title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din data de 19 septembrie 2007. # Tuomo Talvela împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari. # Cauza F-43/06.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a treia)
      19 septembrie 2007
      Cauza F‑43/06
      Tuomo Talvela
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică — Funcționari — Evaluare — Raport asupra evoluției carierei — Exercițiul de evaluare 2004 — Dreptul la apărare — Obligație de motivare a raportului — Anchetă administrativă”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Talvela solicită, pe de o parte, anularea raportului
         asupra evoluției carierei sale întocmit pentru perioada 1 ianuarie-31 decembrie 2004, a deciziei implicite de respingere a
         cererii sale de deschidere a unei anchete administrative, a oricărui act consecutiv și/sau referitor la această ultimă decizie
         și a deciziei de respingere a reclamației sale precontencioase și, pe de altă parte, acordarea unei despăgubiri

      Decizia: Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari — Evaluare — Respectarea dreptului la apărare
      (Statutul funcționarilor, art. 26 primul și al doilea paragraf și art. 43)
      2.      Funcționari — Evaluare — Raport asupra evoluției carierei — Obligație ca evaluarea să se raporteze la perioada de referință
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      3.      Funcționari — Evaluare — Raport asupra evoluției carierei — Evaluare mai puțin favorabilă în raport cu evaluarea anterioară
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      1.      Principiul fundamental al respectării dreptului la apărare nu poate fi interpretat, în domeniul evaluării personalului Comunităților
         Europene, în sensul că impune o obligație de avertizare prealabilă înainte de inițierea procedurii care se finalizează cu
         o astfel de evaluare. Această constatare nu este afectată de articolul 26 primul și al doilea paragraf din statut, în măsura
         în care acesta subordonează opozabilitatea față de un funcționar a oricărui raport privind competența, eficiența sau conduita
         sa în serviciu comunicării către persoana interesată înainte de clasarea în dosarul său individual. Astfel, aceste prevederi,
         al căror scop este asigurarea respectării dreptului la apărare al funcționarului, se referă la înscrisurile deja existente.
         Aceste prevederi se opun ca, în cursul procedurii de evaluare, astfel de înscrisuri să fie reținute împotriva funcționarului
         evaluat dacă nu i‑au fost comunicate înainte de clasarea în dosarul său individual. Însă acestea nu impun întocmirea prealabilă
         de înscrisuri care să cuprindă orice faptă reproșată persoanei interesate.

      Astfel, evaluatorul nu încalcă principiul respectării dreptului la apărare și nici articolul 26 din statut reținând într‑un
         raport asupra evoluției carierei elemente factuale defavorabile funcționarului evaluat, fără ca persoana interesată să fi
         fost avertizată în mod formal, în scris, cu privire la acest aspect în cursul perioadei de evaluare și fără ca vreun document
         să cuprindă aceste elemente în dosarul său individual.

      (a se vedea punctele 57-59 și 61)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 12 iulie 2005, De Bry/Comisia, T‑157/04, RecFP, p. I‑A‑199 și II‑901, punctele 39-41 și jurisprudența
         citată

      2.      Cu ocazia întocmirii raportului asupra evoluției carierei se evaluează eficiența, competența și conduita în serviciu ale funcționarului
         în perioada de referință. Astfel, evaluarea trebuie să se refere la fapte incluse în această perioadă. Cu toate acestea, în
         cazul unor probleme care existau deja anterior perioadei de referință și care au persistat, o simplă menționare a acestora
         nu demonstrează că evaluarea nu a fost efectuată pe baza aprecierii eficienței, competenței și conduitei în serviciu a funcționarului
         în perioada de referință.

      În plus, chiar dacă întocmirea raportului asupra evoluției carierei se bazează pe o evaluare a funcționarului în perioada
         de referință, nu este inadecvat ca anumite comentarii din raportul respectiv să facă referire la perioada precedentă dacă
         acest lucru este util pentru aprecierea evoluției eficienței, competenței și conduitei în serviciu a funcționarului în perioada
         de referință în raport cu perioada precedentă menționată. În această privință, trebuie acordată o importanță specială motivării
         unui raport asupra evoluției carierei care cuprinde aprecieri mai puțin favorabile decât cele care figurează într‑un raport
         precedent asupra evoluției carierei.

      (a se vedea punctele 72, 75 și 76)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 10 decembrie 1992, Williams/Curtea de Conturi, T‑33/91, Rec., p. II‑2499, punctele 70 și 71;
         9 martie 1999, Hubert/Comisia, T‑212/97, RecFP, p. I‑A‑41 și II‑185, punctul 95; 12 iunie 2002, Mellone/Comisia, T‑187/01,
         RecFP, p. I‑A‑81 și II‑389, punctul 49; 30 septembrie 2004, Ferrer de Moncada/Comisia, T‑16/03, RecFP, p. I‑A‑261 și II‑1163,
         punctul 53; 16 mai 2006, Martin Magone/Comisia, T‑73/05, nepublicată încă în Recueil, punctul 26; 10 octombrie 2006, Van der
         Spree/Comisia, T‑182/04, nepublicată încă în Recueil, punctul 83

      3.      Administrația are obligația de a motiva raportul asupra evoluției carierei în mod suficient și circumstanțiat și de a pune
         persoana interesată în măsură să formuleze observații cu privire la această motivare, respectarea acestor cerințe fiind cu
         atât mai importantă atunci când evaluarea cunoaște un regres față de evaluarea anterioară. De asemenea, trebuie acordată o
         atenție specială motivării atunci când raportul cuprinde aprecieri mai puțin favorabile decât cele care figurează într‑un
         raport precedent.

      Comentariile descriptive care figurează într‑un raport de evaluare au ca obiect justificarea aprecierilor analitice. Aceste
         comentarii servesc drept bază pentru efectuarea evaluării și permit funcționarului să înțeleagă evaluarea obținută. Prin urmare,
         având în vedere rolul lor predominant în întocmirea raportului asupra evoluției carierei, comentariile trebuie să fie coerente
         cu calificativele acordate, astfel încât evaluarea trebuie considerată drept o transcriere în cifre sau analitică a comentariilor.

      (a se vedea punctele 91 și 92)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: Ferrer de Moncada/Comisia, citată anterior, punctul 53; De Bry/Comisia, citată anterior, punctul
         67; Martin/Magone, citată anterior, punctul 48


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 18 decembrie 2014.#CA Consumer Finance împotriva Ingrid Bakkaus și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de tribunal d’instance d’Orléans.#Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Credit de consum – Directiva 2008/48/CE – Obligația de a furniza informații precontractuale – Obligația de verificare a bonității împrumutatului – Sarcina probei – Mijloace de probă.#Cauza C‑449/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      18 decembrie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Protecția consumatorilor — Credit de consum — Directiva 2008/48/CE — Obligația de a furniza informații precontractuale — Obligația de verificare a bonității împrumutatului — Sarcina probei — Mijloace de probă”
      În cauza C‑449/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de tribunal d’instance d’Orléans (Franța), prin decizia din 5 august 2013, primită de Curte la 12 august 2013, în procedura

         CA Consumer Finance SA

      împotriva

         Ingrid Bakkaus,

         Charline Bonato, născută Savary,

         Florian Bonato,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, doamna K. Jürimäe, domnii J. Malenovský, M. Safjan și doamna A. Prechal (raportor), judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 iulie 2014,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru CA Consumer Finance SA, de B. Soltner, avocat;

               —

               pentru guvernul francez, de D. Colas și de S. Menez, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul spaniol, de A. Rubio González, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Owsiany‑Hornung și de M. Van Hoof, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 septembrie 2014,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 5 și 8 din Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului (JO L 133, p. 66, rectificări în JO 2009, L 207, p. 14, în JO 2010, L 199, p. 40, și în JO 2011, L 234, p. 46).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unor litigii între CA Consumer Finance SA (denumită în continuare „CA CF”) și doamna Bakkaus, pe de o parte, și între CA Consumer Finance SA și doamna Bonato, născută Savary, și domnul Bonato (denumiți în continuare, împreună, „împrumutații”), pe de altă parte, cu privire la cererile de plată a unor sume restante datorate pentru credite de nevoi personale pe care această societate le acordase împrumutaților și în privința cărora aceștia se află în situație de neplată.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentele (7), (9), (19), (24) și (26)-(28) ale Directivei 2008/48 au următorul cuprins:

                        „(7)

                        Pentru a facilita apariția unei piețe interne eficiente în domeniul creditelor de consum, este necesar să se prevadă un cadru comunitar armonizat într‑o serie de domenii fundamentale. […]

                  […]

                        (9)

                        O armonizare completă este necesară pentru a se asigura tuturor consumatorilor din Comunitate un nivel ridicat și echivalent de protecție a intereselor lor și pentru crearea unei veritabile piețe interne. În consecință, nu ar trebui să li se permită statelor membre să mențină sau să introducă alte dispoziții de drept intern decât cele prevăzute de prezenta directivă. Când astfel de dispoziții armonizate nu există, statele membre ar trebui să dispună în continuare de libertatea de a menține sau introduce dispoziții legale naționale. […]

                  […]

                        (19)

                        Pentru a putea lua decizii în deplină cunoștință de cauză, consumatorii ar trebui să primească, înaintea încheierii contractului de credit, informații adecvate, pe care consumatorul le poate lua cu el și reflecta asupra lor, cu privire la condițiile și costul creditului, precum și la obligațiile care le revin. Pentru a asigura cel mai înalt grad de transparență și comparabilitate a ofertelor, astfel de informații ar trebui să includă în special dobânda anuală efectivă aferentă creditului, stabilită în același mod în întreaga Comunitate. […]

                  […]

                        (24)

                        Este necesară informarea pe larg a consumatorului înainte de încheierea contractului de credit, indiferent dacă un intermediar de credit este sau nu implicat în promovarea și comercializarea creditului. Prin urmare, cerințele precontractuale de informare ar trebui să se aplice, în general, și intermediarilor de credit. […]

                  […]

                        (26)

                        […] Este important ca, în special pe piața de credit, care este în curs de extindere, creditorii să nu se lanseze într‑un proces iresponsabil de acordare de împrumuturi sau să acorde credite fără evaluarea prealabilă a bonității, iar statele membre ar trebui să efectueze supravegherea necesară evitării unor astfel de conduite și să stabilească modalitățile necesare pentru sancționarea creditorilor în cazul în care aceștia se comportă astfel. […] [C]reditorii ar trebui să aibă răspunderea de a verifica individual bonitatea consumatorului. În acest scop, acestora ar trebui să li se permită folosirea informațiilor furnizate de către consumator nu numai pe durata întocmirii documentației de credit, dar și pe parcursul unui raport comercial de lungă durată cu respectivul consumator. Autoritățile statelor membre ar putea, de asemenea, să ofere creditorilor instrucțiuni și orientări corespunzătoare. Totodată, consumatorii ar trebui să acționeze cu prudență și să își respecte obligațiile contractuale.

                        (27)

                        În ciuda informațiilor precontractuale care trebuie furnizate, consumatorul poate să aibă nevoie de asistență suplimentară pentru a decide care este contractul de credit, din gama de produse propusă, care se potrivește cel mai bine nevoilor și situației sale financiare. Prin urmare, statele membre ar trebui să se asigure că creditorii acordă o astfel de asistență cu privire la produsele pe care le oferă consumatorilor. Dacă este necesar, informațiile precontractuale relevante, precum și caracteristicile esențiale ale produselor propuse ar trebui explicate consumatorului într‑o manieră personalizată, astfel încât consumatorul să poată înțelege efectele pe care acestea le pot avea asupra situației sale economice. Dacă este necesar, această responsabilitate de a acorda asistență consumatorului ar trebui să se aplice, de asemenea, intermediarilor de credit. Statele membre ar putea stabili în ce măsură și când ar trebui oferite astfel de explicații consumatorului, luând în considerare circumstanțele speciale ale situației în care se oferă creditul, nevoia de asistență a consumatorului și natura fiecărui produs de credit.

                        (28)

                        În vederea evaluării bonității unui consumator, creditorul ar trebui să consulte și bazele de date relevante; circumstanțele actuale și aspectele de natură juridică pot impune ca aceste consultări să varieze ca anvergură. […]”

               4

               Articolul 5 din Directiva 2008/48, intitulat „Informații precontractuale”, prevede la alineatul (1) primul paragraf și la alineatul (6):
               „(1)   Cu o perioadă rezonabilă de timp înainte ca un consumator să încheie un contract de credit sau să accepte o ofertă, creditorul și, unde este cazul, intermediarul de credit furnizează consumatorului, pe baza termenilor și a condițiilor de creditare oferite de către creditor, precum și, dacă este cazul, a preferințelor exprimate și a informațiilor furnizate de către consumator, informațiile necesare care să îi permită consumatorului să compare mai multe oferte pentru a putea lua o decizie informată cu privire la eventuala încheiere a unui contract de credit. Aceste informații, furnizate pe hârtie sau pe alt suport durabil, sunt furnizate prin intermediul formularului «Informații standard la nivel european privind creditul de consum» care figurează în anexa II. Se consideră că creditorul a respectat cerințele de informare prevăzute la prezentul alineat și la articolul 3 alineatele (1) și (2) din Directiva 2002/65/CE în cazul în care a furnizat «informații standard la nivel european privind creditul de consum».
               […]
               (6)   Statele membre se asigură că creditorii și, unde este cazul, intermediarii de credit oferă consumatorului explicații corespunzătoare, pentru a‑i permite să evalueze dacă contractul de credit propus este adaptat la nevoile sale și la situația sa financiară, unde este cazul, prin explicarea informațiilor precontractuale care trebuie furnizate în conformitate cu alineatul (1), caracteristicile esențiale ale produselor propuse și efectele exacte pe care le pot avea asupra consumatorului, inclusiv consecințele neplății din partea consumatorului. Statele membre pot adapta modul și măsura în care se acordă asistență, precum și identitatea părții care o acordă, la circumstanțele speciale ale situației în care este oferit contractul de credit, la persoana căreia îi este oferit și la tipul de credit oferit.”

               5

               Articolul 8 din această directivă, intitulat „Obligația de a evalua bonitatea consumatorului”, prevede la alineatul (1):
               „Statele membre se asigură că, înainte de încheierea unui contract de credit, creditorul evaluează, atunci când este cazul, bonitatea consumatorului pe baza unui volum suficient de informații obținute de la consumator și, dacă este necesar, pe baza consultării bazei de date relevante. Statele membre a căror legislație prevede obligația evaluării bonității consumatorilor de către creditori, pe baza consultării bazei de date relevante, pot menține această obligație.”

               6

               Articolul 22 din directiva menționată, intitulat „Armonizarea și natura imperativă a prezentei directive”, prevede la alineatele (2) și (3):
               „(2)   Statele membre se asigură că consumatorii nu pot renunța la drepturile care le‑au fost conferite prin dispozițiile de drept intern care transpun prezenta directivă sau corespund acesteia.
               (3)   Statele membre se asigură, de asemenea, că dispozițiile pe care le adoptă în transpunerea prezentei directive nu pot fi eludate, ca urmare a modului în care sunt formulate contractele, în special prin integrarea tragerilor sau a contractelor de credit care intră în domeniul de aplicare al prezentei directive în contracte de credit al căror caracter sau scop ar face posibilă evitarea aplicării acestei directive.”

         Dreptul francez

               7

               Legea nr. 2010-737 din 1 iulie 2010 privind reforma creditului de consum (JORF din 2 iulie 2010, p. 12001), care vizează transpunerea Directivei 2008/48 în dreptul intern francez, a fost integrată în Codul consumului, la articolele L. 311-1 și următoarele din acesta din urmă.

               8

               Articolul L. 311-6 din acest cod prevede:

                        „I.

                        Prealabil încheierii contractului de credit, creditorul sau intermediarul de credit dă împrumutatului, în scris sau pe un alt suport durabil, informațiile necesare comparării diverselor oferte și care permit împrumutatului, în funcție de preferințele sale, să înțeleagă cu claritate întinderea angajamentului său.
                        […]

                        II.

                        Atunci când consumatorul solicită încheierea unui contract de credit la locul de vânzare, creditorul veghează ca fișa de informații menționată la punctul I să îi fie predată la locul de vânzare.”

               9

               Articolul L. 311-8 din codul menționat prevede:
               „Creditorul sau intermediarul de credit furnizează împrumutatului explicațiile care să îi permită să stabilească dacă contractul de credit propus este adaptat nevoilor sale și situației sale financiare, în special plecând de la informațiile conținute în fișa menționată la articolul L. 311-6. El atrage atenția împrumutatului cu privire la caracteristicile esențiale ale creditului sau creditelor propuse și cu privire la consecințele pe care aceste credite le pot avea asupra situației sale financiare, inclusiv în caz de neplată. Aceste informații sunt furnizate, eventual, pe baza preferințelor exprimate de împrumutat.
               […]”

               10

               Articolul L. 311-9 din același cod are următorul cuprins:
               „Înainte de încheierea contractului de credit, creditorul verifică bonitatea împrumutatului pe baza unui număr suficient de informații, inclusiv informații furnizate de acesta din urmă la cererea creditorului. Creditorul consultă fișierul prevăzut la articolul L. 333-4, în condițiile prevăzute de ordinul menționat la articolul L. 333-5.”

               11

               Articolul L. 311-48 al doilea și al treilea paragraf din Codul consumului prevede:
               „În cazul în care creditorul nu a respectat obligațiile prevăzute la articolele L. 311‑8 și L. 311-9, acesta este decăzut din dreptul de a percepe dobânzi, în totalitate sau în proporția stabilită de instanță. […]
               Împrumutatul are doar obligația să ramburseze capitalul în conformitate cu scadențarul prevăzut, precum și, după caz, să plătească dobânzile în privința cărora creditorul nu a fost decăzut. Sumele percepute cu titlu de dobânzi, care produc dobânzi la rata dobânzii legale începând cu ziua plății acestora, sunt restituite de creditor sau sunt imputate asupra capitalului restant care rămâne datorat.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               12

               La 5 mai 2011, soții Bonato au încheiat cu CA CF, prin intermediul unui comerciant, un contract referitor la un credit de nevoi personale în legătură cu achiziționarea unui autovehicul în cuantum de 20900 de euro, care prevedea o rată a dobânzii fixe anuale de 6,40 % și o rată anuală efectivă globală de 7,685 %.

               13

               La 15 iulie 2011, doamna Bakkaus a încheiat cu CA CF un contract referitor la un credit de nevoi personale în cuantum de 20000 de euro, care prevedea o rată a dobânzii fixe anuale de 7,674 % și o rată anuală efectivă globală de 7,950 %.

               14

               Întrucât rambursările acestor împrumuturi au încetat să mai fie efectuate, CA CF a chemat în judecată pe împrumutați în fața tribunal d’instance d’Orléans (Tribunalul de Primă Instanță din Orléans) în vederea obligării acestora la plata soldului împrumuturilor respective, majorat cu dobânzi.

               15

               Instanța de trimitere a invocat din oficiu motivul întemeiat pe o eventuală decădere a creditorului din dreptul de a percepe dobânzi, prevăzută la articolul L. 311-48 al doilea paragraf din Codul consumului, întrucât CA CF nu a prezentat cu ocazia dezbaterilor nici fișa de informații precontractuale care trebuia predată împrumutaților, nici vreun alt înscris care să permită justificarea faptului că CA CF și‑a îndeplinit față de aceștia din urmă obligația de informare și de verificare a bonității lor.

               16

               Instanța de trimitere arată că Directiva 2008/48 și Legea nr. 2010-737, care vizează transpunerea acestei directive în dreptul francez, pun în sarcina creditorilor obligații de informare și de furnizare de explicații de natură să permită împrumutatului să efectueze o alegere în cunoștință de cauză în ceea ce privește angajamentul de a subscrie un credit. Cu toate acestea, nicio dispoziție a directivei menționate sau a acestei legi nu stabilește norme referitoare la sarcina probei și la mijloacele de probă privind executarea obligațiilor care incumbă creditorilor.

               17

               În ceea ce privește obligația creditorului de a furniza consumatorilor o fișă de „informații standard la nivel european privind creditul de consum”, instanța de trimitere precizează că, în speță, o asemenea fișă nu a fost prezentată de CA CF. Această societate nu a furnizat nici înscrisuri referitoare la obligația sa de a furniza explicații și nici nu s‑a pronunțat cu privire la lipsa de documente justificative. Instanța de trimitere subliniază însă că o clauză standard figurează în contractul semnat de doamna Bakkaus, care are următorul cuprins: „Subsemnata Bakkaus Ingrid recunosc că am primit și am luat cunoștință de fișa de informații standard la nivel european”. Instanța menționată consideră că o astfel de clauză ar putea să genereze probleme în cazul în care ar urma să aibă ca efect răsturnarea sarcinii probei în detrimentul consumatorului. Aceeași instanță consideră că acest tip de clauză ar putea astfel să facă dificilă sau chiar imposibilă exercitarea de către consumator a dreptului de a contesta deplina executare a obligațiilor care incumbă creditorului.

               18

               În ceea ce privește verificarea bonității împrumutaților, instanța de trimitere arată că, deși în cauza în care este implicată doamna Bakkaus, CA CF a prezentat o fișă privind veniturile și obligațiile semnată de aceasta, precum și înscrisurile justificative cu privire la veniturile care îi fuseseră comunicate de persoana interesată, această situație nu se regăsește în cauza în care sunt implicați soții Bonato.

               19

               În aceste condiții, tribunal d’instance d’Orléans a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Directiva [2008/48] trebuie interpretată în sensul că incumbă creditorului obligația de a face dovada executării corecte și depline a obligațiilor care îi revin în momentul încheierii și executării unui contract de credit și care rezultă din dreptul național de transpunere a directivei [menționate]?

                        2)

                        Directiva [2008/48] se opune ca dovada executării corecte și depline a obligațiilor care incumbă creditorului să poată fi făcută exclusiv prin intermediul unei clauze standard care figurează în contractul de credit, având ca obiect recunoașterea de către consumator a executării obligațiilor creditorului, nesusținută de documentele emise de creditor și predate împrumutatului?

                        3)

                        Articolul 8 din Directiva [2008/48] trebuie interpretat în sensul că se opune ca verificarea bonității consumatorului să fie efectuată doar pe baza informațiilor declarate de consumator, fără un control efectiv al acestor informații prin alte elemente?

                        4)

                        Articolul 5 alineatul (6) din Directiva [2008/48] trebuie interpretat în sensul că creditorul nu poate să fi oferit explicații corespunzătoare consumatorului în cazul în care nu a verificat în prealabil situația financiară și nevoile acestuia?
                        Articolul 5 alineatul (6) din Directiva [2008/48] trebuie interpretat în sensul că se opune ca explicațiile corespunzătoare oferite consumatorului să rezulte doar din informațiile contractuale menționate în contractul de credit, fără întocmirea unui document specific?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima și la a doua întrebare

               20

               Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească, în primul rând, dacă Directiva 2008/48 trebuie interpretată în sensul că incumbă creditorului obligația de a face dovada executării corecte și depline a obligațiilor precontractuale prevăzute la articolele 5 și 8 din această directivă și care rezultă din dreptul național de transpunere a acesteia din urmă și, în al doilea rând, dacă includerea în contractul de credit a unei clauze standard, având ca obiect recunoașterea de către consumator a executării obligațiilor creditorului, nesusținută de documente emise de creditor și predate împrumutatului, poate fi suficientă pentru a dovedi executarea corectă a obligațiilor precontractuale de informare care incumbă creditorului.

               21

               Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că obligațiile precontractuale menționate la aceste întrebări contribuie la realizarea obiectivului urmărit de Directiva 2008/48, care constă, astfel cum reiese din considerentele (7) și (9) ale acesteia, în a prevedea, în materia creditului pentru consumatori, o armonizare completă și imperativă într‑o serie de domenii fundamentale, care este considerată ca fiind necesară pentru a se asigura tuturor consumatorilor din Uniunea Europeană un nivel ridicat și echivalent de protecție a intereselor lor și pentru a facilita apariția unei piețe interne performante a creditului de consum (a se vedea Hotărârea LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, punctul 42).

               22

               Cu toate acestea, referitor, în primul rând, la sarcina probei privind respectarea de către creditor a obligațiilor sale de a furniza informații corespunzătoare consumatorului și de a verifica bonitatea acestuia, prevăzute la articolele 5 și 8 din Directiva 2008/48, și, în al doilea rând, la mijloacele de probă privind respectarea acestor obligații, trebuie constatat că directiva menționată nu conține nicio dispoziție în această privință.

               23

               Potrivit unei jurisprudențe constante, în lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, modalitățile procedurale care urmăresc să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii sunt stabilite de ordinea juridică internă a fiecărui stat membru, în temeiul principiului autonomiei procedurale a statelor membre, cu condiția însă ca acestea să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare din dreptul intern (principiul echivalenței) și să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) (a se vedea printre altele Hotărârea Specht și alții, C‑501/12-C‑506/12, C‑540/12 și C‑541/12, EU:C:2014:2005, punctul 112 și jurisprudența citată).

               24

               În ceea ce privește principiul echivalenței, trebuie arătat că Curtea nu dispune de niciun element de natură să dea naștere unor îndoieli în legătură cu conformitatea cu acest principiu a reglementării în discuție în litigiul principal.

               25

               În ceea ce privește principiul efectivității, trebuie amintit că fiecare caz în care se ridică problema dacă o prevedere procedurală internă face imposibilă sau excesiv de dificilă aplicarea dreptului Uniunii trebuie analizat ținând cont de locul pe care respectiva prevedere îl ocupă în cadrul procedurii în ansamblul său, de modul în care se derulează și de particularitățile acesteia în fața diverselor instanțe naționale (Hotărârea Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, punctul 52 și jurisprudența citată).

               26

               În speță, în ceea ce privește reglementarea națională în discuție în litigiul principal, trebuie amintit că nu este de competența Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea unor dispoziții de drept intern, această misiune revenind în mod exclusiv instanței de trimitere.

               27

               Este necesar totuși să se precizeze că respectarea acestui din urmă principiu ar fi compromisă dacă sarcina probei privind neexecutarea obligațiilor prevăzute la articolele 5 și 8 din Directiva 2008/48 ar reveni consumatorului. Astfel, acesta din urmă nu dispune de mijloace care să îi permită să demonstreze că creditorul, pe de o parte, nu i‑a furnizat informațiile prevăzute la articolul 5 din această directivă și, pe de altă parte, nu a verificat bonitatea sa.

               28

               În schimb, efectivitatea exercitării drepturilor conferite de Directiva 2008/48 este asigurată de o normă națională potrivit căreia creditorul este, în principiu, obligat să justifice în fața instanței executarea adecvată a acestor obligații precontractuale. O asemenea normă vizează să garanteze, după cum s‑a amintit la punctul 21 din prezenta hotărâre, protecția consumatorului, fără a aduce o atingere disproporționată dreptului creditorului la un proces echitabil. Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctul 35 din concluzii, un creditor diligent trebuie să fie conștient de necesitatea de a colecta și de a conserva probe privind executarea obligațiilor de a furniza informații și explicații care îi incumbă.

               29

               În ceea ce privește clauza standard care figurează în contractul de credit încheiat cu doamna Bakkaus, o asemenea clauză nu compromite efectivitatea drepturilor recunoscute de Directiva 2008/48 dacă, în temeiul dreptului național, această clauză implică doar atestarea de către împrumutat a faptului că fișa de informații standard la nivel european i‑a fost predată.

               30

               În această privință, din articolul 22 alineatul (3) din Directiva 2008/48 reiese că o asemenea clauză nu poate permite creditorului eludarea obligațiilor sale. Astfel, clauza standard în discuție constituie un indiciu în susținerea căruia creditorul trebuie să aducă unul sau mai multe elemente de probă relevante. Pe de altă parte, consumatorul trebuie să fie întotdeauna în măsură să susțină că nu a fost destinatarul acestei fișe sau că fișa nu permitea creditorului îndeplinirea obligațiilor de a furniza informații precontractuale care îi incumbau.

               31

               În cazul în care, în schimb, o asemenea clauză standard ar implica, în temeiul dreptului național, recunoașterea de către consumator a executării depline și corecte a obligațiilor precontractuale care îi incumbă creditorului, ea ar determina, în consecință, o răsturnare a sarcinii probei privind executarea obligațiilor menționate de natură să compromită efectivitatea drepturilor recunoscute de Directiva 2008/48. Astfel, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă valoarea probatorie a acestei clauze standard compromite posibilitatea, atât a consumatorului, cât și a instanței, de a pune în discuție executarea corectă a obligațiilor precontractuale de informare și de verificare care incumbă creditorului.

               32

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că dispozițiile Directivei 2008/48 trebuie interpretate în sensul că:

                        —

                        pe de o parte, se opun unei reglementări naționale potrivit căreia sarcina probei privind neexecutarea obligațiilor prevăzute la articolele 5 și 8 din Directiva 2008/48 revine consumatorului și,

                        —

                        pe de altă parte, se opun posibilității ca, din cauza unei clauze standard, instanța să fie obligată să considere că consumatorul a recunoscut deplina și corecta executare a obligațiilor precontractuale care îi incumbă creditorului, această clauză determinând astfel o răsturnare a sarcinii probei privind executarea obligațiilor menționate de natură să compromită efectivitatea drepturilor recunoscute de Directiva 2008/48.

         Cu privire la a treia întrebare

               33

               Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 8 din Directiva 2008/48 trebuie interpretat în sensul că se opune ca evaluarea bonității consumatorului să fie efectuată doar pe baza informațiilor declarate de acesta din urmă, fără realizarea unui control efectiv al acestor informații prin intermediul altor elemente.

               34

               Din articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48 reiese că, prealabil încheierii unui contract de credit, creditorul este obligat să evalueze bonitatea consumatorului, atunci când este cazul, pe baza unui volum suficient de informații obținute de la consumator și, dacă este necesar, pe baza consultării bazei de date relevante.

               35

               În această privință, în considerentul (26) al directivei menționate se precizează că creditorii ar trebui să aibă răspunderea de a verifica individual bonitatea consumatorului și că acestora ar trebui să li se permită folosirea informațiilor furnizate de consumator nu numai pe durata întocmirii contractului de credit în cauză, dar și pe parcursul unui raport comercial de lungă durată cu respectivul consumator. Astfel, această obligație urmărește să responsabilizeze creditorii și să evite acordarea de credite unor consumatori insolvabili.

               36

               Directiva 2008/48 nu enunță în mod exhaustiv informațiile cu ajutorul cărora creditorul trebuie să evalueze bonitatea consumatorului și nu precizează nici dacă aceste informații trebuie să fie controlate și modul în care ar trebui efectuat acest control. Dimpotrivă, modul de redactare a articolului 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48, interpretat în lumina considerentului (26) al acesteia, conferă o marjă de apreciere creditorului pentru a stabili dacă informațiile de care dispune sunt sau nu sunt suficiente pentru a atesta bonitatea consumatorului și dacă creditorul trebuie să verifice aceste informații prin intermediul altor elemente.

               37

               Rezultă că creditorul trebuie, în primul rând, în fiecare caz în parte și ținând seama de împrejurările specifice ale acestuia, să aprecieze dacă informațiile respective sunt adecvate și într‑un volum suficient pentru a evalua bonitatea consumatorului. În această privință, caracterul suficient al acestor informații poate varia în funcție de împrejurările în care intervine încheierea contractului de credit, de situația personală a consumatorului sau de cuantumul prevăzut de contractul în cauză. Această evaluare poate fi efectuată prin intermediul unor înscrisuri justificative privind situația financiară a consumatorului, însă nu este exclus ca creditorul să poată ține seama de cunoștințele prealabile pe care le poate avea cu privire la situația financiară a candidatului la credit. Totuși, simple afirmații nesusținute făcute de un consumator nu pot fi, în sine, calificate ca fiind suficiente dacă nu sunt însoțite de înscrisuri justificative.

               38

               În al doilea rând și fără a aduce atingere celei de a doua teze a articolului 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48, potrivit căreia statele membre pot menține, în legislația lor, obligația creditorului de a consulta o bază de date, Directiva 2008/48 nu impune creditorilor să controleze în mod sistematic veridicitatea informațiilor furnizate de consumator. În funcție de împrejurările proprii fiecărui caz în parte, creditorul poate fie să se mulțumească cu informațiile care îi sunt furnizate de consumator, fie să considere că este necesar să obțină confirmarea acestor informații.

               39

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48 trebuie interpretat, pe de o parte, în sensul că nu se opune ca evaluarea bonității consumatorului să fie efectuată doar pe baza informațiilor furnizate de acesta din urmă, cu condiția ca informațiile respective să fie într‑un volum suficient și ca simple declarații ale consumatorului să fie însoțite de înscrisuri justificative, și, pe de altă parte, în sensul că nu impune creditorului să efectueze controale sistematice ale informațiilor furnizate de consumator.

         Cu privire la a patra întrebare

               40

               Prin intermediul celei de a patra întrebări, care cuprinde două părți, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în primul rând, dacă articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 trebuie interpretat în sensul că nu se poate considera că creditorul a furnizat explicații corespunzătoare consumatorului în cazul în care nu a verificat în prealabil situația financiară și nevoile acestuia din urmă. În al doilea rând, această instanță se întreabă dacă dispoziția menționată trebuie interpretată în sensul că se opune ca explicațiile corespunzătoare oferite consumatorului să rezulte doar din informațiile contractuale menționate în contractul de credit, fără întocmirea unui document specific.

               41

               În ceea ce privește prima parte a acestei întrebări, din cuprinsul articolului 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 și din considerentul (27) al acesteia rezultă că, în ciuda informațiilor precontractuale care trebuie furnizate în temeiul articolului 5 alineatul (1) din directiva menționată, consumatorul poate să aibă nevoie, înainte de încheierea contractului de credit, de asistență suplimentară pentru a decide care este contractul de credit care se potrivește cel mai bine nevoilor și situației sale financiare. Creditorul trebuie, așadar, să ofere consumatorului explicații corespunzătoare și într‑un mod personalizat, pentru a‑i permite acestuia din urmă să evalueze dacă contractul de credit propus este adaptat la nevoile sale și la situația sa financiară, dacă este cazul, oferindu‑i explicații privind informațiile precontractuale, caracteristicile esențiale ale produselor propuse și efectele exacte pe care le pot avea asupra situației sale, inclusiv consecințele neplății din partea consumatorului.

               42

               Astfel, această obligație de a oferi explicații corespunzătoare vizează să permită consumatorului să ia o decizie în deplină cunoștință de cauză cu privire la un tip de contract de împrumut.

               43

               În schimb, după cum s‑a subliniat deja la punctul 35 din prezenta hotărâre, obligația de a evalua bonitatea consumatorului, prevăzută la articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48, urmărește să responsabilizeze creditorul și să evite acordarea de credite unor consumatori insolvabili.

               44

               Articolul 5 din directiva menționată, precum și articolul 8 din aceasta urmăresc să protejeze și să asigure tuturor consumatorilor din Uniune un nivel ridicat și echivalent de protecție a intereselor lor.

               45

               Deși aceste două obligații au un caracter precontractual, întrucât se impun anterior încheierii contractului de credit, nici din modul de redactare a articolelor 5 și 8 din Directiva 2008/48, nici din obiectivele acestor articole nu rezultă că evaluarea situației financiare și a nevoilor consumatorului trebuie efectuată înainte de furnizarea explicațiilor corespunzătoare. Nu există, în principiu, o legătură între cele două obligații care rezultă din aceste articole din directiva menționată. Creditorul este în măsură să dea consumatorului explicații, întemeiate exclusiv pe elementele pe care acesta din urmă i le furnizează, astfel încât consumatorul să poată lua o decizie cu privire la tipul de contract de împrumut, fără ca creditorul să fie obligat să evalueze în prealabil bonitatea consumatorului. Cu toate acestea, creditorul trebuie să țină seama de evaluarea bonității consumatorului, în măsura în care această evaluare impune o adaptare a explicațiilor furnizate.

               46

               În ceea ce privește a doua parte a celei de a patra întrebări, trebuie să se amintească faptul că din articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2008/48 reiese că obligațiile în materie de informare prevăzute la articolul 5 din această directivă au un caracter precontractual. În consecință, ele nu pot fi îndeplinite în stadiul încheierii contractului de credit, ci trebuie îndeplinite în timp util, prin comunicarea către consumator, anterior semnării acestui contract, a explicațiilor menționate la articolul 5 alineatul (6) din directiva menționată.

               47

               În ceea ce privește modalitățile de îndeplinire a obligației care incumbă creditorului în materia furnizării de explicații, alineatul (6) al articolului 5 din Directiva 2008/48, contrar alineatului (1) al acestui articol 5, nu precizează sub ce formă trebuie furnizate împrumutatului explicațiile corespunzătoare pe care le prevede. Nici din modul de redactare a acestui alineat (6), nici din obiectivul urmărit de acesta din urmă nu rezultă, așadar, că explicațiile respective trebuie furnizate într‑un document specific și nu este exclus ca asemenea explicații să poată fi date verbal de creditor consumatorului, în cursul unei întrevederi cu acesta din urmă.

               48

               Totuși, statele membre pot, în temeiul articolului 5 alineatul (6) a doua teză din această directivă, să definească în mod precis obligația de furnizare a explicațiilor corespunzătoare care incumbă creditorului. Chestiunea formei în care trebuie furnizate consumatorului aceste din urmă explicații intră, în consecință, sub incidența dreptului național.

               49

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 trebuie interpretat în sensul că, deși nu se opune ca creditorul să furnizeze explicații corespunzătoare consumatorului înainte de a fi evaluat situația financiară și nevoile acestuia din urmă, este posibil ca evaluarea bonității consumatorului să impună o adaptare a explicațiilor corespunzătoare furnizate, care trebuie comunicate consumatorului în timp util, anterior semnării contractului de credit, fără să dea însă naștere obligației de a întocmi un document specific.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               50

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                           1)

                           Dispozițiile Directivei 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului trebuie interpretate în sensul că:

                                 —

                                    pe de o parte, se opun unei reglementări naționale potrivit căreia sarcina probei privind neexecutarea obligațiilor prevăzute la articolele 5 și 8 din Directiva 2008/48 revine consumatorului și,

                                 —

                                    pe de altă parte, se opun posibilității ca, din cauza unei clauze standard, instanța să fie obligată să considere că consumatorul a recunoscut deplina și corecta executare a obligațiilor precontractuale care îi incumbă creditorului, această clauză determinând astfel o răsturnare a sarcinii probei privind executarea obligațiilor menționate de natură să compromită efectivitatea drepturilor recunoscute de Directiva 2008/48.

                           2)

                           Articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48 trebuie interpretat, pe de o parte, în sensul că nu se opune ca evaluarea bonității consumatorului să fie efectuată doar pe baza informațiilor furnizate de acesta din urmă, cu condiția ca informațiile respective să fie într‑un volum suficient și ca simple declarații ale consumatorului să fie însoțite de înscrisuri justificative, și, pe de altă parte, în sensul că nu impune creditorului să efectueze controale sistematice ale informațiilor furnizate de consumator.

                           3)

                           Articolul 5 alineatul (6) din Directiva 2008/48 trebuie interpretat în sensul că, deși nu se opune ca creditorul să furnizeze explicații corespunzătoare consumatorului înainte de a fi evaluat situația financiară și nevoile acestuia din urmă, este posibil ca evaluarea bonității consumatorului să impună o adaptare a explicațiilor corespunzătoare furnizate, care trebuie comunicate consumatorului în timp util, anterior semnării contractului de credit, fără să dea însă naștere obligației de a întocmi un document specific.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții din data de 16 decembrie 1992. # Grigorios Katsikas împotriva Angelos Konstantinidis și Uwe Skreb și Günter Schroll împotriva PCO Stauereibetrieb Paetz & Co. Nachfolger GmbH. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arbeitsgericht Bamberg şi Arbeitsgericht Hamburg - Germania. # Cauze conexate C-132/91, C-138/91 și C-139/91.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din 18 aprilie 2013. # Steinel Vertrieb GmbH împotriva Hauptzollamt Bielefeld. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Düsseldorf - Germania. # Politica comercială - Regulamentul (CE) nr. 1470/2001 - Regulamentul (CE) nr. 1205/2007 - Tariful vamal comun - Clasificare tarifară - Nomenclatura combinată - Taxe antidumping definitive la importurile de lămpi fluorescente compacte - Aplicabilitatea taxelor antidumping definitive în cazul unor produse clasificate la subpoziția tarifară vizată de Regulamentul antidumping - Produsul vizat - Domeniu de aplicare. # Cauza C-595/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      18 aprilie 2013 (
            *1
         )
      „Politica comercială — Regulamentul (CE) nr. 1470/2001 — Regulamentul (CE) nr. 1205/2007 — Tariful vamal comun — Clasificare tarifară — Nomenclatura combinată — Taxe antidumping definitive la importurile de lămpi fluorescente compacte — Aplicabilitatea taxelor antidumping definitive în cazul unor produse clasificate la subpoziția tarifară vizată de Regulamentul antidumping — Produsul vizat — Domeniu de aplicare”
      În cauza C-595/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Finanzgericht Düsseldorf (Germania), prin decizia din 16 noiembrie 2011, primită de Curte la 25 noiembrie 2011, în procedura

         Steinel Vertrieb GmbH

      împotriva

         Hauptzollamt Bielefeld,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, președinte de cameră, domnii G. Arestis (raportor), J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev și J. L. da Cruz Vilaça, judecători,
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 5 decembrie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Steinel Vertrieb GmbH, de H.-M. Wolffgang, Steuerberater, precum și de S. Kastner și de J. Borggräffe, Rechtsanwälte;

               —

               pentru Hauptzollamt Bielefeld, de K. Greven, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de H. van Vliet și de T. Maxian Rusche, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 1470/2001 al Consiliului din 16 iulie 2001 privind instituirea unui drept antidumping definitiv și perceperea cu titlu definitiv a dreptului provizoriu instituit la importurile de lămpi fluorescente compacte cu balast electronic integrat (LFC) originare din Republica Populară Chineză (JO L 195, p. 8, Ediție specială, 11/vol. 24, p. 105), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1322/2006 al Consiliului din 1 septembrie 2006 (JO L 244, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 48, p. 187, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1470/2001”), și a Regulamentului (CE) nr. 1205/2007 al Consiliului din 15 octombrie 2007 de impunere a unor taxe antidumping asupra importurilor de lămpi fluorescente compacte cu balast electronic integrat (CFL-i) originare din Republica Populară Chineză, în urma unei reexaminări a măsurilor care urmează să expire, în conformitate cu articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 384/96 și de extindere asupra importurilor aceluiași produs expediat din Republica Socialistă Vietnam, Republica Islamică Pakistan și Republica Filipine (JO L 272, p. 1, în continuare, împreună cu Regulamentul nr. 1470/2001, „Regulamentele CFL-i”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Steinel Vertrieb GmbH (denumită în continuare „Steinel Vertrieb”), pe de o parte, și Hauptzollamt Bielefeld (denumit în continuare „Hauptzollamt”), pe de altă parte, cu privire la clasificarea, la pozițiile tarifare din Nomenclatura combinată care figurează în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun (JO L 256, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 254/2000 al Consiliului din 31 ianuarie 2000 (JO L 28, p. 16, Ediție specială, 02/vol. 12, p. 33, denumită în continuare „NC”), a produselor în litigiu, importate de Steinel Vertrieb în vederea punerii lor în liberă circulație.

         Cadrul juridic

         Regulamentul de bază

               3

               Dispozițiile care reglementează aplicarea măsurilor antidumping de către Uniunea Europeană, aplicabile în cadrul litigiului principal, figurează în Regulamentul (CE) nr. 384/96 al Consiliului din 22 decembrie 1995 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene (JO L 56, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 12, p. 223), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2117/2005 al Consiliului din 21 decembrie 2005 (JO L 340, p. 17, Ediție specială, 11/vol. 44, p. 15, denumit în continuare „regulamentul de bază”).

               4

               Articolul 1 alineatele (1), (2) și (4) din regulamentul de bază prevede:
               „(1)   Poate fi supus unei taxe antidumping orice produs care face obiectul unui dumping în cazul în care punerea sa în liberă circulație în cadrul [Uniunii] cauzează un prejudiciu.
               (2)   Se consideră că un produs face obiectul unui dumping atunci când prețul său de export către [Uniune] este mai mic decât prețul comparabil, practicat în cadrul operațiunilor comerciale normale, pentru produsul similar în țara exportatoare.
               […]
               (4)   În sensul prezentului regulament, prin «produs similar» se înțelege un produs identic, și anume asemănător în toate privințele produsului respectiv, sau, în absența unui astfel de produs, alt produs care, cu toate că nu este asemănător în toate privințele, prezintă caracteristici foarte apropiate celor ale produsului respectiv.”

               5

               Articolul 9 din regulamentul de bază, intitulat „Încheierea procedurii fără instituirea de măsuri; impunerea de taxe definitive”, prevede la alineatul (4):
               „În cazul în care din constatarea definitivă a faptelor reiese că există dumping și prejudiciu care rezultă din acesta și că interesul Comunității necesită o acțiune în conformitate cu articolul 21, se impune o taxă antidumping definitivă de către Consiliu, care hotărăște cu privire la propunerea Comisiei prezentată după consultarea comitetului consultativ. […]”

               6

               Articolul 11 din acest regulament, care privește procedura de reexaminare, prevede la alineatele (2)-(4):
               „(2)   O măsură antidumping expiră la cinci ani de la instituirea ei sau la cinci ani de la data încheierii reexaminării celei mai recente care a avut ca obiect atât dumpingul, cât și prejudiciul, cu excepția cazului în care reexaminarea a stabilit că expirarea măsurii ar favoriza continuarea sau reapariția dumpingului și a prejudiciului. O reexaminare a măsurilor care urmează să expire are loc fie la inițiativa Comisiei, fie pe baza cererii prezentate de către producătorii comunitari sau în numele lor și măsura rămâne în vigoare până la stabilirea rezultatelor reexaminării.
               […]
               (3)   Necesitatea menținerii măsurilor poate fi, de asemenea, reexaminată, în cazul în care acest lucru se justifică, la cererea Comisiei sau a unui stat membru sau, sub rezerva trecerii unei perioade rezonabile de cel puțin un an de la instituirea măsurii definitive, la cererea unui exportator, a unui importator sau a producătorilor din [Uniune], cerere care conține suficiente elemente de probă care stabilesc necesitatea unei reexaminări intermediare.
               O reexaminare intermediară se efectuează atunci când cererea conține suficiente elemente de probă care dovedesc că menținerea măsurii nu mai este necesară pentru a contrabalansa dumpingul și/sau continuarea sau reapariția prejudiciului ar fi improbabilă în cazul în care măsura ar fi suprimată sau modificată sau că măsura existentă nu este sau nu mai este suficientă pentru a contrabalansa dumpingul care stă la baza prejudiciului.
               În cadrul anchetelor efectuate în temeiul prezentului alineat, Comisia poate, printre altele, examina dacă circumstanțele referitoare la dumping și la prejudiciu s-au schimbat semnificativ sau dacă măsurile existente au produs efectele scontate și au eliminat prejudiciul stabilit anterior în conformitate cu articolul 3. În acest sens, se ține seama în cadrul aprecierii finale de toate elementele de probă pertinente și documentate corespunzător.
               (4)   Se efectuează, de asemenea, o analiză pentru a determina marjele de dumping individuale pentru noii exportatori din țara de export în cauză care nu au exportat produsul pe parcursul perioadei de desfășurare a anchetei pe baza căreia au fost stabilite măsurile.
               Se efectuează o reexaminare atunci când un nou exportator sau un nou producător este în măsură să demonstreze că nu are legătură cu exportatorii sau producătorii din țara exportatoare supusă măsurilor antidumping pentru produs și că a efectuat efectiv exporturi către [Uniune] după perioada de anchetă menționată mai sus sau că este în măsură să demonstreze că a subscris unei obligații contractuale și irevocabile de export a unei cantități importante de produse către [Uniune].
               […]”

               7

               Articolul 13 din regulamentul menționat, intitulat „Eludare”, prevede la alineatul (1):
               „Taxele antidumping instituite în temeiul prezentului regulament se pot aplica și importurilor, ce provin din țări terțe, de produse similare cărora li s-au adus mici modificări sau care nu au fost modificate, precum și importurilor de produse similare cărora li s-au adus mici modificări care provin dintr-o țară care face obiectul măsurilor sau de la părți ale acestor produse, atunci când măsurile în vigoare sunt eludate. În caz de eludare a măsurilor în vigoare, taxele antidumping care nu depășesc taxa antidumping reziduală instituită în temeiul articolului 9 alineatul (5) din prezentul regulament se pot aplica și importurilor de la întreprinderi care beneficiază de taxe individuale în țările care fac obiectul măsurilor. Eludarea se definește ca o modificare a configurației schimburilor comerciale între țările terțe și [Uniune] sau între întreprinderi din țara care face obiectul măsurilor și [Uniune], care decurge din practici, operațiuni sau prelucrări pentru care nu există o motivație suficientă sau o justificare economică alta decât impunerea taxei, fiind dovedit că există prejudiciu sau că efectele corective ale taxei sunt compromise în ceea ce privește prețul și/sau cantitățile de produse similare și de elemente de probă bazate, în cazul în care este necesar, pe dispozițiile articolului 2, privind existența unui dumping în legătură cu valorile normale stabilite anterior pentru produsele similare.
               […]”

               8

               Potrivit articolului 14 alineatul (1) din același regulament:
               „Taxele antidumping, provizorii sau definitive, se impun prin regulament și [sunt] percepute de statele membre în conformitate cu forma, rata de schimb și celelalte elemente stabilite de regulamentul care le impune. Aceste taxe sunt, de asemenea, percepute în mod independent de taxele vamale, de impozite și de alte taxe percepute în mod normal la import. […]”

         Regulamentele CFL-i

               9

               Prin Regulamentul (CE) nr. 255/2001 din 7 februarie 2001 privind instituirea unui drept antidumping provizoriu la importurile de lămpi fluorescente compacte cu balast electronic integrat (LFC) originare din Republica Populară Chineză (JO L 38, p. 8), Comisia a instituit o taxă antidumping provizorie pentru acest tip de produse care se încadrează la codul NC ex 8539 31 90. Ulterior, Regulamentul nr. 1470/2001 le-a supus unei taxe definitive. Acest din urmă regulament a rămas în vigoare până la 18 octombrie 2008.

               10

               Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1470/2001 prevedea:
               „Se instituie un drept antidumping definitiv la importurile de lămpi fluorescente compacte, cu descărcare și cu balast electronic, care funcționează cu curent electric alternativ (inclusiv lămpile fluorescente compacte, cu descărcare și cu balast electronic care funcționează atât cu curent electric alternativ, cât și cu curent electric continuu), prevăzute cu unul sau mai multe tuburi din sticlă, ale căror elemente de iluminat și componente electronice sunt, în totalitate, fixate sau integrate în soclul lămpii, care se încadrează la codul NC ex 8539 31 90 (cod TARIC 8539 31 90*91 până la 10 septembrie 2004 și cod TARIC 8539 31 90*95 de la 11 septembrie 2004) și sunt originare din Republica Populară Chineză.”

               11

               În urma unei reexaminări a măsurilor care urmau să expire, în conformitate cu articolul 11 alineatul (2) din regulamentul de bază, Regulamentul nr. 1205/2007 a menținut măsurile instituite prin Regulamentul nr. 1470/2001 și le-a extins la importurile provenind din alte state, în urma adoptării Regulamentului (CE) nr. 866/2005 al Consiliului din 6 iunie 2005 de extindere a măsurilor antidumping definitive instituite prin Regulamentul nr. 1470/2001 pentru importurile de lămpi fluorescente compacte cu balast electronic integrat (LFC) originare din Republica Populară Chineză la importurile aceluiași produs expediat din Republica Socialistă Vietnam, Republica Islamică Pakistan și Republica Filipine (JO L 145, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 40, p. 163).

               12

               Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1205/2007 prevedea:
               „Se instituie o taxă antidumping definitivă la importurile de lămpi fluorescente compacte, cu descărcare și cu balast electronic, care funcționează cu curent alternativ (inclusiv lămpile fluorescente compacte cu descărcare și cu balast electronic care funcționează atât cu curent alternativ, cât și cu curent continuu), prevăzute cu unul sau mai multe tuburi de sticlă, ale căror elemente de iluminat și componente electronice sunt, în totalitate, fixate sau integrate în soclul lămpii, care se clasifică în conformitate cu codul NC ex 8539 31 90 (cod TARIC 8539 31 90 95), originare din Republica Populară Chineză.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               13

               Steinel Vertrieb a dezvoltat un senzor de lumină prevăzut cu un program de control adaptat. Pe această bază, ea a creat și a brevetat un dispozitiv (denumit în continuare „întrerupător crepuscular”) destinat echipării lămpilor, care permite aprinderea și stingerea automată a acestora în funcție de lumina naturală, fără ca operațiunile respective să fie influențate de lumina produsă de lampa însăși.

               14

               În anii 2007 și 2008, Steinel Vertrieb a importat din China lămpi economice cu marca Sensor Light Plus, având o putere de 11 wați, de 15 wați și, respectiv, de 18 wați, și le-a declarat la subpoziția 8539 39 00 din NC în vederea punerii lor în liberă circulație fără perceperea taxelor vamale. Din decizia de trimitere rezultă că produsele cu marca Sensor Light Plus sunt lămpi fluorescente care funcționează cu curent alternativ, având un tub fluorescent cu catod cald în formă de spirală, înconjurat de sticlă de protecție și integrat în soclul lămpii, care conține un balast și un întrerupător crepuscular dezvoltat și brevetat de Steinel Vertrieb.

               15

               În urma unui control, Hauptzollamt a apreciat că lămpile economice importate de Steinel Vertrieb trebuiau clasificate la subpoziția 8539 31 90 din NC și că, pentru acest motiv, importul lămpilor respective era supus taxei antidumping prevăzute de Regulamentele CFL-i. În consecință, prin deciziile din 31 martie, din 17 mai, din 13 iulie și din 30 august 2010, Hauptzollamt a impus Steinel Vertrieb o taxă antidumping în sumă totală de 485240,07 euro.

               16

               Instanța de trimitere precizează că Steinel Vertrieb a arătat, fără a fi contrazisă cu privire la acest aspect de Hauptzollamt, că la momentul impunerii taxei antidumping provizorii prin Regulamentul nr. 255/2001 numai Steinel Vertrieb și Osram GmbH (denumită în continuare „Osram”) produceau în Uniune lămpi fluorescente prevăzute cu întrerupător crepuscular. În acel moment, China producea numai lămpi fluorescente care nu erau dotate cu acest tip de dispozitiv.

               17

               Hauptzollamt susține că lămpile fluorescente compacte importate de Steinel Vertrieb trebuie clasificate la subpoziția 8539 31 90 din NC, întrucât este vorba despre lămpi fluorescente compacte care funcționează cu curent alternativ. Pentru acest motiv, produselor respective ar trebui să li se aplice taxa antidumping prevăzută de Regulamentele CFL-i.

               18

               În aceste condiții, Finanzgericht Düsseldorf a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „[Regulamentele CFL-i] trebuie interpretate în sensul că acestea privesc și lămpile fluorescente compacte cu întrerupător crepuscular importate de Steinel Vertrieb și descrise mai detaliat în [decizia de trimitere]?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               19

               Instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă faptul că lămpile fluorescente prevăzute cu întrerupător crepuscular importate de Steinel Vertrieb sunt clasificate la codul NC ex 8539 31 90 implică impunerea taxelor antidumping prevăzute de Regulamentele CFL-i.

         Argumentele părților

               20

               Steinel Vertrieb susține în esență că, la momentul la care a fost instituită taxa antidumping în anul 2001, produsele în litigiu nu erau fabricate în China. La scară mondială, numai Steinel Vertrieb și Osram depuseseră brevete privind fabricarea de aparate de iluminat echipate cu întrerupător crepuscular. Ea subliniază că atât din spiritul, cât și din obiectivele Regulamentelor CFL-i reiese că acestea vizează numai lămpile economice simple. Dimpotrivă, produsele în discuție în litigiul principal ar constitui produse de calitate superioară și exclusive, care nu ar prejudicia producătorii europeni, dat fiind că numai Osram ar fabrica produse comparabile. În plus, tehnica de detectare și întrerupătorul crepuscular care caracterizează aceste produse ar fi brevetate și nu ar exista produse identice în China sau în Uniune. În consecință, nu ar fi necesară o intervenție în interesul Uniunii.

               21

               Potrivit Steinel Vertrieb, nu s-ar impune o reexaminare intermediară a măsurii în temeiul articolului 11 alineatul (3) din regulamentul de bază, dat fiind că produsele în discuție în litigiul principal au fost clasificate de-a lungul anilor la subpoziția 8539 39 00 din NC, fără să existe nicio opoziție din partea autorităților naționale.

               22

               Potrivit Comisiei, Curtea trebuie să țină seama de contextul factual, astfel cum a fost definit de instanța de trimitere. Or, aceasta din urmă ar fi decis că lămpile fluorescente importate de Steinel Vertrieb trebuie clasificate la subpoziția 8539 31 90 din NC și, prin urmare, intră în domeniul de aplicare al Regulamentelor CFL-i.

               23

               Comisia consideră că modul de redactare a Regulamentelor CFL-i este clar și, în consecință, permite o singură interpretare. Ea respinge o interpretare teleologică a normei în discuție, o astfel de cercetare fiind, în opinia sa, inadecvată pentru determinarea domeniului de aplicare al unui regulament antidumping. Astfel, dacă autoritățile vamale ar trebui să stabilească de la caz la caz dacă este în conformitate cu obiectivul și cu rațiunea de a fi a unui regulament antidumping ca astfel de produse să intre în domeniul de aplicare al acestui regulament, autoritățile vamale naționale nu ar mai fi în măsură să își îndeplinească sarcinile. O astfel de obligație ar fi incompatibilă cu cerințele practice ale administrației vamale.

               24

               În plus, Comisia consideră că constatarea de fapt a instanței de trimitere potrivit căreia lămpile fluorescente în litigiu nu erau fabricate în China, ci numai în Uniune la momentul introducerii taxei antidumping provizorii, nu are nicio relevanță pentru a se stabili dacă taxa antidumping introdusă prin Regulamentele CFL-i se aplică lămpilor fluorescente în discuție în cauza principală.

               25

               În această privință, Comisia consideră că nu este neobișnuit, în special în cazul bunurilor de consum a căror concepție evoluează rapid, ca definirea domeniului de aplicare al unui regulament să fie atât de generală încât să includă și produse care la momentul adoptării acestui regulament nu există încă sau care nu sunt încă fabricate în statul care practică dumpingul. În aceste condiții, în contextul cauzei principale, domeniul de aplicare al Regulamentelor CFL-i nu s-ar limita la lămpile fluorescente care se fabricau deja în China la momentul intrării în vigoare a acestor dispoziții.

               26

               Comisia adaugă că Regulamentul antidumping trebuie să își definească domeniul de aplicare în mod general și abstract, indicând produsele pe care le cuprinde prin intermediul codului din NC sau prin intermediul altor caracteristici în cazul în care acest cod este lipsit de precizie.

         Aprecierea Curții

               27

               Din decizia de trimitere reiese că produsele în litigiu trebuie clasificate la subpoziția 8539 31 90 din NC și că aceste produse prezintă și celelalte caracteristici esențiale prevăzute la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentele CFL-i.

               28

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, procedura stabilită la articolul 267 TFUE este întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, astfel încât numai instanța națională care judecă litigiul și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea pronunțării unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (a se vedea Hotărârea din 11 februarie 2010, Hoesch Metals and Alloys, C-373/08, Rep., p. I-951, punctul 59).

               29

               În aceste condiții, nu este necesar să se extindă examinarea întrebării preliminare la problema dacă produsele în litigiu importate de Steinel Vertrieb intră în domeniul de aplicare al Regulamentelor CFL-i în privința motivelor care nu au fost vizate de instanța de trimitere, respectiv în ceea ce privește aprecierea clasificării produselor în discuție în litigiul principal la pozițiile tarifare din NC, efectuată de autoritățile naționale (a se vedea prin analogie Hotărârea Hoesch Metals and Alloys, citată anterior, punctul 60). În consecință, trebuie să se deducă din decizia de trimitere că instanța națională nu s-a adresat Curții cu privire la acest aspect (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 iunie 1994, AC-ATEL Electronics, C-30/93, Rec., p. I-2305, punctul 19).

               30

               Trebuie amintit că, potrivit articolului 14 alineatul (1) din regulamentul de bază, taxele antidumping se impun prin regulament și sunt percepute de statele membre în conformitate cu forma, rata de schimb și celelalte elemente stabilite de regulamentul care le impune.

               31

               În vederea identificării produselor care sunt avute în vedere pentru a fi supuse aplicării taxei antidumping, părțile dispozitive ale regulamentelor antidumping descriu aceste produse în special pe baza subpoziției tarifare din NC căreia îi aparțin produsele respective. O astfel de trimitere nu este însă suficientă întotdeauna pentru a permite identificarea exactă a produselor vizate de reglementarea antidumping, întrucât modul de redactare a acestor subpoziții poate fi lipsit de precizie. Acesta este motivul pentru care în textul părții dispozitive a unui regulament antidumping produsele taxabile sunt descrise prin utilizarea unor criterii de diferențiere suplimentare. Numai în cazul în care un produs este clasificat la subpoziția din NC vizată de regulament și prezintă în același timp toate caracteristicile produsului în discuție revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă acest produs devine taxabil.

               32

               În ceea ce privește cauza principală, potrivit Regulamentelor CFL-i, se instituie o taxă antidumping definitivă la importurile de lămpi fluorescente compacte, cu descărcare și cu balast electronic, care funcționează cu curent electric alternativ (inclusiv lămpile fluorescente compacte, cu descărcare și cu balast electronic, care funcționează atât cu curent electric alternativ, cât și cu curent electric continuu), prevăzute cu unul sau mai multe tuburi din sticlă, ale căror elemente de iluminat și componente electronice sunt, în totalitate, fixate sau integrate în soclul lămpii, care se încadrează la codul NC ex 8539 31 90 și sunt originare din China, precum și la importurile aceluiași produs originar din Vietnam, Pakistan și Filipine.

               33

               În această privință, este necesar să se arate că însuși modul de redactare a articolului 1 alineatul (1) din fiecare dintre Regulamentele CFL-i, în special expresia folosită, „care se încadrează la codul NC ex 8539 31 90”, permite să se concluzioneze că eventuala clasificare a unui produs la această poziție tarifară nu determină automat supunerea produsului respectiv la taxa antidumping în aplicarea acestei dispoziții (a se vedea prin analogie Hotărârea din 24 iunie 1993, Dr. Tretter, C-90/92, Rec., p. I-3569, punctul 13, și Hotărârea din 28 martie 1996, Birkenbeul, C-99/94, Rec., p. I-1791, punctul 15).

               34

               Această interpretare nu ar trebui înlăturată de necesitatea aplicării uniforme în cadrul Uniunii a reglementării vamale, care ar rezulta dintr-o interpretare literală a dispoziției în discuție. Astfel, o asemenea interpretare uniformă trebuie să fie asigurată prin formularea clară, precisă și completă a reglementării Uniunii în discuție (a se vedea Hotărârea din 1 aprilie 1993, Findling Wälzlager, C-136/91, Rec., p. I-1793, punctul 14).

               35

               Această interpretare nu poate fi înlăturată nici de faptul că părțile interesate pot obține o reexaminare a regulamentelor prin care se instituie taxe antidumping, conform articolului 11 din regulamentul de bază. Astfel, această reexaminare se poate justifica numai în anumite condiții (a se vedea în acest sens Hotărârea Findling Wälzlager, citată anterior, punctul 15).

               36

               În acest sens, atunci când sunt în vigoare măsuri antidumping definitive, regulamentul de bază prevede, potrivit articolului 11 alineatele (3) și (4), posibilitatea unei reexaminări intermediare a oportunității menținerii acestora în cazul în care cererea, formulată în mod valabil de un exportator, de un importator sau de producători din Uniune, conține suficiente elemente de probă care dovedesc că menținerea măsurii nu mai este necesară sau în cazul în care un exportator nou, stabilit în țara de export supusă măsurilor antidumping, este în măsură să demonstreze că nu a exportat produsele vizate pe parcursul perioadei de desfășurare a anchetei pe baza căreia au fost stabilite măsurile.

               37

               Pe de altă parte, trebuie arătat că, potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (a se vedea Hotărârea Birkenbeul, citată anterior, punctul 12).

               38

               În această privință, rezultă în special din articolul 1 și din articolul 9 alineatul (4) din regulamentul de bază că doar produsele care au făcut obiectul unei anchete antidumping pot fi supuse unor măsuri antidumping, în cazul în care se constată că produsele în discuție sunt exportate către Uniune la un preț mai mic decât cel al unor produse similare care fac obiectul anchetei antidumping.

               39

               Astfel, atunci când este vorba despre tipuri noi de produse, care nu se fabricau în țara care face obiectul anchetei antidumping la momentul adoptării Regulamentului antidumping, astfel cum a constatat instanța de trimitere în cauza principală, aplicarea taxei antidumping la aceste tipuri noi de produse nu depinde doar de clasificarea lor la subpoziția din NC vizată de acest regulament, ci și de faptul că aceste produse întrunesc, astfel cum s-a menționat la punctul 31 din prezenta hotărâre, toate caracteristicile reținute în regulamentul respectiv pentru identificarea lor.

               40

               Dacă se dovedește că tipuri noi de produse, deși pot fi clasificate la subpoziția vizată de un regulament antidumping, nu prezintă toate celelalte caracteristici menționate în acest regulament, produsele respective nu pot fi supuse unei taxe antidumping fără să se fi examinat în prealabil dacă ele însele fac obiectul unui dumping pe piața Uniunii.

               41

               De altfel, articolul 13 alineatul (1) din regulamentul de bază prevede că, atunci când măsurile antidumping în vigoare sunt eludate ca urmare a importului de produse similare care provin din țări terțe, cărora li s-au adus mici modificări sau care nu au fost modificate, precum și de produse similare, cărora li s-au adus mici modificări, sau de părți ale acestor produse care provin dintr-o țară care face obiectul măsurilor, se poate deschide o anchetă pentru a se examina necesitatea extinderii măsurilor în vigoare la astfel de produse similare.

               42

               Trebuie totuși să se constate că astfel de tipuri noi de produse pot fi supuse taxelor antidumping prevăzute de Regulamentele CFL-i dacă se va stabili că, pe lângă clasificarea la subpoziția din NC reținută prin aceste regulamente, ele prezintă totodată aceleași caracteristici ca și produsul vizat inițial de regulamentele respective.

               43

               În schimb, din ansamblul considerațiilor care precedă reiese că extinderea aplicării taxelor antidumping impuse prin Regulamentele CFL-i la tipuri noi de produse care, deși au aceleași caracteristici esențiale ca și cele vizate de aceste regulamente și se încadrează de asemenea la codul NC ex 8539 31 90, sunt produse diferite întrucât prezintă caracteristici suplimentare care nu sunt precizate în regulamentele respective este incompatibil cu obiectivul și cu economia regulamentului de bază și în special cu articolele 1 și 11, privind procedura anchetei de reexaminare, precum și cu articolul 13, privind eludarea.

               44

               Pentru a stabili dacă este vorba de produse diferite, este necesar, printre altele, să se verifice dacă acestea prezintă aceleași caracteristici tehnice și fizice, aceleași utilizări fundamentale finale și același raport între calitate și preț. În această privință, ar trebui să se evalueze totodată interschimbabilitatea și concurența dintre aceste produse.

               45

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că Regulamentele CFL-i vizează toate produsele care au aceleași caracteristici esențiale ca cele vizate de aceste regulamente și care se încadrează de asemenea la subpoziția ex 8539 31 90 din NC. Revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă această situație se regăsește în cazul produselor în discuție în litigiul principal, în pofida adăugării unui întrerupător crepuscular, sau dacă produsele în discuție în litigiul principal sunt produse diferite, întrucât prezintă caracteristici suplimentare care nu sunt precizate în regulamentele respective.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               46

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                     Regulamentul (CE) nr. 1470/2001 al Consiliului din 16 iulie 2001 privind instituirea unui drept antidumping definitiv și perceperea cu titlu definitiv a dreptului provizoriu instituit la importurile de lămpi fluorescente compacte cu balast electronic integrat (LFC) originare din Republica Populară Chineză, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1322/2006 al Consiliului din 1 septembrie 2006, precum și Regulamentul (CE) nr. 1205/2007 al Consiliului din 15 octombrie 2007 de impunere a unor taxe antidumping asupra importurilor de lămpi fluorescente compacte cu balast electronic integrat (CFL-i) originare din Republica Populară Chineză, în urma unei reexaminări a măsurilor care urmează să expire, în conformitate cu articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 384/96 și de extindere asupra importurilor aceluiași produs expediat din Republica Socialistă Vietnam, Republica Islamică Pakistan și Republica Filipine vizează toate produsele care au aceleași caracteristici esențiale ca și cele vizate de aceste regulamente și care se încadrează de asemenea la subpoziția ex 8539 31 90 din Nomenclatura combinată care figurează în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 254/2000 al Consiliului din 31 ianuarie 2000. Revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă această situație se regăsește în cazul produselor în discuție în litigiul principal, în pofida adăugării unui întrerupător crepuscular, sau dacă produsele în discuție în litigiul principal sunt produse diferite, întrucât prezintă caracteristici suplimentare care nu sunt precizate în regulamentele respective.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.