title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 21 decembrie 2011. # Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration împotriva Chambre de commerce et d'industrie de l'Indre. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'État - Franța. # Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare - Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene - Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 - Articolul 3 - Fonduri structurale - Regulamentul (CEE) nr. 2052/88 - Regulamentul (CEE) nr. 4253/88 - Autoritate contractantă beneficiară a unei subvenții din fondurile structurale - Nerespectarea normelor de atribuire a contractelor de achiziții publice de către beneficiarul unei subvenții FEDR - Temeiul obligației de recuperare a unei subvenții din partea Uniunii în cazul unei abateri - Noțiunea «abatere» - Noțiunea «abatere continuă» - Modalități de recuperare - Termen de prescripție - Termene de prescripție naționale mai lungi - Principiul proporționalității. # Cauza C-465/10.

text:
      Cauza C‑465/10
      Ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration
      împotriva
      Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Conseil d’État (Franța)]
      „Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare – Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Articolul 3 – Fonduri structurale – Regulamentul (CEE) nr. 2052/88 – Regulamentul (CEE) nr. 4253/88 – Autoritate contractantă beneficiară a unei subvenții din fondurile structurale – Nerespectarea normelor de atribuire a contractelor de achiziții publice de către beneficiarul unei subvenții FEDR – Temeiul obligației de recuperare a unei subvenții din partea Uniunii în cazul unei abateri – Noțiunea «abatere» – Noțiunea «abatere continuă» – Modalități de recuperare – Termen de prescripție – Termene de prescripție naționale mai lungi – Principiul proporționalității”
      Sumarul hotărârii
      1.        Coeziune economică și socială – Intervenții structurale – Finanțare comunitară – Suprimarea unei asistențe financiare ca urmare
            a unor abateri – Obligație de recuperare – Temei juridic
      [Regulamentul nr. 2052/88 al Consiliului, art. 7 alin. (1), și Regulamentul nr. 4253/88 al Consiliului, art. 23 alin. (1)
            a treia liniuță; Directiva 92/50 a Consiliului]
      2.        Resurse proprii ale Uniunii Europene – Regulament privind protecția intereselor financiare ale Uniunii – Abatere – Noțiune
      (Regulamentul nr. 2988/95 al Consiliului, art. 1; Directiva 92/50 a Consiliului)
      3.        Resurse proprii ale Uniunii Europene – Regulament privind protecția intereselor financiare ale Uniunii – Abatere continuă
            – Termen de prescripție – Act de întrerupere
      [Regulamentul nr. 2988/95 al Consiliului, art. 3 alin. (1) al doilea și al treilea paragraf; Directiva 92/50 a Consiliului]
      4.        Resurse proprii ale Uniunii Europene – Regulament privind protecția intereselor financiare ale Uniunii – Urmărirea în justiție
            a abaterilor – Termen de prescripție
      [Regulamentul nr. 2988/95 al Consiliului, art. 3 alin. (3)]
      1.        Articolul 23 alineatul (1) a treia liniuță din Regulamentul nr. 4253/88 de aplicare a Regulamentului nr. 2052/88 privind coordonarea
         colaborării între diferite fonduri structurale, pe de o parte, și între acestea și cele ale Băncii Europene de Investiții
         și ale altor instrumente financiare existente, pe de altă parte, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2082/93
         coroborat cu articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2052/88 privind misiunile și eficiența fondurilor structurale,
         precum și coordonarea activităților proprii și operațiunile Băncii Europene de Investiții și celelalte instrumente financiare
         existente, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2081/93, constituie un temei juridic care permite autorităților
         naționale, fără a fi necesară o abilitare prevăzută de dreptul național, să recupereze de la beneficiar integralitatea unei
         subvenții acordate în temeiul Fondului european de dezvoltare regională pentru motivul că, în calitatea sa de autoritate contractantă,
         în sensul Directivei 92/50 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii,
         astfel cum a fost modificată prin Directiva 93/36, beneficiarul menționat nu a respectat prevederile acestei directive în
         ceea ce privește atribuirea unui contract de achiziții publice de servicii care avea ca obiect realizarea acțiunii în temeiul
         căreia i‑a fost acordată acestui beneficiar subvenția respectivă.

      (a se vedea punctul 41 și dispozitiv 1)
      2.        Nerespectarea de către o autoritate contractantă care beneficiază de o subvenție acordată în temeiul Fondului european de
         dezvoltare regională a normelor privind atribuirea contractelor de achiziții publice prevăzute de Directiva 92/50 privind
         coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii, astfel cum a fost modificată prin Directiva
         93/36, cu ocazia atribuirii contractului care are ca obiect realizarea acțiunii subvenționate, constituie o abatere, în sensul
         articolului 1 din Regulamentul nr. 2988/95 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene, chiar dacă
         autoritatea națională competentă nu putea să ignore, cu ocazia acordării acestei subvenții, că beneficiarul decisese deja
         cărui prestator urma să îi încredințeze realizarea acțiunii subvenționate.

      (a se vedea punctul 49 și dispozitiv 2)
      3.        În măsura în care, în calitatea sa de autoritate contractantă, beneficiarul unei subvenții acordate în temeiul Fondului european
         de dezvoltare regională nu a respectat normele privind atribuirea contractelor de achiziții publice din Directiva 92/50 privind
         coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii, astfel cum a fost modificată prin Directiva
         93/36, cu ocazia atribuirii unui contract având ca obiect realizarea acțiunii subvenționate:

      – abaterea trebuie să fie considerată drept o abatere continuă, în sensul articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf din
         Regulamentul nr. 2988/95 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene, și, prin urmare, termenul de
         prescripție de patru ani prevăzut de această dispoziție în scopul recuperării subvenției plătite nejustificat acestui beneficiar
         începe să curgă din ziua în care se încheie executarea contractului de achiziții publice atribuit în mod ilegal;

      – transmiterea către beneficiarul subvenției a unui raport de control prin care se constată nerespectarea normelor de atribuire
         a contractelor de achiziții publice și se preconizează că autoritatea națională urmează, în consecință, să solicite rambursarea
         sumelor plătite constituie un act suficient de precis care are obiect cercetarea sau urmărirea în justiție a „abaterii” în
         sensul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95.

      (a se vedea punctul 62 și dispozitiv 3)
      4.        Principiul proporționalității se opune, în cadrul punerii în aplicare de către statele membre a posibilității oferite de articolul
         3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene, aplicării
         unui termen de prescripție de 30 de ani pentru recuperarea unui avantaj obținut în mod nejustificat din bugetul Uniunii.

      Astfel, din punctul de vedere al obiectivului de protecție a intereselor financiare ale Uniunii, pentru care legiuitorul Uniunii
         a considerat că o durată de prescripție de 4 ani, chiar de 3 ani, era deja o durată suficientă ca atare pentru a permite autorităților
         naționale să urmărească în justiție o abatere care aduce atingere acestor interese financiare și care poate duce la adoptarea
         unei măsuri precum recuperarea unui avantaj obținut nejustificat, rezultă că, dacă se acordă autorităților menționate o durată
         de 30 de ani, se depășește ceea ce este necesar pentru o administrație diligentă.

      (a se vedea punctele 65 și 66 și dispozitiv 4)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      21 decembrie 2011(*)

      „Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare – Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Articolul 3 – Fonduri structurale – Regulamentul (CEE) nr. 2052/88 – Regulamentul (CEE) nr. 4253/88 – Autoritate contractantă beneficiară a unei subvenții din fondurile structurale – Nerespectarea normelor de atribuire a contractelor de achiziții publice de către beneficiarul unei subvenții FEDR – Temeiul obligației de recuperare a unei subvenții din partea Uniunii în cazul unei abateri – Noțiunea «abatere» – Noțiunea «abatere continuă» – Modalități de recuperare – Termen de prescripție – Termene de prescripție naționale mai lungi – Principiul proporționalității”
      În cauza C‑465/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare în temeiul articolului 267 TFUE, introdusă de Conseil d’État
         (Franța), prin decizia din 5 iulie 2010, primită de Curte la 27 septembrie 2010, în procedura

      Ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration
      împotriva
      Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, domnii K. Schiemann, L. Bay Larsen, doamna C. Toader (raportor) și
         domnul E. Jarašiūnas, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și B. Cabouat, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Szpunar, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamna A. Steiblytė și de domnul J.‑P. Keppenne, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 septembrie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește în esență interpretarea Regulamentului (CE, Euratom) nr. 2988/95
         al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO L 312, p. 1),
         precum și a Regulamentului (CEE) nr. 4253/88 al Consiliului din 19 decembrie 1988 de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2052/88
         privind coordonarea colaborării între diferite fonduri structurale, pe de o parte, și între acestea și cele ale Băncii Europene
         de Investiții și ale altor instrumente financiare existente, pe de altă parte (JO L 374, p. 1), astfel cum a fost modificat
         prin Regulamentul (CEE) nr. 2082/93 al Consiliului din 20 iulie 1993 (JO L 193, p. 20, denumit în continuare „Regulamentul
         nr. 4253/88”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales
         et de l’Immigration (ministrul internelor, teritoriilor de peste mări, colectivităților teritoriale și imigrației), pe de
         o parte, și Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre (Camera de Comerț și Industrie a departamentului Indre) (denumită
         în continuare „CCI de l’Indre”), pe de altă parte, în legătură, în special, cu rambursarea de către aceasta din urmă a unei
         subvenții de care a beneficiat în temeiul Fondului european de dezvoltare regională (FEDR) (denumită în continuare „subvenția
         FEDR”).

       Cadrul juridic
       Reglementarea privind fondurile structurale
      3        Articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2052/88 al Consiliului din 24 iunie 1988 privind misiunile și eficiența
         fondurilor structurale, precum și coordonarea activităților proprii și operațiunile Băncii Europene de Investiții și celelalte
         instrumente financiare existente (JO L 185, p. 9), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2081/93 al Consiliului
         din 20 iulie 1993 (JO L 193, p. 5, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2052/88”), prevede:

      „Compatibilitate și control
      (1)      Măsurile finanțate de fondurile structurale sau de [Banca Europeană de Investiții (BEI)] sau de un alt instrument financiar
         existent sunt în conformitate cu dispozițiile tratatelor și ale actelor adoptate conform acestora, precum și cu politicile
         comunitare, inclusiv cu cele privind […] atribuirea contractelor de achiziții publice […]” [traducere neoficială]

      4        Articolul 23 din Regulamentul nr. 4253/88 prevede:

      „Control financiar
      (1)      Pentru garantarea succesului acțiunilor desfășurate de promotorii publici sau privați, statele membre, la punerea în aplicare
         a acțiunilor, iau măsurile necesare pentru:

      –        verificarea periodică a faptului că acțiunile finanțate de Comunitate au fost desfășurate corect;
      –        prevenirea și cercetarea abaterilor;
      –        recuperarea fondurilor pierdute ca urmare a unui abuz sau a unei neglijențe. În afara cazului în care statul membru și/sau
         intermediarul și/sau promotorul fac dovada că abuzul sau neglijența nu le este imputabilă, statul membru răspunde în subsidiar
         pentru rambursarea sumelor plătite în mod necorespunzător. […]

      Statele membre informează Comisia în legătură cu măsurile adoptate în acest scop și, în special, acestea comunică Comisiei
         descrierea sistemelor de control și de gestionare stabilite pentru asigurarea aplicării eficiente a acțiunilor. Acestea informează
         periodic Comisia în legătură cu desfășurarea cercetărilor administrative și judiciare.

      […]” [traducere neoficială]
      5        Articolul 8 din Decizia 94/1060/CE a Comisiei din 16 decembrie 1994 de aprobare a documentului unic de programare pentru intervențiile
         structurale comunitare pentru regiunea Centru vizată de obiectivul nr. 2 în Franța (JO L 384, p. 83) prevede:

      „Documentul unic de programare trebuie executat în conformitate cu dispozițiile dreptului comunitar și în special cu cele
         […] ale directivelor comunitare privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor.” [traducere neoficială]

       Directiva 92/50/CEE
      6        Articolul 1 litera (a) primul paragraf din Directiva 92/50/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 privind coordonarea procedurilor
         de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii (JO L 209, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 50), astfel cum
         a fost modificată prin Directiva 93/36/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 (JO L 199, p. 1, denumită în continuare „Directiva
         92/50”), definește „contractele de achiziții publice de servicii” ca fiind, în principiu, contracte cu titlu oneros, încheiate
         în scris între un prestator de servicii și o autoritate contractantă, în timp ce articolul 1 litera (b) primul paragraf din
         această directivă precizează că, în principiu, sunt considerate „autorități contractante” statul, colectivitățile teritoriale,
         organismele de drept public, asociațiile formate din una sau mai multe din aceste colectivități sau din aceste organisme de
         drept public.

      7        Articolul 7 din Directiva 92/50 prevede că aceasta se aplică contractelor de achiziții publice de servicii a căror valoare
         estimată, fără taxa pe valoarea adăugată, este egală sau mai mare de 200 000 de euro.

       Regulamentul nr. 2988/95
      8        Potrivit celui de al treilea și celui de al cincilea considerent ale Regulamentului nr. 2988/95, „[…] trebuie combătute în
         toate domeniile acțiunile de natură să afecteze interesele financiare ale Comunităților” și, în această privință, „în conformitate
         cu prezentul regulament, normele sectoriale conțin dispoziții cu privire la abateri, precum și la măsurile și sancțiunile
         administrative pentru sancționarea acestora”.

      9        Articolul 1 din Regulamentul nr. 2988/95 prevede:

      „(1)      În scopul protejării intereselor financiare ale Comunităților Europene, se adoptă prin prezenta o reglementare generală privind
         controalele uniforme, măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul comunitar.

      (2)      Constituie abatere orice încălcare a unei dispoziții de drept comunitar, ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent
         economic, care poate sau ar putea prejudicia bugetul general al Comunităților sau bugetele gestionate de acestea, fie prin
         diminuarea sau pierderea veniturilor acumulate din resurse proprii, colectate direct în numele Comunităților, fie prin cheltuieli
         nejustificate.”

      10      Articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/95 prevede:

      „(1)      Termenul de prescripție a acțiunii este de patru ani de la săvârșirea abaterii menționate la articolul 1 alineatul (1). Cu
         toate acestea, normele sectoriale pot să prevadă un termen mai scurt, care nu poate fi însă mai mic de trei ani.

      În cazul unor abateri continue sau repetate, termenul de prescripție curge din ziua în care încetează săvârșirea abaterii
         respective. În ceea ce privește programele multianuale, termenul de prescripție trebuie, oricum, să curgă până la finalizarea
         programului.

      Termenul de prescripție este întrerupt de orice act al unei autorități competente, adus la cunoștința persoanei în cauză,
         cu privire la cercetarea sau urmărirea în justiție a abaterii respective. Termenul de prescripție începe să curgă din nou
         după fiecare act de întrerupere.

      […]
      (3)      Statele membre își păstrează posibilitatea de a aplica un termen mai lung decât cel prevăzut în alineatul (1) […]”
      11      Articolul 4 alineatele (1) și (4) din regulamentul menționat prevede:

      „(1)      Ca regulă generală, orice abatere atrage după sine retragerea avantajului obținut nejustificat:
      –      prin obligația de a vărsa sumele datorate sau de a rambursa sumele primite nejustificat;
      […]
      (4)      Măsurile prevăzute în acest articol nu sunt considerate sancțiuni.”
       Situația de fapt din acțiunea principală și întrebările preliminare
      12      La 5 decembrie 1995, CCI de l’Indre a depus la prefectul departamentului Indre o cerere de subvenție FEDR în vederea realizării
         unei acțiuni intitulate „Objectif Entreprises” prin care se urmărea căutarea de investitori francezi și străini care ar fi
         dispuși să se stabilească în departamentul Indre.

      13      Această cerere a condus la semnarea, la 20 decembrie 1996, a unei convenții între prefectul departamentului Indre și CCI de
         l’Indre privind atribuirea unei subvenții FEDR în cuantum total de 400 000 FRF (60 979,60 euro). Convenția cuprindea în special
         trimiteri la Regulamentele nr. 2081/93 și nr. 2082/93. Acest ajutor a fost plătit în două tranșe, prima, în valoare de 100 000
         FRF, la 17 decembrie 1997, iar cea de a doua, în valoare de 300 000 FRF, la 8 decembrie 1998.

      14      Din decizia de trimitere rezultă de asemenea că CCI de l’Indre a beneficiat pentru aceeași acțiune de două subvenții naționale.
         Alte colectivități teritoriale ar fi furnizat de asemenea finanțări suplimentare pentru această acțiune.

      15      Executarea acțiunii „Objectif Entreprises” a ocazionat efectuarea unui control în temeiul unei scrisori de misiune a prefectului
         regiunii Centru din data de 9 mai 2000. Acest control, realizat în incintele CCI la 14 iunie 2000, s‑a încheiat prin adoptarea,
         la 14 martie 2001, a unui raport, care a fost comunicat CCI de l’Indre la 18 iulie 2001. Acest raport, intitulat „Audit sur
         l’utilisation des fonds structurels européens” („Audit privind utilizarea fondurilor structurale europene”), constata printre
         altele că CCI de l’Indre nu a respectat reglementarea privind achizițiile publice atunci când a atribuit societății DDB‑Needham
         contractul privind realizarea acestei acțiuni.

      16      În această privință, raportul arăta că CCI de l’Indre a organizat o procedură de cerere de ofertă care a condus la o publicare
         în Bulletin officiel des annonces des marchés publics (BOAMP) din 4 noiembrie 1995. Din acest raport rezultă de asemenea că, reunită la 8 decembrie 1995, comisia pentru achiziții
         a CCI de l’Indre a decis să atribuie contractul în cauză societății DDB‑Needham, arătând că această ofertă trebuia să fie
         aleasă, în detrimentul singurei alte oferte admisibile, în considerarea interesului conținutului proiectului și a costului
         mai puțin ridicat propus de această societate.

      17      Cu toate acestea, raportul arăta, pe de o parte, că contractul încheiat între CCI de l’Indre și societatea DDB‑Needham nu
         cuprindea data semnării și, pe de altă parte, că, la 27 septembrie 1995, o notă de sinteză care prezenta dosarul acțiunii
         fusese adresată de CCI de l’Indre prefectului departamentului Indre, arătându‑se că „[CCI] a ales agenția DDB‑Needham”.

      18      Raportul menționat concluziona astfel că „aceste elemente sunt de natură să lase să se presupună că procedura ulterioară de
         cerere de ofertă nu avea ca obiectiv decât regularizarea formală a situației de drept existente deja în temeiul contractului
         (nedatat)”. În măsura în care aceste discrepanțe cu privire la dată implicau în fapt o abatere, același raport indica faptul
         că respectarea normelor privind atribuirea contractelor de achiziții publice, în special publicarea în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, ar fi putut să genereze o ofertă echivalentă la un preț inferior. Prin urmare, autorii raportului menționat estimau că această
         ipoteză era de natură să justifice o cerere de rambursare totală a subvenției FEDR.

      19      Prin decizia din 23 ianuarie 2002, prefectul departamentului Indre a informat CCI de l’Indre că, având în vedere nerespectarea
         normelor privind atribuirea contractelor de achiziții pentru selectarea prestatorului de servicii însărcinat cu realizarea
         acțiunii „Objectif Entreprises”, subvențiile, în special cele obținute în temeiul FEDR, trebuiau să fie rambursate.

      20      CCI de l’Indre a formulat opoziție la executarea avizelor de încasare emise de prefectul departamentului Indre și care corespundeau
         sumelor solicitate. Această opoziție a fost respinsă printr‑o decizie implicită a trésorier‑payeur général.

      21      În aceste condiții, CCI de l’Indre a formulat acțiuni, solicitând printre altele anularea deciziei prefectului departamentului
         Indre din 23 ianuarie 2002, la tribunal administratif de Limoges (Tribunalul Administrativ Limoges), care le‑a respins prin
         hotărârile din 3 iunie 2004.

      22      Sesizată de CCI de l’Indre, cour administrative d’appel de Bordeaux (Curtea Administrativă de Apel Bordeaux) a anulat, printr‑o
         hotărâre din 12 iunie 2007, respectivele hotărâri, precum și, în special, decizia prefectului departamentului Indre din 23
         ianuarie 2002 și avizele de încasare emise de acesta din urmă. În această privință, respectiva instanță a considerat că serviciile
         prefecturii fuseseră informate, printr‑o scrisoare care le fusese adresată la 27 septembrie 1995 de CCI de l’Indre, cu privire
         la alegerea acesteia din urmă de a recurge la serviciile societății DDB‑Needham. Aceste servicii ar fi fost astfel informate
         cu privire la această alegere înainte de lansarea procedurii de cerere de ofertă, în măsura în care, pe de o parte, comisia
         pentru achiziții care propusese reținerea candidaturii acestei societăți se reunise la 8 decembrie 1995, iar, pe de altă parte,
         contractul de achiziție fusese semnat la 29 mai 1996 în prezența prefectului menționat.

      23      Deși a constatat că CCI de l’Indre nu respectase procedurile de licitație care îi erau aplicabile cu ocazia atribuirii acestui
         contract, care, de altfel, nu făcuse obiectul unei publicări în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, cour administrative d’appel de Bordeaux a considerat totuși că convenția încheiată între prefectul departamentului Indre
         și CCI de l’Indre privind atribuirea subvenției FEDR nu făcea nicio referire la atribuirea unui contract, că această convenție
         nu prevedea transmiterea ansamblului documentelor care permiteau controlarea respectării normelor de atribuire a contractelor
         de achiziții publice și, în sfârșit, că articolul 4 din Regulamentul nr. 2988/95 nu avea ca obiect sau ca efect să permită
         autorităților naționale să retragă ajutoarele finanțate din fondurile comunitare în afara ipotezelor prevăzute de dreptul
         național.

      24      Cour administrative d’appel de Bordeaux concluziona astfel, pe de o parte, că niciuna dintre dispozițiile invocate de administrația
         pârâtă și niciuna dintre clauzele convenției din 20 decembrie 1996 privind subvenția FEDR nu prevedea că acordarea acesteia
         din urmă era subordonată condiției ca contractele eventual încheiate de CCI de l’Indre pentru realizarea acestei acțiuni să
         respecte normele de atribuire a contractelor de achiziții publice. Pe de altă parte, această instanță considera că, în măsura
         în care serviciile statului fuseseră informate de la 27 septembrie 1995 cu privire la alegerea societății DDB‑Needham, respectiv
         înainte de lansarea procedurii de cerere de ofertă, subvențiile acordate ulterior nu pot fi considerate ca fiind în mod implicit
         subordonate respectării unei astfel de condiții.

      25      Prin cererea introdusă la 16 august 2007 la Conseil d’État (Consiliul de Stat), ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des
         Collectivités territoriales et de l’Immigration a formulat recurs împotriva hotărârii din 12 iunie 2007 a cour administrative
         d’appel de Bordeaux.

      26      În aceste condiții, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      În ceea ce privește existența unui fundament juridic din care ar rezulta o obligație de a recupera ajutorul plătit CCI:
      În cazul în care o autoritate contractantă beneficiară a unor subvenții plătite în temeiul FEDR nu a respectat una sau mai
         multe norme de atribuire a contractelor de achiziții publice pentru realizarea acțiunii subvenționate, deși nu este contestat
         de altfel faptul că acțiunea este eligibilă pentru acest fond și că a fost realizată, există o dispoziție de drept comunitar,
         în special în Regulamentul (CEE) nr. 2052/88 […] și în Regulamentul (CEE) nr. 4253/88 […], care să justifice o obligație de
         a recupera subvențiile? În caz afirmativ, o astfel de obligație există în cazul oricărei încălcări a normelor de atribuire
         a contractelor de achiziții publice sau numai în cazul unora dintre acestea? În cel din urmă caz, care sunt aceste încălcări?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ cel puțin parțial la prima întrebare, în ceea ce privește modalitățile de recuperare a unui
         ajutor plătit în mod nejustificat:

      a)       Încălcarea, de către o autoritate contractantă care beneficiază de un ajutor în temeiul FEDR, a uneia sau mai multor norme
         privitoare la atribuirea contractelor de achiziții publice în ceea ce privește alegerea prestatorului însărcinat cu realizarea
         acțiunii subvenționate constituie o abatere în sensul Regulamentului nr. 2988/95? Împrejurarea că autoritatea națională competentă
         nu putea să ignore, în momentul în care a decis să acorde ajutorul solicitat în temeiul FEDR, că operatorul beneficiar încălcase
         normele privitoare la atribuirea contractelor de achiziții publice pentru a selecta, înainte chiar de atribuirea ajutorului,
         prestatorul însărcinat cu realizarea acțiunii finanțate de aceasta este de natură să aibă o incidență asupra calificării drept
         abatere în sensul Regulamentului nr. 2988/95?

      b)       În cazul unui răspuns afirmativ la […] întrebarea 2) [litera] a) și atât timp cât, astfel cum s‑a pronunțat Curtea de Justiție
         [într‑o Hotărâre din 29 ianuarie 2009, Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții (C‑278/07-C‑280/07, Rep.,
         p. I‑457)], termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/95 este aplicabil măsurilor administrative
         precum recuperarea unui ajutor obținut nejustificat de un exportator ca urmare a unor abateri săvârșite de acesta:

      –        este necesar ca punctul de plecare al termenului de prescripție să fie fixat la data la care ajutorul este plătit beneficiarului
         sau la data utilizării de către acesta din urmă a subvenției percepute pentru a remunera prestatorul selectat cu încălcarea
         uneia sau mai multor norme privitoare la atribuirea contractelor de achiziții publice?

      –        acest termen trebuie să fie considerat ca fiind întrerupt prin transmiterea de către autoritatea națională competentă către
         beneficiarul subvenției a unui raport de control prin care se constată nerespectarea normelor de atribuire a contractelor
         de achiziții publice și care preconizează că autoritatea națională urmează, în consecință, să obțină rambursarea sumelor plătite?

      –        în cazul în care un stat membru recurge la posibilitatea conferită la alineatul (3) al articolului 3 din Regulamentul nr. 2988/95
         de a aplica un termen de prescripție mai lung, în special în cazul în care în Franța se aplică termenul de drept comun prevăzut,
         la data faptelor în litigiu, la articolul 2262 din code civil [Codul civil], potrivit căruia: «[t]oate acțiunile, atât reale,
         cât și personale, se prescriu în treizeci de ani […]», compatibilitatea unui astfel de termen cu dreptul comunitar, în special
         cu principiul proporționalității, trebuie să se aprecieze în raport cu durata maximă de prescripție prevăzută de norma națională
         care constituie temeiul juridic al cererii de recuperare formulate de administrația națională sau în raport cu termenul pus
         în aplicare în mod efectiv în speță?

      c)       În cazul unui răspuns negativ la întrebarea 2) [litera] a), interesele financiare ale Comunității se opun ca, pentru plata
         unui ajutor precum cel în cauză în prezentul litigiu, instanța să aplice norme naționale referitoare la retragerea deciziilor
         constitutive de drepturi, potrivit cărora, cu excepția ipotezelor de inexistență, de obținere prin fraudă sau a unei cereri
         a beneficiarului, organele administrative pot retrage o decizie individuală constitutivă de drepturi, în cazul în care este
         nelegală, numai în termen de patru luni de la luarea acestei decizii, o decizie administrativă putând prevedea totuși, în
         special atunci când presupune plata unui ajutor, condiții rezolutorii a căror realizare permite retragerea ajutorului în cauză
         fără impunerea unui termen – avându‑se în vedere că Conseil d’Etat s‑a pronunțat că această normă națională trebuie să fie
         interpretată în sensul că nu poate fi invocată de beneficiarul unui ajutor acordat în mod nejustificat în temeiul unei dispoziții
         comunitare decât dacă acesta a fost de bună‑credință?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      27      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în împrejurări precum
         cele în cauză în acțiunea principală, articolul 23 alineatul (1) a treia liniuță din Regulamentul nr. 4253/88 coroborat cu
         articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2052/88 constituie un temei juridic care permite autorităților naționale să
         recupereze de la beneficiar integralitatea unei subvenții acordate în temeiul FEDR pentru motivul că, în calitatea sa de „autoritate
         contractantă” în sensul Directivei 92/50, beneficiarul menționat nu a respectat prevederile acestei directive în ceea ce privește
         atribuirea unui contract de achiziții publice de servicii care avea ca obiect realizarea acțiunii în temeiul căreia i‑a fost
         acordată acestui beneficiar subvenția respectivă.

      28      Trebuie să se arate că, în acțiunea principală, este cert că CCI de l’Indre avea calitatea de autoritate contractantă, că
         valoarea contractului de achiziții publice de servicii în cauză depășea pragul de 200 000 de euro prevăzut la articolul 7
         din Directiva 92/50 și că, în scopul atribuirii acestui contract, CCI de l’Indre nu a respectat procedurile de atribuire a
         acestui tip de contracte prevăzute de Directiva 92/50, în special prin faptul că alesese deja cocontractantul înainte de publicarea
         anunțului de participare și că, în plus, acest anunț nu a fost publicat în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.

      29      În această privință, potrivit articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2052/88, finanțarea comunitară a unui proiect
         este condiționată de respectarea de către beneficiar a procedurilor de atribuire a „contractelor de achiziții publice de servicii”,
         în sensul Directivei 92/50, în cazul în care un asemenea beneficiar este o „autoritate contractantă”, în sensul acestei directive,
         iar contractul de achiziții publice prin intermediul căruia acest beneficiar intenționează să realizeze proiectul respectiv
         depășește pragul prevăzut la articolul 7 din Directiva 92/50 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 ianuarie 1998, Mannesmann
         Anlagenbau Austria și alții, C‑44/96, Rec., p. I‑73, punctele 48 și 49).

      30      În temeiul articolului 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4253/88, pentru garantarea succesului acțiunilor desfășurate
         de promotorii publici sau privați, statele membre, la punerea în aplicare a acțiunilor menționate, iau măsurile necesare pentru
         verificarea periodică a faptului că acțiunile finanțate de Comunitate au fost desfășurate corect, pentru prevenirea și cercetarea
         abaterilor, precum și pentru recuperarea fondurilor pierdute ca urmare a unui abuz sau a unei neglijențe (a se vedea Hotărârea
         din 13 martie 2008, Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening și alții, C‑383/06-C‑385/06, Rep., p. I‑1561,
         punctul 37).

      31      În măsura în care reiese în mod explicit din articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2052/88 că acțiunile finanțate
         din bugetul Uniunii trebuie să fie desfășurate în conformitate cu directivele privind atribuirea contractelor de achiziții
         publice, încălcarea de către beneficiarul unei subvenții din partea Uniunii, în calitatea sa de autoritate contractantă, a
         normelor prevăzute de Directiva 92/50, în vederea realizării acțiunii care face obiectul acestei subvenții, constituie o abatere
         precum cea vizată la articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4253/88, iar comportamentul acestui beneficiar trebuie
         să fie calificat, după caz, drept „abuz” sau „neglijență” în sensul acestei dispoziții.

      32      În temeiul articolului 23 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 4253/88 coroborat cu articolul 7 alineatul (1)
         din Regulamentul nr. 2052/88, atunci când examinarea unei acțiuni finanțate de FEDR identifică o încălcare a condițiilor prevăzute
         pentru realizarea acestei acțiuni, în speță condiția privind respectarea reglementării Uniunii privind atribuirea contractelor
         de achiziții publice în cazul în care beneficiarul finanțării are calitatea de autoritate contractantă, statul membru care
         a acordat asistență financiară din partea FEDR poate, pentru a preveni și pentru a urmări în justiție abaterile, să revoce
         această asistență și să solicite beneficiarului în cauză rambursarea finanțării menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 22 ianuarie 2004, COPPI, C‑271/01, Rec., p. I‑1029, punctul 48).

      33      În această privință, Regulamentul nr. 4253/88 constituie temeiul juridic pertinent în scopul recuperării, iar nu Regulamentul
         nr. 2988/95, care se limitează la stabilirea unor norme generale de control și de sancționare, în scopul protejării intereselor
         financiare ale Uniunii. Așadar, articolul 23 alineatul (1) menționat este cel în temeiul căruia trebuie să se efectueze recuperarea
         (a se vedea Hotărârea Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening și alții, citată anterior, punctul 39).

      34      Cu toate acestea, trebuie să se amintească faptul că orice exercitare de către statul membru în cauză a unei competențe de
         apreciere privind oportunitatea solicitării sau nesolicitării restituirii fondurilor comunitare acordate în mod necorespunzător
         sau ilegal ar fi incompatibilă cu obligația impusă de articolul 23 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 4253/88
         autorităților administrative, de recuperare a fondurilor plătite în mod necorespunzător sau ilegal (a se vedea Hotărârea Vereniging
         Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening și alții, citată anterior, punctul 38).

      35      Rezultă de aici că articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4253/88 creează o obligație pentru statele membre, fără
         a fi necesară o abilitare prevăzută de dreptul național, de recuperare a fondurilor pierdute ca urmare a unui abuz sau a unei
         neglijențe (a se vedea Hotărârea Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening și alții, citată anterior, punctul
         40).

      36      Cu privire la acest aspect, trebuie să se observe, astfel cum a susținut guvernul francez, că, din cauza unei asemenea abateri,
         fondurile încasate nejustificat pot fi considerate ca fiind „pierdute ca urmare a unui abuz sau a unei neglijențe” a acestui
         beneficiar în sensul acestei dispoziții. Astfel, deși se referă la obligația de recuperare a „fondurilor pierdute ca urmare
         a unui abuz sau a unei neglijențe”, articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4253/88 precizează în continuare că, în
         afara cazului în care statul membru și/sau intermediarul și/sau promotorul fac dovada că abuzul sau neglijența nu le este
         imputabilă, statul membru răspunde în subsidiar pentru rambursarea „sumelor plătite în mod necorespunzător”. Astfel, această
         dispoziție asimilează aceste două noțiuni.

      37      În acțiunea principală se pune de asemenea problema dacă, atunci când, în cadrul realizării acțiunii, beneficiarul unei subvenții,
         în calitatea sa de autoritate contractantă, a încălcat normele aplicabile atribuirii contractelor de achiziții publice, autoritatea
         națională poate, în temeiul articolului 23 alineatul (1) a treia liniuță din Regulamentul nr. 4253/88, să solicite rambursarea
         integralității acestei subvenții, deși acțiunea, finanțată în parte din FEDR, a fost efectiv realizată.

      38      În această privință trebuie să se sublinieze, pe de o parte, că încălcarea unor obligații a căror respectare prezintă o importanță
         fundamentală pentru buna funcționare a unui sistem comunitar, precum obligațiile care rezultă din Directiva 92/50 în ceea
         ce privește realizarea acțiunilor finanțate din FEDR, poate fi sancționată prin pierderea unui drept conferit de reglementarea
         Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 octombrie 1995, Cereol Italia, C‑104/94, Rec., p. I‑2983, punctul 24, Hotărârea
         din 24 ianuarie 2002, Conserve Italia/Comisia, C‑500/99 P, Rec., p. I‑867, punctele 100-102, precum și Ordonanța din 16 decembrie
         2004, APOL și AIPO/Comisia, C‑222/03 P, punctul 53).

      39      Pe de o parte, recuperarea sumelor pierdute în urma unui abuz sau a unei neglijențe nu poate să fie aplicabilă numai în cazurile
         în care acțiunea finanțată din fondurile structurale nu a fost realizată în totalitate sau în parte (a se vedea în acest sens
         Hotărârea din 19 ianuarie 2006, Comunità montana della Valnerina/Commission, C‑240/03 P, Rec., p. I‑731, punctul 77).

      40      Deși nu este, desigur, exclus, astfel cum a subliniat Comisia, ca, în temeiul principiului proporționalității, constatarea
         unei abateri minore să conducă numai la o rambursare parțială a fondurilor plătite, trebuie să se arate că, în orice caz,
         atunci când, în cadrul unei acțiuni finanțate de FEDR, se constată o încălcare de către beneficiar a uneia dintre obligațiile
         fundamentale prevăzute de Directiva 92/50, cum ar fi faptul de a fi decis atribuirea unui contract de achiziții publice de
         servicii înainte de lansarea procedurii de cerere de ofertă și lipsa publicării, pe de altă parte, a unui anunț în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, posibilitatea ca o asemenea abatere să fie sancționată prin eliminarea completă a asistenței este singura aptă să producă
         efectul disuasiv necesar pentru buna administrare a fondurilor structurale (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Conserve
         Italia/Comisia, citată anterior, punctul 101).

      41      Luând în considerare ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că, în împrejurări precum cele în cauză în
         acțiunea principală, articolul 23 alineatul (1) a treia liniuță din Regulamentul nr. 4253/88 coroborat cu articolul 7 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 2052/88 constituie un temei juridic care permite autorităților naționale, fără a fi necesară o abilitare
         prevăzută de dreptul național, să recupereze de la beneficiar integralitatea unei subvenții acordate în temeiul FEDR pentru
         motivul că, în calitatea sa de „autoritate contractantă”, în sensul Directivei 92/50, beneficiarul menționat nu a respectat
         prevederile acestei directive în ceea ce privește atribuirea unui contract de achiziții publice de servicii care avea ca obiect
         realizarea acțiunii în temeiul căreia i‑a fost acordată acestui beneficiar subvenția respectivă.

       Cu privire la a doua întrebare litera (a)
      42      Prin intermediul celei de a doua întrebări litera (a), instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă nerespectarea
         de către o autoritate contractantă care beneficiază de o subvenție FEDR a normelor privind atribuirea contractelor de achiziții
         publice prevăzute de Directiva 92/50, cu ocazia atribuirii contractului care are ca obiect realizarea acțiunii subvenționate,
         constituie o „abatere” în sensul articolului 1 din Regulamentul nr. 2988/95 și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă are
         o influență asupra unei astfel de calificări împrejurarea că autoritatea națională competentă nu putea să ignore, cu ocazia
         acordării acestei subvenții, că beneficiarul decisese deja cărui prestator urma să îi încredințeze realizarea acțiunii subvenționate.

      43      Conform articolului 1 din Regulamentul nr. 2988/95, constituie abatere orice încălcare a unei dispoziții de drept al Uniunii,
         ca urmare a unei acțiuni sau a unei omisiuni a unui agent economic, care poate sau ar putea prejudicia bugetul general al
         Uniunii sau bugetele gestionate de aceasta, fie prin diminuarea sau pierderea veniturilor acumulate din resurse proprii, colectate
         direct în numele Uniunii, fie prin cheltuieli nejustificate.

      44      Noțiunea „abatere”, în sensul Regulamentului nr. 2988/95, vizează încălcarea unei dispoziții de drept al Uniunii care rezultă
         dintr‑o acțiune sau dintr‑o omisiune a unui operator economic astfel încât norma privind prescripția, prevăzută la articolul
         3 alineatul (1) primul paragraf din regulamentul menționat, nu are vocație să se aplice sancțiunilor aplicabile abaterilor
         care rezultă din erori ale autorităților naționale prin care se acordă un avantaj financiar în numele și pe seama bugetului
         Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 ianuarie 2009, Bayerische Hypotheken- und Vereinsbank, C‑281/07, Rep.,
         p. I‑91, punctele 20-22).

      45      În împrejurări precum cele în cauză în acțiunea principală, în pofida calității sale de persoană juridică de drept public,
         CCI de l’Indre, ca beneficiar al unei subvenții din bugetul Uniunii, poate fi asimilată, în scopul aplicării Regulamentului
         nr. 2988/95, unui operator economic căruia i se impută o încălcare a unei dispoziții de drept al Uniunii. Or, în această privință,
         este cert că încălcarea imputată a normelor privind atribuirea contractelor de achiziții publice prevăzute de Directiva 92/50
         rezultă într‑adevăr dintr‑un act al CCI de l’Indre, iar nu al autorității care i‑a acordat o subvenție FEDR în numele și pe
         seama bugetului Uniunii.

      46      În măsura în care, astfel cum rezultă în special din articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2052/88, fondurile structurale
         nu pot servi pentru finanțarea acțiunilor desfășurate cu nerespectarea Directivei 92/50, încălcarea de către beneficiarul
         unei subvenții FEDR, în calitatea sa de autoritate contractantă, a normelor de atribuire a contractelor de achiziții publice
         de servicii, în vederea realizării acțiunii subvenționate, determină o cheltuială nejustificată și prin aceasta aduce prejudicii
         bugetului Uniunii.

      47      Astfel, trebuie subliniat că inclusiv abaterile care nu au un impact financiar precis pot afecta grav interesele financiare
         ale Uniunii (a se vedea Hotărârea din 15 septembrie 2005, Irlanda/Comisia, C‑199/03, Rec., p. I‑8027, punctul 31).

      48      În ceea ce privește împrejurarea că autoritățile competente ar fi fost informate de beneficiarul subvenției cu privire la
         alegerea cocontractantului înainte chiar de lansarea procedurii de cerere de ofertă care avea ca obiect atribuirea contractului
         de achiziții publice în cauză, aceasta nu influențează, ca atare, calificarea drept „abatere” în sensul articolului 1 al doilea
         paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 16 martie 2006, Emsland‑Stärke, C‑94/05, Rec.,
         p. I‑2619, punctul 62).

      49      Ținând cont de cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare litera (a) că nerespectarea de către o autoritate
         contractantă care beneficiază de o subvenție FEDR a normelor privind atribuirea contractelor de achiziții publice prevăzute
         de Directiva 92/50, cu ocazia atribuirii contractului care are ca obiect realizarea acțiunii subvenționate, constituie o „abatere”
         în sensul articolului 1 din Regulamentul nr. 2988/95 chiar dacă autoritatea națională competentă nu putea să ignore, cu ocazia
         acordării acestei subvenții, că beneficiarul decisese deja cărui prestator urma să îi încredințeze realizarea acțiunii subvenționate.

       Cu privire la a doua întrebare litera (b) prima și a doua liniuță
      50      Prin intermediul celei de a doua întrebări litera (b) prima și a doua liniuță, instanța de trimitere solicită să se stabilească,
         în esență, în împrejurări în care, în calitatea sa de autoritate contractantă, beneficiarul unei subvenții FEDR nu a respectat
         normele privind atribuirea contractelor de achiziții publice din Directiva 92/50, cu ocazia atribuirii contractului având
         ca obiect realizarea acțiunii subvenționate, de la ce moment începe să curgă termenul de prescripție de 4 ani prevăzut la
         articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 și dacă un astfel de termen de prescripție este întrerupt,
         în sensul celui de al treilea paragraf al articolului 3 alineatul (1) menționat, prin transmiterea către beneficiarul subvenției
         a unui raport de control prin care se constată nerespectarea normelor de atribuire a contractelor de achiziții publice și
         care preconizează că autoritatea națională urmează să solicite, în consecință, rambursarea sumelor plătite.

      51      Trebuie amintit că articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 introduce o „reglementare generală privind controalele
         uniforme, măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul comunitar”, cu scopul, astfel cum rezultă
         din al treilea considerent al acestui regulament, de „[a combate] în toate domeniile acțiunile de natură să afecteze interesele
         financiare ale Comunităților”.

      52      Prin adoptarea Regulamentului nr. 2988/95, în special a articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din acesta, legiuitorul
         Uniunii a urmărit să instituie o normă generală de prescripție aplicabilă în materie, prin care viza, pe de o parte, să definească
         un termen minim aplicat în toate statele membre și, pe de altă parte, să renunțe la posibilitatea recuperării sumelor obținute
         nejustificat din bugetul comunitar după scurgerea unei perioade de patru ani de la săvârșirea abaterii care afectează plățile
         în litigiu (Hotărârea din 22 decembrie 2010, Corman, C‑131/10, Rep., p. I‑14199, punctul 39, precum și Hotărârea din 5 mai
         2011, Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, C‑201/10 și C‑202/10, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 24).

      53      Această normă de prescripție este aplicabilă abaterilor vizate la articolul 4 din regulamentul menționat, care aduc atingere
         intereselor financiare ale Uniunii (a se vedea Hotărârea din 24 iunie 2004, Handlbauer, C‑278/02, Rec., p. I‑6171, punctul
         34, precum și Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, citată anterior, punctul 22).

      54      În acțiunea principală și ținând cont de împrejurările acesteia, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în ceea
         ce privește determinarea punctului de plecare a prescripției, dacă trebuie să fie reținută data plății ajutorului către beneficiarul
         acestuia sau data la care beneficiarul a utilizat această subvenție pentru a remunera prestatorul selectat cu nerespectarea
         normelor privind atribuirea contractelor de achiziții publice de servicii prevăzute de Directiva 92/50.

      55      În această privință, întrucât fonduri din bugetul Uniunii nu pot fi utilizate în cadrul unor acțiuni realizate cu încălcarea
         dispozițiilor Directivei 92/50, trebuie să se considere că, în împrejurări precum cele în cauză în acțiunea principală, fondurile
         acordate beneficiarului dobândesc un caracter nejustificat odată cu încălcarea acestor dispoziții de către beneficiar.

      56      În privința unei astfel de încălcări a normelor de licitație prevăzute de Directiva 92/50, care a fost adoptată în vederea
         înlăturării barierelor din calea liberei circulații a serviciilor și urmărește protecția intereselor operatorilor economici
         stabiliți într‑un stat membru care doresc să ofere servicii autorităților contractante stabilite într‑un alt stat membru (a
         se vedea în special Hotărârea din 18 octombrie 2001, SIAC Construction, C‑19/00, Rec., p. I‑7725, punctul 32), trebuie amintit
         că atingerea adusă liberei prestări a serviciilor prin nerespectarea dispozițiilor Directivei 92/50 se menține pe toată durata
         executării contractelor încheiate cu încălcarea acestei directive (a se vedea Hotărârea din 10 aprilie 2003, Comisia/Germania,
         C‑20/01 și C‑28/01, Rec., p. I‑3609, punctul 36, precum și Hotărârea din 18 iulie 2007, Comisia/Germania, C‑503/04, Rep.,
         p. I‑6153, punctul 29).

      57      Astfel, deși este adevărat că anumite dispoziții ale directivelor privind atribuirea contractelor de achiziții publice autorizează
         statele membre să mențină efectele unor contracte încheiate cu încălcarea acestor directive și protejează astfel încrederea
         legitimă a cocontractanților, aceste dispoziții nu pot totuși avea drept consecință, fără a aduce atingere sferei de aplicare
         a dispozițiilor Tratatului FUE de instituire a pieței interne, faptul ca atitudinea autorităților contractante față de bugetul
         Uniunii să fie considerată ca fiind conformă dreptului Uniunii ulterior încheierii unor astfel de contracte (a se vedea în
         acest sens Hotărârea din 10 aprilie 2003, Comisia/Germania, punctul 39, și Hotărârea din 18 iulie 2007, Comisia/Germania,
         punctul 33, citate anterior,).

      58      Rezultă că, în împrejurări precum cele în cauză în acțiunea principală, încălcarea de către beneficiarul unei subvenții FEDR
         a normelor prevăzute de Directiva 92/50, în vederea realizării acțiunii subvenționate, încălcare ce determină o cheltuială
         nejustificată și prin aceasta aduce prejudicii bugetului Uniunii, continuă pe toată durata executării contractului încheiat
         în mod ilegal între prestator și beneficiarul acestei subvenții, astfel încât o asemenea abatere trebuie să fie considerată
         drept o „abatere continuă” în sensul articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95.

      59      Potrivit acestei dispoziții, termenul de prescripție aplicabil recuperării subvenției plătite nejustificat beneficiarului
         curge din ziua în care a încetat abaterea respectivă. Prin urmare, în împrejurări precum cele în cauză în acțiunea principală,
         în măsura în care contractul privind realizarea acțiunii subvenționate de FEDR nu a fost reziliat, ci a fost executat, termenul
         de prescripție de patru ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 începe să curgă
         din ziua în care se încheie executarea contractului de achiziții publice atribuit în mod ilegal.

      60      În ceea ce privește problema dacă transmiterea unui raport de control prin care se constată încălcarea normelor de atribuire
         a contractelor de achiziții publice constituie un act de cercetare sau de urmărire în justiție a abaterii de natură să întrerupă
         termenul de prescripție în temeiul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, trebuie amintit
         că termenele de prescripție îndeplinesc, în general, funcția de asigurare a securității juridice și că o astfel de funcție
         nu ar fi pe deplin realizată dacă termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95
         ar putea fi întrerupt prin orice act de control, de ordin general, al administrației naționale, care nu are nicio legătură
         cu bănuieli privind legalitatea unor operațiuni definite cu suficientă precizie (a se vedea Hotărârea Handlbauer, citată anterior,
         punctul 40).

      61      Cu toate acestea, atunci când autoritățile naționale transmit unei persoane un raport prin care se evidențiază o abatere la
         care aceasta ar fi contribuit în legătură cu o anumită operațiune, îi solicită informații suplimentare privind această operațiune
         sau îi aplică o sancțiune în legătură cu operațiunea respectivă, acestea adoptă acte suficient de precise cu privire la cercetarea
         sau la urmărirea în justiție a abaterii în sensul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95
         (Hotărârea din 28 octombrie 2010, SGS Belgium și alții, C‑367/09, Rep., p. I‑10761, punctul 69).

      62      Ținând seama de cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare litera (b) prima și a doua liniuță că, în împrejurări
         precum cele din acțiunea principală, în care, în calitatea sa de autoritate contractantă, beneficiarul unei subvenții FEDR
         nu a respectat normele privind atribuirea contractelor de achiziții publice din Directiva 92/50, cu ocazia atribuirii unui
         contract având ca obiect realizarea acțiunii subvenționate:

      –        abaterea în cauză trebuie să fie considerată drept o „abatere continuă”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf
         din Regulamentul nr. 2988/95, și, prin urmare, termenul de prescripție de patru ani prevăzut de această dispoziție în scopul
         recuperării subvenției plătite nejustificat acestui beneficiar începe să curgă din ziua în care se încheie executarea contractului
         de achiziții publice atribuit în mod ilegal;

      –        transmiterea către beneficiarul subvenției a unui raport de control prin care se constată nerespectarea normelor de atribuire
         a contractelor de achiziții publice și se preconizează că autoritatea națională urmează, în consecință, să solicite rambursarea
         sumelor plătite constituie un act suficient de precis care are ca obiect cercetarea sau urmărirea în justiție a „abaterii”,
         în sensul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95.

       Cu privire la a doua întrebare litera (b) a treia liniuță
      63      Prin intermediul celei de a doua întrebări litera (b) a treia liniuță, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească
         dacă, având în vedere principiul proporționalității, un stat membru poate aplica recuperării unui avantaj obținut în mod nejustificat
         din bugetul Uniunii un termen de prescripție de 30 de ani ca termen de prescripție mai lung, în sensul articolului 3 alineatul
         (3) din Regulamentul nr. 2988/95.

      64      În cadrul posibilității prevăzute de această dispoziție, statele membre păstrează o largă putere de apreciere cu privire la
         stabilirea unor termene de prescripție mai lungi pe care intenționează să le aplice în caz de abatere care aduce atingere
         intereselor financiare ale Uniunii (Hotărârea Corman, citată anterior, punctul 54).

      65      Cu toate acestea, din punctul de vedere al obiectivului de protecție a intereselor financiare ale Uniunii, pentru care legiuitorul
         Uniunii a considerat că o durată de prescripție de 4 ani, chiar de 3 ani, era deja o durată suficientă ca atare pentru a permite
         autorităților naționale să urmărească în justiție o abatere care aduce atingere acestor interese financiare și care poate
         duce la adoptarea unei măsuri precum recuperarea unui avantaj obținut nejustificat, rezultă că, dacă se acordă autorităților
         menționate o durată de 30 de ani, se depășește ceea ce este necesar pentru o administrație diligentă (a se vedea Hotărârea
         Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, citată anterior, punctul 43).

      66      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a doua întrebare litera (b) a treia liniuță că principiul proporționalității se opune,
         în cadrul punerii în aplicare de către statele membre a posibilității oferite de articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul
         nr. 2988/95, aplicării unui termen de prescripție de 30 de ani pentru recuperarea unui avantaj obținut în mod nejustificat
         din bugetul Uniunii.

       Cu privire la a doua întrebare litera (c)
      67      Această întrebare a fost adresată numai în ipoteza în care răspunsul la a doua întrebare litera (a) ar fi fost negativ.

      68      Ținând cont de răspunsul oferit la această din urmă întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare litera (c)
         adresată de instanța de trimitere.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      69      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      1)      În împrejurări precum cele în cauză în acțiunea principală, articolul 23 alineatul (1) a treia liniuță din Regulamentul (CEE)
            nr. 4253/88 al Consiliului din 19 decembrie 1988 de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2052/88 privind coordonarea colaborării
            între diferite fonduri structurale, pe de o parte, și între acestea și cele ale Băncii Europene de Investiții și ale altor
            instrumente financiare existente, pe de altă parte, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2082/93 al Consiliului
            din 20 iulie 1993, coroborat cu articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2052/88 al Consiliului din 24 iunie 1988
            privind misiunile și eficiența fondurilor structurale, precum și coordonarea activităților proprii și operațiunile Băncii
            Europene de Investiții și celelalte instrumente financiare existente, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE)
            nr. 2081/93 al Consiliului din 20 iulie 1993, constituie un temei juridic care permite autorităților naționale, fără a fi
            necesară o abilitare prevăzută de dreptul național, să recupereze de la beneficiar integralitatea unei subvenții acordate
            în temeiul Fondului european de dezvoltare regională (FEDR) pentru motivul că, în calitatea sa de „autoritate contractantă”,
            în sensul Directivei 92/50/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor
            de achiziții publice de servicii, astfel cum a fost modificată prin Directiva 93/36/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993, beneficiarul
            menționat nu a respectat prevederile acestei directive în ceea ce privește atribuirea unui contract de achiziții publice de
            servicii care avea ca obiect realizarea acțiunii în temeiul căreia i‑a fost acordată acestui beneficiar subvenția respectivă.
      2)      Nerespectarea de către o autoritate contractantă care beneficiază de o subvenție FEDR a normelor privind atribuirea contractelor
            de achiziții publice prevăzute de Directiva 92/50, astfel cum a fost modificată prin Directiva 93/36, cu ocazia atribuirii
            contractului care are ca obiect realizarea acțiunii subvenționate, constituie o „abatere”, în sensul articolului 1 din Regulamentul
            (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților
            Europene, chiar dacă autoritatea națională competentă nu putea să ignore, cu ocazia acordării acestei subvenții, că beneficiarul
            decisese deja cărui prestator urma să îi încredințeze realizarea acțiunii subvenționate.
      3)      În împrejurări precum cele din acțiunea principală, în care, în calitatea sa de autoritate contractantă, beneficiarul unei
            subvenții FEDR nu a respectat normele privind atribuirea contractelor de achiziții publice din Directiva 92/50, astfel cum
            a fost modificată prin Directiva 93/36, cu ocazia atribuirii unui contract având ca obiect realizarea acțiunii subvenționate:
      –        abaterea în cauză trebuie să fie considerată drept o „abatere continuă”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf
            din Regulamentul nr. 2988/95, și, prin urmare, termenul de prescripție de patru ani prevăzut de această dispoziție în scopul
            recuperării subvenției plătite nejustificat acestui beneficiar începe să curgă din ziua în care se încheie executarea contractului
            de achiziții publice atribuit în mod ilegal;
      –        transmiterea către beneficiarul subvenției a unui raport de control prin care se constată nerespectarea normelor de atribuire
            a contractelor de achiziții publice și se preconizează că autoritatea națională urmează, în consecință, să solicite rambursarea
            sumelor plătite constituie un act suficient de precis care are obiect cercetarea sau urmărirea în justiție a „abaterii” în
            sensul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95.
      4)      Principiul proporționalității se opune, în cadrul punerii în aplicare de către statele membre a posibilității oferite de articolul
            3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, aplicării unui termen de prescripție de 30 de ani pentru recuperarea unui avantaj
            obținut în mod nejustificat din bugetul Uniunii.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 22 decembrie 2008.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Austria.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articolul 43 CE - Reglementare națională care stabilește condițiile de înmatriculare a societăților comerciale la cererea resortisanților din noile state membre - Procedura de certificare a calității de lucrător independent.#Cauza C-161/07.

text:
      Cauza C‑161/07
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Austria
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolul 43 CE – Reglementare națională care stabilește condițiile de înmatriculare a societăților comerciale la cererea resortisanților din
         noile state membre – Procedura de certificare a calității de lucrător independent”

      Sumarul hotărârii
      Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Restricții
      (art. 43 CE și 46 CE)
      Nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 43 CE un stat membru a cărui reglementare națională impune,
         în vederea înmatriculării societăților în registrul comerțului la cererea resortisanților din statele membre care au aderat
         la Uniunea Europeană la 1 mai 2004, cu excepția Republicii Cipru și a Republicii Malta, care sunt asociați ai unei societăți
         de persoane sau asociați minoritari ai unei societăți cu răspundere limitată, certificarea calității acestora de lucrători
         independenți de către un serviciu al pieței forței de muncă sau prezentarea unei scutiri de permis de muncă. Astfel, articolul
         43 CE interzice fiecărui stat membru să prevadă în propria legislație, pentru persoanele care exercită libertatea de stabilire
         în statul respectiv, condiții de exercitare a activităților acestora diferite de cele definite pentru resortisanții proprii.
         În consecință, impunerea doar în privința resortisanților din cele opt state membre a unor formalități suplimentare în raport
         cu cele aplicabile resortisanților naționali în vederea accesului acestora la activitățile menționate încalcă tocmai această
         interdicție.

      Diferența de tratament nu se poate încadra decât în derogarea prevăzută la articolul 46 CE, potrivit căruia măsurile discriminatorii
         pot fi justificate numai de motive de ordine publică, de siguranță publică și de sănătate publică. În această privință, chiar
         dacă s‑ar presupune că un risc de eludare a normelor tranzitorii ce reglementează libera circulație a lucrătorilor care provin
         din cele opt noi state membre este de natură să cauzeze o tulburare a ordinii publice a statului membru în discuție, în lipsa
         dovedirii de către acesta din urmă, corespunzător cerințelor legale, că obiectivul privind buna funcționare a pieței muncii,
         care este urmărit de legislația în cauză, face necesară instituirea unui sistem de autorizare generală și prealabilă ce se
         aplică tuturor operatorilor vizați din cele opt noi state membre și că acest obiectiv nu ar putea fi atins prin măsuri mai
         puțin restrictive pentru libertatea de stabilire, restricția în discuție a libertății de stabilire nu este justificată.

      (a se vedea punctele 28-30, 32, 38, 41 și 42 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      22 decembrie 2008(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolul 43 CE – Reglementare națională care stabilește condițiile de înmatriculare a societăților comerciale la cererea resortisanților din
         noile state membre – Procedura de certificare a calității de lucrător independent”

      În cauza C‑161/07,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         23 martie 2007,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnii E. Traversa și G. Braun, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      susținută de:
      Republica Lituania, reprezentată de domnul D. Kriaučiūnas, în calitate de agent,

      intervenientă,
      împotriva
      Republicii Austria, reprezentată de doamnele C. Pesendorfer și M. Winkler, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârâtă,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Tizzano (raportor), A. Borg Barthet și J.‑J. Kasel,
         judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 iunie 2008,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 septembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin impunerea, în vederea înmatriculării
         societăților în registrul comerțului la cererea resortisanților din statele membre care au aderat la Uniunea Europeană la
         1 mai 2004, cu excepția Republicii Cipru și a Republicii Malta (denumite în continuare „cele opt noi state membre”), a certificării
         calității acestora de lucrători independenți de către Arbeitsmarktservice (Serviciul pieței forței de muncă, denumit în continuare
         „AMS”) sau a prezentării unei scutiri de permis de muncă, Republica Austria nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în
         temeiul articolului 43 CE.

       Cadrul juridic
       Dreptul comunitar
      2        Articolul 24 din Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii
         Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii
         Slovenia și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (JO 2003, L 236, p. 33,
         denumit în continuare „Actul de aderare”), are următorul cuprins:

      „Măsurile enumerate în anexele V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII și XIV la prezentul act se aplică noilor state membre
         în condițiile prevăzute în anexele menționate.”

      3        La punctul 2 primul paragraf din titlul „Libera circulație a persoanelor”, aceste anexe prevăd în special posibilitatea statelor
         care sunt deja membre ale Uniunii în momentul acestei aderări de a continua să aplice până la sfârșitul unei perioade de cinci
         ani de la data aderării „măsuri naționale [...] care reglementează accesul resortisanților [noilor state membre] pe piața
         muncii de pe teritoriul acestora”.

       Dreptul național
      4        În temeiul dispozițiilor coroborate ale articolului 32a și ale articolului 1 alineatul 2 literele l) și m) din Legea privind
         angajarea străinilor (Ausländerbeschäftigungsgesetz) din 20 martie 1975 (BGBl. 218/1975), în versiunea aflată în prezent în
         vigoare (BGBl. I, 99/2006, denumită în continuare „AuslBG”), această lege se aplică resortisanților din cele opt noi state
         membre.

      5        Articolul 2 alineatul 2 din AuslBG definește angajarea ca fiind activitatea exercitată „în cadrul unui raport de muncă” sau
         „în cadrul unui raport asimilabil unui raport de muncă”.

      6        Articolul 2 alineatul 4 din AuslBG are următorul cuprins:

      „Pentru a aprecia dacă există angajare în sensul alineatului 2, trebuie avut în vedere conținutul economic real, și nu aparența
         exterioară a faptelor. Astfel, există angajare în sensul alineatului 2 atunci când:

      1.      un asociat al unei societăți de persoane, în scopul realizării obiectului social comun sau
      2.      un asociat al unei societăți cu răspundere limitată care deține o participație mai mică de 25 % efectuează, în beneficiul
         acestei societăți, prestații ce caracterizează un raport de muncă, cu excepția cazului în care biroul regional al [AMS] constată,
         la cerere și în termen de trei luni, că un asociat exercită personal și în mod efectiv o influență decisivă asupra administrării
         societății. Sarcina probei revine solicitantului. La expirarea acestui termen, activitatea poate fi exercitată chiar și fără
         atestarea cerută. În cazul în care cererea este respinsă după expirarea termenului, activitatea deja exercitată trebuie încetată
         imediat sau cel mai târziu în termen de o săptămână de la notificarea atestării.”

      7        Articolul 15 din AuslBG stabilește condițiile de eliberare a unei scutiri de permis de muncă în termenii următori:

      „(1)      Unui străin care nu dispune încă de un permis de muncă cu durată nedeterminată (articolul 17) i se poate elibera, la cerere,
         o scutire de permis de muncă:

      1.      dacă a exercitat, în cursul ultimilor opt ani, o activitate autorizată timp de minimum cinci ani pe teritoriul național […]
         și dacă dispune de o autorizație legală de stabilire, […]

      [...]”
       Procedura precontencioasă
      8        Considerând că metoda de diferențiere între lucrătorii independenți și lucrătorii salariați care decurge din articolul 2 alineatul
         4 din AuslBG constituie o restricție privind libertatea de stabilire garantată de articolul 43 CE, la 21 martie 2005, Comisia
         a adresat o scrisoare de punere în întârziere cu privire la acest aspect autorităților austriece, care au răspuns prin scrisoarea
         din 19 mai 2005, contestând orice încălcare a acestui articol.

      9        La 6 iulie 2006, Comisia a trimis Republicii Austria un aviz motivat prin care invita acest stat membru să adopte măsurile
         necesare pentru a se conforma acestui aviz în termen de două luni de la primirea acestuia. Autoritățile austriece au răspuns
         la avizul respectiv la 7 septembrie 2006, reiterându‑și poziția.

      10      Prin urmare, Comisia a decis să formuleze prezenta acțiune.

      11      Prin Ordonanța președintelui Curții din 19 septembrie 2007, Republica Lituania a fost autorizată să intervină în prezenta
         cauză în susținerea concluziilor Comisiei.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      12      Comisia susține că obligația prevăzută de legislația națională în cauză, care impune resortisanților din cele opt noi state
         membre care doresc să înmatriculeze o societate în registrul comerțului să obțină fie o decizie a AMS care constată calitatea
         acestora de lucrători independenți, fie o scutire de permis de muncă, constituie o restricție nejustificată privind exercitarea
         dreptului de stabilire.

      13      Argumentele Comisiei se concentrează în principal asupra motivului privind incompatibilitatea cu articolul 43 CE a procedurii
         de atestare a calității de lucrător independent prevăzute la articolul 2 alineatul 4 din AuslBG, întrucât un număr mic de
         resortisanți din aceste state membre ar putea dovedi că au exercitat o activitate autorizată timp de cinci ani în cursul ultimilor
         opt ani anterior depunerii cererii, necesari pentru obținerea unei scutiri de permis de muncă în temeiul articolului 15 din
         AuslBG.

      14      Comisia arată mai întâi că, în temeiul articolului 2 alineatul 4 menționat anterior, se prezumă că un resortisant al unuia
         dintre statele membre respective desfășoară o activitate ca lucrător salariat atunci când efectuează, în calitate de asociat
         al unei societăți de persoane sau al unei societăți cu răspundere limitată la care deține o participație mai mică de 25 %,
         „prestații ce caracterizează în mod specific un raport de muncă”. Prin solicitarea ca un astfel de asociat să răstoarne această
         prezumție aducând dovada calității sale de lucrător independent, dispoziția respectivă nu numai că ar subordona accesul la
         o activitate nesalariată unei condiții suplimentare față de cele aplicabile altor operatori, ci ar împiedica și exercitarea
         acestei activități economice pe durata procedurii de eliberare a unui atestat. Prin urmare, libertatea de stabilire a operatorilor
         economici vizați din cele opt noi state membre ar fi îngreunată.

      15      În continuare, Comisia susține că restricția cuprinsă în articolul 2 alineatul 4 din AuslBG este de natură discriminatorie
         prin faptul că procedura în cauză se aplică resortisanților din noile state membre pe baza cetățeniei sau a naționalității
         acestora.

      16      În plus, această restricție nu poate fi justificată, în temeiul articolului 46 CE, pentru motive de ordin public în sensul
         jurisprudenței comunitare, din moment ce Republica Austria nu ar fi dovedit că există o amenințare reală și suficient de gravă
         care afectează un interes fundamental al societății.

      17      În orice caz, obligația de a se supune procedurii de atestare în litigiu nu ar fi nici necesară, nici proporțională din perspectiva
         obiectivului, invocat de acest stat membru, de combatere a eventualelor abuzuri în exercitarea libertății de stabilire, prin
         prevenirea oricărei deturnări a acesteia în vederea contracarării restricțiilor privind libera circulație a lucrătorilor.

      18      În special, inversarea sarcinii probei efectuată de dispoziția în cauză în scopul de a obține de la un asociat informațiile
         care să permită verificarea naturii cu adevărat independente a activității economice exercitate nu ar fi singura soluție pentru
         a determina orice persoană interesată să colaboreze, contrar celor afirmate de acest stat membru. Într‑adevăr, în opinia Comisiei,
         acest rezultat ar putea fi obținut și prin alte măsuri mai puțin restrictive precum obligațiile de colaborare prevăzute de
         lege, însoțite eventual de sancțiuni.

      19      În plus, procedura de autorizare prealabilă ar putea fi înlocuită de un control efectuat ulterior, după înmatricularea societății.
         Astfel, lucrătorii independenți vizați ar putea începe să își exercite activitatea, iar autoritățile competente ar putea,
         în ceea ce îi privește, să dispună încetarea acestei activități în cazul în care un control ar scoate în evidență un abuz.

      20      În apărare, Republica Austria pornește de la principiul că acțiunea Comisiei este întemeiată în mod greșit pe o încălcare
         a libertății de stabilire garantată de articolul 43 CE. Într‑adevăr, aceasta consideră că procedura de atestare prevăzută
         la articolul 2 alineatul 4 din AuslBG intră în domeniul liberei circulații a lucrătorilor și este acoperită de posibilitatea
         de care dispun statele membre, în temeiul articolului 24 din Actul de aderare, de a restrânge, pentru o perioadă tranzitorie,
         accesul resortisanților noilor state membre pe piața muncii.

      21      Numai lucrătorii salariați și „falșii lucrători independenți”, și anume asociații care se află „în mod atipic” într‑o situație
         similară cu cea a unui lucrător salariat, ar fi supuși procedurii de autorizare prealabilă. În schimb, lucrătorii independenți
         precum asociații care nu prestează față de societate servicii ce caracterizează o activitate salariată, ci se limitează la
         acte de gestiune și la acte de dispoziție cu privire la părțile lor sociale, nu ar intra, contrar celor susținute de Comisie,
         în domeniul de aplicare al articolului 2 alineatul 4 din AuslBG.

      22      În continuare, Republica Austria susține că obiectivul acestei dispoziții îl constituie reprimarea unei practici care constă
         în eludarea obligației de a obține o autorizație prealabilă pentru a avea acces la o activitate salariată prin constituirea
         unei societăți, potrivit celor două situații vizate de dispoziția respectivă. Or, contrar opiniei Comisiei, nu ar exista mijloace
         mai puțin restrictive pentru a lupta împotriva unei astfel de practici. În special, un control ulterior ar interveni prea
         târziu și nu ar permite evitarea perturbărilor pieței muncii, sens în care Curtea s‑ar fi pronunțat în Hotărârea din 22 ianuarie
         2002, Canal Satélite Digital (C‑390/99, Rec., p. I‑607). De asemenea, norma privind sarcina probei, criticată de Comisie,
         ar constitui singurul mijloc adecvat pentru a verifica dacă activitatea exercitată de un asociat are într‑adevăr natura unei
         activități independente, o simplă obligație de cooperare nefiind suficientă pentru a controla respectarea acestei condiții.
         În realitate, persoanele interesate nu ar avea niciun interes pentru a coopera în cazul unei încălcări a legii.

      23      În sfârșit, acest stat membru susține că termenul maximal de trei luni este rezonabil, întrucât, în practică, procedura de
         atestare s‑ar încheia după o perioadă de așteptare nesemnificativă pentru persoana interesată, în special atunci când calitatea
         de lucrător independent a acesteia este dovedită în mod evident.

       Aprecierea Curții
      24      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că noțiunea de stabilire în sensul Tratatului CE este o noțiune foarte largă, care implică
         posibilitatea unui resortisant comunitar de a participa, în mod stabil și continuu, la viața economică a unui stat membru
         diferit de statul de origine al acestuia și de a obține profit din această participare, favorizând astfel întrepătrunderea
         economică și socială în interiorul Comunității Europene în domeniul activităților independente (a se vedea Hotărârea din 14
         septembrie 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Rec., p. I‑8203, punctul 18 și jurisprudența citată).

      25      În lumina acestei noțiuni astfel delimitate, trebuie mai întâi respins argumentul Republicii Austria, potrivit căruia legislația
         națională în litigiu ar intra exclusiv în domeniul liberei circulații a lucrătorilor și, mai precis, în domeniul derogării
         tranzitorii prevăzute la punctul 2 primul paragraf din anexele V-XIV la Actul de aderare.

      26      Într‑adevăr, reiese din dosar și, mai exact, din argumentarea expusă de acest stat membru că legislația respectivă supune
         unor formalități administrative, în anumite condiții, toți resortisanții din cele opt noi state membre care doresc să exercite
         o activitate economică în Austria în calitate de asociat al unei societăți de persoane sau al unei societăți cu răspundere
         limitată, în scopul de a‑i distinge, printre acești resortisanți, pe cei care exercită cu adevărat o activitate independentă
         de resortisanții care, de fapt, au calitatea de lucrător salariat. Prin urmare, Comisia contestă în mod întemeiat compatibilitatea
         articolelor 2 și 15 din AuslBG cu articolul 43 CE, în măsura în care aceste dispoziții naționale se aplică în special lucrătorilor
         independenți și reglementează exercitarea libertății de stabilire a acestora.

      27      În continuare, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, libertatea de stabilire recunoscută la articolul
         43 CE resortisanților comunitari include dreptul de a avea acces la activități independente și la exercitarea acestora, precum
         și dreptul de a administra și de a constitui întreprinderi în condițiile definite pentru resortisanții proprii de legislația
         statului membru de stabilire (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 martie 1999, Centros, C‑212/97, Rec., p. I‑1459, punctul
         19, precum și Hotărârea din 14 decembrie 2006, Denkavit Internationaal și Denkavit France, C‑170/05, Rec., p. I‑11949, punctul
         20).

      28      Cu alte cuvinte, articolul 43 CE interzice fiecărui stat membru să prevadă în propria legislație, pentru persoanele care exercită
         libertatea de stabilire în statul respectiv, condiții de exercitare a activităților acestora diferite de cele definite pentru
         resortisanții proprii (Hotărârea din 28 ianuarie 1986, Comisia/Franța, 270/83, Rec., p. 273, punctul 24).

      29      Or, în speță, legislația națională în litigiu încalcă tocmai această interdicție prin faptul că supune numai resortisanții
         din cele opt noi state membre obligației de a dovedi că nu exercită o activitate salariată, prin prezentarea atestării prevăzute
         la articolul 2 alineatul 4 din AuslBG sau prin prezentarea scutirii de permis de muncă menționate la articolul 15 alineatul
         1 din aceeași lege.

      30      Astfel, pe de o parte, accesul acestor resortisanți comunitari la exercitarea unei activități economice în calitate de asociat
         al unei societăți de persoane sau al unei societăți cu răspundere limitată în care dețin mai puțin de 25 % din capitalul social
         este supus unor condiții și unor formalități suplimentare în raport cu cele aplicabile resortisanților naționali. Pe de altă
         parte, în cazul în care se aplică procedura de atestare prevăzută la articolul 2 alineatul 4 din AuslBG, însăși exercitarea,
         de către resortisanții din cele opt noi state membre, a activității lor economice este suspendată pe durata procedurii respective,
         și anume pe durata a maximum trei luni.

      31      Legislația națională în litigiu consacră, așadar, o diferență de tratament întemeiată pe cetățenie sau pe naționalitate care
         este interzisă în principiu de articolul 43 CE.

      32      Prin urmare, trebuie examinat dacă această diferență de tratament se încadrează în derogarea prevăzută la articolul 46 CE,
         potrivit căruia măsurile discriminatorii pot fi justificate numai de motive de ordine publică, de siguranță publică și de
         sănătate publică.

      33      În această privință, Republica Austria, invocând un motiv referitor la protecția ordinii publice, susține că măsurile în cauză
         urmăresc în esență să combată posibile abuzuri privind libertatea de stabilire prin prevenirea oricărei eludări a normelor
         tranzitorii aplicabile liberei circulații a lucrătorilor în scopul de a proteja interesul societății austriece pentru buna
         funcționare a pieței muncii și egalitatea condițiilor de concurență pe piața respectivă.

      34      Această argumentare nu poate fi primită.

      35      Într‑adevăr, astfel cum a precizat Curtea în numeroase ocazii, noțiunea de ordine publică, pe de o parte, presupune o amenințare
         reală și suficient de gravă care să afecteze un interes fundamental al societății și, pe de altă parte, ca justificare a unei
         derogări de la un principiu fundamental din tratat, trebuie interpretată în mod restrictiv (a se vedea în acest sens, în special,
         Hotărârea din 9 martie 2000, Comisia/Belgia, C‑355/98, Rec., p. I‑1221, punctul 28, Hotărârea din 13 decembrie 2007, Comisia/Italia,
         C‑465/05, Rep., p. I‑11091, punctul 49, și Hotărârea din 19 iunie 2008, Comisia/Luxemburg, C‑319/06, Rep., p. I‑4323, punctul
         50).

      36      Mai rezultă din jurisprudență că motivele susceptibile să fie invocate de un stat membru pentru a justifica o derogare de
         la principiul liberei prestări a serviciilor trebuie să fie însoțite de o analiză a oportunității și a proporționalității
         măsurii restrictive adoptate de acest stat, precum și de elementele precise care să permită susținerea argumentării sale (a
         se vedea, prin analogie, Hotărârea Comisia/Luxemburg, citată anterior, punctul 51 și jurisprudența citată).

      37      În speță, trebuie totuși constatat că Republica Austria s‑a limitat să invoce în general un risc de eludare de către presupuși
         „falși lucrători independenți” a normelor tranzitorii care reglementează libera circulație a lucrătorilor provenind din cele
         opt noi state membre, fără a prezenta niciun element precis care să permită dovedirea faptului că eventualitatea unor astfel
         de încălcări a acestor norme reprezintă o atingere reală și suficient de gravă a unui interes fundamental al societății.

      38      În plus, chiar dacă s‑ar presupune că acest risc de eludare a normelor respective este de natură să cauzeze o astfel de tulburare
         a ordinii publice, trebuie constatat că statul membru pârât nu a dovedit, corespunzător cerințelor legale, nici că obiectivul
         privind buna funcționare a pieței muncii, care este urmărit de legislația în litigiu, face necesară instituirea unui sistem
         de autorizare generală și prealabilă ce se aplică tuturor operatorilor vizați din cele opt noi state membre, nici că acest
         obiectiv nu ar putea fi atins prin măsuri mai puțin restrictive pentru libertatea de stabilire.

      39      În realitate, astfel cum sugerează Comisia și Republica Lituania, măsuri mai puțin restrictive decât cele instituite prin
         legislația națională în litigiu, de exemplu instituirea unor controale administrative regulate însoțite eventual de obligații
         în materie de comunicare a informațiilor din partea agenților economici eventual vizați, ar putea asigura un rezultat similar
         permițând să se verifice dacă anumite activități economice sunt într‑adevăr exercitate cu titlu de activitate independentă
         sau dacă sunt exercitate în cadrul unui raport de muncă salariată.

      40      Un astfel de sistem poate cu atât mai mult să fie avut în vedere, astfel cum Republica Austria a confirmat în cadrul ședinței,
         cu cât dispozițiile naționale în cauză vizează în principal sectorul construcțiilor și, prin urmare, constituirea unor societăți
         care exercită activități cu o anumită durată. Contrar celor afirmate de acest stat membru, un control efectuat ulterior, după
         înmatricularea unei societăți, nu ar interveni în mod necesar cu întârziere, însă ar permite lucrătorilor independenți vizați
         să înceapă să își exercite activitatea și, în același timp, ar permite autorităților competente să dispună încetarea acestei
         activități în cazul în care o verificare ar scoate în evidență un abuz.

      41      În consecință, restricția privind libertatea de stabilire care rezultă din legislația națională în litigiu nu este justificată.

      42      În aceste condiții, trebuie constatat că, prin impunerea, în vederea înmatriculării societăților în registrul comerțului la
         cererea resortisanților din cele opt noi state membre care sunt asociați ai unei societăți de persoane sau asociați minoritari
         ai unei societăți cu răspundere limitată, a certificării calității acestora de lucrători independenți de către AMS sau a prezentării
         unei scutiri de permis de muncă, Republica Austria nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 43
         CE.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      43      În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Austria la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Republica Austria a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Prin impunerea, în vederea înmatriculării societăților în registrul comerțului la cererea resortisanților din statele membre
            care au aderat la Uniunea Europeană la 1 mai 2004, cu excepția Republicii Cipru și a Republicii Malta, care sunt asociați
            ai unei societăți de persoane sau asociați minoritari ai unei societăți cu răspundere limitată, a certificării calității acestora
            de lucrători independenți de către Arbeitsmarktservice sau a prezentării unei scutiri de permis de muncă, Republica Austria
            nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 43 CE.
      2)      Obligă Republica Austria la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 25 martie 2009. # L’Oréal SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziţie - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale SPALINE - Marcă naţională verbală anterioară SPA - Motiv relativ de refuz - Atingere adusă renumelui - Profit necuvenit obţinut ca urmare a renumelui mărcii anterioare - Lipsa unui motiv întemeiat pentru utilizarea mărcii solicitate - Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-21/07.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 25 martie 2009 – L’Oréal/OAPI – Spa Monopole (SPALINE)
      (Cauza T‑21/07)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale SPALINE – Marcă națională verbală anterioară SPA – Motiv relativ de refuz – Atingere adusă renumelui – Profit obținut în mod neloial ca urmare a renumelui mărcii anterioare – Lipsa unui motiv întemeiat pentru utilizarea mărcii solicitate – Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare care se bucură de renume – Protecție a mărcii anterioare de renume extinsă la produse sau la servicii nesimilare [Regulamentul Consiliului nr. 40/94,
         art. 8 alin. (5)] (a se vedea punctele 21, 24, 25, 35, 36 și 40)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 18 octombrie 2006 (cauza R 415/2005‑1) privind o procedură
                  de opoziție între Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV și L'Oréal SA

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               L’Oréal SA

               Marca comunitară vizată:

               Marca comunitară SPALINE pentru produse din clasa 3 – cererea nr. 989236

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Mărcile verbale naționale și internaționale SPA, LIP SPA, SPA SKIN CARE și Les Thermes de Spa pentru produse din clasele 3,
                  32 et 42

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă L'Oréal SA la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 20 martie 2003. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 98/56/CE. # Cauza C-135/01.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 9 februarie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandai de Nord. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - A șasea directivă TVA. # Cauza C-305/03.


Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 7 septembrie 2004. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Cauza C-346/02.


Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 25 februarie 2016.#François Musso împotriva Parlamentului European.#Regim financiar al deputaților în Parlament – Pensie pentru limită de vârstă – Obligația deputaților francezi de a solicita drepturile de pensie pe lângă regimurile naționale – Regula anticumul – Norme de aplicare a Statutului deputaților – Decizie adoptată în urma procedurii de reclamație – Notă de debit – Decizie de suspendare a plății pensiei – Principiul contradictorialității – Termen rezonabil – Obligația de motivare.#Cauzele conexate T-589/14 și T-772/14.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 15 iunie 1995. # Teresa Zabala Erasun, Elvira Encabo Terrazos și Francisco Casquero Carrillo împotriva Instituto Nacional de Empleo. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco - Spania. # Cauze conexate C-422/93, C-423/93 și C-424/93.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 16 iunie 1971. # Anne Duraffour împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Cauza 18-70.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 9 iulie 1998. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Cauza C-323/97.