Hotărârea Tribunalului (camera a patra) din 4 iulie 2014. # Construcción, Promociones e Instalaciones, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-345/13.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 8 octombrie 1996. # Compagnie maritime belge transports SA și Compagnie maritime belge SA, Dafra-Lines A/S, Deutsche Afrika-Linien GmbH & Co. și Nedlloyd Lijnen BV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Regulamentul (CEE) nr. 4056/86. # Cauze conexate T-24/93, T-25/93, T-26/93 și T-28/93.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 30 septembrie 2010.#Uszodaépítő kft împotriva APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Baranya Megyei Bíróság - Ungaria.#A șasea directivă TVA - Directiva 2006/112/CE - Drept de deducere a taxei achitate în amonte - Nouă reglementare națională - Cerințe privind conținutul facturii - Aplicare cu efect retroactiv - Pierderea dreptului de deducere.#Cauza C-392/09.

text:
      Cauza C‑392/09
      Uszodaépítő kft
      împotriva
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Baranya Megyei Bíróság)
      „A șasea directivă TVA — Directiva 2006/112/CE — Drept de deducere a taxei achitate în amonte — Nouă reglementare națională — Cerințe privind conținutul facturii — Aplicare cu efect retroactiv — Pierderea dreptului de deducere”
      Sumarul hotărârii
      Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — Deducerea taxei achitate în amonte — Procedură de taxare inversă — Persoană impozabilă obligată la plata taxei pe valoarea
            adăugată în calitate de destinatar al bunurilor sau al serviciilor — Drept de deducere
      (Directiva 2006/112 a Consiliului, art. 167, 168 și 178)
      Articolele 167, 168 și 178 din Directiva 2006/112 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretate
         în sensul că se opun aplicării retroactive a unei legislații naționale care, în cadrul unui regim de taxare inversă, condiționează
         deducerea taxei pe valoarea adăugată aferente unor lucrări de construcții de rectificarea facturilor referitoare la operațiunile
         respective și de depunerea unei declarații suplimentare rectificative, în condițiile în care autoritatea fiscală în cauză
         dispune de toate informațiile necesare pentru a stabili că persoana impozabilă este obligată la plata taxei pe valoarea adăugată
         în calitate de destinatar al operațiunilor respective și pentru a verifica cuantumul taxei deductibile.

      Astfel, faptul că o persoană impozabilă optează pentru aplicarea unei noi legi naționale privind taxa pe valoarea adăugată
         mai degrabă decât pentru aplicarea unei legi anterioare nu poate, în sine, să afecteze dreptul de deducere a taxei achitate
         în amonte, care rezultă direct din articolele 167 și 168 din Directiva 2006/112. În plus, principiul neutralității fiscale
         impune ca deducerea taxei aferente intrărilor să fie acordată dacă cerințele de fond sunt îndeplinite, chiar dacă anumite
         cerințe de formă au fost omise de persoanele impozabile. În consecință, din moment ce administrația fiscală dispune de informațiile
         necesare pentru a stabili că persoana impozabilă, în calitate de destinatar al operațiunilor în cauză, este obligată la plata
         taxei pe valoarea adăugată, articolele 167, 168 și articolul 178 litera (f) din Directiva 2006/112 se opun unei legislații
         care impune, în ceea ce privește dreptul respectivei persoane impozabile de a deduce această taxă, condiții suplimentare care
         pot avea ca efect anihilarea exercitării acestui drept. Or, aceasta ar putea fi situația în cazul în care sunt îndeplinite
         condițiile de fond stabilite la articolul 168 litera (a) din Directiva 2006/112 în vederea obținerii dreptului de deducere,
         iar la momentul la care administrația fiscală refuză persoanei impozabile dreptul de deducere a taxei pe valoarea adăugată,
         această autoritate dispune de toate informațiile necesare pentru a stabili că persoana impozabilă este obligată la plata taxei.

      (a se vedea punctele 36, 39, 40, 42, 43 și 46 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      30 septembrie 2010(*)

      „A șasea directivă TVA – Directiva 2006/112/CE – Drept de deducere a taxei achitate în amonte – Nouă reglementare națională – Cerințe privind conținutul facturii – Aplicare cu efect retroactiv – Pierderea dreptului de deducere”
      În cauza C‑392/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Baranya Megyei
         Bíróság (Ungaria), prin decizia din 2 aprilie 2009, primită de Curte la 5 octombrie 2009, în procedura

      Uszodaépítő kft
      împotriva
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts (raportor), președinte de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii E. Juhász, J. Malenovský
         și D. Šváby, judecători,

      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul R. Grass,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul maghiar, de doamna J. Fazekas, de domnul M. Fehér și de doamna Z. Tóth, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul B. D. Simon, în calitate de agent,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 17 și 20 din A șasea directivă 77/388/CEE
         a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri
         – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1), astfel cum a fost modificată prin
         Directiva 2001/115/CE a Consiliului din 20 decembrie 2001 (JO 2002, L 15, p. 24, denumită în continuare „A șasea directivă”),
         precum și a principiilor generale ale dreptului Uniunii.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Uszodaépítő kft, pe de o parte, și APEH Központi Hivatal Hatósági
         Főosztály (biroul principal al administrației centrale de impozite și de control financiar, denumit în continuare „APEH”),
         pe de altă parte, cu privire la decizia acestuia din urmă de a refuza reclamantei din acțiunea principală posibilitatea de
         a deduce, din valoarea taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) pe care o datora, TVA‑ul aferent unor lucrări
         de construcții care i‑au fost prestate.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347,
         p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7) a abrogat și a înlocuit de la 1 ianuarie 2007, în conformitate cu articolele 411 și
         413 din aceasta, legislația Uniunii în domeniul TVA‑ului, în special A șasea directivă. Potrivit considerentelor (1) și (3)
         ale Directivei 2006/112, reformarea celei de A șasea directive era necesară pentru a prezenta dispozițiile privind armonizarea
         legislațiilor statelor membre referitoare la TVA într‑o formă clară și logică, într‑o structură și o redactare revizuite,
         fără a include totuși, în principiu, modificări de fond. Dispozițiile din Directiva 2006/112 sunt astfel, în esență, identice
         cu dispozițiile corespunzătoare din A șasea directivă.

      4        Conform articolului 167 din Directiva 2006/112, care reia textul articolului 17 alineatul (1) din A șasea directivă, „[d]reptul
         de deducere ia naștere în momentul în care taxa deductibilă devine exigibilă”.

      5        Articolul 168 litera (a) din Directiva 2006/112, al cărui text este în esență identic cu cel al articolului 17 alineatul (2)
         litera (a) din A șasea directivă, în versiunea care rezultă din articolul 28f punctul 1 din această ultimă directivă, prevede:

      „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana
         impozabilă are dreptul, în statul membru în care efectuează operațiunile respective, de a deduce din valoarea TVA, pe care
         are obligația de a o plăti, următoarele sume:

      (a)      TVA‑ul datorat sau achitat în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate sau pentru
         serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă”.

      6        Articolul 178 din Directiva 2006/112, care reia, în esență, textul articolului 18 alineatul (1) din A șasea directivă, în
         versiunea care rezultă din articolul 28f punctul 2 din această ultimă directivă, cuprinde următoarele dispoziții:

      „Pentru exercitarea dreptului de deducere, o persoană impozabilă este necesar să îndeplinească următoarele condiții:
      […]
      (f)      atunci când este obligată să plătească TVA în calitate de client în cazul aplicării articolelor 194-197 sau articolului 199,
         are obligația de a îndeplini formalitățile stabilite de fiecare stat membru.”

      7        Articolul 199 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/112 prevede:

      „(1)      Statele membre pot prevedea ca persoană obligată la plata TVA să fie persoana impozabilă destinatară a următoarelor operațiuni:
      (a)      lucrări de construcții […]”
      8        Un regim precum cel care rezultă din articolul 199 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/112 este cunoscut sub denumirea
         curentă de „procedura de taxare inversă” și era prevăzut anterior la articolul 21 alineatul (1) din A șasea directivă.

       Reglementarea națională
      9        Articolul 127 alineatul 1 litera a) din Legea CXXVII din 2007 privind TVA‑ul (Általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII
         törvény, denumită în continuare „noua lege privind TVA‑ul”), intrată în vigoare la 1 ianuarie 2008, prevede că „[e]xercitarea
         dreptului de deducere este supusă condiției de fond ca persoana impozabilă să dispună personal […] de o factură pe numele
         său care dovedește realizarea operațiunii”.

      10      Articolul 142 alineatul 1 litera b) din noua lege privind TVA‑ul prevede:

      „1)      Taxa trebuie achitată de persoana care achiziționează bunul sau de beneficiarul serviciului:
      […]
      b)      în cazul lucrărilor de construcții […]”.
      11      Potrivit articolului 142 alineatul 7) din noua lege privind TVA‑ul, „în cazul aplicării alineatului 1, vânzătorul bunurilor
         sau prestatorul serviciului are obligația să întocmească o factură care nu cuprinde nici cuantumul taxei achitate în amonte,
         nici cota […]”.

      12      Articolul 169 litera k) din noua lege privind TVA‑ul prevede:

      „Factura conține în mod obligatoriu următoarele elemente:
      k)      […] în cazul în care persoana care achiziționează bunurile sau beneficiarul serviciului este persoană obligată la plata taxei,
         o trimitere la o normă de drept sau o altă trimitere clară la faptul că vânzarea bunurilor sau prestarea serviciului

      […]
      kb)      este supusă taxei la persoana care achiziționează bunul sau la beneficiarul serviciului”.
      13      Articolul 269 alineatul 1 din noua lege privind TVA‑ul prevede de asemenea:

      „În ipoteza în care atât prezenta lege, cât și Legea LXXIV din 1992 privind TVA‑ul [denumită în continuare „legea anterioară
         privind TVA‑ul”] stabilesc în sarcina acelorași persoane drepturile și obligațiile care trebuie exercitate prin procedura
         de taxare inversă și care sunt aferente unei operațiuni taxabile care se bazează pe elemente de fapt identice, stabilirea
         și aplicarea drepturilor și obligațiilor menționate continuă să fie reglementată exclusiv de dispozițiile legi [anterioare]
         privind TVA‑ul, chiar ulterior intrării în vigoare a prezentei legi, cu excepția cazului în care, spre deosebire de legea
         [anterioară] privind TVA‑ul, prezenta lege stinge obligațiile în comun, în privința tuturor persoanelor în cauză, sau stabilește
         în sarcina acestora obligații mai puțin constrângătoare ori recunoaște în sarcina acestora noi drepturi sau drepturi suplimentare.
         În acest caz, drepturile și obligațiile lor pot fi stabilite și aplicate în temeiul dispozițiilor prezentei legi – la cererea
         persoanelor în cauză – chiar dacă aceste drepturi și obligații au luat naștere anterior intrării în vigoare a prezentei legi,
         sub rezerva termenului de prescripție, cu condiția ca toate părțile în cauză să fi notificat în prealabil decizia lor autorității
         fiscale a statului, printr‑o cerere scrisă comună pe care autoritatea menționată să o fi primit cel mai târziu la 15 februarie
         2008. Nicio acțiune de repunere în termen nu va putea fi introdusă după expirarea termenului. În acest caz, o declarație suplimentară
         va putea fi efectuată fără a da naștere la vreo penalitate de întârziere.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      14      La 9 iunie 2006, reclamanta din acțiunea principală a încheiat un contract de antrepriză generală cu NÁS MPS-4 kft, clientul,
         având ca obiect lucrări de construcții. Reclamanta din acțiunea principală a realizat lucrările menționate cu ajutorul a diferiți
         subcontractori.

      15      Lucrările au început în primăvara anului 2007, dar au fost întrerupte în cursul verii aceluiași an, din cauza unor probleme
         de ordin financiar. Prestațiile efectuate până la acel moment au fost facturate. Atât reclamanta din acțiunea principală,
         cât și subcontractorii acesteia și‑au îndeplinit obligațiile de declarare și de plată a TVA‑ului în temeiul legii anterioare
         privind TVA‑ul.

      16      La 14 februarie 2008, ca urmare a intrării în vigoare a noii legi privind TVA‑ul, reclamanta din acțiunea principală, clientul
         și subcontractorii, au solicitat, printr‑o decizie comună și conform articolului 269 alineatul 1 din legea menționată, aplicarea
         dispozițiilor noii legi în ceea ce privește lucrările realizate atât în temeiul contractului dintre reclamanta din acțiunea
         principală și client, cât și al contractelor încheiate între reclamanta menționată și subcontractorii săi (în continuare,
         „declarația din 14 februarie 2008”).

      17      În urma unui control efectuat de administrația fiscală cu privire la declarația privind TVA prezentată de reclamanta din acțiunea
         principală pentru exercițiul fiscal 2007, administrația menționată a stabilit, prin decizia din 23 mai 2008, că reclamanta
         era obligată la plata unei datorii fiscale în cuantum total de 52 822 000 HUF pentru lunile aprilie-septembrie ale anului
         2007. Autoritatea fiscală a explicat, în această privință, că reclamanta din acțiunea principală nu putea exercita dreptul
         de deducere în temeiul facturilor emise de subcontractanți, având în vedere că aceste facturi nu erau conforme dispozițiilor
         din noua lege privind TVA‑ul. Astfel, ca urmare a declarației din 14 februarie 2008, dispozițiile privind procedura de taxare
         inversă din noua lege privind TVA‑ul erau, în mod retroactiv, aplicabile facturilor întocmite în cursul exercițiului fiscal
         2007. Potrivit autorității menționate, facturile întocmite de subcontractanți ar fi trebuit să respecte dispozițiile articolului
         142 alineatul 7 și ale articolului 169 litera k) din această nouă lege. Prin urmare, pentru ca reclamanta din acțiunea principală
         să poată exercita la dreptul de deducere conform dispozițiilor noii legi privind TVA‑ul, pe de o parte, subcontractanții ar
         fi trebuit să modifice facturile emise și, pe de altă parte, reclamanta menționată ar fi trebuit să își modifice declarația
         privind TVA pentru exercițiul fiscal 2007 prin intermediul unei declarații suplimentare.

      18      Prin decizia din 5 septembrie 2008, APEH a confirmat decizia din 23 mai 2008.

      19      Reclamanta din acțiunea principală a introdus o acțiune în fața instanței de trimitere având ca obiect anularea deciziei APEH
         din 5 septembrie 2008. Instanța menționată apreciază că articolul 269 alineatul 1 din noua lege privind TVA‑ul, prin eliminarea
         cu efect retroactiv a dreptului de deducere exercitat în mod legal de reclamanta din acțiunea principală în temeiul legii
         anterioare privind TVA‑ul încalcă articolele 17 și 20 din A șasea directivă, precum și diferite principii generale ale dreptului
         Uniunii.

      20      În aceste condiții, Baranya Megyei Bíróság a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      O normă de drept a unui stat membru, care a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2008, după nașterea dreptului de deducere, și
         care, în scopul deducerii TVA‑ului achitat și declarat pentru livrări de bunuri și prestări de servicii efectuate în anul
         fiscal 2007, impune modificarea conținutului facturilor și depunerea unei declarații suplimentare, este compatibilă cu articolele
         17 și 20 din A șasea directivă?

      2)      Măsura prevăzută la articolul 269 alineatul 1 din noua lege privind TVA‑ul, în temeiul căreia, în ipoteza în care sunt îndeplinite
         cerințele prevăzute la acest articol, drepturile și obligațiile trebuie să fie stabilite și aplicate în conformitate cu prevederile
         acestei legi, chiar dacă s‑au născut înainte de intrarea în vigoare a acesteia, în termenul de prescripție, este compatibilă
         cu principiile generale de drept [al Uniunii] și, în special, este justificată în mod obiectiv, rezonabilă, proporțională
         și conformă cu principiul securității juridice?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitate
      21      Guvernul maghiar susține că acțiunea principală nu necesită o interpretare a dispozițiilor și a principiilor juridice citate
         în decizia de trimitere. Acesta remarcă în această privință, pe de o parte, că aplicarea retroactivă a dispozițiilor noii
         legi privind TVA‑ul se întemeiază în mod exclusiv pe o manifestare de voință expresă și spontană a reclamantei din acțiunea
         principală și a celorlalte persoane impozabile în cauză. Or, în măsura în care reclamanta din acțiunea principală ar fi solicitat
         în mod expres o astfel de aplicare a acestei legi, ea ar trebui să respecte consecințele juridice care decurg din aceasta.
         Pe de altă parte, acțiunea principală ar fi rezultatul interpretării eronate de către reclamanta din acțiunea principală a
         dispozițiilor tranzitorii din noua lege privind TVA‑ul. Acțiunea menționată ar ridica o problemă de interpretare a dreptului
         național, iar nu a dreptului Uniunii.

      22      În această privință, trebuie amintit că, în temeiul unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării dintre Curtea de Justiție
         a Uniunii Europene și instanțele naționale, astfel cum este prevăzută la articolul 267 TFUE, numai instanțele naționale care
         sunt sesizate cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează
         a fi pronunțată au competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei hotărâri
         preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții.
         În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu,
         obligată să se pronunțe (a se vedea în special Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Rec., p. I‑2099, punctul
         38, Hotărârea din 1 octombrie 2009, Gottwald, C‑103/08, Rep., p. I‑9117, punctul 16, și Hotărârea din 22 aprilie 2010, Dimos
         Agiou Nikolaou, C‑82/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 14).

      23      Rezultă că prezumția de pertinență a întrebărilor adresate cu titlu preliminar de instanțele naționale nu poate fi înlăturată
         decât în cazuri excepționale, mai ales atunci când este evident că interpretarea solicitată a dispozițiilor dreptului Uniunii
         vizate de aceste întrebări nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale (a se vedea în special
         Hotărârea Gottwald, citată anterior, punctul 17 și jurisprudența citată).

      24      Or, în speță, independent de faptul că reclamanta din acțiunea principală a optat pentru aplicarea noii legi privind TVA‑ul
         și chiar dacă opțiunea sa este întemeiată pe o interpretare eronată a legii în cauză, nu este mai puțin adevărat că dispozițiile
         acestei noi legi sunt aplicabile acțiunii principale și că instanța de trimitere are îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea
         măsurilor tranzitorii ale legii menționate cu diverse dispoziții ale dreptului Uniunii, din cauza faptului că aceste măsuri
         împiedică reclamanta din acțiunea principală să își exercite dreptul de deducere a TVA‑ului.

      25      Se impune, așadar, constatarea că nu rezultă în mod evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii este lipsită de
         pertinență din perspectiva deciziei pe care trebuie să o pronunțe instanța de trimitere.

      26      În consecință, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie declarată admisibilă.

       Cu privire la prima întrebare
      27      În ceea ce privește, în primul rând, obiectul primei întrebări, trebuie să se constate că cererea instanței de trimitere are
         ca obiect interpretarea articolelor 17 și 20 din A șasea directivă.

      28      Cu toate acestea, în conformitate cu articolele 411 și 413 din Directiva 2006/112, aceasta din urmă a abrogat și a înlocuit
         A șasea directivă începând cu 1 ianuarie 2007.

      29      Astfel, întrucât situația de fapt pertinentă din acțiunea principală este ulterioară datei de 1 ianuarie 2007, numai interpretarea
         dispozițiilor din Directiva 2006/112 este relevantă pentru acest litigiu.

      30      Împrejurarea că, pe plan formal, o instanță națională a formulat întrebările preliminare făcând trimitere numai la dispozițiile
         din A șasea directivă nu împiedică Curtea să furnizeze acestei instanțe toate elementele de interpretare care pot fi utile
         pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă respectiva instanță s‑a referit sau nu s‑a referit la acestea
         în enunțul întrebărilor sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 2009, ČEZ, C‑115/08, Rep., p. I‑10265, punctul
         81, și Hotărârea din 12 ianuarie 2010, Petersen, C‑341/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 48).

      31      În această privință, trebuie să se arate că, astfel cum rezultă din considerentul (3) al Directivei 2006/112, aceasta reformează
         legislația existentă privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la TVA și în special A șasea directivă,
         iar această reformare nu determină, în principiu, modificări de fond în această legislație.

      32      În aceste condiții, trebuie să se considere că prima întrebare adresată privește interpretarea articolelor 167 și 168 din
         Directiva 2006/112, care corespund dispozițiilor din A șasea directivă vizate de decizia de trimitere. Pe de altă parte, având
         în vedere că prima întrebare se referă, în esență, la modalitățile de exercitare a dreptului de deducere a TVA‑ului, trebuie
         să se considere că aceasta privește de asemenea interpretarea articolului 178 din Directiva 2006/112.

      33      În al doilea rând, în ceea ce privește fondul, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele
         167, 168 și 178 din Directiva 2006/112 se opun unei reglementări naționale, precum cea în cauză în acțiunea principală care,
         în cadrul unei aplicări retroactive a noilor dispoziții privind procedura de taxare inversă, condiționează deducerea TVA‑ului
         de rectificarea facturilor referitoare la operațiunile efectuate înainte de intrarea în vigoare a noii legi și de depunerea
         unei declarații fiscale suplimentare.

      34      În această privință, trebuie amintit, pe de o parte, că dreptul de deducere prevăzut la articolele 167 și 168 din Directiva
         2006/112 face parte integrantă din mecanismul TVA‑ului și, în principiu, nu poate fi limitat. Acesta se exercită imediat pentru
         totalitatea taxelor aplicate operațiunilor efectuate în amonte (Hotărârea din 15 iulie 2010, Pannon Gép Centrum, C‑368/09,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 37 și jurisprudența citată).

      35      Regimul de deduceri vizează eliberarea integrală a persoanei impozabile de sarcina TVA‑ului datorat sau achitat în cadrul
         tuturor activităților sale economice. Sistemul comun de TVA garantează, prin urmare, neutralitatea în ceea ce privește sarcina
         fiscală corespunzătoare tuturor activităților sale economice, cu condiția ca, în principiu, activitățile menționate să fie
         ele însele supuse la plata TVA‑ului (a se vedea Hotărârea din 22 februarie 2001, Abbey National, C‑408/98, Rec., p. I‑1361,
         punctul 24, Hotărârea din 21 aprilie 2005, HE, C‑25/03, Rec., p. I‑3123, punctul 70, precum și Hotărârea din 6 iulie 2006,
         Kittel și Recolta Recycling, Rec., p. I‑6161, punctul 48).

      36      Faptul că persoana impozabilă a optat pentru aplicarea noii legi privind TVA‑ul mai degrabă decât pentru aplicarea legii anterioare
         nu poate, așadar, în sine, să afecteze dreptul de deducere a TVA‑ului achitat în amonte, care rezultă direct din articolele
         167 și 168 din Directiva 2006/112.

      37      În ceea ce privește, pe de altă parte, modalitățile de exercitare a dreptului de deducere a TVA‑ului, astfel cum sunt prevăzute
         la articolul 178 din Directiva 2006/112, având în vedere că este vorba despre o procedură de taxare inversă reglementată la
         articolul 199 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/112, trebuie să se constate că numai modalitățile prevăzute la litera
         (f) a articolului 178 sunt aplicabile. Prin urmare, o persoană impozabilă, care trebuie să plătească, în calitate de destinatar
         al serviciilor, TVA‑ul aferent, nu este obligată să dețină o factură întocmită conform condițiilor de formă prevăzute de Directiva
         2006/112 pentru a‑și putea exercita dreptul de deducere și trebuie numai să îndeplinească formalitățile stabilite de statul
         membru respectiv în exercitarea opțiunii care îi este oferită de articolul 178 litera (f) din aceeași directivă (a se vedea
         în acest sens Hotărârea din 1 aprilie 2004, Bockemühl, C‑90/02, Rec., p. I‑3303, punctul 47).

      38      Din jurisprudență rezultă că formalitățile astfel stabilite de statul membru în cauză care trebuie respectate de persoana
         impozabilă pentru a‑și putea exercita dreptul de deducere a TVA‑ului nu pot depăși ceea ce este strict necesar pentru a controla
         aplicarea corectă a procedurii de taxare inversă (a se vedea în acest sens Hotărârea Bockemühl, citată anterior, punctul 50).

      39      În această privință, s‑a hotărât deja că principiul neutralității fiscale impune ca deducerea TVA‑ului aferent intrărilor
         să fie acordată dacă cerințele de fond sunt îndeplinite, chiar dacă anumite cerințe de formă au fost omise de persoanele impozabile
         (Hotărârea din 8 mai 2008, Ecotrade, C‑95/07 și C‑96/07, Rep., p. I‑3457, punctul 63).

      40      În consecință, din moment ce administrația fiscală dispune de informațiile necesare pentru a stabili că persoana impozabilă,
         în calitate de destinatar al operațiunilor în cauză, este obligată la plata TVA‑ului, articolele 167, 168 și articolul 178
         litera (f) din Directiva 2006/112 se opun unei legislații care impune, în ceea ce privește dreptul respectivei persoane impozabile
         de a deduce această taxă, condiții suplimentare care pot avea ca efect anihilarea exercitării acestui drept (a se vedea în
         acest sens Hotărârile citate anterior Bockemühl, punctul 51, și Ecotrade, punctul 64).

      41      În cadrul acțiunii principale, administrația fiscală a refuzat reclamantei din acțiunea principală dreptul de deducere a TVA‑ului
         aferent lucrărilor de construcții efectuate în cursul anului 2007 de subcontractorii săi, motivând că, pe de o parte, reclamanta
         menționată nu dispunea, pentru operațiunile menționate, de facturi rectificate care să respecte dispozițiile articolului 142
         alineatul 7 și ale articolului 169 litera k) din noua lege privind TVA‑ul, care erau aplicabile, cu efect retroactiv, începând
         cu 1 ianuarie 2008, și că, pe de altă parte, aceasta nu își modificase declarația fiscală pentru anul 2007 pe baza facturilor
         astfel rectificate.

      42      În primul rând, din dosar reiese că sunt îndeplinite condițiile de fond stabilite la articolul 168 litera (a) din Directiva
         2006/112 în vederea obținerii dreptului de deducere a TVA‑ului pentru ca reclamanta din acțiunea principală să poată beneficia
         de dreptul menționat în ceea ce privește TVA‑ul aferent lucrărilor de construcții efectuate de subcontractorii săi. Trebuie
         să se sublinieze că aceste din urmă operațiuni au fost utilizate, astfel, pentru operațiunile taxate ale persoanei impozabile
         în statul membru respectiv. De altfel, pe baza declarației fiscale pentru exercițiul fiscal 2007, autoritatea fiscală respectivă
         a fost informată cu privire la îndeplinirea condițiilor materiale menționate.

      43      În al doilea rând, nu se contestă că, la momentul la care autoritatea fiscală a refuzat reclamantei din acțiunea principală
         dreptul de deducere a TVA‑ului, această autoritate dispunea, în baza declarației fiscale pentru exercițiul fiscal 2007 și
         a declarației din 14 februarie 2008, de toate informațiile necesare pentru a stabili că reclamanta din acțiunea principală,
         în calitate de destinatar al lucrărilor de construcții efectuate de subcontractorii săi, era obligată la plata TVA‑ului.

      44      Astfel cum subliniază Comisia Europeană, impunerea unor formalități precum cele în discuție în acțiunea principală ar putea
         avea drept efect anihilarea exercitării de către reclamanta din acțiunea principală a dreptului său de deducere.

      45      Având în vedere jurisprudența citată la punctele 39 și 40 din prezenta hotărâre, trebuie, așadar, să se considere că articolele
         167, 168 și 178 din Directiva 2006/112 se opun impunerii unor formalități precum cele în discuție în acțiunea principală.

      46      În aceste condiții, articolele 167, 168 și 178 din Directiva 2006/112 trebuie interpretate în sensul că se opun aplicării
         retroactive a unei legislații naționale care, în cadrul unui regim de taxare inversă, condiționează deducerea TVA‑ului aferent
         unor lucrări de construcții de rectificarea facturilor referitoare la operațiunile respective și de depunerea unei declarații
         suplimentare rectificative, în condițiile în care autoritatea fiscală în cauză dispune de toate informațiile necesare pentru
         a stabili că persoana impozabilă este obligată la plata TVA‑ului în calitate de destinatar al operațiunilor respective și
         pentru a verifica cuantumul taxei deductibile.

       Cu privire la a doua întrebare
      47      Având în vedere răspunsul formulat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la cea de a doua întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      48      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolele 167, 168 și 178 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe
            valoarea adăugată trebuie interpretate în sensul că se opun aplicării retroactive a unei legislații naționale care, în cadrul
            unui regim de taxare inversă, condiționează deducerea taxei pe valoarea adăugată aferente unor lucrări de construcții de rectificarea
            facturilor referitoare la operațiunile respective și de depunerea unei declarații suplimentare rectificative, în condițiile
            în care autoritatea fiscală în cauză dispune de toate informațiile necesare pentru a stabili că persoana impozabilă este obligată
            la plata taxei pe valoarea adăugată în calitate de destinatar al operațiunilor respective și pentru a verifica cuantumul taxei
            deductibile.
      Semnături
      * Limba de procedură: maghiara.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 10 aprilie 2003. # Christian Schulin împotriva Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Germania. # Cauza C-305/00.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 5 octombrie 1999. # Royscot Leasing Ltd, Royscot Industrial Leasing Ltd, Allied Domecq plc și T.C. Harrison Group Ltd împotriva Commissioners of Customs & Excise. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Court of Appeal (England & Wales) - Regatul Unit. # TVA . # Cauza C-305/97.


title: Hotărârea Curții (Camera a noua) din 22 ianuarie 2015.#Régie communale autonome du stade Luc Varenne împotriva État belge.#Cerere de decizie preliminară formulată de cour d'appel de Mons.#Trimitere preliminară – Directiva 77/388/CEE – TVA – Scutiri – Articolul 13 secțiunea B litera (b) – Noțiunea „închiriere de bunuri imobile scutită” – Punerea la dispoziție cu titlu oneros a unui stadion de fotbal – Contract de punere la dispoziție prin care anumite drepturi și prerogative sunt rezervate proprietarului – Prestarea de către proprietar a diferite servicii, reprezentând 80 % din indemnizația prevăzută contractual.#Cauza C-55/14.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑55/14,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de cour d'appel de Mons (Belgia), prin decizia din 31 ianuarie 2014, primită de Curte la 5 februarie 2014, în procedura
            Régie communale autonome du stade Luc Varenne
            împotriva
            État belge,
            CURTEA (Camera a noua),
            compusă din domnul J. Malenovský, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a noua, domnul M. Safjan (raportor) și doamna A. Prechal, judecători,
            avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru régie communale autonome du stade Luc Varenne, de W. Panis, avocat;
            – pentru guvernul belgian, de M. Jacobs și de J.‑C. Halleux, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul elen, de I. Bakopoulos și de V. Stroumpouli, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul olandez, de M. Bulterman și de M. Gijzen, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de C. Soulay și de L. Lozano Palacios, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 13 secțiunea B litera (b) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între régie communale autonome du stade Luc Varenne (denumită în continuare „regia”), pe de o parte, și État belge, pe de altă parte, cu privire la deductibilitatea taxei pe valoarea adăugată (TVA) care a grevat achiziționarea instalațiilor stadionului de fotbal Luc Varenne, și anume un cuantum de 1 350 001,79 euro.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Articolul 2 din A șasea directivă, care face parte din titlul II din aceasta, intitulat „Sfera de aplicare”, prevede:
            „Sunt supuse [TVA‑ului]:
            1. livrările de bunuri și prestările de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul țării de către o persoană impozabilă care acționează ca atare;
            […]” [traducere neoficială]
            4. Articolul 13 din această directivă, intitulat „Scutiri pe teritoriul țării”, prevede în secțiunea B, intitulată „Alte scutiri”:
            „Fără a aduce atingere altor dispoziții comunitare, statele membre scutesc, în anumite condiții pe care acestea le stabilesc în scopul de a asigura aplicarea corectă și directă a scutirilor de mai jos și de a preveni orice posibilă evaziune, fraudă sau abuz:
            […]
            (b) leasingul și închirierea de bunuri imobile, cu excepția:
            1. prestării de servicii de cazare, definite de legislația statelor membre, în sectorul hotelier sau în sectoare cu funcție similară, inclusiv cazări în tabere de vacanță sau în locuri amenajate pentru camping;
            2. închirierii de spații pentru parcarea vehiculelor;
            3. închirierii de echipamente și de instalații fixate definitiv;
            4. închirierii de seifuri.
            Statele membre pot aplica excluderi suplimentare din sfera de aplicare a acestei scutiri;
            […]” [traducere neoficială]
            5. Conținutul dispoziției din A șasea directivă menționate la punctul anterior a fost reluat, practic nemodificat, la articolul 135 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7), care constituie reformarea celei de A șasea directive cu modificările ulterioare.
            6. Articolul 17 alineatul (2) litera (a) din A șasea directivă (devenit articolul 168 din Directiva 2006/112) are următorul cuprins:
            „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul de a deduce din taxa pe care o datorează:
            (a) [TVA‑ul] datorat sau achitat în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate și pentru serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă.” [traducere neoficială]
            Dreptul belgian
            7. Articolul 19 alineatul 1 din Codul privind taxa pe valoarea adăugată, în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal (denumit în continuare „Codul TVA‑ului”), prevede:
            „Se consideră prestare de servicii cu titlu oneros utilizarea bunurilor care fac parte din activele activității economice în folosul propriu de către persoana impozabilă sau de către personalul acesteia sau, mai general, în scopuri străine de activitatea economică a persoanei impozabile, atunci când taxa aferentă bunurilor respective a fost dedusă total sau parțial.”
            8. Articolul 44 alineatul 3 punctul 2° din Codul TVA‑ului prevede scutirea de TVA a următoarelor operațiuni:
            „leasingul, închirierea și cedarea folosinței bunurilor imobile prin natura lor, precum și utilizarea unor astfel de bunuri în condițiile prevăzute la articolul 19 alineatul 1, cu excepția:
            a) prestării următoarelor servicii:
            – punerea la dispoziție a spațiilor pentru vehicule;
            – punerea la dispoziție a spațiilor pentru depozitarea bunurilor;
            – furnizarea de locuințe mobilate în hoteluri, moteluri și spații în care sunt cazați oaspeții, în schimbul unei plăți;
            – punerea la dispoziție de spații pentru camping;
            b) leasingului de bunuri imobile de către întreprinderi care desfășoară activități de leasing de bunuri imobile sau de închiriere calificată drept leasing imobiliar, atunci când această întreprindere construiește, face să i se construiască sau achiziționează, cu aplicarea taxei, clădirea care face obiectul contractului și atunci când clientul închiriază acest bun pentru a‑l utiliza în cadrul exercitării unei activități de persoană impozabilă; Regele stabilește condițiile pe care trebuie să le îndeplinească contractul de leasing de bunuri imobile, în special în ceea ce privește durata contractului, natura și destinația bunurilor care fac obiectul acestuia, precum și drepturile și obligațiile clientului;
            c) închirierii de seifuri.”
            9. Articolul 45 alineatul 1 punctul 1° din Codul TVA‑ului prevede:
            „Orice persoană impozabilă poate deduce din taxa pe care o datorează taxele pentru bunurile și serviciile care i‑au fost furnizate, pentru bunurile pe care le‑a importat și pentru achizițiile intracomunitare de bunuri pe care le‑a efectuat, în măsura în care le utilizează pentru a realiza:
            1° operațiuni taxabile […]”
            10. Articolul 1 din Decretul regal nr. 3 din 10 decembrie 1969 privind deducerile pentru aplicarea taxei pe valoarea adăugată prevede:
            „1. Sub rezerva aplicării articolului 45 alineatele 1 bis, 2 și 3 din Codul [TVA‑ului], persoana impozabilă efectuează, în condițiile prevăzute la articolele 2 și 4 din prezentul decret, deducerea taxelor care grevează bunurile și serviciile care sunt destinate îndeplinirii operațiunilor prevăzute la articolul 45 alineatul 1 punctele 1-5 din cod.
            În cazul în care persoana impozabilă efectuează, în desfășurarea activității sale economice, alte operațiuni care nu permit deducerea, aceasta trebuie să respecte, în vederea calculării deducerilor, dispozițiile articolelor 46 și 48 din cod și ale articolelor 12-21 din prezentul decret.
            2. Nu sunt deductibile în niciun caz taxele care grevează bunurile și serviciile pe care o persoană impozabilă le utilizează în scop privat sau în alte scopuri decât cele care țin de activitatea sa economică.
            În cazul în care un bun sau un serviciu este destinat să fie utilizat parțial în astfel de scopuri, deducerea este exclusă în limita acestei utilizări. Această limită este stabilită de persoana impozabilă sub controlul administrației.”
            Litigiul principal și întrebarea preliminară
            11. Regia exploatează stadionul de fotbal Luc Varenne, pentru achiziționarea căruia a trebuit să plătească suma de 6 428 579,97 euro, la care s‑a adăugat TVA‑ul, în cuantum de 1 350 001,79 euro.
            12. La 25 august 2003, regia a încheiat cu Royal Football Club de Tournai ASBL (denumită în continuare „RFCT”) o convenție potrivit căreia RFCT utilizează, în schimbul unei remunerații, instalațiile stadionului de fotbal Luc Varenne.
            13. Regia a dedus totalitatea TVA‑ului care grevează achiziționarea instalațiilor respective.
            14. În urma a două controale efectuate la sediul regiei în cursul anilor 2004 și 2006, administrația fiscală belgiană a considerat că regia efectua mai multe tipuri de operațiuni din perspectiva TVA‑ului, și anume:
            – operațiuni supuse TVA‑ului și care dau naștere dreptului de deducere a TVA‑ului achitat în amonte;
            – operațiuni în afara domeniului de aplicare al TVA‑ului care nu dau naștere dreptului de deducere a TVA‑ului achitat în amonte, precum punerea la dispoziția RFCT, gratuit și fără o contraprestație, a anumitor instalații ale stadionului de fotbal Luc Varenne, și
            – operațiuni scutite de TVA și care, în consecință, nu dau naștere dreptului de deducere a TVA‑ului achitat în amonte.
            15. Administrația fiscală belgiană a apreciat astfel că punerea la dispoziție a anumitor instalații ale stadionului respectiv în favoarea RFCT potrivit termenilor convenției încheiate cu regia trebuia să fie considerată închiriere de bunuri imobile și, prin urmare, trebuia să fie scutită de TVA în aplicarea articolului 44 alineatul 3 punctul 2° din Codul TVA‑ului.
            16. În procesul‑verbal întocmit la 22 decembrie 2006, administrația fiscală belgiană a arătat că o analiză a activităților regiei potrivit metodei utilizării reale ar demonstra că nu putea deduce TVA‑ul achitat în amonte decât în proporție de 36 % potrivit tehnicii proratei de deducere a TVA‑ului prevăzută la articolul 46 alineatul 2 din Codul TVA‑ului.
            17. La 10 ianuarie 2007, administrația fiscală belgiană a emis o decizie de impunere în sarcina regiei pentru ca aceasta să plătească TVA‑ul pentru partea pe care ar fi dedus‑o în mod nejustificat, și anume o sumă de 864 001,15 euro, o amendă în cuantum de 86 400 de euro, dobânzi de întârziere, precum și dobânzi moratorii.
            18. Regia a contestat această decizie de impunere în fața tribunal de première instance de Mons (Tribunalul de Primă Instanță din Mons), care, printr‑o hotărâre din 12 mai 2011, a considerat că punerea la dispoziție de către regie a anumitor instalații ale stadionului de fotbal Luc Varenne în favoarea RFCT trebuia considerată închiriere de bunuri imobile și că administrația refuzase în mod întemeiat deducerea taxei achitate în amonte. Regia a declarat apel împotriva acestei hotărâri în fața cour d'appel de Mons (Curtea de Apel din Mons).
            19. Apreciind c ă soluționarea litigiului cu care este sesizată depinde de interpretarea anumitor dispoziții din A șasea directivă, cour d'appel de Mons a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Punerea la dispoziție a instalațiilor unei infrastructuri sportive utilizate în scopuri exclusiv fotbalistice, interpretată ca posibilitate de utilizare și de exploatare punctuală a suprafeței de joc a stadionului de fotbal (terenul), precum și a vestiarelor pentru jucători și arbitri în limita unui maxim de 18 zile în fiecare sezon sportiv (un sezon sportiv începând la 1 iulie în fiecare an calendaristic și încheindu‑se la 30 iunie anul următor) este o închiriere de bunuri imobile scutită în sensul articolului 13 secțiunea B litera (b) din A șasea directivă [articolul 135 alineatul (1) litera (l) din Directiva 2006/112], în măsura în care concedentul dreptului de utilizare și de exploatare:
            – dispune de facultatea deplină de a conferi drepturi identice altor persoane fizice sau juridice la alegere, în afara celor 18 zile menționate anterior;
            – dispune de dreptul de acces în orice moment la instalațiile în cauză, fără acordul prealabil al concesionarului dreptului de utilizare și de exploatare, în special pentru a se asigura de corecta utilizare a acestora și pentru a se proteja împotriva oricărui prejudiciu, numai cu condiția de a nu perturba buna organizare a competițiilor sportive;
            – păstrează, în plus, un drept de control permanent al accesului la instalații, inclusiv în perioada de utilizare a acestora de către RFCT;
            – solicită o indemnizație forfetară de 1 750 de euro pentru fiecare zi de utilizare a suprafeței de joc, a vestiarelor, a bufetului, a serviciului de pază, de supraveghere și de control al tuturor instalațiilor, înțelegându‑se că suma solicitată reprezintă, în mod convențional, dreptul de acces la terenul de fotbal până la concurența a 20 % și, în proporție de 80 %, contraprestația pentru diferitele servicii de mentenanță, de curățenie, de întreținere (tunsul ierbii, însămânțare etc.) și de asigurare a conformității suprafeței de joc și prestări de servicii accesorii, furnizate de concedentul dreptului de utilizare și de exploatare […]?”
            Cu privire la întrebarea preliminară
            20. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă articolul 13 secțiunea B litera (b) din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că punerea la dispoziție cu titlu oneros a unui stadion de fotbal în temeiul unui contract prin care anumite drepturi și prerogative sunt rezervate proprietarului și care prevede prestarea de către acesta din urmă a diferite servicii, printre care servicii de mentenanță, de curățenie, de întreținere și de asigurare a conformității, reprezentând 80 % din indemnizația prevăzută contractual, constituie o „închiriere de bunuri imobile” în sensul acestei dispoziții.
            21. Potrivit unei jurisprudențe constante, trăsătura fundamentală a noțiunii „închiriere de bunuri imobile”, în sensul articolului 13 secțiunea B litera (b) din A șasea directivă, constă în a asigura unui cocontractant, pentru o anumită perioadă și în schimbul unei remunerații, dreptul de a ocupa un imobil ca și cum ar fi proprietarul și de a exclude orice altă persoană de la beneficiul unui astfel de drept. Pentru a determina dacă o anumită convenție corespunde acestei definiții, trebuie să se țină seama de toate caracteristicile operațiunii, precum și de toate circumstanțele în care are loc operațiunea. În această privință, elementul decisiv este natura obiectivă a operațiunii în discuție, indiferent de calificarea pe care părțile i‑au conferit‑o (Hotărârea MacDonald Resorts, C‑270/09, EU:C:2010:780, punctul 46 și jurisprudența citată).
            22. Trebuie amintit de asemenea că, pentru a fi în prezența unei închirieri a unui bun imobil în sensul articolului 13 secțiunea B litera (b) din A șasea directivă, trebuie ca toate condițiile care caracterizează această operațiune să fie îndeplinite, și anume ca proprietarul unui bun imobil să fi cedat locatarului, în schimbul unei chirii și pe o durată convenită, dreptul de a ocupa bunul său și de a exclude alte persoane de la ocuparea acestuia (Hotărârea Medicom și Maison Patrice Alard, C‑210/11 și C‑211/11, EU:C:2013:479, punctul 26, precum și jurisprudența citată).
            23. Articolul 13 secțiunea B litera (b) din A șasea directivă constituie o derogare de la principiul general potrivit căruia TVA‑ul este perceput pentru fiecare prestare de servicii efectuată cu titlu oneros de o persoană impozabilă, iar termenii acestuia sunt, așadar, de strictă interpretare. În lipsa uneia dintre condițiile menționate la punctul anterior, această dispoziție nu poate fi aplicată prin analogie pentru motivul că o închiriere în sensul dispoziției menționate se aseamănă cel mai mult cu utilizarea bunului imobil în discuție (a se vedea în acest sens Hotărârea Medicom și Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, punctul 27).
            24. În principiu, revine instanțelor naționale, singurele competente să aprecieze situația de fapt, sarcina de a stabili, ținând seama de împrejurările proprii fiecărei cauze, caracteristicile esențiale ale operațiunii în cauză pentru a proceda la calificarea acesteia din perspectiva celei de A șasea directive (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Medicom și Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, punctul 33, precum și jurisprudența citată).
            25. În ceea ce privește, mai exact, calificarea utilizării unor instalații sportive, Curtea a arătat deja că prestațiile legate de practicarea sportului și a educației fizice trebuie, în măsura posibilului, să fie luate în considerare în ansamblul lor (Hotărârea Stockholm Lindöpark, C‑150/99, EU:C:2001:34, punctul 26).
            26. Astfel, în ceea ce privește închirierea unui teren de golf, Curtea a precizat că, întrucât activitatea de gestionare a golfului implică nu numai punerea la dispoziție pasivă a unui teren, dar și, în special, un număr mare de activități comerciale, precum o supervizare, o gestionare și o mentenanță constantă din partea prestatorului, precum și o punere la dispoziție a altor instalații, închirierea unui teren de golf nu poate constitui, în lipsa unor circumstanțe cu totul deosebite, prestația preponderentă (Hotărârea Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, punctul 26).
            27. Desigur, circumstanțele litigiului principal sunt distincte de cele care caracterizează operațiunea în discuție în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Stockholm Lindöpark (EU:C:2001:34), dat fiind că, în primul rând, în cauza principală este vorba despre o utilizare „colectivă” a instalațiilor de către un club, iar nu despre un acces individual al jucătorilor, în al doilea rând, această utilizare este repetitivă și prelungită și, în principiu, exclusivă în zilele convenite și, în al treilea rând, funcțiile și prerogativele regiei în calitate de locator par, în parte, tributare necesităților inerente exploatării în scopuri locative a instalațiilor sportive, care pot primi o varietate de formații și de indivizi.
            28. Trebuie totuși să se considere că decizia de trimitere nu menționează, sub rezerva aprecierii faptelor care revine instanței de trimitere, circumstanțe cu totul deosebite care permit să se conchidă că utilizarea terenului de fotbal constituie prestația preponderentă a operațiunii, care o caracterizează drept închiriere a unui bun imobil în sensul articolului 13 secțiunea B litera (b) din A șasea directivă.
            29. În circumstanțele cauzei principale, pare să fie vorba despre prestarea de către regie a unui serviciu mai complex de furnizare a accesului la instalațiile sportive, aceasta ocupându‑se de supervizarea, de gestionarea, de mentenanța și de curățenia respectivelor instalații.
            30. În ceea ce privește, în primul rând, supervizarea, și anume drepturile de acces la instalațiile sportive și de control al acestui acces conferite de regie, este adevărat că acestea nu pot, numai prin ele însele, să excludă calificarea operațiunii în discuție în litigiul principal ca închiriere în sensul articolului 13 secțiunea B litera (b) din A șasea directivă. Asemenea drepturi pot să se justifice pentru a asigura că utilizarea instalațiilor respective nu este perturbată de terți. Astfel, Curtea a precizat deja că existența unor limitări ale dreptului de a ocupa spațiile închiriate nu împiedică această ocupare de a fi exclusivă în raport cu orice altă persoană care nu este avută în vedere de lege sau de contract ca putând invoca un drept asupra bunului obiect al contractului de închiriere (Hotărârea Temco Europe, C‑284/03, EU:C:2004:730, punctul 25).
            31. În circumstanțele în discuție în litigiul principal, drepturile de acces la instalațiile sportive și de control al acestui acces par, cu toate acestea, să ocazioneze, prin intermediul unui serviciu de pază, o prezență permanentă a reprezentanților regiei în instalațiile respective, ceea ce ar putea constitui un indiciu care permite să se considere că rolul regiei este mai activ decât cel care ar rezulta dintr‑o închiriere de bunuri imobile în sensul articolului 13 secțiunea B litera (b) din A șasea directivă.
            32. În ceea ce privește, în al doilea rând, diferitele servicii de gestionare, de mentenanță și de curățenie, este evident că acestea sunt, în cea mai mare parte, necesare efectiv pentru a asigura că instalațiile respective sunt adecvate utilizării pentru care sunt destinate, și anume manifestările sportive și, mai concret, meciuri de fotbal în conformitate cu reglementarea sportivă aplicabilă.
            33. Prin urmare, trebuie să se considere că, prin intermediul serviciilor propuse de întreținere și de asigurare a conformității, instalațiile necesare în acest scop sunt puse la dispoziția RFCT într‑o stare care permite utilizarea lor în scopurile convenite și că furnizarea accesului la instalațiile respective în acest scop precis constituie prestația caracteristică a operațiunii în discuție în litigiul principal (a se vedea în special prin analogie Hotărârea Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, punctele 51 și 52, Hotărârea Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, punctul 23, precum și Hotărârea RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, punctul 22).
            34. În această privință, valoarea economică a diferitor servicii prestate, ele reprezentând, potrivit deciziei de trimitere, 80 % din indemnizația prevăzută contractual, constituie și un indiciu pentru calificarea întregii operațiuni în discuție în litigiul principal mai curând ca prestare de servicii decât ca închiriere a unui bun imobil în sensul articolului 13 secțiunea B litera (b) din A șasea directivă.
            35. În aceste condiții, revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă toate serviciile propuse de regie sunt necesare efectiv pentru furnizarea accesului la instalațiile sportive în scopurile prevăzute contractual, și anume exclusiv fotbalistice.
            36. În sfârșit, în ceea ce privește durata folosinței bunului vizat, care constituie un element esențial al contractului de închiriere, trebuie amintit că, pe de o parte, Curtea a avut deja ocazia să constate că, în privința unui teren de golf, aceasta poate fi limitată (Hotărârea Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, punctul 27).
            37. Pe de altă parte, reiese din jurisprudență că folosința respectivă nu trebuie, în principiu, să aibă un caracter numai ocazional și temporar (a se vedea în acest sens Hotărârea Leichenich, C‑532/11, EU:C:2012:720, punctul 24).
            38. În circumstanțele în discuție în litigiul principal, durata folosinței specificate în contractul de punere la dispoziție privește un maximum de 18 zile fotbalistice, o astfel de durată nefiind a priori neglijabilă. Instanța de trimitere va trebui totuși să aprecieze dacă, ținând seama de toate circumstanțele, folosința convenită nu trebuie calificată mai curând ca fiind ocazională și temporară, ceea ce ar constitui un indiciu suplimentar care să conducă la o apreciere că întreaga operațiune în discuție în litigiul principal trebuie calificată mai curând ca prestare de servicii decât ca închiriere a unui bun imobil. În această privință, trebuie totuși să se verifice dacă, după cum susține guvernul belgian, instalațiile stadionului de fotbal Luc Varenne sunt, dincolo de litera contractului, puse efectiv la dispoziția RFCT în mod mai puțin punctual sau dacă, după cum susține regia, folosința efectivă se limitează numai la meciurile de fotbal.
            39. Având în vedere cele de mai sus, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 13 secțiunea B litera (b) din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că punerea la dispoziție cu titlu oneros a unui stadion de fotbal în temeiul unui contract prin care anumite drepturi și prerogative sunt rezervate proprietarului și care prevede prestarea de către acesta din urmă a diferite servicii, printre care servicii de mentenanță, de curățenie, de întreținere și de asigurare a conformității, reprezentând 80 % din indemnizația prevăzută contractual, nu constituie în principiu o „închiriere de bunuri imobile” în sensul acestei dispoziții. Este de competența instanței de trimitere să aprecieze acest lucru.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            40. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:
            Articolul 13 secțiunea B litera (b) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare trebuie interpretat în sensul că punerea la dispoziție cu titlu oneros a unui stadion de fotbal în temeiul unui contract prin care anumite drepturi și prerogative sunt rezervate proprietarului și care prevede prestarea de către acesta din urmă a diferite servicii, printre care servicii de mentenanță, de curățenie, de întreținere și de asigurare a conformității, reprezentând 80 % din indemnizația prevăzută contractual, nu constituie în principiu o „închiriere de bunuri imobile” în sensul acestei dispoziții. Este de competența instanței de trimitere să aprecieze acest lucru.