title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 6 octombrie 2015.#Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export împotriva Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Cerere de decizie preliminară formulată de Finanzgericht Hamburg.#Trimitere preliminară – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene – Articolul 1 alineatul (2) și articolul 3 alineatul (1) primul paragraf – Recuperarea unei restituiri la export – Termen de prescripție – Punct de plecare (dies a quo) – Acțiune sau omisiune a agentului economic – Producerea prejudiciului – Încălcare continuă – Încălcare punctuală.#Cauza C-59/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      6 octombrie 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 — Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene — Articolul 1 alineatul (2) și articolul 3 alineatul (1) primul paragraf — Recuperarea unei restituiri la export — Termen de prescripție — Punct de plecare (dies a quo) — Acțiune sau omisiune a agentului economic — Producerea prejudiciului — Încălcare continuă — Încălcare punctuală”
      În cauza C‑59/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Finanzgericht Hamburg (Tribunalul Financiar, Germania), prin decizia din 13 decembrie 2013, primită de Curte la 7 februarie 2014, în procedura

         Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export

      împotriva

         Hauptzollamt Hamburg‑Jonas,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, doamna K. Jürimäe (raportor), domnii J. Malenovský și M. Safjan și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export, de D. Ehle, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul elen, de I. Chalkias și de E. Leftheriotou, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de J. Baquero Cruz, de P. Rossi și de B. Eggers, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 iunie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (2) și a articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export, pe de o parte, și Hauptzollamt Hamburg‑Jonas (Biroul Vamal Principal din Hamburg‑Jonas, denumit în continuare „Hauptzollamt”), pe de altă parte, în legătură cu rambursarea unor restituiri la export.

         Cadrul juridic

         Regulamentul nr. 2988/95

               3

               Articolul 1 din Regulamentul nr. 2988/95 prevede:
               „(1)   În scopul protejării intereselor financiare ale Comunităților Europene, se adoptă prin prezenta o reglementare generală privind controalele uniforme, măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul comunitar.
               (2)   Constituie abatere orice încălcare a unei dispoziții de drept comunitar, ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic, care poate sau ar putea prejudicia bugetul general al Comunităților sau bugetele gestionate de acestea, fie prin diminuarea sau pierderea veniturilor acumulate din resurse proprii, colectate direct în numele Comunităților, fie prin cheltuieli nejustificate.”

               4

               Articolul 3 alineatul (1) din acest regulament prevede:
               „Termenul de prescripție a acțiunii este de patru ani de la săvârșirea abaterii menționate la articolul 1 alineatul (1). Cu toate acestea, normele sectoriale pot să prevadă un termen mai scurt, care nu poate fi însă mai mic de trei ani.
               În cazul unor abateri continue sau repetate, termenul de prescripție curge din ziua în care încetează săvârșirea abaterii respective. […]
               […]”

               5

               Articolul 4 din regulamentul menționat privește măsurile administrative destinate recuperării avantajelor obținute nejustificat. Articolul 5 din același regulament prevede sancțiunile administrative pe care le pot atrage abaterile intenționate sau cele săvârșite din neglijență.

         Regulamentul (CEE) nr. 565/80

               6

               Potrivit articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 565/80 al Consiliului din 4 martie 1980 privind plata anticipată a restituirilor la export pentru produsele agricole (JO L 62, p. 5, Ediție specială, 03/vol. 3, p. 159), înaintea abrogării sale prin Regulamentul (CE) nr. 1713/2006 al Comisiei din 20 noiembrie 2006 de eliminare a prefinanțării restituirilor la export pentru produsele agricole (JO L 321, p. 11, Ediție specială, 03/vol. 77, p. 91), „la cererea celui interesat, se plătește o sumă egală cu restituirea la export de îndată ce produsele de bază sunt plasate în regim de antrepozitare vamală sau de zonă liberă, în vederea exportului acestora într‑un termen stabilit”.

               7

               Articolul 6 din acest regulament prevedea:
               „Aplicarea regimului prevăzut în prezentul regulament este condiționată de constituirea unei garanții care asigură rambursarea unei sume egale cu cea care a fost plătită, majorată cu o sumă suplimentară.
               Fără să aducă atingere cazurilor de forță majoră, această garanție este reținută total sau parțial:

                        —

                        în cazul în care rambursarea nu a fost efectuată atunci când exportul nu s‑a făcut la termenul stabilit în articolul 4 alineatul (1) și în articolul 5 alineatul (1)
                        sau

                        —

                        în cazul în care se dovedește că nu există niciun drept de restituire sau că a existat un drept de restituire pentru o sumă inferioară.”

         Regulamentul (CEE) nr. 3665/87

               8

               Articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 3665/87 al Comisiei din 27 noiembrie 1987 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole (JO L 351, p. 1), înaintea abrogării sale prin Regulamentul (CE) nr. 800/1999 al Comisiei din 15 aprilie 1999 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole (JO L 102, p. 11, Ediție specială, 03/vol. 27, p. 187), avea următorul cuprins:
               „Produsele trebuie să fie importate în aceeași stare în țara terță sau într‑una dintre țările terțe pentru care se aplică restituirea în termen de 12 luni de la data acceptării declarației de export […]” [traducere neoficială]

               9

               Articolul 18 alineatul (1) din acest regulament prevedea:
               „Dovada finalizării formalităților vamale pentru punerea în consum este furnizată:

                        (a)

                        sub forma documentului vamal sau a unei copii sau fotocopii a acestuia, care trebuie să fie autentificată ca fiind conformă cu originalul fie de instituția care a andosat documentul original, fie de o agenție oficială din țara terță în cauză, fie de o agenție a unui stat membru
                        sau

                        (b)

                        sub forma unui certificat de vămuire întocmit pe un formular conform modelului din anexa II; formularul respectiv trebuie completat în una sau mai multe dintre limbile oficiale ale Comunității și în una dintre limbile utilizate în țara terță în cauză

                  […]” [traducere neoficială]

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               10

               Prin deciziile adoptate în cursul anilor 1992 și 1993, Hauptzollamt i‑a acordat anticipat reclamantei din litigiul principal restituiri la export, în schimbul constituirii unei garanții, conform articolului 5 alineatul (1) și articolului 6 din Regulamentul nr. 565/80. Aceste plăți anticipate priveau mai multe loturi de carne de vită plasate în regim de antrepozitare în vederea exportării lor.

               11

               Prin scrisoarea din 10 august 1993, reclamanta din litigiul principal a transmis Hauptzollamt declarația vamală nr. 79/239, emisă de autoritățile vamale iordaniene la 9 martie 1993. Această declarație atesta introducerea pe piață, în Iordania, a unui lot de carne de vită exportat de reclamanta din litigiul principal. La 30 aprilie 1996 și la 4 martie 1998, Hauptzollamt a procedat la eliberarea garanțiilor pe care aceasta le constituise.

               12

               De la 28 februarie la 14 martie 1998, Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) a efectuat o misiune de inspecție în cursul căreia a rezultat că declarația vamală emisă de autoritățile iordaniene fusese anulată înainte de colectarea taxelor de import, iar lotul de carne de vită în cauză fusese în realitate reexportat în Irak.

               13

               Prin decizia din 23 septembrie 1999, Hauptzollamt a dispus recuperarea unei sume care se ridica la 103289,89 euro. Ca urmare a unei reclamații depuse de reclamanta din litigiul principal împotriva deciziei de recuperare, această sumă a fost redusă la 59545,70 euro prin decizia din 26 septembrie 2011. Reclamația a fost în rest respinsă prin decizia din 23 ianuarie 2012.

               14

               La 5 februarie 2012, reclamanta din litigiul principal a formulat o acțiune la Finanzgericht Hamburg, prin care solicită anularea celor trei decizii citate anterior. Aceasta arată că dreptul la restituire este prescris. În opinia sa, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95, termenul de prescripție curge de la momentul săvârșirii abaterii, iar nu de la momentul eliberării garanției. Astfel, articolul 1 alineatul (2) din acest regulament ar asocia noțiunea „abatere” cu o acțiune sau cu o omisiune a unui agent economic. Pentru a stabili dacă acțiunea în restituirea plății nedatorate este prescrisă, temeiul ar trebui să îl constituie, în consecință, data prezentării declarației vamale emise de autoritățile iordaniene, și anume 10 august 1993.

               15

               Instanța de trimitere tinde să considere că termenul de prescripție curge, independent de momentul producerii prejudiciului, de la acțiunea sau omisiunea agentului economic care constituie o încălcare a unei dispoziții a dreptului Uniunii. O astfel de interpretare ar rezulta din modul de redactare a articolului 1 alineatul (2) și a articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95. Astfel, pe de o parte, potrivit modului de redactare a articolului 1 alineatul (2) din acest regulament, legiuitorul Uniunii, care a reținut utilizarea condiționalului la momentul redactării acestei dispoziții, nu asociază noțiunea „abatere” cu producerea unui prejudiciu, din moment ce conduita unui agent economic poate să constituie de asemenea o abatere în cazul în care „ar avea” ca efect producerea unui prejudiciu pentru bugetul Uniunii. Pe de altă parte, din modul de redactare a articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din regulamentul respectiv, care face referire la „săvârșirea abaterii”, ar reieși că legiuitorul Uniunii a intenționat să asocieze data de la care începe să curgă termenul de prescripție nu cu „apariția”, ci cu „săvârșirea” abaterii, respectiv cu o conduită a agentului economic care trebuie să constea într‑o încălcare a unei dispoziții a dreptului Uniunii.

               16

               Instanța de trimitere este totuși de părere că, în cazurile în care încălcarea unor dispoziții ale dreptului Uniunii a fost descoperită numai după producerea prejudiciului, problema stabilirii momentului de la care începe să curgă termenul de prescripție ar putea face obiectul unei aprecieri diferite. Astfel, s‑ar putea considera că noțiunea „abatere”, menționată la articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2988/95, presupune îndeplinirea a două condiții, și anume, pe de o parte, o conduită a agentului economic și, pe de altă parte, un prejudiciu care să rezulte din aceasta.

               17

               În ipoteza în care termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 ar începe să curgă numai la data producerii prejudiciului, instanța de trimitere ridică problema dacă „prejudiciul”, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2988/95, ia naștere odată cu plata cuantumului avansului care corespunde restituirii la export sau doar la data acordării definitive a restituirii la export prin eliberarea garanției.

               18

               În aceste împrejurări, Finanzgericht Hamburg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Într‑un caz în care încălcarea unei dispoziții de drept al Uniunii este descoperită doar după producerea prejudiciului, abaterea a cărei existență este necesară pentru începutul curgerii termenului de prescripție, în temeiul articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 și care este definită la articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2988/95, presupune în mod cumulativ, pe lângă acțiunea sau omisiunea unui agent economic, și producerea unui prejudiciu pentru bugetul general al Uniunii sau pentru bugetele gestionate de aceasta, astfel încât termenul de prescripție curge abia după producerea prejudiciului, sau termenul de prescripție curge independent de momentul producerii prejudiciului, de la acțiunea sau omisiunea agentului economic, săvârșită cu încălcarea unei dispoziții de drept al Uniunii?

                        2)

                        În ipoteza în care răspunsul la prima întrebare este că termenul de prescripție curge abia după producerea prejudiciului:
                        în contextul rambursării unei restituiri la export acordate în mod definitiv, «prejudiciul», așa cum este definit la articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2988/95, se produce deja la momentul plății sumei egale cu restituirea la export în sensul articolului 5 alineatul (2) din Regulamentul nr. 565/80, fără să fi fost eliberată garanția prevăzută la articolul 6 din acest regulament, ori prejudiciul se produce abia la momentul eliberării garanției, și anume la acordarea definitivă a restituirii la export?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               19

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care încălcarea unei dispoziții a dreptului Uniunii a fost descoperită numai după producerea unui prejudiciu, articolul 1 alineatul (2) și articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretate în sensul că termenul de prescripție începe să curgă de la data producerii prejudiciului pentru bugetul Uniunii sau pentru bugete gestionate de aceasta sau dacă termenul respectiv începe să curgă independent de respectiva dată, de la acțiunea sau omisiunea unui agent economic care constituie o încălcare a dreptului Uniunii.

               20

               Cu titlu introductiv, trebuie, pe de o parte, amintit că regula prescripției de patru ani prevăzută la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 este, în lipsa unei reglementări sectoriale a Uniunii sau a unei reglementări naționale privind un regim de prescripție specific, aplicabilă abaterilor care prejudiciază interesele financiare ale Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Pfeifer & Langen, C‑564/10, EU:C:2012:190, punctele 39 și 40, precum și jurisprudența citată).

               21

               Pe de altă parte, trebuie să se arate că articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 este aplicabil în speță, deși faptele în discuție în litigiul principal s‑au petrecut în anii 1992 și 1993. Astfel, Curtea a statuat deja că termenul de prescripție prevăzut la această dispoziție se aplică unor abateri săvârșite anterior intrării în vigoare a acestui regulament (a se vedea în acest sens Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, C‑278/07-C‑280/07, EU:C:2009:38, punctul 34).

               22

               Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, pentru a stabili domeniul de aplicare al unor dispoziții de drept al Uniunii, în speță articolul 1 alineatul (2) și articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, este necesar să se țină seama atât de termenii lor, cât și de contextul și de obiectivele acestora (Hotărârea Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, punctul 26 și jurisprudența citată).

               23

               În conformitate cu textul articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, termenul de prescripție a acțiunii este de patru ani de la momentul săvârșirii abaterii. Articolul 1 alineatul (2) din acest regulament definește noțiunea „abatere” ca fiind orice încălcare a unei dispoziții a dreptului Uniunii, ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic, care poate sau ar putea prejudicia bugetul general al Uniunii sau bugetele gestionate de aceasta.

               24

               Săvârșirea unei abateri, care face să curgă termenul de prescripție, presupune, așadar, îndeplinirea a două condiții, și anume o acțiune sau o omisiune a unui agent economic, care constituie o încălcare a dreptului Uniunii, precum și un prejudiciu sau un potențial prejudiciu adus bugetului Uniunii.

               25

               În împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care încălcarea dreptului Uniunii a fost descoperită după producerea prejudiciului, termenul de prescripție începe să curgă de la săvârșirea abaterii, cu alte cuvinte de la momentul în care au survenit atât acțiunea sau omisiunea unui agent economic care constituie o încălcare a dreptului Uniunii, cât și prejudiciul adus bugetului Uniunii sau bugetelor gestionate de aceasta.

               26

               O astfel de concluzie este conformă cu obiectivul Regulamentului nr. 2988/95, care, potrivit articolului 1 alineatul (1) din acesta, urmărește protejarea intereselor financiare ale Uniunii. Astfel, dies a quo se situează la data evenimentului care survine ultimul, și anume fie la data producerii prejudiciului, atunci când acest prejudiciu se produce ulterior acțiunii sau omisiunii care constituie o încălcare a dreptului Uniunii, fie la data respectivei acțiuni sau a respectivei omisiuni, atunci când avantajul în cauză a fost acordat înainte de acțiunea sau omisiunea menționată. Urmărirea obiectivului de protecție a intereselor financiare ale Uniunii este, prin urmare, facilitată.

               27

               În plus, această concluzie nu este repusă în discuție de argumentul guvernului elen potrivit căruia dies a quo s‑ar situa în ziua descoperirii de către autoritățile competente a abaterii. Astfel, acest argument este în contradicție cu jurisprudența Curții, potrivit căreia data la care autoritățile au luat cunoștință de o abatere nu are efect în privința momentului de la care începe să curgă termenul de prescripție (Hotărârea Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, punctul 67).

               28

               În definitiv, potrivit jurisprudenței Curții, administrația are o obligație generală de diligență în verificarea caracterului legal al plăților efectuate de ea însăși și care afectează bugetul Uniunii (Hotărârea Ze Fu Fleischhandel GmbH și Vion Trading, C‑201/10 și C‑202/10, EU:C:2011:282, punctul 44). A admite că dies a quo corespunde zilei în care este descoperită abaterea în cauză ar contraveni acestei obligații de diligență.

               29

               Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 1 alineatul (2) și articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretate în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care încălcarea unei dispoziții a dreptului Uniunii a fost descoperită numai după producerea unui prejudiciu, termenul de prescripție începe să curgă odată ce au survenit atât acțiunea sau omisiunea unui agent economic care constituie o încălcare a dreptului Uniunii, cât și prejudiciul produs bugetului Uniunii sau bugetelor gestionate de aceasta.

         Cu privire la a doua întrebare

               30

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere ridică problema momentului la care se produce un „prejudiciu” în sensul articolului 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2988/95, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal.

               31

               Înainte de a răspunde la această întrebare, trebuie amintită cronologia faptelor în discuție în cauza principală. Într‑o primă etapă, în cursul anilor 1992 și 1993, reclamantei din litigiul principal i s‑a acordat anticipat o sumă egală cu restituirea la export, conform articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 565/80. Într‑o a doua etapă, la 10 august 1993, reclamanta din litigiul principal a prezentat o declarație vamală emisă de autoritățile iordaniene, destinată să dovedească finalizarea formalităților vamale pentru punerea în consum în Iordania, conform articolului 17 alineatul (3) și articolului 18 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3665/87. Într‑o a treia etapă, la 30 aprilie 1996 și la 4 martie 1998, garanțiile constituite la momentul acordării plății anticipate, conform articolului 6 din Regulamentul nr. 565/80, au fost eliberate.

               32

               În astfel de împrejurări, trebuie să se arate că un „prejudiciu” în sensul articolului 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2988/95 se produce la data la care este adoptată decizia de a acorda definitiv avantajul în cauză, în speță restituirile la export. Astfel, de la acel moment există în mod efectiv un prejudiciu adus bugetului Uniunii. Nu se poate considera că acest prejudiciu există înainte de data acordării definitive a acestui avantaj decât dacă s‑ar admite că termenul de prescripție pentru a recupera același avantaj poate deja să curgă la un moment în care acesta nu a fost încă acordat.

               33

               Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, un prejudiciu se produce odată ce a fost adoptată decizia de a acorda exportatorului în cauză restituirea la export.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               34

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                           1)

                           Articolul 1 alineatul (2) și articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene trebuie interpretate în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care încălcarea unei dispoziții a dreptului Uniunii a fost descoperită numai după producerea unui prejudiciu, termenul de prescripție începe să curgă odată ce atât acțiunea sau omisiunea unui agent economic care constituie o încălcare a dreptului Uniunii, cât și prejudiciul produs bugetului Uniunii sau bugetelor gestionate de aceasta au survenit.

                           2)

                           Articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, un prejudiciu se produce odată ce a fost adoptată decizia de a acorda exportatorului în cauză restituirea la export.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 19 ianuarie 1988. # Erich Biedermann împotriva Curții de Conturi a Comunităților Europene. # Funcționar. # Cauza 2/87.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 5 iulie 2007. # Deutsche Lufthansa AG împotriva ANA - Aeroportos de Portugal SA. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto - Portugalia. # Transporturi aeriene - Aeroporturi - Handling la sol - Perceperea unei redevențe de administrare și supraveghere la sol. # Cauza C-181/06.

text:
      Cauza C‑181/06
      Deutsche Lufthansa AG
      împotriva
      ANA - Aeroportos de Portugal SA
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto)
      „Transporturi aeriene — Aeroporturi — Handling la sol — Perceperea unei redevențe de administrare și supraveghere la sol”
      Sumarul hotărârii
      Transporturi — Transporturi aeriene — Acces la piața serviciilor de handling la sol în aeroporturile Comunității
      [Directiva 96/67 a Consiliului, art. 16 alin. (3) și anexa, punctul 1]
      Dreptul comunitar se opune unei reglementări naționale care prevede achitarea unei redevențe de administrare și supraveghere
         la sol de către prestatorii de servicii de handling în favoarea autorității de gestionare a aeroportului, cu excepția cazului
         în care redevența de administrare și supraveghere la sol prevăzută de această legislație este datorată în schimbul unei părți
         sau al tuturor serviciilor prevăzute la punctul 1 din anexa la Directiva 96/67 privind accesul la piața serviciilor de handling
         la sol în aeroporturile Comunității și nu constituie o a doua taxare a unor servicii deja taxate printr‑o altă redevență sau
         taxă. În ipoteza în care, în urma verificărilor efectuate de instanța de trimitere, ar rezulta că redevența menționată constituie
         o redevență de acces la instalațiile aeroportuare, este de competența acestei instanțe să verifice dacă redevența respectivă
         îndeplinește criteriile pertinenței, obiectivității, transparenței și nediscriminării, astfel cum sunt prevăzute acestea la
         articolul 16 alineatul (3) din Directiva 96/67.

      (a se vedea punctul 29 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      5 iulie 2007(*)

      „Transporturi aeriene – Aeroporturi – Handling la sol – Perceperea unei redevențe de administrare și supraveghere la sol”
      În cauza C‑181/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Tribunal Administrativo
         e Fiscal do Porto (Portugalia), prin Decizia din 7 martie 2006, primită de Curte la 7 aprilie 2006, în procedura

      Deutsche Lufthansa AG
      împotriva
      ANA – Aeroportos de Portugal SA,

      în prezența
      Ministério Público,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii P. Kūris (raportor), J. Makarczyk, L. Bay Larsen și J.‑C.
         Bonichot, judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 februarie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Deutsche Lufthansa AG, de A. Moura Portugal, advogado;
      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Fernandes și de doamna M. J. Viegas, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul elen, de domnul K. Georgiadis și de doamna Z. Chatzipavlou, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii J. R. Vidal Puig, S. Noe și P. Guerra e Andrade, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 aprilie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 6 și a articolului 16 alineatul (3) din
         Directiva 96/67/CE a Consiliului din 15 octombrie 1996 privind accesul la piața serviciilor de handling la sol în aeroporturile
         Comunității (JO L 272, p. 36, Ediție specială, 07/vol. 4, p. 98).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Deutsche Lufthansa AG (denumită în continuare „Lufthansa”), pe
         de o parte, și ANA – Aeroportos de Portugal SA (denumită în continuare „ANA”), pe de altă parte, cu privire la un aviz de
         stabilire și de plată a redevențelor de administrare și supraveghere la sol emis de ANA.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 96/67 este formulat după cum urmează:

      „Statele membre iau măsurile necesare în conformitate cu acordurile stabilite în articolul 1, pentru a asigura accesul liber
         pe piață al prestatorilor de servicii de handling la sol pentru prestarea de servicii de handling la sol unor terțe părți.

      Statele membre au dreptul să impună ca prestatorii de servicii de handling la sol să fie stabiliți în interiorul Comunității.”
      4        Articolul 16 alineatul (3) din această directivă prevede:

      „Dacă accesul la instalațiile aeroportului determină perceperea unei taxe, aceasta trebuie stabilită în funcție de criterii
         pertinente, obiective, transparente și nediscriminatorii.”

      5        Anexa la această directivă prevede:

      „1.      Administrarea și supravegherea la sol cuprind:
      1.1.      servicii de reprezentare și legătură cu autorități locale sau orice alte entități, plăți în numele utilizatorului aeroportului
         și oferirea de spații pentru birouri pentru reprezentanții săi;

      1.2.      controlul încărcăturii, mesagerie și telecomunicații;
      1.3.      handlingul, depozitarea și administrarea dispozitivelor de încărcare;
      1.4.      alte servicii de supraveghere înainte, în timpul sau după zbor și orice alte servicii administrative solicitate de utilizatorul
         aeroportului.”

       Reglementarea națională
      6        Decretul‑lege nr. 102/90 din 21 martie 1990, astfel cum a fost modificat prin Decretul‑lege nr. 280/99 din 26 iulie 1999 (Diário da Republica I, seria A, nr. 172, din 26 iulie 1999, p. 4678, denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 280/99”), prevede în detaliu redevențele
         datorate pentru desfășurarea oricărei activități în spațiul aeroportuar și, la articolul 18 alineatul 2, menționează că, pentru
         domeniul public aeroportuar exploatat de ANA, cuantumul redevențelor pentru serviciile de handling la sol este stabilit de
         ANA, cu aprobarea prealabilă a Institutului Național de Aviație Civilă.

      7        Articolul 3 din Decretul de reglementare nr. 12/99 din 30 iulie 1999 (Diário da Republica I, seria B, nr. 176, din 30 iulie 1999, p. 4922) prevede:

      „În conformitate cu articolul 17 din Decretul‑lege nr. 102/90 din 21 martie 1990 și în vederea aplicării articolului 18 din
         decretul‑lege menționat, redevențele prevăzute de acesta se clasifică, în funcție de natura serviciilor și a activităților
         desfășurate, în:

      a)      redevențe de trafic;
      b)      redevențe de asistență la sol («handling»);
      c)      redevențe de ocupare;
      d)      alte redevențe cu caracter comercial.”
      8        Redevențele de handling sunt prevăzute la articolul 10 și următoarele din Decretul de reglementare nr. 12/99. În total, există
         11 asemenea redevențe.

      9        Articolul 10 din acest decret prevede:

      „Sunt datorate redevențe de handling pentru desfășurarea oricărei activități care face parte din serviciile enumerate în lista
         ce figurează în anexa I la Decretul‑lege nr. 275/99 din 23 iulie 1999, după cum urmează:

      1)      Redevența de administrare și supraveghere la sol este datorată de către prestatorii de servicii și se calculează în funcție
         de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.

      2)      Redevența pentru handlingul pasagerilor este datorată de către prestatorii de servicii și de către utilizatorii unui aeroport
         sau ai unui aerodrom care recurg la handling propriu; aceasta se calculează pe intervale orare ori fracțiuni de zile sau de
         luni și pe ghișeu de primire și de înregistrare a pasagerilor («check‑in»).

      3)      Redevența pentru handlingul bagajelor este datorată de către prestatorii de servicii și de către utilizatorii unui aeroport
         sau ai unui aerodrom care recurg la handling propriu; aceasta se calculează pe intervale orare ori fracțiuni de zile sau de
         luni și pe ghișeu de primire și de înregistrare a pasagerilor (check‑in) sau pe unități de bagaje manipulate.

      4)      Redevența pentru handlingul mărfurilor și al corespondenței este datorată:
      a)      de către utilizatorii unui aeroport sau ai unui aerodrom care recurg la handling propriu; aceasta se calculează pe unitate
         de trafic;

      b)      de către prestatorii de servicii; aceasta se calculează în funcție de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.
      5)      Redevența pentru handlingul rampei este datorată:
      a)      de către utilizatorii unui aeroport sau ai unui aerodrom care recurg la handling propriu; aceasta se calculează pe unitate
         de trafic;

      b)      de către prestatorii de servicii; aceasta se calculează în funcție de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.
      6)      Redevența pentru serviciile aeronavei este datorată de către prestatorii de servicii și urmează să fie calculată în funcție
         de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.

      7)      Redevența pentru handlingul combustibilului și al uleiului este datorată de către prestatorii de servicii și urmează să fie
         calculată în funcție de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote, sau pe hectolitru de combustibil și pe litru
         de ulei furnizat, caz în care fracțiunile sunt rotunjite la unitatea superioară.

      8)      Redevența pentru întreținerea aeronavei este datorată de către prestatorii de servicii și urmează să fie calculată în funcție
         de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.

      9)      Redevența pentru operațiunile de zbor și administrarea echipajului este datorată de către prestatorii de servicii și urmează
         să fie calculată în funcție de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.

      10)      Redevența pentru transportul la sol este datorată de către prestatorii de servicii și urmează să fie calculată în funcție
         de cifra de afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.

      11)      Redevența pentru catering este datorată de către prestatorii de servicii și urmează să fie calculată în funcție de cifra de
         afaceri realizată, prin aplicarea unei cote.”

      10      Articolul 11 din decretul menționat prevede:

      „În funcție de perioada de utilizare, de unitatea de serviciu sau de unitatea fizică administrată, se poate percepe o redevență
         diferită de la utilizatorii oricărei infrastructuri de aeroporturi sau aerodromuri declarate centralizate în vederea desfășurării
         activităților de handling.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      11      Lufthansa, societate de drept german, a cărei sucursală are sediul în aeroportul din Lisabona (Portugalia), a contestat avizul
         de stabilire și de plată a unor redevențe de administrare și supraveghere la sol emis de ANA.

      12      ANA a acordat o aprobare în vederea desfășurării de către Lufthansa a activității de handling pe aeroportul Francisco Sá Carneiro
         din Porto. În consecință, Lufthansa a fost obligată la plata unei redevențe în cuantum de 22 164 PTE, inclusiv taxa pe valoare
         adăugată (110,55 euro).

      13      În fața instanței naționale, Lufthansa susține că prevederile dreptului național, și anume articolul 10 alineatul 1 din Decretul
         de reglementare nr. 12/99 și articolul 18 alineatul 2 din Decretul‑lege nr. 280/99, încalcă Directiva 96/67.

      14      Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Suma pretinsă cu titlu de redevență de administrare și supraveghere la sol, în temeiul prevederilor articolului 10 alineatul
         1 din Decretul de reglementare nr. 12/99, poate fi considerată o taxă «stabilită în funcție de criterii pertinente, obiective,
         transparente și nediscriminatorii», astfel cum impune articolul 16 alineatul (3) din Directiva 96/67?

      2)      Instituirea obligației de plată a unei sume cu titlu de redevență de administrare și supraveghere la sol, în temeiul articolului
         10 alineatul 1 din Decretul de reglementare nr. 12/99, al articolului 18 alineatul 2 din Decretul‑lege nr. 102/90, astfel
         cum a fost modificat prin Decretul‑lege nr. 280/99, și al altor prevederi care stabilesc cuantumul acestei redevențe, se opune
         sau este contrară accesului liber la piața de prestare a serviciilor de handling la sol unor terțe părți, prevăzut la articolul
         6 din Directiva 96/67?

      3)      Instituirea obligației de plată a unei sume cu titlu de redevență de administrare și supraveghere la sol, în temeiul articolului
         10 alineatul 1 din Decretul de reglementare nr. 12/99, al articolului 18 alineatul 2 din Decretul‑lege nr. 102/90, astfel
         cum a fost modificat prin Decretul‑lege nr. 280/99, și al altor prevederi care stabilesc cuantumul acestei redevențe, se opune
         sau este contrară realizării pieței interne și principiilor prevăzute la articolul 3 alineatul (1) litera (c) CE și la articolul
         4 CE?

      4)      Instituirea obligației de plată a unei sume cu titlu de redevență de administrare și supraveghere la sol, în temeiul articolului
         10 alineatul 1 din Decretul de reglementare nr. 12/99, al articolului 18 alineatul 2 din Decretul‑lege nr. 102/90, astfel
         cum a fost modificat prin Decretul‑lege nr. 280/99, și al altor prevederi care stabilesc cuantumul acestei redevențe, poate
         fi considerată o practică abuzivă în sensul articolului 82 CE?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      15      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatul (1) litera (c) și alineatul (2) din Directiva 96/67,
         aceasta se aplică de la 1 ianuarie 1999 numai aeroporturilor cu trafic anual de cel puțin 3 milioane de pasageri sau 75 000
         de tone încărcătură sau al căror trafic anual nu a fost mai mic de 2 milioane de pasageri sau 50 000 de tone încărcătură în
         perioada de șase luni anterioară datei de 1 aprilie sau 1 octombrie a anului precedent. Începând cu 1 ianuarie 2001, directiva
         menționată se aplică oricărui aeroport aflat pe teritoriul unui stat membru, deschis traficului comercial, al cărui trafic
         anual este de cel puțin 2 milioane de pasageri sau 50 000 de tone încărcătură.

      16      Or, din situația de fapt expusă de către instanța de trimitere nu rezultă cu claritate că aeroportul din Porto a atins înainte
         de 2005 pragurile menționate anterior. În caz contrar, acest aeroport ar intra în domeniul de aplicare al Directivei 96/67
         numai începând cu 1 ianuarie 2006. Or, avizul de stabilire a redevenței contestat de Lufthansa pare să privească anul 2000.

      17      În consecință, revine instanței de trimitere să se asigure în prealabil că Directiva 96/67 este aplicabilă situației de fapt
         din acțiunea principală.

       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      18      Prin intermediul primelor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se
         stabilească dacă o reglementare națională precum aceea din acțiunea principală, care prevede achitarea unei redevențe de administrare
         și supraveghere la sol de către prestatorii de servicii de handling în favoarea autorității de gestionare a aeroportului,
         este compatibilă cu articolul 6 și cu articolul 16 alineatul (3) din Directiva 96/67.

      19      Curtea a hotărât că atât din considerentul (25) al Directivei 96/67, cât și din articolul 16 alineatele (1) și (3) din aceasta
         rezultă că organismul de gestionare a unui aeroport este autorizat să perceapă o redevență în schimbul accesului la instalațiile
         aeroportuare. Prin aceste instalații trebuie să se înțeleagă infrastructurile și echipamentele puse la dispoziție de aeroport.
         În schimb, Curtea a apreciat că nu este posibil ca un astfel de organism să perceapă o redevență de acces la piața serviciilor
         de handling, în plus față de o redevență de utilizare a instalațiilor aeroportului (a se vedea în acest sens Hotărârea din
         16 octombrie 2003, Flughafen Hannover‑Langenhagen, C‑363/01, Rec., p. I‑11893, punctele 37-40, precum și 44 și 60).

      20      În primul rând, trebuie să se analizeze dacă o redevență precum cea de administrare și supraveghere la sol din acțiunea principală
         trebuie să fie apreciată drept o taxă în schimbul accesului la instalațiile aeroportului.

      21      Guvernul portughez susține că redevența respectivă este datorată în schimbul furnizării unui serviciu public aeroportuar de
         asistență a aviației civile și pentru punerea la dispoziție a unui bun din domeniul public a cărui utilizare în bune condiții
         este garantată de ANA.

      22      Cu ocazia ședinței, autoritățile portugheze au precizat, pe de o parte, că obiectul redevenței de administrare și supraveghere
         la sol prevăzute de Decretul de reglementare nr. 12/99 nu este diferit de cel al redevenței prevăzute în anexa la Directiva
         96/67 și că această redevență nu constituie în niciun caz o a doua taxare a serviciilor cărora li se aplică deja o redevență
         prevăzută de același decret de reglementare.

      23      Pe de altă parte, autoritățile respective au menționat, pentru prima dată, că prin utilizarea efectivă a domeniului public
         trebuie să se înțeleagă consumul de apă și cel de electricitate, precum și cheltuielile legate de curățenie și siguranță.

      24      În această privință, revine instanței de trimitere să analizeze contraprestațiile redevenței din acțiunea principală, în raport
         cu definiția administrării și supravegherii la sol prevăzută la punctul 1 din anexa la Directiva 96/67. În continuare, în
         cazul în care redevența menționată este datorată pentru o parte sau pentru toate aceste servicii și nu reprezintă o a doua
         taxare a serviciilor deja taxate printr‑o altă redevanță sau taxă, aceasta va putea să fie considerată o redevență de acces
         la instalațiile aeroportuare, și nu o redevență de acces la piața serviciilor de handling la sol.

      25      În orice caz, trebuie să se analizeze, în al doilea rând, dacă redevența din acțiunea principală îndeplinește criteriile stabilite
         la articolul 16 alineatul (3) din Directiva 96/67.

      26      În ceea ce privește criteriile pertinenței și obiectivității, este de competența instanței de trimitere să identifice raportul
         dintre costurile de funcționare suportate de ANA și cuantumul redevenței calculate ca o cotă din cifra de afaceri realizată
         de Lufthansa la aeroportul Francisco Sá Carneiro din Porto.

      27      În ceea ce privește criteriul transparenței, acesta poate fi considerat îndeplinit numai dacă dispozițiile naționale cuprind
         o expunere clară a serviciilor furnizate de ANA și o definiție exactă a modalității de calcul a redevenței respective.

      28      În sfârșit, în ceea ce privește criteriul nediscriminării, dacă este cert că redevența din acțiunea principală nu este datorată
         decât de prestatorii de handling la sol, chiar dacă atât acești prestatori, cât și utilizatorii care recurg la handling propriu
         la sol folosesc aceleași instalații aeroportuare, este la fel de evident că, dacă singura justificare a unei asemenea diferențe
         de tratament este dedusă din faptul că doar prestatorii menționați ar realiza un beneficiu, ar trebui ca această diferență
         să fie considerată discriminatorie.

      29      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la prima și la cea de a doua întrebare că dreptul comunitar
         se opune unei reglementări naționale precum cea prevăzută la articolul 10 alineatul 1 din Decretul de reglementare nr.12/99
         și la articolul 18 alineatul 2 din Decretul‑lege nr. 280/99, cu excepția cazului în care redevența de administrare și supraveghere
         la sol prevăzută de această legislație este datorată în schimbul unei părți sau al tuturor serviciilor prevăzute la punctul
         1 din anexa la Directiva 96/67 și nu constituie o a doua taxare a unor servicii deja taxate printr‑o altă redevență sau taxă.
         În ipoteza în care, în urma verificărilor efectuate de instanța de trimitere, ar rezulta că redevența din acțiunea principală
         constituie o redevență de acces la instalațiile aeroportuare, este de competența acestei instanțe să verifice dacă redevența
         respectivă îndeplinește criteriile pertinenței, obiectivității, transparenței și nediscriminării, astfel cum sunt prevăzute
         acestea la articolul 16 alineatul (3) din Directiva 96/67.

       Cu privire la a treia întrebare
      30      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă plata redevenței
         din acțiunea principală este contrară articolelor 3 CE și 4 CE.

      31      În această privință, este suficient să se constate că articolele 3 CE și 4 CE enunță domeniile și obiectivele avute în vedere
         de acțiunea Comunității Europene și nu prevăd obligații în sarcina statelor membre sau a organismelor publice sau private
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 octombrie 2000, Echirolles Distribution, C‑9/99, Rec., p. I‑8207, punctul 22). În
         măsura în care aceste acțiuni au fost detaliate în alte părți ale Tratatului CE și în actele comunitare de punere în aplicare
         precum Directiva 96/67, trebuie să se răspundă instanței de trimitere numai cu privire la această directivă.

       Cu privire la a patra întrebare
      32      Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă instituirea
         obligației de plată a redevenței din acțiunea principală poate fi considerată un abuz de poziție dominantă în sensul articolului
         82 CE.

      33      Potrivit unei jurisprudențe constante, deciziile de trimitere trebuie să indice motivele precise care au determinat instanța
         de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea dreptului comunitar și să aprecieze că este necesar să adreseze
         Curții întrebări preliminare (a se vedea Ordonanța din 28 iunie 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Rec., p. I‑4979, punctul 16
         și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 13 iulie 2000, Idéal tourisme, C‑36/99, Rec., p. I‑6049, punctul 20). Astfel,
         Curtea a hotărât că este necesar ca instanța națională să ofere un minim de explicații cu privire la motivele alegerii dispozițiilor
         comunitare a căror interpretare o solicită, precum și cu privire la raportul pe care îl stabilește între aceste dispoziții
         și legislația națională aplicabilă în acțiunea principală (Ordonanța din 7 aprilie 1995, Grau Gomis și alții, C‑167/94, Rec.,
         p. I‑1023, punctul 9).

      34      Trebuie să se constate că decizia de trimitere nu îndeplinește aceste cerințe.

      35      Într‑adevăr, nu este posibilă delimitarea problemei concrete de interpretare care ar putea să fie ridicată în raport cu articolul
         82 CE. Or, cerința preciziei în expunerea situației de fapt și a contextului legislativ există în special în domeniul concurenței,
         care este caracterizat prin situații complexe de fapt și de drept (Ordonanța Laguillaumie, citată anterior, punctul 19 și
         jurisprudența citată).

      36      Prin urmare, cea de a patra întrebare adresată Curții este inadmisibilă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      37      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Dreptul comunitar se opune unei reglementări naționale precum cea prevăzută la articolul 10 alineatul 1 din Decretul de reglementare
            nr. 12/99 din 30 iulie 1999 și la articolul 18 alineatul 2 din Decretul‑lege nr. 102/90 din 21 martie 1990, astfel cum a fost
            modificat prin Decretul‑lege nr. 280/99 din 26 iulie 1999, cu excepția cazului în care redevența de administrare și supraveghere
            la sol prevăzută de această legislație este datorată în schimbul unei părți sau al tuturor serviciilor prevăzute la punctul
            1 din anexa la Directiva 96/67/CE a Consiliului din 15 octombrie 1996 privind accesul la piața serviciilor de handling la
            sol în aeroporturile Comunității și nu constituie o a doua taxare a unor servicii deja taxate printr‑o altă redevență sau
            taxă. În ipoteza în care, în urma verificărilor efectuate de instanța de trimitere, ar rezulta că redevența din acțiunea principală
            constituie o redevență de acces la instalațiile aeroportuare, este de competența acestei instanțe să verifice dacă redevența
            respectivă îndeplinește criteriile pertinenței, obiectivității, transparenței și nediscriminării, astfel cum sunt prevăzute
            acestea la articolul 16 alineatul (3) din Directiva 96/67.
      Semnături
      * Limba de procedură: portugheza.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 28 martie 1996. # Proces penal împotriva Rafael Ruiz Bernáldez. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Audiencia Provincial de Sevilla - Spania. # Cauza C-129/94.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 29 ianuarie 1998. # Willy de Corte împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-62/96.


Hotărârea Curții din data de 20 martie 1990. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Pescuit. # Cauza C-62/89.


Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 23 ianuarie 2014. # The Sunrider Corporation împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-221/12.


title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 3 septembrie 2015.#Etablissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer) împotriva Sodiaal International SA.#Cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d'État (Franța).#Trimitere preliminară – Protecția intereselor financiare ale Uniunii – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Articolul 3 – Recuperare a unui ajutor comunitar – Sancțiune administrativă – Măsură administrativă – Termen de prescripție.#Cauza C-383/14.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑383/14,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Conseil d’État (Franța), prin decizia din 28 mai 2014, primită de Curte la 11 august 2014, în procedura
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)
            împotriva
            Sodiaal International SA,
            CURTEA (Camera a șasea),
            compusă din domnul S. Rodin, președinte de cameră, domnul E. Levits (raportor) și doamna M. Berger, judecători,
            avocat general: doamna E. Sharpston,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Sodiaal International SA, de F. Plottin și de J. C. Cavaillé, avocați;
            – pentru guvernul francez, de D. Colas și de S. Ghiandoni, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul elen, de I. Chalkias și de A. Vasilopoulou, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de A. Sauka și de D. Triantafyllou, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) (Institutul Național pentru Produse Agricole și Marine), pe de o parte, și Sodiaal International SA (denumită în continuare „Sodiaal International”), pe de altă parte, în legătură cu un ajutor comunitar primit în mod nejustificat de aceasta din urmă pentru fabricarea de cazeinați.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Al treilea considerent al Regulamentului nr. 2988/95 prevede:
            „întrucât normele metodologice privind gestiunea descentralizată și monitorizarea modului în care acestea sunt aplicate fac obiectul unor dispoziții detaliate diferite în funcție de politicile comunitare respective; întrucât trebuie combătute în toate domeniile acțiunile de natură să afecteze interesele financiare ale Comunităților”.
            4. Articolul 1 din Regulamentul nr. 2988/95 prevede:
            „(1) În scopul protejării intereselor financiare ale Comunităților Europene, se adoptă prin prezenta o reglementare generală privind controalele uniforme, măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul comunitar.
            (2) Constituie abatere orice încălcare a unei dispoziții de drept comunitar, ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic, care poate sau ar putea prejudicia bugetul general al Comunităților sau bugetele gestionate de acestea, fie prin diminuarea sau pierderea veniturilor acumulate din resurse proprii, colectate direct în numele Comunităților, fie prin cheltuieli nejustificate.”
            5. Articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/95 prevede:
            „(1) Termenul de prescripție a acțiunii este de patru ani de la săvârșirea abaterii menționate la articolul 1 alineatul (1). Cu toate acestea, normele sectoriale pot să prevadă un termen mai scurt, care nu poate fi însă mai mic de trei ani.
            În cazul unor abateri continue sau repetate, termenul de prescripție curge din ziua în care încetează săvârșirea abaterii respective. În ceea ce privește programele multianuale, termenul de prescripție trebuie, oricum, să curgă până la finalizarea programului.
            Termenul de prescripție este întrerupt de orice act al unei autorități competente, adus la cunoștința persoanei în cauză, cu privire la cercetarea sau urmărirea în justiție a abaterii respective. Termenul de prescripție începe să curgă din nou după fiecare act de întrerupere.
            Cu toate acestea, prescripția devine efectivă cel mai târziu la data la care expiră o perioadă egală cu dublul termenului de prescripție, fără ca autoritatea competentă să fi impus o sancțiune, cu excepția cazului în care acțiunea administrativă este suspendată în conformitate cu articolul 6 alineatul (1).
            […]
            (3) Statele membre își păstrează posibilitatea de a aplica un termen mai lung decât cel prevăzut la alineatul (1) și, respectiv, (2).”
            6. Articolul 4 din același regulament prevede:
            „(1) Ca regulă generală, orice abatere atrage după sine retragerea avantajului obținut nejustificat:
            – prin obligația de a vărsa sumele datorate sau de a rambursa sumele primite nejustificat;
            – […]
            (2) Aplicarea măsurilor menționate la alineatul (1) se limitează la retragerea avantajului obținut, la care se adaugă, dacă acest lucru este prevăzut, dobânda care poate fi calculată pe bază forfetară.
            […]
            (4) Măsurile prevăzute în acest articol nu sunt considerate sancțiuni.”
            7. Articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 este redactat după cum urmează:
            „(1) Abaterile intenționate sau cele săvârșite din neglijență pot să atragă următoarele sancțiuni administrative:
            (a) plata unei amenzi administrative;
            (b) plata unei sume mai mari decât sumele primite nejustificat sau sustrase, la care se adaugă dobânda, dacă este cazul; […]
            (c) retragerea totală sau parțială a unui avantaj acordat prin norme comunitare, […]
            (d) excluderea sau retragerea unui avantaj pentru o perioadă ulterioară săvârșirii abaterii;
            (e) retragerea temporară a aprobării sau a recunoașterii necesare pentru a participa la un sistem de ajutor comunitar;
            (f) pierderea unei garanții sau a unui depozit constituit în vederea conformării cu condițiile stabilite prin reguli sau reconstituirea unei garanții eliberate în mod nejustificat;
            (g) alte sancțiuni cu caracter pur economic, având o natură și un domeniu de aplicare echivalente, prevăzute în normele sectoriale adoptate de către Consiliu […]”
            Dreptul francez
            8. Articolul 2262 din Codul civil prevede:
            „Toate acțiunile, atât cele reale, cât și cele personale, se prescriu în termen de 30 de ani.”
            Situația de fapt din litigiul principal și întrebarea preliminară
            9. Sodiaal Industrie SA a beneficiat, în cursul anului 1998, de ajutorul comunitar prevăzut de dispozițiile Regulamentului (CEE) nr. 2921/90 al Comisiei din 10 octombrie 1990 de acordare de ajutoare pentru laptele degresat în vederea fabricării cazeinei și cazeinaților (JO L 279, p. 22, Ediție specială, 03/vol. 9, p. 6).
            10. În cursul anului 2001, a fost realizat un control de către agenți ai Agence centrale des organismes d’intervention dans le secteur agricole (ACOFA) (Agenția Centrală pentru Organismele de Intervenție în sectorul Agricol). În urma acestui control a rezultat că, în cursul verii anului 1998, Sodiaal Industrie SA a fabricat o cantitate de cazeinați ce era inferioară cantității pentru care îi fusese acordat ajutorul.
            11. Printr‑o decizie din 11 iulie 2007, Office national interprofessionnel de l’élevage et de ses productions (Oficiul Național Interprofesional pentru Creșterea Animalelor și pentru Producția Animală) a solicitat Sodiaal Industrie SA restituirea unei sume de 288 051,14 euro corespunzătoare cuantumului ajutorului primit în mod nejustificat.
            12. La data de 30 iunie 2008, Sodiaal Industrie SA a fost absorbită de Sodiaal International.
            13. Printr‑o hotărâre din 11 februarie 2010, tribunal administratif de Paris (Tribunalul Administrativ din Paris) a admis cererea societății Sodiaal International, succesoarea în drepturi a Sodiaal Industrie SA, prin care s‑a solicitat anularea deciziei menționate.
            14. Apelul formulat de FranceAgriMer, succesorul în drepturi al Office national interprofessionnel de l’élevage et de ses productions, a fost respins de cour administrative d’appel de Paris (Curtea Administrativă de Apel din Paris) printr‑o hotărâre din 29 mai 2012.
            15. FranceAgriMer a atacat cu recurs această hotărâre la Conseil d’État (Consiliul de Stat).
            16. În susținerea recursului, FranceAgriMer a arătat, printre altele, că termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 nu este aplicabil deciziei în litigiu întrucât aceasta nu a vizat aplicarea unei sancțiuni administrative, ci a unei măsuri administrative.
            17. Astfel, dispozițiile articolului 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 s‑ar aplica numai în ipoteza în care autoritatea competentă nu ar fi impus nicio sancțiune administrativă, în sensul articolului 5 din acest regulament, la expirarea unui termen egal cu dublul termenului de prescripție. În ipoteza neadoptării în acest termen a unor măsuri administrative, în sensul articolului 4 din regulamentul amintit, dispozițiile menționate nu s‑ar aplica. Astfel, în opinia FranceAgriMer, ar fi trebuit să se aplice termenul de 30 de ani prevăzut la articolul 2262 din Codul civil, redus totuși pe cale jurisprudențială.
            18. În aceste condiții, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, potrivit căruia prescripția devine efectivă cel mai târziu la data la care expiră o perioadă egală cu dublul termenului de prescripție, fără ca autoritatea competentă să fi impus o sancțiune, mai puțin în cazul suspendării acțiunii administrative în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din acest regulament, se aplică numai în ipoteza în care autoritatea competentă nu a impus o sancțiune, în sensul articolului 5 din regulamentul menționat, la expirarea unei perioade egale cu dublul termenului de prescripție, sau se aplică și în ipoteza neadoptării în acest termen a unei măsuri administrative, în sensul articolului 4 din acest regulament?”
            Cu privire la întrebarea preliminară
            19. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că prescripția pe care o prevede este aplicabilă nu numai urmăririi în justiție a abaterilor ce determină impunerea unor sancțiuni administrative, în sensul articolului 5 din acest regulament, ci și urmăririi ce determină adoptarea unor măsuri administrative, în sensul articolului 4 din regulamentul menționat.
            20. Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii, este necesar să se țină cont nu doar de termenii acesteia, ci, în egală măsură, de contextul său și de obiectivele urmărite prin reglementarea din care face parte această dispoziție (a se vedea Hotărârea Yaesu Europe, C‑433/08, EU:C:2009:750, punctul 13, Hotărârea ebookers.com Deutschland, C‑112/11, EU:C:2012:487, punctul 12, Hotărârea Brain Products, C‑219/11, EU:C:2012:742, punctul13, și Hotărârea Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, punctul 27).
            21. Prin urmare, trebuie amintit, în primul rând, că articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 introduce o „reglementare generală privind controalele uniforme, măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul [Uniunii]” cu scopul, astfel cum rezultă din al treilea considerent al acestui regulament, de „[a combate] în toate domeniile acțiunile de natură să afecteze interesele financiare ale [Uniunii]”.
            22. În plus, articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 stabilește, în ceea ce privește urmărirea în justiție, un termen de prescripție care curge de la săvârșirea abaterii ce vizează, potrivit articolului 1 alineatul (2) din acest regulament, „orice încălcare a unei dispoziții de drept [al Uniunii], ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic, care poate sau ar putea prejudicia bugetul general al [Uniunii]”.
            23. În această privință, este necesar să se constate că, potrivit modului de redactare a celui de al patrulea paragraf al articolului 3 alineatul (1) menționat, este vizată aplicarea unei „sancțiuni”, ceea ce poate indica faptul că acest alineat nu ar fi aplicabil decât urmăririi în justiție a abaterilor ce determină impunerea unei sancțiuni administrative în sensul articolului 5 din acest regulament.
            24. Această analiză textuală nu este însă concluzivă. Astfel, în al doilea rând, se impune o analiză a structurii articolului 3 alineatul (1) din regulamentul menționat.
            25. Prin urmare, este necesar să se constate, mai întâi, că o asemenea abordare sistematică a articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 duce la concluzia că paragrafele care îl compun formează un ansamblu ale cărui dispoziții nu pot fi interpretate separat. Astfel, al patrulea paragraf al acestei dispoziții stabilește un termen de prescripție „limită” pentru termenul de prescripție de patru ani care curge de la săvârșirea abaterii și care este prevăzut în primul paragraf al dispoziției menționate. A atribui domenii de aplicare diferite acestor paragrafe ar fi contrar economiei generale a sistemului de prescripție stabilit de articolul menționat. De asemenea, o astfel de abordare ar fi contrară obiectivului urmărit de Regulamentul nr. 2988/95 de a oferi un cadru coerent acestui sistem.
            26. O interpretare sistematică și teleologică a articolului 3 alineatul (1) din regulamentul menționat necesită, așadar, ca termenul „limită” prevăzut la articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din același regulament să fie considerat aplicabil măsurilor administrative.
            27. În continuare, este necesar să se arate că această abordare corespunde unei jurisprudențe constante a Curții, confirmată prin Hotărârea Pfeifer & Langen (C‑52/14, EU:C:2015:381). Potrivit acestei jurisprudențe, la aplicarea articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95, nu este necesar să se distingă între o sancțiune administrativă și o măsură administrativă. În acest sens, Curtea a statuat în mod clar că această dispoziție este aplicabilă atât abaterilor care determină impunerea unei sancțiuni administrative în sensul articolului 5 din acest regulament, cât și celor care fac obiectul unei măsuri administrative în sensul articolului 4 din regulamentul menționat, măsură care are ca obiect retragerea avantajului obținut în mod nejustificat, fără a avea totuși caracterul unei sancțiuni (a se vedea în acest sens Hotărârea Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, punctele 33 și 34, Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, C‑278/07-C‑280/07, EU:C:2009:38, punctul 22, Hotărârea Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, punctul 45, precum și Hotărârea Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, punctul 23).
            28. Astfel, Curtea a subliniat deja că abaterile care determină luarea unor măsuri administrative în sensul articolului 4 din Regulamentul nr. 2988/95 precum cele în discuție în litigiul principal trebuie considerate prescrise într‑un termen de patru ani care curge de la data la care aceste abateri au fost săvârșite, ținând seama de actele de întrerupere a prescripției prevăzute la articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din acest regulament și cu respectarea limitei maxime stabilite la al patrulea paragraf al articolului 3 alineatul (1) menționat (Hotărârea Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, punctul 64).
            29. De asemenea, reiese în mod clar din jurisprudența recentă a Curții că interpretarea articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 se referă atât la posibilitatea unei sancțiuni, cât și la cea a unei măsuri administrative (Hotărârea Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, punctele 40, 43 și 47).
            30. În sfârșit, este necesar să se arate obiectivele urmărite la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95. În această privință, trebuie să se constate că termenul prevăzut în această dispoziție urmărește să asigure securitatea juridică a agenților economici (a se vedea în acest sens Hotărârea Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, punctul 40, precum și Hotărârea SGS Belgium și alții, C‑367/09, EU:C:2010:648, punctul 68). Astfel, aceștia trebuie să poată stabili care dintre operațiunile lor sunt definitive și care pot face obiectul unei urmăriri în justiție (Hotărârea Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, punctele 24 și 64).
            31. Având în vedere cele ce precedă, jurisprudența citată la punctul anterior din prezenta hotărâre nu poate fi înțeleasă nici în sensul că se limitează la interpretarea articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, nici în sensul că al patrulea paragraf al acestui articol 3 alineatul (1) face trimitere în mod exclusiv și limitativ la sancțiunile administrative prevăzute la articolul 5 din acest regulament.
            32. Din rațiuni de exhaustivitate, trebuie să se sublinieze că această interpretare nu aduce atingere articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, potrivit căruia statele membre își păstrează posibilitatea de a aplica un termen mai lung decât cel prevăzut la alineatele (1) și (2) ale articolului 3 menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, punctul 54, precum și Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, C‑201/10 și C‑202/10, EU:C:2011:282, punctul 25).
            33. Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că prescripția pe care o prevede este aplicabilă nu numai urmăririi în justiție a abaterilor ce determină impunerea unor sancțiuni administrative, în sensul articolului 5 din acest regulament, ci și urmăririi ce determină adoptarea unor măsuri administrative, în sensul articolului 4 din regulamentul menționat.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            34. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
            Articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene trebuie interpretat în sensul că prescripția pe care o prevede este aplicabilă nu numai urmăririi în justiție a abaterilor ce determină impunerea unor sancțiuni administrative, în sensul articolului 5 din acest regulament, ci și urmăririi ce determină adoptarea unor măsuri administrative, în sensul articolului 4 din regulamentul menționat.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 24 octombrie 1996. # Comisia Comunităților Europene împotriva Royale belge SA. # Funcționari. # Cauza C-76/95.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 25 februarie 1999. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-59/98.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 5 octombrie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 și 2454/93. # Cauza C-275/04.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 21 septembrie 2000. # European Fertilizer Manufacturers Association (EFMA) împotriva Consiliului Uniunii Europene și Comisia Comunităților Europene. # Recurs. # Cauza C-46/98 P.


Hotărârea Curții din data de 12 iulie 1990. # A. Foster și alții împotriva British Gas plc. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: House of Lords - Regatul Unit. # Politica socială. # Cauza C-188/89.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din 29 februarie 2012. # AM împotriva Parlamentului European. # Funcție publică - Funcționari - Securitate socială. # Cauza F-100/10.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 8 mai 1996. # Adia Interim SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza T-19/95.


title: Hotărârea Curții din data de 21 iunie 1974. # Jean Reyners împotriva Statului belgian. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'Etat - Belgia. # Cauza 2-74.

text:
HOTĂRÂREA CURȚIIdin 21 iunie 1974(1)„Dreptul de stabilire”În cauza 2/74,având
 ca obiect cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Conseil d’État din
 Belgia, în litigiul aflat pe rolul acestei instanțe întreJean Reyners, doctor în drept, administrator al unor societăți, cu domiciliul la Woluwe‑Saint‑Lambert (Bruxelles),șiÉtat belge, reprezentat de ministrul justiției,intervenient: Ordre national des avocats de Belgique,cu
 privire la interpretarea articolelor 52 și 55 din Tratatul CEE,
raportate la Decretul regal din 24 august 1970 de introducere a unei
derogări de la condiția cetățeniei prevăzută la articolul 428 din Code
judiciaire, referitor la titlul și la exercitarea profesiei de avocat,CURTEA,compusă
 din domnii R. Lecourt, președinte, A. M. Donner și M. Sørensen,
președinți de cameră, R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore
(raportor), H. Kutscher, C. Ó Dálaigh și A. J. Mackenzie Stuart,
judecători,avocat general: domnul H. Mayras,grefier: domnul A. Van Houtte,pronunță prezentaHotărâre1        Având
 în vedere că, prin Hotărârea din 21 decembrie 1973, primită la grefa
Curții la 9 ianuarie 1974, Conseil d’État (Consiliul de Stat) din Belgia
 a adresat, în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE, două întrebări
privind interpretarea articolelor 52 și 55 din Tratatul CEE referitoare
la dreptul de stabilire, în legătură cu exercitarea profesiei de avocat;2        că
 aceste întrebări au fost formulate în cadrul unei acțiuni introduse de
un resortisant olandez, posesor al diplomei legale în temeiul căreia se
acordă accesul la profesia de avocat în Belgia, care a fost exclus de la
 exercitarea acestei profesii pe motiv de cetățenie, în temeiul
prevederilor Decretului regal din 24 august 1970 privind titlul și
exercitarea profesiei de avocat (Moniteur belge, 1970, p. 9060); Cu privire la interpretarea articolului 52 din Tratatul CEE3        Având
 în vedere că, pentru început, Conseil d’État solicită să se stabilească
 dacă articolul 52 din Tratatul CEE este, de la sfârșitul perioadei de
tranziție, o „dispoziție direct aplicabilă”, deși nu au fost adoptate
directivele prevăzute la articolul 54 alineatul (2) și la articolul 57
alineatul (1) din tratat;4        având
 în vedere că guvernele belgian și irlandez au susținut, pentru motive
în mare parte similare, că articolul 52 nu ar avea un astfel de efect;5        că,
 privit în contextul capitolului referitor la dreptul de stabilire, la
care se face trimitere în mod expres prin utilizarea termenilor „în
conformitate cu dispozițiile care urmează”, acest articol nu ar
constitui, dată fiind complexitatea materiei reglementate, decât
enunțarea unui simplu principiu, a cărui punere în aplicare ar fi în mod
 obligatoriu condiționată de adoptarea unui ansamblu de dispoziții
suplimentare, atât comunitare, cât și naționale, prevăzute la articolele
 54 și 57;6        că
 forma aleasă de tratat pentru aceste acte de punere în aplicare –
stabilirea unui „program general”, adus la îndeplinire, la rândul său,
printr‑un ansamblu de directive – ar confirma lipsa efectului direct al
articolului 52;7        că
 instanța nu este competentă să exercite o putere de apreciere rezervată
 instituțiilor legiuitoare ale Comunității și ale statelor membre;8        că
 această argumentare a fost susținută în esență de guvernele britanic și
 luxemburghez, precum și de Ordre national des avocats de Belgique
(Ordinul Național al Avocaților din Belgia), intervenient în acțiunea
principală;9        având
 în vedere că reclamantul din acțiunea principală, la rândul său, afirmă
 că în cazul de față nu este în discuție decât o discriminare pe motiv
de cetățenie, deoarece i se impun anumite condiții de acces la profesia
de avocat care nu sunt cerute resortisanților belgieni;10      că,
 în această privință, articolul 52 constituie o prevedere clară și
completă, care poate să producă efect direct;11      că
 guvernul german, susținut pe fond de guvernul olandez, făcând referire
la Hotărârea pronunțată de Curtea de Justiție la 16 iunie 1966 în cauza
57/65, Lütticke (Recueil 1966, p. 293), consideră că prevederile ce
 impun statelor membre o obligație pe care acestea trebuie să o
îndeplinească într‑un termen anume devin direct aplicabile în cazul în
care, la expirarea acestui termen, obligația nu a fost îndeplinită;12      că,
 așadar, statele membre nu ar mai avea posibilitatea de a menține
restricții privind libertatea de stabilire la sfârșitul perioadei de
tranziție, articolul 52 având, din acest moment, caracterul unei
prevederi prin ea însăși completă și perfectă din punct de vedere
juridic;13      că,
 în aceste condiții, „programul general” și directivele prevăzute la
articolul 54 nu ar mai fi avut importanță decât pe parcursul perioadei
de tranziție, libertatea de stabilire fiind pe deplin înfăptuită la
sfârșitul acestei perioade;14      că,
 în pofida îndoielilor exprimate cu privire la efectul direct al
prevederii deduse interpretării – atât în ceea ce privește trimiterea
din tratat la „programul general” și la directivele de punere în
aplicare, cât și în privința conținutului anumitor directive de
liberalizare care au fost deja adoptate, care nu ar realiza în toate
privințele o egalitate de tratament perfectă –, Comisia consideră, cu
toate acestea, că articolul 52 ar avea cel puțin efect direct parțial,
în măsura în care interzice în mod specific discriminările pe criterii
de cetățenie;15      având
 în vedere că articolul 7 din tratat, care face parte dintre
„principiile” Comunității, prevede că, în domeniul de aplicare al
tratatului și fără a aduce atingere dispozițiilor speciale pe care le
prevede, „se interzice orice discriminare exercitată pe motiv de
cetățenie”;16      că
 articolul 52 asigură punerea în aplicare a acestei prevederi generale
în domeniul specific al dreptului de stabilire;17      că,
 prin utilizarea cuvintelor „în conformitate cu dispozițiile care
urmează”, în tratat se face trimitere la ansamblul capitolului referitor
 la dreptul de stabilire care trebuie, în consecință, să fie interpretat
 în acest context general;18      că,
 după ce a indicat că „restricțiile privind libertatea de stabilire a
resortisanților unui stat membru pe teritoriul unui alt stat membru se
elimină treptat, pe parcursul perioadei de tranziție”, articolul 52
enunță principiul călăuzitor în materie, prevăzând că libertatea de
stabilire presupune dreptul de avea acces la activități independente și
la exercitarea acestora „în condițiile definite pentru resortisanții
proprii de legislația țării de stabilire”;19      că,
 în vederea îndeplinirii treptate a acestui obiectiv pe parcursul
perioadei de tranziție, articolul 54 prevede elaborarea de către
Consiliu a unui „program general”, precum și, pentru punerea în aplicare
 a acestui program, a unor directive destinate să realizeze libertatea
de stabilire pentru diferitele activități în cauză;20      că,
 în afara acestor măsuri de liberalizare, articolul 57 prevede adoptarea
 de directive menite să asigure recunoașterea reciprocă a diplomelor, a
certificatelor și a altor titluri oficiale de calificare și, în general,
 coordonarea legislațiilor în materia dreptului de stabilire și în
domeniul exercitării activităților independente;21      că
 din cele menționate anterior reiese că, în sistemul instituit prin
capitolul referitor la dreptul de stabilire, „programul general” și
directivele prevăzute în tratat au menirea să îndeplinească două
funcții, prima fiind de a elimina, pe parcursul perioadei de tranziție,
obstacolele în calea realizării libertății de stabilire, cea de a doua
constând în introducerea, în legislația statelor membre, a unui ansamblu
 de dispoziții destinate să faciliteze exercitarea concretă a acestei
libertăți, pentru a favoriza întrepătrunderea economică și socială în
cadrul Comunității în domeniul activităților independente;22      că
 acest al doilea obiectiv este urmărit, pe de o parte, de unele dintre
dispozițiile articolului 54 alineatul (3), în special de cele privind
colaborarea între autoritățile naționale competente și adaptarea
procedurilor și a practicilor administrative, și, pe de altă parte, de
ansamblul dispozițiilor articolului 57;23      că
 în cadrul acestui sistem trebuie să se decidă cu privire la efectul
prevederilor articolului 52;24      având
 în vedere că principiul tratamentului național constituie una dintre
dispozițiile juridice fundamentale ale Comunității;25      că,
 în condițiile în care face trimitere la un ansamblu de prevederi
legislative efectiv aplicate de țara de stabilire resortisanților
proprii, acest principiu poate, prin definiție, să fie invocat în mod
direct de către resortisanții tuturor celorlalte state membre;26      că,
 stabilind sfârșitul perioadei de tranziție ca termen pentru realizarea
libertății de stabilire, articolul 52 impune o obligație de rezultat
precisă, a cărei executare trebuie să fie facilitată, dar nu și
condiționată, de punerea în aplicare a unui program de măsuri adoptate
treptat;27      că
 nerespectarea caracterului etapizat al acestui proces nu afectează
obligația în sine, dincolo de termenul prevăzut pentru îndeplinirea sa;28      că
 această interpretare este conformă cu articolul 8 alineatul (7) din
tratat, în temeiul căruia încheierea perioadei de tranziție constituie
termenul limită pentru intrarea în vigoare a ansamblului de norme
prevăzute în tratat și pentru punerea în aplicare a ansamblului de
măsuri necesare în vederea instituirii pieței comune;29      având
 în vedere că nu se pot invoca, împotriva recunoașterii unui astfel de
efect, neadoptarea de către Consiliu a directivelor prevăzute la
articolele 54 și 57 și nici faptul că unele dintre directivele efectiv
adoptate nu au dus la realizarea deplină a obiectivului nediscriminării
indicat la articolul 52;30      că,
 într‑adevăr, directivele prevăzute prin capitolul referitor la dreptul
de stabilire au devenit inutile cât privește punerea în aplicare a
principiului tratamentului național după încheierea perioadei de
tranziție, acest principiu fiind consacrat pentru viitor cu efect direct
 chiar prin tratat;31      că
 totuși aceste directive nu au devenit lipsite de orice interes,
deoarece păstrează un domeniu de aplicare important în cadrul măsurilor
destinate să favorizeze exercitarea concretă a dreptului de liberă
stabilire;32      având
 în vedere că, în consecință, este necesar să se răspundă la întrebarea
adresată în sensul că, de la sfârșitul perioadei de tranziție, articolul
 52 din tratat este o prevedere direct aplicabilă, chiar în pofida
eventualei lipse, într‑un domeniu determinat, a directivelor prevăzute
la articolul 54 alineatul (2) și la articolul 57 alineatul (1) din
tratat; Cu privire la interpretarea articolului 55 primul paragraf din Tratatul CEE33      Având
 în vedere că, în plus, Conseil d’État solicită să se precizeze ce anume
 trebuie să se înțeleagă, la articolul 55 primul paragraf, prin
„activitățile care sunt asociate în acest stat, chiar și cu titlu
ocazional, exercitării autorității publice”;34      că,
 mai precis, întrebarea care se pune este dacă, în cadrul unei profesii
precum cea de avocat, sunt exceptate de la aplicarea capitolului
referitor la dreptul de stabilire numai activitățile inerente acestei
profesii asociate exercitării autorității publice sau dacă această
profesie este exceptată în ansamblu, pentru motivul că ar include
activități asociate exercitării acestei autorități;35      având
 în vedere că guvernul luxemburghez și Ordre national des avocats de
Belgique consideră că profesia de avocat, în ansamblul său, este
exceptată de la aplicarea reglementărilor din tratat privind dreptul de
stabilire, deoarece ar fi legată organic de funcționarea justiției ca
serviciu public;36      că
 această situație ar rezulta atât din modul de reglementare a
organizării baroului, care cuprinde un ansamblu de condiții de admitere
și o disciplină riguroase, cât și din funcțiile îndeplinite de avocat în
 cadrul procedurii judiciare la care participarea sa ar fi, în mare
măsură, obligatorie;37      că
 aceste activități, care ar face din avocat un auxiliar indispensabil al
 justiției, ar alcătui un tot unitar ale cărui elemente nu ar putea fi
divizate;38      având
 în vedere că, în ceea ce îl privește, reclamantul din acțiunea
principală susține că cel mult anumite activități din cadrul profesiei
de avocat ar fi asociate exercitării autorității publice și că, în
consecință, doar acestea ar intra sub incidența excepției de la
principiul libertății de stabilire instituite prin articolul 55;39      că,
 pentru guvernele german, belgian, britanic, irlandez și olandez, precum
 și pentru Comisie, excepția de la articolul 55 se aplică în mod
limitativ numai acelor activități din cadrul diferitelor profesii
menționate care sunt efectiv asociate exercitării autorității publice,
cu condiția ca acestea să fie disociabile de exercitarea obișnuită a
profesiei;40      că
 se mențin, cu toate acestea, divergențe între guvernele menționate cu
privire la natura activităților exceptate de la principiul libertății de
 stabilire, dată fiind organizarea diferită a profesiei de avocat de la
un stat membru la altul;41      că,
 în special, guvernul german consideră că, datorită participării
obligatorii a avocatului la anumite proceduri judiciare, mai cu seamă în
 materie penală sau de drept public, raporturile existente între
profesia de avocat și exercitarea autorității judiciare sunt atât de
strânse încât trebuie să fie exceptate de la libertatea de stabilire cel
 puțin anumite sectoare ample ale acestei profesii;42      având
 în vedere că, în sensul articolului 55 primul paragraf, sunt exceptate
de la aplicarea dispozițiilor din capitolul referitor la dreptul de
stabilire, „în ceea ce privește statul membru interesat, activitățile
care sunt asociate în acest stat, chiar și cu titlu ocazional,
exercitării autorității publice”;43      că,
 ținând seama de rolul fundamental pe care îl dețin în sistemul
tratatului libertatea de stabilire și principiul tratamentului național,
 derogărilor permise la articolul 55 primul paragraf nu li s‑ar putea
recunoaște o sferă de aplicare care să depășească scopul pentru a cărui
atingere a fost introdusă această clauză de exceptare;44      că
 articolul 55 primul paragraf trebuie să permită statelor membre, în
cazul în care anumite funcții ce implică exercitarea autorității publice
 sunt asociate uneia dintre activitățile independente prevăzute la
articolul 52, să excludă accesul neresortisanților la astfel de funcții;45      că
 această necesitate este pe deplin satisfăcută, din moment ce excluderea
 persoanelor amintite este limitată la acele activități care, privite în
 sine, sunt asociate în mod direct și specific exercitării autorității
publice;46      că
 extinderea excepției permise la articolul 55 la o întreagă profesie nu
ar fi admisibilă decât în cazul în care activitățile descrise ar fi atât
 de strâns legate de această profesie încât libertatea de stabilire ar
avea ca efect să impună statului membru în cauză obligația de a permite
neresortisanților să exercite, chiar și cu titlu ocazional, unele
funcții ce țin de autoritatea publică;47      că,
 dimpotrivă, nu s‑ar putea admite această extindere atunci când, în
cadrul unei profesii autonome, activitățile care sunt eventual asociate
exercitării autorității publice constituie un element separabil de
ansamblul activității profesionale în cauză;48      având
 în vedere că, în lipsa oricărei directive adoptate în temeiul
articolului 57 în scopul armonizării dispozițiilor naționale privind în
special profesia de avocat, exercitarea acesteia rămâne guvernată de
dreptul diferitelor state membre;49      că,
 în consecință, eventuala aplicare a restricțiilor privind libertatea de
 stabilire, prevăzute la articolul 55 primul paragraf, trebuie să fie
evaluată distinct, pentru fiecare stat membru, din perspectiva
dispozițiilor naționale aplicabile organizării și exercitării acestei
profesii;50      că
 totuși această evaluare trebuie să țină seama de caracterul comunitar
al limitelor impuse la articolul 55 excepțiilor acceptate de la
principiul libertății de stabilire, pentru a se evita posibilitatea ca
efectul util al tratatului să fie înlăturat prin dispoziții adoptate
unilateral de statele membre;51      că
 activitățile profesionale care presupun un contact, fie acesta constant
 și organic, cu organele jurisdicționale de drept intern sau chiar o
participare obligatorie la funcționarea acestora, nu sunt, ca atare,
asociate exercitării autorității publice;52      că,
 în special, nu pot fi considerate asociate acestei autorități
activitățile cele mai definitorii ale profesiei de avocat, cum ar fi
consultanța și asistența juridică, precum și reprezentarea și apărarea
părților în justiție, chiar și atunci când intervenția sau asistența
avocatului este obligatorie ori reprezintă un drept exclusiv acordat
acestuia prin efectul legii;53      că,
 într‑adevăr, exercitarea acestor activități nu aduce atingere
aprecierii rezervate autorității judiciare și nici liberei exercitări a
puterii jurisdicționale;54      având
 în vedere că este necesar, prin urmare, să se răspundă la întrebarea
adresată că excepția de la libertatea de stabilire prevăzută la
articolul 55 primul paragraf trebuie să se aplice strict acelor
activități prevăzute la articolul 52 care, prin ele însele, sunt
asociate în mod direct și specific exercitării autorității publice;55      că
 în niciun caz nu pot primi această calificare, în cadrul unei profesii
liberale cum este cea de avocat, activități precum consultanța și
asistența juridică sau reprezentarea și apărarea părților în justiție,
chiar dacă, prin efectul legii, îndeplinirea acestor activități este
obligatorie sau se realizează exclusiv de către avocați; Cu privire la cheltuielile de judecată56      Având
 în vedere că, în privința cheltuielilor efectuate de guvernul Regatului
 Belgiei, de guvernul Republicii Federale Germania, de guvernul
Irlandei, de guvernul Marelui Ducat al Luxemburgului, de guvernul
Regatului Țărilor de Jos, de guvernul Regatului Unit al Marii Britanii
și Irlandei de Nord și de Comisia Comunităților Europene, care au
prezentat observații Curții, acestea nu pot face obiectul unei
rambursări;57      că
 procedura are, în raport cu părțile din acțiunea principală, caracterul
 unui incident survenit în cursul litigiului aflat pe rolul Conseil
d’État din Belgia, este de competența acestei instanțe să se pronunțe cu
 privire la cheltuielile de judecată;pentru aceste motive,CURTEA,pronunțându‑se
 cu privire la întrebările care i‑au fost adresate de Conseil d’État din
 Belgia, Secția administrativă, Camera a treia, prin Hotărârea din 21
decembrie 1973, hotărăște:1)      De
 la sfârșitul perioadei de tranziție, articolul 52 din Tratatul CEE este
 o dispoziție direct aplicabilă, chiar în pofida eventualei lipse,
într‑un domeniu determinat, a directivelor prevăzute la articolul 54
alineatul (2) și la articolul 57 alineatul (1) din tratat.2)      Excepția
 de la libertatea de stabilire prevăzută la articolul 55 primul paragraf
 din Tratatul CEE trebuie să se aplice strict acelor activități
prevăzute la articolul 52 care, prin ele însele, sunt asociate în mod
direct și specific exercitării autorității publice; nu pot primi această
 calificare, în cadrul unei profesii liberale cum este cea de avocat,
activități precum consultanța și asistența juridică sau reprezentarea și
 apărarea părților în justiție, chiar dacă, prin efectul legii,
îndeplinirea acestor activități este obligatorie sau se realizează
exclusiv de către avocați.LecourtDonner      Sørensen      MonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscher      Ó DálaighMackenzie StuartPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 21 iunie 1974.Grefier       PreședinteA. Van Houtte       R. Lecourt1 Limba de procedură: franceza.