title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 10 noiembrie 2011.#Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs împotriva The Rank Group plc.#Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) și Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) - Regatul Unit.#Fiscalitate - A șasea directivă TVA - Scutiri - Articolul 13 secțiunea B litera (f) - Pariuri, loterii și alte jocuri de noroc - Principiul neutralității fiscale - Bingo mecanizat cu câștiguri plătite în numerar («mechanised cash bingo») - Jocuri de tip slot-machine - Practică administrativă diferită de dispozițiile legislative - Argument în apărare întemeiat pe diligența necesară («due diligence»).#Cauze conexate C-259/10 și C-260/10.

text:
      Cauzele conexate C‑259/10 și C‑260/10
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      împotriva
      The Rank Group plc
      [cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) și de Upper
         Tribunal (Tax and Chancery Chamber)]

      „Fiscalitate – A șasea directivă TVA – Scutiri – Articolul 13 secțiunea B litera (f) – Pariuri, loterii și alte jocuri de noroc – Principiul neutralității fiscale – Bingo mecanizat cu câștiguri plătite în numerar («mechanised cash bingo») – Jocuri de tip slot machine – Practică administrativă diferită de dispozițiile legislative – Argument în apărare întemeiat pe diligența necesară («due diligence»)”
      Sumarul hotărârii
      1.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            – Prestări de servicii – Diferență de tratament între două prestații identice sau similare din punctul de vedere al consumatorului
            – Încălcarea principiului neutralității fiscale
      (Directiva 77/388 a Consiliului)
      2.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            – Scutiri – Scutire pentru jocurile de noroc – Competența statelor membre de a stabili condițiile și limitele scutirii – Limite
            – Respectarea principiului neutralității fiscale
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 13 secțiunea B lit. (f)]
      3.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            – Scutiri – Scutire pentru jocurile de noroc – Competența statelor membre de a stabili condițiile și limitele scutirii – Limite
            – Respectarea principiului neutralității fiscale
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 13 secțiunea B lit. (f)]
      4.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            – Scutiri – Scutire pentru jocurile de noroc – Competența statelor membre de a stabili condițiile și limitele scutirii – Limite
            – Respectarea principiului neutralității fiscale
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 13 secțiunea B lit. (f)]
      5.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            – Scutiri – Scutire pentru jocurile de noroc – Competența statelor membre de a stabili condițiile și limitele scutirii – Limite
            – Respectarea principiului neutralității fiscale
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 13 secțiunea B lit. (f)]
      1.        Principiul neutralității fiscale trebuie să fie interpretat în sensul că o diferență de tratament cu privire la taxa pe valoarea
         adăugată între două prestări de servicii identice sau similare din punctul de vedere al consumatorului și care îndeplinesc
         aceleași nevoi ale acestuia este suficientă pentru a stabili o încălcare a acestui principiu. O astfel de încălcare nu necesită,
         așadar, stabilirea, în plus, a existenței efective a concurenței între serviciile în cauză sau a unei denaturări a concurenței
         din cauza diferenței de tratament menționate.

      (a se vedea punctul 36 și dispozitiv 1)
      2.        În prezența unei diferențe de tratament între două jocuri de noroc în ceea ce privește acordarea unei scutiri de taxa pe valoarea
         adăugată în temeiul articolului 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor
         membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri, principiul neutralității fiscale trebuie interpretat în sensul că nu
         se impune luarea în considerare a faptului că aceste două jocuri se încadrează în categorii de licențe diferite și sunt supuse
         unor regimuri juridice diferite în materie de control și de reglementare.

      Această dispoziție a lăsat o largă libertate de apreciere statelor membre în ceea ce privește scutirea sau impozitarea operațiunilor
         vizate, din moment ce permite statelor respective să stabilească limitele și condițiile acordării scutirii în discuție, sub
         rezerva respectării principiului neutralității fiscale.

      În cadrul examinării caracterului comparabil avut de două jocuri de noroc al căror tratament diferențiat este susceptibil
         să constituie o încălcare a principiului neutralității fiscale, sunt lipsite de relevanță elemente precum caracterul legal
         sau nelegal al exploatării jocurilor de noroc, identitatea operatorilor respectivelor jocuri și aparate și forma juridică
         sub care aceștia își exercită activitățile. Situația este aceeași în privința diferențelor care există între, pe de o parte,
         baruri și săli de divertisment și, pe de altă parte, cazinouri autorizate în ceea ce privește cadrul în care sunt oferite,
         în acestea, jocurile de noroc și în special accesibilitatea geografică și temporală, precum și ambianța. În sfârșit, nici
         faptul că numai unul dintre cele două tipuri de jocuri este supus unei taxe nearmonizate nu poate să justifice concluzia că
         aceste tipuri de jocuri nu sunt comparabile.

      (a se vedea punctele 40, 41, 45-48 și 51 și dispozitiv 2)
      3.        Pentru a aprecia, conform principiului neutralității fiscale, dacă două variante de jocuri de tip slot machine sunt similare
         și atrag același tratament din punctul de vedere al taxei pe valoarea adăugată, trebuie să se verifice dacă utilizarea respectivelor
         variante este comparabilă din punctul de vedere al consumatorului mediu și dacă răspunde acelorași nevoi ale acestuia, elementele
         susceptibile să fie luate în considerare în această privință fiind în special limitele minime și maxime ale mizelor și ale
         câștigurilor, precum și șansele de câștig.

       (a se vedea punctul 58 și dispozitiv 3)
      4.        Principiul neutralității fiscale trebuie să fie interpretat în sensul că o persoană impozabilă nu poate solicita rambursarea
         taxei pe valoarea adăugată plătite pentru anumite prestări de servicii invocând o încălcare a acestui principiu, atunci când
         autoritățile fiscale ale statului membru în cauză au tratat, în practică, prestări de servicii similare drept prestări scutite,
         deși acestea nu sunt scutite de taxa pe valoarea adăugată în temeiul reglementării naționale pertinente.

      Astfel, chiar dacă o administrație publică ce urmează o practică generală poate fi ținută de aceasta, nu este mai puțin adevărat
         că principiul egalității de tratament, care, în materia taxei pe valoarea adăugate, ia forma principiului neutralității fiscale,
         trebuie conciliat cu respectarea principiului legalității, potrivit căruia nimeni nu poate invoca în beneficiul său o nelegalitate
         săvârșită în favoarea altuia. De aici rezultă că o persoană impozabilă nu poate solicita supunerea unei anumite prestații
         aceluiași tratament fiscal ca și o altă prestație atunci când acest din urmă tratament nu este conform reglementării naționale
         pertinente.

       (a se vedea punctele 61-64 și dispozitiv 4)
      5.        Principiul neutralității fiscale trebuie să fie interpretat în sensul că un stat membru care a utilizat puterea de apreciere
         conferită de articolul 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre
         referitoare la impozitele pe cifra de afaceri și a scutit de taxa pe valoarea adăugată punerea la dispoziție a oricăror mijloace
         pentru a juca jocuri de noroc, cu excluderea de la această scutire a unei categorii de aparate care îndeplinesc anumite criterii,
         nu poate opune unei cereri de rambursare a taxei pe valoarea adăugată întemeiate pe încălcarea acestui principiu faptul că
         reacționase cu diligența necesară la dezvoltarea unui nou tip de aparat care nu îndeplinește aceste criterii.

      Efectul direct al unei dispoziții dintr‑o directivă, precum articolul 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă 77/388,
         nu depinde nici de existența unei conduite ilicite intenționate sau a unei neglijențe comise de statul membru în cauză cu
         ocazia transpunerii directivei respective, nici de existența unei încălcări suficient de grave a dreptului Uniunii. Prin urmare,
         dispoziția menționată poate fi invocată de un operator de jocuri sau de aparate de jocuri de noroc în fața instanțelor naționale
         pentru a înlătura aplicarea normelor de drept intern incompatibile cu această dispoziție.

      (a se vedea punctele 69, 70 și 74 și dispozitiv 5)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      10 noiembrie 2011(*)

      „Fiscalitate – A șasea directivă TVA – Scutiri – Articolul 13 secțiunea B litera (f) – Pariuri, loterii și alte jocuri de noroc – Principiul neutralității fiscale – Bingo mecanizat cu câștiguri plătite în numerar («mechanised cash bingo») – Jocuri de tip slot‑machine – Practică administrativă diferită de dispozițiile legislative – Argument în apărare întemeiat pe diligența necesară («due diligence»)”
      În cauzele conexate C‑259/10 și C‑260/10,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Court of Appeal
         (England & Wales) (Civil Division) (Regatul Unit) și de Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Regatul Unit), prin deciziile
         din 20 și din 19 aprilie 2010, primite de Curte la 26 mai 2010, în procedurile

      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      împotriva
      The Rank Group plc,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii G. Arestis, T. von Danwitz (raportor)
         și D. Šváby, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 iunie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru The Rank Group plc, de domnul K. Lasok, QC, și de doamna V. Sloane, barrister, mandatați de domnul P. Drinkwater, solicitor;

      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul S. Hathaway, în calitate de agent, asistat de domnul G. Peretz, barrister;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul R. Lyal, în calitate de agent,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea principiului neutralității fiscale în cadrul aplicării
         articolului 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor
         statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară
         de evaluare (JO L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”).

      2        Aceste cereri au fost prezentate în cadrul a două litigii între Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumiți
         în continuare „Commissioners”), pe de o parte, și The Rank Group plc (denumită în continuare „Rank”), pe de altă parte, referitoare
         la respingerea de către Commissioners a cererii de rambursare formulate de Rank cu privire la taxa pe valoarea adăugată (denumită
         în continuare „TVA”) achitată de aceasta pentru prestații furnizate în cadrul anumitor jocuri în cursul anilor 2002-2005.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Articolul 2 punctul 1 din A șasea directivă supune TVA‑ului „livrările de bunuri și prestările de servicii efectuate cu titlu
         oneros pe teritoriul țării de către o persoană impozabilă care acționează ca atare” [traducere neoficială].

      4        Articolul 13 din această directivă, intitulat „Scutiri pe teritoriul țării”, prevede:

      „[...]
      B.      Alte scutiri
      Fără a aduce atingere altor dispoziții comunitare, statele membre scutesc, în anumite condiții pe care acestea le stabilesc
         în scopul de a asigura aplicarea corectă și directă a scutirilor de mai jos și de a preveni orice posibilă evaziune, fraudă
         sau abuz:

      [...]
      (f)      pariurile, loteriile și alte forme de jocuri de noroc, cu respectarea condițiilor și a limitelor prevăzute de fiecare stat
         membru;

      [...]” [traducere neoficială]
       Reglementarea națională
       Reglementarea privind TVA‑ul
      5        Potrivit articolului 31 alineatul (1) din Legea din 1994 privind TVA (Value Added Tax Act 1994), în versiunea în vigoare la
         data faptelor din acțiunea principală (denumită în continuare „Legea din 1994 privind TVA‑ul”), livrarea de bunuri sau prestarea
         de servicii este scutită în cazul în care corespunde uneia dintre operațiunile descrise în anexa 9 la această lege.

      6        Grupa 4 din această anexă 9, intitulată „Pariuri, jocuri de noroc și loterii”, prevedea, la punctul 1, scutirea punerii la
         dispoziție a oricărui mijloc pentru a paria sau pentru a participa la jocuri de noroc.

      7        Notele 1-3 din această grupă 4 prevedeau:

      „(1)      Punctul 1 nu include:
      [...]
      (b)      acordarea unui drept de a participa la un joc pentru care poate fi percepută o taxă în temeiul dispozițiilor articolului 14
         din [Legea din 1968 privind jocurile de noroc (Gaming Act 1968)] [...]

      [...]
      (d)      punerea la dispoziție a unui aparat de joc.
      [...]
      (2)      «Joc de noroc» are același înțeles ca și în Legea din 1968 privind jocurile de noroc [...]
      (3)      Un «aparat de joc» înseamnă un aparat care îndeplinește următoarele condiții:
      (a)      este conceput sau adaptat pentru practicarea, prin intermediul său, a unui joc de noroc și
      (b)      un jucător plătește pentru a juca la aparat (cu excepția situației în care are ocazia să joace gratuit ca urmare a unui joc
         anterior câștigător) prin introducerea unei monede sau a unui jeton [începând cu anul 2003: monedă, jeton sau orice alt obiect]
         în aparat sau în orice alt mod și

      (c)      elementul aleatoriu din joc este furnizat prin intermediul aparatului.”
       Reglementarea privind jocurile de noroc și pariurile
      8        Articolul 52 alineatul 1 din Legea din 1968 privind jocurile de noroc, în versiunea în vigoare la data faptelor din acțiunea
         principală (denumită în continuare „Legea din 1968 privind jocurile de noroc”), prevedea că, în sensul acestei legi, termenul
         „a juca jocuri de noroc” (gaming) înseamnă practicarea unui joc de noroc pentru a câștiga bani sau premii care au o valoare
         pecuniară, iar termenul „aparat” (machine) include orice aparat.

      9        Articolul 26 alineatele 1 și 2 din legea menționată prevedea:

      „(1)      [Partea a III‑a] din prezenta lege se aplică oricărui aparat care
      (a)      este construit sau adaptat pentru jucarea unui joc de noroc prin intermediul său și
      (b)      are o fantă sau altă deschidere pentru inserarea de bani sau a unui echivalent sub formă de monede sau de jetoane.
      (2)      La alineatul precedent, referirea la jucarea unui joc de noroc prin intermediul unui aparat include jucarea unui joc de noroc
         parțial prin intermediul unui aparat și parțial prin alte mijloace dacă (dar numai dacă) elementul aleatoriu din joc este
         furnizat prin intermediul aparatului.”

      10      Un aparat care corespundea acestei definiții a „aparatului de joc” nu putea fi exploatat decât în incinte care făcuseră obiectul
         unei autorizații și cu respectarea anumitor condiții privind cuantumul mizelor și al câștigurilor, precum și numărul de aparate
         prezente într‑un anumit loc. În cazul în care activitatea exercitată prin intermediul unui anumit aparat era un „joc de noroc”,
         însă aparatul nu corespundea definiției menționate, utilizarea sa era reglementată de alte dispoziții legislative, care prevedeau
         alte limite în ceea ce privește mizele și câștigurile.

      11      În schimb, activitățile considerate pariuri erau reglementate prin Legea din 1963 privind pariurile, jocurile de noroc și
         loteriile (Betting, Gaming and Lotteries Act 1963). În cazul în care un client dorea să parieze pe loc, acesta trebuia să
         se adreseze unor agenții autorizate în mod corespunzător pentru a accepta pariuri (licensed betting offices, denumite în continuare
         „LBO”).

      12      Un local putea obține o singură licență, fie pentru pariuri, fie pentru jocuri de noroc. În plus, condițiile pentru obținerea
         unei licențe și regimul aplicabil localurilor autorizate variau, în ceea ce privește în special vânzarea de alcool și programul
         de funcționare. Pariurile erau rezervate pentru LBO, iar jocurile de noroc, pentru cazinouri, baruri, săli de bingo și săli
         de divertisment.

       Acțiunile principale și întrebările preliminare
      13      Rank este membrul reprezentativ al unui grup TVA care exploatează cluburi de bingo și cazinouri în Regatul Unit, în care sunt
         puse la dispoziția clientelei, printre altele, „jocul de bingo mecanizat cu câștiguri în numerar” („mechanised cash bingo”,
         denumit în continuare „mc‑bingo”) și jocuri de tip slot‑machine.

      14      După ce a declarat și a plătit către Commissioners TVA‑ul aferent serviciilor furnizate prin intermediul mc‑bingo și al jocurilor
         de tip slot‑machine, Rank a introdus două acțiuni la Value Added Tax Tribunal, devenit First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (denumit
         în continuare „tribunalul”), pentru a obține rambursarea acestei taxe. Prima acțiune privește impozitarea mc‑bingo între 1
         ianuarie 2003 și 31 decembrie 2005, iar cea de a doua acțiune privește impozitarea jocurilor de tip slot‑machine între 1 octombrie
         2002 și 5 decembrie 2005.

      15      Aceste acțiuni erau, în esență, întemeiate pe argumentul că diferite tipuri de mc‑bingo și de jocuri de tip slot‑machine erau
         tratate în mod diferit în reglementarea privind TVA‑ul, deși erau comparabile, chiar identice, din punctul de vedere al consumatorului,
         și că, prin urmare, supunerea la plata TVA‑ului a anumitor tipuri de mc‑bingo și de jocuri de tip slot‑machine încălca principiul
         neutralității fiscale.

       Acțiunea privind mc‑bingo
      16      Mc‑bingo se juca în secvențe care cuprindeau mai multe jocuri. Atunci când cuantumul mizei era anunțat în prealabil, cuantumul
         câștigului, care depindea de numărul de jucători participanți la un anumit joc, se putea schimba în cursul unui bloc de jocuri,
         și chiar și în prima parte a unui joc, și nu era cunoscut în mod necesar de jucători la momentul introducerii mizei.

      17      Părțile din acțiunea principală nu contestă faptul că, din cauza trimiterii de la nota 1 litera (b) din grupa 4 din anexa
         9 la Legea din 1994 privind TVA‑ul la Legea din 1968 privind jocurile de noroc, mc‑bingo era scutit de TVA numai dacă miza
         jocului era mai mică sau egală cu 50 de pence și dacă câștigul era mai mic sau egal cu 25 de lire sterline. În schimb, dacă
         una dintre aceste două condiții nu era îndeplinită, jocul în cauză nu era scutit de această taxă. Este cert de asemenea că
         aceste două tipuri de jocuri de mc‑bingo erau identice din punctul de vedere al consumatorului. Cu toate acestea, Commissioners
         au susținut că nu exista nicio încălcare a principiului neutralității fiscale, întrucât nu se dovedise că respectivul tratament
         diferit afectase concurența dintre aceste jocuri.

      18      Prin decizia din 15 mai 2008, tribunalul s‑a pronunțat în favoarea Rank. Apelul formulat de Commissioners împotriva acestei
         decizii a fost respins de High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, prin hotărârea din 8 iunie 2009. Ulterior,
         Commissioners au atacat această hotărâre la Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

       Acțiunea privind jocurile de tip slot‑machine
      19      În ceea ce privește jocurile de tip slot‑machine, scutirea de TVA prevăzută în grupa 4 punctul 1 din anexa 9 la Legea din
         1994 privind TVA‑ul nu era aplicabilă dacă aparatul în cauză pus la dispoziția jucătorului era un „aparat de joc” în sensul
         notei 1 litera (d) și al notei 3 din această grupă 4.

      20      În această privință, jocurile de tip slot‑machine exploatate de Rank și considerate aparate de joc, care intră în același
         timp sub incidența părții a III‑a din Legea din 1968 privind jocurile de noroc (denumite în continuare „aparate de joc în
         sensul părții a III‑a”), sunt comparate cu alte două variante de jocuri de tip slot‑machine, în particular în funcție de faptul
         dacă elementul aleatoriu este sau nu este furnizat, la comanda software‑ului de joc încorporat în aparatul utilizat de jucător,
         de chiar acest aparat.

      21      În ceea ce privește aparatele de joc în sensul părții a III‑a taxate, respectivul element este furnizat de un generator electronic
         de numere aleatorii (electronic random number generator) încorporat în aparatul utilizat de jucător. În schimb, prima variantă
         de jocuri de tip slot‑machine care servește pentru comparație (denumite în continuare „aparatele de referință I”) este constituită
         din aparate din care mai multe sunt conectate prin mijloace electronice la un generator electronic de numere aleatorii comun
         și separat, care este totuși amplasat în aceeași incintă ca și terminalele utilizate de jucători.

      22      A doua variantă de jocuri de tip slot‑machine care servește pentru comparație este constituită din „terminalele de pariuri
         cu cotă fixă” („fixed odds betting terminals”, denumite în continuare „FOBT”), care puteau fi instalate numai în LBO. Un jucător
         care utiliza un FOBT paria pe rezultatul unui eveniment sau al unui joc virtual, și anume un „format”, încărcat pe software‑ul
         FOBT‑ului, prin inserarea de credit. Rezultatul evenimentului sau al jocului virtual era determinat prin intermediul unui
         generator electronic de numere aleatorii plasat în exteriorul incintelor LBO în cauză. Un litigiu privind faptul dacă, având
         în vedere legislația de reglementare a jocurilor, anumite formate disponibile pe FOBT permiteau „parierea” sau „jocul” nu
         a fost soluționat printr‑o hotărâre din cauza încheierii unui acord între părțile interesate. Întrucât nu se încadrau în definiția
         „aparatului de joc” în sensul dreptului TVA‑ului, FOBT erau scutite de această taxă. Totuși, încasările realizate de acestea
         erau supuse taxei generale pe pariuri.

      23      În fața tribunalului, părțile nu au contestat faptul că aparatele de joc în sensul părții a III‑a taxate și aparatele de referință
         I erau similare din punctul de vedere al consumatorului. Totuși, Commissioners au contestat, printre altele, faptul că aceste
         două categorii de aparate se aflau în concurență unele cu altele și că aparatele de referință I erau scutite efectiv potrivit
         dreptului național.

      24      Prin decizia din 19 august 2008, tribunalul s‑a pronunțat, cu privire la anumite aspecte în litigiu, în favoarea Rank, amânând
         pentru o dată ulterioară pronunțarea unei decizii cu privire la alte aspecte. În această primă decizie, tribunalul a considerat
         în special că aparatele de referință I erau scutite de TVA în temeiul legislației naționale. În orice caz, în practică, Commissioners
         ar fi tratat în mod deliberat aparatele de referință I ca fiind scutite.

      25      Apelul formulat de Commissioners împotriva acestei decizii a fost respins de High Court of Justice (England & Wales), Chancery
         Division, la 8 iunie 2009. Commissioners au atacat această hotărâre la Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division),
         contestând în special existența unei practici relevante având ca obiect scutirea de TVA a aparatelor de referință I.

      26      La 11 decembrie 2009, tribunalul s‑a pronunțat în favoarea Rank cu privire la aspectele în privința cărora luarea unei decizii
         fusese amânată inițial. În ceea ce privește aparatele de referință I, acesta a considerat că Commissioners nu pot invoca drept
         argument în apărare faptul că acționaseră cu diligența necesară („due diligence”), chiar dacă respectivele aparate fuseseră
         introduse pe piață numai după adoptarea legislației naționale în cauză. Tribunalul a constatat de asemenea existența unei
         încălcări a principiului neutralității fiscale în privința FOBT, care ar fi, la un înalt nivel de abstracție, similare cu
         aparatele de joc în sensul părții a III‑a din punctul de vedere al majorității jucătorilor. Cele două tipuri de aparate ar
         fi considerate pur și simplu aparate de jocuri de noroc. Diferențele ar fi necunoscute de majoritatea consumatorilor, deci
         fără importanță pentru aceștia.

      27      Commissioners au formulat apel împotriva hotărârii din 11 decembrie 2009 la Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber). Acest
         apel vizează, în particular, examinarea similitudinii jocurilor de tip slot‑machine taxate și a FOBT, precum și respingerea
         argumentului întemeiat pe diligența necesară.

       Întrebările preliminare în cauza C‑259/10
      28      Apreciind că soluționarea acțiunii principale depinde de interpretarea dreptului Uniunii, Court of Appeal (England & Wales)
         (Civil Division) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      În cazul în care există un tratament diferențiat privind TVA‑ul
      –        între prestări de servicii care sunt identice din punctul de vedere al consumatorului sau
      –        între prestări de servicii similare care îndeplinesc aceleași nevoi ale consumatorului,
      este acesta suficient în sine pentru a stabili o încălcare a principiului neutralității fiscale sau este pertinent să se ia
         în considerare (și, în caz afirmativ, în ce mod)

      a)      contextul economic și normativ;
      b)      dacă există sau nu există concurență între serviciile identice sau, după caz, între serviciile similare în cauză și/sau
      c)      dacă tratamentul diferențiat privind TVA‑ul a determinat o denaturare a concurenței?
      2)      Un contribuabil ale cărui prestații sunt supuse TVA‑ului în temeiul dreptului național [din cauza exercitării de către statul
         membru a puterii discreționare care îi este conferită prin articolul 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă] are
         dreptul de a solicita o rambursare a TVA‑ului plătit pentru aceste prestații pentru motivul unei încălcări a principiului
         neutralității fiscale care decurge din tratamentul altor prestații (prestații de referință) în privința TVA‑ului, într‑o situație
         în care:

      a)      potrivit dreptului național, prestațiile de referință erau supuse TVA‑ului, însă
      b)      autoritatea fiscală din statul membru avea o practică de a trata prestațiile de referință ca fiind scutite de TVA?
      3)      În cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare, ce comportament trebuie să fie considerat ca fiind o practică relevantă
         și în particular:

      a)      este necesar ca autoritatea fiscală să fi declarat în mod clar și neechivoc faptul că prestațiile de referință vor fi tratate
         ca fiind scutite de TVA;

      b)      este relevant faptul că, la momentul la care autoritatea fiscală a făcut declarații, aceasta nu înțelegea în mod complet sau
         corect faptele relevante pentru a aplica prestațiilor de referință tratamentul corect în ceea ce privește TVA‑ul și

      c)      este relevant faptul că TVA‑ul nu a fost declarat de către contribuabil și nici solicitat de autoritatea fiscală, în ceea
         ce privește prestațiile de referință, dar autoritatea fiscală a încercat ulterior să recupereze acest TVA, sub rezerva aplicării
         termenelor obișnuite de prescripție din dreptul intern?

      4)      Dacă diferența de tratament fiscal rezultă dintr‑o practică uniformă a autorităților fiscale naționale bazată pe o concepție
         general admisă a înțelesului real al legislației interne, răspunsul la întrebarea privind existența unei încălcări a principiului
         neutralității fiscale este afectat dacă:

      a)      autoritățile fiscale își modifică ulterior practica;
      b)      o instanță națională declară ulterior că practica modificată reflectă sensul exact al legislației naționale;
      c)      perceperea de către statul membru a TVA‑ului aferent prestațiilor considerate anterior scutite este exclusă în temeiul principiilor
         juridice din dreptul intern și/sau din dreptul european, printre care principiul încrederii legitime, al estoppelului, al
         securității juridice și al neretroactivității și/sau din cauza expirării termenelor de prescripție pentru colectarea TVA‑ului
         pentru serviciile considerate anterior scutite?”

       Întrebările preliminare în cauza C‑260/10
      29      Întrucât a apreciat de asemenea că soluționarea litigiului din acțiunea principală depinde de interpretarea dreptului Uniunii,
         Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      În cazul în care un stat membru, în exercitarea puterii sale discreționare conferite prin articolul 13 secțiunea B litera
         (f) din A șasea directivă, a supus TVA‑ului anumite tipuri de aparate utilizate pentru jocuri [aparatele de joc în sensul
         părții a III‑a], menținând însă scutirea altor astfel de aparate (care includeau [FOBT]), și în cazul în care se susține că,
         procedând astfel, statul membru a încălcat principiul neutralității fiscale, trebuie să se considere (i) determinante sau
         (ii) relevante, în cadrul comparației între [aparatele de joc în sensul părții a III‑a] și FOBT:

      a)      faptul că FOBT ofereau activități care erau «pariuri» potrivit dreptului intern (sau activități pe care autoritatea de reglementare
         competentă era dispusă, în scopul exercitării competențelor sale de reglementare, să le trateze ca «pariuri» în sensul dreptului
         intern) și

      b)      faptul că [aparatele de joc în sensul părții a III‑a] ofereau activități supuse unei clasificări diferite potrivit dreptului
         intern, și anume «jocuri»

      și faptul că jocurile și pariurile erau supuse unor regimuri juridice diferite de legislația acestui stat membru în materia
         controlului și a reglementării jocurilor de noroc? În cazul unui răspuns afirmativ, care sunt diferențele dintre regimurile
         juridice în cauză de care instanța naționala ar trebui să țină seama?

      2)      Pentru stabilirea faptului dacă principiul neutralității fiscale impune aplicarea aceluiași tratament fiscal tipurilor de
         aparate menționate la prima întrebare (FOBT și [aparatele de joc în sensul părții a III‑a]), ce nivel de abstracție trebuie
         să fie aplicat de instanța națională pentru a stabili dacă produsele sunt similare? În particular, în ce măsură trebuie să
         fie luate în considerare elementele următoare:

      a)      asemănările și diferențele în privința mizelor și a premiilor maxime permise între FOBT și [aparatele de joc în sensul părții
         a III‑a];

      b)      faptul că FOBT puteau fi utilizate numai în anumite tipuri de localuri, deținătoare de licență pentru pariuri, care erau diferite
         și supuse unui regim diferit față de cele deținătoare de licențe pentru jocuri (chiar dacă FOBT și până la două [aparate de
         joc în sensul părții a III‑a] puteau fi utilizate împreună în localuri deținătoare de licențe pentru pariuri);

      c)      faptul că șansele de câștig pe FOBT erau direct proporționale cu cotele fixe publicate, în timp ce șansele de câștig pe [aparatele
         de joc în sensul părții a III‑a] puteau, în unele cazuri, să fie modificate printr‑un dispozitiv care garanta pe termen lung
         un procentaj de remunerare determinat pentru operator și pentru jucător;

      d)      asemănări și diferențe între formatele disponibile pe FOBT și pe [aparatele de joc în sensul părții a III‑a];
      e)      asemănări și diferențe între FOBT și [aparatele de joc în sensul părții a III‑a] în ceea ce privește interacțiunea care poate
         apărea între jucător și aparat;

      f)      problema dacă punctele menționate mai sus erau cunoscute de majoritatea jucătorilor care utilizau aparatele în cauză sau erau
         considerate de aceștia ca fiind relevante sau importante;

      g)      dacă diferența de tratament în privința TVA‑ului este justificată de cele menționate mai sus?
      3)      Într‑o situație în care un stat membru, în exercitarea puterii sale discreționare potrivit articolului 13 secțiunea B litera
         (f) din A șasea directivă, scutește jocurile de noroc de TVA, dar reglementează aplicarea TVA‑ului în ceea ce privește o categorie
         determinată de aparate utilizate pentru jocuri de noroc:

      a)      poate un stat membru să invoce, în principiu, argumentul respectării diligenței necesare împotriva unei obiecții potrivit
         căreia principiul neutralității fiscale a fost încălcat de acel stat membru și

      b)      dacă răspunsul la litera a) este afirmativ, ce factori sunt relevanți pentru determinarea faptului dacă statul membru poate
         sau nu poate invoca această apărare?”

      30      Prin Ordonanța președintelui Curții din 9 august 2010, cauzele C‑259/10 și C‑260/10 au fost conexate pentru buna desfășurare
         a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare literele b) și c) adresată în cauza C‑259/10
      31      Prin intermediul acestei întrebări, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) solicită să se stabilească, în esență,
         dacă principiul neutralității fiscale trebuie să fie interpretat în sensul că o diferență de tratament în privința TVA‑ului
         între două prestări de servicii identice sau similare din punctul de vedere al consumatorului și care îndeplinesc aceleași
         nevoi ale acestuia este suficientă pentru a stabili existența unei încălcări a acestui principiu sau dacă o asemenea încălcare
         necesită, în plus, stabilirea existenței efective a unei concurențe între serviciile în cauză sau a unei denaturări a concurenței
         din cauza diferenței de tratament menționate.

      32      Potrivit unei jurisprudențe consacrate, principiul neutralității fiscale se opune în special posibilității ca mărfuri sau
         prestări de servicii similare, care sunt, așadar, în concurență unele cu altele, să fie tratate în mod diferit din punctul
         de vedere al TVA‑ului (a se vedea în special Hotărârea din 3 mai 2001, Comisia/Franța, C‑481/98, Rec., p. I‑3369, punctul
         22, Hotărârea din 26 mai 2005, Kingscrest Associates și Montecello, C‑498/03, Rec., p. I‑4427, punctele 41 și 54, Hotărârea
         din 10 aprilie 2008, Marks & Spencer, C‑309/06, Rep., p. I‑2283, punctul 47, precum și Hotărârea din 3 martie 2011, Comisia/Țările
         de Jos, C‑41/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 66).

      33      Din această descriere a principiului menționat rezultă că similitudinea a două prestări de servicii are drept consecință faptul
         că acestea sunt în concurență între ele.

      34      Prin urmare, existența efectivă a unei concurențe între două prestări de servicii nu constituie o condiție autonomă și suplimentară
         a încălcării principiului neutralității fiscale dacă prestările în cauză sunt identice sau similare din punctul de vedere
         al consumatorului și îndeplinesc aceleași nevoi ale consumatorului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2003,
         Comisia/Germania, C‑109/02, Rec., p. I‑12691, punctele 22 și 23, precum și Hotărârea din 17 februarie 2005, Linneweber și
         Akritidis, C‑453/02 și C‑462/02, Rec., p. I‑1131, punctele 19-21, 24, 25 și 28).

      35      Această considerație este valabilă și în ceea ce privește existența unei denaturări a concurenței. Faptul că două prestări
         identice sau similare și care îndeplinesc aceleași nevoi sunt tratate în mod diferit din punctul de vedere al TVA‑ului determină
         în general o denaturare a concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 martie 2001, Comisia/Franța, C‑404/99, Rec.,
         p. I‑2667, punctele 46 și 47, precum și Hotărârea din 28 iunie 2007, JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust și The
         Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, Rep., p. I‑5517, punctele 47-51).

      36      Având în vedere considerațiile precedente, se impune să se răspundă la prima întrebare literele b) și c) adresată în cauza
         C‑259/10 că principiul neutralității fiscale trebuie să fie interpretat în sensul că o diferență de tratament cu privire la
         TVA între două prestări de servicii identice sau similare din punctul de vedere al consumatorului și care îndeplinesc aceleași
         nevoi ale acestuia este suficientă pentru a stabili o încălcare a acestui principiu. O astfel de încălcare nu necesită, așadar,
         stabilirea, în plus, a existenței efective a concurenței între serviciile în cauză sau a unei denaturări a concurenței din
         cauza diferenței de tratament menționate.

       Cu privire la prima întrebare litera a) adresată în cauza C‑259/10 și la prima întrebare adresată în cauza C‑260/10
      37      Prin intermediul acestor întrebări, instanțele de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă, în prezența unei
         diferențe de tratament între două jocuri de noroc în ceea ce privește acordarea unei scutiri de TVA în temeiul articolului
         13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă, principiul neutralității fiscale trebuie să fie interpretat în sensul că
         se impune sau nu se impune să se țină seama de faptul că aceste două jocuri se încadrează în categorii de licență diferite
         și sunt supuse unor regimuri juridice diferite în materie de control și de reglementare.

      38      Potrivit articolului 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă, pariurile, loteriile și alte forme de jocuri de noroc
         sunt scutite de TVA, cu respectarea condițiilor și a limitelor prevăzute de fiecare stat membru.

      39      Această scutire este motivată de considerente de ordin practic, TVA‑ul fiind dificil de aplicat operațiunilor de jocuri de
         noroc, iar nu de dorința de a asigura acestor activități un tratament mai favorabil în materie de TVA, precum în cazul anumitor
         prestări de servicii de interes general realizate în sectorul social (a se vedea Hotărârea din 13 iulie 2006, United Utilities,
         C‑89/05, Rec., p. I‑6813, punctul 23, și Hotărârea din 10 iunie 2010, Leo‑Libera, C‑58/09, Rep., p. I‑5189, punctul 24).

      40      Rezultă din chiar textul articolului 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă că această dispoziție a lăsat o largă
         libertate de apreciere statelor membre în ceea ce privește scutirea sau impozitarea operațiunilor vizate, din moment ce permite
         statelor respective să stabilească limitele și condițiile acordării scutirii în discuție (a se vedea Hotărârea Leo‑Libera,
         citată anterior, punctul 26).

      41      Cu toate acestea, în cazul în care, potrivit dispoziției menționate, statele membre utilizează posibilitatea de a determina
         condițiile și limitele scutirii și, prin urmare, de a supune sau de a nu supune TVA‑ului anumite operațiuni, acestea trebuie
         să respecte principiul neutralității fiscale, inerent sistemului comun al TVA‑ului (a se vedea Hotărârea din 11 iunie 1998,
         Fischer, C‑283/95, Rec., p. I‑3369, punctul 27, precum și Hotărârea Linneweber și Akritidis, citată anterior, punctul 24).

      42      După cum s‑a amintit la punctul 32 din prezenta hotărâre, acest principiu se opune ca prestări de servicii similare să fie
         tratate în mod diferit din punctul de vedere al TVA‑ului.

      43      Pentru a stabili dacă două prestări de servicii sunt similare în sensul jurisprudenței citate la punctul menționat, trebuie
         să fie luat în considerare în principal punctul de vedere al consumatorului mediu (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din
         25 februarie 1999, CPP, C‑349/96, Rec., p. I‑973, punctul 29), evitând distincții artificiale întemeiate pe diferențe nesemnificative
         (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior, punctele 22 și 23).

      44      Două prestări de servicii sunt, așadar, similare atunci când prezintă proprietăți analoge și răspund acelorași nevoi ale consumatorului,
         în funcție de un criteriu de comparabilitate în utilizare, și atunci când diferențele existente nu influențează în mod considerabil
         decizia consumatorului mediu de a recurge la una sau la alta dintre prestările menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 3 mai 2001, Comisia/Franța, citată anterior, punctul 27, și, prin analogie, Hotărârea din 11 august 1995, Roders și alții,
         C‑367/93-C‑377/93, Rec., p. I‑2229, punctul 27, precum și Hotărârea din 27 februarie 2002, Comisia/Franța, C‑302/00, Rec.,
         p. I‑2055, punctul 23).

      45      Or, potrivit unei jurisprudențe constante, principiul neutralității fiscale se opune, în materie de percepere a TVA‑ului,
         unei diferențieri generalizate între operațiunile ilicite și operațiunile licite (a se vedea în special Hotărârea din 5 iulie
         1988, Mol, 269/86, Rec., p. 3627, punctul 18, Hotărârea din 29 iunie 1999, Coffeeshop „Siberië”, C‑158/98, Rec., p. I‑3971,
         punctele 14 și 21, precum și Hotărârea din 6 iulie 2006, Kittel și Recolta Recycling, C‑439/04 și C‑440/04, Rec., p. I‑6161,
         punctul 50). Curtea a concluzionat de aici că statele membre nu pot rezerva scutirea numai pentru jocurile de noroc care au
         un caracter licit (Hotărârea Fischer, citată anterior, punctul 28). Caracterul legal sau ilegal al exploatării unui joc de
         noroc nu poate, așadar, să fie luat în considerare în cadrul examinării similitudinii a două jocuri de noroc.

      46      Rezultă de asemenea din jurisprudența Curții că, pentru a stabili dacă jocuri sau aparate de jocuri de noroc sunt similare,
         identitatea operatorilor respectivelor jocuri și aparate și forma juridică sub care aceștia își exercită activitățile sunt,
         în principiu, lipsite de relevanță (a se vedea Hotărârea Linneweber și Akritidis, citată anterior, punctele 25 și 29, precum
         și jurisprudența citată).

      47      În plus, rezultă din hotărârea menționată, în special din cuprinsul punctelor 29 și 30 din aceasta, că diferențele care există
         între, pe de o parte, baruri și săli de divertisment și, pe de altă parte, cazinouri autorizate în ceea ce privește cadrul
         în care sunt oferite, în acestea, jocurile de noroc și în special accesibilitatea geografică și temporală, precum și ambianța
         nu prezintă nicio importanță pentru caracterul comparabil al jocurilor menționate.

      48      În sfârșit, potrivit punctelor 29 și 30 din Hotărârea Fischer, citată anterior, faptul că numai unul dintre cele două tipuri
         de jocuri este supus unei taxe nearmonizate nu poate să justifice concluzia că aceste tipuri de jocuri nu sunt comparabile.
         Astfel, sistemul comun al TVA‑ului ar fi denaturat dacă statele membre ar putea să adapteze aplicarea acestuia în funcție
         de existența altor taxe nearmonizate.

      49      Rezultă de aici că diferențele de regim juridic amintite de instanțele de trimitere sunt fără relevanță pentru aprecierea
         caracterului comparabil al jocurilor în cauză.

      50      Acest rezultat nu este pus sub semnul întrebării de faptul că, în anumite cazuri excepționale, Curtea a admis că, având în
         vedere caracteristicile specifice ale sectoarelor în cauză, diferențele de cadru legislativ și de regim juridic care reglementează
         livrările de bunuri sau prestările de servicii în cauză, precum caracterul rambursabil sau nerambursabil al unui medicament
         sau supunerea ori lipsa supunerii prestatorului unor obligații de serviciu universal, pot crea o distincție pentru consumator
         în privința răspunsului la propriile nevoi (a se vedea Hotărârea din 3 mai 2001, Comisia/Franța, citată anterior, punctul
         27, precum și Hotărârea din 23 aprilie 2009, TNT Post UK, C‑357/07, Rep., p. I‑3025, punctele 38, 39 și 45).

      51      Având în vedere considerațiile care precedă, se impune să se răspundă la prima întrebare litera a) în cauza C‑259/10 și la
         prima întrebare în cauza C‑260/10 că, în prezența unei diferențe de tratament între două jocuri de noroc în ceea ce privește
         acordarea unei scutiri de TVA în temeiul articolului 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă, principiul neutralității
         fiscale trebuie interpretat în sensul că nu se impune luarea în considerare a faptului că aceste două jocuri se încadrează
         în categorii de licențe diferite și sunt supuse unor regimuri juridice diferite în materie de control și de reglementare.

       Cu privire la a doua întrebare în cauza C‑260/10
      52      Prin intermediul acestei întrebări, Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) solicită să se stabilească, în esență, dacă,
         în scopul aprecierii, conform principiului neutralității fiscale, a faptului dacă două tipuri de jocuri de tip slot‑machine
         sunt similare și impun același tratament privind TVA‑ul, este sau nu este necesar să fie luate în considerare diferențe referitoare
         la limitele minime și maxime ale mizelor și ale câștigurilor, la șansele de câștig, la formatele disponibile și la posibilitatea
         de interacțiune dintre jucător și aparatul pentru jocuri de noroc de tip slot‑machine.

      53      Trebuie să se constate mai întâi că principiul neutralității fiscale nu poate fi interpretat în sensul că pariurile, loteriile
         și celelalte jocuri de noroc trebuie să fie considerate toate drept prestări similare în sensul acestui principiu, fără a
         lipsi de efect util, în sensul acestui principiu, articolul 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă și larga marjă
         de apreciere pe care această dispoziție o recunoaște statelor membre, amintită la punctul 40 din prezenta hotărâre (a se vedea
         în acest sens Hotărârea Leo‑Libera, citată anterior, punctul 35).

      54      Din hotărârea menționată rezultă că acest principiu nu este încălcat atunci când un stat membru supune TVA‑ului prestările
         efectuate prin intermediul jocurilor de tip slot‑machine, scutind în același timp de această taxă pariurile privind concursurile
         hipice, pariurile cu valoare fixă, loteriile și extragerile (a se vedea în acest sens Hotărârea Leo‑Libera, citată anterior,
         punctele 9, 10 și 36).

      55      Cu toate acestea, pentru a nu lipsi de sens principiul neutralității fiscale și pentru a nu denatura sistemul comun al TVA‑ului,
         o diferență de tratament din punctul de vedere al TVA‑ului nu poate fi întemeiată pe diferențe de detaliu în structura, modalitățile
         sau regulile jocurilor în cauză, care se încadrează, toate, în aceeași categorie de jocuri, precum jocurile de tip slot‑machine.

      56      Din cuprinsul punctelor 43 și 44 din prezenta hotărâre reiese că determinarea caracterului similar al jocurilor de noroc supuse
         unei impozitări diferite, care este de competența instanței naționale, ținând cont de circumstanțele speței (a se vedea în
         acest sens Hotărârea din 27 aprilie 2006, Solleveld și van den Hout‑van Eijnsbergen, C‑443/04 și C‑444/04, Rec., p. I‑3617,
         punctele 42 și 45, precum și Hotărârea Marks & Spencer, citată anterior, punctul 48), trebuie să fie efectuată din punctul
         de vedere al consumatorului mediu și trebuie să ia în considerare elementele pertinente sau importante de natură să influențeze
         în mod considerabil decizia acestuia de a recurge la unul sau la altul dintre jocuri.

      57      În această privință, diferențele referitoare la limitele minime și maxime ale mizelor și ale câștigurilor, la șansele de câștig,
         la formatele disponibile și la posibilitatea unor interacțiuni între jucător și aparatele pentru jocuri de tip slot‑machine
         sunt susceptibile să aibă o influență considerabilă asupra deciziei consumatorului mediu, atractivitatea jocurilor de noroc
         constând în principal în posibilitatea de a câștiga.

      58      Având în vedere considerațiile care precedă, se impune să se răspundă la a doua întrebare în cauza C‑260/10 că, pentru a aprecia,
         conform principiului neutralității fiscale, dacă două variante de jocuri de tip slot‑machine sunt similare și atrag același
         tratament din punctul de vedere al TVA‑ului, trebuie să se verifice dacă utilizarea respectivelor variante este comparabilă
         din punctul de vedere al consumatorului mediu și dacă răspunde acelorași nevoi ale acestuia, elementele susceptibile să fie
         luate în considerare în această privință fiind în special limitele minime și maxime ale mizelor și ale câștigurilor, precum
         și șansele de câștig.

       Cu privire la a doua întrebare în cauza C‑259/10
      59      Prin intermediul celei de a doua întrebări adresate în cauza C‑259/10, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
         solicită să se stabilească, în esență, dacă principiul neutralității fiscale trebuie să fie interpretat în sensul că o persoană
         impozabilă poate solicita rambursarea TVA‑ului plătit pentru anumite prestări de servicii prin invocarea unei încălcări a
         acestui principiu, atunci când autoritățile fiscale din statul membru în cauză au tratat, în practică, prestări de servicii
         similare drept prestări scutite, deși acestea nu sunt scutite de TVA în temeiul reglementării naționale pertinente.

      60      Această întrebare vizează argumentul, invocat în litigiul din acțiunea principală de Commissioners, conform căruia impozitarea
         aparatelor de joc în sensul părții a III‑a nu încălca principiul neutralității fiscale, întrucât, în temeiul dispozițiilor
         Legii din 1994 privind TVA, aparatele de referință I nu mai erau scutite de TVA, deși Commissioners admit că nu au perceput
         TVA pentru aceste aparate în anii relevanți pentru acțiunea principală.

      61      În această privință, trebuie amintit că principiul neutralității fiscale constituie, în materie de TVA, expresia principiului
         egalității de tratament (a se vedea în special Hotărârea din 29 octombrie 2009, NCC Construction Danmark, C‑174/08, Rep.,
         p. I‑10567, punctul 41, și Hotărârea din 10 iunie 2010, CopyGene, C‑262/08, Rep., p. I‑5053, punctul 64).

      62      Chiar dacă o administrație publică ce urmează o practică generală poate fi ținută de aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 21 ianuarie 1987, Ferriera Valsabbia/Comisia, 268/84, Rec., p. 353, punctele 14 și 15, precum și Hotărârea din 28 iunie
         2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul
         211), nu este mai puțin adevărat că principiul egalității de tratament trebuie conciliat cu respectarea principiului legalității,
         potrivit căruia nimeni nu poate invoca în beneficiul său o nelegalitate săvârșită în favoarea altuia (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 9 octombrie 1984, Witte/Parlamentul European, 188/83, Rec., p. 3465, punctul 15, Hotărârea din 4 iulie
         1985, Williams/Curtea de Conturi, 134/84, Rec., p. 2225, punctul 14, precum și Hotărârea din 10 martie 2011, Agencja Wydawnicza
         Technopol/OAPI, C‑51/10 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 75 și 76).

      63      De aici rezultă că o persoană impozabilă nu poate solicita supunerea unei anumite prestații aceluiași tratament fiscal ca
         și o altă prestație atunci când acest din urmă tratament nu este conform reglementării naționale pertinente.

      64      Pe cale de consecință, se impune să se răspundă la a doua întrebare în cauza C‑259/10 că principiul neutralității fiscale
         trebuie să fie interpretat în sensul că o persoană impozabilă nu poate solicita rambursarea TVA‑ului plătit pentru anumite
         prestări de servicii invocând o încălcare a acestui principiu, atunci când autoritățile fiscale ale statului membru în cauză
         au tratat, în practică, prestări de servicii similare drept prestări scutite, deși acestea nu sunt scutite de TVA în temeiul
         reglementării naționale relevante.

      65      Având în vedere acest răspuns, nu este necesar să se răspundă la a treia și la a patra întrebare adresate în cauza C‑259/10.

       Cu privire la a treia întrebare adresată în cauza C‑260/10
      66      Prin intermediul acestei întrebări, Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) solicită, în esență, să se stabilească dacă
         principiul neutralității fiscale trebuie să fie interpretat în sensul că un stat membru care a utilizat puterea de apreciere
         conferită de articolul 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă și a scutit de TVA punerea la dispoziție a oricăror
         mijloace pentru a juca jocuri de noroc, excluzând din această scutire o categorie de aparate care îndeplinesc anumite criterii,
         poate opune unei cereri de rambursare a TVA‑ului întemeiate pe încălcarea acestui principiu faptul că reacționase cu diligența
         necesară la dezvoltarea unui nou tip de aparat care nu îndeplinește aceste criterii.

      67      Această întrebare privește argumentul Commissioners potrivit căruia, la momentul adoptării dispozițiilor naționale în cauză
         în acțiunea principală, care exclud aparatele de joc în sensul părții a III‑a de la scutirea de TVA a jocurilor de noroc,
         nu existau aparate de joc similare care să fie scutite. Diferența de tratament a unor aparate similare nu ar fi apărut decât
         ulterior, din cauza dezvoltării unei noi variante de jocuri de tip slot‑machine, despre care autoritățile fiscale nu ar fi
         luat cunoștință decât după o anumită perioadă de la începerea comercializării sale. Ulterior, Regatul Unit al Marii Britanii
         și Irlandei de Nord ar fi acționat cu diligența necesară adoptând, într‑un termen rezonabil, măsurile adecvate pentru a pune
         capăt tratamentului fiscal diferit.

      68      În această privință, trebuie amintit mai întâi că, atunci când condițiile sau limitele pe care un stat membru le impune pentru
         acordarea beneficiului scutirii de TVA pentru jocurile de noroc sunt contrare principiului neutralității fiscale, respectivul
         stat membru nu se poate întemeia pe astfel de condiții sau de limite pentru a refuza unui operator de astfel de jocuri scutirea
         pe care acesta o poate pretinde în mod legal în temeiul celei de A șasea directive (a se vedea Hotărârea Linneweber și Akritidis,
         citată anterior, punctul 37).

      69      Prin urmare, articolul 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă are efect direct, în sensul că poate fi invocat de
         un operator de jocuri sau de aparate de jocuri de noroc în fața instanțelor naționale pentru a înlătura aplicarea normelor
         de drept intern incompatibile cu această dispoziție (a se vedea Hotărârea Linneweber și Akritidis, citată anterior, punctul
         38).

      70      Or, un asemenea efect direct al unei dispoziții dintr‑o directivă nu depinde nici de existența unei conduite ilicite intenționate
         sau a unei neglijențe comise de statul membru în cauză cu ocazia transpunerii directivei respective, nici de existența unei
         încălcări suficient de grave a dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2002, Marks & Spencer, C‑62/00,
         Rec., p. I‑6325, punctele 25 și 27, Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții, C‑397/01-C‑403/01, Rec., p. I‑8835,
         punctul 103, precum și Hotărârea din 10 aprilie 2008, Marks & Spencer, citată anterior, punctul 36).

      71      În plus, este necesar să fie luat în considerare faptul că, potrivit reglementării naționale în cauză, punerea la dispoziție
         a oricărui mijloc de a paria sau de a juca jocuri de noroc era, în principiu, scutită de TVA, cu excepția punerii la dispoziție
         a aparatelor de jocuri care îndeplinesc anumite criterii. Stabilirea unor astfel de criterii de delimitare exclude posibilitatea
         ca statul membru să poată invoca faptul că a considerat că nu existau aparate care nu îndeplinesc aceste criterii și că nici
         măcar nu ar fi trebuit să țină seama de posibilitatea dezvoltării unor astfel de aparate.

      72      Pe de altă parte, din decizia de trimitere și din observațiile guvernului Regatului Unit reiese că Gaming Board, organismul
         de reglementare a jocurilor de noroc și, prin urmare, o entitate administrativă a statului membru în cauză, avea cunoștință
         de existența jocurilor de tip slot‑machine noi încă dinainte de utilizarea lor comercială.

      73      Având în vedere aceste aspecte, argumentul invocat de Commissioners întemeiat pe cunoașterea ulterioară de către autoritățile
         fiscale a existenței menționate pentru a justifica, într‑o anumită perioadă, diferența de tratament al celor două tipuri de
         jocuri de tip slot‑machine nu poate fi admis.

      74      Pe cale de consecință, se impune să se răspundă la a treia întrebare în cauza C‑260/10 că principiul neutralității fiscale
         trebuie să fie interpretat în sensul că un stat membru care a utilizat puterea de apreciere conferită de articolul 13 secțiunea
         B litera (f) din A șasea directivă și a scutit de TVA punerea la dispoziție a oricăror mijloace pentru a juca jocuri de noroc,
         cu excluderea de la această scutire a unei categorii de aparate care îndeplinesc anumite criterii, nu poate opune unei cereri
         de rambursare a TVA întemeiate pe încălcarea acestui principiu faptul că reacționase cu diligența necesară la dezvoltarea
         unui nou tip de aparat care nu îndeplinește aceste criterii.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      75      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Principiul neutralității fiscale trebuie să fie interpretat în sensul că o diferență de tratament cu privire la taxa pe valoarea
            adăugată între două prestări de servicii identice sau similare din punctul de vedere al consumatorului și care îndeplinesc
            aceleași nevoi ale acestuia este suficientă pentru a stabili o încălcare a acestui principiu. O astfel de încălcare nu necesită,
            așadar, stabilirea, în plus, a existenței efective a concurenței între serviciile în cauză sau a unei denaturări a concurenței
            din cauza diferenței de tratament menționate.
      2)      În prezența unei diferențe de tratament între două jocuri de noroc în ceea ce privește acordarea unei scutiri de taxa pe valoarea
            adăugată în temeiul articolului 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind
            armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea
            adăugată: baza unitară de evaluare, principiul neutralității fiscale trebuie interpretat în sensul că nu se impune luarea
            în considerare a faptului că aceste două jocuri se încadrează în categorii de licențe diferite și sunt supuse unor regimuri
            juridice diferite în materie de control și de reglementare.
      3)      Pentru a aprecia, conform principiului neutralității fiscale, dacă două variante de jocuri de tip slot‑machine sunt similare
            și atrag același tratament din punctul de vedere al taxei pe valoarea adăugată, trebuie să se verifice dacă utilizarea respectivelor
            variante este comparabilă din punctul de vedere al consumatorului mediu și dacă răspunde acelorași nevoi ale acestuia, elementele
            susceptibile să fie luate în considerare în această privință fiind în special limitele minime și maxime ale mizelor și ale
            câștigurilor, precum și șansele de câștig.
      4)      Principiul neutralității fiscale trebuie să fie interpretat în sensul că o persoană impozabilă nu poate solicita rambursarea
            taxei pe valoarea adăugată plătite pentru anumite prestări de servicii invocând o încălcare a acestui principiu, atunci când
            autoritățile fiscale ale statului membru în cauză au tratat, în practică, prestări de servicii similare drept prestări scutite,
            deși acestea nu sunt scutite de taxa pe valoarea adăugată în temeiul reglementării naționale relevante.
      5)      Principiul neutralității fiscale trebuie să fie interpretat în sensul că un stat membru care a utilizat puterea de apreciere
            conferită de articolul 13 secțiunea B litera (f) din A șasea directivă 77/388 și a scutit de taxa pe valoarea adăugată punerea
            la dispoziție a oricăror mijloace pentru a juca jocuri de noroc, cu excluderea de la această scutire a unei categorii de aparate
            care îndeplinesc anumite criterii, nu poate opune unei cereri de rambursare a taxei pe valoarea adăugată întemeiate pe încălcarea
            acestui principiu faptul că reacționase cu diligența necesară la dezvoltarea unui nou tip de aparat care nu îndeplinește aceste
            criterii.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 17 iulie 1997. # Badische Erfrischungs-Getränke GmbH & Co. KG împotriva Land Baden-Württemberg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesverwaltungsgericht - Germania. # Cauza C-17/96.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 23 octombrie 1985. # Riseria Modenese Srl împotriva Consiliului și Comisiei Comunităților Europene şi Birra Peroni SpA. # Tărâțe - Răspundere extracontractuală. # Cauza 267/80 rév.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 6 octombrie 2015.#A împotriva B.#Cerere de decizie preliminară formulată de High Court of Justice (England & Wales), Family Division.#Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești – Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 – Litispendență – Articolul 16 și articolul 19 alineatele (1) și (3) – Procedură de separare de drept într‑un prim stat membru și procedură de divorț în al doilea stat membru – Competența primei instanțe sesizate – Noțiunea de competență «stabilită» – Perimarea primei proceduri și introducerea unei noi proceduri de divorț în primul stat membru – Consecințe – Decalaj orar între statele membre – Efecte asupra procedurii de sesizare a instanțelor.#Cauza C-489/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      6 octombrie 2015 (
            *
         )
      „Trimitere preliminară — Cooperare judiciară în materie civilă — Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești — Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 — Litispendență — Articolul 16 și articolul 19 alineatele (1) și (3) — Procedură de separare de drept într‑un prim stat membru și procedură de divorț în al doilea stat membru — Competența primei instanțe sesizate — Noțiunea de competență «stabilită» — Perimarea primei proceduri și introducerea unei noi proceduri de divorț în primul stat membru — Consecințe — Decalaj orar între statele membre — Efecte asupra procedurii de sesizare a instanțelor”
      În cauza C‑489/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de High Court of Justice (England & Wales), Family Division [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția pentru litigii de familie, Regatul Unit], prin decizia din 31 octombrie 2014, primită de Curte la 4 noiembrie 2014, în procedura

         A

      împotriva

         B,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnul A. Ó Caoimh, doamna C. Toader și domnii E. Jarašiūnas și C. G. Fernlund (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul I. Illéssy, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 1 iunie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru A, de T. Amos, QC, și de H. Clayton, barrister;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de M. Holt, în calitate de agent, asistat de M. Gray, barrister;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Wilderspin, în calitate de agent,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 septembrie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 19 alineatele (1) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna A, pe de o parte, și domnul B, pe de altă parte, în legătură cu divorțul lor.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Regulamentul nr. 2201/2003

               3

               Articolul 3 din Regulamentul nr. 2201/2003, intitulat „Competență de fond”, prevede la alineatul (1) normele de competență jurisdicțională aplicabile în funcție de locul reședinței unuia sau a ambilor soți, de cetățenia lor sau, în cazul Regatului Unit, de „domiciliul” comun.

               4

               Articolul 16 din acest regulament, intitulat „Sesizarea unei instanțe judecătorești”, prevede:
               „O instanță judecătorească se consideră sesizată:

                        (a)

                        la data depunerii la instanță a actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent, cu condiția ca reclamantul să nu fi neglijat în continuare să ia măsurile pe care era obligat să le ia pentru ca actul să fie notificat sau comunicat pârâtului
                        sau

                        (b)

                        în cazul în care actul trebuie notificat sau comunicat înainte de fi depus la instanță, la data primirii acestuia de către autoritatea responsabilă pentru notificare sau comunicare, cu condiția ca reclamantul să nu fi neglijat în continuare să ia măsurile pe care era obligat să le ia pentru ca actul să fie depus la instanță.”

               5

               Articolul 19 din regulamentul menționat, intitulat „Litispendență și acțiuni conexe”, prevede:
               „(1)   În cazul în care se introduc cereri de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei între aceleași părți în fața unor instanțe judecătorești din state membre diferite, instanța sesizată în al doilea rând suspendă din oficiu procedura până când se stabilește competența primei instanțe sesizate.
               (2)   În cazul în care acțiuni referitoare la răspunderea părintească privind un copil, având același obiect și aceeași cauză, se introduc în fața instanțelor judecătorești din state membre diferite, instanța sesizată în al doilea rând suspendă din oficiu procedura până când se stabilește competența primei instanțe sesizate.
               (3)   În cazul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată în al doilea rând își declină competența în favoarea acesteia.
               În acest caz, partea care a introdus acțiunea la instanța sesizată în al doilea rând poate intenta respectiva acțiune la prima instanță sesizată.”

         Regulamentul (CE) nr. 44/2001

               6

               Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74) a fost abrogat prin Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO L 351, p. 1).

               7

               Articolul 27 din Regulamentul nr. 44/2001, care făcea parte din secțiunea 9 din capitolul II din acesta, intitulată „Litispendență și conexitate”, prevedea:
               „(1)   În cazul în care cereri având același obiect și aceeași cauză sunt introduse între aceleași părți înaintea unor instanțe din state membre diferite, instanța sesizată ulterior suspendă din oficiu acțiunea până în momentul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate.
               (2)   Dacă se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată ulterior își declină competența în favoarea acesteia.”

         Convenția de la Bruxelles

               8

               Regulamentul nr. 44/2001 a înlocuit, în relațiile dintre statele membre, Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3), astfel cum a fost modificată prin convențiile succesive referitoare la aderarea noilor state membre la această convenție (denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”).

               9

               Articolul 21 din Convenția de la Bruxelles, care figura în secțiunea 8, intitulată „Litispendență și conexitate”, din titlul II din aceasta, prevedea:
               „În cazul în care cereri având același obiect și aceeași cauză sunt introduse între aceleași părți înaintea unor instanțe din state membre diferite, instanța sesizată ulterior suspendă din oficiu acțiunea până în momentul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate.
               Dacă se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată ulterior își declină competența în favoarea acesteia.”

         Dreptul francez

               10

               Articolul 1111 din Codul de procedură civilă (code de procédure civile) prevede:
               „Atunci când constată, după ascultarea fiecăruia dintre soți cu privire la principiul rupturii, că reclamantul își menține cererea, instanța pronunță o ordonanță prin care poate fie să trimită părțile, conform articolului 252‑2 din Codul civil [code civil], la o nouă încercare de împăcare, fie să permită imediat soților să introducă acțiunea de divorț.
               Și într‑un caz, și în celălalt, aceasta poate dispune în tot sau în parte măsurile provizorii prevăzute la articolele 254-257 din Codul civil.
               Atunci când permite introducerea acțiunii în justiție, instanța amintește în ordonanță termenele prevăzute la articolul 1113 din prezentul cod.”

               11

               Articolul 1113 din codul menționat are următorul cuprins:
               „În termen de trei luni de la pronunțarea ordonanței, doar soțul care a depus cererea introductivă inițială poate introduce cererea de divorț.
               În cazul împăcării soților sau în cazul în care acțiunea nu a fost introdusă în termen de 30 de luni de la pronunțarea ordonanței, toate dispozițiile sale sunt caduce, inclusiv autorizarea de a introduce acțiunea.”

               12

               Potrivit articolului 1129 din același cod, „[p]rocedura de separare de drept este supusă normelor prevăzute pentru procedura de divorț”.

         Litigiul din acțiunea principală și întrebările preliminare

               13

               Doamna A și domnul B, cetățeni francezi, s‑au căsătorit în Franța la 27 februarie 1997, după ce încheiaseră o convenție matrimonială de drept francez sub regimul separației de bunuri. Aceștia s‑au instalat în Regatul Unit în cursul anului 2000. Din căsătoria cuplului au rezultat doi copii gemeni în anul 1999 și un al treilea copil în anul 2001. Familia a continuat să aibă reședința în Regatul Unit până în luna iunie a anului 2010, dată la care soții s‑au separat ca urmare a părăsirii de către domnul B a domiciliului conjugal.

               14

               La 30 martie 2011, domnul B a formulat o cerere de chemare în judecată având ca obiect separarea de drept la instanța pentru litigii de familie a tribunal de grande instance de Nanterre (Tribunalul de Mare Instanță Nanterre) (Franța).

               15

               La 19 mai 2011, ca reacție la această procedură inițiată de soțul său, doamna A a sesizat Agenția pentru Susținerea Copilului (Child support Agency) cu o cerere de pensie alimentară pentru copiii aflați în întreținerea sa, apoi a depus o cerere de divorț, precum și o cerere distinctă de pensie alimentară în fața instanțelor din Regatul Unit la 24 mai 2011.

               16

               High Court of Justice (England & Wales), Family Division [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția pentru litigii de familie] și‑a declinat însă competența în ceea ce privește cererea de divorț, la 7 noiembrie 2012, în temeiul articolului 19 din Regulamentul nr. 2201/2003, cu consimțământul doamnei A.

               17

               La 15 decembrie 2011, instanța pentru litigii de familie a tribunal de grande instance de Nanterre (Tribunalul de Mare Instanță Nanterre) a dat o ordonanță de neîmpăcare și a declarat că aspectele care îi privesc pe copii, inclusiv cererile privind obligațiile de întreținere, trebuiau tratate în Regatul Unit, dar că instanțele franceze erau competente să adopte anumite măsuri provizorii. Aceasta a dispus ca domnul B să îi plătească doamnei A o pensie lunară de 5000 de euro. Această ordonanță a fost confirmată în apel prin decizia cour d’appel de Versailles (Curtea de Apel Versailles) (Franța) din 22 noiembrie 2012.

               18

               Instanța de trimitere precizează că, în lipsa unei notificări în termenul de 30 de luni de la pronunțarea ordonanței de neîmpăcare date de instanța franceză, dispozițiile acesteia au devenit caduce la 16 iunie 2014, la miezul nopții.

               19

               La 17 decembrie 2012, domnul B a introdus o cerere de divorț la instanța franceză. Cu toate acestea, cererea sa a fost declarată neconformă la 11 iulie 2013 pentru motivul că nu putea fi admisă, întrucât era în curs o procedură de separare de drept.

               20

               La 13 iunie 2014, doamna A a introdus o nouă cerere de divorț la o instanță din Regatul Unit. Instanța de trimitere precizează că doamna A a urmărit fără succes ca această cerere să producă efecte numai la un minut după miezul nopții, la 17 iunie 2014.

               21

               La 17 iunie 2014, la 8.20, ora Franței, domnul B a introdus, la rândul său, o a doua cerere de divorț la o instanță franceză. Instanța de trimitere observă că în Regatul Unit era ora 7.20 și că nu era posibil ca, la acea oră, să se formuleze o acțiune în fața unei instanțe din Regatul Unit.

               22

               La 9 octombrie 2014, domnul B a solicitat instanței de trimitere radierea sau respingerea cererii de divorț formulate de doamna A în Regatul Unit pentru motivul că era stabilită competența instanțelor franceze, fără echivoc și fără să fie posibilă o contestație, în sensul articolului 19 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2201/2003.

               23

               Instanța de trimitere apreciază că domnul B a urmărit, prin sesizarea instanțelor franceze cu cereri de divorț, să o împiedice pe doamna A să poată iniția o procedură de divorț în Regatul Unit. El nu ar fi renunțat astfel la cererea sa având ca obiect separarea de drept înainte de introducerea unei cereri de divorț în Franța pentru a evita ca, în intervalul dintre cele două proceduri aferente acestor cereri, doamna A să poată formula în mod valabil o cerere de divorț în Regatul Unit și să obțină o decizie a unei instanțe din acest stat membru cu privire la toate aspectele legate de divorț, în special în materie patrimonială. Potrivit instanței de trimitere, domnul B a abuzat, prin opțiunile sale procedurale, cu nerespectarea intenției legiuitorului Uniunii Europene, de drepturile care îi erau conferite de Regulamentul nr. 2201/2003.

               24

               Instanța de trimitere constată că domnul B nu a avut practic nicio inițiativă în procedura de separare de drept și ridică, în aceste condiții, problema dacă se poate considera că a fost „stabilită” competența instanței franceze, în sensul articolului 19 alineatele (1) și (3) din regulamentul menționat.

               25

               În aceste condiții, High Court of Justice (England & Wales), Family Division [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția pentru litigii de familie] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        În sensul articolului 19 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 2201/2003, care este sensul termenului «stabilește», în condițiile în care:

                                 a)

                                 reclamantul din procedura în fața primei instanțe sesizate («prima procedură») nu are practic nicio inițiativă în prima procedură după primul termen și în special nu formulează o notificare în termenul de perimare a cererii de chemare în judecată, având drept consecință perimarea cererii de chemare în judecată în prima procedură prin expirarea termenului, în conformitate cu legislația națională (franceză) aplicabilă în prima procedură, și anume 30 de luni de la primul termen de împăcare;

                                 b)

                                 cererea de chemare în judecată din prima procedură s‑a perimat, astfel cum s‑a menționat mai sus, la foarte scurt timp (trei zile) după ce a fost sesizată a doua instanță («a doua procedură») în Anglia, astfel încât nu există o hotărâre în Franța și nici vreun pericol de a exista hotărâri ireconciliabile pronunțate în prima procedură și, respectiv, în a doua procedură, și

                                 c)

                                 având în vedere fusul orar din Regatul Unit, reclamantul din prima procedură, în urma perimării cererii de chemare în judecată în prima procedură, are în orice caz dreptul să formuleze o acțiune de divorț în Franța înainte ca reclamantul [din cea de a doua procedură] să poată formula o acțiune de divorț în Anglia?

                        2)

                        În special, termenul «stabilește» trebuie interpretat în sensul că reclamantul din prima procedură trebuie să ia, cu diligența corespunzătoare și cu celeritate, măsurile necesare pentru ca prima procedură să se finalizeze cu soluționarea litigiului (de către instanță sau printr‑un acord al părților) sau, dimpotrivă, reclamantul din prima procedură are dreptul, după ce a fost stabilită competența conform articolului 3 și articolului 19 alineatul (1) [din Regulamentul nr. 2201/2003], să nu ia nicio măsură în vederea soluționării cauzei în prima procedură, astfel cum s‑a menționat anterior, și, în acest mod, să blocheze a doua procedură și să lase în impas litigiul în ansamblul său?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               26

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească, în ceea ce privește procedurile de separare de drept și de divorț deschise între aceleași părți înaintea unor instanțe din două state membre, dacă articolul 19 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care procedura din fața primei instanțe sesizate în primul stat membru s‑a perimat după sesizarea celei de a doua instanțe din al doilea stat membru, competența primei instanțe sesizate trebuie considerată ca nefiind stabilită. Instanța de trimitere solicită să se stabilească în special dacă, pentru a răspunde la această întrebare, împrejurarea că respectiva perimare a intervenit cu foarte puțin timp înainte de introducerea unei a treia proceduri în fața unei instanțe din primul stat membru, conduita reclamantului în cadrul primei proceduri, în special lipsa de diligență a acestuia, și existența unui decalaj orar între statele membre în cauză, care ar permite sesizarea instanțelor din primul stat membru înainte de sesizarea celor din al doilea stat membru, sunt pertinente.

               27

               Trebuie să se constate de la bun început că articolul 19 din Regulamentul nr. 2201/2003 este redactat în termeni apropiați de cei utilizați la articolul 27 din Regulamentul nr. 44/2001, care a înlocuit articolul 21 din Convenția de la Bruxelles, și instituie un mecanism echivalent cu cel prevăzut la aceste două ultime articole pentru a trata cazuri de litispendență. Trebuie să se țină seama, în consecință, de considerațiile Curții referitoare la acestea din urmă.

               28

               În această privință, trebuie să se arate că, asemenea articolului 27 din Regulamentul nr. 44/2001 și articolului 21 din Convenția de la Bruxelles, noțiunea „competență stabilită”, care figurează la articolul 19 din Regulamentul nr. 2201/2003, trebuie interpretată în mod autonom, prin referire la sistemul și la finalitatea actului în care este inclusă (a se vedea în acest sens Hotărârea Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, punctul 13, precum și Hotărârea Cartier parfums‑lunettes și Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, punctul 32).

               29

               În ceea ce privește finalitatea normelor de litispendență prevăzute la articolul 19 din Regulamentul nr. 2201/2003, trebuie să se arate că aceste norme urmăresc să evite desfășurarea unor proceduri paralele la instanțe judecătorești din diferite state membre și contrarietatea hotărârilor judecătorești care ar putea rezulta din acestea (a se vedea Hotărârea Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, punctul 64). În acest scop, legiuitorul Uniunii a intenționat să instituie un mecanism clar și eficace de rezolvare a cazurilor de litispendență (a se vedea prin analogie, în ceea ce privește Regulamentul nr. 44/2001, Hotărârea Cartier parfums‑lunettes și Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, punctul 40).

               30

               Astfel cum reiese din termenii „prima instanță sesizată” și „instanța sesizată în al doilea rând”, care figurează la articolul 19 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 2201/2003, acest mecanism se întemeiază pe ordinea cronologică în care au fost sesizate instanțele.

               31

               Pentru a determina momentul în care o instanță se consideră sesizată și, astfel, pentru a stabili care este prima instanță sesizată, trebuie să se facă referire la articolul 16 din regulamentul menționat, intitulat „Sesizarea unei instanțe judecătorești”.

               32

               În temeiul acestui articol 16, o instanță judecătorească se consideră sesizată, potrivit opțiunii alese în dreptul național aplicabil, fie la data depunerii la instanță a actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent, fie, în cazul în care actul trebuie notificat sau comunicat înainte de fi depus la instanță, la data primirii acestuia de către autoritatea competentă. Instanța se va considera însă sesizată numai cu condiția ca reclamantul să nu fi neglijat în continuare să ia măsurile pe care era obligat să le ia pentru ca, în cazul primei opțiuni, actul să fie notificat sau comunicat pârâtului sau, în cazul celei de a doua opțiuni, actul să fie depus la instanță.

               33

               Pentru a stabili în continuare dacă există o situație de litispendență, din modul de redactare a articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul nr.2201/2003 reiese că, contrar dispozițiilor articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, aplicabile materiilor civile și comerciale, în materie matrimonială, nu se impune o identitate de cauză și de obiect a cererilor formulate în fața unor instanțe din state membre diferite. Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 76 din concluzii, dacă se impune ca cererile să privească aceleași părți, acestea pot avea un obiect diferit, cu condiția să vizeze o separare de drept, un divorț sau o anulare a căsătoriei. Această interpretare este confirmată de comparația dintre alineatele (1) și (2) ale articolului 19 din Regulamentul nr. 2201/2003, care evidențiază că numai acest alineat (2), care privește acțiuni referitoare la răspunderea părintească, condiționează aplicarea sa de o identitate de obiect și de cauză a acțiunilor formulate. În consecință, o situație de litispendență poate exista atunci când sunt sesizate două instanțe din state membre diferite, precum în cauza principală, cu o procedură de separare de drept în cazul uneia și cu o procedură de divorț în cazul celeilalte sau atunci când ambele sunt sesizate cu o cerere de divorț.

               34

               În astfel de împrejurări și în caz de identitate a părților, conform dispozițiilor articolului 19 alineatul (1) din regulamentul menționat, instanța sesizată în al doilea rând suspendă din oficiu procedura până când se stabilește competența primei instanțe sesizate. În această privință, este necesar să se considere că interpretarea dată de Curte articolului 27 din Regulamentul nr. 44/2001 este valabilă și pentru articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003. Astfel, pentru a se stabili competența primei instanțe sesizate, în sensul articolului 19 alineatul (1) din acest regulament, este suficient ca prima instanță sesizată să nu își fi declinat din oficiu competența și ca niciuna dintre părți să nu o fi contestat înainte sau până la momentul luării de poziție pe care dreptul național o consideră a fi prima apărare pe fond prezentată în fața acestei instanțe (a se vedea prin analogie Hotărârea Cartier parfums‑lunettes și Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, punctul 44).

               35

               În cazul în care această competență se consideră stabilită prin raportare la dispozițiile articolului 3 din Regulamentul nr. 2201/2003, instanța sesizată în al doilea rând își declină competența în favoarea primei instanțe sesizate conform articolului 19 alineatul (3) din acest regulament.

               36

               În speță, din ordonanța de neîmpăcare dată la 15 decembrie 2011 de instanța pentru litigii de familie a tribunal de grande instance de Nanterre (Tribunalul de Mare Instanță Nanterre) în cadrul primei proceduri, și anume cea a separării de drept, formulată de domnul B la 30 martie 2011, reiese că nici competența acestei instanțe, ca, de altfel, nici conformitatea sesizării sale, nu a fost contestată.

               37

               Cu toate acestea, pentru a exista o situație de litispendență, se impune ca procedurile deschise între aceleași părți și care au ca obiect cereri de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei să se afle simultan pe rolul unor instanțe din state membre diferite. Atunci când două proceduri au fost deschise în fața unor instanțe din state membre diferite, în cazul perimării uneia dintre ele, riscul pronunțării unor decizii ireconciliabile și, prin urmare, situația de litispendență, în sensul articolului 19 din Regulamentul nr. 2201/2003, dispare. În consecință, presupunând chiar că competența primei instanțe sesizate a fost stabilită în cursul primei proceduri, situația de litispendență nu mai există și, în consecință, această competență nu este stabilită.

               38

               Această situație se regăsește ca urmare a perimării procedurii din fața primei instanțe sesizate. În această ipoteză, instanța sesizată în al doilea rând devine prima instanță sesizată la data acestei perimări.

               39

               Cauza principală pare să se raporteze la o asemenea situație.

               40

               Astfel, o cerere de separare de drept fusese deja formulată în fața instanței pentru litigii de familie a tribunal de grande instance de Nanterre (Tribunalul de Mare Instanță Nanterre) atunci când instanța din Regatul Unit a fost sesizată, la 13 iunie 2014, cu o procedură de divorț, determinând o situație de litispendență până la 16 iunie 2014, la miezul nopții. După această dată, și anume la 17 iunie, la ora 00.00, întrucât procedura din fața instanței franceze, prima instanță sesizată, s‑a perimat ca urmare a caducității dispozițiilor ordonanței de neîmpăcare pe care o dăduse această instanță, numai instanța din Regatul Unit sesizată la 13 iunie 2014 rămânea sesizată cu un litigiu care intra în unul dintre domeniile menționate la articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003. Introducerea, la 17 iunie 2014, a unei proceduri de divorț în fața instanței franceze este posterioară procedurii deschise în fața instanței din Regatul Unit. Ținând seama de regulile cronologice prevăzute de regulamentul menționat, este necesar să se constate că această succesiune de evenimente are ca efect împrejurarea că instanța respectivă din Regatul Unit a devenit, sub rezerva conformității sesizării sale în raport cu dispozițiile articolului 16 din regulamentul menționat, prima instanță sesizată.

               41

               Trebuie să se precizeze că împrejurarea că exista o altă procedură în fața unei instanțe franceze la data la care instanța din Regatul Unit a fost sesizată, 13 iunie 2014, nu împiedică nicidecum ca aceasta să fi fost valabil sesizată în raport cu dispozițiile articolului 16 din același regulament.

               42

               În consecință, într‑o situație cum este cea descrisă la punctul 40 din prezenta hotărâre, în care procedura de separare de drept în fața instanței franceze se perimă prin expirarea termenelor legale, criteriile litispendenței nu mai sunt îndeplinite de la data acestei perimări, iar competența instanței menționate trebuie, în consecință, considerată ca nefiind stabilită.

               43

               Din cele de mai sus reiese că conduita reclamantului din prima procedură, în special eventuala sa lipsă de diligență, nu este pertinentă pentru a determina dacă este stabilită competența primei instanțe sesizate.

               44

               În ceea ce privește decalajul orar dintre statele membre în cauză, care ar permite formularea unei acțiuni în Franța înainte ca acest lucru să fie posibil în Regatul Unit și ar putea defavoriza anumiți reclamanți, cum este doamna A, pe lângă faptul că nu pare să acționeze împotriva unui astfel de reclamant într‑o cauză cum este litigiul principal, nu poate în orice caz să împiedice aplicarea regulilor de litispendență care figurează la articolul 19 din Regulamentul nr. 2201/2003, care, coroborate cu dispozițiile articolului 16 din acest regulament, se întemeiază pe prioritatea cronologică.

               45

               Din ansamblul considerațiilor de mai sus reiese că trebuie să se răspundă la întrebările adresate că, în ceea ce privește procedurile de separare de drept și de divorț deschise între aceleași părți înaintea unor instanțe din două state membre, articolul 19 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care procedura din fața primei instanțe sesizate în primul stat membru s‑a perimat după sesizarea celei de a doua instanțe din al doilea stat membru, criteriile litispendenței nu mai sunt îndeplinite și, în consecință, competența primei instanțe sesizate trebuie considerată ca nefiind stabilită.

               46

               Împrejurarea că respectiva perimare a intervenit cu foarte puțin timp înainte de introducerea unei a treia proceduri în fața unei instanțe din primul stat membru nu este pertinentă.

               47

               Conduita reclamantului în cadrul primei proceduri, în special lipsa de diligență a acestuia, și existența unui decalaj orar între statele membre în cauză, care ar permite sesizarea instanțelor din primul stat membru înainte de sesizarea celor din al doilea stat membru, nu sunt nici ele pertinente.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               48

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     În ceea ce privește procedurile de separare de drept și de divorț deschise între aceleași părți înaintea unor instanțe din două state membre, articolul 19 alineatele (1) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care procedura din fața primei instanțe sesizate în primul stat membru s‑a perimat după sesizarea celei de a doua instanțe din al doilea stat membru, criteriile litispendenței nu mai sunt îndeplinite și, în consecință, competența primei instanțe sesizate trebuie considerată ca nefiind stabilită.

                     Semnături

            (
            *
         )   Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții din data de 5 aprilie 1990. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-6/89.