title: Hotărârea Curții din data de 14 iulie 1994. # Paola Faccini Dori împotriva Recreb Srl. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Giudice conciliatore di Firenze - Italia. # Cauza C-91/92.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII 14 iulie 1994(*)(cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Giudice Conciliatore di Firenze)„Protecția
 consumatorilor în cazul contractelor negociate în afara spațiilor
comerciale – Posibilitatea invocării în litigiile între particulari”În cauza C‑91/92,având
 ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Giudice
Conciliatore di Firenze (Italia), în litigiul aflat pe rolul acestei
instanțe între Paola Faccini Dori șiRecreb Srlcu
 privire la interpretarea Directivei 85/577/CEE a Consiliului din 20
decembrie 1985 privind protecția consumatorilor în cazul contractelor
negociate în afara spațiilor comerciale (JO L 372, p. 31,
Ediție specială, 15/vol. 1, p. 188),CURTEA,compusă
 din domnii O. Due, președinte, G. F. Mancini, J. C. Moitinho
de Almeida, M. Diez de Velasco și D. A. O. Edward, președinți
de cameră, C. N. Kakouris, R. Joliet (raportor), F. A.
Schockweiler, G. C. Rodríguez Iglesias, F. Grévisse, M. Zuleeg,
P. J. G. Kapteyn și J. L. Murray, judecători, avocat general: domnul C. O. Lenz, grefier: domnul H. von Holstein, grefier adjunct,luând în considerare observațiile scrise prezentate:–        pentru
 doamna Faccini Dori, de Vinicio Premuroso, avocat în cadrul Baroului
din Milano, și Annalisa Premuroso și Paolo Soldani Benzi, avocați în
cadrul Baroului din Florența;–        pentru
 Recreb Srl, de Michele Trovato, avocat în cadrul Baroului din Roma, și
de Anna Rita Alessandro, avocat în cadrul Baroului din Florența;–        pentru
 guvernul german, de domnii Ernst Röder, Ministerialrat în cadrul
Ministerului Federal al Economiei, și Claus‑Dieter Quassowski,
Regierungsdirektor în cadrul aceluiași minister, în calitate de agenți;–        pentru
 guvernul elen, de domnii Vasileios Kontolaimos, consilier juridic
adjunct în cadrul Consiliului Juridic de Stat, și Panagiotis
Athanasoulis, mandatar judiciar al Consiliului Juridic de Stat, în
calitate de agenți;–        pentru
 guvernul italian, de domnul profesor Luigi Ferrari Bravo, șef al
Serviciului de contencios diplomatic din cadrul Ministerului Afacerilor
Externe, în calitate de agent, asistat de domnul Marcello Conti,
avvocato dello Stato;–        pentru
 Comisia Comunităților Europene, de domnul Lucio Gussetti, membru al
Serviciului juridic, în calitate de agent,luând în considerare răspunsurile date la întrebarea formulată în scris de Curte:–        pentru guvernul german, de domnii Ernst Röder și Claus‑Dieter Quassowski;–        pentru
 guvernul francez, de domnul Jean‑Pierre Puissochet, director în cadrul
Direcției afaceri juridice a Ministerului Afacerilor Externe, și de
doamna Catherine de Salins, consilier în cadrul aceluiași minister, în
calitate de agenți,având în vedere raportul de ședință,după
 ascultarea observațiilor orale ale guvernului danez, reprezentat de
domnul Jørgen Molde, consilier juridic în cadrul Ministerului Afacerilor
 Externe, în calitate de agent, ale guvernului german, reprezentat de
domnii Ernst Röder și Claus‑Dieter Quassowski, în calitate de agenți,
ale guvernului elen, reprezentat de domnii Vasileios Kontolaimos și
Panagiotis Athanasoulis, în calitate de agenți, ale guvernului francez,
reprezentat de doamna Catherine de Salins, în calitate de agent, ale
guvernului italian, reprezentat de domnul profesor Luigi Ferrari Bravo,
în calitate de agent, asistat de domnul Ivo Braguglia, avvocato dello
Stato, ale guvernului olandez, reprezentat de domnul Ton Heukels,
consilier juridic adjunct în cadrul Ministerului Afacerilor Externe, ale
 guvernului Regatului Unit, reprezentat de domnul J. E. Collins, în
 calitate de agent, asistat de Derrick Wyatt, barrister, și ale
Comisiei, reprezentată de domnul Lucio Gussetti, în calitate de agent,
în ședința din 16 martie 1993,după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 9 februarie 1994,pronunță prezentaHotărâre1        Prin
 ordonanța din 24 ianuarie 1992, primită de Curte la 18 martie 1992,
Giudice Conciliatore di Firenze (Italia) a adresat, în temeiul
articolului 177 din Tratatul CEE, o întrebare cu privire, în primul
rând, la interpretarea Directivei 85/577/CEE a Consiliului din 20
decembrie 1985 privind protecția consumatorilor în cazul contractelor
negociate în afara spațiilor comerciale (JO L 372, p. 31,
Ediție specială, 15/vol. 1, p. 188, denumită în continuare
„Directiva privind contractele negociate în afara spațiilor comerciale”)
 și, în al doilea rând, la posibilitatea invocării acesteia într‑un
litigiu între un comerciant și un consumator.2        Această
 întrebare a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Paola
Faccini Dori, cu domiciliul în Monza (Italia), pe de o parte, și Recreb
Srl (denumită în continuare „Recreb”), pe de altă parte.3        Din
 ordonanța de trimitere rezultă că, la 19 ianuarie 1989, societatea
Interdiffusion Srl a încheiat cu doamna Faccini Dori, fără ca aceasta să
 fi solicitat în prealabil, un contract cu privire la un curs de limba
engleză prin corespondență în gara centrală din Milano (Italia), cu alte
 cuvinte în afara spațiilor sale comerciale.4        Câteva
 zile mai târziu, prin scrisoarea recomandată din 23 ianuarie 1989,
doamna Faccini Dori a informat această societate că își anulează
comanda. Societatea Interdiffusion Srl i‑a răspuns la 3 iunie 1989,
informând‑o asupra cedării creanței sale către Recreb. La 24 iunie 1989,
 doamna Faccini Dori a confirmat în scris societății Recreb că renunțase
 la înscrierea sa, invocând, printre altele, beneficiul dreptului de
renunțare prevăzut de Directiva privind contractele negociate în afara
spațiilor comerciale.5        Astfel
 cum rezultă din considerentele acesteia, directiva vizează ameliorarea
protecției consumatorilor și eliminarea neconcordanțelor dintre
legislațiile naționale referitoare la această protecție, neconcordanțe
care pot influența funcționarea pieței comune. În al patrulea
considerent al directivei se arată că, în cazul contractelor încheiate
în afara spațiilor comerciale ale comerciantului, inițiativa
negocierilor contractuale îi aparține, de obicei, comerciantului, iar
consumatorul nu este pregătit pentru aceste negocieri și, în consecință,
 în majoritatea cazurilor nu se așteaptă la acestea. Adeseori,
consumatorul nu poate compara calitatea și prețul ofertei cu alte
oferte. Potrivit aceluiași considerent, acest element surpriză există în
 general nu numai în cazul contractelor încheiate la domiciliul
clientului, ci și în cazul altor forme de contracte încheiate de
comerciant în afara spațiilor comerciale. În consecință, potrivit celui
de al cincilea considerent, obiectul directivei este de a acorda
consumatorului dreptul de a rezilia contractul într‑un interval de cel
puțin șapte zile, pentru a i se oferi acestuia posibilitatea de a evalua
 obligațiile care decurg din contract.6        La
 30 iunie 1989, Recreb a solicitat Giudice Conciliatore di Firenze să o
oblige pe doamna Faccini Dori la plata sumei convenite, a dobânzilor și a
 cheltuielilor de judecată.7        Prin
 ordonanța pronunțată la 20 noiembrie 1989, instanța a obligat‑o pe
doamna Faccini Dori la plata acestor sume. Aceasta a formulat o opoziție
 împotriva acestei ordonanțe la aceeași instanță. A subliniat, din nou,
faptul că renunțase la contract în condițiile stabilite de directivă.8        Cu
 toate acestea, este cert că, la data desfășurării faptelor, Italia nu
adoptase nicio măsură de transpunere a directivei, deși termenul
prevăzut pentru transpunerea acesteia expirase la 23 decembrie 1987.
Astfel, Italia a transpus această directivă abia prin decreto
legislativo nr. 50 din 15 ianuarie 1992 (GURI, supliment ordinar la
 nr. 27 din 3 februarie 1992, p. 24), care a intrat în vigoare
 la 3 martie 1992.9        Instanța
 de trimitere ridică problema dacă, în pofida netranspunerii directivei
de către Italia la data desfășurării faptelor, dispozițiile acesteia pot
 fi totuși aplicate.10      În
 consecință, instanța de trimitere a adresat Curții o întrebare
preliminară formulată după cum urmează:„Directiva
 comunitară nr. 577 din 20 decembrie 1985 trebuie considerată ca
fiind suficient de precisă și detaliată? În caz afirmativ, în perioada
cuprinsă între expirarea termenului de 24 de luni acordat statelor
membre pentru a se conforma directivei și data la care statul italian
s‑a conformat dispozițiilor acesteia, directiva a fost în măsură să
producă efecte în raporturile dintre particulari și statul italian și în
 raporturile dintre particulari?”11      Trebuie
 subliniat că Directiva privind contractele negociate în afara spațiilor
 comerciale impune statelor membre adoptarea anumitor norme destinate
reglementării raporturilor juridice dintre comercianți și consumatori.
Având în vedere natura litigiului, care se desfășoară între un
comerciant, pe de o parte, și un consumator, pe de altă parte,
întrebarea adresată de instanța națională ridică două probleme care
trebuie să fie examinate separat. În primul rând, aceasta privește
caracterul necondiționat și suficient de precis al dispozițiilor
directivei care se referă la dreptul de renunțare. În al doilea rând,
întrebarea privește posibilitatea invocării în litigiile între
particulari, în absența unor măsuri de transpunere, a unei directive
care impune statelor membre adoptarea anumitor norme destinate tocmai să
 reglementeze raporturile dintre aceste persoane. Cu privire la caracterul necondiționat și suficient de precis al dispozițiilor directivei privind dreptul de renunțare12      Potrivit
 articolului 1 alineatul (1), directiva se aplică tuturor contractelor
în temeiul cărora un comerciant furnizează bunuri și servicii unui
consumator și care sunt încheiate fie în timpul unei excursii organizate
 de comerciant în afara spațiilor sale comerciale, fie în timpul unei
vizite a comerciantului la domiciliul consumatorului ori la locul de
muncă al acestuia, în cazul în care vizita nu se efectuează la cererea
expresă a consumatorului.13      La
 articolul 2 se precizează că prin „consumator” trebuie să se înțeleagă
orice persoană fizică care, în tranzacțiile reglementate de directivă,
acționează în scopuri care pot fi considerate în afara activității sale
profesionale, iar prin „comerciant” trebuie să se înțeleagă orice
persoană fizică sau juridică care, la încheierea tranzacției în cauză,
acționează în cadrul activității sale comerciale și profesionale.14      Aceste
 dispoziții sunt suficient de precise pentru a permite instanței
naționale să identifice debitorii și beneficiarii obligațiilor. În
această privință, nu este necesară nicio măsură specială de punere în
aplicare. Instanța națională se poate limita să verifice dacă
respectivul contract a fost încheiat în circumstanțele descrise de
directivă și dacă a fost încheiat între un comerciant și un consumator,
în sensul directivei.15      Pentru
 a proteja consumatorul care a încheiat un contract în asemenea
circumstanțe, articolul 4 din directivă prevede obligația comerciantului
 de a informa în scris consumatorul cu privire la dreptul acestuia de a
rezilia contractul, precum și cu privire la numele și la adresa unei
persoane față de care își poate exercita acest drept. La articolul 4 se
mai menționează că, în cadrul articolului 1 alineatul (1), aceste
informații trebuie să fie furnizate consumatorului în momentul
încheierii contractului. În sfârșit, acest articol prevede că statele
membre se asigură că legislația națională în domeniu prevede măsuri
adecvate privind protecția consumatorului în cazurile în care informația
 în cauză nu este furnizată.16      Pe
 de altă parte, articolul 5 alineatul (1) din directivă prevede, printre
 altele, dreptul consumatorului de a renunța la efectele angajamentului
său prin expedierea unei notificări într‑un termen de cel puțin șapte
zile de la data la care comerciantul, în conformitate cu procedura
prevăzută de legislația națională, l‑a informat cu privire la drepturile
 sale. La alineatul (2), se precizează că notificarea acestei renunțări
are ca efect eliberarea consumatorului de orice obligație care decurge
din contractul respectiv.17      Prin
 articolele 4 și 5 se acordă statelor membre o anumită libertate de
apreciere în ceea ce privește protecția consumatorului în cazul în care
informația nu îi este furnizată de către comerciant, precum și în ceea
ce privește stabilirea termenului și a condițiilor de renunțare. Totuși,
 această împrejurare nu afectează caracterul precis și necondiționat al
dispozițiilor directivei aflate în discuție în litigiul principal.
Într‑adevăr, această libertate de apreciere nu exclude posibilitatea de a
 stabili drepturi minime. În acest sens, după cum rezultă din
dispozițiile articolului 5, renunțarea trebuie notificată într‑un termen
 de cel puțin șapte zile de la data la care consumatorul a primit de la
comerciant informațiile impuse de directivă. Prin urmare, este posibil
să se stabilească protecția minimă care, în orice împrejurare, trebuie
să fie garantată.18      Prin
 urmare, în ceea ce privește prima problemă ridicată, trebuie să se
răspundă instanței naționale că dispozițiile articolului 1 alineatul
(1), ale articolului 2 și ale articolului 5 din directivă sunt
necondiționate și suficient de precise în ceea ce privește stabilirea
beneficiarilor și termenul minim în care trebuie notificată renunțarea. Cu
 privire la posibilitatea invocării dispozițiilor directivei privind
dreptul de renunțare într‑un litigiu între un consumator și un
comerciant19      A
 doua problemă ridicată de instanța națională se referă mai precis la
întrebarea dacă, în absența unor măsuri de transpunere a directivei în
termenele stabilite, consumatorii se pot întemeia, împotriva
comercianților cu care au încheiat un contract, pe dreptul de renunțare
prevăzut chiar de directivă și dacă pot invoca acest drept în fața unei
instanțe naționale.20      Astfel
 cum Curtea a evidențiat într‑o jurisprudența constantă, începând cu
Hotărârea din 26 februarie 1986, Marshall (152/84, Rec., p. 723,
punctul 48), o directivă nu poate, prin ea însăși, să creeze obligații
în sarcina unui particular și, prin urmare, nu poate fi invocată ca
atare împotriva sa.21      Instanța
 națională a arătat că, în cazul în care efectele directivelor
necondiționate și suficient de precise, dar netranspuse în dreptul
intern, ar fi limitate la raporturile dintre entitățile statale și
particulari, ar însemna că o măsură legislativă ar opera ca atare numai
în raporturile dintre anumite subiecte de drept, deși, în conformitate
cu ordinea juridică italiană și cu ordinea juridică a oricărei alte țări
 moderne întemeiate pe principiul legalității, statul este un subiect de
 drept ca oricare altul. În cazul în care directiva nu ar putea fi
invocată decât împotriva statului, aceasta ar echivala cu o sancțiune
pentru neadoptarea măsurilor legislative de transpunere, ca și cum ne‑am
 afla în prezența unui raport de natură pur privată.22      În
 această privință, este suficient să se arate că, astfel cum rezultă din
 Hotărârea din 26 februarie 1986, Marshall, citată anterior (punctele 48
 și 49), jurisprudența privind posibilitatea invocării directivelor
împotriva entităților statale este întemeiată pe caracterul obligatoriu
pe care articolul 189 îl recunoaște directivei, caracter obligatoriu
care nu există decât cu privire la „oricare stat membru destinatar”.
Această jurisprudență urmărește să evite ca „un stat să poată obține
avantaje de pe urma încălcării dreptului comunitar”.23      Într‑adevăr,
 ar fi inacceptabil ca un stat, căruia legiuitorul comunitar îi impune
să adopte anumite norme destinate reglementării raporturilor sale (sau
ale entităților statale) cu particularii, pentru a le conferi acestora
din urmă anumite drepturi, să poată invoca neîndeplinirea obligațiilor
sale în scopul de a priva particularii de beneficiul drepturilor
respective. Astfel, Curtea a recunoscut posibilitatea invocării
împotriva statului (sau a entităților statale) a anumitor dispoziții ale
 directivelor privind încheierea contractelor de achiziții publice (a se
 vedea Hotărârea din 22 iunie 1989, Fratelli Costanzo, 103/88, Rec.,
p. 1839) și ale directivelor privind armonizarea impozitelor pe
cifra de afaceri (a se vedea Hotărârea din 19 ianuarie 1982, Becker,
8/81, Rec., p. 53).24      Extinderea
 acestei jurisprudențe la domeniul raporturilor dintre particulari ar
însemna să se recunoască Comunității competența de a edicta obligații în
 sarcina particularilor cu efect imediat, deși Comunitatea are această
posibilitate numai în cazurile în care i s‑a atribuit competența de a
adopta regulamente.25      Prin
 urmare, în absența unor măsuri de transpunere a directivei în termenele
 stabilite, consumatorii nu se pot întemeia, împotriva comercianților cu
 care au încheiat un contract, pe dreptul de renunțare prevăzut chiar de
 directivă și nu pot invoca acest drept în fața unei instanțe naționale.26      În
 plus, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante
începând cu Hotărârea din 10 aprilie 1984, Von Colson și Kamann (14/83,
Rec., p. 1891, punctul 26), obligația statelor membre, care rezultă
 dintr‑o directivă, de a atinge rezultatul prevăzut de aceasta, precum
și îndatorirea statelor menționate, în temeiul articolului 5 din tratat,
 de a lua toate măsurile generale sau speciale necesare pentru a asigura
 îndeplinirea acestei obligații se impun tuturor autorităților statelor
membre, inclusiv autorităților jurisdicționale, în cadrul competențelor
acestora. Astfel cum rezultă din Hotărârile Curții din 13 noiembrie
1990, Marleasing (C‑106/89, Rec., p. I‑4135, punctul 8), și din 16
decembrie 1993, Wagner Miret (C‑334/92, Rec., p. I‑6911, punctul
20), instanța națională este obligată ca, la aplicarea dreptului intern,
 indiferent dacă este vorba de dispoziții anterioare sau ulterioare unei
 directive, să interpreteze dreptul național, în cea mai mare măsură
posibilă, în lumina textului și a finalității directivei în cauză pentru
 a obține rezultatul urmărit de aceasta și pentru a se conforma astfel
articolului 189 alineatul (3) din tratat.27      Pe
 de altă parte, în cazul în care rezultatul prevăzut de directivă nu
poate fi atins pe calea interpretării, trebuie amintit că, în
conformitate cu Hotărârea din 19 noiembrie 1991, Francovich și alții
(C‑6/90 și C‑9/90, Rec., p. I‑5357, punctul 39), dreptul comunitar
impune statelor membre repararea prejudiciilor care au fost cauzate
particularilor ca urmare a netranspunerii unei directive dacă sunt
îndeplinite trei condiții. Mai întâi, directiva trebuie să urmărească
atribuirea de drepturi în favoarea particularilor. Apoi, conținutul
acestor drepturi trebuie să poată fi identificat pe baza dispozițiilor
directivei. În sfârșit, trebuie să existe o legătură de cauzalitate
între nerespectarea obligației care îi incumbă statului și prejudiciul
suferit.28      Directiva
 privind contractele negociate în afara spațiilor comerciale urmărește
în mod incontestabil acordarea de drepturi particularilor și nu este mai
 puțin adevărat că conținutul minim al acestor drepturi poate fi
identificat numai pe baza dispozițiilor directivei (a se vedea punctul
17 de mai sus).29      În
 cazul în care s‑a produs un prejudiciu, iar acesta se datorează
încălcării de către stat a obligației care îi revenea, instanța
națională are sarcina să garanteze, în cadrul dreptului național al
răspunderii, dreptul consumatorilor vătămați de a obține despăgubiri.30      În
 ceea ce privește cea de a doua problemă ridicată de instanța națională
și având în vedere considerațiile precedente, trebuie să se răspundă că,
 în absența unor măsuri de transpunere a directivei în termenele
stabilite, consumatorii nu se pot întemeia, împotriva comercianților cu
care au încheiat un contract, pe dreptul de renunțare prevăzut chiar de
directivă și nu pot invoca acest drept în fața unei instanțe naționale.
Cu toate acestea, instanța națională este obligată, atunci când aplică
dispoziții de drept național anterioare sau ulterioare directivei, să le
 interpreteze, în cea mai mare măsură posibilă, în lumina textului și a
finalității directivei.  Cu privire la cheltuielile de judecată31      Cheltuielile
 efectuate pentru a prezenta observații Curții de guvernele danez,
german, elen, francez, italian, olandez și al Regatului Unit, precum și
de Comisia Comunităților Europene nu pot face obiectul unei rambursări.
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are
caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de
competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de
judecată.Pentru aceste motive,CURTEA,pronunțându‑se
 cu privire la întrebarea adresată de Giudice Conciliatore di Firenze,
prin ordonanța din 24 ianuarie 1992, hotărăște:1)      Dispozițiile
 articolului 1 alineatul (1), ale articolului 2 și ale articolului 5 din
 Directiva 85/577/CEE a Consiliului din 20 decembrie 1985 privind
protecția consumatorilor în cazul contractelor negociate în afara
spațiilor comerciale sunt necondiționate și suficient de precise în ceea
 ce privește stabilirea beneficiarilor și termenul minim în care trebuie
 notificată renunțarea.2)      În
 absența unor măsuri de transpunere a Directivei 85/577 în termenele
stabilite, consumatorii nu se pot întemeia, împotriva comercianților cu
care au încheiat un contract, pe dreptul de renunțare prevăzut chiar de
directivă și nu pot invoca acest drept în fața unei instanțe naționale.
Cu toate acestea, instanța națională este obligată, atunci când aplică
dispoziții de drept național anterioare sau ulterioare directivei, să le
 interpreteze, în cea mai mare măsură posibilă, în lumina textului și a
finalității acestei directive. DueManciniMoitinho de AlmeidaDiez de VelascoEdwardKakourisJolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisseZuleeg      KapteynMurrayPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 14 iulie 1994.Grefier       PreședinteR. Grass       O. Due* Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 16 ianuarie 2014. # Optilingua Holding SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-538/12.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 4 decembrie 1980. # Maurice Geeraerd împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 782/79.