedurile de invalidare a protecției modelelor de utilitate.

               49

               Instanța de trimitere precizează, pe de altă parte, că întrebările asupra cărora Curtea este invitată să se pronunțe cu titlu preliminar se întemeiază pe o comparație a dispozițiilor Convenției de la Paris și ale Acordului TRIPS cu modul în care sunt aplicate normele dreptului național pertinente. Ea arată în această privință că, în Ungaria, Convenția de la Paris a fost promulgată prin Decretul-lege nr. 18 din 1970, iar Acordul TRIPS prin Legea nr. IX din 1998.

               50

               În aceste împrejurări, Fővárosi Bíróság a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Măsurile, procedurile și mijloacele de reparație care, în cadrul unei proceduri de reformare privind o cerere de invalidare a protecției unui model de utilitate, se aplică în așa mod încât instanța națională nu este legată de concluziile sau de celelalte declarații cu efecte juridice ale părților și are competența de a dispune din oficiu administrarea probelor pe care le consideră necesare sunt conforme cu dreptul Uniunii Europene?

                        2)

                        Măsurile, procedurile și mijloacele de reparație care, în cadrul unei proceduri de reformare privind o cerere de invalidare a protecției unui model de utilitate, se aplică în așa mod încât, în aprecierea sa, instanța națională nu este legată de o decizie administrativă pronunțată cu privire la o cerere de invalidare, nici de constatările de fapt efectuate în aceasta, nici, în special, de motivele de invalidare invocate în cursul procedurii administrative sau de declarațiile ori de afirmațiile formulate sau de elementele de probă prezentate în cursul acesteia sunt conforme cu dreptul Uniunii Europene?

                        3)

                        Măsurile, procedurile și mijloacele de reparație care, în cadrul unei proceduri de reformare privind o nouă cerere de invalidare a protecției unui model de utilitate, se aplică în așa mod încât instanța națională exclude, dintre elementele de probă prezentate în cadrul noii cereri – inclusiv cele privind stadiul tehnicii –, pe cele care au fost deja prezentate cu ocazia unei cereri anterioare de invalidare a protecției modelului de utilitate sunt conforme cu dreptul Uniunii Europene?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la admisibilitate

               51

               Plastinnova și guvernul maghiar contestă, pentru diverse motive, admisibilitatea cererii de decizie preliminară.

               52

               În primul rând, Plastinnova solicită Curții respingerea fără examinarea pe fond a cererii menționate pentru motivul că, pe de o parte, Fővárosi Bíróság nu ar avea dreptul, în temeiul Codului de procedură civilă, să introducă o asemenea cerere și că, pe de altă parte, având în vedere că, în cauza principală de față, decizia în discuție este susceptibilă să facă obiectul unui recurs, numai Curtea Supremă ar avea competența să inițieze o procedură preliminară.

               53

               În această privință, trebuie amintit că, în temeiul unei jurisprudențe constante, articolul 267 TFUE conferă instanțelor naționale cea mai largă posibilitate de a sesiza Curtea în măsura în care consideră că o cauză pendinte ridică probleme care impun interpretarea sau aprecierea validității dispozițiilor de drept al Uniunii necesare în vederea soluționării litigiului dedus judecății acestora. De altfel, instanțele naționale sunt libere să exercite această posibilitate în orice moment al procedurii pe care îl consideră adecvat (a se vedea Hotărârea din 5 octombrie 2010, Elchinov, C-173/09, Rep., p. I-8889, punctul 26 și jurisprudența citată).

               54

               Curtea a concluzionat de aici că existența unei norme de procedură naționale nu poate să pună în discuție posibilitatea pe care o au instanțele naționale care nu se pronunță în ultimă instanță de a sesiza Curtea cu o cerere de decizie preliminară atunci când au nelămuriri, precum în cauza principală, cu privire la interpretarea dreptului Uniunii (Hotărârea Elchinov, citată anterior, punctul 25, și Hotărârea din 20 octombrie 2011, Interedil, C-396/09, Rep., p. I-9915, punctul 35).

               55

               Pe de altă parte, Curtea a considerat că organul jurisdicțional care nu se pronunță în ultimă instanță trebuie să fie liber, în cazul în care consideră că aprecierea juridică efectuată de instanța superioară ar putea să îl determine să pronunțe o hotărâre contrară dreptului Uniunii, să sesizeze Curtea cu întrebările care îl preocupă (a se vedea Hotărârea Elchinov, citată anterior, punctul 27 și jurisprudența citată).

               56

               În aceste condiții, excepția de inadmisibilitate ridicată de Plastinnova cu privire la acest aspect trebuie înlăturată.

               57

               În al doilea rând, guvernul maghiar arată că, având în vedere că instanța de trimitere nu explică motivele pentru care i se pare indispensabilă interpretarea Directivei 2004/48, cererea de decizie preliminară trebuie respinsă ca inadmisibilă.

               58

               Potrivit unei jurisprudențe constante, respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal ori atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i-au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra, C-379/98, Rec., p. I-2099, punctul 39, Hotărârea din 15 iunie 2006, Acereda Herrera, C-466/04, Rec., p. I-5341, punctul 48, precum și Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C-94/04 și C-202/04, Rec., p. I-11421, punctul 25).

               59

               Or, trebuie să se constate că nu este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată de instanța de trimitere nu ar avea nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal și nici că întrebările referitoare la interpretarea acestui drept ar fi de natură ipotetică. Deși întrebările adresate menționează, în mod foarte general, dreptul Uniunii, din decizia de trimitere rezultă totuși că instanța sesizată cu litigiul principal solicită, în realitate, interpretarea articolului 2 alineatul (1) și a articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2004/48, precum și a articolului 2 alineatul (1) din Convenția de la Paris și a articolului 41 alineatele (1) și (2) din Acordul TRIPS, pentru a fi în măsură să aprecieze dacă normele de procedură naționale aplicabile în cadrul unei cereri de invalidare a protecției unui model de utilitate sunt compatibile cu dispozițiile menționate.

               60

               În aceste condiții, prezumția de pertinență aferentă întrebărilor adresate nu a fost răsturnată.

               61

               În consecință, și această a doua excepție de inadmisibilitate trebuie să fie îndepărtată.

               62

               În al treilea rând, guvernul maghiar contestă admisibilitatea cererii de decizie preliminară susținând că Directiva 2004/48 este vădit lipsită de relevanță în privința soluției care trebuie dată prezentului litigiu, întrucât ea ar urmări doar să armonizeze măsurile civile și administrative aplicabile în caz de încălcare a drepturilor de proprietate intelectuală. Or, în cauza de față, procedura în curs ar avea ca obiect validitatea unui model de utilitate, iar nu încălcarea drepturilor de proprietate intelectuală.

               63

               În această privință, este suficient să se constate că problema dacă o procedură de invalidare a unui model de utilitate constituie o procedură prin care se urmărește asigurarea respectării drepturilor de proprietate intelectuală nu are legătură cu admisibilitatea întrebărilor preliminare, ci cu fondul acestor întrebări (a se vedea prin analogie Hotărârea din 13 iulie 2006, Manfredi și alții, C-295/04-C-298/04, Rec., p. I-6619, punctul 30, precum și Hotărârea din 21 octombrie 2010, Padawan, C-467/08, Rec., p. I-10055, punctul 27). În consecință, o asemenea constatare nu poate avea ca efect respingerea cererii de decizie preliminară încă din stadiul aprecierii admisibilității sale.

               64

               Întrucât și această a treia excepție de inadmisibilitate trebuie înlăturată, rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că cererea de decizie preliminară trebuie declarată admisibilă.

         Cu privire la fond

               65

               Prin intermediul celor trei întrebări formulate, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul Uniunii se opune ca, într-o procedură judiciară referitoare la o cerere de invalidare a protecției unui model de utilitate, instanța:

                        —

                        să nu fie legată de concluziile și de celelalte declarații ale părților și să poată dispune din oficiu administrarea probelor pe care le consideră necesare,

                        —

                        să nu fie legată de o decizie administrativă dată într-o cerere de invalidare și nici de situația de fapt constatată în acea decizie și

                        —

                        să nu poată examina din nou probele care au fost deja administrate cu ocazia unei cereri anterioare de invalidare.

               66

               Mai precis, din decizia de trimitere reiese că instanța națională consideră că Directiva 2004/48 este aplicabilă procedurii desfășurate în cauza principală și are dubii cu privire la interpretarea acestei directive, în special cu privire la interpretarea articolului 2 alineatul (1) și a articolului 3 alineatul (2) din aceasta în lumina articolelor din Convenția de la Paris și din Acordul TRIPS citate la punctul 59 din prezenta hotărâre.

               67

               În această privință, trebuie arătat de la bun început că Acordul de instituire a OMC, din care face parte Acordul TRIPS, a fost semnat de Uniune și ulterior aprobat prin Decizia 94/800. Prin urmare, potrivit unei jurisprudențe constante, începând din acest ultim moment, prevederile Acordului TRIPS fac parte din ordinea juridică a Uniunii, iar în cadrul acestei ordini juridice Curtea este competentă să se pronunțe cu titlu preliminar asupra interpretării acestui acord (a se vedea Hotărârea din 11 septembrie 2007, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C-431/05, Rep., p. I-7001, punctul 31 și jurisprudența citată).

               68

               În ceea ce privește mai precis prevederile coroborate ale articolului 41 alineatele (1) și (2) din Acordul TRIPS, din acestea rezultă că statele părți la acest acord se asigură că legislația lor conține proceduri cu caracteristici precise destinate a asigura protecția drepturilor de proprietate intelectuală, de o manieră care să permită o acțiune eficientă contra oricărui act care ar aduce atingere drepturilor de proprietate intelectuală acoperite prin acest acord.

               69

               În temeiul acestor dispoziții, statele părți la acordul menționat, inclusiv Uniunea, au, prin urmare, obligația de a legifera, introducând în dreptul lor intern măsuri referitoare la respectarea drepturilor de proprietate intelectuală care să fie conforme cu elementele precizate în dispozițiile menționate.

               70

               Pe de altă parte, dat fiind că Acordul TRIPS prevede, astfel cum rezultă din articolul 2 alineatul (1) din acesta, că, în ceea ce privește părțile II, III și IV din acest acord, statele părți trebuie să se conformeze articolelor 1-12 și 19 din Convenția de la Paris, legislația impusă prin articolul 41 alineatele (1) și (2) din Acordul TRIPS trebuie să fie conformă, printre altele, cu articolul 2 alineatul (1) din această convenție.

               71

               În temeiul prevederilor articolului 2 alineatul (1) din Convenția de la Paris, cetățenii fiecărei țări căreia i se aplică convenția se vor bucura în toate celelalte țări în care se aplică convenția menționată, în ceea ce privește protecția proprietății industriale, de avantajele pe care legile respective le acordă în prezent sau le vor acorda în viitor resortosanților naționali, aceasta fără a se prejudicia drepturile prevăzute în mod special de aceeași convenție. În consecință, ei se vor bucura de aceeași protecție ca resortisanții naționali și de aceleași mijloace legale de apărare împotriva oricărei atingeri aduse drepturilor lor, sub rezerva îndeplinirii condițiilor și a formalităților impuse resortisanților naționali.

               72

               Astfel, elementul principal comun tuturor acestor dispoziții menționate mai sus din Acordul TRIPS și din Convenția de la Paris constă în obligația părților la aceste convenții de a asigura, prin intermediul dreptului lor intern, respectarea drepturilor de proprietate intelectuală, prevăzând căi de atac legale eficace împotriva oricărui act care ar aduce atingere acestor drepturi.

               73

               Uniunea a îndeplinit această obligație de legiferare prin adoptarea Directivei 2004/48, care, astfel cum rezultă din articolul 1 din aceasta, vizează tocmai să asigure respectarea drepturilor de proprietate intelectuală prin instituirea, în acest scop, a diferite măsuri, proceduri și mijloace de reparație în cadrul statelor membre.

               74

               Mai precis, astfel cum rezultă din articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2004/48, măsurile, procedurile și mijloacele de reparație prevăzute prin această directivă se aplică, în conformitate cu articolul 3 din aceasta din urmă, oricărei încălcări a drepturilor de proprietate intelectuală prevăzute de legislația Uniunii și/sau de legislația internă a statului membru în cauză.

               75

               Astfel, toate aceste dispoziții convenționale și cele din Directiva 2004/48 menționate mai sus (denumite în continuare „dispozițiile vizate”) nu urmăresc să reglementeze toate aspectele legate de drepturile de proprietate intelectuală, ci doar pe cele care sunt inerente, pe de o parte, respectării acestor drepturi și, pe de altă parte, încălcărilor acestora din urmă, impunând existența unor căi de atac legale eficace, destinate să prevină, să pună capăt sau să remedieze orice încălcare a unui drept de proprietate intelectuală existent.

               76

               În această privință, astfel cum reiese de la articolul 17 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, o procedură prin care se urmărește asigurarea respectării unui drept de proprietate intelectuală presupune ca acel drept să fi fost dobândit în mod legal (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iulie 2005, Alliance for Natural Health și alții, C-154/04 și C-155/04, Rec., p. I-6451, punctul 128).

               77

               De aici rezultă că dispozițiile vizate, astfel cum reiese de altfel și din articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2004/48, se limitează la asigurarea respectării diferitor drepturi de care beneficiază persoanele care au dobândit drepturi de proprietate intelectuală, și anume titularii unor asemenea drepturi, și nu pot fi interpretate în sensul că urmăresc să reglementeze diferitele măsuri și proceduri puse la dispoziția unor persoane care, precum reclamanta din litigiul principal, fără a fi ele însele titularele unor asemenea drepturi, contestă drepturile de proprietate intelectuală dobândite de alte persoane.

               78

               Or, o procedură de invalidare precum cea în discuție în litigiul principal este pusă tocmai la dispoziția unei persoane care, fără a fi titulara unui drept de proprietate intelectuală, contestă protecția unui model de utilitate acordată titularului drepturilor corespunzătoare.

               79

               Astfel, o asemenea procedură nu urmărește asigurarea protecției titularilor drepturilor de proprietate intelectuală, în sensul dispozițiilor vizate.

               80

               Această procedură nu implică o încălcare a unui drept de proprietate intelectuală, nici în ceea ce privește persoana care inițiază această procedură, din cauză că, nefiind titularul unui asemenea drept, nu poate prin definiție să sufere vreo încălcare a acelui drept, nici în ceea ce privește titularul unui drept care este vizat de procedura menționată, dat fiind că un mijloc legal de apărare îndreptat împotriva sa și prin care se contestă, în drept, existența dreptului său de proprietate intelectuală nu poate fi, prin definiție, calificat drept încălcare.

               81

               Rezultă din cele ce precedă că dispozițiile vizate nu urmăresc să reglementeze diferitele aspecte ale unei proceduri de invalidare precum cea în discuție în litigiul principală.

               82

               În consecință, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că, având în vedere că dispozițiile articolului 2 alineatul (1) și ale articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2004/48, interpretate în lumina articolului 2 alineatul (1) din Convenția de la Paris și a articolului 41 alineatele (1) și (2) din Acordul TRIPS, nu sunt aplicabile unei proceduri de invalidare precum cea în discuție în litigiul principal, aceste dispoziții nu pot fi considerate că se opun ca, într-o asemenea procedură judiciară, instanța:

                        —

                        să nu fie legată de concluziile și celelalte declarații ale părților și să poată dispune din oficiu administrarea probelor pe care le consideră necesare,

                        —

                        să nu fie legată de o decizie administrativă dată într-o cerere de invalidare și nici de situația de fapt constatată în acea decizie și

                        —

                        să nu poată examina din nou probele care au fost deja administrate cu ocazia unei cereri anterioare de invalidare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               83

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Având în vedere că dispozițiile articolului 2 alineatul (1) și ale articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2004/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală, interpretate în lumina articolului 2 alineatul (1) din Convenția privind protecția proprietății industriale, semnată la Paris la 20 martie 1883, revizuită ultima dată la Stockholm la 14 iulie 1967 și modificată la 28 septembrie 1979, și a articolului 41 alineatele (1) și (2) din Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală, care figurează în anexa 1 C la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului (OMC), semnat la Marrakech la 15 aprilie 1994 și aprobat prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994), nu sunt aplicabile unei proceduri de invalidare precum cea în discuție în litigiul principal, aceste dispoziții nu pot fi considerate că se opun ca, într-o asemenea procedură judiciară, instanța:

                        —

                           să nu fie legată de concluziile și de celelalte declarații ale părților și să poată dispune din oficiu administrarea probelor pe care le consideră necesare,

                        —

                           să nu fie legată de o decizie administrativă dată într-o cerere de invalidare și nici de situația de fapt constatată în acea decizie și

                        —

                           să nu poată examina din nou probele care au fost deja administrate cu ocazia unei cereri anterioare de invalidare.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: maghiara.