title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 10 septembrie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Malta. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Admisibilitate - Conservarea păsărilor sălbatice - Directiva 79/409/CEE - Vânătoare de primăvară - Interzicere - Derogare de la regimul de protecție - Condiție privind lipsa unei «alte soluții satisfăcătoare» - Încredere legitimă. # Cauza C-76/08.

text:
      Cauza C‑76/08
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Malta
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Admisibilitate – Conservarea păsărilor sălbatice – Directiva 79/409/CEE – Vânătoare de primăvară – Interzicere – Derogare de la regimul de protecție – Condiție privind lipsa unei «alte soluții satisfăcătoare» – Încredere legitimă”
      Sumarul hotărârii
      1.        Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Dreptul la acțiune al Comisiei – Exercitare discreționară
      (art. 226 CE; Directiva 79/409 a Consiliului, art. 9)
      2.        Mediu – Conservarea păsărilor sălbatice – Directiva 79/409 – Datele de deschidere și de închidere a perioadei de vânătoare
            – Derogări
      (Directiva 79/409 a Consiliului, al unsprezecelea considerent și art. 7 și 9)
      1.        Articolul 9 alineatul (3) din Directiva 79/409 privind conservarea păsărilor sălbatice, astfel cum a fost modificată, pentru
         anii 2004-2006, prin Regulamentul nr. 807/2003 și, pentru anul 2007, prin Directiva 2006/105 nu are ca efect și, de altfel,
         nu ar fi putut avea în mod legal ca obiect condiționarea posibilității Comisiei de a exercita o acțiune în constatarea neîndeplinirii
         obligațiilor de furnizarea de către statul membru în cauză a raportului anual pe care îl prevede. Dimpotrivă, articolul 9
         alineatul (4) din directivă impune Comisiei să se asigure în permanență că punerea în aplicare de către statele membre a derogărilor
         permise la articolul 9 alineatul (1) din directivă nu produce consecințe incompatibile cu aceasta, pe baza informațiilor pe
         care Comisia le deține și, „în special”, pe baza rapoartelor anuale prevăzute la articolul 9 alineatul (3) menționat.

      În plus, condiționarea declanșării de către Comisie a unei proceduri în constatarea neîndeplinirii obligațiilor de transmiterea
         prealabilă a unui raport de către statul membru în cauză ar fi de natură să aducă atingere rolului de gardian al tratatului
         exercitat de Comisie, potrivit căruia aceasta are competență exclusivă pentru a decide cu privire la oportunitatea de a declanșa
         această procedură și la motivele pentru care aceasta trebuie inițiată.

      (a se vedea punctele 22 și 23)
      2.        Printre condițiile care trebuie îndeplinite pentru ca statele membre să poată utiliza regimul derogatoriu prevăzut la articolul
         9 alineatul (1) din Directiva 79/409 privind conservarea păsărilor sălbatice, astfel cum a fost modificată, pentru anii 2004-2006,
         prin Regulamentul nr. 807/2003 și, pentru anul 2007, prin Directiva 2006/105, figurează lipsa unei alte soluții satisfăcătoare.
         Această condiție nu este îndeplinită atunci când perioada de vânătoare deschisă cu titlu derogatoriu coincide, fără a fi necesar,
         cu perioadele în care directiva urmărește să stabilească o protecție specială. O astfel de necesitate lipsește tocmai dacă
         măsura de autorizare a vânătorii cu titlu derogatoriu are ca unic scop prelungirea perioadelor de vânătoare la anumite specii
         de păsări pe teritorii deja frecventate de acestea din urmă în perioadele de vânătoare stabilite conform articolului 7 din
         directivă. O astfel de necesitate lipsește și atunci când speciile în cauză sunt efectiv prezente toamna pe teritoriile deschise
         vânătorii de primăvară, chiar dacă sunt prezente în număr mult mai mic decât primăvara, dat fiind că aceste cantități nu sunt
         neglijabile.

      Cu toate acestea, simpla constatare că speciile menționate sunt efectiv prezente toamna pe teritoriile deschise vânătorii
         de primăvară nu este suficientă pentru a se considera că există o „altă soluție satisfăcătoare” în sensul articolului 9 alineatul
         (1) din directivă. Astfel, legiuitorul comunitar, utilizând expresia „altă soluție satisfăcătoare”, nu a înțeles să excludă
         folosirea derogării prevăzute la articolul 9 alineatul (1) litera (c) din directivă dacă ar exista o oarecare posibilitate
         de a vâna în perioadele de deschidere autorizate în temeiul articolului 7 din directivă, ci a înțeles să permită derogarea
         de la această dispoziție numai în măsura în care este necesar, dacă posibilitățile de vânătoare existente în aceste perioade,
         în speță toamna, sunt atât de limitate, încât se rupe echilibrul urmărit de directivă dintre protecția speciilor și anumite
         activități de petrecere a timpului liber.

      Cu toate acestea, din dispozițiile articolului 9 din directivă, care face referire la controlul strict al derogării respective
         și la caracterul selectiv al capturilor, precum, de altfel, și din principiul general al proporționalității, reiese că derogarea
         pe care înțelege să o folosească un stat membru trebuie să fie proporțională cu nevoile care o justifică. Prin urmare, stabilirea
         faptului că nu există o altă soluție satisfăcătoare, și anume, în speță, că posibilitățile de a vâna toamna sunt insuficiente,
         departe de a deschide fără limite posibilitatea de a autoriza vânătoarea primăvara, nu permite această deschidere decât strict
         în măsura în care aceasta este necesară și în condițiile în care celelalte obiective urmărite de directivă nu sunt periclitate,
         în special dacă există garanția că populația speciilor în cauză este menținută la un nivel satisfăcător și că, în lipsa acestei
         garanții, prelevările de păsări nu pot fi privite în niciun caz ca fiind judicioase și, prin urmare, ca reprezentând o exploatare
         admisibilă, în sensul celui de al unsprezecelea considerent al directivei.

      (a se vedea punctele 49-51 și 54-59)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      10 septembrie 2009(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Admisibilitate – Conservarea păsărilor sălbatice – Directiva 79/409/CEE – Vânătoare de primăvară – Interzicere – Derogare de la regimul de protecție – Condiție privind lipsa unei «alte soluții satisfăcătoare» – Încredere legitimă”
      În cauza C‑76/08,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         21 februarie 2008,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de doamnele D. Recchia și D. Lawunmi, precum și de domnul P. Oliver, în calitate de agenți, cu domiciliul ales
         în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Malta, reprezentată de domnul S. Camilleri și de doamna D. Mangion, în calitate de agenți, asistați de J. Bouckaert, advocaat,

      pârâtă,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii J.‑C. Bonichot (raportor), P. Kūris, L. Bay Larsen și
         doamna C. Toader, judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 mai 2009,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin autorizarea deschiderii vânătorii
         la prepeliță (Coturnix coturnix) și la turturea (Streptopelia turtur) în perioada migrației de primăvară, începând cu anul 2004, fără a respecta condițiile stabilite la articolul 9 alineatul
         (1) din Directiva 79/409/CEE a Consiliului din 2 aprilie 1979 privind conservarea păsărilor sălbatice (JO L 103, p. 1, Ediție
         specială, 15/vol. 1, p. 77), astfel cum a fost modificată, pentru anii 2004-2006, prin Regulamentul (CE) nr. 807/2003 al Consiliului
         din 14 aprilie 2003 (JO L 122, p. 36, Ediție specială, 01/vol. 4, p. 160) și, pentru anul 2007, prin Directiva 2006/105/CE
         a Consiliului din 20 noiembrie 2006 (JO L 363, p. 368, denumită în continuare, în cele două cazuri, „directiva”), Republica
         Malta nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.

       Cadrul juridic
      2        Potrivit articolului 1, directiva are ca obiect garantarea protejării, gestionării și controlului tuturor speciilor de păsări
         care se găsesc în stare sălbatică pe teritoriul european al statelor membre în care se aplică Tratatul CE și stabilirea normelor
         pentru exploatarea acestora.

      3        Al unsprezecelea considerent al directivei precizează că, din cauza densității mari a unor populații de păsări, a răspândirii
         lor geografice și a sporului lor natural ridicat din cadrul Comunității în ansamblul ei, este posibil ca aceste specii să
         fie vânate, ceea ce constituie un tip acceptabil de exploatare; în cazul în care se stabilesc și se respectă anumite limite,
         astfel de acțiuni de vânătoare trebuie să fie compatibile cu menținerea populației din speciile respective la un nivel satisfăcător.

      4        Articolul 2 din directivă prevede că statele membre iau măsurile necesare pentru a menține populația speciilor de păsări menționate
         la articolul 1 din aceasta la un nivel care să îndeplinească condițiile ecologice, științifice și culturale, ținând seama
         în același timp de condițiile economice și de recreere sau pentru a adapta populația acestor specii la nivelul respectiv.

      5        Articolul 5 din directivă impune totodată statelor membre să instituie un sistem general de protecție cuprinzând, printre
         altele, interdicția de a omorî, de a captura sau de a perturba păsările menționate la articolul 1 din aceasta și de a distruge
         cuiburile acestora. Această obligație se aplică însă fără a se aduce atingere articolelor 7 și 9 din directivă.

      6        Articolul 7 din directivă prevede:

      „(1)      Datorită efectivului populației, distribuției geografice și ratei de reproducere pe întreg teritoriul Comunității, legislația
         internă permite vânarea speciilor menționate la anexa II. Statele membre se asigură că vânarea acestor specii nu aduce atingere
         eforturilor de conservare în aria lor de răspândire.

      (2)      Speciile menționate la anexa II/1 pot fi vânate în zona geografică maritimă și de uscat în care se aplică prezenta directivă.
      (3)      Speciile menționate la anexa II/2 pot fi vânate numai în statele membre în dreptul cărora sunt indicate.
      (4)      Statele membre se asigură că practicarea vânătorii, inclusiv a vânătorii cu șoimi, dacă aceasta se practică, desfășurată conform
         măsurilor de drept intern în vigoare, respectă principiile de utilizare rațională și de control echilibrat ecologic al speciilor
         de păsări respective și că această practică este compatibilă cu măsurile ce decurg din articolul 2, cu privire la populațiile
         acestor specii, în special ale speciilor migratoare. Statele membre se asigură în special că speciile cărora li se aplică
         legislația asupra vânătorii nu sunt vânate în perioada de maturizare, nici în diferitele etape de reproducere. În cazul speciilor
         migratoare, statele membre se asigură în special că speciile cărora li se aplică reglementările asupra vânătorii nu sunt vânate
         în perioada lor de reproducere sau pe parcursul rutei de întoarcere spre ariile de creștere. Statele membre trebuie să transmită
         Comisiei toate informațiile relevante privind punerea în aplicare efectivă a reglementărilor lor legislative asupra vânătorii.”

      7        Articolul 9 din directivă autorizează totuși anumite derogări în următoarele condiții:

      „(1)      Statele membre pot aplica derogări de la prevederile articolelor 5, 6, 7 și 8, în cazul în care nu există altă soluție satisfăcătoare,
         din următoarele motive:

      […]
      (c)      pentru a permite, în condiții strict controlate și pe bază selectivă, capturarea, păstrarea sau alte utilizări judicioase
         ale anumitor păsări în număr mic.

      (2)      Derogarea trebuie să specifice următoarele:
      –        speciile care fac obiectul derogărilor;
      –        mijloacele, sistemele sau metodele autorizate pentru capturare sau sacrificare;
      –        condițiile de risc și circumstanțele de timp și spațiu sub rezerva cărora pot fi acordate astfel de derogări;
      –        autoritatea împuternicită să declare că sunt îndeplinite condițiile impuse și să decidă mijloacele, sistemele sau metodele
         care pot fi utilizate, în ce limite și de către cine;

      –        controalele care trebuie efectuate.
      (3)      În fiecare an, statele membre înaintează Comisiei un raport asupra punerii în aplicare a prezentului articol.
      (4)      Pe baza informațiilor pe care le deține și, în special, pe baza informațiilor care îi sunt comunicate în temeiul alineatului
         (3), Comisia se asigură permanent că aceste derogări nu produc consecințe incompatibile cu prezenta directivă. Comisia ia
         măsurile necesare în acest scop.”

      8        Anexa II/2 la directivă, care enumeră speciile care pot fi vânate în anumite state membre, menționează printre speciile care
         pot fi vânate în Malta prepelița (Coturnix coturnix) și turtureaua (Streptopelia turtur).

       Procedura precontencioasă
      9        Considerând că, prin autorizarea vânătorii la prepeliță și la turturea în timpul migrației lor de primăvară din anul 2004,
         Republica Malta nu a respectat obligațiile care îi revin în temeiul directivei, Comisia a decis să declanșeze procedura prevăzută
         la articolul 226 CE. Printr‑o scrisoare din 4 iulie 2006, Comisia a pus în întârziere Republica Malta să prezinte observațiile
         sale în această privință și, printr‑o scrisoare de punere în întârziere complementară din 23 martie 2007, aceasta a extins
         sfera litigiului la anii ulteriori, în cursul cărora, în opinia sa, vânătoarea a fost autorizată în aceleași condiții.

      10      Prin scrisorile din 23 martie și din 23 aprilie 2007, autoritățile malteze au susținut că au fost respectate condițiile de
         aplicare a derogării prevăzute la articolul 9 alineatul (1) litera (c) din directivă. Acestea au arătat în special că nu există
         o „altă soluție satisfăcătoare”, în sensul acestei dispoziții, pentru deschiderea vânătorii la speciile în cauză în perioada
         de primăvară dat fiind că numai un număr foarte mic de specimene din aceste specii poate fi vânat în perioada vânătorii de
         toamnă pe teritoriul Republicii Malta.

      11      Autoritățile malteze au mai apreciat că obiectul acțiunii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor nu putea fi extins în
         mod valabil de Comisie la autorizarea deschiderii vânătorii în perioada de primăvară a anilor 2005-2007 fără a fi luat cunoștință
         de rapoartele anuale privind aplicarea articolului 9 din directivă pe care aceste autorități trebuiau să i le transmită. La
         28 iunie 2007, acestea au transmis Comisiei informații suplimentare privind migrația păsărilor în regiunea mediteraneană și
         în Malta în special.

      12      Nefiind convinsă de aceste elemente de răspuns, Comisia, la 23 octombrie 2007, a emis un aviz motivat care reia motivele invocate
         în cele două scrisori de punere în întârziere și care invită statul membru în cauză să adopte măsurile necesare pentru a se
         conforma acestora în termen de două luni de la primirea avizului.

      13      Printr‑o scrisoare din 31 decembrie 2007, autoritățile malteze au răspuns avizului motivat menționat arătând că își mențin
         poziția.

      14      În aceste condiții, Comisia a introdus prezenta acțiune.

       Procedura în fața Curții
      15      Prin cererea înregistrată la grefa Curții la 21 februarie 2008, Comisia a solicitat președintelui Curții, în temeiul articolului
         243 CE, să ordone Republicii Malta să nu deschidă vânătoarea la prepeliță și la turturea în cursul primăverii anului 2008.

      16      Prin Ordonanța din 24 aprilie 2008, Comisia/Malta (C‑76/08 R), președintele Curții a ordonat Republicii Malta să nu autorizeze,
         în temeiul articolului 9 din Directiva 79/409, vânătoarea la cele două specii în cauză în cursul migrației de primăvară din
         anul 2008.

       Cu privire la acțiune
       Cu privire la admisibilitate
       Argumentele părților
      17      Republica Malta susține că acțiunea Comisiei este în totalitate inadmisibilă dat fiind că aceasta solicită de fapt Curții
         să constate în general că deschiderea vânătorii de primăvară începând cu anul 2004 contravine articolului 9 din directivă.
         Acest stat membru subliniază că cererea Comisiei, care înseamnă impunerea unei interdicții definitive a vânătorii de primăvară
         la cele două specii de păsări în cauză pe teritoriul său, ar lipsi articolul 9 din directivă de efectul său util. În această
         privință, Republica Malta arată că problema dacă sunt respectate condițiile de aplicare a acestui articol depinde de o apreciere
         de la caz la caz și că, pentru un anumit an, Comisia trebuie în special să se bazeze pe raportul anual privind aplicarea acestui
         articol 9, care trebuie să îi fie transmis de statul membru în cauză în aplicarea alineatului (3) al acestui articol.

      18      Republica Malta consideră că acțiunea Comisiei trebuie, în orice caz, să fie considerată inadmisibilă în măsura în care are
         ca obiect constatarea unei încălcări a dreptului comunitar din cauza deschiderii vânătorii de primăvară pentru anul 2007,
         dat fiind că nu a transmis încă acestei instituții raportul privind anul respectiv. A fortiori, aceasta ar fi situația și pentru anii următori.

      19      Comisia consideră dimpotrivă că acțiunea sa este admisibilă. Aceasta precizează că acțiunea vizează în mod explicit deschiderea
         vânătorii de primăvară pentru anii 2004-2007, dar că, în schimb, nu privește anul 2008 întrucât, în urma Ordonanței Comisia/Malta,
         citată anterior, Republica Malta nu a autorizat pentru anul respectiv vânătoarea de primăvară la cele două specii de păsări
         în cauză.

      20      Comisia admite că nu se poate răspunde la întrebarea dacă articolul 9 din directivă a fost respectat decât după ce acest articol
         a fost pus în aplicare de statul membru în cauză. În schimb, aceasta consideră că admisibilitatea acțiunii sale nu este condiționată
         de examinarea prealabilă a rapoartelor anuale care trebuie să îi fie transmise de statele membre în temeiul articolului 9
         alineatul (3). Comisia subliniază că, având în vedere rolul său de gardian al tratatului, are competență exclusivă pentru
         a decide cu privire la oportunitatea de a declanșa o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor.

       Aprecierea Curții
      21      În ceea ce privește prima excepție de inadmisibilitate invocată de Republica Malta, întemeiată pe imposibilitatea pentru Comisie
         de a solicita Curții să constate o încălcare generală și continuă a articolului 9 din directivă pentru motivul că ar rezulta
         o atingere adusă efectului util al acestui articol, trebuie să se constate că atât din avizul motivat, cât și din motivarea
         cererii și a memoriului în replică al Comisiei reiese că aceasta din urmă nu solicită Curții să interzică în general Republicii
         Malta autorizarea practicării vânătorii de primăvară la prepeliță și la turturea și, prin urmare, interzicerea definitivă
         a punerii în aplicare a derogării prevăzute la articolul 9 din directivă, ci să constate că, autorizând o astfel de practică
         în fiecare an și în aceleași condiții în cursul anilor 2004-2007, acest stat membru nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi
         revin în temeiul directivei.

      22      Cu privire la a doua excepție de inadmisibilitate invocată de Republica Malta, întemeiată pe imposibilitatea pentru Comisie
         de a solicita Curții să constate o încălcare în privința deschiderii vânătorii de primăvară pentru anul 2007 și următorii,
         fără a fi luat cunoștință de rapoartele anuale privind acești ani, este suficient să se constate că articolul 9 alineatul
         (3) din directivă nu are ca efect și, de altfel, nu ar fi putut avea în mod legal ca obiect condiționarea posibilității Comisiei
         de a exercita o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor de furnizarea de către statul membru în cauză a raportului
         anual pe care îl prevede. Dimpotrivă, articolul 9 alineatul (4) din directivă impune Comisiei să se asigure în permanență
         că punerea în aplicare de către statele membre a derogărilor permise la articolul 9 alineatul (1) din directivă nu produce
         consecințe incompatibile cu aceasta, pe baza informațiilor pe care Comisia le deține și, „în special”, pe baza rapoartelor
         anuale prevăzute la articolul 9 alineatul (3).

      23      În plus, condiționarea declanșării de către Comisie a unei proceduri în constatarea neîndeplinirii obligațiilor de transmiterea
         prealabilă a unui raport de către statul membru în cauză ar fi, în orice caz, de natură să aducă atingere rolului de gardian
         al tratatului exercitat de Comisie, potrivit căruia aceasta are competență exclusivă pentru a decide cu privire la oportunitatea
         de a declanșa o procedură și la motivele pentru care aceasta trebuie introdusă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10
         aprilie 2003, Comisia/Germania, C‑20/01 și C‑28/01, Rec., p. I‑3609, punctul 30).

      24      Prin urmare, trebuie respinse cele două excepții de inadmisibilitate invocate de Republica Malta.

       Cu privire la fond
       Argumentele părților
      25      Comisia arată că prepelița și turtureaua sunt specii care figurează în anexa II la directivă și că statele membre trebuie,
         așadar, să respecte în privința acestora cerințele enunțate la articolul 7 alineatul (4) din aceasta din urmă. Comisia precizează
         că acest lucru presupune, în special, ca practicarea vânătorii să fie compatibilă cu articolul 2 din directivă și ca aceasta
         să nu aibă loc într‑o perioadă în care ar avea consecințe negative asupra menținerii populației păsărilor în cauză și, în
         special, în perioada de întoarcere a acestora spre ariile de creștere.

      26      Comisia consideră că deschiderea vânătorii de primăvară la prepeliță și la turturea în Malta nu respectă aceste condiții.
         Pe de o parte, vânarea acestor două specii pe parcursul rutei de întoarcere spre ariile de creștere ar fi interzisă în temeiul
         articolului 7 alineatul (4) din directivă și, pe de altă parte, condițiile puse la articolul 9 din această directivă pentru
         a deroga de la această interdicție nu ar fi îndeplinite.

      27      Comisia adaugă că revine statului membru care dorește să pună în aplicare articolul 9 alineatul (1) din directivă sarcina
         de a demonstra că sunt îndeplinite condițiile de aplicare a acestei dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12
         iulie 2007, Comisia/Austria, C‑507/04, Rep., p. I‑5939, punctul 198).

      28      După ce a amintit că articolul 9 alineatul (1) din directivă nu permite derogarea de la interdicția făcută la articolul 7
         din aceasta de a vâna speciile migratoare pe parcursul rutei de întoarcere spre ariile de creștere decât dacă „nu există altă
         soluție satisfăcătoare”, Comisia susține că nu aceasta este situația în speță.

      29      Comisia amintește că, potrivit jurisprudenței Curții, o perioadă de vânătoare deschisă cu titlu derogatoriu nu poate coincide,
         fără a fi necesar, cu perioadele în care directiva urmărește să stabilească o protecție specială și că o astfel de necesitate
         lipsește tocmai dacă această măsură are ca unic obiect prelungirea perioadelor de vânătoare la specii pe teritorii pe care
         acestea din urmă le frecventează deja în perioada de vânătoare autorizată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 decembrie
         2005, Comisia/Finlanda, C‑344/03, Rec., p. I‑11033, punctul 33).

      30      În plus, dat fiind că păsările vânate sunt prezente, chiar în număr mai mic, într‑o perioadă a anului în care vânătoarea este
         autorizată de directivă, condiția privind lipsa unei alte soluții satisfăcătoare nu este îndeplinită (a se vedea în acest
         sens Hotărârile citate anterior Comisia/Finlanda, punctele 35, 38 și 42, precum și Comisia/Austria, punctele 203 și 204).

      31      În opinia Comisiei, rapoartele anuale transmise de Republica Malta pentru anii 2004 și 2005 indică faptul că atât turtureaua,
         cât și prepelița erau efectiv prezente în Malta în perioada vânătorii de toamnă din anii respectivi. Pe baza acestor informații,
         Comisia consideră că aceasta era situația și în ceea ce privește anii 2006 și 2007.

      32      Comisia precizează că nu prezintă importanță faptul că toamna păsările doar survolează o parte a teritoriului maltez, și anume
         Western Cliffs, din moment ce această parte a teritoriului este accesibilă vânătorilor. Aceasta adaugă că, în speță, regiunile
         survolate sunt apropiate de cele frecventate primăvara, că vânătoarea poate fi practicată atunci când păsările sunt în zbor
         migrator și că posibilitățile de vânătoare ar putea fi ameliorate toamna prin măsuri de gestionare a habitatelor.

      33      Comisia susține, pe de altă parte, că starea de conservare a turturelei și a prepeliței este defavorabilă și că deschiderea
         vânătorii de primăvară ar agrava această situație.

      34      Această instituție arată de asemenea că Republica Malta nu a demonstrat că au fost respectate celelalte condiții de aplicare
         a articolului 9 alineatul (1) din directivă, menționate la articolul 9 alineatul (1) literele (a)-(c) și, în special, faptul
         că speciile în cauză nu au fost vânate decât în „număr mic”. În legătură cu această din urmă condiție, Comisia susține că
         numărul de păsări ucise trebuie comparat cu mortalitatea anuală totală.

      35      Comisia respinge argumentul invocat de Republica Malta în memoriul său în apărare și întemeiat pe faptul că aceasta ar fi
         încălcat încrederea legitimă pe care ar fi generat‑o în cursul negocierilor de aderare a acestui stat membru în ceea ce privește
         posibilitatea pentru acesta din urmă de a autoriza vânătoarea la prepeliță și la turturea în perioada de primăvară, în aplicarea
         articolului 9 din directivă. Comisia susține că nu a luat niciun angajament în acest sens față de statul membru menționat.

      36      Republica Malta arată că directiva nu are ca scop protecția absolută a speciilor și interzicerea totală a oricărei utilizări
         sau exploatări, ci urmărește un obiectiv de conservare a populațiilor avicole la un nivel satisfăcător. Acest stat membru
         se referă, în special, la articolele 2 și 7 și la articolul 9 alineatul (1) litera (c) din directivă, la Convenția privind
         conservarea vieții sălbatice și a habitatelor naturale din Europa, semnată la Berna la 19 septembrie 1979 și încheiată în
         numele Comunității prin Decizia 82/72/CEE a Consiliului din 3 decembrie 1981 (JO 1982, L 38, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 3,
         p. 198), precum și la Convenția privind conservarea speciilor migratoare de animale sălbatice, semnată la Bonn la 23 iunie
         1979 și încheiată în numele Comunității prin Decizia 82/461/CEE a Consiliului din 24 iunie 1982 (JO L 210, p. 10, Ediție specială,
         11/vol. 3, p. 217).

      37      Republica Malta consideră că deschiderea vânătorii de primăvară la prepeliță și la turturea pe teritoriul său îndeplinește
         condițiile stabilite la articolul 9 alineatul (1) din directivă.

      38      Acest stat membru amintește că, în Hotărârea din 16 octombrie 2003, Ligue pour la protection des oiseaux și alții (C‑182/02,
         Rec., p. I‑12105, punctul 9), Curtea a apreciat că articolul 9 alineatul (1) din directivă autorizează practicarea vânătorii
         în perioadele în care aceasta este în principiu interzisă. Acesta precizează că nu există, în speță, „altă soluție satisfăcătoare”
         în sensul acestei dispoziții. În primul rând, perioada de primăvară nu poate, prin definiție, să fie considerată ca prelungind
         perioada de toamnă. În al doilea rând, lipsa unei alte soluții satisfăcătoare nu ar face trimitere la lipsa oricărei alte
         soluții de schimb, ci la lipsa unei soluții acceptabile și suficient de adecvate în raport cu obiectivul urmărit, și anume,
         în speță, permiterea capturării și a utilizării judicioase a păsărilor în număr mic, menținând totodată o tradiție consacrată.

      39      Statul membru menționat susține că deschiderea vânătorii la cele două specii toamna nu constituie o soluție satisfăcătoare
         având în vedere numărul de păsări aflate în trecere în această perioadă a anului și înseși condițiile în care acestea survolează
         insulele în cauză, care nu permit decât capturarea unui număr neglijabil de păsări. Republica Malta se referă, în această
         privință, la aprecierea Curții în Hotărârea Comisia/Finlanda, citată anterior (punctele 35 și 41).

      40      Republica Malta adaugă că această situație diferă astfel de cea descrisă în Hotărârea Comisia/Austria, citată anterior, în
         care erau în discuție condiții climatice, și arată că, având în vedere situația sa geografică specifică, mărimea sa, densitatea
         mare a populației și caracteristicile fizice ale câmpiilor sale, speciile de păsări migratoare care pot fi vânate pe teritoriul
         său în principiu nu se reproduc pe acesta. Acest stat membru arată că teritoriul său se situează la cel puțin 300 de kilometri
         de ruta păsărilor care migrează traversând Marea Mediterană și că fluxurile migratoare ale prepelițelor și turturelelor variază
         în funcție de perioada anului. Astfel, aceste două specii nu migrează în general trecând pe deasupra Maltei toamna și, dacă
         ar trece, ar survola numai o parte a teritoriului într‑o scurtă perioadă cuprinsă între sfârșitul lunii august și sfârșitul
         lunii septembrie, uneori fără să se oprească. În schimb, în perioada de primăvară, migrația acestor două specii de păsări
         ar fi mult mai importantă și ar fi repartizată pe ansamblul insulelor malteze.

      41      Republica Malta adaugă că mai mult de 80 % dintre vânătorii maltezi vânează numai pe propriul teren și o interdicție totală
         a vânătorii de primăvară la speciile de păsări în cauză ar însemna în practică interzicerea totală a vânătorii la aceste două
         specii.

      42      Acest stat membru susține că faptul de a prevedea, astfel cum susține Comisia, mai multe refugii naturale nu ar schimba situația
         și arată că refugiile deja create acoperă 4,5 % din zonele terestre ale insulelor, și anume 1 434,2 hectare.

      43      Republica Malta consideră de asemenea că starea de conservare a prepelițelor și turturelelor nu se situează la un nivel defavorabil.
         Aceasta arată că Uniunea Internațională pentru Conservarea Naturii (UICN) a clasificat în anul 2007 aceste specii în categoria
         denumită „de preocupare minoră”. Republica Malta consideră că deschiderea vânătorii de primăvară pe teritoriul său nu poate
         avea niciun efect asupra stării de conservare din moment ce se vânează numai un număr mic, fapt care nu ar fi fost contestat
         de Comisie decât în memoriul său în replică. Acest stat membru adaugă că nu există o dovadă științifică care să demonstreze
         că în Europa practicile actuale de vânătoare ar avea un efect nefast asupra populației avicole și că ar trebui să se impute
         eventualul declin al acesteia altor cauze, precum sporirea suprafețelor agricole.

      44      Republica Malta precizează că respectarea condițiilor stabilite la articolul 9 din directivă trebuie apreciată la nivelul
         fiecărui stat membru.

      45      În opinia acestui stat membru, Comisia a încălcat încrederea legitimă pe care a generat‑o în cursul negocierilor de aderare
         în ceea ce privește posibilitatea pentru acesta de a autoriza vânătoarea la prepelițe și la turturele în perioada de primăvară,
         în aplicarea articolului 9 menționat.

       Aprecierea Curții
      46      Potrivit articolului 7 alineatul (1) din directivă, speciile menționate în anexa II la aceasta pot face obiectul actelor de
         vânătoare în cadrul legislației naționale. Cu toate acestea, articolul 7 alineatul (4) prevede printre altele că, în cazul
         speciilor migratoare, statele membre se asigură în special că acestea nu sunt vânate pe parcursul rutei de întoarcere spre
         ariile de creștere.

      47      În speță, prepelița și turtureaua intră în sfera de aplicare a dispozițiilor articolului 7 alineatele (1) și (4) din directivă
         și, prin urmare, aceste două specii nu trebuie vânate pe parcursul rutei de întoarcere spre ariile de creștere.

      48      Cu toate acestea, statele membre pot deroga de la obligațiile care le revin în aplicarea articolului 7 din aceasta, cu respectarea
         condițiilor enunțate la articolul 9 alineatul (1) din directivă. Este vorba despre un regim derogatoriu care trebuie, așadar,
         să fie de strictă interpretare și pentru a cărui punere în aplicare statelor membre le revine obligația de a constata îndeplinirea
         condițiilor aplicării sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 iunie 2006, WWF Italia și alții, C‑60/05, Rec., p. I‑5083,
         punctul 34).

      49      La articolul 9 alineatul (1) din directivă, printre condițiile care trebuie îndeplinite pentru ca statele membre să poată
         utiliza regimul derogatoriu menționat, figurează lipsa unei alte soluții satisfăcătoare.

      50      În această privință, Curtea a apreciat în mod constant că această condiție nu este îndeplinită atunci când perioada de vânătoare
         deschisă cu titlu derogatoriu coincide, fără a fi necesar, cu perioadele în care directiva urmărește să stabilească o protecție
         specială. O astfel de necesitate lipsește tocmai dacă măsura de autorizare a vânătorii cu titlu derogatoriu are ca unic scop
         prelungirea perioadelor de vânătoare la anumite specii de păsări pe teritorii deja frecventate de acestea din urmă în perioadele
         de vânătoare stabilite conform articolului 7 din directivă (a se vedea Hotărârea Ligue pour la protection des oiseaux și alții,
         citată anterior, punctul 16, și Hotărârea din 9 iunie 2005, Comisia/Spania, C‑135/04, Rec., p. I‑5261, punctul 19).

      51      Din jurisprudență rezultă că o astfel de necesitate lipsește și atunci când speciile în cauză sunt efectiv prezente toamna
         pe teritoriile deschise vânătorii de primăvară, chiar dacă sunt prezente în număr mult mai mic decât primăvara, dat fiind
         că aceste cantități nu sunt neglijabile (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Finlanda, citată anterior, punctele 35
         și 43).

      52      În speță, din dosar și în special din rapoartele anuale transmise Comisiei de Republica Malta în aplicarea articolului 9 alineatul
         (3) din directivă, reiese că turtureaua și prepelița sunt prezente în anumite zone ale teritoriului acestui stat membru în
         perioada vânătorii de toamnă.

      53      Pe de altă parte, chiar dacă, astfel cum susține acest stat membru, zonele frecventate de cele două specii în cauză în perioada
         vânătorii de toamnă sunt mai restrânse decât cele frecventate de cele două specii în timpul migrației de primăvară, acestea
         sunt apropiate de aceste din urmă zone și, mai ales, nu reiese din dosar că zonele frecventate de speciile menționate în perioada
         vânătorii de toamnă nu ar fi ușor accesibile vânătorilor în această perioadă.

      54      Prin urmare, cele două specii în cauză sunt efectiv prezente toamna pe teritoriile deschise vânătorii de primăvară.

      55      Cu toate acestea, numai această constatare nu este suficientă pentru a se considera că există o „altă soluție satisfăcătoare”
         în sensul articolului 9 alineatul (1) din directivă.

      56      Astfel, legiuitorul comunitar, utilizând expresia „altă soluție satisfăcătoare”, nu a înțeles să excludă folosirea derogării
         prevăzute la articolul 9 alineatul (1) litera (c) din directivă dacă ar exista o oarecare posibilitate de a vâna în perioadele
         de deschidere autorizate în temeiul articolului 7 din directivă, ci a înțeles să permită derogarea de la această dispoziție
         numai în măsura în care este necesar, dacă posibilitățile de vânătoare existente în aceste perioade, în speță toamna, sunt
         atât de limitate, încât se rupe echilibrul urmărit de directivă dintre protecția speciilor și anumite activități de petrecere
         a timpului liber.

      57      Cu toate acestea, din dispozițiile articolului 9 din directivă, care face referire la controlul strict al derogării respective
         și la caracterul selectiv al capturilor, precum de altfel și din principiul general al proporționalității, reiese că derogarea
         pe care înțelege să o folosească un stat membru trebuie să fie proporțională cu nevoile care o justifică.

      58      Din aceasta rezultă că stabilirea faptului că nu există o altă soluție satisfăcătoare, și anume, precum în speță, că posibilitățile
         de a vâna toamna sunt insuficiente, departe de a deschide fără limite posibilitatea de a autoriza vânătoarea primăvara, nu
         permite această deschidere decât strict în măsura în care aceasta este necesară și în condițiile în care celelalte obiective
         urmărite de directivă nu sunt periclitate.

      59      Curtea a apreciat astfel că nu se pot pune în aplicare derogări în temeiul articolului 9 din directivă decât dacă există garanția
         că populația speciilor în cauză este menținută la un nivel satisfăcător și că, în lipsa acestei garanții, prelevările de păsări
         nu pot fi privite în niciun caz ca fiind judicioase și, prin urmare, ca reprezentând o exploatare admisibilă, în sensul celui
         de al unsprezecelea considerent al directivei (Hotărârea WWF Italia și alții, citată anterior, punctul 32).

      60      În speță, din dosarul prezentat Curții și în special din rapoartele anuale transmise Comisiei de Republica Malta, precum și
         din dezbaterile la care a dat naștere ședința, rezultă că, în anii în cauză, vânătorii nu puteau captura în perioada vânătorii
         de toamnă decât o cantitate neglijabilă de păsări.

      61      Pe de altă parte, Comisia nu contestă că în această perioadă numai o parte restrânsă a teritoriului acestui stat membru este
         frecventată de cele două specii de păsări în cauză și că migrația lor intervine în principal la sfârșitul lunii august și
         în cursul lunii septembrie.

      62      În sfârșit, din dosar nu reiese că populația acestor două specii de păsări vânate se situează sub un nivel satisfăcător. Din
         cuprinsul listei roșii a speciilor amenințate stabilite de UICN rezultă că speciile în cauză figurează în categoria denumită
         de „preocupare minoră”.

      63      Având în vedere aceste împrejurări foarte speciale, nu se poate considera că vânătoarea la prepeliță și la turturea în perioada
         vânătorii de toamnă constituie în Malta o altă soluție satisfăcătoare, astfel încât condiția privind lipsa unei astfel de
         soluții, prevăzută la articolul 9 alineatul (1) din directivă ar trebui, în principiu, să fie considerată îndeplinită.

      64      Cu toate acestea, trebuie ridicată problema dacă condițiile în care Republica Malta a autorizat vânătoarea la cele două specii
         primăvara răspund cerinței de proporționalitate amintite la punctul 58 de mai sus, precum și celorlalte condiții prevăzute
         la articolul 9 alineatul (1) din directivă.

      65      Prelungirea perioadei de vânătoare la aceste două specii migratoare prin autorizarea vânătorii timp de aproximativ două luni
         în perioada de primăvară, în care cele două specii vânate se întorc spre ariile de creștere și din care rezultă o mortalitate
         de trei ori mai mare, cu aproximativ 15 000 de păsări ucise, pentru prepeliță, și de opt ori mai mare, cu aproximativ 32 000
         de păsări ucise, pentru turturea, decât cea care rezultă din practica vânătorii în perioada de toamnă, nu constituie o soluție
         adecvată și strict proporțională cu obiectivul de conservare a speciilor urmărit de directivă.

      66      În aceste condiții, în timp ce cele două specii în cauză nu sunt prezente toamna decât în cantitate neglijabilă și pentru
         o perioadă foarte limitată și având în vedere că vânătoarea nu este imposibilă toamna, prin autorizarea deschiderii vânătorii
         de primăvară la prepeliță și la turturea timp de mai multe săptămâni în fiecare an, între 2004 și 2007, Republica Malta nu
         a respectat condițiile derogării prevăzute la articolul 9 alineatul (1) din directivă, interpretate în lumina principiului
         proporționalității și, prin urmare, a încălcat obligațiile care îi revin în temeiul acesteia.

      67      În sfârșit, Republica Malta invocă principiul protecției încrederii legitime pentru motivul că, în cursul negocierilor prealabile
         aderării sale la Uniunea Europeană, i‑ar fi fost acordată garanția că poate continua să autorizeze vânătoarea la turturea
         și la prepeliță în condițiile care prevalau înaintea aderării. Însă, în afara faptului că această împrejurare nu reiese din
         dosar, aceasta nu are în niciun caz legătură cu aprecierea respectării condiției privind lipsa unei alte soluții satisfăcătoare
         în sensul articolului 9 alineatul (1) din directivă și, prin urmare, nu este de natură să afecteze constatarea, care figurează
         la punctul precedent din prezenta hotărâre, a încălcării acestuia.

      68      Având în vedere considerațiile anterioare, trebuie să se constate că, prin autorizarea deschiderii vânătorii la prepeliță
         (Coturnix coturnix) și la turturea (Streptopelia turtur) în perioada de primăvară în anii 2004-2007, fără respectarea condițiilor stabilite la articolul 9 alineatul (1) din directivă,
         Republica Malta nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      69      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Malta la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Republica Malta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:
      1)      Prin autorizarea deschiderii vânătorii la prepeliță (Coturnix coturnix) și la turturea (Streptopelia turtur) în perioada migrației de primăvară în anii 2004-2007, fără respectarea condițiilor stabilite la articolul 9 alineatul (1)
            din Directiva 79/409/CEE a Consiliului din 2 aprilie 1979 privind conservarea păsărilor sălbatice, astfel cum a fost modificată,
            pentru anii 2004-2006, prin Regulamentul (CE) nr. 807/2003 al Consiliului din 14 aprilie 2003 și, pentru anul 2007, prin Directiva
            2006/105/CE a Consiliului din 20 noiembrie 2006, Republica Malta nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei
            directive.
      2)      Obligă Republica Malta la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 9 iulie 2015.#Radu Florin Salomie și Nicolae Vasile Oltean împotriva Direcției Generale a Finanțelor Publice Cluj.#Cerere de decizie preliminară formulată de Curtea de Apel Cluj.#Trimitere preliminară – Taxă pe valoarea adăugată (TVA) – Directiva 2006/112/CE – Articolele 167, 168, 179 și 213 – Recalificare de către administrația fiscală națională a unei operațiuni drept activitate economică supusă TVA‑ului – Principiul securității juridice – Principiul protecției încrederii legitime – Reglementare națională care condiționează exercitarea dreptului de deducere de înregistrarea în scopuri de TVA a operatorului vizat și de depunerea unui decont de taxă.#Cauza C-183/14.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑183/14,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Curtea de Apel Cluj (România), prin decizia din 28 februarie 2014, primită de Curte la 11 aprilie 2014, în procedura
            Radu Florin Salomie, Nicolae Vasile Oltean,
            împotriva
            Direcției Generale a Finanțelor Publice Cluj,
            CURTEA (Camera a șaptea),
            compusă din domnul J.‑C. Bonichot (raportor), președinte de cameră, și domnii J. L. da Cruz Vilaça și C. Lycourgos, judecători,
            avocat general: domnul N. Jääskinen,
            grefier: doamna L. Carrasco Marco, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 martie 2015,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru domnii Salomie și Oltean, de C. F. Costaș, de L. Dobrinescu și de T.‑D. Vidrean Căpușan, avocați;
            – pentru guvernul român, de R.‑H. Radu, de D. M. Bulancea și de R. I. Hațieganu, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de C. Soulay și de A. Ștefănuc, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime, precum și a articolelor 167, 168, 179 și 213 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnii Salomie și Oltean, pe de o parte, și Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj (denumită în continuare „administrația fiscală”), pe de altă parte, privind aplicarea taxei pe valoarea adăugată (TVA) unor vânzări de bunuri imobile realizate în cursul anului 2009.
            Cadrul juridic
            Directiva 2006/112
            3. Articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2006/112 prevede:
            „«Persoană impozabilă» înseamnă orice persoană care, în mod independent, desfășoară în orice loc orice activitate economică, indiferent de scopul sau rezultatele activității respective.
            Orice activitate a producătorilor, comercianților sau persoanelor care prestează servicii […] este considerată «activitate economică». Exploatarea bunurilor corporale sau necorporale în scopul obținerii de venituri cu caracter de continuitate este de asemenea considerată activitate economică.”
            4. Potrivit articolului 12 alineatul (1) din această directivă:
            „Statele membre pot considera ca persoană impozabilă orice persoană care efectuează, în mod ocazional, o operațiune legată de activitățile prevăzute la articolul 9 alineatul (1) al doilea paragraf și, în special, una dintre următoarele operațiuni:
            (a) livrarea unei clădiri sau a unor părți ale unei clădiri și a terenului pe care se află clădirea, înaintea primei ocupări;
            […]”
            5. Articolul 167 din directiva menționată prevede:
            „Dreptul de deducere ia naștere în momentul în care taxa deductibilă devine exigibilă.”
            6. Articolul 168 din aceeași directivă are următorul cuprins:
            „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul, în statul membru în care efectuează operațiunile respective, de a deduce din valoarea TVA, pe care are obligația de a o plăti, următoarele sume:
            (a) TVA datorată sau achitată în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate sau pentru serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă;
            […]”
            7. Potrivit articolului 169 din Directiva 2006/112:
            „Pe lângă deducerea prevăzută la articolul 168, persoana impozabilă are dreptul să deducă TVA prevăzută la articolul respectiv în măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul următoarelor operațiuni:
            […]”
            8. Articolul 179 din Directiva 2006/112 prevede:
            „Persoana impozabilă efectuează deducerea scăzând din valoarea totală a TVA datorate pentru o anumită perioadă fiscală valoarea totală a TVA pentru care, în aceeași perioadă, dreptul de deducere a apărut și este exercitat în conformitate cu articolul 178.
            […]”
            9. Articolul 213 alineatul (1) din această directivă prevede:
            „Orice persoană impozabilă declară când începe, își modifică sau încetează activitatea ca persoană impozabilă.
            […]”
            10. Articolul 214 alineatul (1) litera (a) din directiva menționată are următorul cuprins:
            „Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a se asigura că următoarele persoane sunt identificate printr‑un număr individual:
            (a) orice persoană impozabilă […] care desfășoară, pe teritoriul statului respectiv, livrări de bunuri sau prestări de servicii care dau drept de deducere a taxei […]
            […]”
            11. Articolul 273 din aceeași directivă are următorul cuprins:
            „Statele membre pot impune alte obligații pe care le consideră necesare pentru a asigura colectarea în mod corect a TVA și a preveni evaziunea, sub rezerva cerinței de tratament egal al operațiunilor interne și operațiunilor efectuate între statele membre de către persoane impozabile și cu condiția ca respectivele obligații să nu genereze, în comerțul dintre statele membre, unele formalități în legătură cu trecerea frontierelor.
            Opțiunea prevăzută la primul paragraf nu poate fi considerată ca bază de plecare pentru a impune obligații de facturare suplimentare față de cele stabilite la capitolul 3.”
            Dreptul român
            12. Articolul 77 1  alineatul (1) din Legea nr. 571/2003 privind Codul fiscal ( Monitorul Oficial al României , Partea I, nr. 927 din 23 decembrie 2003, denumită în continuare „Codul fiscal”) prevede:
            „La transferul dreptului de proprietate și al dezmembrămintelor acestuia, prin acte juridice între vii, asupra construcțiilor de orice fel și a terenurilor aferente acestora, precum și asupra terenurilor de orice fel fără construcții, contribuabilii datorează un impozit care se calculează astfel:
            […]”
            13. Articolul 127 din Codul fiscal prevede:
            „(1) Este considerată persoană impozabilă orice persoană care desfășoară, de o manieră independentă și indiferent de loc, activități economice de natura celor prevăzute la alineatul (2), oricare ar fi scopul sau rezultatul acestei activități.
            (2) În sensul prezentului titlu, activitățile economice cuprind activitățile producătorilor, comercianților sau prestatorilor de servicii, inclusiv activitățile extractive, agricole și activitățile profesiilor libere sau asimilate acestora. De asemenea, constituie activitate economică exploatarea bunurilor corporale sau necorporale în scopul obținerii de venituri cu caracter de continuitate.
            […]”
            14. Prin Ordonanța de urgență nr. 109 din 7 octombrie 2009 privind modificarea și completarea Legii nr. 571/2003 privind Codul fiscal, intrată în vigoare la 1 ianuarie 2010, s‑a adăugat un alineat (2 1 ) la articolul 127 din Codul fiscal, cu următorul cuprins:
            „Situațiile în care persoanele fizice care efectuează livrări de bunuri imobile devin persoane impozabile sunt explicitate prin norme.”
            15. Potrivit articolului 141 alineatul (2) din acest cod, în versiunea în vigoare până la 31 decembrie 2007:
            „Următoarele operațiuni sunt, de asemenea, scutite de taxă:
            […]
            f) livrarea de către orice persoană a unei construcții, a unei părți a acesteia și a terenului pe care este construită, precum și a oricărui alt teren. Prin excepție, scutirea nu se aplică pentru livrarea unei construcții noi, a unei părți a acesteia sau a unui teren construibil, dacă este efectuată de o persoană impozabilă care și‑a exercitat ori ar fi avut dreptul să‑și exercite dreptul de deducere total sau parțial a taxei pentru achiziția, transformarea sau construirea unui astfel de imobil. […]”
            16. Articolul 141 alineatul (2) litera (f) din codul menționat, în versiunea în vigoare de la 1 ianuarie 2008 la 31 decembrie 2009, prevedea că este scutită de TVA:
            „livrarea de către orice persoană a unei construcții, a unei părți a acesteia și a terenului pe care este construită, precum și a oricărui alt teren. Prin excepție, scutirea nu se aplică pentru livrarea unei construcții noi, a unei părți a acesteia sau a unui teren construibil. […]”
            17. Punctul 3 alineatul (1) din Hotărârea Guvernului nr. 44/2004 din 22 ianuarie 2004 pentru aprobarea Normelor metodologice de aplicare a Legii nr. 571/2003 privind Codul fiscal ( Monitorul Oficial al României , Partea I, nr. 112 din 6 februarie 2004) prevede, în versiunea în vigoare de la 1 ianuarie 2007 la 31 decembrie 2009:
            „În sensul articolului 127 alineatul (2) din Codul fiscal, obținerea de venituri de către persoanele fizice din vânzarea locuințelor proprietate personală sau a altor bunuri care sunt folosite de către acestea pentru scopuri personale nu va fi considerată activitate economică, cu excepția situațiilor în care se constată că activitatea respectivă este desfășurată în scopul obținerii de venituri cu caracter de continuitate în sensul articolului 127 alineatul (2) din Codul fiscal […].”
            18. Hotărârea Guvernului nr. 1620/2009 din 29 decembrie 2009 ( Monitorul Oficial al României , Partea I, nr. 927 din 31 decembrie 2009) a completat și a modificat normele de aplicare a Codului fiscal stabilite prin Hotărârea Guvernului nr. 44/2004. Începând de la 1 ianuarie 2010, punctul 3 din Hotărârea Guvernului nr. 44/2004 prevede:
            „(1) În sensul articolului 127 alineatul (2) din Codul fiscal, exploatarea bunurilor corporale sau necorporale, în concordanță cu principiul de bază al sistemului de TVA potrivit căruia taxa trebuie să fie neutră, se referă la orice tip de tranzacții, indiferent de forma lor juridică […].
            (2) În aplicarea prevederilor alineatului (1), persoanele fizice nu se consideră că realizează o activitate economică în sfera de aplicare a taxei atunci când obțin venituri din vânzarea locuințelor proprietate personală sau a altor bunuri care au fost folosite de către acestea pentru scopuri personale […].
            (3) Persoana fizică, care nu a devenit deja persoană impozabilă pentru alte activități, se consideră că realizează o activitate economică din exploatarea bunurilor corporale sau necorporale dacă acționează ca atare, de o manieră independentă, și activitatea respectivă este desfășurată în scopul obținerii de venituri cu caracter de continuitate, în sensul articolului 127 alineatul (2) din Codul fiscal.
            (4) În cazul construirii de bunuri imobile de către persoanele fizice, în vederea vânzării, activitatea economică este considerată începută în momentul în care persoana fizică respectivă intenționează să efectueze o astfel de activitate, iar intenția persoanei respective trebuie apreciată în baza elementelor obiective, de exemplu faptul că aceasta începe să angajeze costuri și/sau să facă investiții pregătitoare inițierii activității economice. Activitatea economică este considerată continuă din momentul începerii sale, incluzând și livrarea bunului sau părților din bunul imobil construit, chiar dacă este un singur bun imobil.
            (5) În cazul achiziției de terenuri și/sau de construcții de către persoana fizică în scopul vânzării, livrarea acestor bunuri reprezintă o activitate cu caracter de continuitate dacă persoana fizică realizează mai mult de o singură tranzacție în cursul unui an calendaristic. Totuși, dacă persoana fizică derulează deja construcția unui bun imobil în vederea vânzării, conform alineatului (4), activitatea economică fiind deja considerată începută și continuă, orice alte tranzacții efectuate ulterior nu vor mai avea caracter ocazional. […]
            […]”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            19. În cursul anului 2007, domnii Salomie și Oltean s‑au asociat cu alte cinci persoane fizice pentru a realiza un proiect de construcție și de vânzare a patru imobile în România. Această asociere nu avea personalitate juridică și nu a fost declarată sau înregistrată ca impozabilă în scopuri de TVA.
            20. În anii 2008 și 2009, din cele 132 de apartamente, construite pe terenul care aparține patrimoniului privat al uneia dintre aceste persoane, au fost vândute 122, pentru o valoare totală de 10 902 275 lei (RON), precum și 23 de locuri de parcare, fără ca aceste vânzări să fi fost supuse TVA‑ului.
            21. În cursul anului 2010, în urma unei inspecții efectuate de administrația fiscală, aceasta a considerat că operațiunile menționate constituie o activitate economică cu caracter de continuitate și că, în consecință, ar fi trebuit să fie supuse TVA‑ului de la 1 octombrie 2008 deoarece, începând din luna august 2008, cifra de afaceri rezultată din ele a depășit pragul de 35 000 de euro, sub care activitățile economice sunt scutite de TVA în România.
            22. În consecință, administrația fiscală a solicitat plata TVA‑ului datorat pentru tranzacțiile realizate în cursul anului 2009, precum și majorări de întârziere și a emis în acest scop mai multe decizii de impunere.
            23. Reiese de asemenea din decizia de trimitere că vânzările de bunuri imobile realizate în cursul anilor 2008 și 2009 au făcut obiectul impozitului pe „transferul proprietăților imobiliare din patrimoniul personal”, prevăzut la articolul 77 1  din Codul fiscal.
            24. Domnii Salomie și Oltean au sesizat Tribunalul Cluj cu o cerere de anulare în parte a acestor decizii de impunere, care a respins acțiunile menționate ca nefondate.
            25. Sesizată cu recurs, Curtea de Apel Cluj ridică problema conformității cu principiul securității juridice a deciziilor de impunere emise de administrația fiscală, din moment ce, pe de o parte, legislația română nu ar fi stabilit normele de aplicare a dispozițiilor privind aplicarea TVA‑ului în cazul tranzacțiilor imobiliare decât începând de la 1 ianuarie 2010 și, pe de altă parte, practica administrației fiscale ar fi constat mai degrabă, până la acea dată, în nesupunerea unor astfel de tranzacții TVA‑ului. În plus, această administrație ar fi avut la dispoziție informații suficiente pentru a constata existența calității de persoane impozabile a domnilor Salomie și Oltean încă din anul 2008, întrucât avea cunoștință despre existența vânzărilor pe care aceștia le‑au realizat, fie și numai ca urmare a impozitării acestor operațiuni în temeiul articolului 77 1  din Codul fiscal.
            26. Instanța de trimitere exprimă de asemenea dubii cu privire la compatibilitatea cu Directiva 2006/112 a dreptului de deducere a TVA‑ului plătit în amonte prevăzut în dreptul român, în temeiul căruia o persoană înregistrată tardiv drept persoană impozabilă în scopuri de TVA nu poate exercita acest drept de deducere a TVA‑ului decât ulterior regularizării situației sale prin înregistrarea sa în scopuri de TVA și prin depunerea unui decont.
            27. În aceste condiții, Curtea de Apel Cluj a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) O persoană fizică care încheie un contract de asociere cu alte persoane fizice, asociere fără personalitate juridică ce nu a fost declarată și înregistrată din punct de vedere fiscal, în vederea realizării unui bun viitor (construcție), asupra unui teren ce face parte din patrimoniul personal al unora dintre cocontractanți, poate fi considerată, raportat la circumstanțele din litigiul principal, persoană impozabilă în scopuri de TVA în sensul articolului 9 alineatul (l) din Directiva [2006/112] dacă, inițial, livrările construcțiilor edificate asupra terenului ce face parte din patrimoniul personal al unora dintre cocontractanți au fost tratate de [administrația fiscală] din punctul de vedere al regimului fiscal ca fiind vânzări care se înscriu în cadrul administrării patrimoniului privat al acestor persoane?
            2) Raportat la circumstanțele din litigiul principal, principiul securității juridice, principiul protecției încrederii legitime, precum și celelalte principii generale aplicabile în materie de TVA, astfel cum se desprind din Directiva 2006/112, trebuie interpretate în sensul că se opun unei practici naționale în temeiul căreia [administrația fiscală], după ce inițial a perceput de la persoana fizică impozitul asupra veniturilor din transferul proprietăților aferente patrimoniului personal, fără o modificare legislativă de substanță a dreptului primar, pe baza acelorași elemente de fapt, după o perioadă de doi ani, își reconsideră poziția și califică aceleași operațiuni ca fiind activități economice supuse TVA, calculând retroactiv accesorii?
            3) Dacă prevederile articolelor 167, 168 și 213 din Directiva [2006/112], analizate în lumina principiului neutralității fiscale, trebuie interpretate în sensul că se opun ca, în circumstanțele din litigiul principal, [administrația fiscală] să refuze unei persoane impozabile dreptul de a deduce [TVA‑ul datorat sau achitat] aferent bunurilor și serviciilor utilizate în scopul operațiunilor taxabile numai pentru motivul că nu a fost înregistrată fiscal ca plătitor de TVA la momentul la care i‑au fost prestate respectivele servicii?
            4) Raportat la circumstanțele din litigiul principal, prevederile articolului 179 din Directiva [2006/112] trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care stabilește în sarcina persoanei impozabile care aplică regimul special de scutire și care a solicitat cu întârziere înregistrarea în scopuri de TVA obligația de plată a taxei pe care ar fi trebuit să o colecteze fără a fi îndrituită să scadă valoarea taxei deductibile pentru fiecare perioadă fiscală, dreptul de deducere urmând a fi exercitat ulterior prin decontul de taxă depus după înregistrarea persoanei impozabile în scopuri de TVA, cu eventuale consecințe asupra calculului accesoriilor?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima și la a doua întrebare
            28. Prin intermediul primelor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă principiile securității juridice și protecției încrederii legitime se opun, în împrejurări precum cele din litigiul principal, ca o administrație fiscală națională să decidă, cu ocazia unui control fiscal, că anumite tranzacții ar fi trebuit să fie supuse TVA‑ului și să impună în plus plata unor majorări.
            29. În ceea ce privește, în primul rând, principiul securității juridice, domnii Salomie și Oltean contestă această decizie invocând încălcarea acestui principiu ca urmare a faptului că, atunci când au efectuat operațiunile imobiliare vizate de decizia menționată, nici A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1), care era în vigoare anterior datei de 1 ianuarie 2007, nici jurisprudența Curții relevantă în materie nu făcuseră obiectul unei publicări în limba română. Aceștia arată de asemenea că, până în anul 2010, autoritățile fiscale naționale nu considerau acest tip de tranzacții ca fiind supuse taxei menționate.
            30. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, principiile securității juridice și protecției încrederii legitime trebuie să fie respectate de instituțiile Uniunii Europene, dar și de statele membre în exercitarea competențelor care le sunt conferite prin directivele Uniunii (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Gemeente Leusden și Holin Groep, C‑487/01 și C‑7/02, EU:C:2004:263, punctul 57, Hotărârea „Goed Wonen”, C‑376/02, EU:C:2005:251, punctul 32, precum și Hotărârea Elmeka NE, C‑181/04-C‑183/04, EU:C:2006:563, punctul 31).
            31. Astfel cum a statuat Curtea în mai multe rânduri, rezultă de aici în special că legislația Uniunii trebuie să fie certă, iar aplicarea sa trebuie să fie previzibilă pentru justițiabili, acest imperativ al securității juridice impunându‑se cu o rigoare deosebită atunci când este vorba despre o reglementare care poate să aibă consecințe financiare, pentru a permite persoanelor interesate să cunoască în mod exact întinderea obligațiilor pe care aceasta le‑o impune (Hotărârea Irlanda/Comisia, 325/85, EU:C:1987:546, punctul 18).
            32. De asemenea, în domeniile care intră sub incidența dreptului Uniunii, normele din dreptul statelor membre trebuie formulate într‑un mod neechivoc, care să permită persoanelor vizate să își cunoască drepturile și obligațiile în mod clar și precis, iar instanțelor naționale să asigure respectarea acestora (a se vedea Hotărârea Comisia/Italia, 257/86, EU:C:1988:324, punctul 12).
            33. În speță, nu poate fi contestat faptul că dispoziții precum cele prezentate în decizia de trimitere au un astfel de caracter.
            34. Astfel, rezultă din decizia de trimitere printre altele că definiția „persoanei impozabile” care figurează la articolul 127 din Codul fiscal, care transpune în dreptul național dispozițiile articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2006/112, trimite la orice persoană care desfășoară, de o manieră independentă și indiferent de loc, activități economice, oricare ar fi scopul sau rezultatul acestor activități, și că trebuie considerate drept „activități economice” orice activități ale producătorilor, comercianților sau prestatorilor de servicii, între care în special exploatarea bunurilor corporale sau necorporale în scopul obținerii de venituri cu caracter de continuitate.
            35. Pe de altă parte, punctul 3 alineatul (2) din Hotărârea Guvernului nr. 44/2004 pentru aprobarea Normelor metodologice de aplicare a Codului fiscal precizează că, în sensul articolului 127 alineatul (2) din Codul fiscal, obținerea de venituri de către persoanele fizice cu ocazia vânzării unor locuințe proprietate personală sau a altor bunuri care sunt folosite de către acestea pentru scopuri personale nu va fi considerată activitate economică, cu excepția situațiilor în care se constată că activitatea respectivă este desfășurată în scopul obținerii de venituri cu caracter de continuitate.
            36. În sfârșit, articolul 141 din Codul fiscal, în versiunea în vigoare în cursul anilor 2008 și 2009, prevede că scutirea de TVA‑ul aplicabil în cazul livrării unei construcții sau a unei părți a acesteia și a terenului pe care este construită nu se aplică pentru livrarea unei construcții noi, a unei părți a acesteia sau a unui teren construibil, ceea ce de altfel corespunde principiilor care guvernează TVA‑ul în dreptul Uniunii.
            37. În consecință, nu se poate susține în mod rezonabil că astfel de dispoziții de drept național nu stabilesc în mod suficient de clar și de precis că livrarea unei construcții sau a unei părți a acesteia și a terenului pe care este construită poate, în anumite cazuri, să fie supusă TVA‑ului.
            38. În aceste condiții, domnii Salomie și Oltean nu pot invoca în mod valabil, în susținerea argumentului lor potrivit căruia cadrul juridic național aplicabil nu era suficient de clar la momentul faptelor din cauza principală, nepublicarea în limba română a jurisprudenței relevante a Curții și a celei de A șasea directive 77/388, care, în orice caz, nu mai era în vigoare de la aderarea României la Uniune, la 1 ianuarie 2007.
            39. Astfel, împrejurările din cauza principală nu pot fi comparate cu cele din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Skoma‑Lux (C‑161/06, EU:C:2007:773), în cadrul căreia Curtea a precizat că un regulament al Uniunii nepublicat în limba unui stat membru nu este opozabil particularilor din acest stat.
            40. Desigur, din principiul securității juridice rezultă de asemenea că situația fiscală a persoanei impozabile nu poate fi repusă în discuție la nesfârșit (a se vedea în acest sens Hotărârea Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, punctul 46).
            41. Curtea a statuat însă deja că principiul securității juridice nu se opune unei practici administrative a autorităților fiscale naționale care constă în revocarea, în termenul de decădere, a unei decizii prin care acestea au recunoscut persoanei impozabile un drept de deducere a TVA‑ului, solicitându‑i, în urma unei noi inspecții, această taxă și majorări de întârziere (a se vedea în acest sens Hotărârea Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, punctul 51).
            42. Simpla împrejurare că administrația fiscală recalifică, în termenul de prescripție, o anumită operațiune drept activitate economică supusă TVA‑ului nu poate, prin urmare, să aducă atingere prin ea însăși acestui principiu, în lipsa altor împrejurări.
            43. În consecință, nu se poate susține în mod valabil că principiul securității juridice se opune ca, în împrejurări precum cele privind cauza principală, administrația fiscală să considere, în urma unui control fiscal, că operațiunile imobiliare în discuție în prezenta cauză ar fi trebuit să fie supuse TVA‑ului.
            44. În al doilea rând, în ceea ce privește principiul protecției încrederii legitime, dreptul de a se prevala de acest principiu se extinde la orice justițiabil pe care o autoritate administrativă l‑a determinat să nutrească speranțe întemeiate prin furnizarea unor asigurări precise (a se vedea în acest sens Hotărârea Europäisch‑Iranische Handelsbank/Consiliul, C‑585/13 P, EU:C:2015:145, punctul 95).
            45. În această privință, este necesar să se verifice dacă actele unei autorități administrative au dat naștere în percepția unui operator economic prudent și avizat unei încrederi rezonabile, iar în caz afirmativ trebuie să fie stabilit caracterul legitim al acestei încrederi (a se vedea în acest sens Hotărârea Elmeka, C‑181/04-C‑183/04, EU:C:2006:563, punctul 32 și jurisprudența citată).
            46. Astfel cum a fost descrisă în decizia de trimitere, practica administrativă a autorităților fiscale naționale nu pare însă de natură să demonstreze că aceste condiții ar fi îndeplinite în cauza principală.
            47. În special, deși contestat în ședință de guvernul român, faptul că, până în anul 2010, autoritățile fiscale naționale nu ar fi supus în mod sistematic TVA‑ului operațiunile imobiliare precum cele în discuție în litigiul principal nu poate fi suficient a priori , cu excepția unor împrejurări cu totul speciale, pentru a crea în percepția unui operator economic normal de prudent și de avizat o încredere rezonabilă în neaplicarea acestei taxe unor astfel de operațiuni, ținând seama nu numai de claritatea și de previzibilitatea dreptului național aplicabil, ci și de faptul că în speță pare să fie vorba despre profesioniști din domeniul imobiliar.
            48. Astfel, o asemenea practică, oricât ar fi de regretabilă, nu poate fi a priori  de natură să dea contribuabililor vizați asigurări precise cu privire la neaplicarea TVA‑ului unor operațiuni imobiliare precum cele în discuție în litigiul principal.
            49. Este necesar să se adauge că, ținând seama de dimensiunea operațiunii imobiliare în discuție în litigiul principal, care constă în construcția și în vânzarea a patru imobile care totalizează peste 130 de apartamente, un operator economic prudent și avizat nu putea să ajungă în mod rezonabil la concluzia că o astfel de operațiune nu este supusă TVA‑ului fără să fi primit sau cel puțin să fi încercat să obțină asigurări explicite în acest sens din partea autorităților fiscale naționale competente.
            50. În ceea ce privește, în al treilea și ultimul rând, conformitatea cu dreptul Uniunii a majorărilor aplicate în speță de administrația fiscală, trebuie amintit că, în lipsa unei armonizări a legislației Uniunii în domeniul sancțiunilor aplicabile în caz de nerespectare a condițiilor prevăzute de un regim instituit prin această legislație, statele membre rămân competente să aleagă sancțiunile care le par adecvate. Acestea sunt însă obligate să își exercite competențele cu respectarea dreptului Uniunii și a principiilor sale generale și, în consecință, cu respectarea principiului proporționalității (a se vedea Hotărârea Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, punctul 50 și jurisprudența citată).
            51. Astfel, deși, pentru asigurarea colectării în mod corect a taxei și pentru prevenirea evaziunii, statele membre au, printre altele, posibilitatea legală să prevadă în propriile legislații naționale sancțiuni corespunzătoare care să urmărească sancționarea penală a nerespectării obligației de înscriere în registrul persoanelor impozabile în scopuri de TVA, asemenea sancțiuni nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestor obiective. Revine instanței naționale sarcina de a verifica dacă cuantumul sancțiunii nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor care constau în asigurarea colectării în mod corect a taxei și prevenirea evaziunii, având în vedere împrejurările speței și în special suma impusă în mod concret și eventuala existență a unei evaziuni sau a unei eludări a legislației aplicabile imputabile persoanei impozabile a cărei neînregistrare este sancționată (a se vedea în acest sens Hotărârea Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, punctele 45, 46 și 54).
            52. Aceleași principii sunt valabile în cazul majorărilor, care, dacă au caracter de sancțiuni fiscale, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, nu trebuie să fie excesive în raport cu gravitatea încălcării de către persoana impozabilă a obligațiilor sale.
            53. În consecință, trebuie să se răspundă la primele două întrebări că principiile securității juridice și protecției încrederii legitime nu se opun, în împrejurări precum cele din litigiul principal, ca o administrație fiscală națională să decidă, în urma unui control fiscal, să supună anumite operațiuni TVA‑ului și să impună plata unor majorări, cu condiția ca această decizie să se întemeieze pe reguli clare și precise, iar practica acestei administrații să nu fi fost de natură să creeze în percepția unui operator economic prudent și avizat o încredere rezonabilă în neaplicarea acestei taxe unor astfel de operațiuni, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere. Majorările aplicate în astfel de împrejurări trebuie să respecte principiul proporționalității.
            Cu privire la cea de a treia și la cea de a patra întrebare
            54. Prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă Directiva 2006/112 se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia dreptul de deducere a TVA‑ului datorat sau achitat în amonte pentru bunuri și servicii utilizate în cadrul operațiunilor taxate îi este refuzat persoanei impozabile, care trebuie în schimb să achite taxa pe care ar fi trebuit să o perceapă, pentru simplul motiv că nu era înregistrată în scopuri de TVA atunci când a efectuat aceste operațiuni, și aceasta atât timp cât nu este înregistrată în mod legal în scopuri de TVA și nu a fost depus decontul taxei datorate.
            55. Articolul 167 și următoarele din Directiva 2006/112 aduc precizări privind nașterea și întinderea dreptului de deducere. Trebuie amintit în special că, în temeiul articolului 167 din această directivă, dreptul menționat ia naștere în momentul în care taxa deductibilă devine exigibilă.
            56. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, dreptul de deducere constituie un principiu fundamental al sistemului comun al TVA‑ului, care, în principiu, nu poate fi limitat și se exercită imediat pentru totalitatea taxelor aplicate operațiunilor efectuate în amonte (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Gabalfrisa și alții, C‑110/98-C‑147/98, EU:C:2000:145, punctul 43, precum și Hotărârea Idexx Laboratories Italie, C‑590/13, EU:C:2014:2429, punctele 30 și 31).
            57. Acest regim urmărește să degreveze în întregime întreprinzătorul de sarcina TVA‑ului datorat sau achitat în cadrul tuturor activităților sale economice. Sistemul comun al TVA‑ului garantează, în consecință, perfecta neutralitate în ceea ce privește sarcina fiscală a tuturor activităților economice, indiferent de scopurile sau de rezultatele acestor activități, cu condiția să fie ele însele supuse TVA‑ului (a se vedea în acest sens Hotărârea Gabalfrisa și alții, C‑110/98-C‑147/98, EU:C:2000:145, punctul 44, precum și Hotărârea Idexx Laboratories Italie, C‑590/13, EU:C:2014:2429, punctul 32).
            58. Pe de altă parte, Curtea a statuat deja că principiul fundamental al neutralității TVA‑ului impune ca deducerea taxei în amonte să fie acordată dacă cerințele de fond sunt îndeplinite, chiar dacă anumite cerințe de formă au fost omise de persoanele impozabile (a se vedea în acest sens Hotărârea Ecotrade, C‑95/07 și C‑96/07, EU:C:2008:267 punctul 63, Hotărârea Uszodaépítő, C‑392/09, EU:C:2010:569, punctul 39, Hotărârea Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, punctele 42 și 43, precum și Hotărârea Idexx Laboratories Italie, C‑590/13, EU:C:2014:2429, punctul 38).
            59. În consecință, în cazul în care administrația fiscală dispune de informațiile necesare pentru a stabili că cerințele de fond sunt îndeplinite, aceasta nu poate impune, în ceea ce privește dreptul persoanei impozabile de a deduce această taxă, condiții suplimentare care pot avea ca efect anihilarea exercitării acestui drept (a se vedea Hotărârea Idexx Laboratories Italie, C‑590/13, EU:C:2014:2429, punctul 40).
            60. Înregistrarea în scopuri de TVA prevăzută la articolul 214 din Directiva 2006/112, precum și obligația persoanei impozabile de a declara când își începe, când își modifică sau când își încetează activitatea, prevăzută la articolul 213 din această directivă, nu constituie decât cerințe de formă în scopul controlului, care nu pot pune în discuție în special dreptul de deducere a TVA‑ului, în măsura în care sunt îndeplinite condițiile materiale care dau naștere acestui drept (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, punctul 50, Hotărârea Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, punctul 32, și Hotărârea Ablessio, C‑527/11, EU:C:2013:168, punctul 32).
            61. De aici rezultă în special că o persoană impozabilă în scopuri de TVA nu poate fi împiedicată să își exercite dreptul de deducere pentru motivul că nu ar fi înregistrată în scopuri de TVA înainte de a utiliza bunurile dobândite în cadrul activității sale taxate (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, punctul 51).
            62. În plus, măsurile pe care statele membre le pot adopta în temeiul articolului 273 din Directiva 2006/112 pentru a asigura colectarea în mod corect a taxei și pentru prevenirea evaziunii fiscale nu trebuie nici să depășească ceea ce este necesar pentru atingerea unor astfel de obiective, nici să repună în discuție neutralitatea TVA‑ului (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Gabalfrisa și alții, C‑110/98-C‑147/98, EU:C:2000:145, punctul 52, Hotărârea Collée, C‑146/05, EU:C:2007:549, punctul 26, Hotărârea Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, punctul 49, precum și Hotărârea Idexx Laboratories Italie, C‑590/13, EU:C:2014, 2429, punctele 36 și 37).
            63. Astfel, faptul de a sancționa nerespectarea de către persoana impozabilă a obligațiilor contabile și a celor privind declarațiile cu refuzul dreptului de deducere depășește în mod evident ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului de asigurare a executării corecte a acestor obligații, din moment ce dreptul Uniunii nu împiedică statele membre să impună, dacă este cazul, o amendă sau o sancțiune pecuniară proporțională cu gravitatea încălcării. O asemenea practică depășește totodată ceea ce este necesar pentru a asigura colectarea în mod corect a TVA‑ului și prevenirea evaziunii fiscale, în sensul articolului 273 din Directiva 2006/112, întrucât poate determina chiar pierderea dreptului de deducere dacă rectificarea declarației de către administrația fiscală nu se produce decât după expirarea termenului de decădere de care dispune persoana impozabilă pentru a proceda la deducere (a se vedea prin analogie Hotărârea Ecotrade, C‑95/07 și C‑96/07, EU:C:2008:267, punctele 67 și 68).
            64. În speță, reiese din dosarul prezentat Curții că cerințele de fond privind dreptul de deducere în amonte ar fi îndeplinite, iar reclamanții din litigiul principal ar fi fost considerați persoane impozabile în scopuri de TVA cu ocazia unui control fiscal. În astfel de condiții, amânarea aplicării dreptului de deducere a TVA‑ului până la depunerea unui prim decont de taxă de către aceste persoane impozabile pentru simplul motiv că nu erau înregistrate în scopuri de TVA atunci când au efectuat operațiunile care fac obiectul TVA‑ului, acestea din urmă trebuind în plus să achite taxa aferentă acestora, depășește ceea ce este necesar pentru asigurarea colectării în mod corect a taxei și pentru prevenirea evaziunii.
            65. Rezultă de aici că trebuie să se răspundă la cea de a treia și la cea de a patra întrebare că Directiva 2006/112 se opune, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, unei reglementări naționale în temeiul căreia dreptul de deducere a TVA‑ului datorat sau achitat în amonte pentru bunuri și servicii utilizate în cadrul operațiunilor taxate îi este refuzat persoanei impozabile, care trebuie în schimb să achite taxa pe care ar fi trebuit să o perceapă, pentru simplul motiv că nu era înregistrată în scopuri de TVA atunci când a efectuat aceste operațiuni, și aceasta atât timp cât nu este înregistrată în mod legal în scopuri de TVA și nu a fost depus decontul taxei datorate.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            66. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:
            1) Principiile securității juridice și protecției încrederii legitime nu se opun, în împrejurări precum cele din litigiul principal, ca o administrație fiscală națională să decidă, în urma unui control fiscal, să supună anumite operațiuni taxei pe valoarea adăugată și să impună plata unor majorări, cu condiția ca această decizie să se întemeieze pe reguli clare și precise, iar practica acestei administrații să nu fi fost de natură să creeze în percepția unui operator economic prudent și avizat o încredere rezonabilă în neaplicarea acestei taxe unor astfel de operațiuni, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere. Majorările aplicate în astfel de împrejurări trebuie să respecte principiul proporționalității.
            2) Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată se opune, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, unei reglementări naționale în temeiul căreia dreptul de deducere a taxei pe valoarea adăugată datorate sau achitate în amonte pentru bunuri și servicii utilizate în cadrul operațiunilor taxate îi este refuzat persoanei impozabile, care trebuie în schimb să achite taxa pe care ar fi trebuit să o perceapă, pentru simplul motiv că nu era înregistrată în scopuri de taxă pe valoarea adăugată atunci când a efectuat aceste operațiuni, și aceasta atât timp cât nu este înregistrată în mod legal în scopuri de taxă pe valoarea adăugată și nu a fost depus decontul taxei datorate.