title: Hotărârea Curții (camera a șaptea) din 3 aprilie 2008.#Proces penal împotriva Dirk Endendijk.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Rechtbank Zutphen - Țările de Jos.#Directiva 91/629/CEE - Decizia 97/182/CE - Creșterea vițeilor - Boxe individuale - Interdicție de a lega vițeii - Sensul verbului «a lega» - Natura și lungimea legăturii - Divergență între versiunile lingvistice - Interpretare uniformă.#Cauza C-187/07.

text:
      Cauza C‑187/07
      Procedură penală
      împotriva lui
      Dirk Endendijk
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Rechtbank Zutphen)
      „Directiva 91/629/CEE — Decizia 97/182/CE — Creșterea vițeilor — Boxe individuale — Interdicție de a lega vițeii — Sensul verbului «a lega» — Natura și lungimea legăturii — Divergență între versiunile lingvistice — Interpretare uniformă”
      Sumarul hotărârii
      1.        Drept comunitar — Interpretare — Text în mai multe limbi
      2.        Agricultură — Apropierea legislațiilor — Norme minime privind protecția vițeilor — Directiva 91/629
      (Directiva 91/629 a Consiliului)
      1.        Dispozițiile comunitare trebuie interpretate și aplicate în mod uniform, în lumina versiunilor existente în toate limbile
         Comunității Europene.

      Formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții comunitare nu poate să fie singurul temei pentru
         interpretarea acestei dispoziții sau să i se atribuie, în această privință, un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni
         lingvistice. O asemenea abordare ar fi, într‑adevăr, incompatibilă cu cerința de aplicare uniformă a dreptului comunitar.

      În caz de neconcordanță între diferitele versiuni lingvistice ale unui text comunitar, dispoziția în cauză trebuie să fie
         interpretată, prin urmare, în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte.

      (a se vedea punctele 22-24)
      2.        În sensul Directivei 91/629 de stabilire a normelor minime privind protecția vițeilor, astfel cum a fost modificată prin Decizia
         97/182, un vițel este legat atunci când este reținut printr‑o legătură, indiferent de natura și de lungimea acestei legături,
         precum și de motivele pentru care animalul este legat.

      (a se vedea punctul 26 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      3 aprilie 2008(*)

      „Directiva 91/629/CEE – Decizia 97/182/CE – Creșterea vițeilor – Boxe individuale – Interdicție de a lega vițeii – Sensul verbului «a lega» – Natura și lungimea legăturii – Divergență între versiunile lingvistice – Interpretare uniformă”
      În cauza C‑187/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Rechtbank Zutphen
         (Țările de Jos), prin Decizia din 19 februarie 2007, primită de Curte la 3 aprilie 2007, în procedura penală împotriva lui

      Dirk Endendijk,
      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din domnul U. Lõhmus, președinte de cameră, doamna P. Lindh și domnul A. Arabadjiev (raportor), judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul H. von Holstein, grefier adjunct,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 9 ianuarie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Dirk Endendijk, de J. T. A. M. Mierlo, advocaat;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna C. Wissels și de domnul D. J. M. de Grave, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul belgian, de doamna A. Hubert, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul elen, de domnul V. Kontolaimos și de doamna S. Charitaki, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul F. Erlbacher și de doamna M. van Heezik, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea termenului „a lega” („aanbinden”) în sensul Directivei
         91/629/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1991 de stabilire a normelor minime privind protecția vițeilor (JO L 340, p. 28,
         Ediție specială, 03/vol. 10, p. 193), astfel cum a fost modificată prin Decizia 97/182/CE a Comisiei din 24 februarie 1997
         (JO L 76, p. 30, Ediție specială, 03/vol. 21, p. 11, denumită în continuare „Directiva 91/629 modificată”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale declanșate împotriva domnului Endendijk pentru faptul că,
         în cursul lunii octombrie 2005, acesta a ținut viței legați în condiții neconforme cu punctul 8 prima teză din anexa la Directiva
         91/629 modificată.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 91/629 prevede că adăpostirea vițeilor trebuie să se efectueze fie în grup, fie în
         boxe individuale sau „legați în staluri”. Această dispoziție se aplică fermelor nou construite sau reconstruite începând cu
         1 ianuarie 1994.

      4        Directiva 97/2/CE a Consiliului din 20 ianuarie 1997 de modificare a Directivei 91/629/CEE (JO L 25, p. 24, Ediție specială,
         03/vol. 20, p. 204) nu a modificat formal această dispoziție, dar a introdus un nou alineat (3) în cadrul articolului 3 din
         Directiva 91/629, care prevede:

      „Începând cu 1 ianuarie 1998, se aplică dispozițiile de mai jos în toate exploatațiile noi sau reconstruite și în toate cele
         date în funcțiune după această dată:

      (a)       vițeii nu se închid în boxe individuale după împlinirea vârstei de opt săptămâni decât în cazul în care un medic veterinar
         confirmă că starea de sănătate sau comportamentul acestora impun izolarea lor în vederea tratării. […]

      […]”
      5        Anexa la Directiva 91/629 cuprindea în versiunea sa originală un punct 8 având următorul cuprins:

      „În cazul în care vițeii sunt legați, legăturile nu trebuie să‑i rănească și trebuie inspectate în mod regulat și ajustate,
         în cazul în care este necesar, pentru ca animalul să se simtă confortabil. Fiecare legătură trebuie să fie suficient de lungă
         pentru a‑i permite animalului să se deplaseze, în conformitate cu dispozițiile [punctului] (7) [și anume să se întindă, să
         se odihnească, să se ridice în picioare și să se curețe fără dificultate, precum și să vadă alți viței]. Aceasta trebuie astfel
         concepută, încât să evite, în măsura posibilului, orice risc de strangulare sau de rănire.”

      6        Al cincilea considerent al Deciziei 97/182 are următorul cuprins:

      „întrucât legarea vițeilor ridică probleme; întrucât, din acest motiv, vițeii cazați individual nu trebuie legați, iar vițeii
         cazați în grupuri nu trebuie legați decât pentru o perioadă scurtă de timp, pe durata alăptării”.

      7        Decizia 97/182 a modificat anexa la Directiva 91/629, înlocuind punctul 8 cu următorul text:

      „Vițeii nu sunt legați, cu excepția vițeilor cazați în grupuri, care pot fi legați timp de cel mult o oră, în timpul alimentării
         cu lapte sau cu un înlocuitor de lapte. În cazul în care vițeii sunt legați, modalitatea de legare nu trebuie să le producă
         răniri și trebuie verificată regulat și ajustată, dacă este cazul, pentru a le asigura confortul. Fiecare legătură trebuie
         concepută astfel încât să se evite riscul de strangulare sau de rănire și să permită animalului să se deplaseze, în conformitate
         cu punctul 7 [și anume să se întindă, să se odihnească, să se ridice în picioare și să se curețe fără dificultate].”

       Reglementarea națională
      8        Decretul privind vițeii (Kalverenbesluit, Staatsblad 1994, nr. 576) nu cuprinde nicio definiție a termenului „a lega”. Articolul 3 alineatul (2) din acesta prevede:

      „Vițeii adăpostiți individual și vițeii în vârstă de peste opt săptămâni destinați să devină tauri pentru carne nu pot fi
         legați.”

      9        Expunerea de motive a decretului menționat precizează, în această privință, că interdicția de a lega vițeii adăpostiți individual
         se aplică „tuturor categoriilor de viței”.

      10      Prin Decretul din 22 septembrie 1997 (Staatsblad 1997, nr. 478), care a intrat în vigoare la 31 decembrie 1997, Decretul privind vițeii a fost modificat pentru a ține cont
         de modificările introduse prin Decizia 97/182. De la acea dată, articolul 2 alineatul (1) din decret are următorul cuprins:

      „Vițeii nu pot fi ținuți decât în condiții conforme cu punctul 8 prima teză din anexa [la Directiva 91/629 modificată].”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      11      Domnul Endendijk, crescător olandez, este urmărit penal pentru faptul că, în cursul lunii octombrie 2005, a ținut 25 de viței
         legați în boxe, cu încălcarea punctului 8 prima teză din anexa la Directiva 91/629 modificată.

      12      În fața instanței de trimitere, domnul Endendijk a susținut că vițeii, adăpostiți individual în boxe de 2,50 m pe 1,20 m prevăzute
         cu acoperiș, erau legați de gât cu o coardă de aproximativ 3 m și că, așadar, nu puteau fi considerați ca fiind legați în
         sensul punctului 8 prima teză din anexa la Directiva 91/629 modificată.

      13      În aceste condiții, Rechtbank Zutphen (instanța de control economic din Zutphen) a hotărât să suspende judecarea cauzei și
         să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Cum trebuie interpretată noțiunea de a lega în sensul Directivei 91/629 [modificată]?
      2)      În acest scop, au vreo relevanță materialul folosit, lungimea legăturii și finalitatea urmărită de acțiunea de a lega?”
       Cu privire la întrebările preliminare
      14      Având în vedere strânsa legătură dintre cele două întrebări adresate de instanța de trimitere, trebuie să li se dea un răspuns
         comun.

      15      Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, pentru a determina sensul termenului „a lega”, este necesară raportarea, în lipsa
         unei definiții a acestui termen în Directiva 91/629 modificată, la sensul general și admis în mod curent al acestui termen
         (Hotărârea din 27 ianuarie 1988, Danemarca/Comisia, 349/85, Rec., p. 169, punctul 9, și Hotărârea din 27 ianuarie 2000, DIR
         International Film și alții/Comisia, C‑164/98 P, Rec., p. I‑447, punctul 26).

      16      Fiind făcută această precizare, trebuie arătat că Directiva 91/629 modificată interzice în mod expres legarea vițeilor atunci
         când aceștia sunt adăpostiți în boxe individuale. În această privință, al cincilea considerent al Deciziei 97/182 precizează
         că „vițeii cazați individual nu trebuie legați”, reluând punctul 8 din anexa la Directiva 91/629 modificată.

      17      Acesta din urmă prevede, astfel cum se amintește la punctul 7 din prezenta hotărâre, că „vițeii nu sunt legați, cu excepția
         vițeilor cazați în grupuri, care pot fi legați timp de cel mult o oră, în timpul alimentării cu lapte sau cu un înlocuitor
         de lapte […]”.

      18      În consecință, interpretarea potrivit căreia vițeii ținuți cu o legătură de aproximativ 3 m lungime care le permite o anumită
         libertate de mișcare nu ar fi legați, întrucât această libertate de mișcare îndeplinește cerințele Directivei 91/629 modificată,
         nu poate fi reținută.

      19      Pe de o parte, rezultă, într‑adevăr, atât din formularea articolului 3 alineatul (3) din Directiva 91/629 modificată, cât
         și din punctul 8 din anexa la directiva menționată că posibilitatea de a lega vițeii nu privește decât vițeii adăpostiți în
         grup, iar nu vițeii adăpostiți individual, pentru care interdicția este totală. Or, întrucât procesul‑verbal întocmit în cauza
         principală menționează numai viței adăpostiți în boxe individuale, trebuie să se deducă din acesta că posibilitatea de a lega
         vițeii nu are relevanță în cauza respectivă.

      20      Pe de altă parte, trebuie arătat, cu titlu suplimentar, că posibilitatea de a lega vițeii prezintă un caracter cu totul excepțional,
         întrucât se raportează la perioade care nu pot depăși o oră și care sunt destinate alăptării. Așadar, nu se admite ca vițeii
         să fie legați decât pentru durate scurte, cu titlu derogatoriu, și, în plus, trebuie să fie legați în condiții în care libertatea
         lor de mișcare să fie garantată, astfel încât să poată să se întindă, să se odihnească, să se ridice în picioare și să se
         curețe fără dificultate. Altfel spus, caracteristicile pe care le invocă pârâtul din acțiunea principală pentru a considera
         că animalele sale nu sunt legate sunt tocmai cele de care trebuie să beneficieze respectivele animale atunci când, în mod
         excepțional, sunt legate, posibilitate care nu este disponibilă decât pentru vițeii adăpostiți în grup, ceea ce nu este cazul
         vițeilor aparținând pârâtului din acțiunea principală.

      21      În ceea ce privește împrejurarea că, în versiunea în limba olandeză, punctul 8 din anexa la Directiva 91/629 modificată face
         referire la natura metalică a legăturii, utilizând termenul „lanțuri” („kettingen”), trebuie, în primul rând, să se arate
         că acest fapt nu modifică domeniul de aplicare al excepției prevăzute la această dispoziție, care nu se aplică decât vițeilor
         adăpostiți în grup pe durata alăptării, ceea ce nu era cazul vițeilor pârâtului din acțiunea principală, adăpostiți în boxe
         individuale potrivit cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare.

      22      În al doilea rând, trebuie arătat că, în orice caz, termenul în discuție nu ar putea fi analizat numai în versiunea punctului
         respectiv în limba olandeză, întrucât dispozițiile comunitare trebuie interpretate și aplicate în mod uniform, în lumina versiunilor
         existente în toate limbile Comunității Europene (a se vedea Hotărârea din 7 decembrie 1995, Rockfon, C‑449/93, Rec., p. I‑4291,
         punctul 28, Hotărârea din 2 aprilie 1998, EMU Tabac și alții, C‑296/95, Rec., p. I‑1605, punctul 36, și Hotărârea din 8 decembrie
         2005, Jyske Finans, C‑280/04, Rec., p. I‑10683, punctul 31).

      23      Potrivit unei jurisprudențe constante, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții comunitare
         nu poate să fie singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții sau să i se atribuie, în această privință, un caracter
         prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. O asemenea abordare ar fi, într‑adevăr, incompatibilă cu cerința de
         aplicare uniformă a dreptului comunitar (a se vedea Hotărârea din 12 noiembrie 1998, Institute of the Motor Industry, C‑149/97,
         Rec., p. I‑7053, punctul 16).

      24      În caz de neconcordanță între diferitele versiuni lingvistice ale unui text comunitar, dispoziția în cauză trebuie să fie
         interpretată, prin urmare, în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte (Hotărârea din
         9 martie 2000, EKW și Wein & Co, C‑437/97, Rec., p. I‑1157, punctul 42, precum și Hotărârea din 1 aprilie 2004, Borgmann,
         C‑1/02, Rec., p. I‑3219, punctul 25).

      25      Or, trebuie să se constate că versiunile lingvistice, altele decât cea olandeză, ale punctului 8 din anexa la Directiva 91/629
         modificată au recurs la un termen general. Cu titlu indicativ, versiunea în limba germană utilizează termenul „Anbindevorrichtung”
         (dispozitiv de legare), versiunea în limba engleză termenul „tether” (funie), versiunea în limba franceză termenul „attache”,
         în timp ce versiunea în limba italiană utilizează termenul „attacco”. Această recurgere la un termen general este foarte logică
         având în vedere, în primul rând, interdicția globală amintită la punctul 16 din prezenta hotărâre și, în al doilea rând, confortul
         animalului impus de Directiva 91/629 modificată în cazul în care se derogă în mod excepțional de la interdicția de a lega
         vițeii în condițiile menționate la punctul 17 din prezenta hotărâre. Prin urmare, termenul „lanț” se dovedește a fi în contradicție
         cu obiectivul urmărit de legiuitorul comunitar.

      26      Trebuie, așadar, să se răspundă întrebărilor adresate că, în sensul Directivei 91/629 modificată, un vițel este legat atunci
         când este reținut printr‑o legătură, indiferent de natura și de lungimea acestei legături, precum și de motivele pentru care
         animalul este legat.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      27      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:
      În sensul Directivei 91/629/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1991 de stabilire a normelor minime privind protecția vițeilor,
            astfel cum a fost modificată prin Decizia 97/182/CE a Comisiei din 24 februarie 1997, un vițel este legat atunci când este
            reținut printr‑o legătură, indiferent de natura și de lungimea acestei legături, precum și de motivele pentru care animalul
            este legat.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 21 noiembrie 1991. # Union de recouvrement des cotisations de sécurité sociale et d'allocations familiales de la Savoie (URSSAF) împotriva Hostellerie Le Manoir SARL. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Chambéry - Franța. # Libera circulație a lucrătorilor. # Cauza C-27/91.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 9 august 1994. # Walter Stanner GmbH & Co. KG împotriva Hauptzollamt Bochum. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Düsseldorf - Germania. # Tariful vamal comun. # Cauza C-393/93.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 21 decembrie 2016.#Remondis GmbH & Co. KG Region Nord împotriva Region Hannover.#Cerere de decizie preliminară formulată de Oberlandesgericht Celle.#Trimitere preliminară – Articolul 4 alineatul (2) TUE – Respectarea identității naționale a statelor membre inerente structurilor lor fundamentale politice și constituționale, inclusiv în ceea ce privește autonomia locală și regională – Organizarea internă a statelor membre – Colectivități teritoriale – Instrument juridic care creează o entitate de drept public nouă și care organizează transferul de competențe și de responsabilități în vederea executării de misiuni publice – Achiziții publice – Directiva 2004/18/CE – Articolul 1 alineatul (2) litera (a) – Noțiunea «contract de achiziții publice».#Cauza C-51/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      21 decembrie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Articolul 4 alineatul (2) TUE — Respectarea identității naționale a statelor membre inerente structurilor lor fundamentale politice și constituționale, inclusiv în ceea ce privește autonomia locală și regională — Organizarea internă a statelor membre — Colectivități teritoriale — Instrument juridic care creează o entitate de drept public nouă și care organizează transferul de competențe și de responsabilități în vederea executării de misiuni publice — Achiziții publice — Directiva 2004/18/CE — Articolul 1 alineatul (2) litera (a) — Noțiunea «contract de achiziții publice»”
      În cauza C‑51/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberlandesgericht Celle (Tribunalul Regional Superior din Celle, Germania), prin decizia din 17 decembrie 2014, primită de Curte la 6 februarie 2015, în procedura

         Remondis GmbH & Co. KG Region Nord

      împotriva

         Region Hannover,

      cu participarea:

         Zweckverband Abfallwirtschaft Region Hannover,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, și domnii M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan și D. Šváby (raportor), judecători,
      avocat general: P. Mengozzi,
      grefier: K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 20 aprilie 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Remondis GmbH & Co. KG Region Nord, de M. Figgen și de R. Schäffer, Rechtsanwälte;

               —

               pentru Region Hannover, de H. Jagau, Regionspräsident, și de R. Van der Hout, advocaat, precum și de T. Mühe și de M. Fastabend, Rechtsanwälte;

               —

               pentru Zweckverband Abfallwirtschaft Region Hannover, de W. Siederer și de L. Viezens, Rechtsanwälte;

               —

               pentru guvernul francez, de D. Colas și de J. Bousin, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul austriac, de M. Fruhmann, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A. C. Becker și de A. Tokár, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 30 iunie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO 2004, L 134, p. 114, rectificare în JO 2004, L 351, p. 44, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Remondis GmbH & Co. KG Region Nord (denumită în continuare „Remondis”), pe de o parte, și Region Hannover (regiunea Hanovra, Germania), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea transferului de către aceasta din urmă a misiunilor privind ridicarea și tratarea deșeurilor cu care era învestită către Zweckverband Abfallwirtschaft Region Hannover (entitatea de gestiune a deșeurilor din cadrul regiunii Hanovra, Germania, denumită în continuare „entitatea de gestiune a deșeurilor RH”).

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Potrivit articolului 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/18, aplicabil litigiului principal, în sensul acesteia, „«contractele de achiziții publice» sunt contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între unul sau mai mulți operatori economici și una sau mai multe autorități contractante și care au ca obiect execuția de lucrări, furnizarea de produse sau prestarea de servicii în sensul [acestei] directive”.

               4

               Directiva 2014/24/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind achizițiile publice și de abrogare a Directivei 2004/18/CE (JO 2014, L 94, p. 65) a abrogat Directiva 2004/18 cu efect de la 18 aprilie 2016.

               5

               Considerentul (4) al Directivei 2014/24 are următorul cuprins:
               „Formele tot mai diverse ale acțiunii publice au făcut necesară definirea mai clară a însăși noțiunii de achiziție publică; totuși, această clarificare nu ar trebui să extindă domeniul de aplicare al prezentei directive în raport cu cel al Directivei 2004/18/CE. Normele Uniunii privind achizițiile publice nu sunt menite să acopere toate formele de plăți din fonduri publice, ci numai pe cele care vizează achiziția de lucrări, de produse sau de servicii cu titlu oneros prin intermediul unui contract de achiziții publice. […]
               […]”

               6

               Articolul 1 alineatul (6) din această directivă prevede:
               „Acordurile, deciziile sau alte instrumente juridice care organizează transferul de competențe și responsabilități, în vederea îndeplinirii misiunilor publice, între autorități contractante sau grupări de autorități contractante și care nu prevăd remunerarea execuției contractuale sunt considerate a fi o chestiune de organizare internă a statului membru în cauză și, ca atare, nu sunt afectate în vreun fel de prezenta directivă.”

         Dreptul german

               7

               În conformitate cu legislația federală în materie de deșeuri și cu Niedersächsische Abfallgesetz (Legea Saxoniei Inferioare privind deșeurile), atât în versiunea în vigoare la data creării entității de gestiune a deșeurilor RH, intervenientă în procedura principală, cât și în versiunea în vigoare în prezent, misiunea privind tratarea deșeurilor revine colectivităților teritoriale desemnate prin această din urmă lege sau entităților înființate de colectivitățile respective.

               8

               Niedersächsische Zweckverbandsgesetz (Legea Saxoniei Inferioare privind entitățile de gestiune), în versiunea în vigoare la data creării entității de gestiune a deșeurilor RH, prevedea la articolul 1 că comunele și asocierile de comune se pot reuni în entități de gestiune (entități de gestiune voluntare) sau pot fi reunite în entități de gestiune (entități de gestiune obligatorii) în vederea executării comune a anumitor misiuni pe care au dreptul sau obligația de a le efectua. În acest caz, în conformitate cu articolul 2 alineatul 1 din legea menționată, drepturile și obligațiile referitoare la executarea respectivelor misiuni sunt transmise entității de gestiune.

               9

               În temeiul articolului 4 din legea amintită, astfel de entități de gestiune constituie colectivități de drept public care se administrează ele însele și pe propria răspundere.

               10

               Articolul 29 alineatul 1 din aceeași lege impune colectivităților teritoriale membre ale unei entități de gestiune să plătească contribuții anuale în măsura în care celelalte venituri ale respectivei entități de gestiune nu sunt suficiente pentru acoperirea cheltuielilor legate de misiunile sale.

               11

               Niedersächsische Gesetz über die kommunale Zusammenarbeit (Legea Saxoniei Inferioare privind cooperarea intercomunală), în vigoare în prezent, cuprinde dispoziții comparabile. Din aceasta rezultă printre altele că colectivitățile care transferă misiuni către o entitate de gestiune sunt dispensate, în această măsură, de obligația de executare a acestora.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               12

               În conformitate cu legislația federală, precum și cu legislația din Land Niedersachsen (landul Saxonia Inferioară, Germania) în materie de deșeuri, regiunea Hanovra și Stadt Hannover (orașul Hanovra) erau competente în materie de ridicare și de tratare a deșeurilor de pe teritoriul fostului Landkreis Hannover (arondismentul Hanovra) și, respectiv, al orașului Hanovra.

               13

               În perspectiva unei reorganizări avute în vedere de cele două colectivități, într‑o primă etapă, și anume la 29 noiembrie 2002, orașul Hanovra a transferat propria competență către regiunea Hanovra. Într‑o a doua etapă, la 19 decembrie 2002, colectivitățile menționate au adoptat împreună Verbandsordnung des Zweckverbandes Abfallwirtschaft Region Hannover (Regulamentul privind entitatea de gestiune a deșeurilor din regiunea Hanovra, denumit în continuare „Regulamentul privind entitatea de gestiune a deșeurilor RH”), prin care au organizat funcționarea respectivei entități de gestiune, nouă entitate de drept public căreia cele două colectivități fondatoare i‑au acordat diverse competențe, dintre care unele erau inițial comune acestor colectivități, iar altele erau proprii fiecăreia dintre ele, și care s‑a substituit în special regiunii Hanovra în privința ridicării deșeurilor. Entitatea menționată a fost constituită la 1 ianuarie 2003.

               14

               Pentru a permite îndeplinirea misiunilor cu care a fost învestită entitatea de gestiune a deșeurilor RH, în temeiul articolului 5 din Regulamentul privind entitatea de gestiune a deșeurilor RH, regiunea Hanovra și orașul Hanovra au transferat acestei entități de gestiune, cu titlu gratuit, entitățile lor respective însărcinate cu îndeplinirea misiunilor privind ridicarea deșeurilor, curățenia străzilor și serviciile de iarnă, iar regiunea Hanovra i‑a cedat 94,9 % din acțiunile Abfallentsorgungsgesellschaft Region Hannover mbH, societate care asigură tratarea deșeurilor pentru această regiune, deținută în întregime până la acel moment de regiunea Hanovra.

               15

               În același scop, articolul 4 alineatul 5 din Regulamentul privind entitatea de gestiune a deșeurilor RH permite de asemenea respectivei entități să recurgă la serviciile unor terți în vederea îndeplinirii misiunilor sale și să preia în acest scop participații la întreprinderi și la entități, astfel cum se prevede la articolul 22 din Kreislaufwirtschaftsgesetz (Legea privind reciclarea deșeurilor).

               16

               Regulamentul menționat prevede la articolul 4 alineatul 4 că entitatea de gestiune a deșeurilor RH procedează la ridicarea deșeurilor în vederea valorificării acestora și că poate încheia contracte cu sisteme mixte (Duale systeme) în vederea colectării ambalajelor, aceste sarcini putând fi transferate către Abfallentsorgungsgesellschaft Region Hannover.

               17

               În conformitate cu articolul 4 alineatul 6 din același regulament, entitatea de gestiune amintită este abilitată să adopte dispoziții statutare și reglementare referitoare printre altele la impozitarea redevențelor.

               18

               În temeiul articolului 7 din Regulamentul privind entitatea de gestiune a deșeurilor RH, adunarea generală a acesteia este compusă din responsabili din administrația regiunii Hanovra și a orașului Hanovra, care sunt ținuți de instrucțiunile date de colectivitatea pe care o reprezintă. Acești responsabili au dreptul de a vota în respectiva adunare generală în ceea ce privește competențele care au fost transferate de colectivitatea pe care o reprezintă.

               19

               Articolul 8 din regulamentul amintit prevede că adunarea generală menționată este competentă printre altele să modifice acest regulament și să aleagă persoana responsabilă cu administrarea entității de gestiune a deșeurilor RH.

               20

               În conformitate cu articolul 16 din regulamentul menționat, această entitate de gestiune trebuie, pe termen lung, cel puțin să își acopere cheltuielile pe baza veniturilor obținute. Cu toate acestea, în cazul în care veniturile sale sunt insuficiente în raport cu cheltuielile, colectivitățile care o constituie sunt ținute să plătească o contribuție stabilită anual pentru compensarea pierderilor.

               21

               Rezultă din decizia de trimitere că transferul misiunii legate de crearea unei entități de gestiune voluntare sau obligatorii determină o pierdere a competenței în această privință a colectivităților membre ale entității de gestiune.

               22

               În anul 2011, respectiv al nouălea an de funcționare a entității de gestiune a deșeurilor RH, aceasta și Abfallentsorgungsgesellschaft Region Hannover au realizat, în comun, o cifră de afaceri de 189020912 euro, dintre care 11232173,89 euro (adică aproximativ 6 %) au provenit din tranzacții comerciale realizate cu entități terțe. Potrivit previziunilor pentru anul 2013, sumele corespondente ar fi de 188670370,92 euro și, respectiv, de 13085190,85 euro.

               23

               Remondis, societate comercială care își desfășoară activitatea în sectorul deșeurilor, a formulat o cerere de verificare a contractului de achiziții publice cu care este sesizată în prezent instanța de trimitere.

               24

               Remondis consideră că operațiunea globală care a constat în înființarea acestei entități de gestiune și în transferul concomitent de misiuni către aceasta de colectivitățile teritoriale care sunt membre ale respectivei entități constituie un contract de drept public în sensul, în special, al articolului 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/18, chiar dacă, inițial, această operațiune nu intra sub incidența normelor în materia contractelor de achiziții publice, din moment ce se încadra în domeniul de aplicare al excepției identificate prin Hotărârea din 18 noiembrie 1999, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, punctul 50). Astfel, ambele condiții impuse în cadrul acestei excepții ar fi fost îndeplinite, și anume, pe de o parte, exercitarea, de către entitatea publică care atribuie un contract de achiziții publice, asupra persoanei pe care o însărcinează cu executarea respectivului contract, a unui control analog celui pe care entitatea amintită îl exercită asupra propriilor servicii și, pe de altă parte, desfășurarea, de către această persoană, a celei mai mari părți a propriei activități cu entitatea publică menționată. Or, potrivit Remondis, ținând seama de importanța cifrei de afaceri pe care o realizează entitatea de gestiune a deșeurilor RH începând cu anul 2013 cu entități terțe, această entitate de gestiune nu și‑ar mai desfășura cea mai mare parte a propriei activități cu colectivitățile care au fondat‑o. Remondis deduce de aici că operațiunea globală menționată trebuie să fie considerată în prezent o atribuire a unui contract de achiziții publice afectată de o neregularitate și, prin urmare, nulă. În consecință, regiunea Hanovra, care ar fi entitatea competentă pentru ridicarea deșeurilor, ar trebui să organizeze o procedură de atribuire a unui contract de achiziții publice în măsura în care nu dorește să îndeplinească ea însăși această misiune.

               25

               Regiunea Hanovra și entitatea de gestiune a deșeurilor RH apreciază, la rândul lor, că înființarea acesteia din urmă și transferul de competențe către aceasta nu intră în domeniul de aplicare al dreptului achizițiilor publice.

               26

               Astfel, înființarea și transferul respective ar fi rezultat dintr‑o decizie statutară, iar nu dintr‑un contract sau dintr‑un acord administrativ. În plus, colectivitățile amintite fac trimitere la Directiva 2014/24, în special la articolul 1 alineatul (6) din aceasta, referitor la transferul de competențe și de responsabilități în vederea îndeplinirii misiunilor publice.

               27

               Instanța de trimitere arată că soluționarea litigiului principal depinde mai întâi de problema dacă operațiunea care a constat în înființarea, de către regiunea Hanovra și de către orașul Hanovra, a entității de gestiune a deșeurilor RH și în transferarea către entitatea amintită a anumitor misiuni a constituit un contract de achiziții publice în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/18. În această privință, ea nu pune la îndoială caracterul oneros al respectivei operațiuni, având în vedere, pe de o parte, transferul cu titlu gratuit al mijloacelor utilizate anterior de aceste două colectivități teritoriale pentru executarea misiunilor transferate entității de gestiune amintite și, pe de altă parte, angajamentul colectivităților menționate de a acoperi eventualele costuri excedentare ale respectivei entități de gestiune în raport cu veniturile ei.

               28

               Această instanță arată că s‑ar putea considera totuși că o asemenea operațiune nu a constituit o atribuire a unui contract de achiziții publice. Astfel, nu există un contract și nu este vizată nicio întreprindere. De altfel, ar fi vorba despre o măsură de organizare internă a statului garantată de norma constituțională privind autonomia comunală, care constă în reatribuirea de competențe între colectivitățile teritoriale, în temeiul căreia colectivitățile inițial însărcinate cu îndeplinirea misiunilor în cauză sunt dispensate în totalitate de acestea.

               29

               Instanța menționată are însă îndoieli în ceea ce privește relevanța acestei opinii în lumina jurisprudenței Curții, în special a Hotărârii din 13 iunie 2013, Piepenbrock (C‑386/11, EU:C:2013:385), din care ar rezulta că existența în sine a unei delegări de competență, care implică dispensarea colectivității inițial competente, nu are incidență asupra calificării drept contract de achiziții publice.

               30

               De altfel, ar decurge din această hotărâre că numai două excepții de la aplicarea normelor în materia achizițiilor publice trebuie să fie luate în considerare, și anume cea identificată în Hotărârea din 18 noiembrie 1999, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562), și cooperările intercomunale denumite„orizontale”. Prin urmare, s‑ar putea susține că, din moment ce crearea unei entități de gestiune a deșeurilor însoțită de transferul unor competențe către aceasta nu se încadrează în niciuna dintre aceste excepții, dreptul achizițiilor publice ar fi aplicabil acestui tip de operațiuni.

               31

               Cu toate acestea, în sens invers, instanța de trimitere arată, pe de o parte, că o asemenea operațiune rezultă strict dintr‑un acord orizontal între mai multe entități publice, iar nu dintr‑un acord încheiat între aceste entități și entitatea de gestiune a deșeurilor.

               32

               Pe de altă parte, crearea unei entități de gestiune de către colectivitățile teritoriale poate nu doar să fie decisă în mod liber de acestea, ci poate fi de asemenea impusă colectivităților în cauză de autoritatea de tutelă administrativă. Or, într‑o asemenea ipoteză, nu există un contract, astfel încât ar fi dificil să se considere că suntem în prezența unei achiziții publice. În această situație, s‑ar pune problema dacă o operațiune de aceeași natură, și anume un transfer de competențe către o entitate de gestiune înființată de colectivități publice, ar putea fi tratată în mod diferit în funcție de caracterul voluntar sau forțat al acestui transfer.

               33

               Instanța de trimitere urmărește să afle, de asemenea, consecințele care ar decurge din constatarea că o operațiune globală precum cea în discuție în litigiul principal constituie un contract de achiziții publice, în special dacă un astfel de contract ar trebui analizat din perspectiva excepției identificate în Hotărârea din 18 noiembrie 1999, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562), sau mai degrabă ca o cooperare între colectivități teritoriale în vederea executării misiunilor care le revin.

               34

               În acest context, Oberlandesgericht Celle (Tribunalul Regional Superior din Celle, Germania) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Acordul dintre două colectivități teritoriale pe baza căruia acestea constituie prin regulament statutar o entitate comună de gestiune cu personalitate juridică proprie, care preia pe viitor anumite misiuni ce reveneau până atunci colectivităților teritoriale, reprezintă un contract de achiziții publice în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/18 în cazul în care respectivul transfer de misiuni privește prestări de servicii în sensul acestei directive și are loc în schimbul unei contraprestații, entitatea de gestiune desfășoară activități care le depășesc pe cele care reveneau anterior colectivităților participante, iar transferul de misiuni nu se încadrează în cele două tipuri de contracte care, deși încheiate de entități publice, potrivit jurisprudenței Curții [a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iunie 2013, Piepenbrock (C‑386/11, EU:C:2013:385, punctul 33 și următoarele], nu intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii privind achizițiile publice?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare: chestiunea dacă constituirea unei entități de gestiune și transferul subsecvent de misiuni către aceasta nu intră în mod excepțional în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii privind achizițiile publice este guvernată de principiile dezvoltate de Curte cu privire la contracte încheiate între o entitate publică și o persoană distinctă din punct de vedere juridic de aceasta, potrivit cărora aplicarea dreptului Uniunii privind achizițiile publice este exclusă în cazul în care entitatea exercită asupra persoanei în cauză un control similar celui pe care îl exercită asupra propriilor servicii și persoana respectivă realizează partea esențială a activității sale cu entitatea sau cu entitățile care o dețin (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 noiembrie 1999, Teckal, C‑107/98, EU:C:1999:562, punctul 50) sau, dimpotrivă, se aplică principiile dezvoltate de Curte cu privire la contractele prin care se stabilește o cooperare între entități publice având ca obiect garantarea realizării unei misiuni de serviciu public comune acestora (a se vedea Hotărârea din 19 decembrie 2012, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce și alții, C‑159/11, EU:C:2012:817, punctul 34 și următoarele)?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               35

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/18 trebuie interpretat în sensul că constituie un contract de achiziții publice un acord încheiat între două colectivități teritoriale precum cel în discuție în litigiul principal, în temeiul căruia acestea adoptă un regulament statutar prin care creează o entitate de gestiune a deșeurilor, persoană juridică de drept public, și prin care atribuie acestei noi entități publice anumite competențe cu care erau învestite până la acel moment colectivitățile amintite și care sunt în prezent proprii respectivei entități de gestiune a deșeurilor.

               36

               Potrivit articolului 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/18, un contract de achiziții publice este un contract cu titlu oneros încheiat în scris între unul sau mai mulți operatori economici și una sau mai multe autorități contractante și care are ca obiect execuția de lucrări, furnizarea de produse sau prestarea de servicii în sensul acestei directive.

               37

               În vederea unei posibile calificări drept contract de achiziții publice, în raport cu această definiție, a unei operațiuni care cuprinde mai multe faze, operațiunea respectivă trebuie să fie examinată în globalitatea sa și ținând seama de finalitatea acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 noiembrie 2005, Comisia/Austria, C‑29/04, EU:C:2005:670, punctul 41).

               38

               În speță, este deci necesar să fie luate în considerare, în ansamblul lor, diferitele faze ale operațiunii în discuție în litigiul principal. În această privință, reiese din decizia de trimitere că regiunea Hanovra și orașul Hanovra au decis împreună să creeze, printr‑un act normativ, o nouă entitate de drept public pentru a‑i atribui anumite competențe, în parte comune și în parte proprii fiecăreia dintre aceste colectivități. În același timp, acestea din urmă au acordat acestei noi entități anumite atribuții care să îi permită să îndeplinească misiunile corespunzătoare competențelor respective. Astfel, i‑au furnizat mijloacele pe care ele înseși le‑au utilizat până atunci în exercitarea competențelor menționate și s‑au angajat să acopere eventualele deficite bugetare ale entității amintite, aceasta dispunând de altfel de dreptul de a impozita redevențele și de a percepe cuantumul acestora, precum și de dreptul de a exercita anumite activități care nu corespund exercitării competențelor care le‑au fost transferate, dar care sunt de aceeași natură ca anumite activități a căror îndeplinire decurge din această exercitare. În sfârșit, noua entitate se caracterizează printr‑o autonomie de funcționare, însă aceasta trebuie să respecte deciziile unei adunări generale compuse din reprezentanți ai celor două colectivități fondatoare ale acesteia din urmă, care constituie un organ al acestei entități și care este competentă printre altele să aleagă persoana responsabilă de administrarea entității menționate.

               39

               În acest context, trebuie arătat cu titlu introductiv că mențiunea instanței de trimitere potrivit căreia activitățile în discuție în litigiul principal constituie „servicii” în sensul Directivei 2004/18 are ca unic obiect să precizeze că aplicarea acestei directive nu poate fi înlăturată în această privință. În schimb, faptul că o activitate care este de competența unei autorități publice constituie un serviciu vizat de directiva amintită nu este suficient, în sine, ca să atragă aplicabilitatea acesteia, dat fiind că autoritățile publice sunt libere să decidă să apeleze sau să nu apeleze la un contract de achiziții publice pentru îndeplinirea sarcinilor de interes public care le revin (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iunie 2009, Comisia/Germania, C‑480/06, EU:C:2009:357, punctul 45 și jurisprudența citată).

               40

               În plus, trebuie amintit, în primul rând, că repartizarea competențelor în cadrul unui stat membru beneficiază de protecția conferită prin articolul 4 alineatul (2) TUE, potrivit căruia Uniunea este obligată să respecte identitatea națională a statelor membre inerentă structurilor lor fundamentale politice și constituționale, inclusiv în ceea ce privește autonomia locală și regională (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iunie 2014, Digibet și Albers, C‑156/13, EU:C:2014:1756, punctul 34).

               41

               De altfel, întrucât această repartizare a competențelor nu este rigidă, protecția conferită prin articolul 4 alineatul (2) TUE privește și reorganizările de competențe în interiorul unui stat membru, după cum a arătat avocatul general la punctele 41 și 42 din concluzii. Astfel de reorganizări, care pot îmbrăca forma unor reatribuiri de competențe de la o autoritate publică la alta impuse de o autoritate de rang superior sau a unor transferuri voluntare de competențe între autoritățile publice, au drept consecință că o autoritate anterior competentă este dispensată sau se dispensează de obligația și de dreptul de a executa o anumită misiune publică, în timp ce o altă autoritate este în prezent învestită cu obligația și cu dreptul respective.

               42

               În al doilea rând, trebuie constatat că o asemenea reatribuire sau un asemenea transfer de competență nu îndeplinește toate condițiile pe care le impune definiția noțiunii de contract de achiziții publice.

               43

               Astfel, numai un contract încheiat cu titlu oneros poate constitui un contract de achiziții publice care intră sub incidența Directivei 2004/18, acest caracter oneros presupunând ca autoritatea contractantă care încheie un contract de achiziții publice să primească în temeiul acestuia, în schimbul unei contraprestații, o prestație care trebuie să prezinte un interes economic direct pentru autoritatea contractantă menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 martie 2010, Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, punctele 47-49). Caracterul sinalagmatic al contractului este, așadar, o caracteristică esențială a unui contract de achiziții publice, după cum a arătat avocatul general la punctul 36 din concluzii.

               44

               Or, independent de împrejurarea că o decizie privind atribuirea de competențe publice nu intră în domeniul tranzacțiilor economice, însuși faptul că o autoritate publică este dispensată de o competență cu care a fost anterior învestită face să dispară, în cazul său, orice interes economic pentru realizarea misiunilor care corespund acestei competențe.

               45

               Prin urmare, reafectarea mijloacelor utilizate pentru exercitarea competenței, care sunt transmise de autoritatea care încetează să fie competentă către cea care devine competentă, nu poate fi considerată ca plată a unui preț, ci constituie, dimpotrivă, o consecință logică și chiar necesară a transferului voluntar sau a reatribuirii impuse a acestei competenței de la prima autoritate la cea de a doua.

               46

               De asemenea, nu constituie o remunerație faptul că autoritatea care are inițiativa transferului unei competențe sau care decide reatribuirea unei competențe se angajează să își asume sarcina unor eventuale costuri excedentare în raport cu veniturile care pot rezulta din exercitarea acestei competențe. Astfel, este vorba despre o garanție destinată terților, a cărei necesitate decurge, în speță, din principiul potrivit căruia o autoritate publică nu poate face obiectul unei proceduri de insolvabilitate. Or, existența unui asemenea principiu privește ea însăși organizarea internă a unui stat membru.

               47

               În al treilea rând, trebuie subliniat totuși că, pentru a fi considerat un act de organizare internă și, prin urmare, pentru a intra sub incidența libertății statelor membre care este garantată de articolul 4 alineatul (2) TUE, un transfer de competență între autorități publice trebuie să îndeplinească anumite condiții.

               48

               În această privință, o situație precum cea în discuție în litigiul principal nu este, desigur, identică cu ipoteza vizată în Hotărârea din 20 octombrie 2005, Comisia/Franța (C‑264/03, EU:C:2005:620). Astfel, în această cauză, era vorba despre a se stabili dacă tipul de mandat vizat constituia un transfer punctual de autoritate publică către o entitate pentru realizarea unui proiect care era în principiu de competența unei alte entități, iar nu despre un transfer al acestei competențe înseși. Totuși, aceste tipuri diferite de transferuri sunt de aceeași natură, deși de amploare diferită, astfel încât principiile esențiale ale respectivei hotărâri cu privire la acest subiect pot fi extrapolate în speța de față.

               49

               După cum a arătat avocatul general la punctul 53 din concluzii, pentru a fi considerat ca atare, un transfer de competență trebuie să privească nu numai responsabilitățile legate de competența transferată, în special obligația de îndeplinire a misiunilor pe care le implică respectiva competență, ci și atribuțiile care sunt corolare acesteia. Aceasta presupune ca autoritatea publică învestită cu o competență să poată organiza executarea misiunilor care intră sub incidența acestei competențe, precum și să poată stabili cadrul normativ referitor la misiunile amintite și ca ea să dispună de o autonomie financiară care să permită asigurarea finanțării misiunilor menționate. În schimb, nu aceasta este situația în cazul în care autoritatea inițial competentă își păstrează responsabilitatea principală privind misiunile respective, își rezervă controlul financiar al acestora sau trebuie să aprobe în prealabil deciziile care sunt avute în vedere de entitatea căreia i‑a transferat competența.

               50

               În această privință, o situație precum cea în discuție în litigiul principal se distinge în mod clar de cea care s‑a aflat în centrul cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea din 13 iunie 2013, Piepenbrock (C‑386/11, EU:C:2013:385), în care o colectivitate teritorială s‑a limitat să încredințeze altei entități teritoriale, în schimbul unei compensații financiare, îndeplinirea anumitor sarcini materiale în privința cărora și‑a rezervat competența de a le controla executarea, astfel cum a constatat Curtea la punctul 41 din această hotărâre.

               51

               Așadar, un transfer de competență nu poate exista în cazul în care autoritatea publică nou‑competentă nu exercită această competență în mod autonom și pe proprie răspundere.

               52

               După cum a arătat avocatul general la punctul 56 din concluzii, o asemenea autonomie de acțiune nu înseamnă că entitatea nou‑competentă trebuie sustrasă de la orice influență din partea oricărei alte entități publice. Astfel, o entitate care transferă o competență poate păstra un anumit drept de control asupra misiunilor legate de acest serviciu public. Cu toate acestea, o asemenea influență exclude, în principiu, orice imixtiune în modalitățile concrete de executare a misiunilor care privesc competența transferată. Într‑o situație precum cea din litigiul principal, o astfel de influență se poate exercita prin intermediul unui organ precum o adunare generală compusă din reprezentanți ai colectivităților teritoriale anterior competente.

               53

               O autonomie de acțiune nu semnifică nici că o reatribuire impusă sau un transfer voluntar de competență trebuie să fie ireversibile. Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 39 din prezenta hotărâre, repartizarea competențelor în cadrul unui stat membru nu poate fi considerată rigidă, așa încât pot fi avute în vedere reorganizări succesive. Trebuie arătat de altfel că situațiile în discuție în Hotărârea din 20 octombrie 2005, Comisia/Franța (C‑264/03, EU:C:2005:620), nu prezentau un caracter permanent, întrucât era vorba de transferuri punctuale de autoritate publică, către o entitate, pentru realizarea unui proiect care, în principiu, era de competența altei entități, care își conserva această competență de principiu, situații care ar fi trebuit să fie considerate străine dreptului achizițiilor publice în cazul în care ele nu ar fi prezentat caracteristicile menționate de Curte la punctul 54 din respectiva hotărâre, care au condus la a se considera că nu a existat un transfer real în acest caz. Prin urmare, după cum a arătat avocatul general la punctul 54 din concluzii, nimic nu se opune ca o competență transferată sau reatribuită în cadrul unei reorganizări a serviciilor publice să facă ulterior obiectul unui nou transfer sau al unei noi reatribuiri cu ocazia unei reorganizări subsecvente.

               54

               În sfârșit, pentru a aborda ansamblul aspectelor menționate de instanța de trimitere, trebuie amintit că autorizarea sau interzicerea, în privința entităților publice ale statelor membre sau a anumitor categorii a acestora, a exercitării unei activități pe piață, în afara acțiunii lor de interes general, ține de reglementarea internă a statelor membre, cărora le revine sarcina de a aprecia dacă o astfel de activitate este sau nu este compatibilă cu obiectivele instituționale sau statutare ale acestor entități (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 decembrie 2009, CoNISMa, C‑305/08, EU:C:2009:807, punctul 48). Prin urmare, faptul că unele entități publice vizate de un transfer de competență pot sau nu pot exercita anumite activități pe piață ține de asemenea de organizarea internă a statelor membre și, în definitiv, nu are relevanță în ceea ce privește natura unui astfel de transfer din moment ce condițiile menționate la punctele 47-51 din prezenta hotărâre sunt îndeplinite.

               55

               Având în vedere ansamblul acestor considerații, trebuie să se răspundă la prima întrebare după cum urmează:

                        —

                        articolul 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/18 trebuie interpretat în sensul că nu constituie un contract de achiziții publice un acord încheiat între două colectivități teritoriale precum cel în discuție în litigiul principal, în temeiul căruia acestea adoptă un regulament statutar prin care creează o entitate de gestiune a deșeurilor, persoană juridică de drept public, și prin care transferă acestei noi entități publice anumite competențe cu care erau învestite până la acel moment colectivitățile amintite și care sunt în prezent proprii respectivei entități de gestiune a deșeurilor;

                        —

                        cu toate acestea, un asemenea transfer de competențe privind îndeplinirea unor misiuni publice nu există decât în cazul în care se referă, în același timp, la responsabilitățile legate de competența transferată și la atribuțiile care sunt corolare acesteia, astfel încât autoritatea publică nou‑competentă dispune de o autonomie decizională și financiară, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

         Cu privire la a doua întrebare

               56

               Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               57

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii trebuie interpretat în sensul că nu constituie un contract de achiziții publice un acord încheiat între două colectivități teritoriale precum cel în discuție în litigiul principal, în temeiul căruia acestea adoptă un regulament statutar prin care creează o entitate de gestiune a deșeurilor, persoană juridică de drept public, și prin care transferă acestei noi entități publice anumite competențe cu care erau învestite până la acel moment colectivitățile amintite și care sunt în prezent proprii respectivei entități de gestiune a deșeurilor.

                     Cu toate acestea, un asemenea transfer de competențe privind îndeplinirea unor misiuni publice nu există decât în cazul în care se referă, în același timp, la responsabilitățile legate de competența transferată și la atribuțiile care sunt corolare acesteia, astfel încât autoritatea publică nou‑competentă dispune de o autonomie decizională și financiară, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

                     Semnături

            (
            *1
         )	* Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 1 februarie 1972. # Hagen OGH împotriva Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Germania. # Cauza 49-71.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 15 martie 2001. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-147/00.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 8 decembrie 1977. # Carlsen Verlag GmbH împotriva Oberfinanzdirektion Köln. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Cauza 62-77.


title: Hotărârea Curții (Camera a zecea) din 3 octombrie 2013.#État belge împotriva GIMLE SA.#Cerere de decizie preliminară formulată de Cour de cassation (Belgia).#A patra directivă 78/660/CEE – Articolul 2 alineatul (3) – Principiul imaginii fidele – Articolul 2 alineatul (5) – Obligație de derogare – Articolul 32 – Metodă de evaluare pe baza costului istoric – Preț de achiziție vădit inferior valorii reale.#Cauza C-322/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
      3 octombrie 2013 (
            *1
         )
      „A patra directivă 78/660/CEE — Articolul 2 alineatul (3) — Principiul imaginii fidele — Articolul 2 alineatul (5) — Obligație de derogare — Articolul 32 — Metodă de evaluare pe baza costului istoric — Preț de achiziție vădit inferior valorii reale”
      În cauza C‑322/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Cour de cassation (Belgia), prin decizia din 1 iunie 2012, primită de Curte la 4 iulie 2012, în procedura

         État belge

      împotriva

         GIMLE SA,

      CURTEA (camera a zecea),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, și domnii E. Juhász și C. Vajda (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru GIMLE SA, de R. Tournicourt și de F. Lettany, avocats;

               —

               pentru guvernul belgian, de M. Jacobs și de J.‑C. Halleux, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de G. Braun și de J. Hottiaux, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea principiului imaginii fidele a patrimoniului, a situației financiare, precum și a rezultatelor societăților, care figurează la articolul 2 alineatele (3)-(5) din A patra directivă 78/660/CEE a Consiliului din 25 iulie 1978 în temeiul articolului [44 alineatul (2) litera (g) CE] privind conturile anuale ale anumitor forme de societăți comerciale (JO L 222, p. 11, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 21 denumită în continuare „A patra directivă”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între État belge, pe de o parte, și GIMLE SA (denumită în continuare „GIMLE”), pe de altă parte, cu privire la tratamentul pe plan contabil al achiziției unor părți sociale care au fost revândute o lună mai târziu la un preț de 3400 de ori mai mare decât prețul de achiziție.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 2 alineatele (3)-(5) din A patra directivă prevede:
               „(3)   Conturile anuale oferă o imagine fidelă a patrimoniului, a situației financiare, precum și a rezultatelor societății.
               (4)   Dacă punerea în aplicare a dispozițiilor prezentei directive nu este suficientă pentru a oferi o imagine fidelă în sensul alineatului (3), trebuie furnizate informații suplimentare.
               (5)   Dacă, în cazuri excepționale, aplicarea unei dispoziții din prezenta directivă se dovedește contrară obligației prevăzute la alineatul (3), trebuie să se facă o derogare de la dispoziția în cauză, pentru a se oferi o imagine fidelă în sensul alineatului (3). Orice astfel de derogare trebuie menționată în anexa la situația financiară anuală, împreună cu o explicație a motivelor sale și o declarație privind efectele derogării în cauză asupra patrimoniului, asupra situației financiare și asupra rezultatelor. Statele membre pot să precizeze cazurile excepționale și să prevadă regimul derogatoriu corespunzător.”

               4

               Articolul 31 alineatul (1) litera (c) din această directivă prevede:
               „Statele membre se asigură că posturile care figurează în conturile anuale sunt evaluate în conformitate cu următoarele principii generale:
               […]

                        (c)

                        evaluarea trebuie efectuată cu respectarea principiului prudenței, în special:

                                 (aa)

                                 pot fi incluse doar beneficiile realizate la data închiderii bilanțului;

                  […]”

               5

               Articolul 32 din directiva menționată prevede:
               „Evaluarea posturilor din conturile anuale se face în conformitate cu dispozițiile articolelor 34-42, pe baza principiului prețului de achiziție sau al costului de producție.”

         Dreptul belgian

               6

               Potrivit instanței de trimitere, articolul 3 primul paragraf, articolul 4 și articolul 16 primul paragraf din Decretul regal din 8 octombrie 1976 privind conturile anuale ale întreprinderilor, în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „decretul regal”), constituie transpunerea în dreptul intern a articolului 2 alineatele (3)-(5) din A patra directivă.

               7

               În temeiul articolului 3 primul paragraf din decretul regal, conturile anuale oferă o imagine fidelă a patrimoniului, a situației financiare, precum și a rezultatelor întreprinderii.

               8

               Articolul 4 din decretul regal prevede că conturile anuale sunt întocmite în conformitate cu dispozițiile acestui decret și că, în cazul în care punerea în aplicare a acestor dispoziții nu este suficientă pentru a îndeplini cerințele prevăzute la articolul 3 din decretul menționat, trebuie furnizate informații suplimentare în anexa la situația financiară anuală.

               9

               Potrivit articolului 16 primul paragraf din decretul menționat, în cazul excepțional în care aplicarea normelor de evaluare prevăzute în capitolul care conține acest articol nu ar determina respectarea articolului 3 din acest decret, trebuie să se facă o derogare de la acestea prin aplicarea articolului 3.

               10

               Articolul 20 din decretul regal prevede că, fără a se aduce atingere aplicării articolelor 16, 27, 27 bis și 34 din acest decret, elementele activului sunt evaluate la valoarea lor de achiziție și sunt înregistrate în bilanț la această valoare, după deducerea amortizărilor și a deprecierilor aferente, și că prin valoare de achiziție trebuie să se înțeleagă fie prețul de achiziție definit la articolul 21, fie costul de producție definit la articolul 22, fie valoarea aportului definită la articolul 23 din decretul menționat.

         Cauza principală și întrebarea preliminară

               11

               Faptele, astfel cum reies din decizia de trimitere, pot fi rezumate după cum urmează:

               12

               GIMLE, societate pe acțiuni de drept belgian, a fost înființată la 26 noiembrie 1998 de domnul Sjöwall și de doamna Larsson, ambii cetățeni suedezi, rezidenți ai Regatului Unit. GIMLE are ca obiect social în special achiziționarea de participații în orice societăți și gestionarea acestora.

               13

               La 27 noiembrie 1998, GIMLE a achiziționat 50 de acțiuni ale TV Shop Europe AB, societate de drept suedez înființată tot de domnul Sjöwall, în schimbul sumei de 5000 de coroane suedeze (SEK), respectiv 100 SEK pe acțiune. La 4 ianuarie 1999, adică după 38 de zile de la achiziție, GIMLE a vândut acțiunile societății Electronic Retailing AB, societate de drept suedez, la un preț de 17000000 SEK, respectiv 340000 SEK pe acțiune. În urma acestei vânzări, GIMLE a înregistrat în contabilitate o plusvaloare de 74776696 de franci belgieni (BEF) (1853668 de euro), corespunzând diferenței dintre prețul de vânzare și prețul de achiziție al respectivelor acțiuni.

               14

               Cu toate acestea, pe plan fiscal, acest tip de plusvaloare realizată în urma unei vânzări de acțiuni beneficia de o exceptare în Belgia, astfel încât GIMLE nu a declarat această plusvaloare ca venit impozabil în declarația privind impozitul pe profit pentru exercițiul financiar 2000 (venituri pe anul 1999).

               15

               Printr‑o decizie de rectificare din 19 noiembrie 2002, administrația fiscală a considerat totuși că GIMLE realizase venituri impozabile datorită plusvalorii obținute cu ocazia achiziționării acțiunilor în discuție în litigiul principal, mai precis „în urma ieșirii activului monetar înlocuit de acțiunile a căror valoare reală este mai mare decât prețul plătit”. Procedând în acest mod, administrația a presupus că valoarea reală a acțiunilor în momentul achiziționării lor, la 27 noiembrie 1998, nu corespundea prețului de achiziție (100 SEK pe acțiune), ci prețului de revânzare din 4 ianuarie 1999 (340000 SEK pe acțiune). În consecință, respectiva administrație a supus plusvaloarea corespunzătoare de 74776696 BEF (1853668 de euro) impozitului pe profit.

               16

               Sesizat de GIMLE cu o acțiune împotriva deciziei din 18 iulie 2003 prin care administrația fiscală îi respinsese reclamația, tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles) a declarat cererea ca fiind admisibilă și fondată. În consecință, instanța a dispus degrevarea de obligația de plată în litigiu și a obligat État belge să restituie toate sumele percepute în mod nejustificat, însoțite de dobânzi moratorii.

               17

               Apelul introdus de État belge la cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) împotriva hotărârii pronunțate în primă instanță a fost respins. Această instanță nu a repus în discuție validitatea aprecierii faptelor efectuată de État belge, potrivit căreia prețul de achiziție al acțiunilor în discuție în litigiul principal era în mod vădit inferior valorii lor reale, care corespundea prețului de vânzare obținut 38 de zile mai târziu. Cu toate acestea, instanța menționată a considerat că aprecierea menționată era lipsită de relevanță având în vedere că, în temeiul articolului 3 primul paragraf, al articolului 4 și al articolului 16 primul paragraf din decretul regal, GIMLE avea obligația să înregistreze în contabilitate aceste acțiuni nu la valoarea lor reală, ci la costul istoric de achiziție. În special, instanța a constatat că articolul 16 din acest decret nu impune înlăturarea costului istoric de achiziție în favoarea valorii reale decât în cazuri denumite „excepționale” și că articolul 4 al doilea paragraf din decretul menționat permite unei întreprinderi să ofere o imagine fidelă a patrimoniului său furnizând „informații suplimentare” în anexa la situația financiară anuală fără să facă însă o derogare de la norma uniformă de evaluare în funcție de costul istoric. În consecință, cour d’appel de Bruxelles a confirmat hotărârea pronunțată în primă instanță, statuând că État belge a ținut seama în mod greșit de plusvaloarea de 74776696 BEF pentru calcularea impozitului datorat de GIMLE.

               18

               État belge a declarat recurs împotriva hotărârii pronunțate de cour d’appel de Bruxelles, arătând că articolul 3 primul paragraf, articolul 4 și articolul 16 primul paragraf din decretul regal nu prevăd doar menționarea unor informații suplimentare în anexa la situația financiară anuală, ci impun derogarea de la principiul înregistrării în contabilitate a activelor la prețul de achiziție atunci când, precum în cauza principală, prețul plătit nu corespunde în mod evident valorii reale a bunurilor în discuție, oferind astfel o imagine denaturată a patrimoniului, a situației financiare, precum și a rezultatului întreprinderii.

               19

               Considerând că recursul declarat de État belge necesita o interpretare a articolului 2 alineatele (3)-(5) din A patra directivă, Cour de cassation a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 2 alineatele [(3)-(5)] din A patra directivă […] trebuie interpretat în sensul că nu prevede doar menționarea unor informații suplimentare în anexa la situația financiară anuală, ci impune, în cazul în care prețul de achiziție nu corespunde în mod evident valorii reale a bunurilor în discuție, oferind astfel o imagine denaturată a patrimoniului, a situației financiare, precum și a rezultatului întreprinderii, derogarea de la principiul înregistrării în contabilitate a activelor la prețul de achiziție și înregistrarea imediată în contabilitate a acestora la valoarea de revânzare dacă rezultă că aceasta din urmă este valoarea lor reală?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

         Observațiile prezentate Curții

               20

               GIMLE, guvernele belgian și german, precum și Comisia au prezentat Curții observații scrise. GIMLE, guvernul german si Comisia consideră că trebuie să se răspundă negativ la această întrebare. Doar guvernul belgian susține o poziție contrară.

               21

               GIMLE și guvernul german subliniază că metoda de evaluare prevăzută la articolul 32 din A patra directivă se bazează pe costul istoric al activelor, reprezentat de prețul de achiziție sau de costul de producție al acestora. Aceștia adaugă că nu se poate deroga de la metoda respectivă decât în cazurile enumerate în mod limitativ la articolul 33 din directiva menționată.

               22

               Comisia, făcând referire la Hotărârea din 27 iunie 1996, Tomberger (C-234/94, Rec., p. I-3133, punctul 17), și la Hotărârea din 14 septembrie 1999, DE + ES Bauunternehmung (C-275/97, Rec., p. I-5331, punctul 26), amintește că principiul imaginii fidele, care figurează la articolul 2 alineatul (3) din A patra directivă, reprezintă obiectivul primordial al acesteia din urmă. Cu toate acestea, părțile interesate care au prezentat observații Curții sunt în dezacord în ceea ce privește domeniul de aplicare al articolului 2 alineatul (5) din directivă, care prevede o obligație de a deroga de la o dispoziție din directiva menționată dacă, în cazuri excepționale, aplicarea acesteia s‑ar dovedi contrară principiului imaginii fidele.

               23

               GIMLE, guvernul german și Comisia arată că achiziția unui activ la un preț inferior valorii sale reale nu poate constitui un „caz excepțional” în sensul articolului 2 alineatul (5) din A patra directivă, care justifică o derogare de la principiul evaluării pe baza costului istoric, care figurează la articolul 32 din directiva menționată. În această privință, GIMLE subliniază că opțiunea legiuitorului Uniunii în favoarea metodei bazate pe costul istoric implică faptul că în contabilitatea întreprinderilor există valorizări care nu corespund decât arareori valorii reale a activelor. Guvernul german adaugă că această metodă determină în mod inevitabil apariția unor rezerve latente, uneori importante, în cazul în care prețul de achiziție este inferior valorii reale a activului, dar că astfel de rezerve latente sunt conforme cu principiul prudenței menționat la articolul 31 alineatul (1) litera (c) din directiva menționată.

               24

               Guvernul belgian apreciază, dimpotrivă, că noțiunea „caz excepțional”, menționată la articolul 2 alineatul (5) din A patra directivă, acoperă ipoteza în care prețul de achiziție al unui activ este, precum în cauza principală, vădit inferior valorii sale reale, având în vedere că utilizarea prețului de achiziție ar oferi o imagine denaturată a situației financiare a întreprinderii. În această privință, guvernul belgian se referă prin analogie la punctul 32 din Hotărârea DE + ES Bauunternehmung, citată anterior, în care Curtea ar fi statuat că aceste „cazuri excepționale” menționate la articolul 31 alineatul (2) din A patra directivă sunt cele în care o evaluare separată nu ar oferi o imagine cât mai fidelă posibil a situației financiare reale a societății respective.

         Aprecierea Curții

               25

               Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă principiul imaginii fidele prevăzut la articolul 2 alineatele (3)-(5) din A patra directivă impune o derogare de la principiul evaluării activelor pe baza prețului de achiziție sau a costului de producție, care figurează la articolul 32 din directiva menționată, în favoarea unei evaluări pe baza valorii reale a acestora în cazul în care prețul de achiziție ori costul de producție al activelor respective este vădit inferior valorii lor reale.

               26

               Din decizia de trimitere reiese că litigiul principal are ca obiect tratamentul pe plan contabil al achiziției unor părți sociale care au fost revândute o lună mai târziu la un preț de 3400 de ori mai mare decât prețul de achiziție.

               27

               Din această decizie reiese de asemenea că originea litigiului principal este de natură fiscală, în măsura în care o înregistrare în contabilitate a acțiunilor la valoarea lor reală la momentul achiziției ar permite autorităților belgiene să impoziteze societatea în cauză pentru plusvaloarea formată din diferența dintre valoarea reală a acestor acțiuni și prețul lor de achiziție.

               28

               În această privință, Curtea a avut deja ocazia să precizeze că A patra directivă nu are ca obiect stabilirea condițiilor în care conturile anuale ale societăților pot sau trebuie să servească drept bază pentru stabilirea de către autoritățile fiscale din statele membre a bazei de impozitare și a cuantumului taxelor, precum impozitul pe profitul societăților în discuție în litigiul principal. În schimb, nu este nicidecum exclus faptul că aceste conturi anuale pot fi utilizate de statele membre ca bază de referință în scopuri fiscale (Hotărârea din 7 ianuarie 2003, BIAO, C-306/99, Rec., p. I-1, punctul 70) și nicio dispoziție din A patra directivă nu interzice statelor membre să corecteze, pe plan fiscal, efectele normelor contabile care figurează în cuprinsul acesteia, în vederea stabilirii unui beneficiu impozabil mai apropiat de realitatea economică.

               29

               Trebuie amintit că A patra directivă urmărește să asigure coordonarea dispozițiilor de drept intern privind structura și conținutul conturilor anuale și al rapoartelor de gestiune și metodele de evaluare în vederea protejării asociaților și a terților. În acest scop, potrivit celui de al treilea considerent, directiva urmărește doar să stabilească condiții minime în ceea ce privește amploarea informațiilor financiare care ar trebui aduse la cunoștința publicului (Hotărârea BIAO, citată anterior, punctul 69).

               30

               A patra directivă întemeiază această coordonare a conținutului conturilor anuale pe principiul „imaginii fidele”, a cărui respectare constituie obiectivul său primordial (Hotărârile citate anterior Tomberger, punctul 17, DE + ES Bauunternehmung, punctul 26, și BIAO, punctul 72). Potrivit acestui principiu, care figurează la articolul 2 alineatele (3)-(5) din directivă, conturile anuale oferă o imagine fidelă a patrimoniului, a situației financiare, precum și a rezultatelor societății.

               31

               Articolul 2 alineatele (3)-(5) din A patra directivă, care prevede principiul imaginii fidele, se găsește în cadrul primei secțiuni din directivă, intitulată „Dispoziții generale”. Secțiunea 7 din această directivă, intitulată „Norme de evaluare”, definește normele de evaluare a posturilor care figurează în conturile anuale, printre care figurează principiile generale prevăzute la articolul 31 din aceeași directivă.

               32

               Curtea a avut deja ocazia să precizeze că aplicarea principiului imaginii fidele trebuie să fie ghidată, în măsura posibilului, de principiile generale care figurează la articolul 31 din A patra directivă, în cadrul cărora principiul prudenței, prevăzut la articolul 31 alineatul (1) litera (c) din această directivă, prezintă o importanță deosebită (Hotărârea Tomberger, citată anterior, punctul 18).

               33

               În temeiul dispozițiilor articolului 31 alineatul (1) litera (c) din A patra directivă, care prevede principiul prudenței, luarea în considerare a tuturor elementelor – beneficii realizate, cheltuieli, produse, riscuri și pierderi – care sunt în mod real aferente exercițiului în cauză permite să se asigure respectarea principiului imaginii fidele (Hotărârile citate anterior Tomberger, punctul 22, și BIAO, punctul 123). În special, alineatul (1) litera (c) punctul (aa) prevede că pot fi incluse doar beneficiile realizate la data închiderii bilanțului.

               34

               Principiul imaginii fidele trebuie de asemenea să fie interpretat în lumina principiului enunțat la articolul 32 din A patra directivă, în temeiul căruia evaluarea posturilor din conturile anuale se întemeiază pe principiul prețului de achiziție sau al costului de producție al activelor.

               35

               În temeiul acestei dispoziții, imaginea fidelă pe care trebuie să o ofere conturile anuale ale unei societăți se întemeiază pe o evaluare a activelor nu pe baza valorii lor reale, ci pe baza costului lor istoric.

               36

               Este adevărat că articolul 2 alineatul (5) din A patra directivă prevede că, dacă, în cazuri excepționale, aplicarea unei dispoziții din această directivă se dovedește contrară obligației prevăzute la alineatul (3) al articolului 2, trebuie să se facă o derogare de la dispoziția în cauză pentru a se oferi o imagine fidelă în sensul alineatului (3) menționat.

               37

               Prin urmare, în temeiul articolului 2 alineatul (5) din directiva menționată, este posibil să fie necesară o derogare, în cazuri excepționale, de la articolul 32 din aceeași directivă, care impune o evaluare a activelor pe baza prețului de achiziție sau a costului de producție, atunci când aplicarea acestei metode ar avea ca rezultat o imagine denaturată a patrimoniului, a situației financiare, precum și a rezultatelor societății.

               38

               Cu toate acestea, trebuie să se constate că, astfel cum subliniază GIMLE, guvernul german și Comisia, subevaluarea unor active în conturile societăților nu poate constitui, prin ea însăși, un „caz excepțional” în sensul articolului 2 alineatul (5) din A patra directivă.

               39

               Astfel, posibilitatea ca anumite active să fie subevaluate în conturile societăților, în ipoteza în care valoarea lor de achiziție este inferioară valorii reale, nu este decât corolarul necesar al opțiunii legiuitorului Uniunii, la articolul 32 din A patra directivă, în favoarea unei metode de evaluare întemeiate nu pe valoarea reală a activelor, ci pe costul istoric al acestora.

               40

               În plus, astfel cum subliniază guvernul german, subevaluarea anumitor active, precum părți sociale, în conturile unei societăți, ca urmare a evaluării lor pe baza prețului de achiziție sau a costului de producție, este conformă cu principiul prudenței prevăzut la articolul 31 alineatul (1) litera (c) din A patra directivă. În special, evaluarea unor astfel de active la valoarea lor reală ar determina apariția unei plusvalori în conturile societății, care corespunde diferenței dintre valoarea reală și valoarea de achiziție a acestor active, în contradicție cu articolul 31 alineatul (1) litera (c) punctul (aa) din directiva menționată, potrivit căruia pot fi incluse doar beneficiile realizate la data închiderii bilanțului.

               41

               Pe de altă parte, Comisia arată în mod întemeiat că, la momentul tranzacțiilor în discuție în litigiul principal, État belge nu adoptase dispoziții facultative în temeiul articolului 2 alineatul (5) ori al articolului 33 din A patra directivă. Comisia subliniază, de asemenea în mod întemeiat, că o societate care are certitudinea realizării unui venit important datorită unor angajamente asumate cu privire la revânzarea viitoare a unui activ este obligată, în temeiul articolului 2 alineatul (4) din directiva menționată, să furnizeze informații suplimentare în legătură cu acest aspect.

               42

               Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că principiul imaginii fidele prevăzut la articolul 2 alineatele (3)-(5) din A patra directivă nu permite o derogare de la principiul evaluării activelor pe baza prețului de achiziție sau a costului de producție, care figurează la articolul 32 din directiva menționată, în favoarea unei evaluări pe baza valorii reale a acestora, în cazul în care prețul de achiziție ori costul de producție al activelor respective este vădit inferior valorii lor reale.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               43

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:

                     Principiul imaginii fidele prevăzut la articolul 2 alineatele (3)-(5) din A patra directivă 78/660/CEE a Consiliului din 25 iulie 1978 în temeiul articolului [44 alineatul (2) litera (g) CE] privind conturile anuale ale anumitor forme de societăți comerciale nu permite o derogare de la principiul evaluării activelor pe baza prețului de achiziție sau a costului de producție, care figurează la articolul 32 din directiva menționată, în favoarea unei evaluări pe baza valorii reale a acestora, în cazul în care prețul de achiziție ori costul de producție al activelor respective este vădit inferior valorii lor reale.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 30 aprilie 2015.#Polynt SpA și Sitre Srl împotriva Agenţiei Europene pentru Produse Chimice (ECHA).#REACH – Identificarea anumitor sensibilizanți respiratori drept substanțe care prezintă motive de îngrijorare deosebită – Nivel de îngrijorare echivalent – Acțiune în anulare – Afectare directă – Admisibilitate – Dreptul la apărare – Proporționalitate.#Cauza T-134/13.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 29 mai 1997. # Handels- og Kontorfunktionærernes Forbund i Danmark, acționând pentru Helle Elisabeth Larsson împotriva Dansk Handel & Service, acționând pentru Føtex Supermarked A/S. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sø- og Handelsretten - Danemarca. # Directivă 76/207/CEE. # Cauza C-400/95.