Hotărârea Curții din data de 20 martie 1986. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Țărilor de Jos. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza 72/85.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 12 decembrie 2013. # Ministero dello Sviluppo economico și Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture împotriva SOA Nazionale Costruttori - Organismo di Attestazione SpA. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Consiglio di Stato - Italia. # Articolul 101 TFUE, 102 TFUE și 106 TFUE - Întreprinderi publice și întreprinderi cărora statele membre le acordă drepturi speciale sau exclusive - Întreprinderi care au sarcina de a gestiona servicii de interes economic general - Noțiuni - Organisme însărcinate cu verificarea și certificarea respectării condițiilor impuse de lege de către întreprinderile care realizează lucrări publice - Articolul 49 TFUE - Libertatea de stabilire - Restricție - Justificare - Protecția destinatarilor serviciilor - Calitatea serviciilor de certificare. # Cauza C-327/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      12 decembrie 2013 (
            *1
         )
      „Articolul 101 TFUE, 102 TFUE și 106 TFUE — Întreprinderi publice și întreprinderi cărora statele membre le acordă drepturi speciale sau exclusive — Întreprinderi care au sarcina de a gestiona servicii de interes economic general — Noțiuni — Organisme însărcinate cu verificarea și certificarea respectării condițiilor impuse de lege de către întreprinderile care realizează lucrări publice — Articolul 49 TFUE — Libertatea de stabilire — Restricție — Justificare — Protecția destinatarilor serviciilor — Calitatea serviciilor de certificare”
      În cauza C‑327/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Consiglio di Stato (Italia), prin decizia din 6 martie 2012, primită de Curte la 10 iulie 2012, în procedura

         Ministero dello Sviluppo economico,

         Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture

      împotriva

         SOA Nazionale Costruttori – Organismo di Attestazione SpA,

      cu participarea:

         Associazione nazionale Società Organismi di Attestazione (Unionsoa),

         SOA CQOP SpA,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii M. Safjan (raportor), C. G. Fernlund și J. Malenovský și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 16 mai 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru SOA Nazionale Costruttori – Organismo di Attestazione SpA, de S. Cammareri și de M. Condinanzi, avvocati;

               —

               pentru Associazione nazionale Società Organismi di Attestazione (Unionsoa), de A. Cancrini, de G. M. Di Paolo și de A. Clarizia, avvocati;

               —

               pentru SOA CQOP SpA, de C. De Portu, avvocato;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistat de L. D’Ascia, avvocato dello Stato;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Malferrari, de I. Rogalski și de R. Striani, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 5 septembrie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 101 TFUE, 102 TFUE și 106 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Ministero dello Sviluppo economico (Ministerul Dezvoltării Economice, denumit în continuare „Ministero”), precum și Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture (Autoritatea de Supraveghere a Achizițiilor Publice de Lucrări, de Servicii și de Bunuri, denumită în continuare „Autorità”), pe de o parte, și SOA Nazionale Costruttori – Organismo di Attestazione SpA (denumită în continuare „SOA Nazionale Costruttori”), pe de altă parte, în legătură cu declararea, de către Ministero și Autorità, a inaplicabilității, în privința serviciilor oferite de societățile care au calitatea de organisme de atestare (Società Organismi di Attestazione, denumite în continuare „SOA”), a abrogării legislative a tarifelor minime obligatorii în exercitarea activităților profesionale.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 52 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116) prevede:
               „Statele membre pot elabora fie liste oficiale de executanți de lucrări, de furnizori sau de prestatori de servicii agreați, fie o certificare de către organisme de certificare publice sau private.”

         Dreptul italian

               4

               Decretul legislativ nr. 163 din 12 aprilie 2006 privind Codul achizițiilor publice de lucrări, de servicii și de bunuri în temeiul Directivelor 2004/17/CE și 2004/18/CE (supliment ordinar la GURI nr. 100 din 2 mai 2006, denumit în continuare „codul”) prevede la articolul 40:
               „1.   Persoanele care efectuează lucrări publice, indiferent cu ce titlu, trebuie să fie autorizate și să se asigure că activitatea lor este guvernată de principiile calității, profesionalismului și loialității. În același scop, produsele, procesele, serviciile și sistemele de calitate din întreprindere care sunt utilizate de aceste persoane sunt supuse certificării în conformitate cu legislația în vigoare.
               2.   Regulamentul [...] instituie sistemul de autorizare unic pentru toate persoanele care efectuează, indiferent cu ce titlu, lucrări publice cu o valoare mai mare de 150000 de euro, în funcție de tipul și de valoarea lucrărilor. Regulamentul [...] permite de asemenea revizuirea periodică a categoriilor de autorizații și prevederea unor eventuale noi categorii.
               3.   Sistemul de autorizare este pus în aplicare de organisme de atestare de drept privat, autorizate în acest scop de Autorità. Activitatea de atestare este exercitată cu respectarea principiului independenței, garantând lipsa oricărui interes comercial sau financiar de natură să conducă la comportamente părtinitoare sau discriminatorii. În exercitarea activității de atestare față de persoane care efectuează lucrări publice, SOA exercită o misiune de drept public [...] În cazul în care acestea eliberează atestate false, se aplică articolele 476 și 479 din Codul penal. Înainte de eliberarea atestatelor, SOA verifică îndeplinirea tuturor condițiilor impuse de întreprinderea solicitantă. Organismele de atestare au sarcina să ateste că persoanele autorizate:

                        a)

                        dispun de un certificat care atestă că sistemul lor de calitate este conform normelor europene [...] și reglementării naționale în vigoare, eliberat de organisme acreditate în conformitate cu normele europene [...] Organismele europene au obligația să înscrie certificarea vizată la prezentul punct pentru toate întreprinderile care efectuează lucrări publice pe lista oficială întocmită la organismul italian de acreditare [...]

                        b)

                        respectă condițiile generale, tehnico‑organizatorice și economico‑financiare prevăzute de dispozițiile [Uniunii] aplicabile în materie de autorizare. Fac parte din condițiile tehnico‑organizatorice certificatele eliberate întreprinderilor care efectuează lucrări publice de către beneficiarii construcțiilor. [...]

                  4.   Regulamentul stabilește în special:
               [...]

                        b)

                        modalitățile și criteriile de autorizare și de decădere eventuală a organismelor de atestare, precum și condițiile subiective, organizatorice, financiare și tehnice care trebuie să fie îndeplinite de organismele menționate;

                        c)

                        modalitățile potrivit cărora se atestă că persoanele autorizate dispun de un sistem de calitate certificat în conformitate cu alineatul 3 litera a) și că respectă condițiile vizate la alineatul 3 litera b), precum și modalitățile de verificare anuală eventuală a condițiilor menționate în raport cu datele din bilanț;

                        d)

                        condițiile generale [...] și condițiile tehnico‑organizatorice și economico‑financiare vizate la alineatul 3 litera b), inclusiv măsurile privind amploarea și tipul de lucrări [...]

                        e)

                        criteriile de stabilire a tarifelor aplicabile activității de autorizare, sub rezerva imposibilității de a deroga de la tarifele minime;

                        f)

                        modalitățile de verificare a autorizării; durata autorizării este de cinci ani, iar o verificare a menținerii condițiilor generale, precum și a condițiilor privind capacitatea structurală, care trebuie să fie menționate în regulament, are loc înainte de sfârșitul celui de al treilea an; durata de validitate a categoriilor generale și speciale care fac obiectul revizuirii vizate la alineatul 2; tariful verificării menținerii condițiilor este proporțional cu tariful atestării, fără a putea depăși trei cincimi din acesta din urmă;

                        f

                        bis) modalitățile care permit să se asigure, în cadrul competențelor respective, acțiunea coordonată de supraveghere a activității organismelor de atestare, prin recurgerea la structurile și la resursele deja disponibile în acest scop, fără imputarea unor cheltuieli noi sau majorate în sarcina finanțelor publice;

                        g)

                        sancțiuni pecuniare și prohibitive, inclusiv retragerea autorizației, pentru nereguli și ilegalități săvârșite de SOA cu ocazia eliberării atestatelor, precum și în cazul inacțiunii SOA ca urmare a unei solicitări de informații și de documente a Autorità în cadrul misiunii sale de supraveghere, potrivit unui criteriu de proporționalitate și cu respectarea principiului contradictorialității;

                        g

                        bis) sancțiunile pecuniare vizate la articolul 6 alineatul 11 și sancțiuni prohibitive, inclusiv retragerea certificatului de autorizare, pentru operatorii economici care nu răspund solicitărilor de informații și de documente formulate de Autorità în cadrul competenței sale de supraveghere a sistemului de autorizare sau care furnizează informații sau acte false;

                        h)

                        întocmirea, pe bază regională, a unor liste de persoane care au obținut autorizarea vizată la alineatul 3; aceste liste sunt întocmite și păstrate de Autorità, care le asigură publicitatea prin intermediul Observatorului.

                  [...]
               6.   Regulamentul definește condițiile economico‑financiare și tehnico‑organizatorice specifice pe care trebuie să le îndeplinească candidații la o concesiune de lucrări publice care nu au intenția de a executa lucrările cu propria lor structură comercială.
               [...]
               9 bis.   SOA sunt responsabile pentru păstrarea documentelor și a actelor utilizate pentru eliberarea atestatelor, inclusiv după încetarea activității de atestare. SOA trebuie de asemenea să permită accesul la aceste documente și la aceste acte persoanelor indicate în regulament, inclusiv în cazul suspendării sau al retragerii autorizației de exercitare a activității de atestare; în caz de neîndeplinire a acestor obligații, se aplică sancțiunile administrative pecuniare prevăzute la articolul 6 alineatul 11. În orice caz, SOA au obligația de a păstra documentele și actele menționate în prima teză timp de zece ani sau pe perioada indicată de regulament [...]
               9 ter.   SOA au obligația de a informa Autorità cu privire la lansarea procedurii de verificare a condițiilor impuse unei întreprinderi și cu privire la rezultatul acesteia. SOA au obligația de a retrage certificatul de autorizare în cazul în care constată că acesta a fost eliberat fără îndeplinirea condițiilor prevăzute de regulament sau dacă respectivele condiții nu mai sunt îndeplinite; în caz de neîndeplinire a acestei obligații, Autorità retrage autorizația de exercitare a activității de atestare a SOA.
               9 quater.   În cazul prezentării unei declarații false sau a unor documente false în scopul autorizării, SOA semnalează acest aspect Autorità, care, dacă reține existența dolului sau a culpei grave în considerarea importanței și a gravității faptelor care fac obiectul falsei declarații sau al prezentării de documente false, procedează la o înregistrare informatică [...] în scopul excluderii de la procedurile de cerere de ofertă și de subcontractare, [...] pentru o perioadă de un an, la expirarea căreia înregistrarea este ștearsă și, în orice caz, își pierde eficacitatea.”

               5

               Decretul‑lege nr. 223 din 4 iulie 2006 privind adoptarea unor dispoziții urgente pentru relansarea economică și socială, pentru controlul și pentru raționalizarea cheltuielilor publice, precum și intervenții în domeniul încasărilor fiscale și al combaterii fraudei fiscale (GURI nr. 153 din 4 iulie 2006, p. 4), transformat în lege, după modificări, prin Legea nr. 248 din 4 august 2006 (supliment ordinar la GURI nr. 186 din 11 august 2006, denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 223/2006”), a abrogat, la articolul 2 alineatul 1 litera a), dispozițiile care prevedeau obligația de a aplica tarifele fixe sau minime „în ceea ce privește profesiile liberale sau activitățile intelectuale”.

               6

               Decretul nr. 207 al Președintelui Republicii din 5 octombrie 2010 privind executarea și aplicarea Decretului legislativ nr. 163 (supliment ordinar la GURI nr. 288 din 10 decembrie 2010, denumit în continuare „Decretul prezidențial nr. 207/2010”), care abrogă Decretul Președintelui Republicii nr. 34 din 25 ianuarie 2000, prevede la articolul 60 alineatele 2-4 următoarele:
               „2.   Autorizarea este obligatorie pentru orice persoană care efectuează lucrări publice încredințate de un beneficiar al lucrării de o valoare mai mare de 150000 de euro.
               3.   [...] certificatul de autorizare eliberat în conformitate cu prezentul titlu constituie o condiție necesară și suficientă pentru a demonstra că sunt îndeplinite cerințele privind capacitatea tehnică și financiară necesară în vederea încredințării de lucrări publice.
               4.   Beneficiarii lucrărilor nu pot solicita ofertanților să demonstreze că sunt calificați potrivit unor modalități, proceduri și condiții diferite de cele prevăzute în prezentul capitol [...]”

               7

               Articolul 68 din Decretul nr. 207/2010 prevede:
               „1.   Exercitarea de către SOA a activității de certificare a calificării [...] este condiționată de autorizația dată de Autorità.
               2.   SOA prezintă o cerere de autorizare însoțită de următoarele documente:

                        a)

                        actul constitutiv și statutul societății;

                        b)

                        lista acționarilor și declarația privind eventualele situații de control sau de legături între întreprinderi;

                        c)

                        organigrama SOA, inclusiv curriculum vitae al persoanelor care fac parte din aceasta;

                        d)

                        declarația reprezentantului legal, potrivit modalităților și formalităților prevăzute de legile în vigoare, privind lipsa situațiilor prevăzute la articolul 64 alineatul 6 în ceea ce privește SOA, administratorii săi, reprezentanții legali sau directorii tehnici și personalul [...];

                        e)

                        extras din cazierele judiciare ale administratorilor, ale reprezentanților legali, ale directorilor tehnici și ale personalului [...];

                        f)

                        un document cuprinzând descrierea procedurilor care, în conformitate cu dispozițiile adoptate de Autorità, vor fi utilizate pentru exercitarea activității de certificare;

                        g)

                        o poliță de asigurare încheiată cu întreprinderea de asigurare autorizată să acopere riscul asociat obligației, pentru acoperirea răspunderii decurgând din activitatea exercitată, al cărei cuantum maxim se ridică la minimum de șase ori cifra de afaceri prevăzută.

                  [...]”

               8

               Articolul 70 din Decretul nr. 207/2010 prevede:
               „1.   În exercitarea activității lor, SOA trebuie:

                        a)

                        să acționeze cu diligență, loialitate și transparență, cu respectarea principiilor vizate la articolul 2 din cod;

                        b)

                        să obțină informațiile necesare de la persoanele care trebuie autorizate și să acționeze astfel încât să asigure o informare adecvată;

                        c)

                        să acționeze astfel încât să garanteze imparțialitatea și egalitatea de tratament;

                        d)

                        să asigure și să mențină independența cerută de dispozițiile codului și de prezentul titlu;

                        e)

                        să dispună de resurse și de proceduri, inclusiv în materie de control intern, de natură să asigure eficacitatea și loialitatea;

                        f)

                        să verifice sinceritatea și conținutul declarațiilor, ale certificatelor și ale documentelor [...] prezentate de persoanele cărora trebuie să le fie eliberat atestatul, precum și menținerea condițiilor prevăzute la articolul 78;

                        g)

                        să elibereze certificatul de autorizare în conformitate cu documentele prezentate de întreprindere și verificate conform literei f).

                  2.   În cadrul activității lor de evaluare și de verificare a autorizării, SOA obțin datele cu caracter economico‑financiar, cum ar fi bilanțurile, precum și informațiile privind modificările organizaționale și transformările naturii juridice a întreprinderilor, inclusiv din baza de date a Camerei de comerț, de industrie și de artizanat.
               3.   În scopul executării sarcinilor lor instituționale, SOA nu pot recurge la prestațiile unor terți față de propria organizație. În orice caz, SOA sunt responsabile de orice activitate exercitată, direct sau indirect, în numele și pe seama lor.
               4.   Toate certificatele de autorizare sau prelungirea acestora, precum și toate activitățile complementare de reexaminare sau de modificare sunt supuse la plata unui preț determinat în funcție de valoarea totală și de numărul categoriilor generale sau specializate pentru care se solicită autorizarea, în conformitate cu formulele prevăzute în anexa C, partea I. În ceea ce privește grupurile stabile, prețul cerut de SOA pentru orice activitate se reduce cu 50 %; în ceea ce privește întreprinderile care au obținut autorizarea pentru proceduri de atribuire referitoare la clasificarea II, prețul oricărei activități efectuate de SOA se reduce cu 20 %.
               5.   Sumele stabilite în conformitate cu alineatul 4 sunt considerate prețuri minime pentru serviciul furnizat. Suma datorată nu poate depăși dublul prețului stabilit în conformitate cu criteriile prevăzute la alineatul 4. Orice convenție contrară este nulă. Contraprestația trebuie să fie plătită integral înainte de eliberarea certificatului, de reexaminarea sau de modificarea [acesteia]; se admite o întârziere mai mică de șase luni dacă, la momentul eliberării certificatului, a fost instituită și transmisă SOA o autorizație de transfer direct dintr‑un cont bancar curent pentru totalitatea cuantumului.
               6.   SOA transmit certificatele la Autorità în termen de 15 zile de la eliberarea lor, potrivit modalităților prevăzute la articolul 8 alineatul 7.
               7.   SOA informează Autorità, în termen de 10 zile, cu privire la lansarea procedurii de verificare a condițiilor cerute față de o întreprindere și cu privire la rezultatului acesteia, conform articolului 40 alineatul 9 quater din cod.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               9

               Prin notele din 20 septembrie 2010, Ministero, precum și Autorità au declarat inaplicabil serviciilor oferite de SOA articolul 2 din Decretul‑lege nr. 223/2006 privind abrogarea tarifelor minime obligatorii în exercitarea activităților profesionale și au decis să nu dea curs intenției SOA Nazionale Costruttori de a oferi întreprinderilor reduceri la tarifele solicitate în vederea eliberării de certificate de autorizare.

               10

               SOA Nazionale Costruttori a introdus o acțiune în anulare a notelor menționate la Tribunale amministrativo regionale per il Lazio.

               11

               Prin Hotărârea din 1 iunie 2011, instanța menționată a admis acțiunea SOA Nazionale Costruttori.

               12

               Ministero și Autorità au declarat apel împotriva acestei hotărâri la Consiglio di Stato.

               13

               Potrivit instanței de trimitere, referirea, cuprinsă în articolul 2 alineatul 1 litera a) din Decretul‑lege nr. 223/2006, la activitățile „intelectuale” nu poate acoperi activitățile SOA care exercită o misiune publică de certificare. Astfel, această misiune ar consta în emiterea de certificate de autorizare care constituie condiția necesară și suficientă pentru a demonstra că o întreprindere îndeplinește cerințele impuse în materie de capacitate tehnică și financiară pentru a i se încredința realizarea de lucrări publice.

               14

               În plus, activitățile SOA ar fi de natură exclusivă, acestea neputând exercita alte activități, și nu ar prezenta un caracter autonom, întrucât sunt supuse normelor de drept, precum și supravegherii Autorità.

               15

               Prin urmare, instanța de trimitere consideră că abrogarea tarifelor minime prevăzută de Decretul‑lege nr. 223/2006 nu se poate aplica tarifelor stabilite pentru activitatea de atestare desfășurată de SOA.

               16

               Cu toate acestea, instanța menționată are îndoieli cu privire la compatibilitatea dispozițiilor naționale pertinente în ceea ce privește activitatea de atestare desfășurată de SOA cu reglementarea Uniunii.

               17

               În special, instanța de trimitere ridică problema dacă, având în vedere dispozițiile Tratatului FUE în materia concurenței și a libertății de stabilire, SOA participă la exercitarea autorității publice și dacă reglementarea națională privind tarifele minime în cauză este conformă dispozițiilor menționate.

               18

               În aceste condiții, Consiglio di Stato a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Principiile [Uniunii] în materie de concurență și articolele 101 [TFUE], 102 [TFUE] și 106 [TFUE] se opun aplicării tarifelor prevăzute prin Decretele [Președintelui nr. 34/2000 din 25 ianuarie 2000 și nr. 207/2010] pentru activitatea de atestare desfășurată de [SOA]?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

         Cu privire la admisibilitate

               19

               Associazione nazionale Società Organismi di Attestazione (denumită în continuare „Unionsoa”) susține că cererea de decizie preliminară este inadmisibilă pentru motivul că este lipsită de pertinență pentru soluționarea litigiului principal, întrucât instanța de trimitere ar fi procedat deja la constatarea potrivit căreia reglementarea națională în materie de tarife ale SOA este justificată.

               20

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii, adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa, beneficiază de o prezumție de pertinență (a se vedea Hotărârea din 30 mai 2013, X, C‑651/11, punctul 20 și jurisprudența citată).

               21

               Respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea Hotărârea X, citată anterior, punctul 21 și jurisprudența citată).

               22

               Or, trebuie să se constate că, în speță, nu rezultă în mod vădit din dosarul trimis Curții că interpretarea dreptului Uniunii solicitată de instanța de trimitere nu are nicio legătură cu obiectul litigiului ori că problema ridicată de aceasta este de natură ipotetică.

               23

               Astfel, instanța de trimitere, care este sesizată cu o cerere de modificare a hotărârii Tribunale amministrativo regionale per il Lazio în care s‑a admis posibilitatea de derogare de la tarifele minime privind activitatea de atestare desfășurată de SOA, consideră că soluționarea litigiului principal depinde de întrebarea dacă dreptul Uniunii în materie de concurență se opune unei reglementări naționale care impune SOA un regim de tarife minime pentru serviciile pe care le furnizează. Prin urmare, aprecierea reglementării naționale privind tarifele menționate nu a fost încă efectuată în mod definitiv de instanța de trimitere.

               24

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată de Consiglio di Stato.

         Cu privire la fond

               25

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dispozițiile tratatului în materia concurenței și a libertății de stabilire trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care impune SOA un regim de tarife minime pentru serviciile de certificare furnizate întreprinderilor care doresc să participe la proceduri de atribuire a contractelor de lucrări publice.

         Cu privire la dreptul Uniunii în materie de concurență

               26

               Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie, în primul rând, să se examineze dacă SOA constituie, în cadrul activității lor de certificare, „întreprinderi” în sensul articolelor 101 TFUE, 102 TFUE și 106 TFUE.

               27

               În această privință, decurge din jurisprudența constantă a Curții că, în scopul aplicării dispozițiilor dreptului Uniunii în materie de concurență, este o întreprindere orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare (a se vedea Hotărârea din 23 aprilie 1991, Höfner și Elser, C-41/90, Rec., p. I-1979, punctul 21). Constituie o activitate economică orice activitate care constă în oferirea de bunuri sau de servicii pe o piață determinată (a se vedea Hotărârea din 25 octombrie 2001, Ambulanz Glöckner, C-475/99, Rec., p. I-8089, punctul 19). În schimb, nu au un caracter economic care să justifice aplicarea normelor de concurență prevăzute de tratat activitățile care sunt legate de exercitarea prerogativelor de putere publică (a se vedea Hotărârea din 12 iulie 2012, Compass‑Datenbank, C‑138/11, punctul 36).

               28

               În speță, legiuitorul italian a instituit, în aplicarea articolului 52 alineatul (1) din Directiva 2004/18, un regim de certificare efectuată de organisme private, și anume SOA. Acestea sunt întreprinderi cu scop lucrativ însărcinate să furnizeze servicii de certificare, obținerea unui certificat adecvat fiind o condiție necesară pentru participarea persoanelor interesate la achizițiile publice de lucrări în condiții reglementate de legislația națională.

               29

               Or, activitatea SOA prezintă un caracter economic. Astfel, acestea eliberează certificate în schimbul unei remunerații și exclusiv pe baza cererii reale a pieței. În plus, ele își asumă riscurile financiare aferente exercitării acestei activități (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iunie 1998, Comisia/Italia, C-35/96, Rec., p. I-3851, punctul 37).

               30

               Reglementarea națională prevede, printre altele, că SOA verifică capacitatea tehnică și financiară a întreprinderilor supuse certificării, sinceritatea și conținutul declarațiilor, certificatelor și documentelor prezentate de persoanele cărora le este eliberat atestatul, precum și menținerea condițiilor privind situația personală a candidatului sau a ofertantului.

               31

               În cadrul acestei verificări, SOA sunt obligate să transmită informațiile adecvate către Autorità, care exercită controlul legalității activităților de certificare, putând fi aplicate sancțiuni acestor societăți în cazul încălcării obligațiilor lor prevăzute de reglementarea națională în vigoare.

               32

               Contrar situației care era în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 26 martie 2009, SELEX Sistemi Integrati/Comisia (C-113/07 P, Rep., p. I-2207, punctul 76), SOA nu exercită o misiune de standardizare. Aceste întreprinderi nu dispun de nicio putere de decizie legată de exercitarea prerogativelor de putere publică.

               33

               Astfel cum reiese din dosarul prezentei cauze, întreprinderile care exercită activitățile de certificare, și anume SOA, operează, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 57 din concluzii, în condițiile concurenței.

               34

               Întreprinderile care doresc să participe la proceduri de atribuire a contractelor de lucrări publice nu sunt obligate prin lege să recurgă la serviciile de certificare ale unei SOA determinate.

               35

               În aceste condiții, trebuie constatat că, astfel cum Curtea a recunoscut calitatea de întreprindere unui constructor de automobile care activa pe piața certificării automobilelor, eliberând certificate de conformitate necesare pentru înmatricularea lor (Hotărârea din 11 noiembrie 1986, British Leyland/Comisia, 226/84, Rec., p. 3263), SOA trebuie să fie considerate, în cadrul activității lor de certificare, „întreprinderi” în sensul articolelor 101 TFUE, 102 TFUE și 106 TFUE.

               36

               În al doilea rând, trebuie să se verifice dacă articolele 101 TFUE și 102 TFUE sunt aplicabile într‑o situație precum cea în discuție în cauza principală, în care normele privind tarifele minime pentru serviciile de certificare sunt stabilite de stat.

               37

               În această privință, trebuie amintit că, astfel cum reiese dintr‑o jurisprudență constantă a Curții, deși este adevărat că articolele 101 TFUE și 102 TFUE vizează numai comportamentul întreprinderilor și nu privesc măsurile legislative sau de reglementare care emană de la statele membre, nu este mai puțin adevărat că aceste articole coroborate cu articolul 4 alineatul (3) TUE, care instituie obligația de cooperare dintre Uniunea Europeană și statele membre, impun acestora din urmă să nu ia sau să nu mențină în vigoare măsuri, chiar de natură legislativă sau de reglementare, care pot elimina efectul util al normelor privind concurența aplicabile întreprinderilor (a se vedea Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C-94/04 și C-202/04, Rec., p. I-11421, punctul 46, precum și Hotărârea din 1 iulie 2010, Sbarigia, C-393/08, Rep., p. I-6337, punctul 31).

               38

               Există o încălcare a articolului 101 TFUE sau 102 TFUE coroborat cu articolul 4 alineatul (3) TUE atunci când un stat membru fie impune ori favorizează încheierea de înțelegeri contrare articolului 101 TFUE sau întărește efectele unor astfel de înțelegeri, fie înlătură caracterul etatic al propriei reglementări, delegând unor operatori privați responsabilitatea de a adopta decizii de intervenție de interes economic, fie impune sau favorizează abuzuri de poziție dominantă (a se vedea în acest sens Hotărârea Cipolla și alții, citată anterior, punctul 47).

               39

               Niciun element din dosarul de care dispune Curtea nu permite să se constate că reglementarea națională în discuție în litigiul principal ar avea astfel de efecte. În plus, este evident că statul membru în cauză nu a delegat unor operatori privați responsabilitatea de a adopta decizii de intervenție care prezintă un interes economic.

               40

               În aceste condiții, trebuie analizat, în al treilea rând, dacă articolul 106 TFUE este aplicabil în speță, alineatul (1) al acestui articol interzicând statelor membre, în ceea ce privește întreprinderile cărora le acordă drepturi speciale sau exclusive, să adopte sau să mențină măsuri care contravin normelor tratatelor, în special celor prevăzute la articolele 101 TFUE și 102 TFUE.

               41

               O măsură de stat poate fi considerată că acordă un drept special sau exclusiv în sensul articolului 106 alineatul (1) TFUE atunci când oferă protecție unui număr limitat de întreprinderi și când această protecție este de natură să afecteze în mod substanțial capacitatea celorlalte întreprinderi de a‑și desfășura activitatea economică respectivă pe același teritoriu și în condiții, în esență, echivalente (a se vedea Hotărârea Ambulanz Glöckner, citată anterior, punctul 24).

               42

               În speță, faptul că sarcinile legate de certificare au fost încredințate tuturor SOA și numai acestora nu poate fi considerat ca acordând drepturi speciale sau exclusive acestora din urmă. Astfel, toate SOA au aceleași drepturi și aceleași competențe în cadrul pieței relevante a serviciilor de certificare, nefiind creat niciun avantaj concurențial în beneficiul anumitor întreprinderi active pe această piață și în detrimentul altor întreprinderi care furnizează aceleași servicii. În plus, rezultă că autorizarea de a înființa noi SOA nu este rezervată unui număr limitat de organisme, ci este acordată oricărui organism care îndeplinește condițiile amintite la punctul 7 din prezenta hotărâre.

               43

               Prin urmare, SOA nu pot fi considerate întreprinderi învestite de statul membru în cauză cu drepturi speciale sau exclusive în sensul articolului 106 alineatul (1) TFUE.

               44

               Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se constate că articolele 101 TFUE, 102 TFUE și 106 TFUE trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal care impune SOA un regim de tarife minime pentru serviciile de certificare furnizate întreprinderilor care doresc să participe la proceduri de atribuire a contractelor de lucrări publice.

         Cu privire la libertatea de stabilire

               45

               Trebuie amintit că articolul 49 TFUE se opune restricțiilor privind libertatea de stabilire. Această dispoziție interzice orice măsură națională care este susceptibilă să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă exercitarea, de către resortisanții Uniunii, a libertății de stabilire garantate de tratat. Noțiunea de restricție privește măsurile adoptate de un stat membru care, chiar dacă sunt aplicabile fără distincție, afectează accesul pe piață al întreprinderilor din alte state membre și împiedică astfel comerțul intracomunitar (a se vedea Hotărârea din 28 aprilie 2009, Comisia/Italia, C-518/06, Rep., p. I-3491, punctele 63 și 64, precum și Hotărârea din 7 martie 2013, DKV Belgium, C‑577/11, punctele 31-33).

               46

               În speță, reiese din dosarul prezentat Curții că toate elementele litigiului principal sunt limitate la interiorul unui singur stat membru, și anume Republica Italiană. Prin urmare, este necesar să se verifice în prealabil dacă Curtea este competentă în prezenta cauză să se pronunțe asupra dispozițiilor tratatului privind libertatea de stabilire, și anume articolul 49 TFUE (Hotărârea din 11 martie 2010, Attanasio Group, C-384/08, Rep., p. I-2055, punctul 22).

               47

               Astfel, o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, care este aplicabilă fără deosebire resortisanților italieni și resortisanților celorlalte state membre, nu poate intra, în general, sub incidența dispozițiilor referitoare la libertățile fundamentale garantate de tratat decât în măsura în care aceasta se aplică unor situații care au legătură cu schimburile comerciale dintre statele membre (a se vedea Hotărârea Attanasio Group, citată anterior, punctul 23 și jurisprudența citată).

               48

               Cu toate acestea, în speță nu poate fi în niciun mod exclus ca întreprinderi cu sediul în alte state membre decât Republica Italiană să fie sau să fi fost interesate să exercite o activitate de certificare în acest din urmă stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea Attanasio Group, citată anterior, punctul 24).

               49

               Pe de altă parte, chiar într‑o situație în care toate elementele se limitează la interiorul unui singur stat membru, un răspuns poate fi totuși util instanței de trimitere, în special în ipoteza în care dreptul național i‑ar impune să acorde unui resortisant național aceleași drepturi precum cele conferite de dreptul Uniunii în aceeași situație unui resortisant al altui stat membru (a se vedea Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez, C-570/07 și C-571/07, Rep., p. I-4629, punctul 39).

               50

               În ceea ce privește articolul 51 TFUE, în temeiul căruia sunt exceptate de la aplicarea dispozițiilor tratatului în materia libertății de stabilire activitățile asociate exercitării autorității publice, trebuie să se arate că această derogare nu este aplicabilă în cauza principală.

               51

               Astfel, derogarea menționată este restrânsă numai la activitățile care reprezintă în sine o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice (Hotărârea din 24 mai 2011, Comisia/Belgia, C-47/08, Rep., p. I-4105, punctul 85 și jurisprudența citată).

               52

               Având în vedere considerațiile vizate la punctele 28-35 din prezenta hotărâre, nu se poate susține că activitățile de atestare desfășurate de SOA constituie o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice.

               53

               Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctele 47 și 48 din concluzii, nu intră în domeniul de aplicare al derogării prevăzute la articolul 51 TFUE deciziile de a certifica sau de a nu certifica un control tehnic, care, în esență, doar consemnează rezultatele vizitei tehnice, în măsura în care, pe de o parte, sunt lipsite de autonomia decizională proprie exercitării unor prerogative de putere publică și, pe de altă parte, sunt luate în cadrul unei supravegheri de stat directe (a se vedea prin analogie Hotărârea din 22 octombrie 2009, Comisia/Portugalia, C-438/08, Rep., p. I-10219, punctele 41 și 45). De asemenea, rolul auxiliar și pregătitor conferit unor organisme private în raport cu autoritatea de supraveghere nu poate fi considerat o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice, în sensul articolului 51 TFUE (a se vedea Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Comisia/Germania, C-404/05, Rep., p. I-10239, punctul 44).

               54

               În speță, verificarea de către SOA a capacității tehnice și financiare a întreprinderilor supuse certificării, a sincerității și a conținutului declarațiilor, ale certificatelor și ale documentelor prezentate de persoanele cărora le este eliberat atestatul, precum și a menținerii condițiilor privind situația personală a candidatului sau a ofertantului nu poate fi considerată o activitate care se încadrează în autonomia decizională proprie exercitării unor prerogative de putere publică. Această verificare este determinată în întregime de cadrul normativ național. În plus, aceasta este desfășurată sub o supraveghere de stat directă și are ca funcție facilitarea sarcinii autorităților contractante în domeniul achizițiilor publice de lucrări, scopul său fiind acela de a permite acestora din urmă să își îndeplinească misiunea având o cunoaștere exactă și detaliată a capacității atât tehnice, cât și financiare a ofertanților.

               55

               Prin urmare, trebuie să se aprecieze reglementarea națională în discuție în cauza principală în raport cu articolul 49 TFUE.

         – Cu privire la existența unei restrângeri a libertății de stabilire

               56

               Normele naționale contestate în litigiul principal interzic întreprinderilor care furnizează servicii de certificare să deroge de la tarifele minime prevăzute de dreptul italian. Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 51 din concluzii, aceste norme pot face mai puțin atractivă exercitarea, de către întreprinderile cu sediul în alte state membre decât Republica Italiană, a libertății de stabilire pe piața serviciilor menționate.

               57

               Astfel, interdicția menționată lipsește întreprinderile stabilite în alt stat membru decât Republica Italiană și care îndeplinesc condițiile prevăzute de reglementarea italiană de posibilitatea de a exercita, prin stabilirea unor onorarii inferioare celor fixate de legiuitorul italian, o concurență mai eficace în raport cu întreprinderile care au sediu permanent în statul membru în cauză și care dispun, pentru acest motiv, de facilități mai mari pentru a‑și câștiga o clientelă decât întreprinderile care au sediul în alt stat membru (a se vedea prin analogie Hotărârea din 5 octombrie 2004, CaixaBank Franța, C-442/02, Rec., p. I-8961, punctul 13, precum și Hotărârea Cipolla și alții, citată anterior, punctul 59).

               58

               În aceste condiții, o reglementare națională precum cea în discuție în cauza principală trebuie să fie considerată ca reprezentând o restricție privind libertatea de stabilire.

         – Cu privire la justificarea restrângerii libertății de stabilire

               59

               O restricție privind libertatea de stabilire poate să fie admisă dacă se constată că răspunde unor motive imperative de interes general, că este de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și că nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (a se vedea Hotărârea DKV Belgium, citată anterior, punctul 38).

               60

               Unionsoa și guvernul italian apreciază că reglementarea națională în discuție în litigiul principal urmărește să garanteze independența SOA, precum și calitatea serviciilor de certificare oferite de acestea din urmă. Astfel, o concurență între SOA la nivelul tarifelor negociate cu clienții lor și posibilitatea de a stabili aceste tarife la un nivel foarte scăzut ar risca să aducă atingere independenței lor față de clienții menționați și să afecteze în mod negativ calitatea serviciilor de certificare.

               61

               În această privință, trebuie amintit că interesul general privind protecția destinatarilor serviciilor este de natură să justifice o restricție privind libertatea de stabilire (a se vedea Hotărârea din 30 martie 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C-451/03, Rec., p. I-2941, punctul 38).

               62

               În speță, pe de o parte, misiunea SOA este certificarea întreprinderilor, obținerea unui certificat adecvat fiind o condiție necesară a participării întreprinderilor interesate la achizițiile de lucrări publice. În acest context, legislația italiană urmărește să garanteze lipsa oricărui interes comercial sau financiar de natură să conducă la comportamente părtinitoare sau discriminatorii ale SOA față de întreprinderile menționate.

               63

               Pe de altă parte, astfel cum reiese din decizia de trimitere, SOA nu pot exercita alte activități decât cea de certificare. În plus, SOA sunt obligate, în conformitate cu reglementarea națională, să dispună de resurse și de proceduri apte să asigure eficacitatea și loialitatea prestării serviciilor lor.

               64

               În perspectiva protecției destinatarilor serviciilor, prezintă o importanță deosebită independența SOA față de interesele particulare ale clienților lor. O anumită limitare a posibilității de a negocia prețurile unor servicii cu acești clienți este susceptibilă să le întărească independența.

               65

               În aceste condiții, este necesar să se constate că, astfel cum a arătat, în esență, avocatul general la punctul 58 din concluzii, stabilirea unor tarife minime pentru prestarea unor astfel de servicii este destinată, în principiu, să asigure bună calitate a acestora din urmă și este de natură să garanteze realizarea obiectivului de protecție a destinatarilor serviciilor menționate.

               66

               În această privință, trebuie totuși să se sublinieze că regimul național privind tarifele în discuție în litigiul principal – și mai ales modul de calcul al tarifelor minime – trebuie să fie proporțional în raport cu realizarea obiectivului vizat la punctul anterior.

               67

               În speță, reglementarea italiană prevede că toate certificatele de autorizare sau prelungirea acestora, precum și toate activitățile complementare de reexaminare sau de modificare sunt supuse la plata unui tarif minim determinat în funcție de valoarea totală și de numărul categoriilor generale sau specializate pentru care se solicită autorizarea.

               68

               Revine instanței de trimitere sarcina să aprecieze dacă reglementarea amintită nu depășește ceea ce este necesar pentru a atinge obiectivul menționat la punctul 65 din prezenta hotărâre. În acest scop, instanța de trimitere va trebui să țină cont mai ales de modul de calcul al tarifelor minime, în special în funcție de numărul de categorii de lucrări pentru care este întocmit certificatul.

               69

               Ținând seama de ceea ce precedă, trebuie să se constate că o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, care impune SOA tarife minime pentru serviciile de certificare furnizate întreprinderilor care doresc să participe la proceduri de atribuire a contractelor de lucrări publice, constituie o restricție privind libertatea de stabilire în sensul articolului 49 TFUE, dar o astfel de reglementare este de natură să asigure realizarea obiectivului de protecție a destinatarilor serviciilor menționate. Revine instanței de trimitere sarcina să aprecieze dacă, ținând cont mai ales de modul de calcul al tarifelor minime, în special în funcție de numărul de categorii de lucrări pentru care este întocmit certificatul, reglementarea națională menționată nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               70

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolele 101 TFUE, 102 TFUE și 106 TFUE trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal care impune societăților care au calitatea de organisme de atestare (Società Organismi di Attestazione) un regim de tarife minime pentru serviciile de certificare furnizate întreprinderilor care doresc să participe la proceduri de atribuire a contractelor de lucrări publice.

                     O astfel de reglementare națională constituie o restricție privind libertatea de stabilire în sensul articolului 49 TFUE, dar este de natură să asigure realizarea obiectivului de protecție a destinatarilor serviciilor menționate. Revine instanței de trimitere sarcina să aprecieze dacă, ținând cont mai ales de modul de calcul al tarifelor minime, în special în funcție de numărul de categorii de lucrări pentru care este întocmit certificatul, reglementarea națională menționată nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții din data de 27 mai 1981. # Amministrazione delle Finanze dello Stato împotriva Essevi SpA și entreprise Carlo Salengo. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte d'appello di Milano - Italia. # Cauze conexate 142 și 143/80.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 6 septembrie 2006. # Republica Italiană (T-304/04) și Wam SpA (T-316/04) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat - Motivare. # Cauze conexate T-304/04 și T-316/04.


title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 14 iunie 2017.#Verband Sozialer Wettbewerb eV împotriva TofuTown.com GmbH.#Cerere de decizie preliminară formulată de Landgericht Trier.#Trimitere preliminară – Organizarea comună a piețelor produselor agricole – Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 – Articolul 78 și anexa VII partea III – Decizia 2010/791/UE – Definiții, denumiri și denumiri comerciale – «Lapte» și «produse lactate» – Denumiri utilizate pentru promovarea și comercializarea unor alimente pur vegetale.#Cauza C-422/16.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      14 iunie 2017 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Organizarea comună a piețelor produselor agricole — Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 — Articolul 78 și anexa VII partea III — Decizia 2010/791/UE — Definiții, denumiri și denumiri comerciale — «Lapte» și «produse lactate» — Denumiri utilizate pentru promovarea și comercializarea unor alimente pur vegetale”
      În cauza C‑422/16,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landgericht Trier (Tribunalul Regional din Trier, Germania), prin decizia din 28 iulie 2016, primită de Curte la 1 august 2016, în procedura

         Verband Sozialer Wettbewerb eV

      împotriva

         TofuTown.com GmbH

      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din doamna A. Prechal, președinte de cameră, și domnii A. Rosas și E. Jarašiūnas (raportor), judecători,
      avocat general: domnul M. Campos Sánchez‑Bordona,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru TofuTown.com GmbH, de M. Beuger, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul german, de K. Stranz și de T. Henze, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elen, de G. Kanellopoulos și de O. Tsirkinidou, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de P. Gentili, avvocato dello Stato;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A. X. P. Lewis și de D. Triantafyllou, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 78 alineatul (2) și a anexei VII partea III punctele 1 și 2 din Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de instituire a unei organizări comune a piețelor produselor agricole și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 922/72, (CEE) nr. 234/79, (CE) nr. 1037/2001 și (CE) nr. 1234/2007 ale Consiliului (JO 2013, L 347, p. 671).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Verband Sozialer Wettbewerb eV (denumit în continuare „VSW”), pe de o parte, și TofuTown.com GmbH (denumită în continuare „TofuTown”), pe de altă parte, în legătură cu o acțiune în încetare introdusă de VSW.

         Cadrul juridic

            Dreptul Uniunii

         Regulamentul nr. 1308/2013

               3

               Considerentele (64) și (76) ale Regulamentului nr. 1308/2013 au următorul cuprins:

                        „(64)

                        Aplicarea unor standarde de comercializare a produselor agricole poate contribui la ameliorarea condițiilor economice de producție și de comercializare, precum și la creșterea calității acestor produse. Prin urmare, aplicarea acestor standarde este în interesul producătorilor, al comercianților și al consumatorilor.

                  […]

                        (76)

                        Pentru anumite sectoare și produse, definițiile, denumirile și denumirile comerciale constituie elemente importante pentru determinarea condițiilor de concurență. În consecință, este oportun să se prevadă, pentru sectoarele și/sau produsele respective, definițiile, denumirile și denumirile comerciale care ar trebui utilizate în Uniune numai pentru comercializarea produselor care respectă cerințele corespunzătoare.”

               4

               Regulamentul menționat conține, în partea a II‑a, consacrată pieței interne, titlul II, care se referă la normele privind comercializarea și organizațiile de producători. Secțiunea 1 subsecțiunea 2 din capitolul 1 din acest titlu este intitulată „Standarde de comercializare pe sectoare sau pe produse” și cuprinde articolele 74-83.

               5

               Articolul 78 din Regulamentul nr. 1308/2013, intitulat „Definiții, denumiri și denumiri comerciale pentru anumite sectoare și produse”, prevede:
               „(1)   În plus, în cazul în care acest lucru este relevant pentru standardele de comercializare aplicabile, definițiile, denumirile și denumirile comerciale prevăzute în anexa VII se aplică următoarelor sectoare sau produse:
               […]

                        (c)

                        lapte și produse lactate destinate consumului uman;

                  […]
               (2)   Definițiile, denumirile sau denumirile comerciale prevăzute în anexa VII pot fi utilizate în Uniune numai pentru comercializarea unui produs care este conform cerințelor corespunzătoare stabilite în anexa respectivă.
               (3)   Comisia este împuternicită să adopte […] acte delegate cu privire la modificări, derogări sau excepții de la definițiile și denumirile comerciale prevăzute în anexa [VII]. Actele delegate respective se limitează strict la nevoi demonstrate rezultate din evoluția cererii consumatorilor, din progresele tehnologice sau la necesitatea de inovare în materie de produse.
               […]
               (5)   Pentru a lua în considerare așteptările consumatorilor și evoluția pieței produselor lactate, Comisia este împuternicită să adopte […] acte delegate prin care se precizează produsele lactate în cazul cărora trebuie să se declare specia de animale de la care provine laptele, dacă nu provine de la specii bovine, și prin care să se stabilească normele necesare.”

               6

               Partea II titlul II capitolul I secțiunea 1 subsecțiunea 5 din Regulamentul nr. 1308/2013 este intitulată „Dispoziții comune”. Articolul 91 din acest regulament, care figurează tot în această subsecțiune 5, prevede:
               „Comisia poate adopta acte de punere în aplicare prin care stabilește:

                        (a)

                        lista cuprinzând laptele și produsele lactate, menționate în anexa VII partea III punctul 5 al doilea paragraf […] pe baza listelor orientative de produse pe care statele membre le consideră ca fiind corespunzătoare, pe teritoriul lor, [acestei] dispoziții[…] și pe care statele membre le transmit Comisiei;

                  […]”

               7

               Anexa VII la regulamentul menționat este intitulată „Definițiile, denumirile și denumirile comerciale ale produselor menționate la articolul 78”. În paragraful său introductiv, această anexă precizează că, în scopul aplicării respectivei anexe, termenii „denumire comercială” înseamnă printre altele „denumirea produsului în înțelesul articolului 17 din Regulamentul (UE) nr. 1169/2011 [al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2011 privind informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1924/2006 și (CE) nr. 1925/2006 ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Directivei 87/250/CEE a Comisiei, a Directivei 90/496/CEE a Consiliului, a Directivei 1999/10/CE a Comisiei, a Directivei 2000/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului, a Directivelor 2002/67/CE și 2008/5/CE ale Comisiei și a Regulamentului (CE) nr. 608/2004 al Comisiei (JO 2011, L 304, p. 18)]”.

               8

               Partea III din anexa VII menționată este intitulată „Lapte și produse lactate”. Aceasta prevede:

                        „1.

                        [Denumirea] «lapte» [este] rezervată exclusiv produsului de secreție mamară normală, obținut prin una sau mai multe mulgeri, fără niciun fel de adăugare sau extracție.
                        Cu toate acestea, termenul «lapte» poate fi utilizat:

                                 (a)

                                 pentru laptele tratat fără modificarea compoziției sale sau pentru laptele al cărui conținut de grăsime a fost standardizat […];

                                 (b)

                                 în asociere cu unul sau mai mulți termeni pentru a desemna tipul, clasa de calitate, originea și/sau utilizarea prevăzută a laptelui sau pentru a descrie tratarea fizică sau modificările pe care le‑a suferit în compoziție, cu condiția ca aceste modificări să fie limitate la adăugarea și/sau la retragerea de constituenți naturali ai laptelui.

                        2.

                        În sensul prezentei [anexe], «produse lactate» înseamnă produsele derivate exclusiv din lapte, putând fi adăugate unele substanțe necesare fabricației lor, cu condiția ca aceste substanțe să nu fie utilizate în vederea înlocuirii, totale sau parțiale, a vreunui constituent al laptelui.
                        Elementele prezentate în continuare sunt rezervate exclusiv produselor lactate.

                                 (a)

                                 următoarele denumiri, utilizate în toate etapele comercializării:

                                          (i)

                                          zer;

                                          (ii)

                                          smântână;

                                          (iii)

                                          unt;

                                          (iv)

                                          lapte acru;

                                    […]

                                          (viii)

                                          brânză;

                                          (ix)

                                          iaurt;

                                    […]

                                 (b)

                                 denumirile în sensul […] articolului 17 din [Regulamentul nr. 1169/2011] utilizate efectiv pentru produse lactate.

                        3.

                        Termenul «lapte» și denumirile utilizate pentru a desemna produsele lactate pot fi de asemenea folosite în asociere cu unul sau mai mulți termeni pentru a desemna produsele compuse în care niciun element nu înlocuiește sau nu este destinat să înlocuiască vreun altul din lapte și în care laptele sau produsul lactat este o parte esențială fie prin cantitatea sa, fie prin caracteristicile produsului.

                        4.

                        În ceea ce privește laptele, se precizează specia de animale de la care provine acesta, în cazul în care nu provine de la specii bovine.

                        5.

                        Denumirile menționate la punctele 1, 2 și 3 nu pot fi utilizate pentru niciun alt produs decât cele menționate la punctele respective.
                        Totuși, această dispoziție nu se aplică denumirii produselor a căror natură exactă reiese clar din utilizarea lor tradițională și/sau dacă denumirile sunt clar utilizate pentru a descrie o calitate caracteristică a produsului.

                        6.

                        În privința altor produse decât cele menționate la punctele 1, 2 și 3 din prezenta parte, nu pot fi utilizate nicio etichetă, niciun document comercial, niciun material publicitar, nicio formă de publicitate […] și nicio formă de prezentare care indică, implică sau sugerează că produsele în cauză sunt produse lactate.

                  […]”

               9

               Dispozițiile din anexa VII partea III la Regulamentul nr. 1308/2013 reiau, fără modificări de fond, dispozițiile care figurau anterior în anexa XII la Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului din 22 octombrie 2007 de instituire a unei organizări comune a piețelor agricole și privind dispoziții specifice referitoare la anumite produse agricole („Regulamentul unic OCP”) (JO 2007, L 299, p. 1), care a reluat, fără modificări de fond, dispozițiile din Regulamentul (CEE) nr. 1898/87 al Consiliului din 2 iulie 1987 privind protecția denumirilor laptelui și produselor lactate folosite pentru comercializare (JO 1987, L 182, p. 36, Ediție specială, 03/vol. 6, p. 83).

         Decizia 2010/791/UE

               10

               Potrivit articolului 1, Decizia 2010/791/UE a Comisiei din 20 decembrie 2010 de stabilire a listei produselor menționate în anexa XII punctul III.1 al doilea paragraf la Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului (JO 2010, L 336, p. 55) enumeră în anexa I produsele corespunzătoare, pe teritoriul Uniunii, produselor vizate de dispoziția respectivă.

               11

               Considerentul (3) al acestei decizii precizează:
               „Statele membre trebuie să înainteze Comisiei lista orientativă a produselor care consideră că îndeplinesc, pe teritoriul lor, criteriile pentru excepți[e...] Lista respectivă trebuie să includă numele produselor relevante conform utilizării lor tradiționale în diferitele limbi ale Uniunii, pentru a face aceste nume utilizabile în toate statele membre […]”

               12

               În conformitate cu articolul 230 alineatul (1) primul paragraf și alineatul (2) din Regulamentul nr. 1308/2013, Regulamentul nr. 1234/2007 a fost abrogat prin acest dintâi regulament, iar trimiterile la Regulamentul nr. 1234/2007 se interpretează ca trimiteri la Regulamentul nr. 1308/2013. Prin urmare, Decizia 2010/791 enumeră acum lista produselor vizate în anexa VII partea III punctul 5 al doilea paragraf la acest din urmă regulament.

         Regulamentul nr. 1169/2011

               13

               Articolul 17 din Regulamentul nr. 1169/2011, intitulat „Denumirea produsului alimentar”, prevede la alineatul (1):
               „Denumirea produsului alimentar este denumirea sa legală. În absența unei asemenea denumiri, denumirea produsului alimentar este denumirea sa curentă sau, în cazul în care nu există o denumire curentă sau aceasta nu este folosită, se indică denumirea descriptivă a produsului alimentar.”

            Dreptul german

               14

               Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (Legea privind combaterea concurenței neloiale), în versiunea sa aplicabilă în litigiul principal, prevede la articolul 3a:
               „Constituie concurență neloială încălcarea de către o persoană a unei dispoziții legale adoptate cu scopul să reglementeze, în interesul operatorilor economici, comportamentul pe piață în măsura în care încălcarea în cauză afectează considerabil interesele consumatorilor, ale altor operatori economici sau ale concurenților.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               15

               VSW este o asociație germană care are ca obiectiv printre altele combaterea concurenței neloiale. TofuTown este o societate al cărei obiect de activitate constă în producerea și comercializarea de produse alimentare vegetariene/vegane. Aceasta promovează și comercializează în special produse pur vegetale sub denumirile „unt de tofu Soyatoo”, „brânză vegetală”, „Veggie‑Cheese”, „Cream” și alte denumiri similare.

               16

               Întrucât a considerat că promovarea acestor produse pur vegetale de către TofuTown încalcă normele de concurență, VSW a formulat o acțiune în încetare împotriva acestei societăți la Landgericht Trier (Tribunalul Regional din Trier, Germania), invocând o încălcare a articolului 3a din Legea privind combaterea concurenței neloiale coroborat cu anexa VII partea III punctele 1 și 2 și cu articolul 78 din Regulamentul nr. 1308/2013.

               17

               TofuTown susține, în schimb, că publicitatea sa pentru produsele vegetale care poartă denumirile în cauză nu aduce atingere acestor dispoziții din dreptul Uniunii din moment ce, pe de o parte, modul în care consumatorul înțelege aceste denumiri s‑a modificat considerabil în acești ultimi ani și, pe de altă parte, ea nu utilizează denumiri precum „unt” sau „cream” în mod izolat, ci întotdeauna în asociere cu termeni care fac trimitere la originea vegetală a produselor în discuție, ca de exemplu „unt de tofu” sau „rice spray cream”.

               18

               Instanța de trimitere face referire la Hotărârea din 16 decembrie 1999, UDL (C‑101/98, EU:C:1999:615), în care Curtea a statuat în esență că Regulamentul nr. 1898/87 se opunea utilizării denumirii „brânză” pentru un produs lactat în care grăsimea din lapte a fost înlocuită cu grăsime de origine vegetală, chiar dacă această denumire este completată de mențiuni descriptive. Totuși, instanța de trimitere mai ridică problema interpretării care trebuie dată articolului 78 din Regulamentul nr. 1308/2013 coroborat cu anexa VII partea III punctele 1 și 2 la acesta pentru a soluționa litigiul cu care este sesizată.

               19

               În aceste condiții, Landgericht Trier (Tribunalul Regional din Trier) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Se poate interpreta articolul 78 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1308/2013 în sensul că definițiile, denumirile și denumirile comerciale prevăzute în anexa VII nu trebuie să îndeplinească cerințele corespunzătoare prevăzute de această anexă dacă aceste definiții, denumiri sau denumiri comerciale sunt însoțite de completări clarificatoare, respectiv descriptive (ca de exemplu «unt de tofu» pentru un produs pur vegetal)?

                        2)

                        Anexa VII partea III punctul 1 la Regulamentul nr. 1308/2013 trebuie înțeleasă în sensul că termenul «lapte» este rezervat exclusiv produsului de secreție mamară normală, obținut prin una sau mai multe mulgeri, fără niciun fel de adăugare sau extracție, sau acest termen se poate utiliza și pentru comercializarea unor produse vegetale (vegane), eventual prin adăugarea unor denumiri explicative cum ar fi «lapte de soia»?

                        3)

                        Anexa VII partea III punctul 2, referitoare la articolul 78 din Regulamentul nr. 1308/2013, se poate interpreta în sensul că denumirile menționate în mod individual la punctul 2 litera (a), în special «zer», «smântână» [«Rahm» în limba germană], «unt», «lapte bătut», «brânză», «iaurt» sau «frișcă» [«Sahne» în limba germană] etc., sunt rezervate exclusiv produselor lactate sau în domeniul de aplicare al anexei VII partea III punctul 2 din Regulamentul nr. 1308/2013 pot intra și produse pur vegetale/vegane care au fost fabricate fără lapte (animal)?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               20

               Prin intermediul celor trei întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 78 alineatul (2) și anexa VII partea III din Regulamentul nr. 1308/2013 trebuie interpretate în sensul că se opun ca denumirea „lapte” și denumirile pe care acest regulament le rezervă numai produselor lactate să fie utilizate pentru a desemna, în cadrul comercializării sau al publicității, un produs pur vegetal, iar aceasta chiar dacă denumirile respective sunt completate cu mențiuni explicative sau descriptive care indică originea vegetală a produsului în discuție.

               21

               Potrivit articolului 78 alineatul (2) din regulamentul menționat, definițiile, denumirile sau denumirile comerciale prevăzute în anexa VII la același regulament pot fi utilizate în Uniune numai pentru comercializarea unui produs care este conform cerințelor corespunzătoare stabilite în anexa respectivă.

               22

               Partea III din această anexă VII se referă la lapte și la produsele lactate. În ceea ce privește laptele, această parte III prevede, la punctul 1 primul paragraf, că denumirea „lapte” este „rezervată exclusiv produsului de secreție mamară normală, obținut prin una sau mai multe mulgeri, fără niciun fel de adăugare sau extracție”. Al doilea paragraf al acestui punct precizează totuși la litera (a) că denumirea „lapte” poate fi utilizată pentru „laptele tratat fără modificarea compoziției sale sau pentru laptele al cărui conținut de grăsime [a fost standardizat] […]”, iar la litera (b), că această denumire poate fi utilizată „în asociere cu unul sau mai mulți termeni pentru a desemna tipul, clasa de calitate, originea și/sau utilizarea prevăzută a laptelui sau pentru a descrie tratarea fizică sau modificările pe care le‑a suferit în compoziție, cu condiția ca aceste modificări să fie limitate la adăugarea și/sau la retragerea de constituenți naturali ai laptelui”.

               23

               Astfel, rezultă cu claritate din modul de redactare a acestui punct 1 că denumirea „lapte” nu poate fi, în principiu, utilizată în mod legal pentru a desemna un produs pur vegetal, întrucât laptele este, în sensul acestei dispoziții, un produs de origine animală, aspect care rezultă de asemenea din anexa VII partea III punctul 4 la Regulamentul nr. 1308/2013, care prevede că, în ceea ce privește laptele, se precizează specia de animale de la care provine acesta, în cazul în care nu provine de la specii bovine, precum și din articolul 78 alineatul (5) din acest regulament, care împuternicește Comisia să adopte acte delegate pentru a preciza produsele lactate în cazul cărora trebuie să se declare specia de animale de la care provine laptele dacă nu provine de la specii bovine.

               24

               În plus, din această redactare rezultă că mențiunile explicative sau descriptive care urmăresc să indice originea vegetală a produsului vizat, precum „de soia” sau „de tofu”, în discuție în litigiul principal, nu fac parte dintre termenii care pot fi utilizați în combinație cu denumirea „lapte” în temeiul punctului 1 al doilea paragraf litera (b) menționat, din moment ce modificările în compoziția laptelui care pot fi desemnate prin termeni suplimentari, în temeiul acestei dispoziții, sunt cele limitate la adăugarea și/sau la retragerea de constituenți naturali ai laptelui, ceea ce nu include o înlocuire completă a laptelui cu un produs pur vegetal.

               25

               În ceea ce privește produsele lactate, anexa VII partea III punctul 2 la Regulamentul nr. 1308/2013 prevede la primul paragraf că „produsele lactate” sunt „produsele derivate exclusiv din lapte, putând fi adăugate unele substanțe necesare fabricației lor, cu condiția ca aceste substanțe să nu fie utilizate în vederea înlocuirii, totale sau parțiale, a vreunui constituent al laptelui”. Al doilea paragraf al acestui punct precizează, în plus, că „sunt rezervate exclusiv produselor lactate”, pe de o parte, denumirile utilizate în toate etapele comercializării și care sunt enumerate în această dispoziție, la litera (a), enumerarea respectivă incluzând denumirile „zer”, „smântână”, „unt”, „lapte acru”, „brânză” și „iaurt”, și, pe de altă parte, printre altele, denumirile în sensul articolului 17 din Regulamentul nr. 1169/2011 „utilizate efectiv pentru produse lactate”.

               26

               Reiese astfel din redactarea acestui punct 2 că, întrucât un „produs lactat” este derivat în exclusivitate din lapte, trebuie să conțină constituenții acestuia. În această privință, Curtea a statuat deja că un produs lactat în care a fost înlocuit, fie și doar parțial, vreun constituent al laptelui nu poate fi desemnat prin una dintre denumirile vizate în anexa VII partea III punctul 2 al doilea paragraf litera (a) la Regulamentul nr. 1308/2013 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, punctele 20-22). A
                  fortiori, situația este aceeași, în principiu, pentru un produs pur vegetal, din moment ce un astfel de produs nu conține, prin definiție, niciun constituent al laptelui.

               27

               În consecință, denumirile enumerate în anexa VII partea III punctul 2 al doilea paragraf litera (a) la regulamentul menționat, precum „zer”, „smântână”, „unt”, „brânză” și „iaurt”, menționate de instanța de trimitere, nu pot fi, în principiu, utilizate în mod legal pentru a desemna un produs pur vegetal.

               28

               Se impune o interdicție identică, în temeiul anexei VII partea III punctul 2 al doilea paragraf litera (b) la același regulament, pentru denumirile în sensul articolului 17 din Regulamentul nr. 1169/2011 utilizate efectiv pentru produsele lactate. În această privință, trebuie amintit că, potrivit acestui articol 17 alineatul (1), denumirea produsului alimentar este denumirea sa legală sau, în absența unei asemenea denumiri, denumirea sa curentă sau, în cazul în care nu există o denumire curentă ori aceasta nu este folosită, o denumire descriptivă.

               29

               Or, deși termenul „Sahne” în limba germană – pe care instanța de trimitere, în cererea sa de decizie preliminară, l‑a distins de termenul „Rahm”, care figurează în anexa VII partea III punctul 2 al doilea paragraf litera (a) subpunctul (ii) la Regulamentul nr. 1308/2013 –, la fel ca termenul „chantilly” în limba franceză, nu figurează printre denumirile produselor lactate enumerate în anexa VII partea III punctul 2 al doilea paragraf litera (a) din Regulamentul nr. 1308/2013, este la fel de adevărat că acest termen desemnează smântâna, care poate fi bătută.

               30

               Prin urmare, este vorba despre o denumire în sensul articolului 17 din Regulamentul nr. 1169/2011 utilizată efectiv pentru un produs lactat. Așadar, termenul respectiv nu mai poate fi, în principiu, utilizat în mod legal pentru a desemna un produs pur vegetal.

               31

               În ceea ce privește relevanța eventuală, în scopul aprecierii legalității utilizării denumirii „lapte” sau a denumirilor rezervate numai produselor lactate prin Regulamentul nr. 1308/2013 pentru a desemna un produs pur vegetal, a adăugării unor mențiuni explicative sau descriptive care indică originea vegetală a produsului în discuție, cum ar fi „de soia” sau „de tofu”, menționate de instanța de trimitere, trebuie arătat că anexa VII partea III punctul 3 la acest regulament prevede că „[t]ermenul «lapte» și denumirile utilizate pentru a desemna produsele lactate pot fi de asemenea folosite în asociere cu unul sau mai mulți termeni pentru a desemna produsele compuse în care niciun element nu înlocuiește sau nu este destinat să înlocuiască vreun altul din lapte și în care laptele sau produsul lactat este o parte esențială fie prin cantitatea sa, fie prin caracteristicile produsului”.

               32

               Aceste condiții nu sunt însă îndeplinite de produsele pur vegetale, întrucât astfel de produse nu conțin nici lapte și nici produse lactate. Prin urmare, punctul 3 menționat nu poate servi drept temei al unei utilizări legale, pentru a desemna un produs pur vegetal, a denumirii „lapte” sau a denumirilor rezervate numai produselor lactate în asociere cu una sau cu mai multe mențiuni explicative sau descriptive care indică originea vegetală a produsului în discuție.

               33

               Pe de altă parte, deși, potrivit anexei VII partea III punctul 5 primul paragraf la Regulamentul nr. 1308/2013, denumirile menționate la punctele 1, 2 și 3 din această parte III nu pot fi utilizate pentru niciun alt produs decât cele menționate la punctele respective, al doilea paragraf al acestui punct 5 prevede totuși că primul paragraf menționat „nu se aplică denumirii produselor a căror natură exactă reiese clar din utilizarea lor tradițională și/sau dacă denumirile sunt clar utilizate pentru a descrie o calitate caracteristică a produsului”.

               34

               Or, lista produselor vizate de această din urmă dispoziție a fost adoptată în anexa I la Decizia 2010/791, în temeiul articolului 121 litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 1234/2007, care a devenit în esență articolul 91 primul paragraf litera (a) din Regulamentul nr. 1308/2013. În consecință, numai produsele enumerate în această anexă intră sub incidența excepției prevăzute la acest al doilea paragraf.

               35

               În speță trebuie să se arate că această listă nu conține referiri la soia sau la tofu.

               36

               În plus, deși această listă menționează, în limba franceză, produsul denumit „crème de riz”, ea nu menționează, în limba engleză, produsul denumit „rice spray cream”, indicat de instanța de trimitere drept unul dintre produsele în discuție în litigiul principal, și nici produsul denumit „rice cream”. În această privință, trebuie subliniat că rezultă în esență din considerentul (3) al Deciziei 2010/791 că pe lista stabilită prin această decizie figurează produsele care au fost identificate de statele membre că îndeplinesc, pe teritoriul lor, criteriile prevăzute în anexa VII partea III punctul 5 al doilea paragraf la Regulamentul nr. 1308/2013 și că denumirile produselor în discuție sunt enumerate potrivit utilizării lor tradiționale în diferitele limbi ale Uniunii. În consecință, faptul că denumirea „crème de riz”, în limba franceză, a fost recunoscută ca îndeplinind criteriile menționate nu implică faptul că denumirea „rice cream” îndeplinește de asemenea criteriile respective.

               37

               În plus, trebuie să se arate că, deși rezultă din lista menționată că utilizarea termenului „cream” în denumirea unui produs, împreună cu un termen suplimentar, este permisă în anumite condiții, în special pentru a desemna anumite băuturi alcoolice sau supe, niciuna dintre aceste condiții nu pare îndeplinită de o denumire precum „rice spray cream”, în discuție în litigiul principal. De asemenea, deși utilizarea termenului „creamed” împreună cu denumirea unui produs vegetal este permisă, situația se prezintă astfel numai atunci când „termenul «creamed» descrie textura caracteristică a produsului”.

               38

               Reiese astfel că niciunul dintre produsele menționate cu titlu de exemplu de instanța de trimitere nu figurează pe lista respectivă și că, în consecință, niciuna dintre denumirile pe care această instanță le citează nu beneficiază de excepția prevăzută în anexa VII partea III punctul 5 al doilea paragraf la Regulamentul nr. 1308/2013, fapt a cărui verificare revine totuși instanței respective, în ceea ce privește fiecare dintre produsele în discuție în litigiul principal.

               39

               Pe de altă parte, articolul 78 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1308/2013 prevede că, pentru a răspunde nevoilor demonstrate rezultate din evoluția cererii consumatorilor, din progresele tehnologice sau din necesitatea de inovare în materie de produse, Comisia este împuternicită să adopte acte delegate cu privire la modificări, derogări sau excepții de la definițiile și denumirile comerciale prevăzute în anexa VII la acest regulament. Totuși, un astfel de act nu a fost adoptat până în prezent de Comisie în ceea ce privește definițiile și denumirile comerciale ale laptelui și ale produselor lactate.

               40

               Rezultă din toate cele de mai sus că denumirea „lapte” și denumirile rezervate numai produselor lactate nu pot fi utilizate în mod legal pentru a desemna un produs pur vegetal, cu excepția cazului în care acest produs figurează pe lista stabilită în anexa I la Decizia 2010/791, întrucât adăugarea unor mențiuni descriptive sau explicative care indică originea vegetală a produsului respectiv, precum cele în discuție în litigiul principal, nu are influență asupra unei asemenea interdicții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, punctele 25-28).

               41

               În plus, din articolul 78 alineatul (2) coroborat cu anexa VII partea III punctul 6 primul paragraf la Regulamentul nr. 1308/2013 rezultă că această interdicție se aplică atât în cazul comercializării, cât și al publicității.

               42

               Contrar celor susținute de TofuTown, interpretarea prezentată la punctele 40 și 41 din prezenta hotărâre este susținută de obiectivele regulamentului menționat și nu afectează nici principiul proporționalității, nici principiul egalității de tratament.

               43

               Astfel cum reiese din considerentele (64) și (76) ale aceluiași regulament, obiectivele urmărite de dispozițiile în discuție constau în special în ameliorarea condițiilor economice de producție și de comercializare, precum și a calității acestor produse în interesul producătorilor, al comercianților și al consumatorilor, în protejarea consumatorilor și în menținerea condițiilor de concurență. Or, aceste dispoziții, în măsura în care prevăd că numai produsele care îndeplinesc cerințele pe care le impun pot fi desemnate prin denumirea „lapte” și prin denumirile rezervate numai produselor lactate, iar aceasta chiar dacă denumirile respective sunt completate de mențiuni explicative sau descriptive precum cele în discuție în litigiul principal, contribuie la realizarea acestor obiective.

               44

               Astfel, în lipsa unei asemenea limitări, aceste denumiri nu ar mai permite să se identifice în mod cert produsele care prezintă caracteristicile speciale legate de compoziția naturală a laptelui animal, ceea ce ar contraveni protecției consumatorilor, din cauza riscului de confuzie care s‑ar crea. De asemenea, aceasta ar contraveni și obiectivului de ameliorare a condițiilor economice de producție și de comercializare, precum și a calității „laptelui” și a „produselor lactate”.

               45

               În ceea ce privește principiul proporționalității, acesta impune ca actele instituțiilor Uniunii să fie de natură să realizeze obiectivele legitime urmărite de reglementarea în cauză și să nu depășească limitele a ceea ce este necesar pentru realizarea acestor obiective, fiind stabilit că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, punctul 30, precum și Hotărârea din 17 martie 2011, AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, punctul 79 și jurisprudența citată).

               46

               Întrucât legiuitorul Uniunii dispune în domeniul politicii agricole comune de o largă putere de apreciere, care corespunde responsabilităților politice pe care i le atribuie articolele 40 TFUE-43 TFUE, numai caracterul vădit inadecvat al unei măsuri adoptate în acest domeniu în raport cu obiectivul pe care instituția competentă urmărește să îl atingă poate afecta legalitatea unei astfel de măsuri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, punctul 31, precum și Hotărârea din 17 octombrie 2013, Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, punctul 48).

               47

               În speță, astfel cum s‑a arătat deja la punctul 43 din prezenta hotărâre, dispozițiile a căror interpretare este solicitată de instanța de trimitere urmăresc să amelioreze condițiile economice de producere și de comercializare a produselor vizate și calitatea acestora, să protejeze consumatorii și să mențină condițiile de concurență.

               48

               Or, faptul că posibilitatea de a utiliza, în cadrul comercializării sau al publicității, denumirea „lapte” și denumirile rezervate numai produselor lactate este acordată numai acelor produse care sunt conforme cu cerințele prevăzute în anexa VII partea III la Regulamentul nr. 1308/2013 garantează, printre altele, producătorilor de astfel de produse condiții de concurență nedenaturată, iar consumatorilor acestora, că produsele desemnate prin aceste denumiri îndeplinesc toate aceleași standarde de calitate, protejându‑i în același timp împotriva oricărei confuzii în ceea ce privește compoziția produselor pe care intenționează să le achiziționeze. Prin urmare, dispozițiile în cauză sunt de natură să realizeze aceste obiective. În plus, acestea nu depășesc ceea ce este necesar pentru a le atinge, întrucât adăugarea unor mențiuni descriptive sau explicative la denumirile respective, pentru a desemna produse care nu îndeplinesc cerințele menționate anterior nu este de natură, astfel cum Curtea a statuat deja, să împiedice cu certitudine orice risc de confuzie în mintea consumatorului. În consecință, dispozițiile în cauză nu încalcă principiul proporționalității (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, punctele 32-34).

               49

               În ceea ce privește principiul egalității de tratament, acesta impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (Hotărârea din 6 decembrie 2005, ABNA și alții, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 și C‑194/04, EU:C:2005:741, punctul 63, precum și, în acest sens, Hotărârea din 30 iunie 2016, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, punctul 46).

               50

               În speță, faptul că producătorii de înlocuitori vegetarieni sau vegani ai cărnii sau ai peștelui nu sunt supuși, potrivit TofuTown, în ceea ce privește utilizarea de denumiri comerciale, unor restricții comparabile cu cele la care sunt supuși producătorii de înlocuitori vegetarieni sau vegani ai laptelui sau ai produselor lactate în temeiul anexei VII partea III la Regulamentul nr. 1308/2013 nu poate fi considerat ca fiind contrar principiului egalității de tratament.

               51

               Astfel, fiecare sector al organizării comune a piețelor pentru produsele agricole, stabilită prin regulamentul respectiv, are particularități care îi sunt proprii. În consecință, compararea mecanismelor tehnice utilizate pentru reglementarea diferitor sectoare de piață nu poate constitui un temei valabil pentru stabilirea motivului de inegalitate de tratament între produse care nu se aseamănă, supuse unor norme diferite (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 octombrie 1982, Lion și alții, 292/81 și 293/81, EU:C:1982:375, punctul 24, precum și Hotărârea din 30 iunie 2016, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, punctul 49). Or, laptele și produsele lactate se încadrează într‑un sector diferit de cele ale diferitor tipuri de carne, precum și de sectorul produselor pescărești, care intră chiar sub incidența unei alte organizări comune a piețelor.

               52

               Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 78 alineatul (2) și anexa VII partea III din Regulamentul nr. 1308/2013 trebuie interpretate în sensul că se opun ca denumirea „lapte” și denumirile pe care acest regulament le rezervă numai produselor lactate să fie utilizate pentru a desemna, în cadrul comercializării sau al publicității, un produs pur vegetal, iar aceasta chiar dacă respectivele denumiri sunt completate cu mențiuni explicative sau descriptive care indică originea vegetală a produsului în discuție, cu excepția cazului în care acest produs este inclus în anexa I la Decizia 2010/791.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               53

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

                     Articolul 78 alineatul (2) și anexa VII partea III din Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de instituire a unei organizări comune a piețelor produselor agricole și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 922/72, (CEE) nr. 234/79, (CE) nr. 1037/2001 și (CE) nr. 1234/2007 ale Consiliului trebuie interpretate în sensul că se opun ca denumirea „lapte” și denumirile pe care acest regulament le rezervă numai produselor lactate să fie utilizate pentru a desemna, în cadrul comercializării sau al publicității, un produs pur vegetal, iar aceasta chiar dacă respectivele denumiri sunt completate cu mențiuni explicative sau descriptive care indică originea vegetală a produsului în discuție, cu excepția cazului în care acest produs este inclus în anexa I la Decizia 2010/791/UE a Comisiei din 20 decembrie 2010 de stabilire a listei produselor menționate în anexa XII punctul III.1 al doilea paragraf la Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.