Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 19 noiembrie 2002. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 97/11/CE. # Cauza C-319/01.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 25 martie 2010. # Comisia Europeană împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 96/82/CE - Controlul asupra riscului de accidente majore care implică substanțe periculoase - Articolul 11 alineatul (1) litera (c) - Obligația de elaborare a planurilor de urgență externe - Termen. # Cauza C-392/08.

text:
      Cauza C‑392/08
      Comisia Europeană
      împotriva
      Regatului Spaniei
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 96/82/CE – Controlul asupra riscului de accidente majore care implică substanțe periculoase – Articolul 11 alineatul (1) litera (c) – Obligația de elaborare a planurilor de urgență externe – Termen”
      Sumarul hotărârii
      Mediu – Controlul asupra riscului de accidente majore care implică substanțe periculoase –Directiva 96/82
      [Directiva 96/82 a Consiliului, art. 11 alin. (1) lit. (c)]
      Elaborarea planurilor de urgență externe prevăzute la articolul 11 alineatul (1) litera (c) din Directiva 96/82 privind controlul
         asupra riscului de accidente majore care implică substanțe periculoase se înscrie într‑un proces cu mai multe etape care cuprinde,
         într‑o primă etapă, elaborarea planurilor de urgență interne de către operatorii entităților unde există substanțe periculoase
         în cantități considerabile și transmiterea informațiilor necesare autorităților competente, în a doua etapă, elaborarea de
         către aceste autorități a planurilor de urgență externe menționate și, în a treia etapă, evaluarea și, unde este necesar,
         revizuirea și actualizarea planurilor de urgență interne și externe de operatorii și, respectiv, de autoritățile în cauză.

      Desigur, articolul 11 alineatele (1) și (4) din directiva menționată prevede un termen numai în ceea ce privește prima și
         a treia etapă. Cu toate acestea, absența, din această dispoziție, a unui termen expres în ceea ce privește elaborarea planurilor
         de urgență externe nu presupune, în sine, că statele membre nu sunt supuse niciunui termen pentru a se conforma obligației
         de a elabora aceste planuri.

      Din interdependența dintre planurile de urgență interne și externe a căror coordonare asigură eficiența mecanismului prevăzut
         la articolul 11 din directivă rezultă că autoritățile competente au obligația de a elabora planurile de urgență externe într‑un
         termen care, pe de o parte, nu prezintă riscul de a aduce atingere efectului util al dispozițiilor articolului menționat,
         însă care, pe de altă parte, ia în considerare timpul necesar finalizării planurilor respective, așadar, într‑un termen rezonabil
         care începe să curgă de la transmiterea informațiilor necesare de către operatori.

      Pe de altă parte, deși este adevărat că, potrivit articolului 11 alineatul (1) din directiva menționată, obligația de a elabora
         planuri de urgență externe este legată de obligația operatorilor entităților vizate de a comunica autorităților competente
         informațiile necesare pentru a le da posibilitatea să elaboreze aceste planuri, nu este mai puțin adevărat că aceeași dispoziție
         impune statelor membre obligația de a asigura ca operatorii respectivi să furnizeze informațiile necesare în termenele prevăzute.
         În aceste condiții, împrejurarea că autoritățile competente nu au la dispoziție informațiile necesare în termenele respective
         nu poate justifica lipsa unor planuri de urgență externe.

      (a se vedea punctele 13, 14, 17, 21 și 25)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      25 martie 2010(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 96/82/CE – Controlul asupra riscului de accidente majore care implică substanțe periculoase – Articolul 11 alineatul (1) litera (c) – Obligația de elaborare a planurilor de urgență externe – Termen”
      În cauza C‑392/08,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         9 septembrie 2008,

      Comisia Europeană, reprezentată de doamna S. Pardo Quintillán și de domnul A. Sipos, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Regatului Spaniei, reprezentat de doamna B. Plaza Cruz, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârât,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii E. Juhász, T. von Danwitz și D.
         Šváby (raportor), judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 decembrie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin faptul că nu a elaborat planuri
         de urgență externe pentru toate entitățile prevăzute la articolul 9 din Directiva 96/82/CE a Consiliului din 9 decembrie 1996
         privind controlul asupra riscului de accidente majore care implică substanțe periculoase (JO 1997, L 10, p. 13, Ediție specială,
         05/vol. 4, p. 8), Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 11 alineatul (1) litera
         (c) din această directivă.

       Cadrul juridic
      2        Potrivit articolului 1 din Directiva 96/82, obiectivul acesteia este de a preveni accidentele majore care implică substanțe
         periculoase, precum și de a limita consecințele acestora pentru om și pentru mediu în vederea asigurării unor niveluri înalte
         de protecție pe tot cuprinsul Comunității Europene într‑o manieră consecventă și eficientă.

      3        Articolul 11 din Directiva 96/82 prevede:

      „(1)      Statele membre garantează că, pentru toate entitățile cărora li se aplică dispozițiile articolului 9:
      (a)      operatorul elaborează un plan de urgență intern care să conțină măsurile care vor fi luate în interiorul entității:
      –        pentru entitățile noi, înainte de începerea funcționării;
      –        pentru entitățile existente nereglementate anterior de Directiva 82/501/CEE [a Consiliului din 24 iunie 1982 privind riscul
         de accidente majore din anumite sectoare industriale (JO L 230, p. 1)], în termen de trei ani de la data stabilită la articolul
         24 alineatul (1);

      –        pentru alte entități, în termen de doi ani de la data stabilită la articolul 24 alineatul (1);
      (b)      pentru a le da posibilitatea autorităților competente să elaboreze planuri de urgență externe, operatorul pune la dispoziție
         informațiile necesare în următoarele termene:

      –        pentru entitățile noi, înainte de începerea funcționării;
      –        pentru entitățile existente nereglementate anterior de Directiva 82/501/CEE, în termen de trei ani de la data stabilită la
         articolul 24 alineatul (1);

      –        pentru alte entități, în termen de doi ani de la data stabilită la articolul 24 alineatul (1);
      (c)      autoritățile desemnate în acest scop de către statul membru elaborează un plan de urgență extern care să conțină măsurile
         ce trebuie luate în exteriorul entității.

      (2)      Planurile de urgență trebuie stabilite avându‑se în vedere următoarele obiective:
      –        limitarea și controlul incidentelor astfel încât să se minimalizeze efectele și să se limiteze efectele nocive asupra omului,
         mediului și proprietății;

      –        punerea în aplicare a măsurilor necesare pentru protecția omului și a mediului împotriva efectelor accidentelor majore;
      –        comunicarea informațiilor necesare către populație și către serviciile sau autoritățile vizate din zona respectivă;
      –        asigurarea refacerii și a curățirii mediului în urma unui accident major.
      Planurile de urgență vor cuprinde informațiile prevăzute în anexa IV.
      […]
      (4)      Statele membre se asigură că planurile de urgență interne și externe sunt evaluate, testate și, unde este necesar, revizuite
         și actualizate de către operatori și de către autoritățile desemnate la intervale corespunzătoare de cel mult trei ani. Evaluarea
         are în vedere modificările care au avut loc în cadrul entităților respective sau în cadrul serviciilor de urgență respective,
         noile cunoștințe tehnice, precum și cunoștințele privind modul de reacție la accidente majore.

      […]”
      4        În temeiul articolelor 24 și 25 din Directiva 96/82, statele membre aveau obligația de adopta și de a pune în aplicare actele
         necesare aducerii la îndeplinire a acesteia până cel mai târziu la 3 februarie 1999.

       Procedura precontencioasă
      5        Întrucât a considerat că Regatul Spaniei nu a respectat articolul 11 alineatul (1) litera (c) din Directiva 96/82, la 23 martie
         2007, Comisia a inițiat procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor prevăzută la articolul 226 CE, punând în întârziere
         statul membru menționat pentru a‑și prezenta observațiile în această privință.

      6        Prin scrisorile din 12 și din 25 iunie 2007, autoritățile spaniole au răspuns la scrisoarea Comisiei de punere în întârziere,
         informând‑o cu privire la numărul de entități vizate de dispozițiile Directivei 96/82 și cu privire la numărul de entități
         dintre cele menționate care dețineau un plan de urgență extern.

      7        Întrucât, pe baza acestor informații, a constatat că existau entități care nu dețineau un asemenea plan, la 23 octombrie 2007,
         Comisia a adresat un aviz motivat Regatului Spaniei prin care îi solicita să ia măsurile necesare pentru a se conforma acestui
         aviz în termen de două luni de la notificare.

      8        Prin scrisoarea din 10 ianuarie 2008, autoritățile spaniole au răspuns la avizul menționat precizând că, în privința numărului
         de entități vizate, care în 2005 era de 238, iar în decembrie 2007 era de 280, 186 dețineau un plan de urgență extern aprobat.
         În plus, aceste autorități au arătat că, deși articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Directiva 96/82 stabilește termene
         cu privire la obligația operatorului entității vizate de a furniza informațiile necesare autorităților competente, în schimb,
         acesta nu prevede niciun termen pentru elaborarea, de către acestea din urmă, a planurilor de urgență externe.

      9        Întrucât a considerat că situația era în continuare nesatisfăcătoare, Comisia a introdus prezenta acțiune.

       Cu privire la acțiune
      10      Regatul Spaniei admite că, la expirarea termenului prevăzut în avizul motivat, la 23 decembrie 2007, 94 de entități situate
         pe teritoriul său și supuse dispozițiilor articolului 9 din Directiva 96/82 nu dețineau un plan de urgență extern.

      11      Cu toate acestea, Regatul Spaniei susține că articolul 11 alineatul (1) litera (c) din Directiva 96/82 nu prevede un termen
         pentru elaborarea planurilor de urgență externe de către autoritățile competente și că acestea nu pot avea la dispoziție același
         termen precum cel prevăzut la articolul 11 alineatul (1) litera (a) din această directivă pentru elaborarea unor planuri de
         urgență interne de către operatorii entităților vizate. Cu titlu subsidiar, Regatul Spaniei adaugă că netransmiterea informațiilor
         necesare de către acești operatori, transmitere prevăzută la articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Directiva 96/82, este
         în orice caz de natură să justifice lipsa unui plan de urgență extern pentru un anumit număr de entități vizate. În sfârșit,
         Regatul Spaniei arată că, în cursul anului 2008, au fost elaborate șapte planuri de urgență externe.

      12      Cu titlu introductiv, trebuie arătat că dispozițiile articolului 11 din Directiva 96/82 referitor la entitățile unde există
         substanțe periculoase în cantități considerabile formează un ansamblu de norme care urmăresc asigurarea unui sistem coerent
         și eficient de limitare a consecințelor accidentelor majore.

      13      Elaborarea planurilor de urgență externe se înscrie astfel într‑un proces cu mai multe etape care cuprinde, într‑o primă etapă,
         elaborarea planurilor de urgență interne de către operatorii entităților vizate și transmiterea informațiilor necesare autorităților
         competente, în a doua etapă, elaborarea de către aceste autorități a planurilor de urgență externe menționate și, în a treia
         etapă, evaluarea și, unde este necesar, revizuirea și actualizarea planurilor de urgență interne și externe de operatorii
         și, respectiv, de autoritățile în cauză.

      14      Desigur, articolul 11 alineatele (1) și (4) din Directiva 96/82 prevede un termen numai în ceea ce privește prima și a treia
         etapă. Cu toate acestea, absența, din această dispoziție, a unui termen expres în ceea ce privește elaborarea planurilor de
         urgență externe nu presupune, în sine, că statele membre nu sunt supuse niciunui termen pentru a se conforma obligației de
         a elabora aceste planuri.

      15      Astfel, această obligație ar fi golită de conținut, iar sistemul de protecție instituit de articolul 11 din Directiva 96/82
         ar fi lipsit de orice efect util dacă elaborarea planurilor menționate de autoritățile competente ar putea rămâne suspendată
         pe termen nedefinit.

      16      Cu privire la acest aspect, trebuie amintit că, după cum reiese din articolul 11 alineatul (2) din Directiva 96/82, planurile
         de urgență interne și externe sunt întocmite în special în vederea limitării și a controlului incidentelor, astfel încât să
         se minimalizeze efectele și să se limiteze efectele nocive asupra omului, a mediului și a proprietății, și a punerii în aplicare
         a măsurilor necesare pentru protecția omului și a mediului împotriva efectelor accidentelor majore.

      17      În plus, din anexa IV la Directiva 96/82 referitoare la informațiile ce trebuie incluse în planurile de urgență rezultă în
         special că există o interdependență între planurile de urgență interne și externe a căror coordonare asigură eficiența mecanismului
         prevăzut la articolul 11 din Directiva 96/82.

      18      Prin urmare, autoritățile naționale competente trebuie să valorifice fără întârziere informațiile furnizate de operatorii
         entităților vizate în vederea elaborării planurilor de urgență externe.

      19      Situația este similară în special în privința informațiilor primite a căror valabilitate pe termen scurt este de natură să
         lipsească de eficiență un plan de urgență pe baza acestora. De altfel, acesta este motivul pentru care statele membre au obligația
         de a institui, în conformitate cu articolul 11 alineatul (4) din Directiva 96/82, un sistem care să garanteze că planurile
         de urgență interne și externe sunt reevaluate și, unde este necesar, revizuite și actualizate la intervale corespunzătoare
         de cel mult trei ani.

      20      În consecință, curgerea termenului referitor la executarea obligației prevăzute la articolul 11 alineatul (1) litera (c) din
         această directivă nu poate, în principiu, să înceapă decât din momentul transmiterii informațiilor respective.

      21      În lumina acestor considerații, trebuie să se concluzioneze că autoritățile competente au obligația de a elabora planurile
         de urgență externe prevăzute la articolul 11 din Directiva 96/82 într‑un termen care, pe de o parte, nu prezintă riscul de
         a aduce atingere efectului util al dispozițiilor acestui articol, însă care, pe de altă parte, ia în considerare timpul necesar
         finalizării planurilor respective, așadar, într‑un termen rezonabil care începe să curgă de la transmiterea informațiilor
         necesare de către operatori.

      22      În prezenta cauză, nu s‑a contestat că, de mai mulți ani, nu există planuri de urgență externe pentru toate entitățile vizate.

      23      Cu privire la acest aspect, trebuie amintit că articolul 11 alineatul (1) litera (b) din Directiva 96/82 stabilește mai multe
         termene în funcție de categorii diferite de entități. Cu toate acestea, se impune constatarea că data limită la care operatorii
         entităților vizate de această dispoziție trebuiau să transmită autorităților competente informațiile necesare pentru elaborarea
         planurilor de urgență externe era stabilită fie înainte de începerea funcționării acestor entități, fie cel mai târziu la
         3 februarie 2002, și anume la trei ani după data expirării termenului de transpunere a directivei.

      24      Or, perioada cuprinsă între data respectivă și data expirării termenului prevăzut în avizul motivat, și anume 23 decembrie
         2007, este vădit nerezonabilă, astfel încât, în prezenta cauză, nu poate fi justificată neelaborarea planurilor de urgență
         externe pentru toate entitățile vizate.

      25      Pe de altă parte, deși este adevărat că, potrivit articolului 11 alineatul (1) din Directiva 96/82, obligația de a elabora
         planuri de urgență externe este legată de obligația operatorilor entităților vizate de a comunica autorităților competente
         informațiile necesare pentru a le da posibilitatea să elaboreze aceste planuri, nu este mai puțin adevărat că aceeași dispoziție
         impune statelor membre obligația de a asigura ca operatorii respectivi să furnizeze informațiile necesare în termenele prevăzute.
         În aceste condiții, împrejurarea că, în anumite cazuri, autoritățile competente nu au la dispoziție informațiile necesare
         în termenele respective nu poate justifica lipsa unor planuri de urgență externe, astfel cum a arătat avocatul general la
         punctul 20 din concluzii.

      26      În ceea ce privește elaborarea mai multor planuri de urgență externe în cursul anului 2008, este suficient să se amintească,
         potrivit unei jurisprudențe constante, că existența unei neîndepliniri a obligațiilor trebuie apreciată în funcție de situația
         din statul membru astfel cum era prezentată la sfârșitul termenului stabilit în avizul motivat, Curtea neputând să ia în considerare
         schimbările intervenite ulterior (a se vedea în special Hotărârea din 6 decembrie 2007, Comisia/Germania, C‑456/05, Rep.,
         p. I‑10517, punctul 15).

      27      În aceste condiții, trebuie să se considere că acțiunea introdusă de Comisie este întemeiată.

      28      Prin urmare, se impune constatarea că, prin faptul că nu a elaborat planuri de urgență externe pentru toate entitățile prevăzute
         la articolul 9 din Directiva 96/82, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 11
         alineatul (1) litera (c) din această directivă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      29      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Regatului Spaniei la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Regatul Spaniei a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:
      1)      Prin faptul că nu a elaborat planuri de urgență externe pentru toate entitățile prevăzute la articolul 9 din Directiva 96/82/CE
            a Consiliului din 9 decembrie 1996 privind controlul asupra riscului de accidente majore care implică substanțe periculoase,
            Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 11 alineatul (1) litera (c) din această
            directivă.
      2)      Obligă Regatul Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 10 iunie 2004. # Mély Garroni împotriva Parlamentului European. # Funcționari. # Cauza T-276/01.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 27 ianuarie 2005.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Portugheze.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 75/439/CEE.#Cauza C-92/03.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 1 iulie 1982. # Helmut Knoeppel împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza 618/79 A.


Hotărârea Tribunalului (Camera de recursuri) din 25 septembrie 2014. # Diana Grazyte împotriva Comisiei Europene. # Cauza T-86/13 P.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice din 17 decembrie 2015. # T împotriva Comisia Europeană. # Funcție publică – Asigurări sociale – Boală profesională – Articolul 73 din statut – Cerere de recunoaștere a originii profesionale a bolii – Legătură de cauzalitate – Cerere de reparare a unei prejudiciu moral suferit ca urmare a termenului luat în considerare de instituție pentru recunoașterea originii profesionale a bolii – Obligația de a se pronunța într‑un termen rezonabil – Prejudiciu moral. # cauza F-134/14.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 28 octombrie 1999. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 75/117/CEE și 79/7/CEE. # Cauza C-187/98.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a șaptea) din data de 10 decembrie 2008. # Vitro Corporativo, SA de CV împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative Vitro - Marca comunitară verbală anterioară VITRAL - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-295/07.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 10 decembrie 2008 – Vitro Corporativo/OAPI – VKR Holding (Vitro)
      (Cauza T‑295/07)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative Vitro – Marca comunitară verbală anterioară VITRAL – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         24 și 32)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 31 mai 2007 (cauza R 1640/2006-2) privind o procedură
                  de opoziție între VKR Holding A/S și Vitro Corporativo, SA de CV

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Vitro Corporativo, SA de CV

               Marca comunitară vizată:

               Marca figurativă Vitro pentru produse și servicii din clasele 1, 7, 8, 9, 12, 16, 17, 19, 20, 21, 22, 27, 30, 35, 39, 40,
                  41, 42 și 43 – cererea nr. 2669497

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               VKR Holding A/S

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Mărcile verbale comunitară (nr. 651745), daneză (nr. 19561415 VR), germană (nr. 725452) și britanică (nr. 1436897) VITRAL
                  pentru produse, între altele, din clasa 19, împotriva cărora este îndreptată opoziția

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite opoziția și respinge cererea de înregistrare pentru produse din clasa 19

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Vitro Corporativo, SA de CV la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 4 februarie 2014. # Free SAS împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-127/12.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 27 februarie 2003. # Comisia Comunităților Europene împotriva Ivo Camacho-Fernandes. # Funcționari. # Cauza T-20/00 OP.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 27 februarie 2014.#Greencarrier Freight Services Latvia SIA împotriva Valsts ieņēmumu dienests.#Cerere de decizie preliminară formulată de Augstākās tiesas Senāts.#Trimitere preliminară – Codul vamal comunitar – Articolul 70 alineatul (1) și articolul 78 – Declarații vamale – Examinare parțială a mărfurilor – Prelevare de mostre – Cod incorect – Extinderea rezultatelor la mărfurile identice cuprinse în declarații vamale anterioare, după acordarea liberului de vamă – Control ulterior – Imposibilitate de a solicita o examinare suplimentară a mărfurilor.#Cauza C‑571/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      27 februarie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Codul vamal comunitar — Articolul 70 alineatul (1) și articolul 78 — Declarații vamale — Examinare parțială a mărfurilor — Prelevare de mostre — Cod incorect — Extinderea rezultatelor la mărfurile identice cuprinse în declarații vamale anterioare, după acordarea liberului de vamă — Control ulterior — Imposibilitate de a solicita o examinare suplimentară a mărfurilor”
      În cauza C‑571/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Augstākās tiesas Senāts (Letonia), prin decizia din 21 noiembrie 2012, primită de Curte la 6 decembrie 2012, în procedura

         Greencarrier Freight Services Latvia SIA

      împotriva

         Valsts ieņēmumu dienests,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnii C. G. Fernlund și A. Ó Caoimh (raportor), doamna C. Toader și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 octombrie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Greencarrier Freight Services Latvia SIA, de A. Brunavs, asistat de B. Cera, advokāte;

               —

               pentru guvernul leton, de I. Kucina, de K. Freimanis și de I. Kalninš, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de J. Vláčil, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul spaniol, de M. J. García-Valdecasas Dorrego, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Keppenne, de A. Sauka. și de B.‑R. Killmann, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 5 decembrie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 70 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Greencarrier Freight Services Latvia SIA (denumită în continuare „GFSL”), societate cu răspundere limitată de drept leton, pe de o parte, și Valsts ieņēmumu dienests (administrația fiscală letonă, denumită în continuare „VID”), pe de altă parte, cu privire la perceperea de taxe vamale la import și la aplicarea unei amenzi cu ocazia unui control ulterior al mai multor declarații vamale.

         Cadrul juridic

               3

               Al cincilea și al șaselea considerent ale Codului vamal au următorul cuprins:
               „întrucât, pentru a garanta echilibrul dintre necesitățile autorităților vamale în vederea asigurării unei aplicări corecte a legislației vamale, pe de o parte, și dreptul operatorilor economici de a fi tratați corect, pe de altă parte, autorităților menționate trebuie să li se acorde, inter alia, puteri de control extinse, iar operatorilor economici menționați, dreptul de a introduce o acțiune; întrucât aplicarea sistemului căii de atac în domeniul vamal obligă Regatul Unit să introducă noi proceduri administrative care nu pot intra în vigoare mai devreme de 1 ianuarie 1995;
               întrucât, având în vedere importanța majoră a comerțului exterior pentru Comunitate, formalitățile și controalele vamale ar trebui eliminate sau păstrate la un nivel minim”.

               4

               Articolul 68 din acest cod prevede:
               „Pentru verificarea declarațiilor pe care le-au acceptat, autoritățile vamale pot:

                        (a)

                        efectua un control al documentelor care fac obiectul declarației și al documentelor de însoțire. Autoritățile vamale pot solicita declarantului să prezinte și alte documente în scopul verificării acurateței datelor de referință din declarație;

                        (b)

                        examina mărfurile și preleva mostre pentru analize sau pentru verificări detaliate.”

               5

               Conform articolului 70 din codul menționat:
               „(1)   Atunci când se verifică doar o parte a mărfurilor cuprinse în declarație, rezultatele verificării parțiale sunt valabile pentru toate mărfurile cuprinse în declarația respectivă.
               Cu toate acestea, declarantul poate solicita o verificare suplimentară a mărfurilor în cazul în care consideră că rezultatele verificării parțiale nu sunt valabile în ceea ce privește restul mărfurilor declarate.
               (2)   În sensul alineatului (1), când un formular de declarație cuprinde două sau mai multe articole, datele de referință privind fiecare articol se consideră a constitui o declarație separată.”

               6

               Articolul 71 din același cod este redactat după cum urmează:
               „(1)   Rezultatele verificării declarației sunt utilizate în scopul aplicării dispozițiilor care reglementează regimul vamal sub care sunt plasate mărfurile.
               (2)   Atunci când nu s-a procedat la verificarea declarației, dispozițiile menționate la alineatul (1) se aplică pe baza datelor de referință cuprinse în declarație.”

               7

               Articolul 78 din Codul vamal prevede:
               „(1)   Autoritățile vamale, din oficiu sau la cererea declarantului, pot modifica declarația după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri.
               (2)   Autoritățile vamale, după acordarea liberului de vamă și pentru a se convinge de acuratețea datelor cuprinse în declarație, pot controla documentele comerciale și datele referitoare la operațiunile de import sau export cu privire la mărfurile în cauză sau la operațiunile comerciale ulterioare în legătură cu aceste mărfuri. Asemenea controale pot fi efectuate la sediul declarantului, al oricărei alte persoane interesate direct sau indirect din punct de vedere profesional de operațiunile menționate sau al oricărei alte persoane aflate în posesia documentului și a datelor menționate în scopuri comerciale. Aceste autorități pot verifica de asemenea mărfurile când este încă posibil ca ele să fie prezentate.
               (3)   Atunci când revizuirea unei declarații sau un control ulterior indică faptul că dispozițiile care reglementează regimul vamal respectiv au fost aplicate pe baza unor informații incomplete sau incorecte, autoritățile vamale, în conformitate cu dispozițiile prevăzute, trebuie să ia măsurile necesare pentru reglementarea situației, ținând seama de orice informație nouă de care dispun.”

               8

               Conform articolului 221 alineatele (1) și (3) din acest cod:
               „(1)   De îndată ce a fost înscrisă în evidența contabilă, valoarea drepturilor se comunică debitorului în conformitate cu normele corespunzătoare.
               [...]
               (3)   Comunicarea către debitor nu poate fi făcută după expirarea unui termen de trei ani de la data la care a luat naștere datoria vamală. […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               GFSL importă din Rusia, în numele societății Hantas SIA, biscuiți și batoane de ciocolată pentru a le pune în liberă circulație în Uniunea Europeană.

               10

               În cursul lunilor aprilie și mai 2007, VID a efectuat o verificare a taxelor vamale plătite de Hantas SIA între 1 mai 2004 și 31 decembrie 2006 pe baza a 35 de declarații vamale completate de GFSL, care trebuia considerată debitoare în cazul nașterii unei datorii vamale.

               11

               Acest control a fost efectuat ulterior prelevării și analizei de către VID de mostre referitoare la șase declarații vamale prezentate în cursul lunilor octombrie și noiembrie 2005 (denumite în continuare „declarațiile vamale în cauză”). Întemeindu‑se pe rezultatele acestui control, VID a observat că, în 29 de declarații vamale prezentate între 4 iunie 2004 și 29 noiembrie 2005, inclusiv cele șase declarații vamale în cauză, GFSL declarase mărfurile importate în Uniune pentru a fi puse în liberă circulație pe teritoriul acesteia potrivit unor coduri incorecte ale Nomenclaturii combinate pentru clasificarea acestora în Tariful integrat al Comunităților Europene (TARIC) instituit la articolul 2 din Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun (JO L 256, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3), cu modificările ulterioare.

               12

               Prin decizia din 31 mai 2007, VID a informat GFSL cu privire la nașterea unei datorii vamale, a stabilit cuantumul taxelor la import și al taxei pe valoarea adăugată, majorate cu dobânzi de întârziere, și i‑a aplicat o amendă pentru aplicarea incorectă a codurilor Nomenclaturii combinate.

               13

               Reclamația GFSL împotriva acestei decizii a fost respinsă printr‑o decizie a VID din 14 septembrie 2007.

               14

               Această decizie de respingere a făcut obiectul unei acțiuni în anulare în fața administratīvā rajona tiesa (Tribunalul Administrativ Districtual), care a admis în parte acțiunea prin hotărârea din 29 iunie 2009, care a fost confirmată de Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională de Apel). Aceasta din urmă a statuat, prin hotărârea din 8 decembrie 2011, că, deși taxele la import, taxa pe valoarea adăugată și amenda cu privire la mărfurile cuprinse în declarațiile vamale în cauză au fost stabilite în mod corect, în schimb, decizia din 14 septembrie 2007 trebuie să fie anulată în rest, pentru motivul că VID, cu încălcarea articolului 70 alineatul (1) din Codul vamal, a aplicat în mod greșit rezultatele controlului mărfurilor cuprinse în declarațiile vamale în cauză mărfurilor cuprinse în alte 23 de declarații prezentate între 4 iunie 2004 și 6 septembrie 2005 (denumite în continuare „declarațiile vamale anterioare”), respectiv mărfuri importate cu mai mult de un an înaintea mărfurilor controlate. Prin urmare, VID nu ar fi stabilit că au fost aplicate coduri incorecte mărfurilor în discuție, astfel încât GFSL nu era nicidecum obligată să furnizeze probe cu privire la proprietățile obiective ale acestor mărfuri, cu atât mai mult cu cât aceasta nu mai avea posibilitatea de a solicita efectuarea unor controale cu privire la acestea.

               15

               Atât VID, cât și GFSL au formulat recurs împotriva acestei hotărâri la Augstākās tiesas Senāts (Senatul Curții Supreme).

               16

               În susținerea recursului, VID arată că mărfurile care au făcut obiectul declarațiilor vamale anterioare erau identice cu cele cuprinse în declarațiile vamale în cauză, având aceeași compoziție, aceeași denumire, aceeași aparență și același producător, fapt ce ar fi atestat de informațiile menționate în certificatele furnizate de acesta din urmă. VID ar fi, așadar, îndreptățită, în temeiul principiului economiei procedurii, să nu verifice restul mărfurilor și să aplice rezultatele identificării la celelalte mărfuri identice, GFSL fiind, la rândul său, obligată să prezinte elemente care dovedesc diferența dintre mărfuri.

               17

               Cu toate acestea, instanța de trimitere observă că declarațiile vamale anterioare au fost prezentate cu mai mult de un an înainte de declarațiile vamale în cauză pentru care fuseseră prelevate mostre. Or, potrivit GFSL, nu este în mod obiectiv posibil să se supună unei examinări ulterioare trecerii prin vamă mărfurile care au făcut obiectul declarațiilor vamale anterioare și nici să se exercite dreptul de a solicita o verificare suplimentară.

               18

               În aceste condiții, Augstākās tiesas Senāts a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 70 alineatul (1) primul paragraf din [Codul vamal] poate fi interpretat în sensul că este posibilă extinderea rezultatelor verificării unei părți a mărfurilor cuprinse într‑o declarație la mărfuri cuprinse în declarații anterioare care nu au făcut obiectul verificării parțiale, însă care au fost declarate cu același cod al Nomenclaturii combinate, care proveneau de la același producător și care, conform informațiilor privind denumirea și compoziția mărfurilor care figurează pe certificatele producătorului respectiv, erau identice cu mărfurile cuprinse în declarația pentru care au fost prelevate mostre în vederea unei verificări parțiale?
                        Cu alte cuvinte:
                        Noțiunea «declarație» în sensul articolului 70 alineatul (1) primul paragraf din [Codul vamal] include și declarațiile [referitoare la mărfuri] cu privire la care nu au fost prelevate mostre în vederea verificării, dar în cuprinsul cărora au fost declarate mărfuri identice (mărfurile au fost declarate cu același cod al Nomenclaturii combinate, proveneau de la același producător, iar denumirea, precum și compoziția mărfurilor indicate în certificatele producătorului erau aceleași)?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare: este posibil să fie extinse rezultatele verificării parțiale prevăzute la articolul 70 alineatul (1) primul paragraf din [Codul vamal] la declarații pentru care declarantul, din motive obiective, nu este în măsură să solicite o verificare suplimentară în temeiul articolului 70 alineatul (1) al doilea paragraf, întrucât nu are posibilitatea de a supune mărfurile unui control în temeiul articolului 78 alineatul (2) din același [cod]?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               19

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 70 alineatul (1) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că permite autorităților vamale să extindă rezultatele examinării parțiale a mărfurilor cuprinse într‑o declarație vamală, efectuată pe baza unor mostre prelevate din acestea din urmă, la mărfuri cuprinse în declarații anterioare depuse de același declarant vamal, care nu au făcut și nu mai pot face obiectul unei astfel de examinări, întrucât a fost acordat liberul de vamă, atunci când rezultă din indicațiile scrise furnizate de acest declarant că toate aceste mărfuri sunt clasificate la același cod din Nomenclatura combinată, provin de la același producător și au o denumire și o compoziție identice.

               20

               Trebuie amintit că, în temeiul articolului 68 din Codul vamal, autoritățile vamale pot verifica declarațiile vamale efectuând fie un control al documentelor care fac obiectul declarației și al documentelor de însoțire, fie o examinare a mărfurilor împreună cu, dacă este cazul, o prelevare de mostre pentru analize sau pentru verificări detaliate.

               21

               În acest din urmă caz, articolul 70 alineatul (1) din acest cod prevede că, atunci când se verifică doar o parte a mărfurilor cuprinse în declarație, rezultatele verificării parțiale sunt valabile pentru toate mărfurile cuprinse în declarația respectivă, cu excepția situației în care declarantul solicită o verificare suplimentară în cazul în care consideră că rezultatele verificării parțiale nu sunt valabile în ceea ce privește restul mărfurilor declarate.

               22

               Această dispoziție generală instituie astfel o ficțiune a calității uniforme care permite autorităților vamale să extindă rezultatele unei examinări parțiale a mărfurilor, care fac obiectul aceleiași declarații, la toate mărfurile cuprinse în această declarație (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 septembrie 2006, Nowaco Germany, C-353/04, Rec., p. I-7357, punctele 54 și 55, precum și Hotărârea din 24 noiembrie 2011, Gebr. Stolle, C-323/10-C-326/10, Rep., p. I-12177, punctele 100 și 101).

               23

               Dispoziția respectivă urmărește, în această privință, să asigure proceduri rapide și eficace de punere în liberă circulație, neobligând autoritățile vamale să efectueze o examinare detaliată a tuturor mărfurilor care fac obiectul unei declarații vamale, ceea ce nu ar corespunde nici interesului operatorilor economici, care sunt în general preocupați să solicite liberul de vamă pentru a putea să comercializeze rapid mărfurile pe care le declară, nici interesului autorităților respective, pentru care o examinare sistematică a mărfurilor declarate ar implica o muncă suplimentară considerabilă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 martie 2004, Derudder, C-290/01, Rec., p. I-2041, punctul 45).

               24

               Trebuie să se constate că rezultă atât din modul de redactare a articolului 70 alineatul (1) din Codul vamal, cât și din economia articolelor 68‑74 din acest cod că posibilitatea de extindere a rezultatelor unei examinări parțiale privește numai mărfurile care fac obiectul „aceleiași declarații” atunci când aceste mărfuri sunt examinate de autoritățile vamale în cursul perioadei care precedă acordarea de către acestea din urmă a liberului de vamă cu privire la mărfurile respective (a se vedea în acest sens Hotărârea Derudder, citată anterior, punctul 43).

               25

               Aceeași dispoziție nu permite, în consecință, autorităților vamale, într‑o cauză precum cea din litigiul principal, să extindă rezultatele unei examinări parțiale a mărfurilor cuprinse într‑o declarație vamală la mărfuri cuprinse în declarațiile vamale anterioare care au făcut deja obiectul acordării unui liber de vamă de către aceste autorități.

               26

               Cu toate acestea, nu rezultă că astfel de declarații vamale anterioare nu mai pot fi repuse în discuție de autoritățile vamale.

               27

               În această privință, trebuie amintit că, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată (a se vedea în special Hotărârea din 8 martie 2007, Campina, C-45/06, Rep., p. I-2089, punctul 30, și Hotărârea din 14 octombrie 2010, Fuß, C-243/09, Rep., p. I-9849, punctul 39).

               28

               Or, astfel cum au arătat guvernul ceh și guvernul spaniol în observațiile lor scrise, după acordarea liberului de vamă cu privire la mărfurile cuprinse într‑o declarație vamală, autoritățile vamale pot modifica din oficiu, dacă este cazul, o asemenea declarație în temeiul articolului 78 din Codul vamal (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear, C-468/03, Rec., p. I-8937, punctele 62, 64 și 66).

               29

               Potrivit articolului 78 alineatul (2) din acest cod, după acordarea liberului de vamă, autoritățile vamale pot efectiv să controleze documentele comerciale și datele referitoare la operațiunile de import sau export cu privire la mărfuri sau la operațiunile comerciale ulterioare în legătură cu aceste mărfuri și pot verifica de asemenea mărfurile când este încă posibil ca ele să fie prezentate.

               30

               Această dispoziție permite astfel autorităților vamale să repună în discuție declarațiile vamale anterioare care nu au făcut obiectul verificărilor în temeiul articolului 68 din Codul vamal și care, prin urmare, au fost tratate, în temeiul articolului 71 alineatul (2) din acest cod, potrivit datelor de referință menționate în acestea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 septembrie 2011, DP grup, C-138/10, Rep., p. I-8369, punctul 37).

               31

               Nimic nu împiedică ca, în acest scop, autoritățile vamale să extindă rezultatele unei examinări parțiale a mărfurilor cuprinse într‑o declarație vamală la mărfuri cuprinse în declarații vamale anterioare, care au făcut deja obiectul acordării unui liber de vamă de către aceste autorități, atunci când mărfurile respective sunt identice, aspect pe care numai instanța de trimitere are competența să îl verifice. Stabilirea identității mărfurilor poate să se întemeieze, printre altele, pe controlul documentelor comerciale și al datelor referitoare la operațiunile de import și de export cu privire la mărfurile în cauză sau la operațiunile comerciale ulterioare în legătură cu aceste mărfuri și în special pe indicațiile furnizate de declarantul vamal potrivit cărora aceste mărfuri provin de la același producător și au o denumire, o aparență, precum și o compoziție identică cu cele ale mărfurilor care au făcut obiectul acestor declarații vamale anterioare.

               32

               O astfel de posibilitate de extindere este justificată de însăși finalitatea Codului vamal, care urmărește, conform celui de al cincilea considerent al său, să asigure o aplicare corectă a taxelor prevăzute de acesta, garantând în același timp, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 23 din prezenta hotărâre, proceduri rapide și eficace, atât în interesul operatorilor economici, cât și în interesul autorităților vamale, scutindu-le pe acestea din urmă de efectuarea de controale sistematice ale tuturor mărfurilor care fac obiectul unei declarații vamale, limitând astfel, în măsura posibilului, conform celui de al șaselea considerent al aceluiași cod, formalitățile și controalele vamale (a se vedea în acest sens Hotărârea Derudder, citată anterior, punctele 42 și 45).

               33

               Această posibilitate este de asemenea conformă logicii specifice a articolului 78 din Codul vamal, care constă în adaptarea procedurii vamale la situația reală corectând erorile sau omisiunile materiale, precum și erorile de interpretare a dreptului aplicabil (a se vedea în acest sens Hotărârea Overland Footwear, citată anterior, punctul 63, Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Terex Equipment și alții, C-430/08 și C-431/08, Rep., p. I-321, punctul 56, precum și Hotărârea din 12 iulie 2012, Südzucker și alții, C‑608/10, C‑10/11 și C‑23/11, punctul 47).

               34

               Nu prezintă importanță, în această privință, faptul că declarantul vamal nu mai este în măsură, într‑o cauză precum cea din litigiul principal, să solicite o examinare suplimentară a mărfurilor în cauză și, dacă este cazul, prelevări de mostre complementare.

               35

               Astfel, articolul 78 din Codul vamal se aplică, din principiu, după acordarea liberului de vamă, la un moment la care prezentarea acestora se poate dovedi imposibilă (a se vedea Hotărârea Overland Footwear, citată anterior, punctul 66).

               36

               În orice caz, astfel cum au arătat cea mai mare parte a persoanelor interesate care au depus observații scrise, rezultă din însuși modul de redactare a articolului 78 alineatul (2) din Codul vamal că controlul ulterior al declarațiilor vamale poate fi efectuat ținând seama de documentele scrise, fără ca autoritățile vamale să fie obligate să verifice fizic mărfurile, o astfel de verificare nefiind prevăzută decât atunci când „este încă posibil ca [mărfurile] să fie prezentate” (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 noiembrie 2012, Digitalnet și alții, C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 și C‑383/11, punctele 66 și 67).

               37

               În aceste condiții, dacă mărfurile care au făcut obiectul unei examinări parțiale și cele cuprinse în declarațiile vamale anterioare sunt identice, ținând seama în special de faptul că această concluzie rezultă dintr‑un control al documentelor comerciale și al datelor referitoare la operațiunile de import și de export cu privire la mărfurile în cauză sau la operațiunile comerciale ulterioare în legătură cu aceste mărfuri și în special de faptul că, potrivit indicațiilor furnizate de declarantul vamal, aceste mărfuri provin de la același producător și au o denumire, o aparență, precum și o compoziție identică, aspect pe care numai instanța de trimitere are competența să îl verifice, autoritățile vamale pot extinde rezultatele examinării parțiale la aceste din urmă mărfuri.

               38

               Cu toate acestea, este important ca declarantul vamal să aibă dreptul de a contesta o astfel de extindere, în special atunci când, precum în cauza principală, acesta consideră, în pofida propriilor indicații furnizate în declarațiile sale vamale, că rezultatul examinării parțiale a mărfurilor cuprinse într‑o declarație nu poate fi transpus în cazul unor mărfuri cuprinse în declarații anterioare, furnizând orice element de probă de natură să susțină această afirmație care ar dovedi lipsa identității mărfurilor în cauză (a se vedea prin analogie Hotărârea Derudder, citată anterior, punctul 42).

               39

               În această privință, trebuie totuși să se sublinieze că o afirmație generală sau abstractă, precum cea invocată de GFSL în observațiile sale scrise depuse la Curte, potrivit căreia, în ceea ce privește produse alimentare precum cele în discuție în litigiul principal, diverși factori ar putea să fi modificat compoziția lor chimică, în special conținutul lor de amidon, nu poate avea nicio pertinenţă, întrucât astfel de împrejurări, admițând că acestea sunt dovedite, nu au determinat declarantul vamal să furnizeze, în ceea ce privește mărfurile cuprinse în declarațiile vamale anterioare, indicații diferite de cele furnizate în legătură cu mărfurile care au făcut obiectul unei examinări parțiale sau, dacă este cazul, să solicite modificarea acestor declarații, astfel încât nu s‑a dovedit și, de altfel, nici nu s‑a susținut că astfel de factori ar putea avea un efect asupra clasificării acestor produse în Nomenclatura combinată. Revine însă instanței de trimitere sarcina de a face aprecierile necesare în această privință.

               40

               În sfârșit, trebuie să se observe că, deși articolul 78 din Codul vamal nu prevede niciun termen expres pentru modificarea declarațiilor vamale, autoritățile vamale pot, conform articolului 221 alineatul (3) din acest cod, să comunice o nouă datorie vamală în termen de trei ani de la comunicarea datei nașterii acestei datorii.

               41

               Or, în speță, sub rezerva unor verificări care trebuie făcute de instanța de trimitere, din elementele furnizate Curții rezultă că acest termen, astfel cum GFSL a confirmat drept răspuns la o întrebare adresată de Curte în ședință, a fost respectat, întrucât, după cum rezultă din cuprinsul punctelor 11 și 12 din prezenta hotărâre, prima dintre declarațiile vamale modificate avea data de 4 iunie 2004, în timp ce comunicarea noii datorii vamale a avut loc la 31 mai 2007.

               42

               Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 70 alineatul (1) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că, fiind aplicabil numai mărfurilor care au făcut obiectul „aceleiași declarații”, atunci când aceste mărfuri sunt examinate de autoritățile vamale în cursul perioadei care precedă acordarea de către acestea din urmă a liberului de vamă cu privire la mărfurile respective, dispoziția menționată nu permite acestor autorități, într‑o cauză precum cea din litigiul principal, să extindă rezultatele unei examinări parțiale a mărfurilor cuprinse într‑o declarație vamală la mărfuri cuprinse în declarații vamale anterioare care au făcut deja obiectul acordării unui liber de vamă de către aceste autorități.

               43

               În schimb, articolul 78 din codul menționat trebuie interpretat în sensul că permite autorităților vamale să extindă rezultatele examinării parțiale a mărfurilor cuprinse într‑o declarație vamală, efectuată pe baza prelevării unor mostre din acestea, la mărfuri cuprinse în declarații anterioare depuse de același declarant vamal, care nu au făcut obiectul și nu mai pot face obiectul unei astfel de examinări, întrucât liberul de vamă a fost acordat, atunci când aceste mărfuri sunt identice, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               44

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 70 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar trebuie interpretat în sensul că, fiind aplicabil numai mărfurilor care au făcut obiectul „aceleiași declarații”, atunci când aceste mărfuri sunt examinate de autoritățile vamale în cursul perioadei care precedă acordarea de către acestea din urmă a liberului de vamă cu privire la mărfurile respective, dispoziția menționată nu permite acestor autorități, într‑o cauză precum cea din litigiul principal, să extindă rezultatele unei examinări parțiale a mărfurilor cuprinse într‑o declarație vamală la mărfuri cuprinse în declarații vamale anterioare care au făcut deja obiectul acordării unui liber de vamă de către aceste autorități.

                     În schimb, articolul 78 din regulamentul menţionat trebuie interpretat în sensul că permite autorităților vamale să extindă rezultatele examinării parțiale a mărfurilor cuprinse într‑o declarație vamală, efectuată pe baza prelevării unor mostre din acestea, la mărfuri cuprinse în declarații anterioare depuse de același declarant vamal, care nu au făcut obiectul și nu mai pot face obiectul unei astfel de examinări, întrucât liberul de vamă a fost acordat, atunci când aceste mărfuri sunt identice, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: letona.