title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 20 mai 2008. # Brigitte Bosmann împotriva Bundesagentur für Arbeit - Familienkasse Aachen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Köln - Germania. # Securitate socială - Alocații familiale - Suspendarea dreptului la prestații - Articolul 13 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 - Articolul 10 din Regulamentul (CEE) nr. 574/72 - Legislație aplicabilă - Acordarea de prestații într-un stat membru de reședință care nu este statul competent. # Cauza C-352/06.

text:
      Cauza C‑352/06
      Brigitte Bosmann
      împotriva
      Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Finanzgericht Köln)
      „Securitate socială – Alocații familiale – Suspendarea dreptului la prestații – Articolul 13 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 – Articolul 10 din Regulamentul (CEE) nr. 574/72 – Legislație aplicabilă – Acordarea de prestații într‑un stat membru de reședință care nu este statul competent”
      Sumarul hotărârii
      Securitatea socială a lucrătorilor migranți – Legislație aplicabilă – Legislație a statului membru al locului de muncă
      [art. 42 CE; Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 647/2005, art. 13
            alin. (2) lit. (a)]
      Articolul 13 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 647/2005,
         potrivit căruia persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului
         respectiv chiar dacă își are domiciliul pe teritoriul altui stat membru, trebuie interpretat în lumina articolului 42 CE,
         care vizează facilitarea liberei circulații a lucrătorilor și presupune în special că lucrătorii migranți nu trebuie nici
         să își piardă drepturi la prestații de securitate socială, nici să suporte o reducere a cuantumului acestora pentru că și‑au
         exercitat dreptul la libera circulație conferit prin tratat.

      Rezultă că articolul menționat nu se opune posibilității ca un lucrător migrant care este cuprins în regimul de securitate
         socială al statului membru al locului de muncă să primească, în aplicarea unei legislații naționale a statului membru de reședință,
         prestații familiale în acest din urmă stat.

      Revine instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă faptul că un lucrător revine la sfârșitul fiecărei zile de muncă la
         reședința familială situată în statul membru în cauză prezintă relevanță în scopul de a aprecia dacă un astfel de lucrător
         îndeplinește condițiile pentru acordarea prestației familiale în cauză în acest stat în temeiul legislației sale.

      (a se vedea punctele 29, 33 și 37 și dispozitiv 1 și 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      20 mai 2008(*)

      „Securitate socială – Alocații familiale – Suspendarea dreptului la prestații – Articolul 13 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 – Articolul 10 din Regulamentul (CEE) nr. 574/72 – Legislație aplicabilă – Acordarea de prestații într‑un stat membru de reședință care nu este statul competent”
      În cauza C‑352/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Finanzgericht
         Köln (Germania), prin Decizia din 10 august 2006, primită de Curte la 25 august 2006, în procedura

      Brigitte Bosmann
      împotriva
      Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, A. Tizzano, președinți
         de cameră, domnii K. Schiemann (raportor), A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský și J. Klučka, judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamna Bosmann, de H. Knops, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna C. Schulze-Bahr, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul F. Díez Moreno, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul V. Kreuschitz și de doamna I. Kaufmann-Bühler, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 29 noiembrie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 13 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul
         (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii
         salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul
         Comunității, precum și a articolului 10 din Regulamentul (CEE) nr. 574/72 al Consiliului din 21 martie 1972 de stabilire a
         modalităților de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 1408/71, în versiunile acestora modificate și actualizate prin Regulamentul
         (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996 (JO 1997, L 28, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 35), astfel cum au
         fost modificate prin Regulamentul (CE) nr. 647/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 aprilie 2005 (JO L 117,
         p. 1, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 211, denumite în continuare „Regulamentul nr. 1408/71” și, respectiv, „Regulamentul nr. 574/72”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Bosmann, pe de o parte, și Bundesagentur für Arbeit –
         Familienkasse Aachen (Agenția Federală a Muncii – Casa pentru alocații familiale Aachen, denumită în continuare „Bundesagentur”),
         pe de altă parte, în legătură cu respingerea unei cereri de alocații familiale în Germania.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
       Regulamentul nr. 1408/71
      3        Primul și al cincilea considerent al Regulamentului nr. 1408/71 au următorul cuprins:

      „întrucât dispozițiile de coordonare a legislațiilor naționale de securitate socială se înscriu în cadrul liberei circulații
         a lucrătorilor care sunt cetățeni ai statelor membre și trebuie să contribuie la îmbunătățirea nivelului lor de viață și a
         condițiilor de angajare a acestora;

      […]
      întrucât este necesar, în cadrul acestei coordonări, să se garanteze, în interiorul Comunității, egalitatea de tratament,
         în conformitate cu diferitele legislații naționale, pentru lucrătorii care locuiesc în statele membre, persoanele aflate în
         întreținerea lor, precum și urmașii acestora”.

      4        Al optulea, al nouălea și al zecelea considerent al acestui regulament prevăd:

      „întrucât este necesar ca lucrătorii salariați și cei care desfășoară activități independente care se deplasează în interiorul
         Comunității să fie cuprinși în regimul de securitate socială al unui singur stat membru, pentru a se evita suprapunerea legislațiilor
         naționale aplicabile și complicațiile care ar putea rezulta din această situație;

      întrucât este necesar să se limiteze pe cât posibil numărul și importanța cazurilor în care, prin derogare de la regula generală,
         un lucrător se supune simultan la două legislații;

      întrucât, pentru a garanta în fapt egalitatea de tratament a tuturor lucrătorilor ocupați pe teritoriul unui stat membru,
         este bine să se stabilească că legislația aplicabilă este, ca regulă generală, legislația statului membru pe teritoriul căruia
         persoana în cauză își desfășoară activitatea salariată sau independentă”.

      5        Articolul 13 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Reguli generale”, prevede:

      „(1)      Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației
         unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu.

      (2)      Sub rezerva articolelor 14-17:
      (a)      persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar
         dacă își are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată
         își are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru;

      […]”
      6        Potrivit articolului 73 din acest regulament, intitulat „Lucrătorii salariați sau lucrătorii care desfășoară activități independente
         ai căror membri de familie au reședința într‑un stat membru, altul decât statul competent”:

      „Lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă aflat sub incidența legislației unui stat membru
         are dreptul, în ceea ce privește membrii de familie care au reședința într‑un alt stat membru, la prestațiile familiale prevăzute
         de legislația primului stat, ca și cum ar avea reședința în acel stat, sub rezerva dispozițiilor anexei VI.”

       Regulamentul nr. 574/72
      7        Articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 574/72, intitulat „Reguli aplicabile în cazul cumulului de drepturi la prestații
         sau alocații familiale ale lucrătorilor salariați sau lucrătorilor care desfășoară activități independente”, prevede:

      „(1)      (a)   Dreptul la prestații sau alocații familiale datorate în temeiul legislației unui stat membru, conform căreia dobândirea dreptului
         la aceste prestații sau alocații nu este subordonată unor condiții de asigurare, activitate salariată sau independentă, se
         suspendă atunci când, în cursul aceleiași perioade și pentru același membru de familie, sunt datorate prestații numai în temeiul
         legislației naționale a altui stat membru sau prin aplicarea articolului 73, 74, 77 sau 78 din [R]egulament[ul] [nr. 1408/71],
         până la concurența sumei prestațiilor respective.

               (b)   Cu toate acestea, dacă se exercită o activitate profesională sau comercială pe teritoriul primului stat membru:
      (i)      În cazul prestațiilor datorate fie numai în temeiul legislației naționale a altui stat membru, fie în temeiul articolului
         73 sau 74 din [R]egulament[ul] [nr. 1408/71] persoanei îndreptățite să primească prestațiile familiale sau persoanei căreia
         urmează să-i fie acordate acestea, dreptul la prestațiile familiale datorate fie numai în temeiul legislației naționale a
         acelui alt stat membru, fie în temeiul articolelor menționate anterior se suspendă până la concurența sumei prestațiilor familiale
         prevăzute de legislația statului membru pe al cărui teritoriu are reședința membrul de familie. Prestațiile plătite de statul
         membru pe al cărui teritoriu are reședința membrul de familie sunt suportate de statul membru respectiv;

      […]”
       Reglementarea națională
      8        Articolul 62 alineatul 1 punctul 1 din Legea privind impozitul pe venit (Einkommensteuergesetz) prevede:

      „Orice persoană având domiciliul sau reședința obișnuită în Germania are dreptul, pentru copiii săi, la alocații familiale
         în conformitate cu prezenta lege.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      9        Doamna Bosmann, resortisant belgian cu reședința în Germania, se ocupă singură de creșterea celor doi copii ai săi, născuți
         în anul 1983 și, respectiv, în anul 1985. Aceștia își au de asemenea reședința în Germania, unde studiază.

      10      În principiu, doamna Bosmann are dreptul la alocațiile familiale germane prevăzute la articolul 62 din Legea privind impozitul
         pe venit, care, inițial, i‑au fost acordate de Bundesagentur. Totuși, după ce doamna Bosmann a început, la 1 septembrie 2005,
         să exercite o activitate profesională în Țările de Jos, i s‑a refuzat plata acestor alocații începând cu luna octombrie 2005,
         printr‑o decizie din data de 18 a aceleiași luni. Bundesagentur a interpretat dispozițiile de drept comunitar relevante în
         sensul că în cazul doamnei Bosmann nu ar fi aplicabilă decât legislația statului membru al locului de muncă, și anume cea
         a Regatului Țărilor de Jos, astfel încât Republica Federală Germania nu ar mai putea fi considerată a fi statul competent,
         plătitor al alocațiilor respective.

      11      Doamna Bosmann nu poate beneficia în Țările de Jos de alocațiile familiale echivalente, având în vedere faptul că legislația
         olandeză nu prevede acordarea acestora pentru copiii în vârstă de peste 18 ani.

      12      Instanța de trimitere arată că nu se precizează dacă doamna Bosmann revine în Germania la sfârșitul fiecărei zile de muncă
         sau doar în weekend și în zilele de sărbători legale.

      13      Acesta este contextul în care Finanzgericht Köln a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Articolul 13 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul […] nr. 1408/71 [...] trebuie interpretat în mod restrictiv în sensul
         că nu se opune dreptului la alocații familiale, în statul de reședință (Republica Federală Germania), al unei mame care își
         crește singură copiii și care, dată fiind vârsta acestora, nu primește alocații familiale în statul membru al locului de muncă
         (Regatul Țărilor de Jos)?

      2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare:
      Articolul 10 din Regulamentul […] nr. 574/72 […] trebuie interpretat în mod restrictiv în sensul că nu se opune dreptului
         la alocații familiale, în statul de reședință (Republica Federală Germania), al unei mame care își crește singură copiii și
         care, dată fiind vârsta acestora, nu primește alocații familiale în statul membru al locului de muncă (Regatul Țărilor de
         Jos)?

      3)      În cazul unui răspuns negativ la prima și la a doua întrebare:
      Dreptul unei mame care lucrează și își crește singură copiii de a beneficia de aplicarea normelor mai favorabile în statul
         său de reședință în materie de acordare a alocațiilor familiale decurge direct din Tratatul CE sau din principiile generale
         ale dreptului?

      4)      Răspunsul la întrebările precedente depinde de aspectul că persoana interesată revine la reședința familială la sfârșitul
         fiecărei zile de muncă?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      14      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 13 alineatul (2) litera
         (a) din Regulamentul nr. 1408/71 poate fi interpretat astfel încât să permită unui lucrător salariat aflat în situația doamnei
         Bosmann, care intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1408/71 și care este cuprins în regimul de securitate socială
         al statului membru al locului de muncă, în speță Regatul Țărilor de Jos, să primească prestații familiale în statul membru
         unde locuiește, în speță Republica Federală Germania, în cazul în care se constată că nu i se poate acorda un astfel de beneficiu
         în statul membru competent, dată fiind vârsta copiilor săi.

      15      Înainte de a răspunde la această întrebare, trebuie amintite regulile generale în funcție de care, în temeiul Regulamentului
         nr. 1408/71, se stabilește legislația aplicabilă lucrătorilor care se deplasează în cadrul Comunității.

      16      Scopul dispozițiilor titlului II din Regulamentul nr. 1408/71, care stabilesc legislația aplicabilă lucrătorilor care se deplasează
         în cadrul Comunității, este ca persoanele interesate să fie cuprinse în regimul de securitate socială al unui singur stat
         membru, astfel încât să se evite situațiile de suprapunere a legislațiilor naționale aplicabile și complicațiile care ar putea
         rezulta din acestea. Acest principiu este exprimat la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71, care prevede
         că lucrătorul căruia i se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru (a se vedea
         Hotărârea din 12 iunie 1986, Ten Holder, 302/84, Rec., p. 1821, punctele 19 și 20).

      17      Potrivit articolului 13 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71, persoana care desfășoară o activitate salariată
         pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă își are domiciliul pe teritoriul altui
         stat membru. Stabilirea legislației unui stat membru ca legislație aplicabilă unui lucrător în temeiul acestei dispoziții
         are ca efect faptul că doar legislația acestui stat membru îi este aplicabilă (a se vedea Hotărârea Ten Holder, citată anterior,
         punctul 23).

      18      În ceea ce privește contextul specific al prestațiilor familiale, în temeiul articolului 73 din Regulamentul nr. 1408/71,
         un lucrător aflat sub incidența legislației unui stat membru are dreptul, în ceea ce privește membrii de familie care au reședința
         într‑un alt stat membru, la prestațiile familiale prevăzute de legislația primului stat, ca și cum ar avea reședința în acel
         stat.

      19      Prin urmare, astfel cum pe bună dreptate a constatat instanța de trimitere, legislația aplicabilă situației doamnei Bosmann
         este, în principiu, legislația statului membru al locului de muncă, și anume legislația olandeză.

      20      Deși dreptul aplicabil situației unui lucrător care se află într‑unul din cazurile reglementate prin dispozițiile titlului
         II al Regulamentului nr. 1408/71 trebuie stabilit în funcție de dispozițiile respective, totuși aplicarea dispozițiilor unei
         alte ordini juridice nu este întotdeauna exclusă (a se vedea Hotărârea din 20 ianuarie 2005, Laurin Effing, C‑302/02, Rec.,
         p. I‑553, punctul 39).

      21      În opinia Comisiei Comunităților Europene, într‑o situație precum cea a doamnei Bosmann, articolul 10 alineatul (1) litera
         (a) din Regulamentul nr. 574/72 este temeiul pentru care se poate exclude aplicarea dispozițiilor ordinii juridice a statului
         membru al locului de muncă, desemnat, potrivit articolului 13 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71, ca stat
         competent, astfel încât să devină aplicabilă legislația statului membru de reședință al persoanei interesate. Astfel, existența
         unui atașament față de două state membre, și anume cel de reședință și cel al locului de muncă, ar permite printre altele
         cumularea drepturilor la prestații. Prin urmare, în temeiul articolului 10 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 574/72,
         ținând cont de lipsa unui drept la alocații familiale comparabil în statul membru al locului de muncă, aceste alocații ar
         trebui acordate fără restricție de către statul membru de reședință, în speță Republica Federală Germania. În susținerea acestei
         teze, Comisia invocă Hotărârea Curții din 9 decembrie 1992, McMenamin (C‑119/91, Rec., p. I‑6393). Din aceeași perspectivă,
         instanța de trimitere evocă Hotărârea din 7 iunie 2005, Dodl și Oberhollenzer (C‑543/03, Rec., p. I‑5049).

      22      În această privință, trebuie să se observe că acele cauze care au determinat pronunțarea celor două hotărâri citate anterior
         au fost soluționate în temeiul articolului 10 alineatul (1) litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 574/72, care se aplică
         situațiilor în care se exercită o activitate profesională și în statul membru de reședință. Astfel cum a arătat avocatul general
         la punctele 51 și 52 din concluzii, în Hotărârile McMenamin, precum și Dodl și Oberhollenzer, citate anterior, faptul care
         a stat la baza inversiunii priorităților în favoarea competenței statului membru de reședință îl constituia împrejurarea că
         soțul persoanei beneficiare a alocațiilor prevăzute la articolul 73 din Regulamentul nr. 1408/71 exercita o activitate profesională
         în statul membru de reședință.

      23      Or, din decizia de trimitere reiese că doamna Bosmann nu se află într‑o astfel de situație.

      24      În ceea ce privește articolul 10 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 574/72, din cuprinsul acestuia reiese că dispoziția
         menționată are în vedere soluționarea cazurilor de cumul de drepturi la prestații familiale apărute în situațiile în care
         prestațiile sunt datorate, simultan, în statul membru de reședință al copilului în cauză, indiferent de condițiile de asigurare
         sau de muncă și, în aplicarea articolului 73 din Regulamentul nr. 1408/71, în statul membru al locului de muncă.

      25      Or, astfel cum arată guvernul german și instanța de trimitere, circumstanțele cauzei din acțiunea principală nu indică existența
         unui „cumul” de prestații familiale de acest tip, întrucât dreptul la alocații familiale în statul membru de angajare este,
         în speță, exclus, în aplicarea legislației acestui din urmă stat, având în vedere vârsta copiilor reclamantei din acțiunea
         principală.

      26      Întrucât, prin urmare, inversarea priorităților în favoarea aplicării legislației statului membru de reședință nu s‑ar putea
         întemeia pe regulile specifice de stabilire a atașamentului, prevăzute prin Regulamentul nr. 574/72, trebuie arătat că în
         situația doamnei Bosmann se aplică regula generală de stabilire a legislației aplicabile prevăzută la articolul 13 alineatul
         (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71.

      27      Rezultă că dreptul comunitar nu obligă autoritățile competente germane să acorde doamnei Bosmann prestația familială în cauză.

      28      Totuși, nici nu se poate exclude posibilitatea de a acorda această prestație, cu atât mai mult cu cât, astfel cum reiese din
         dosarul prezentat Curții, reiese că, potrivit legislației germane, doamna Bosmann poate beneficia de alocațiile familiale
         în temeiul simplului fapt că își are reședința în Germania, a cărui verificare revine instanței de trimitere.

      29      În acest context, trebuie amintit că dispozițiile Regulamentului nr. 1408/71 trebuie interpretate în lumina articolului 42
         CE, care vizează facilitarea liberei circulații a lucrătorilor și presupune în special că lucrătorii migranți nu trebuie nici
         să își piardă drepturi la prestații de securitate socială, nici să suporte o reducere a cuantumului acestora pentru că și‑au
         exercitat dreptul la libera circulație conferit prin Tratatul CE (a se vedea Hotărârea din 9 noiembrie 2006, Nemec, C‑205/05,
         Rec., p. I‑10745, punctele 37 și 38).

      30      De asemenea, primul considerent al Regulamentului nr. 1408/71 prevede că dispozițiile de coordonare a legislațiilor naționale
         de securitate socială pe care acest regulament le cuprinde se înscriu în cadrul liberei circulații a lucrătorilor și trebuie
         să contribuie la îmbunătățirea nivelului lor de viață și a condițiilor de angajare a acestora.

      31      În lumina acestor elemente, se impune constatarea că, în circumstanțe precum cele din acțiunea principală, statul membru de
         reședință nu ar putea fi lipsit de posibilitatea de a acorda alocații familiale persoanelor care își au reședința pe teritoriul
         său. Într‑adevăr, dacă în temeiul articolului 13 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71, persoana care desfășoară
         o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă își are domiciliul
         pe teritoriul altui stat membru, nu este mai puțin adevărat că acest regulament nu ar putea împiedica statul de reședință
         să acorde, în aplicarea legislației sale naționale, alocații familiale acestei persoane.

      32      Hotărârea Ten Holder, citată anterior, la care s‑a referit guvernul german în observațiile sale scrise, precum și Hotărârea
         din 10 iulie 1986, Luijten (60/85, Rec., p. 2365), invocată de instanța de trimitere, nu sunt de natură să repună în discuție
         interpretarea de mai sus a Regulamentului nr. 1408/71. Hotărârea Ten Holder, citată anterior, se referea la un caz de respingere
         a unei cereri de acordare a unei prestații de către autoritățile statul membru competent și, în acest context, Curtea a considerat
         că stabilirea, în temeiul Regulamentului nr. 1408/71, a legislației unui stat membru ca legislație aplicabilă unui lucrător
         are ca efect faptul că doar această legislație îi este aplicabilă (Hotărârea Ten Holder, citată anterior, punctul 23). Același
         principiu a fost reiterat de către Curte în Hotărârea Luijten, citată anterior, în raport cu riscul de aplicare simultană
         a legislației statului locului de muncă și a statului de reședință care permite persoanelor asigurate să beneficieze de o
         prestație familială. Prin urmare, privite în contextele lor specifice, diferite de cel al cauzei din acțiunea principală,
         hotărârile respective nu ar putea servi drept temei pentru a exclude posibilitatea ca un stat membru, care nu este statul
         competent și în care dreptul la o prestație familială nu este supus unor condiții de angajare în muncă sau de asigurare, să
         acorde o astfel de prestație unei persoane care locuiește pe teritoriul său, din moment ce această posibilitate decurge efectiv
         din legislația sa.

      33      Având în vedere considerațiile de mai sus, se impune să se răspundă la prima întrebare că articolul 13 alineatul (2) litera
         (a) din Regulamentul nr. 1408/71 nu se opune posibilității ca un lucrător migrant care este cuprins în regimul de securitate
         socială al statului membru al locului de muncă să primească, în aplicarea unei legislații naționale a statului membru de reședință,
         prestații familiale în acest din urmă stat.

       Cu privire la a doua și a treia întrebare
      34      Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare.

       Cu privire la a patra întrebare
      35      Instanța de trimitere solicită în plus să se stabilească dacă aspectul că doamna Bosmann revine la sfârșitul fiecărei zile
         de muncă la reședința familială situată în Germania are vreun efect asupra răspunsului care trebuie oferit la primele trei
         întrebări.

      36      Astfel cum reiese, în esență, din răspunsul la prima întrebare, articolul 13 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71
         nu se opune posibilității ca un lucrător migrant care se află în situația doamnei Bosmann să primească prestații familiale
         în statul membru de reședință, în măsura în care îndeplinește condițiile de acordare a unor astfel de prestații în temeiul
         legislației acestui stat. În măsura în care, astfel cum reiese din decizia de trimitere, dreptul doamnei Bosmann de a beneficia
         de alocațiile familiale în Germania este supus condiției ca persoana interesată să locuiască pe teritoriul acestui stat membru,
         condiție pe care se pare că, într‑adevăr, aceasta o îndeplinește, îi revine instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă
         aspectul că doamna Bosmann revine la sfârșitul fiecărei zile de muncă la reședința familială situată în Germania prezintă
         relevanță în scopul de a aprecia dacă aceasta „locuiește”, în sensul legislației germane, în statul respectiv.

      37      Prin urmare, se impune să se răspundă la a patra întrebare că îi revine instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă faptul
         că un lucrător, aflat în situația reclamantei din acțiunea principală, revine la sfârșitul fiecărei zile de muncă la reședința
         familială situată în statul membru în cauză prezintă relevanță în scopul de a aprecia dacă un astfel de lucrător îndeplinește
         condițiile pentru acordarea prestației familiale în cauză în acest stat în temeiul legislației sale.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      38      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      1)      Articolul 13 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea
            regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente
            și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea sa modificată și actualizată prin
            Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 647/2005
            al Parlamentului European și al Consiliului din 13 aprilie 2005, nu se opune posibilității ca un lucrător migrant care este
            cuprins în regimul de securitate socială al statului membru al locului de muncă să primească, în aplicarea unei legislații
            naționale a statului membru de reședință, prestații familiale în acest din urmă stat.
      2)      Îi revine instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă faptul că un lucrător, aflat în situația reclamantei din acțiunea
            principală, revine la sfârșitul fiecărei zile de muncă la reședința familială situată în statul membru în cauză prezintă relevanță
            în scopul de a aprecia dacă un astfel de lucrător îndeplinește condițiile pentru acordarea prestației familiale în cauză în
            acest stat în temeiul legislației sale.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 8 iulie 2004.#Silke Gaumain-Cerri împotriva Kaufmännische Krankenkasse - Pflegekasse și Maria Barth împotriva Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz.#Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sozialgericht Hannover (C-502/01) și Sozialgericht Aachen (C-31/02) - Germania.#Securitate socială - Libera circulație a lucrătorilor - Regulamentul (CEE) nr. 1408/71.#Cauze conexate C-502/01 și C-31/02.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 5 iulie 2016.#Proces penal împotriva lui Atanas Ognyanov.#Cerere de decizie preliminară formulată de Sofiyski gradski sad.#Trimitere preliminară – Articolul 267 TFUE – Articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții – Cuprinsul unei cereri de decizie preliminară – Normă națională care prevede recuzarea instanței naționale pentru că a exprimat o opinie provizorie în cererea de decizie preliminară prin constatarea cadrului factual și juridic – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 47 al doilea paragraf și articolul 48 alineatul (1).#Cauza C-614/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      5 iulie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Articolul 267 TFUE — Articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții — Cuprinsul unei cereri de decizie preliminară — Normă națională care prevede recuzarea instanței naționale pentru că a exprimat o opinie provizorie în cererea de decizie preliminară prin constatarea cadrului factual și juridic — Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene — Articolul 47 al doilea paragraf și articolul 48 alineatul (1)”
      În cauza C‑614/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria), prin decizia din 15 decembrie 2014, primită de Curte la 31 decembrie 2014, în procedura penală împotriva

         Atanas Ognyanov

      cu participarea:

         Sofiyska gradska prokuratura,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnul A. Tizzano, vicepreședinte, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii M. Ilešič, J. L. da Cruz Vilaça și A. Arabadjiev, doamna C. Toader și domnul F. Biltgen, președinți de cameră, domnii J.‑C. Bonichot și M. Safjan, doamna M. Berger (raportor) și domnii E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda și S. Rodin, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 ianuarie 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul olandez, de M. Bulterman, de C. Schillemans și de M. Gijzen, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de W. Bogensberger, de R. Troosters și de V. Soloveytchik, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 23 februarie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 267 TFUE și a articolului 94 din Regulamentul de procedură al Curții, precum și a articolului 47 al doilea paragraf și a articolului 48 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri privind recunoașterea unei hotărâri judecătorești în materie penală și executarea, în Bulgaria, a unei pedepse privative de libertate pronunțate de o instanță daneză împotriva domnului Atanas Ognyanov.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               În temeiul articolul 94 din Regulamentul de procedură, intitulat „Cuprinsul cererii de decizie preliminară”:
               „Pe lângă textul întrebărilor adresate Curții cu titlu preliminar, cererea de decizie preliminară trebuie să cuprindă:

                        (a)

                        o expunere sumară a obiectului litigiului, precum și a faptelor pertinente, astfel cum au fost constatate de instanța de trimitere, sau cel puțin o expunere a circumstanțelor factuale pe care se întemeiază întrebările;

                        (b)

                        conținutul dispozițiilor naționale care ar putea fi aplicate în speță și, dacă este cazul, jurisprudența națională pertinentă;

                        (c)

                        expunerea motivelor care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea sau la validitatea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, precum și legătura pe care instanța de trimitere o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului principal.”

         Dreptul bulgar

               4

               Din decizia de trimitere reiese, conform articolului 29 din Nakazatelno‑protsesualen kodeks (Codul de procedură penală, denumit în continuare „NPK”), că nu poate face parte din completul de judecată un judecător care printre altele poate fi considerat ca fiind părtinitor. Potrivit jurisprudenței Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație, Bulgaria), exprimarea de către judecător a unei opinii provizorii cu privire la fondul unei cauze înainte de pronunțarea unei hotărâri finale constituie un caz particular de părtinire.

               5

               În caz de părtinire, completul de judecată este obligat să se abțină, ceea ce înseamnă, în primul rând, că acest complet suspendă judecarea cauzei menționate, în al doilea rând, că respectiva cauză este trimisă spre rejudecare altor judecători din jurisdicția competentă și, în al treilea rând, că noul complet desemnat rejudecă respectiva cauză.

               6

               În cazul în care judecătorul omite să se abțină, continuă judecarea cauzei și pronunță o hotărâre finală, aceasta din urmă va fi viciată, întrucât a fost pronunțată cu „încălcarea unor norme fundamentale de procedură”. Instanța superioară va anula hotărârea menționată, iar cauza va fi trimisă spre rejudecare unui alt judecător.

               7

               Instanța de trimitere precizează că jurisprudența bulgară reține o interpretare deosebit de strictă a criteriului „părtinirii”. În această privință, ea subliniază în special că verificarea acestui criteriu se efectuează din oficiu și că expunerea până și a celui mai nesemnificativ indiciu cu privire la faptele cauzei în discuție sau la calificarea juridică a acestora constituie în mod automat un motiv de recuzare a judecătorului.

               8

               Din decizia de trimitere reiese de asemenea că exprimarea de către judecător a unei opinii provizorii atrage nu numai recuzarea sa și anularea hotărârii sale finale, ci și introducerea unei acțiuni în răspundere împotriva acesteia pentru abatere disciplinară. Astfel, potrivit punctelor 2.3 și 7.4 din Kodeks za etichno povedenie (Codul deontologic național), unui judecător îi este interzis să se pronunțe public cu privire la soluția într‑o cauză aflată pe rolul său sau să exprime o opinie provizorie. În plus, punctul 7.3 din Codul deontologic național prevede că judecătorul poate să se exprime cu privire la probleme juridice de principiu, dar fără să facă referire la faptele concrete și la calificarea juridică a acestora.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               Prin hotărârea din 28 noiembrie 2012, domnul Ognyanov, resortisant bulgar, a fost condamnat de Retten i Glostrup (Tribunalul din Glostrup, Danemarca) la o pedeapsă cumulată de 15 ani de închisoare pentru omor și pentru furt calificat. După executarea parțială în Danemarca a pedepsei sale privative de libertate, domnul Ognyanov a fost predat autorităților bulgare, la 1 octombrie 2013, în vederea executării restului de pedeapsă în Bulgaria.

               10

               Printr‑o cerere de decizie preliminară din 25 noiembrie 2014, formulată în cauza C‑554/14, Ognyanov, reiterată și completată ulterior prin două cereri din 15 decembrie 2014, Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria) a adresat Curții diferite întrebări cu privire la interpretarea Deciziei‑cadru 2008/909/JAI a Consiliului din 27 noiembrie 2008 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce în cazul hotărârilor judecătorești în materie penală care impun pedepse sau măsuri privative de libertate în scopul executării lor în Uniunea Europeană (JO 2008, L 327, p. 27), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO 2009, L 81, p. 24).

               11

               După formularea respectivelor întrebări preliminare în cauza C‑554/14, Ognyanov, Sofiyska gradska prokuratura (Procuratura Orașului Sofia, Bulgaria), parte în cauza principală, a solicitat printre altele recuzarea completului Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia) însărcinat cu judecarea acestei cauze, pentru motivul că, prin expunerea, la punctele 2-4 din cererea sa de decizie preliminară, a cadrului factual și juridic al cauzei menționate, respectiva instanță a exprimat o opinie provizorie asupra unor probleme de fapt și de drept înainte de reținerea acesteia în pronunțare.

               12

               Instanța de trimitere exprimă îndoieli cu privire la admisibilitatea, din perspectiva dreptului Uniunii, a unei norme naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care obligă completul unei instanțe bulgare să se abțină atunci când a exprimat în cererea de decizie preliminară adresată Curții o opinie provizorie prin expunerea cadrului factual și juridic al cauzei principale.

               13

               Acestea sunt împrejurările în care Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Reprezintă o încălcare a dreptului Uniunii (articolul 267 al doilea paragraf TFUE coroborat cu articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții, articolele 47 și 48 din cartă […] și celelalte dispoziții aplicabile) aspectul că, după notificarea deciziei preliminare, instanța de trimitere continuă procedura și pronunță o decizie pe fond fără să se abțină? Motivul de abținere ar fi faptul că, în cererea de decizie preliminară, instanța de trimitere formulează o opinie provizorie asupra fondului cauzei (considerând că s‑a stabilit o anumită situație de fapt și că la această situație de fapt se aplică o anumită normă juridică).
                        Întrebarea preliminară se adresează prezumându‑se că, în cadrul stabilirii situației de fapt și a dreptului aplicabil în scopul trimiterii preliminare, s‑au respectat toate dispozițiile de drept procedural cu privire la protecția dreptului părților de a prezenta probe și de a pleda în fața instanței.

                        2)

                        În cazul în care răspunsul la prima întrebare preliminară este că o continuare a procedurii este legală, se încalcă dreptul Uniunii în cazul în care:

                                 a)

                                 în decizia sa finală, instanța redă fără modificări toate constatările sale din cererea de decizie preliminară și, pe baza acestor soluții în fapt și în drept, respinge administrarea de probe noi și audierea părților? În fapt, instanța administrează probe noi și audiază părțile numai cu privire la aspecte care nu s‑au considerat stabilite în cererea de decizie preliminară;

                                 b)

                                 instanța administrează probe noi și audiază părțile cu privire la toate aspectele relevante, inclusiv la cele cu privire la care a formulat deja o opinie în cererea de decizie preliminară, iar în decizia sa finală își exprimă opinia concluzivă formată, pe baza tuturor probelor administrate și după evaluarea tuturor argumentelor părților, indiferent dacă probele au fost administrate înainte de trimiterea preliminară sau după pronunțarea deciziei de trimitere, iar argumentele au fost prezentate anterior sau ulterior acesteia?

                        3)

                        În cazul în care răspunsul la prima întrebare preliminară este că o continuare a procedurii este compatibilă cu dreptul Uniunii, este deopotrivă compatibil cu dreptul Uniunii aspectul că instanța decide să nu continue procedura principală, ci să se abțină, întrucât o continuare a procedurii ar încălca dreptul național, care oferă un grad mai ridicat de protecție a intereselor părților și a justiției, luând în considerare că abținerea se întemeiază pe următoarele elemente:

                                 a)

                                 anterior deciziei sale finale, în cadrul cererii de decizie preliminară, instanța a exprimat o opinie provizorie cu privire la procedură, ceea ce, desigur, este admisibil în temeiul dreptului Uniunii, însă nu este admisibil în temeiul dreptului național;

                                 b)

                                 instanța se va pronunța cu titlu definitiv în cadrul a două acte juridice, iar nu al unuia singur (în situația în care se consideră că o cerere de decizie preliminară nu reprezintă o opinie provizorie, ci una definitivă), ceea ce, desigur, este admisibil în temeiul dreptului Uniunii, însă nu este admisibil în temeiul dreptului național?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               14

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 267 TFUE și articolul 94 din Regulamentul de procedură, în lumina articolului 47 al doilea paragraf și a articolului 48 alineatul (1) din cartă, trebuie interpretate în sensul că se opun unei norme naționale interpretate astfel încât obligă instanța de trimitere să se abțină în cauza pendinte pentru motivul că a expus, în cererea sa de decizie preliminară, cadrul factual și juridic al acestei cauze.

               15

               Mai întâi, trebuie amintit că procedura de trimitere preliminară prevăzută la articolul 267 TFUE constituie cheia de boltă a sistemului jurisdicțional în Uniunea Europeană, care, prin instituirea unui dialog de la judecător la judecător între Curte și instanțele din statele membre, are drept scop asigurarea unității de interpretare a dreptului Uniunii, permițând astfel asigurarea coerenței acestuia, a efectului său deplin și a autonomiei sale, precum și, în ultimă instanță, a caracterului propriu al dreptului instituit de tratate (a se vedea Avizul 2/13 din 18 decembrie 2014, EU:C:2014:2454, punctul 176 și jurisprudența citată).

               16

               Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că procedura instituită la articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului asupra căruia urmează să se pronunțe (a se vedea Ordonanța din 8 septembrie 2011, Abdallah, C‑144/11, nepublicată, EU:C:2011:565, punctul 9 și jurisprudența citată, Ordonanța din 19 martie 2015, Andre, C‑23/15, nepublicată, EU:C:2015:194, punctul 4 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 6 octombrie 2015, Capoda Import‑Export, C‑354/14, EU:C:2015:658, punctul 23).

               17

               Potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante, articolul 267 TFUE conferă instanțelor naționale cea mai largă posibilitate de a sesiza Curtea în măsura în care consideră că o cauză pendinte ridică probleme care impun interpretarea sau aprecierea validității dispozițiilor de drept al Uniunii necesare în vederea soluționării litigiului dedus judecății acestora. De altfel, instanțele naționale sunt libere să exercite această opțiune în orice moment al procedurii pe care îl consideră adecvat (a se vedea Hotărârea din 5 octombrie 2010, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, punctul 26 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 11 septembrie 2014, A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, punctul 39 și jurisprudența citată). Astfel, alegerea momentului celui mai oportun pentru a adresa Curții o întrebare preliminară ține de competența exclusivă a acestora (a se vedea Hotărârea din 15 martie 2012, Sibilio, C‑157/11, nepublicată, EU:C:2012:148, punctul 31 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 7 aprilie 2016, Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, punctul 16).

               18

               Necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului Uniunii care să fie utilă instanței naționale impune definirea de către aceasta din urmă a cadrului factual și normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin explicarea ipotezelor de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări (a se vedea Ordonanța din 8 septembrie 2011, Abdallah, C‑144/11, nepublicată, EU:C:2011:565, punctul 10 și jurisprudența citată, Ordonanța din 19 martie 2015, Andre, C‑23/15, nepublicată, EU:C:2015:194, punctul 5 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 10 martie 2016, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, punctul 114).

               19

               Cerințele privind conținutul unei cereri de decizie preliminară figurează explicit la articolul 94 din Regulamentul de procedură, pe care instanța de trimitere se prezumă, în cadrul cooperării instituite la articolul 267 TFUE, că îl cunoaște și pe care este obligată să îl respecte cu strictețe (a se vedea Ordonanța din 3 iulie 2014, Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, punctul 21).

               20

               Pe de altă parte, este cert că informațiile cuprinse în deciziile de trimitere sunt destinate nu numai să permită Curții să dea răspunsuri utile, ci și să ofere guvernelor statelor membre, precum și celorlalte persoane interesate posibilitatea de a prezenta observații, conform articolului 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și că revine acesteia din urmă obligația de a veghea ca această posibilitate să fie asigurată, ținând seama de faptul că, în temeiul articolului menționat, numai deciziile de trimitere sunt notificate persoanelor interesate (a se vedea Ordonanța din 8 septembrie 2011, Abdallah, C‑144/11, nepublicată, EU:C:2011:565, punctul 11 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 10 martie 2016, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, punctul 116).

               21

               În sfârșit, lipsa indicării cadrului factual și juridic pertinent poate constitui un motiv de inadmisibilitate vădită a cererii de decizie preliminară (a se vedea în acest sens Ordonanța din 8 septembrie 2011, Abdallah, C‑144/11, nepublicată, EU:C:2011:565, punctul 12, Ordonanța din 4 iulie 2012, Abdel, C‑75/12, nepublicată, EU:C:2012:412, punctele 6 și 7, Ordonanța din 19 martie 2014, Grimal, C‑550/13, nepublicată, EU:C:2014:177, punctul 19, precum și Ordonanța din 19 martie 2015, Andre, C‑23/15, nepublicată, EU:C:2015:194, punctele 8 și 9).

               22

               Prin expunerea cadrului factual și juridic al cauzei principale în cadrul cererii de decizie preliminară, o instanță de trimitere precum Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia) nu face, așadar, decât să se conformeze cerințelor care decurg din articolul 267 TFUE și din articolul 94 din Regulamentul de procedură.

               23

               În aceste condiții, prezentarea de către o instanță de trimitere precum cea vizată în cauza principală, în cererea sa de decizie preliminară, a cadrului factual și juridic pertinent al cauzei principale răspunde cerinței de cooperare inerentă mecanismului trimiterii preliminare și nu poate, în sine, să încalce nici dreptul la un proces echitabil, consacrat la articolul 47 al doilea paragraf din cartă, nici dreptul la prezumția de nevinovăție, garantat prin articolul 48 alineatul (1) din aceasta.

               24

               În speță, decurge din coroborarea articolului 29 din NPK, astfel cum a fost interpretat de Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație), cu punctele 2.3, 7.3 și 7.4 din Codul deontologic național, că prezentarea de către un judecător bulgar, într‑o cerere de decizie preliminară, a cadrului factual și juridic pertinent al cauzei în discuție în litigiul principal este considerată ca fiind expresia unei opinii provizorii a respectivului judecător, care atrage nu numai recuzarea lui și anularea deciziei sale finale, ci și angajarea unei acțiuni în răspundere împotriva acestuia pentru abatere disciplinară.

               25

               Rezultă că o normă națională precum cea în discuție în litigiul principal riscă în special să aibă drept consecință faptul ca un judecător național să prefere să se abțină de la a adresa Curții întrebări preliminare pentru a evita fie recuzarea și aplicarea unor sancțiuni disciplinare, fie introducerea unor cereri de decizie preliminară inadmisibile. Prin urmare, o astfel de normă aduce atingere prerogativelor recunoscute instanțelor naționale prin articolul 267 TFUE și, în consecință, eficacității cooperării dintre Curte și instanțele naționale, instituită prin mecanismul trimiterii preliminare.

               26

               Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că articolul 267 TFUE și articolul 94 din Regulamentul de procedură, în lumina articolului 47 al doilea paragraf și a articolului 48 alineatul (1) din cartă, trebuie interpretate în sensul că se opun unei norme naționale interpretate într‑un mod care obligă instanța de trimitere să se abțină în cauza pendinte pentru motivul că a expus, în cererea sa de decizie preliminară, cadrul factual și juridic al acestei cauze.

         Cu privire la a doua întrebare

               27

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă dreptul Uniunii și în special articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca instanța de trimitere să nu aducă modificări, după pronunțarea hotărârii preliminare, constatărilor de fapt și de drept pe care le‑a făcut în cadrul cererii de decizie preliminară sau, dimpotrivă, posibilității ca instanța menționată să procedeze, după această pronunțare, la o nouă audiere a părților, precum și la noi măsuri de administrare a probelor, care ar putea să o conducă la modificarea acestor constatări.

               28

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 267 TFUE impune instanței de trimitere să asigure efectul deplin al interpretării date de Curte dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 aprilie 2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, punctele 38-40 și jurisprudența citată).

               29

               În schimb, nici acest articol și nici vreo altă dispoziție din dreptul Uniunii nu impun instanței de trimitere să modifice, după pronunțarea hotărârii preliminare, constatările de fapt și de drept pe care le‑a făcut în cadrul cererii de decizie preliminară. Tot astfel, nicio dispoziție din dreptul Uniunii nu interzice acestei instanțe să modifice, după respectiva pronunțare, aprecierea sa cu privire la cadrul factual și juridic pertinent.

               30

               Având în vedere elementele care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare adresată că dreptul Uniunii și în special articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că nici nu impune și nici nu interzice instanței de trimitere să procedeze, după pronunțarea hotărârii preliminare, la o nouă audiere a părților, precum și la noi măsuri de administrare a probelor susceptibile să o conducă la modificarea constatărilor de fapt și de drept pe care le‑a făcut în cadrul cererii de decizie preliminară, cu condiția ca această instanță să asigure efectul deplin al interpretării dreptului Uniunii reținute de Curte.

         Cu privire la a treia întrebare

               31

               Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că se opune aplicării de către aceasta a unei norme naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care este considerată contrară dreptului Uniunii pentru motivul că această normă ar garanta un grad mai ridicat de protecție a drepturilor fundamentale ale părților.

               32

               În această privință, trebuie de la bun început să se arate că premisa pe care se întemeiază această întrebare, potrivit căreia norma națională în discuție în litigiul principal ar garanta justițiabilului o protecție sporită a dreptului său la un proces echitabil, în sensul articolului 47 al doilea paragraf din cartă, nu poate fi acceptată. Astfel, așa cum s‑a arătat la punctul 23 din prezenta hotărâre, expunerea de către instanța națională, în cererea de decizie preliminară, în conformitate cu cerințele care decurg din articolul 267 TFUE și din articolul 94 din Regulamentul de procedură, a cadrului factual și juridic al cauzei principale nu contravine, în sine, acestui drept fundamental. În consecință, nu se poate considera că obligația de a se desesiza pe care respectiva normă o impune instanței de trimitere care a procedat la o astfel de expunere în cadrul unei trimiteri preliminare contribuie la garantarea protecției dreptului menționat.

               33

               În aceste condiții, trebuie amintit că reiese dintr‑o jurisprudență constantă că instanța națională este ținută de o hotărâre pronunțată cu titlu preliminar de Curte, în ceea ce privește interpretarea sau validitatea actelor instituțiilor Uniunii în cauză, în vederea soluționării litigiului principal (a se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2011, Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, punctul 36 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 5 aprilie 2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, punctul 38).

               34

               În plus, este necesar să se sublinieze că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, instanța națională care trebuie să aplice, în cadrul competenței sale, dispozițiile dreptului Uniunii are obligația de a asigura efectul deplin al acestor dispoziții, înlăturând, din oficiu dacă este necesar, aplicarea oricărei dispoziții contrare a legislației naționale fără a trebui să solicite sau să aștepte eliminarea prealabilă a acestei dispoziții naționale pe cale legislativă sau prin orice alt procedeu constituțional (a se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2011, Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, punctul 38 și jurisprudența citată, Hotărârea din 4 iunie 2015, Kernkraftwerke Lippe‑Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, punctul 32 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 5 aprilie 2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, punctul 40 și jurisprudența citată).

               35

               În sfârșit, trebuie adăugat că cerința de a asigura efectul deplin al dreptului Uniunii include obligația instanțelor naționale de a modifica, dacă este cazul, o jurisprudență consacrată dacă aceasta se întemeiază pe o interpretare a dreptului intern incompatibilă cu dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 aprilie 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, punctul 33 și jurisprudența citată).

               36

               În consecință, în speță, instanța de trimitere are obligația de a asigura efectul deplin al articolului 267 TFUE înlăturând, din oficiu dacă este necesar, aplicarea articolului 29 din NPK, astfel cum a fost interpretat de Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație), în cazul în care această interpretare nu este compatibilă cu dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 aprilie 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, punctul 34).

               37

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a treia întrebare adresată că dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că se opune aplicării de către o instanță de trimitere a unei norme naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care este considerată contrară acestui drept.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               38

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                           1)

                           Articolul 267 TFUE și articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții, în lumina articolului 47 al doilea paragraf și a articolului 48 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, trebuie interpretate în sensul că se opun unei norme naționale interpretate într-un mod care obligă instanța de trimitere să se abțină în cauza pendinte pentru motivul că a expus, în cererea sa de decizie preliminară, cadrul factual și juridic al acestei cauze.

                           2)

                           Dreptul Uniunii și în special articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că nici nu impune și nici nu interzice instanței de trimitere să procedeze, după pronunțarea hotărârii preliminare, la o nouă audiere a părților, precum și la noi măsuri de administrare a probelor susceptibile să o conducă la modificarea constatărilor de fapt și de drept pe care le‑a făcut în cadrul cererii de decizie preliminară, cu condiția ca această instanță să asigure efectul deplin al interpretării dreptului Uniunii reținute de Curtea de Justiție a Uniunii Europene.

                           3)

                           Dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că se opune aplicării de către o instanță de trimitere a unei norme naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care este considerată contrară acestui drept.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: bulgara.