title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 6 octombrie 2015.#Alain Laurent Brouillard împotriva Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation și État belge.#Cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d'État (Belgia).#Trimitere preliminară – Libera circulație a persoanelor – Articolele 45 TFUE și 49 TFUE – Lucrători – Încadrare în administrația publică – Directiva 2005/36/CE – Recunoașterea calificărilor profesionale – Noțiunea «profesie reglementată» – Admitere la un concurs pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation (Belgia)].#Cauza C-298/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      6 octombrie 2015 (
            *
         )
      „Trimitere preliminară — Libera circulație a persoanelor — Articolele 45 TFUE și 49 TFUE — Lucrători — Încadrare în administrația publică — Directiva 2005/36/CE — Recunoașterea calificărilor profesionale — Noțiunea «profesie reglementată» — Admitere la un concurs pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation (Belgia)”
      În cauza C‑298/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Conseil d’État (Belgia), prin decizia din 15 mai 2014, primită de Curte la 16 iunie 2014, în procedura

         Alain Brouillard

      împotriva

         Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation,

         État belge,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, și domnii J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça și C. Lycourgos, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 martie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Brouillard, de el însuși;

               —

               pentru guvernul belgian, de M. Jacobs, de L. Van den Broeck și de C. Pochet, în calitate de agenți, asistate de P. Levert și de P.‑E. Paris, avocats;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de S. Fiorentino, avvocato dello Stato;

               —

               pentru Comisia Europeană, de J. Hottiaux și de H. Støvlbæk, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 iunie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 45 TFUE și 49 TFUE, precum și a Directivei 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale (JO L 255, p. 22, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 3).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Brouillard, pe de o parte, și jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation (juriul concursului pentru recrutarea de referenți juridici la Curtea de Casație, denumit în continuare „juriul”) și État belge (statul belgian), pe de altă parte, cu privire la decizia juriului de respingere a cererii de înscriere la acest concurs formulate de domnul Brouillard.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentul (41) al Directivei 2005/36 are următorul cuprins:
               „Prezenta directivă nu aduce atingere aplicării articolului [45 alineatul (4) TFUE] și a articolului [51 TFUE], în special în ceea ce privește notarii.”

               4

               Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiectul”, prevede:
               „Prezenta directivă stabilește normele conform cărora un stat membru care condiționează accesul la o profesie reglementată sau exercitarea acesteia, pe teritoriul său, de posesia anumitor calificări profesionale (denumit în continuare «stat membru gazdă») recunoaște, pentru accesul la această profesie și exercitarea acesteia, calificările profesionale obținute în unu sau mai multe dintre celelalte state membre (denumite în continuare «stat membru de origine») și care permit titularului respectivelor calificări să exercite aceeași profesie în respectivul sau respectivele state membre.”

               5

               Articolul 2 din directiva menționată, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede:
               „(1)   Prezenta directivă se aplică oricărui resortisant al unui stat membru, inclusiv membrilor profesiilor liberale, care doresc să exercite o profesie reglementată într‑un stat membru, altul decât cel în care și‑a obținut calificările profesionale, fie cu titlu independent, fie cu titlu salariat.
               […]”

               6

               Articolul 3 din Directiva 2005/36, intitulat „Definiții”, are următorul cuprins:
               „(1)   În sensul prezentei directive, se înțelege prin:

                        (a)

                        «profesie reglementată»: o activitate sau un ansamblu de activități profesionale al căror acces, exercitare sau una dintre modalitățile de exercitare este condiționată, direct sau indirect, în temeiul unor acte cu putere de lege și acte administrative, de posesia anumitor calificări profesionale; utilizarea unui titlu profesional limitată prin acte cu putere de lege și acte administrative la titularii unei anumite calificări profesionale constituie în special o modalitate de exercitare. Atunci când prima teză nu se aplică, o profesie menționată la alineatul (2) este considerată profesie reglementată;

                        (b)

                        «calificări profesionale»: calificările atestate printr‑un titlu de calificare, un atestat de competență prevăzut la articolul 11 litera (a) punctul (i) și/sau experiență profesională;

                        (c)

                        «titlu de calificare»: diplomele, certificatele și alte titluri oficiale de calificare eliberate de o autoritate a unui stat membru desemnată în temeiul actelor cu putere de lege și al actelor administrative ale respectivului stat membru și care certifică formarea profesională în special în Comunitate. În cazul în care prima teză nu se aplică, un titlu menționat la alineatul (3) este considerat titlu de calificare;

                  […]

                        (e)

                        «formare profesională reglementată»: orice formare profesională care urmărește în special exercitarea unei anumite profesii și care constă într‑un ciclu de studii completat, după caz, de o formare profesională, un stagiu profesional sau o practică profesională.

                  […]”

               7

               Potrivit articolului 4 din această directivă, intitulat „Efectele recunoașterii”:
               „(1)   Recunoașterea calificărilor profesionale de către statul membru gazdă permite beneficiarului să aibă acces, în respectivul stat membru, la aceeași profesie ca cea pentru care este calificat în statul membru de origine și să o exercite în aceleași condiții ca și cetățenii din respectivul stat membru.
               (2)   În sensul prezentei directive, profesia pe care solicitantul dorește să o exercite în statul membru gazdă este aceeași cu cea pentru care este calificat în statul membru de origine în cazul în care activitățile respective sunt comparabile.”

               8

               Articolul 13 din directiva menționată, intitulat „Condiții de recunoaștere”, prevede:
               „(1)   Atunci când, într‑un stat membru gazdă, accesul la o profesie reglementată sau exercitarea acesteia este condiționat(ă) de posesia unor calificări profesionale determinate, autoritatea competentă a respectivului stat membru acordă accesul la respectiva profesie și dreptul de exercitare a acesteia, în aceleași condiții ca cele pentru cetățenii săi, solicitanților care posedă atestatul de competență sau titlul de calificare prevăzut de un al stat membru pentru a avea acces la aceeași profesie sau pentru a avea dreptul de a o exercita pe teritoriul său.
               […]”

         Dreptul belgian

               9

               Articolul 135bis din Codul judiciar prevede:
               „Cour de cassation este asistată de referenți juridici al căror număr este de minimum cinci și de maximum 30 și este stabilit de ministrul justiției.
               Prim‑președintele și procurorul general stabilesc, de comun acord, numărul de referenți juridici plasați sub autoritatea fiecăruia dintre ei.
               Referenții juridici pregătesc activitatea judecătorilor și a membrilor parchetului; ei participă la activitățile de documentare, precum și la cele de traducere și de publicare a hotărârilor și la asigurarea concordanței textelor în limbile franceză și neerlandeză.”

               10

               Articolul 259 duodecies din acest cod prevede:
               „Pentru a putea fi numit referent juridic la Cour de cassation, candidatul trebuie să aibă 25 de ani împliniți și să fie doctor sau licențiat în drept.
               Candidații sunt clasificați, în vederea numirii lor, în cadrul unui concurs.
               Cour de cassation stabilește materia de concurs conform necesităților serviciului. Aceasta fixează condițiile de concurs și constituie juriile.
               Fiecare juriu este compus, cu respectarea echilibrului lingvistic, din doi membri ai Cour de cassation desemnați de prim‑președintele acestei Curți, din doi membri ai parchetului desemnați de procurorul general de pe lângă această Curte și din patru persoane externe instituției desemnate de Rege pe două liste care cuprind fiecare câte patru candidați, ambele respectând echilibrul lingvistic și fiind propuse de prim‑președinte și, respectiv, de procurorul general.
               Durata de valabilitate a rezultatelor unui concurs este de (șase) ani.”

               11

               Potrivit articolului 259 terdecies din codul menționat:
               „Referenții juridici sunt numiți de Rege pentru un stagiu de trei ani în funcție de clasificarea prevăzută la articolul 259 duodecies. La încheierea acestor trei ani, numirea devine definitivă, cu excepția cazului în care Regele adoptă o decizie contrară, în mod exclusiv la propunerea, după caz, a prim‑președintelui sau a procurorului general, cel târziu în cursul celui de al treilea trimestru al celui de al treilea an de stagiu.
               Prim‑președintele Cour de cassation și procurorul general de pe lângă această Curte desemnează de comun acord referenții juridici stagiari și referenții juridici numiți cu titlu definitiv care sunt plasați sub autoritatea unuia dintre aceștia și pe cei care sunt plasați sub autoritatea celuilalt.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               12

               Domnul Brouillard, resortisant belgian, este angajat în calitate de atașat la serviciul de documentare și de concordanță a textelor din cadrul Cour de cassation. El este titularul unei licențe în traduceri, al unei diplome de „candidature en droit” și al unei diplome de studii specializate în drepturile omului conferite de o universitate belgiană, precum și al unei diplome de master în drept, economie, gestiune, cu finalitate profesională, mențiune drept privat, specializare jurist‑lingvist, eliberată de Universitatea din Poitiers (Franța) (denumită în continuare „diploma de master cu finalitate profesională”) ca urmare a unei formări la distanță.

               13

               La 24 mai 2011, domnul Brouillard s‑a înscris la un concurs pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation.

               14

               La 23 iunie 2011, acesta a introdus la Communauté française din Belgia o cerere de echivalare completă a diplomei sale de master cu finalitate profesională cu diploma de master 2 în drept belgian.

               15

               La 6 septembrie 2011, președintele Cour de cassation a notificat domnului Brouillard decizia juriului prin care cererea sa de înscriere la concursul menționat era declarată inadmisibilă, precizând că, pentru a putea fi numit referent juridic la Cour de cassation, candidatul trebuie să fie titularul unei diplome de doctor, de licențiat sau de master în drept obținută de la o universitate belgiană, astfel încât să se garanteze aptitudinea candidatului de a exersa această profesie în Belgia. În decizia respectivă, juriul a arătat că domnul Brouillard nu îndeplinea această condiție, întrucât Communauté française din Belgia nu a recunoscut echivalența între diploma sa de master cu finalitate profesională și unul dintre titlurile de doctor, de licențiat sau de master în drept conferite în Belgia și că nu a urmat un program de echivalare într‑o universitate belgiană.

               16

               La 27 octombrie 2011, Communauté française din Belgia a respins cererea domnului Brouillard prin care se solicita recunoașterea diplomei de master cu finalitate profesională a persoanei interesate ca fiind echivalentă cu titlul academic de master în drept și a limitat echivalarea la titlul academic generic de master. Această decizie de respingere s‑a întemeiat pe un aviz nefavorabil al comisiei de echivalare, secțiunea drept și criminologie, a Communauté française din Belgia, a cărei motivare era următoarea:
               „

                        —

                        Deținerea unei diplome care certifică studii de drept atestă o aptitudine și o competență tehnică legate de caracteristicile ordinii juridice în care aceasta a fost eliberată; prin urmare, astfel de studii efectuate în străinătate nu corespund cerințelor facultăților de drept ale Communauté française din Belgia, facultăți care își formează studenții pentru profesia de jurist în ordinea juridică belgiană;

                        —

                        anumite activități de învățământ, indispensabile pentru finalizarea, în Communauté française din Belgia, a studiilor aferente celui de al doilea ciclu în drept (printre altele, dreptul obligațiilor, dreptul contractelor, dreptul administrativ, dreptul social…) nu au fost efectuate în cadrul obținerii [diplomei de master cu finalitate profesională] a cărei echivalare se solicită.”

               17

               Serviciul public federal al justiției a publicat un aviz în care se preciza că, prin Decretele regale din 20 septembrie 2012, trei referenți juridici au fost numiți la Cour de cassation pentru un stagiu de trei ani (Moniteur belge din 28 septembrie 2012, p. 59905).

               18

               Prin două cereri introductive formulate la instanța de trimitere, domnul Brouillard a solicitat anularea deciziei juriului și a acestor două decrete regale.

               19

               În aceste condiții, Conseil d’État (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolele 45 TFUE și 49 TFUE, precum și Directiva 2005/36 trebuie interpretate în sensul că se aplică într‑o situație în care un resortisant de cetățenie belgiană, care are reședința în Belgia și care nu a desfășurat o activitate profesională în alt stat membru, se prevalează în susținerea cererii sale de participare la un concurs pentru ocuparea unor posturi de referenți juridici la Cour de cassation din Belgia de o diplomă eliberată de o universitate franceză, și anume de o [diplomă de master cu finalitate profesională] eliberată la 22 noiembrie 2010 de Universitatea din Poitiers?

                        2)

                        Funcția de referent juridic la Cour de cassation din Belgia, pentru care articolul 259 duodecies din Codul judiciar prevede că numirea este subordonată condiției de a fi doctor sau licențiat în drept, este o profesie reglementată în sensul articolului 3 din Directiva 2005/36?

                        3)

                        Funcția de referent juridic la Cour de cassation, ale cărui atribuții sunt definite de articolul 135 bis din Codul judiciar, reprezintă o încadrare în administrația publică în sensul articolului 45 alineatul (4) TFUE, iar aplicarea articolelor 45 TFUE și 49 TFUE, precum și a Directivei 2005/36 este, prin urmare, exclusă de articolul 45 alineatul (4) [TFUE]?

                        4)

                        În cazul în care articolele 45 TFUE și 49 TFUE, precum și Directiva 2005/36 sunt aplicabile în speță, aceste norme trebuie interpretate în sensul că se opun ca juriul să condiționeze participarea la acest concurs de deținerea unei diplome de doctor sau de licență în drept acordate de o universitate belgiană sau de recunoașterea de către Communauté française din Belgia, competentă în domeniul educației, a echivalării academice a diplomei de master eliberate reclamantului de universitatea franceză din Poitiers cu un titlu de doctor, de licențiat sau de master în drept acordat de o universitate belgiană?

                        5)

                        În cazul în care articolele 45 TFUE și 49 TFUE, precum și Directiva 2005/36 sunt aplicabile în speță, aceste norme trebuie interpretate în sensul că impun juriului să compare calificările reclamantului, care rezultă din diplomele sale, precum și din experiența sa profesională, cu cele pe care le implică titlul de doctor sau de licențiat în drept acordat de o universitate belgiană și, dacă este cazul, să îi impună o măsură compensatorie prevăzută la articolul 14 din Directiva 2005/36?”

         Cu privire la cererea de redeschidere a fazei orale

               20

               În urma prezentării concluziilor avocatului general, reclamantul din litigiul principal a solicitat Curții, prin memoriul depus la 17 august 2015, redeschiderea fazei orale a procedurii. În acest scop, domnul Brouillard invocă, în esență, erori de traducere în anumite versiuni lingvistice ale cererii de decizie preliminară și ale concluziilor avocatului general, precum și un risc de contradicție între hotărârea Curții în prezenta cauză și Hotărârea Tribunalului Brouillard/Curtea de Justiție (T‑420/13, EU:T:2015:633) în ipoteza în care nu ar avea posibilitatea să arate că concluziile menționate omit, în opinia sa, să examineze în profunzime chestiunea „validității experienței dobândite” de care el se prevalează în aceste două cauze.

               21

               Trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 83 din Regulamentul de procedură al Curții, aceasta poate oricând să dispună, după ascultarea avocatului general, redeschiderea fazei orale a procedurii, în special atunci când consideră că nu este suficient lămurită sau atunci când o parte a invocat, după închiderea acestei faze, un fapt nou de natură să aibă o influență decisivă asupra deciziei Curții sau atunci când cauza trebuie soluționată pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților ori a persoanelor interesate prevăzute la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.

               22

               Curtea consideră că niciun motiv nu justifică să se dispună redeschiderea fazei orale a procedurii în speță, întrucât argumentația prezentată de domnul Brouillard nu se raportează în mod particular în niciuna dintre ipotezele enunțate în dispoziția menționată din Regulamentul de procedură.

               23

               Prin urmare, cererea de redeschidere a procedurii orale trebuie respinsă.

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima și la a treia întrebare

               24

               Prin intermediul primei și al celei de a treia întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească, pe de o parte, dacă articolele 45 TFUE și 49 TFUE se aplică într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care un resortisant al unui stat membru, care are reședința și lucrează în acest stat membru, este titularul unei diplome obținute în alt stat membru de care se prevalează pentru a solicita înscrierea sa la un concurs pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation a primului stat membru și, pe de altă parte, dacă o asemenea situație intră sub incidența articolului 45 alineatul (4) TFUE.

               25

               În această privință, trebuie arătat de la bun început că articolul 49 TFUE, care privește accesul la activități independente și exercitarea acestora, nu este aplicabil în litigiul principal.

               26

               În ceea ce privește articolul 45 TFUE, în primul rând, rezultă, desigur, dintr‑o jurisprudență constantă că dispozițiile Tratatului FUE în materia liberei circulații a persoanelor nu pot fi aplicate unor activități care nu prezintă niciun element de legătură cu niciuna dintre situațiile reglementate de dreptul Uniunii și în care totalitatea elementelor se limitează la interiorul unui singur stat membru (a se vedea Hotărârea López Brea și Hidalgo Palacios, C‑330/90 și C‑331/90, EU:C:1992:39, punctul 7, precum și Hotărârea Uecker și Jacquet, C‑64/96 și C‑65/96, EU:C:1997:285, punctul 16).

               27

               Cu toate acestea, Curtea a statuat că libera circulație a persoanelor nu ar fi pe deplin realizată dacă statele membre ar putea să refuze beneficiul dispozițiilor menționate în favoarea acelor resortisanți ai lor care au făcut uz de facilitățile prevăzute de dreptul Uniunii și care au dobândit, în temeiul acestora, calificări profesionale în alt stat membru decât cel a cărui cetățenie o dețin. Această considerație se aplică și atunci când un resortisant al unui stat membru a dobândit în alt stat membru o calificare universitară complementară formării sale de bază și de care intenționează să se prevaleze după întoarcerea în țara sa de origine (a se vedea Hotărârea Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, punctele 16 și 17).

               28

               În speță, domnul Brouillard se prevalează în statul membru al cărui resortisant este de o diplomă universitară pe care a obținut‑o în alt stat membru.

               29

               Prin urmare, acestuia nu i se poate refuza posibilitatea de a beneficia de dispozițiile Tratatului FUE referitoare la libera circulație a persoanelor. Împrejurarea că această diplomă a fost obținută în urma unei formări la distanță este lipsită de relevanță în această privință.

               30

               În al doilea rând, articolul 45 alineatul (4) TFUE prevede că dispozițiile acestui articol nu se aplică încadrării în administrația publică.

               31

               Această excepție nu privește însă decât accesul resortisanților altor state membre la anumite funcții din administrația publică (a se vedea Hotărârea Vougioukas, C‑443/93, EU:C:1995:394, punctul 19, Hotărârea Grahame și Hollanders, C‑248/96, EU:C:1997:543, punctul 32, Hotărârea Schöning‑Kougebetopoulou, C‑15/96, EU:C:1998:3, punctul 13, precum și Hotărârea Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑195/98, EU:C:2000:655, punctul 36).

               32

               Astfel, dispoziția menționată ține seama de interesul legitim pe care îl au statele membre de a rezerva propriilor resortisanți un ansamblu de locuri de muncă ce au legătură cu exercitarea puterii publice și cu protecția intereselor generale (a se vedea Hotărârea Comisia/Belgia, 149/79, EU:C:1980:297, punctul 19, și Hotărârea Vougioukas, C‑443/93, EU:C:1995:394, punctul 20).

               33

               Rezultă de aici că, independent de aspectul dacă funcția la care dorește să acceadă domnul Brouillard intră în domeniul de aplicare al articolului 45 alineatul (4) TFUE, această dispoziție nu este aplicabilă într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, întrucât domnul Brouillard dorește să acceadă la o funcție în administrația publică a statului membru al cărui resortisant este.

               34

               În aceste condiții, este necesar să se răspundă la prima și la a treia întrebare că articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că, pe de o parte, se aplică într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care un resortisant al unui stat membru, care are reședința și lucrează în acest stat membru, este titularul unei diplome obținute în alt stat membru de care se prevalează pentru a solicita înscrierea sa la un concurs pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation a primului stat membru și, pe de altă parte, că o asemenea situație nu intră sub incidența articolului 45 alineatul (4) TFUE.

         Cu privire la a doua întrebare

               35

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă funcția de referent juridic la Cour de cassation este o „profesie reglementată”, în sensul Directivei 2005/36.

               36

               Trebuie amintit că definiția noțiunii „profesie reglementată”, în sensul Directivei 2005/36, ține de dreptul Uniunii (a se vedea Hotărârea Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, punctul 23, precum și Hotărârea Peñarroja Fa, C‑372/09 și C‑373/09, EU:C:2011:156, punctul 27).

               37

               În temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din această directivă, noțiunea „profesie reglementată” vizează o activitate sau un ansamblu de activități profesionale al căror acces, exercitare sau una dintre modalitățile de exercitare este condiționată, direct sau indirect, în temeiul unor acte cu putere de lege și acte administrative, de posesia anumitor calificări profesionale.

               38

               După cum a arătat avocatul general la punctele 53-55 din concluzii, din articolul 3 alineatul (1) literele (b), (c) și (e) din Directiva 2005/36 rezultă că noțiunea „anumită calificare profesională” care figurează la articolul 3 alineatul (1) litera (a) din această directivă nu vizează orice calificare atestată printr‑un titlu de calificare de natură generală, ci pe aceea care corespunde unui titlu de calificare ce urmărește în mod specific pregătirea titularilor săi pentru exercitarea unei profesii concrete.

               39

               În speță, titlurile de calificare impuse de articolul 259 duodecies din Codul judiciar pentru a putea accede la funcția de referent juridic la Cour de cassation nu vizează în mod specific pregătirea titularilor lor pentru exercitarea acestei funcții, ci oferă acces la o gamă largă de profesii juridice.

               40

               Prin urmare, aceste titluri nu conferă „anumite calificări profesionale”, în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2005/36, de a căror deținere ar fi condiționat accesul sau exercitarea funcției de referent juridic la Cour de cassation.

               41

               În plus, dispozițiile referitoare la această funcție se aseamănă mai puțin cu cele care reglementează o profesie ca atare decât cu cele referitoare la un post în cadrul unei instanțe.

               42

               În consecință, funcția menționată nu constituie o „profesie reglementată”, în sensul Directivei 2005/36, astfel încât aceasta din urmă nu este aplicabilă în situația în discuție în litigiul principal.

               43

               Împrejurarea că referenții juridici de la Cour de cassation sunt numiți în urma unui concurs, a cărui materie este stabilită conform necesităților serviciului și ale cărui rezultate sunt valabile pentru o durată de șase ani, este lipsită de relevanță în privința acestei aprecieri. Astfel, Curtea a statuat deja că faptul de a fi declarat admis în urma unei proceduri care urmărește selectarea unui număr predefinit de persoane pe baza unei evaluări comparative a candidaților, iar nu prin aplicarea unor criterii absolute, și care conferă un titlu a cărui validitate este strict limitată în timp nu poate fi considerat o „calificare profesională” în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2005/36 (a se vedea Hotărârea Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, punctul 32).

               44

               Aceeași concluzie rezultă și din faptul că, potrivit dispozițiilor Codului judiciar, numirea referenților juridici la Cour de cassation nu devine definitivă decât după finalizarea unui stagiu de trei ani. Astfel, din aceste dispoziții și din explicațiile date de guvernul belgian în ședință reiese că stagiul respectiv se aseamănă cu o perioadă de probă la sfârșitul căreia se poate decide în sensul de a nu se proceda la o asemenea numire definitivă. Un asemenea stagiu nu corespunde, așadar, unei perioade de formare care ar fi necesară pentru exercitarea funcției de referent juridic la Cour de cassation.

               45

               În aceste condiții, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că Directiva 2005/36 trebuie interpretată în sensul că funcția de referent juridic la Cour de cassation nu este o „profesie reglementată”, în sensul acestei directive.

         Cu privire la a patra și la a cincea întrebare

               46

               Ținând seama de răspunsurile date la prima, la a doua și la a treia întrebare, cea de a patra și cea ce a cincea întrebare trebuie examinate doar în raport cu articolul 45 TFUE.

               47

               Prin intermediul celei de a patra și al celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca juriul unui concurs pentru recrutarea de referenți juridici la o instanță a unui stat membru, atunci când examinează o cerere de participare la acest concurs formulată de un resortisant al statului membru respectiv, să condiționeze această participare de deținerea diplomelor impuse de legislația statului membru în cauză sau de recunoașterea echivalenței academice a unui diplome de master eliberate de universitatea unui alt stat membru, fără a lua în considerare toate diplomele, certificatele și alte titluri, precum și experiența profesională relevantă a persoanei interesate, efectuând o comparație între calificările profesionale atestate prin acestea și cele impuse de legislația respectivă.

               48

               În această privință, trebuie amintit că, în lipsa armonizării condițiilor de acces la o profesie, statele membre sunt îndreptățite să definească cunoștințele și calificările necesare exercitării acestei profesii și să impună prezentarea unei diplome care să ateste deținerea acestor cunoștințe și calificări (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, punctul 9, și Hotărârea Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, punctul 34).

               49

               Întrucât condițiile de acces la funcția de referent juridic la o instanță a unui stat membru nu au făcut până în prezent obiectul unei armonizări la nivelul Uniunii, statele membre rămân competente să definească aceste condiții.

               50

               Rezultă de aici că, în speță, dreptul Uniunii nu se opune posibilității ca legislația belgiană să condiționeze accesul la funcția de referent juridic la Cour de cassation de deținerea cunoștințelor și a calificărilor considerate necesare.

               51

               Totuși, nu este mai puțin adevărat că statele membre trebuie să își exercite competențele în acest domeniu cu respectarea libertăților fundamentale garantate de Tratatul FUE (a se vedea Hotărârea Comisia/Franța, C‑496/01, EU:C:2004:137, punctul 55, Hotărârea Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos, C‑330/03, EU:C:2006:45, punctul 29, și Hotărârea Nasiopoulos, C‑575/11, EU:C:2013:430, punctul 20).

               52

               În special, dispozițiile naționale adoptate în această privință nu pot constitui un obstacol nejustificat în calea exercitării efective a libertății fundamentale garantate prin articolul 45 TFUE (a se vedea Hotărârea Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, punctul 28, și Hotărârea Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, punctul 35).

               53

               Astfel, potrivit jurisprudenței Curții, norme naționale care stabilesc condiții de calificare, chiar aplicate fără discriminare pe criterii legate de cetățenie, pot avea ca efect împiedicarea exercitării libertăților fundamentale menționate dacă normele naționale în cauză fac abstracție de cunoștințele și de calificările deja dobândite de persoana interesată într‑un alt stat membru (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, punctul 15, Hotărârea Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, punctul 62, și Hotărârea Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, punctul 36).

               54

               În acest context, trebuie amintit că autoritățile unui stat membru sesizate cu o cerere de autorizare, formulată de un resortisant al Uniunii, de exercitare a unei profesii în cazul căreia accesul este, potrivit legislației naționale, condiționat de deținerea unei diplome sau a unei calificări profesionale sau chiar de efectuarea unor perioade de experiență practică sunt obligate să ia în considerare toate diplomele, certificatele și alte titluri, precum și experiența relevantă a persoanei interesate, efectuând o comparație între, pe de o parte, competențele atestate prin aceste titluri și această experiență și, pe de altă parte, cunoștințele și calificările cerute de legislația națională (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou,C‑340/89, EU:C:1991:193, punctul 16, Hotărârea Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, punctul 31, Hotărârea Dreessen, C‑31/00, EU:C:2002:35, punctul 24, precum și Hotărârea Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, punctele 57 și 58).

               55

               Această procedură de examinare comparativă trebuie să permită autorităților statului membru gazdă să se asigure în mod obiectiv că diploma străină atestă, în beneficiul titularului său, cunoștințe și calificări, dacă nu identice, cel puțin echivalente celor atestate de diploma națională. Această apreciere a echivalenței diplomei străine trebuie făcută exclusiv ținând seama de gradul cunoștințelor și al calificărilor pe care această diplomă permite să fie prezumat în beneficiul titularului, având în vedere natura și durata studiilor și a formării practice aferente (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, punctul 17, Hotărârea Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, punctul 68, și Hotărârea Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, punctul 39).

               56

               În cadrul acestei examinări, un stat membru poate lua însă în considerare diferențe obiective care privesc atât cadrul juridic al profesiei în cauză în statul membru de proveniență, cât și domeniul de activitate al acesteia (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, punctul 18, Hotărârea Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, punctul 69, și Hotărârea Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, punctul 44).

               57

               Dacă această examinare comparativă a diplomelor conduce la constatarea că cunoștințele și calificările atestate de diploma străină corespund cu cele impuse de dispozițiile naționale, statul membru trebuie să admită că acea diplomă îndeplinește condițiile impuse de acestea. Dacă, dimpotrivă, comparația nu evidențiază decât o corespondență parțială între aceste cunoștințe și calificări, statul membru gazdă este îndreptățit să impună ca persoana interesată să demonstreze că a dobândit cunoștințele și calificările lipsă (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, punctul 19, Hotărârea Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, punctul 32, Hotărârea Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, punctul 70, și Hotărârea Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, punctul 40).

               58

               În această privință, revine autorităților naționale competente sarcina de a aprecia dacă cunoștințele dobândite în statul membru gazdă, fie în cadrul unui ciclu de studii, fie al unei experiențe practice, pot conta în scopul stabilirii aspectului dacă cunoștințele lipsă au fost însușite (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, punctul 20, Hotărârea Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, punctul 33, Hotărârea Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, punctul 71, și Hotărârea Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, punctul 41).

               59

               În măsura în care orice experiență practică în exercitarea unor activități conexe poate spori cunoștințele unui solicitant, autoritatea competentă trebuie să ia în considerare orice experiență practică utilă pentru exercitarea profesiei la care se solicită accesul. Valoarea exactă ce urmează să fie acordată acestei experiențe va fi stabilită de autoritatea competentă în lumina funcțiilor specifice exercitate, a cunoștințelor dobândite și aplicate în exercitarea acestor funcții, precum și a responsabilităților atribuite și a gradului de independență acordat persoanei interesate în cauză (a se vedea Hotărârea Vandorou și alții, C‑422/09, C‑425/09 și C‑426/09, EU:C:2010:732, punctul 69).

               60

               Jurisprudența amintită la punctele 53-59 din prezenta hotărâre nu se opune posibilității ca o autoritate de recrutare precum juriul din speță să se întemeieze pe o decizie adoptată de o autoritate competentă, cum ar fi comisia de echivalare, secțiunea drept și criminologie, a Communauté française din Belgia, pentru a stabili dacă titlul străin în discuție este echivalent cu titlul național solicitat.

               61

               Cu toate acestea, în ceea ce privește litigiul principal, din dosarul de care dispune Curtea reiese că juriul a respins cererea de înscriere a domnului Brouillard la concursul pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation înainte ca această comisie să se fi pronunțat cu privire la cererea persoanei interesate prin care se solicita recunoașterea diplomei sale de master cu finalitate profesională ca fiind echivalentă cu titlul academic de master în dreptul belgian.

               62

               Reiese tot din dosarul de care dispune Curtea că domnul Brouillard nu a urmat o formare juridică completă, precum cea care este atestată prin diplomele de doctor, de licențiat sau de master în drept obținute de la o universitate belgiană.

               63

               După cum s‑a confirmat în ședință, reiese de asemenea că masterul cu finalitate profesională de care se prevalează domnul Brouillard nu cuprinde niciun curs de drept belgian și nu atestă nicio formare în domeniile dreptului administrativ și dreptului social, în condițiile în care comisia de echivalare, secțiunea drept și criminologie, a Communauté française din Belgia consideră că anumite activități de învățământ în aceste domenii sunt indispensabile pentru finalizarea, în Communauté française din Belgia, a studiilor aferente celui de al doilea ciclu în drept.

               64

               Cu toate acestea, în ședință s‑a precizat și că masterul respectiv cuprinde un curs de drept civil francez care include dreptul obligațiilor și dreptul contractelor. Nu se putea, așadar, exclude faptul că cunoștințele și calificările atestate de masterul în cauză prezentau o anumită relevanță pentru aprecierea deținerii cunoștințelor și a calificărilor necesare pentru a exercita funcția de referent juridic la Cour de cassation.

               65

               Pe de altă parte, domnul Brouillard a invocat experiența sa profesională, în special pe cea dobândită în calitate de atașat la serviciul de documentare și de concordanță a textelor din cadrul Cour de cassation. Or, această experiență profesională putea să fie relevantă în cadrul aprecierii respective.

               66

               Prin urmare, juriul avea obligația să examineze dacă masterul cu finalitate profesională și experiența profesională a domnului Brouillard demonstrau sau nu demonstrau că acesta dobândise acele cunoștințe și calificări necesare. Revine instanței de trimitere sarcina să verifice dacă, având în vedere toate împrejurările relevante din cauza principală, juriul s‑a conformat efectiv acestei obligații și, după caz, dacă persoana interesată a dovedit în mod corespunzător că deține calificările necesare.

               67

               În aceste condiții, este necesar să se răspundă la a patra și la a cincea întrebare că articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca, în împrejurări precum cele din litigiul principal, juriul unui concurs pentru recrutarea de referenți juridici la o instanță a unui stat membru, atunci când examinează o cerere de participare la acest concurs formulată de un resortisant al statului membru respectiv, să condiționeze această participare de deținerea diplomelor impuse de legislația statului membru în cauză sau de recunoașterea echivalenței academice a unui diplome de master eliberate de universitatea unui alt stat membru, fără a lua în considerare toate diplomele, certificatele și alte titluri, precum și experiența profesională relevantă a persoanei interesate, efectuând o comparație între calificările profesionale atestate prin acestea și cele impuse de legislația respectivă.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               68

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                           1)

                           Articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că, pe de o parte, se aplică într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care un resortisant al unui stat membru, care are reședința și lucrează în acest stat membru, este titularul unei diplome obținute în alt stat membru de care se prevalează pentru a solicita înscrierea sa la un concurs pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation a primului stat membru și, pe de altă parte, că o asemenea situație nu intră sub incidența articolului 45 alineatul (4) TFUE.

                           2)

                           Directiva 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale trebuie interpretată în sensul că funcția de referent juridic la Cour de cassation nu este o „profesie reglementată”, în sensul acestei directive.

                           3)

                           Articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca, în împrejurări precum cele din litigiul principal, juriul unui concurs pentru recrutarea de referenți juridici la o instanță a unui stat membru, atunci când examinează o cerere de participare la acest concurs formulată de un resortisant al statului membru respectiv, să condiționeze această participare de deținerea diplomelor impuse de legislația statului membru în cauză sau de recunoașterea echivalenței academice a unui diplome de master eliberate de universitatea unui alt stat membru, fără a lua în considerare toate diplomele, certificatele și alte titluri, precum și experiența profesională relevantă a persoanei interesate, efectuând o comparație între calificările profesionale atestate prin acestea și cele impuse de legislația respectivă.

                     Semnături

            (
            *
         )   Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 4 iulie 2013.#Argenta Spaarbank NV împotriva Belgische Staat.#Cerere de decizie preliminară formulată de rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen.#Legislație fiscală – Impozit pe profit – Deducere pentru capitalul de risc – Dobânzi fictive – Diminuarea cuantumului deductibil de către societățile care dispun în străinătate de sedii permanente care generează venituri scutite de la plata impozitului în temeiul unor convenții pentru evitarea dublei impuneri.#Cauza C-350/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      4 iulie 2013 (
            *1
         )
      „Legislație fiscală — Impozit pe profit — Deducere pentru capitalul de risc — Dobânzi fictive — Diminuarea cuantumului deductibil de către societățile care dispun în străinătate de sedii permanente care generează venituri scutite de la plata impozitului în temeiul unor convenții pentru evitarea dublei impuneri”
      În cauza C-350/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgia), prin decizia din 24 iunie 2011, primită de Curte la 4 iulie 2011, în procedura

         Argenta Spaarbank NV

      împotriva

         Belgische Staat,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, E. Levits (raportor), J.-J. Kasel și M. Safjan, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 iulie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Argenta Spaarbank NV, de K. Morbée, de K. Van Duyse, și de F. Smet, advocaten;

               —

               pentru guvernul belgian, de M. Jacobs și de J.-C. Halleux, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de W. Mölls și de W. Roels, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 septembrie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 49 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Argenta Spaarbank NV (denumită în continuare „Argenta”), pe de o parte, și Belgische Staat, pe de altă parte, cu privire la calcularea deducerii pentru capitalul de risc pentru exercițiul fiscal aferent anului 2008.

         Cadrul juridic

         Dreptul belgian

               3

               Deducerea pentru capitalul de risc a fost introdusă în regimul aplicabil impozitului pe venit prin Legea din 22 iunie 2005 de stabilire a unei deduceri fiscale pentru capitalul de risc (loi du 22 juin 2005 instaurant une déduction fiscale pour capital à risque, Moniteur belge din 30 iunie 2005, p. 30077). Această deducere este prevăzută la articolele 205 bis-205 nonies și 236 din Codul privind impozitele pe venit din 1992 (code des impôts sur les revenus 1992, denumit în continuare „CIR 1992”).

               4

               Din expunerea sa de motive rezultă că această lege are în special ca obiectiv atenuarea diferenței de tratament fiscal dintre finanțarea societăților cu capitaluri împrumutate, a căror remunerare este în întregime deductibilă fiscal, și finanțarea cu capitaluri proprii (capitaluri de risc), a căror remunerare era impozitată în întregime, și creșterea ratei de solvabilitate a societăților, introducerea deducerii pentru capitalul de risc înscriindu-se în obiectivul general care constă în ameliorarea competitivității economiei belgiene.

               5

               Deducerea pentru capitalul de risc, denumită și „deducerea dobânzilor fictive” („intérêts notionnels”), constă în deducerea din baza impozabilă a impozitului pe profit a unui procent din capitalurile proprii ale societății respective.

               6

               Conform articolului 205 quater alineatul 1 din CIR 1992, deducerea pentru capitalul de risc este egală cu capitalul de risc, determinat conform articolului 205 ter din CIR 1992, multiplicat cu un coeficient stabilit la următoarele alineate ale acestui articol 205 quater.

               7

               Articolul 205 ter alineatul 1 primul paragraf din CIR 1992 prevede că, pentru a determina deducerea pentru capitalul de risc pentru o perioadă impozabilă, capitalul de risc care trebuie luat în considerare corespunde, fără a se aduce atingere prevederilor alineatelor 2-7 ale aceluiași articol, valorii capitalurilor proprii ale societății la sfârșitul perioadei impozabile precedente, determinate în conformitate cu legislația privind contabilitatea și conturile anuale, așa cum figurează în bilanț. Alineatele 2-7 menționate prevăd ipotezele în care capitalul propriu trebuie să suporte corecții pentru a servi drept bază de calcul pentru constatarea valorii deducerii pentru capitalul de risc.

               8

               În special, conform articolului 205 ter alineatul 2 din CIR 1992, din capitalul de risc, determinat conform articolului 205 ter alineatul 1 din CIR 1992, se scade valoarea netă a activelor aferente sediilor permanente ale căror venituri sunt scutite de la plata impozitului în temeiul unei convenții pentru evitarea dublei impuneri.

               9

               Articolul 205 quinquies din CIR 1992 prevede că, în cazul absenței profitului într-o perioadă impozabilă pentru care poate fi aplicată deducerea pentru capitalul de risc, scutirea neacordată pentru această perioadă impozabilă se reportează în mod succesiv asupra profitului următorilor șapte ani.

         Convenția pentru evitarea dublei impuneri încheiată între Regatul Belgiei și Regatul Țărilor de Jos

               10

               Articolul 7 alineatele 1-3 din Convenția din 5 iunie 2001 dintre Regatul Belgiei și Regatul Țărilor de Jos pentru evitarea dublei impuneri și prevenirea evaziunii fiscale în domeniul impozitelor pe venit și pe avere (Moniteur belge din 20 decembrie 2002, p. 57533, denumită în continuare „Convenția belgiano-olandeză”) prevede:
               „1.   Profiturile unei întreprinderi înregistrate în unul dintre statele contractante sunt impozitate numai în statul respectiv, cu excepția cazului în care întreprinderea desfășoară activități în celălalt stat contractant prin intermediul unui sediu permanent situat pe teritoriul acestuia. În cazul în care întreprinderea își desfășoară activitatea în modul menționat, profiturile acestei întreprinderi pot fi impozitate în celălalt stat, însă numai proporțional cu cuantumul atribuit acestui sediu permanent.
               2.   Sub rezerva prevederilor alineatului 3, când o întreprindere a unui stat contractant desfășoară o activitate în celălalt stat contractant printr-un sediu permanent situat acolo, atunci se atribuie, în fiecare stat contractant, acelui sediu permanent profiturile pe care acesta le-ar fi putut realiza dacă ar fi constituit o întreprindere distinctă care desfășoară activități identice sau similare, în condiții identice ori similare și care tratează cu toată independența cu întreprinderea al cărei sediu permanent este.
               3.   La determinarea profiturilor unui sediu permanent sunt admise ca deductibile cheltuielile ce pot fi dovedite ca fiind efectuate pentru scopurile urmărite de sediul permanent, inclusiv cheltuielile de conducere și cheltuielile generale de administrare efectuate, indiferent de faptul că s-au efectuat în statul în care se află situat sediul permanent sau în altă parte.”

               11

               Articolul 23 alineatul 1 din Convenția belgiano-olandeză prevede:
               „În ceea ce privește Belgia, dubla impunere este evitată în modul următor:

                        a)

                        În cazul în care un rezident din Belgia realizează venituri, altele decât dividendele, dobânzile ori redevențele vizate la articolul 12 alineatul 5, sau posedă elemente de capital care sunt impozitate în Țările de Jos conform dispozițiilor din prezenta convenție, Belgia scutește de la plata impozitului aceste venituri sau aceste elemente de capital, însă, pentru calcularea impozitelor pe care le percepe asupra diferenței de venit sau de capital al rezidentului respectiv, aceasta poate să aplice aceeași cotă ca și în situația în care veniturile sau elementele de capital în cauză nu ar fi fost exceptate.
                        [...]”

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               12

               Argenta este o societate rezidentă în Belgia, care este supusă impozitului pe profit în acest stat membru. Ea dispune de un sediu permanent în Țările de Jos, veniturile obținute de acesta fiind scutite de impozit în Belgia în temeiul Convenției belgiano-olandeze.

               13

               Pentru exercițiul fiscal aferent anului 2008, Argenta a solicitat, în temeiul articolelor 205 bis-205 nonies din CIR 1992, acordarea beneficiului deducerii pentru capitalul de risc.

               14

               La 19 noiembrie 2008 a fost stabilită impozitarea Argenta cu privire la impozitul pe profit pentru exercițiul fiscal menționat. În cadrul calculului acestui impozit, întemeindu-se pe articolul 205 ter alineatul 2 din CIR 1992, administrația fiscală belgiană nu a luat în considerare valoarea netă a activelor aferente sediului permanent al Argenta în Țările de Jos pentru determinarea capitalului de risc care constituie baza pentru deducerea pentru capitalul de risc.

               15

               Plângerea introdusă de Argenta, la 20 mai 2009, împotriva acestei impuneri a fost respinsă de administrația menționată la 7 septembrie 2009.

               16

               Considerând că articolul 205 ter alineatul 2 din CIR 1992 constituie un obstacol în calea libertății de stabilire prevăzute la articolul 49 TFUE, în măsura în care investițiile realizate într-un sediu permanent situat într-un stat membru cu care Regatul Belgiei a încheiat o convenție de evitare a dublei impuneri nu dau dreptul la deducerea pentru capitalul de risc, în timp ce astfel de investiții efectuate într-un sediu aflat în Belgia dau dreptul la această deducere, Argenta a introdus, la 4 decembrie 2009, o acțiune împotriva acestei decizii în fața instanței de trimitere.

               17

               În aceste condiții, instanța menționată a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul [49 TFUE] se opune unei reglementări fiscale naționale în temeiul căreia o societate supusă integral la plata impozitului în Belgia, la calcularea profitului său impozabil, nu își poate exercita un drept de deducere pentru capitalul de risc care să corespundă diferenței pozitive dintre valoarea contabilă netă a activelor sediilor deținute de contribuabil în alt stat membru al Uniunii [Europene], pe de o parte, și totalul pasivelor înregistrate la sediile respective, pe de altă parte, în timp ce, în cazul în care această diferență pozitivă poate fi înregistrată la un sediu permanent din Belgia, societatea poate exercita un drept de deducere pentru capitalul de risc?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               18

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia, pentru calcularea unei deduceri acordate unei societăți supuse integral la plata impozitului într-un stat membru, valoarea netă a activelor unui sediu permanent situat în alt stat membru nu este luată în considerare atunci când profitul sediului permanent menționat nu este impozabil în primul stat membru în temeiul unei convenții de evitare a dublei impuneri, în timp ce activele înregistrate la un sediu permanent situat pe teritoriul acestui prim stat membru sunt luate în considerare în acest scop.

               19

               Astfel cum rezultă dintr-o jurisprudență constantă, libertatea de stabilire, pe care articolul 49 TFUE o recunoaște resortisanților Uniunii și care presupune accesul lor la activități independente și exercitarea acestora, precum și constituirea și administrarea întreprinderilor în aceleași condiții cu cele definite pentru resortisanții proprii în legislația statului membru de stabilire, cuprinde, potrivit articolului 54 TFUE, în ceea ce privește societățile constituite în conformitate cu legislația unui stat membru și având sediul social, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în interiorul Uniunii, dreptul de a-și desfășura activitatea în statul membru respectiv prin intermediul unei filiale, al unei sucursale sau al unei agenții (a se vedea Hotărârea din 15 septembrie 2011, Accor, C-310/09, Rep., p. I-8115, punctul 39 și jurisprudența citată).

               20

               Deși, potrivit modului lor de redactare, prevederile Tratatului FUE referitoare la libertatea de stabilire urmăresc să asigure beneficiul tratamentului național în statul membru gazdă, acestea interzic, în egală măsură, ca statul membru de origine să împiedice stabilirea într-un alt stat membru a unuia dintre resortisanții săi ori a unei societăți constituite în conformitate cu legislația sa (Hotărârea Accor, citată anterior, punctul 40 și jurisprudența citată).

               21

               Aceste principii se aplică și atunci când o societate stabilită într-un stat membru operează într-un alt stat membru prin intermediul unui sediu permanent (Hotărârea din 15 mai 2008, Lidl Belgium, C-414/06, Rep., p. I-3601, punctul 20).

               22

               În cauza principală, nu se contestă faptul că, în vederea calculării deducerii pentru capitalul de risc, reglementarea în cauză instituie o diferență de tratament între activele sediilor permanente situate într-un alt stat membru decât Regatul Belgiei, ale căror venituri nu sunt impozabile în Belgia, și activele sediilor permanente situate în acest din urmă stat membru.

               23

               Astfel, activele înregistrate la sediile permanente situate într-un alt stat membru decât Regatul Belgiei și ale căror venituri nu sunt impozabile în Belgia nu sunt luate în considerare la calcularea capitalului de risc care servește drept bază de calcul al deducerii în discuție în cauza principală, în timp ce activele înregistrate la sediile permanente situate în Belgia sunt luate în considerare în acest scop.

               24

               După cum a subliniat avocatul general la punctul 33 din concluzii, luarea în considerare a activelor unui sediu permanent la calculul deducerii pentru capitalul de risc a unei societăți supuse la plata impozitului pe profit în Belgia constituie un avantaj fiscal, deoarece o astfel de luare în considerare contribuie la reducerea cotei efective a impozitului pe profit pe care o astfel de societate trebuie să îl plătească în statul membru menționat.

               25

               Or, un astfel de avantaj fiscal este refuzat atunci când sediul permanent al societății rezidente în Belgia este situat într-un alt stat membru și beneficiază de o scutire a veniturilor sale în temeiul unei convenții de evitare a dublei impuneri încheiate între Regatul Belgiei și acest alt stat membru.

               26

               Guvernul belgian susține în această privință că diferența de tratament care decurge din reglementarea națională în discuție în cauza principală nu constituie totuși o restricție privind libertatea de stabilire, din moment ce, pe de o parte, această diferență de tratament nu ar determina consecințe nefavorabile pentru societatea care dispune de un sediu permanent într-un alt stat membru decât Regatul Belgiei și, pe de altă parte, dacă ar fi constatate astfel de consecințe nefavorabile, acestea ar fi datorate exercitării în paralel de către mai multe state membre a competenței lor fiscale.

               27

               Astfel, acest guvern consideră că, chiar luând în considerare activele sediului permanent situat într-un alt stat membru decât Regatul Belgiei, rezultatul fiscal al societății principale rezidente nu ar putea să fie redus. Într-adevăr, potrivit guvernului menționat, în ceea ce privește sediile permanente străine care nu sunt scutite în temeiul unei convenții pentru evitarea dublei impuneri, deducerea pentru capitalul de risc este calculată separat, în raport cu activele înregistrate la sediul permanent, și aplicată cu prioritate profitului realizat de acest sediu. Guvernul belgian concluzionează din aceasta, prin analogie, că, dacă ar trebui să fie luate în considerare activele sediului permanent situat într-un alt stat membru decât Regatul Belgiei și ale cărui venituri sunt scutite în temeiul unei convenții, deducerea pentru capitalul de risc ar trebui raportată la profitul înregistrat la acest sediu. Or, acesta nu este impozitat în Belgia.

               28

               Argenta și Comisia au contestat această interpretare a dreptului belgian, susținând că, în ceea ce privește sediile permanente străine, ale căror venituri nu sunt scutite de impozit în Belgia, deducerea pentru capitalul de risc este calculată pe baza veniturilor globale și se aplică tuturor veniturilor impozabile ale societății în cauză.

               29

               În această privință, trebuie amintit că, astfel cum rezultă dintr-o jurisprudență constantă, atunci când Curtea răspunde la o întrebare preliminară adresată de o instanță dintr-un stat membru conform articolului 267 TFUE, nu este competentă să interpreteze dreptul intern al acestui stat membru, această sarcină revenind instanțelor naționale (a se vedea printre altele Hotărârea din 12 octombrie 1993, Vanacker și Lesage, C-37/92, Rec., p. I-4947, punctul 7, Hotărârea din 14 februarie 2008, Gysen, C-449/06, Rep., p. I-553, punctul 17, și Hotărârea din 17 ianuarie 2013, Zakaria, C-23/12, punctul 29).

               30

               Cu toate acestea, trebuie să se sublinieze că guvernul belgian a admis în cadrul ședinței că, chiar dacă deducerea pentru capitalul de risc ar fi calculată separat în raport cu activele sediului permanent și ar trebui să fie aplicată cu prioritate profitului acestui sediu, un eventual excedent ar fi dedus din profitul realizat de societatea principală. Astfel, nu rezultă din argumentele invocate de guvernul menționat că societatea principală rezidentă ar fi în imposibilitatea de a beneficia, pentru reducerea bazei sale impozabile, de deducerea pentru capitalul de risc calculată ținând seama de activele sediului permanent situat într-un alt stat membru decât Regatul Belgiei.

               31

               În plus, după cum a arătat avocatul general la punctul 40 din concluzii, guvernul belgian nu a contestat opinia Argenta potrivit căreia o societate belgiană deținătoare de capitaluri proprii poate beneficia de deducerea pentru capitalul de risc chiar dacă sediul său permanent străin, el însuși lipsit de capitaluri proprii, realizează profit, care va fi în cele din urmă atribuit societății menționate, în temeiul reglementării belgiene, în scopul calculării deducerii menționate.

               32

               În consecință, imposibilitatea unei societăți care dispune de un sediu permanent într-un alt stat membru decât Regatul Belgiei de a beneficia, pentru reducerea bazei sale impozabile, de deducerea pentru capitalul de risc calculată ținând seama de activele sediului permanent menționat este dezavantajoasă pentru această societate.

               33

               Contrar afirmațiilor guvernul belgian, acest tratament dezavantajos nu decurge din împrejurarea că statul membru în care este situat sediul permanent nu prevede o deducere pentru capitalul de risc, ci numai din alegerea operată de reglementarea belgiană de a refuza luarea în considerare a activelor sediilor permanente menționate. Așadar, tratamentul dezavantajos menționat nu poate fi consecința exercitării în paralel de către mai multe state membre a competenței lor fiscale.

               34

               Un astfel de tratament dezavantajos poate să descurajeze o societate belgiană să își desfășoare activitatea prin intermediul unui sediu permanent situat într-un alt stat membru decât Regatul Belgiei și constituie, în consecință, o restricție interzisă în principiu prin dispozițiile tratatului referitoare la libertatea de stabilire.

               35

               Rezultă din jurisprudența Curții că o restricție privind libertatea de stabilire nu poate fi admisă decât dacă se justifică prin motive imperative de interes general. În acest caz, în plus, ar trebui ca ea să fie de natură să asigure realizarea obiectivului în cauză și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv (a se vedea Hotărârea Lidl Belgium, citată anterior, punctul 27 și jurisprudența citată).

               36

               În această privință, guvernul belgian invocă motive care țin de necesitatea de a asigura coerența sistemului fiscal belgian și repartizarea echilibrată a competențelor de impozitare între statele membre, considerate împreună.

               37

               Astfel, în primul rând, regimul de deducere pentru capitalul de risc ar fi perfect simetric și ar exista o legătură directă, personală și materială între avantajul fiscal, calculat în raport cu activele, și impozitarea profitului generat de aceste active.

               38

               Această legătură ar fi comparabilă cu cea care există între dobânzile deductibile ale unui împrumut destinat achiziționării unui activ și profitul impozabil generat de acest activ, legea care instituie deducerea în discuție în cauza principală având drept obiectiv, astfel cum ar rezulta din expunerea sa de motive, să trateze, pe plan fiscal, capitalurile proprii în același mod precum capitalurile împrumutate. Deși deducerea pentru capitalul de risc este calculată forfetar, în raport cu capitalurile proprii ale societății, iar nu proporțional cu profitul impozabil al acesteia, valoarea calculată a deducerii este prezumată că reprezintă dobânzile pe care societatea le-ar fi plătit dacă ar fi trebuit să se împrumute pentru a constitui activele dobândite cu ajutorul capitalurilor sale proprii.

               39

               În al doilea rând, potrivit guvernului belgian, refuzând să ia în considerare activele unui sediu permanent situat într-un alt stat membru decât Regatul Belgiei și al cărui profit nu este impozabil în Belgia, statul membru menționat își exercită competența fiscală cu respectarea principiului teritorialității și conform repartizării competențelor de impozitare, astfel cum decurge aceasta din Convenția belgiano-olandeză.

               40

               Posibilitatea de a lua în considerare cheltuielile contabile sau extracontabile în raport cu activele și cu pasivele afectate unui sediu permanent și de a acorda deducerile aferente acestor active sau acestor pasive ar reveni statului membru căruia convenția pentru evitarea dublei impuneri îi conferă dreptul de a impozita profitul sediului permanent. O astfel de repartizare, instituită prin Convenția belgiano-olandeză, ar fi de altfel conformă modelului de convenție fiscală privind venitul și averea elaborat de Organizația pentru Cooperare și Dezvoltare Economică (OCDE).

               41

               În ceea ce privește primul motiv justificativ invocat de guvernul belgian, trebuie amintit că s-a admis deja de Curte că necesitatea de a menține coerența unui sistem fiscal poate justifica o restricție privind exercitarea libertăților de circulație garantate prin tratat (Hotărârea din 28 ianuarie 1992, Bachmann, C-204/90, Rec., p. I-249, punctul 28, Hotărârea din 7 septembrie 2004, Manninen, C-319/02, Rec., p. I-7477, punctul 42, Hotărârea din 23 februarie 2006, Keller Holding, C-471/04, Rec., p. I-2107, punctul 40, și Hotărârea din 27 noiembrie 2008, Papillon, C-418/07, Rep., p. I-8947, punctul 43).

               42

               Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru ca un argument întemeiat pe o asemenea justificare să poată fi admis, trebuie să fie stabilită existența unei legături directe între avantajul fiscal respectiv și compensarea acestui avantaj cu o prelevare fiscală determinată (Hotărârile citate anterior Manninen, punctul 42, și Keller Holding, punctul 40), caracterul direct al acestei legături trebuind să fie apreciat în funcție de obiectivul reglementării în cauză (Hotărârea Manninen, citată anterior, punctul 43, Hotărârea din 28 februarie 2008, Deutsche Shell, C-293/06, Rep., p. I-1129, punctul 39, și Hotărârea Papillon, citată anterior, punctul 44).

               43

               Astfel cum s-a amintit la punctul 24 din prezenta hotărâre, avantajul fiscal în discuție în cauza principală constă în posibilitatea de a lua în considerare, pentru calcularea deducerii pentru capitalul de risc, a activelor înregistrate la un sediu permanent.

               44

               Or, acest avantaj, care are drept efect reducerea cotei efective a impozitului pe profit căruia îi este supusă societatea principală, nu este compensat în cauza principală de nicio prelevare fiscală determinată.

               45

               Desigur, avantajul menționat nu este acordat decât în cazul în care profitul generat de sediul permanent este impozabil în Belgia.

               46

               Cu toate acestea, nu există o legătură directă, în sensul jurisprudenței amintite la punctul 42 din prezenta hotărâre, între avantajul calculat ținând seama de active și impozitarea randamentului generat de acestea.

               47

               Astfel, reglementarea în discuție în cauza principală impune numai ca veniturile eventual realizate de sediul permanent menționat să fie impozabile în Belgia, însă nu condiționează acordarea avantajului în cauză de realizarea lor efectivă și nici de impozitarea lor efectivă. Prin urmare, regimul în cauză admite o situație în care, atunci când veniturile unui sediu permanent sunt impozabile în Belgia, însă acest sediu nu a generat venituri, activele acestuia sunt luate în considerare pentru calcularea deducerii aplicate societății căreia acesta îi aparține.

               48

               În plus, articolul 205 quinquies din CIR 1992 prevede că, în cazul absenței profitului într-o perioadă impozabilă pentru care poate fi aplicată deducerea pentru capitalul de risc, scutirea neacordată pentru această perioadă impozabilă poate fi reportată în mod succesiv asupra profitului următorilor șapte ani.

               49

               În consecință, refuzul de a lua în considerare activele sediilor permanente situate într-un alt stat membru decât Regatul Belgiei și ale căror venituri sunt scutite de impozitare în Belgia în temeiul unei convenții pentru evitarea dublei impuneri nu poate fi justificat prin motive legate de necesitatea de a asigura coerența regimului fiscal național.

               50

               În ceea ce privește al doilea motiv justificativ invocat de guvernul belgian, trebuie amintit că menținerea repartizării competenței de impozitare între statele membre este un obiectiv legitim recunoscut de Curte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 decembrie 2005, Marks & Spencer, C-446/03, Rec., p. I-10837, punctul 45, Hotărârea din 7 septembrie 2006, N, C-470/04, Rec., p. I-7409, punctul 42, Hotărârea din 18 iulie 2007, Oy AA, C-231/05, Rep., p. I-6373, punctul 51, și Hotărârea Lidl Belgium, citată anterior, punctul 31). În plus, dintr-o jurisprudență constantă reiese că, în lipsa unor măsuri de unificare sau de armonizare adoptate de Uniune, statele membre rămân competente în ceea ce privește definirea, pe cale convențională sau unilaterală, a criteriilor de repartizare a competențelor lor fiscale, în special în scopul eliminării dublei impuneri (Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Comisia/Italia, C-540/07, Rep., p. I-10983, punctul 29, și Hotărârea din 29 noiembrie 2011, National Grid Indus, C-371/10, Rep., p. I-12273, punctul 45).

               51

               Cu toate acestea, împrejurarea că un stat membru, într-o convenție pentru evitarea dublei impuneri, a convenit cu un alt stat membru ca profitul înregistrat la un sediu permanent situat în acest alt stat membru să fie impozabil numai în acest din urmă stat membru și ca, în consecință, primul stat membru să nu își poată exercita competența de impozitare asupra profitului înregistrat la sediul permanent menționat nu poate justifica în mod sistematic orice refuz de acordare a unui avantaj societății stabilite pe teritoriul acestui prim stat membru căreia îi aparține sediul permanent menționat.

               52

               Un astfel de refuz ar însemna să se justifice un tratament diferit doar pentru motivul că o societate situată într-un stat membru a desfășurat o activitate economică transnațională care nu este de natură să genereze venituri fiscale în beneficiul acestui stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea Marks & Spencer, citată anterior, punctul 40, și Hotărârea din 29 martie 2007, Rewe Zentralfinanz, C-347/04, Rep., p. I-2647, punctul 43).

               53

               În schimb, din jurisprudență rezultă că necesitatea de a garanta o repartizare echilibrată a competenței de impozitare între statele membre poate fi admisă în special atunci când regimul în cauză urmărește prevenirea unor comportamente de natură să compromită dreptul unui stat membru de a-și exercita competența fiscală în legătură cu activitățile realizate pe teritoriul său (a se vedea Hotărârea Oy AA, citată anterior, punctul 54, Hotărârea din 8 noiembrie 2007, Amurta, C-379/05, Rep., p. I-9569, punctul 58, Hotărârea din 18 iunie 2009, Aberdeen Property Fininvest Alpha, C-303/07, Rep., p. I-5145, punctul 66, Hotărârea din 20 octombrie 2011, Comisia/Germania, C-284/09, Rep., p. I-9879, punctul 77, și Hotărârea din 10 mai 2012, Santander Asset Management SGIIC și alții, C-338/11-C-347/11, punctul 47).

               54

               Astfel, Curtea a considerat că acest obiectiv urmărește în special să păstreze simetria între dreptul de a impozita beneficiile și posibilitatea de a deduce pierderile unui sediu permanent, în măsura în care faptul de a admite ca pierderile unui sediu permanent nerezident să poată fi deduse din veniturile societății principale ar avea drept consecință a permite acesteia din urmă să aleagă liber statul membru în care să invoce astfel de pierderi (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Oy AA, punctul 56, și Lidl Belgium, punctul 34).

               55

               Or, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 63 din concluzii, faptul de a acorda avantajul fiscal în discuție în cauza principală nu ar compromite nici dreptul statului membru pe teritoriul căruia este stabilită societatea căreia îi aparține sediul permanent, nici pe cel al statului membru pe teritoriul căruia este situat sediul permanent de a exercita competența de impozitare în raport cu activități realizate pe teritoriul său și nu ar determina deplasarea veniturilor impozabile în mod normal în unul dintre aceste state membre către celălalt.

               56

               În sfârșit, în ceea ce privește argumentul guvernului belgian întemeiat pe tratamentul în paralel care ar trebui acordat deducerii fiscale a dobânzilor împrumuturilor utilizate pentru a constitui activele înregistrate la un sediu permanent, pe de o parte, și tratamentului capitalurilor proprii atribuite unui sediu permanent, pe de altă parte, trebuie să se sublinieze că acest guvern admite el însuși caracterul forfetar al deducerii pentru capitalul de risc, care este calculată în raport cu capitalurile proprii ale societății în cauză, iar nu proporțional cu profitul impozabil generat de activele acesteia.

               57

               Prin urmare, guvernul menționat nu poate susține că Convenția belgiano-olandeză și în special stipulațiile acesteia privind stabilirea profitului unui sediu permanent și luarea în considerare, în acest sens, a cheltuielilor efectuate în scopurile urmărite de acest sediu se opun luării în considerare, la calcularea deducerii pentru capitalul de risc, a activelor înregistrate la un sediu permanent ale cărui venituri nu sunt impozabile, în temeiul acestei convenții, în Belgia.

               58

               În aceste condiții, restricția instituită prin reglementarea în discuție în cauza principală nu poate fi justificată prin motive legate de necesitatea de a asigura repartizarea echilibrată a competenței de impozitare între statele membre.

               59

               Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia, pentru calcularea unei deduceri acordate unei societăți supuse integral la plata impozitului într-un stat membru, valoarea netă a activelor unui sediu permanent situat în alt stat membru nu este luată în considerare atunci când profitul sediului permanent menționat nu este impozabil în primul stat membru în temeiul unei convenții de evitare a dublei impuneri, în timp ce activele înregistrate la un sediu permanent situat pe teritoriul acestui prim stat membru sunt luate în considerare în acest scop.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               60

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia, pentru calcularea unei deduceri acordate unei societăți supuse integral la plata impozitului într-un stat membru, valoarea netă a activelor unui sediu permanent situat în alt stat membru nu este luată în considerare atunci când profitul sediului permanent menționat nu este impozabil în primul stat membru în temeiul unei convenții de evitare a dublei impuneri, în timp ce activele înregistrate la un sediu permanent situat pe teritoriul acestui prim stat membru sunt luate în considerare în acest scop.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 19 octombrie 2000. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 95/59/CE - Articol 9. # Cauza C-216/98.