title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 10 decembrie 2009.#Krzysztof Peśla împotriva Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Schwerin - Germania.#Libera circulație a lucrătorilor - Articolul 39 CE - Refuzul accesului la stagiul juridic de pregătire pentru profesiile juridice reglementate - Candidat care a obținut diploma în drept în alt stat membru - Criterii de examinare a echivalenței cunoștințelor dobândite.#Cauza C-345/08.

text:
      Cauza C‑345/08
      Krzysztof Peśla
      împotriva
      Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Verwaltungsgericht Schwerin)
      „Libera circulație a lucrătorilor – Articolul 39 CE – Refuzul accesului la stagiul juridic de pregătire pentru profesiile juridice reglementate – Candidat care a obținut diploma în drept în alt stat membru – Criterii de examinare a echivalenței cunoștințelor dobândite”
      Sumarul hotărârii
      1.        Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Accesul la un stagiu de pregătire pentru profesiile juridice reglementate
      (art. 39 CE)
      2.        Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Accesul la un stagiu de pregătire pentru profesiile juridice reglementate
      (art. 39 CE)
      1.        Articolul 39 CE trebuie interpretat în sensul că, în scopul efectuării unei aprecieri a echivalenței formărilor în urma unei
         cereri de admitere directă, fără susținerea probelor prevăzute în acest sens, la un stagiu de pregătire pentru profesiile
         juridice, cunoștințele care trebuie considerate element de referință sunt cele atestate de calificarea necesară în statul
         membru în care candidatul solicită să aibă acces la un astfel de stagiu.

      Într‑adevăr, în cadrul examinării comparative, pe de o parte, a calificării atestate de diplomele, de certificatele și de
         celelalte titluri ale candidatului, precum și de experiența sa profesională relevantă și, pe de altă parte, a calificării
         profesionale impuse de legislația națională, un stat membru poate lua în considerare diferențe obiective care privesc atât
         cadrul juridic al profesiei în cauză în statul membru de proveniență, cât și domeniul de activitate al acesteia. În cazul
         profesiei de avocat, un stat membru este, așadar, îndreptățit să efectueze o examinare comparativă a diplomelor ținând seama
         de diferențele evidențiate între ordinile juridice naționale în cauză.

      Astfel, simplul fapt că studiile juridice efectuate cu privire la dreptul unui prim stat membru ar putea fi considerate comparabile,
         atât din punctul de vedere al nivelului formării primite, cât și al timpului și al eforturilor depuse în acest sens, cu studiile
         care au vocație să confere cunoștințele atestate de calificarea impusă într‑un alt stat membru nu ar putea în sine determina,
         în cadrul examinării comparative, o obligație de a nu privilegia cunoștințele impuse de dispozițiile naționale ale statului
         membru în care candidatul solicită să beneficieze de formarea profesională necesară pentru a avea acces la profesiile juridice,
         ci pe cele – care privesc în esență dreptul primului stat membru – atestate prin calificările obținute în acest din urmă stat.

      (a se vedea punctele 37, 44, 46 și 48 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 39 CE trebuie interpretat în sensul că, atunci când autoritățile competente ale unui stat membru examinează cererea
         unui resortisant al unui alt stat membru care are ca obiect obținerea accesului la o perioadă de formare practică în vederea
         exercitării ulterioare a unei profesii juridice reglementate, precum un stagiu de pregătire pentru profesiile juridice, acest
         articol nu impune, prin el însuși, ca aceste autorități să solicite din partea candidatului, în cadrul examinării echivalenței
         impuse de dreptul comunitar, numai un nivel de cunoștințe juridice inferior celor atestate de calificarea necesară în acest
         stat membru pentru a avea acces la o astfel de perioadă de formare practică. Este însă necesar să se precizeze că, pe de o
         parte, articolul menționat nici nu se opune unei astfel de scăderi a nivelului de exigență în ceea ce privește calificarea
         cerută și că, pe de altă parte, trebuie ca, în practică, posibilitatea unei recunoașteri parțiale a cunoștințelor certificate
         prin calificările dovedite de persoana interesată să nu rămână doar fictivă, ceea ce revine instanței naționale să verifice.

      (a se vedea punctul 65 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      10 decembrie 2009(*)

      „Libera circulație a lucrătorilor – Articolul 39 CE – Refuzul accesului la stagiul juridic de pregătire pentru profesiile juridice reglementate – Candidat care a obținut diploma în drept în alt stat membru – Criterii de examinare a echivalenței cunoștințelor dobândite”
      În cauza C‑345/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Verwaltungsgericht
         Schwerin (Germania), prin decizia din 8 iulie 2008, primită de Curte la 28 iulie 2008, în procedura

      Krzysztof Peśla
      împotriva
      Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președintele Camerei a doua, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a treia,
         doamna P. Lindh, domnii A. Rosas, U. Lõhmus și A. Ó Caoimh (raportor), judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 iulie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Peśla, de B. Kemper, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna J. Kemper, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul elen, de doamnele E. Skandalou și S. Vodina, în calitate de agenți;
      –        pentru Irlanda, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnii M. Collins, SC, și D. Dodd, BL, precum și de
         doamna K. Keane, BL;

      –        pentru guvernul maghiar, de doamnele J. Fazekas și K. Veres, precum și de domnul M. Fehér, în calitate de agenți,
      –        pentru guvernul austriac, de domnul E. Riedl, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul finlandez, de doamna A. Guimaraes-Purokoski, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii H. Støvlbæk și M. Adam, precum și de doamna M. Vollkommer, în calitate de
         agenți,

      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 39 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Peśla, resortisant polonez, pe de o parte, și Justizministerium
         Mecklenburg-Vorpommern (Ministerul Justiției din landul Mecklenburg-Pomerania de Vest), pe de altă parte, în legătură cu refuzul
         acestuia din urmă de a‑l admite, fără a susține un examen de aptitudini la materiile juridice obligatorii pentru probele examenului
         numit „erstes juristiches Staatsexamen” (primul examen de stat în drept, denumit în continuare „primul examen de stat”), la
         stagiul de pregătire pentru profesiile juridice în calitate de stagiar în drept („Rechtsreferendar”).

       Cadrul juridic național
      3        Din decizia de trimitere reiese că exercitarea tuturor profesiilor juridice reglementate în Germania necesită, în principiu,
         obținerea „Befähigung zum Richteramt” (abilitare de a exercita funcțiile de magistrat). Potrivit articolului 5 alineatul 1
         din Legea germană privind statutul magistraturii (Deutsches Richtergesetz, denumită în continuare „DRiG”), această abilitare
         se conferă persoanelor care au promovat primul examen de stat în urma studiilor de drept într‑o universitate, precum și al
         doilea examen juridic de stat în urma unui stagiu de pregătire („Rechtsreferendariat”, denumit în continuare „stagiu de pregătire”).

      4        Potrivit articolului 5a alineatul 2 din DRiG, obiectul studiilor universitare – care trebuie efectuate timp de cel puțin doi
         ani în Germania – constă în materii obligatorii și materii de specialitate opționale. Materiile obligatorii privesc aspectele
         fundamentale ale dreptului civil, ale dreptului penal, ale dreptului public și ale dreptului procedural, inclusiv materiile
         care privesc dreptul european, metodologia juridică și aspectele fundamentale ale filozofiei, istoriei și sociologiei. Materiile
         de specialitate urmăresc completarea studiilor, aprofundarea materiilor obligatorii la care se referă, precum și transmiterea
         unei abordări interdisciplinare și internaționale a dreptului.

      5        Potrivit articolului 5d alineatul 2 prima teză din DRiG, nivelul materiilor care fac obiectul primului examen de stat trebuie
         să permită încheierea studiului acestora în patru ani și jumătate. Potrivit articolului 5 alineatul 1 din aceeași lege, acest
         prim examen constă într‑un examen universitar din diferite materii de specialitate și într‑un examen de stat din materiile
         obligatorii. Potrivit celei de a treia teze a alineatului 2 menționat, acest din urmă examen este organizat sub formă de probe
         scrise și orale.

      6        Potrivit articolului 5 alineatul 2 din DRiG, trebuie să existe concordanță între conținutul studiilor și cel al stagiului
         de pregătire. Conform articolului 5b din aceeași lege, stagiul de pregătire are o durată de doi ani și cuprinde afectări de
         stagiu obligatorii, precum și una sau mai multe afectări de stagiu facultative. Potrivit aceluiași articol, părțile obligatorii
         ale acestui stagiu sunt efectuate în cadrul unei instanțe civile ordinare, al parchetului sau al unei instanțe penale, al
         unei unități administrative și pe lângă un avocat. Conform articolului 5 alineatul 3 prima teză din DRiG, partea scrisă a
         celui de al doilea examen juridic de stat trebuie să aibă loc între a optsprezecea și a douăzeci și una lună a stagiului de
         pregătire.

      7        Articolul 5b alineatul 4 din DRiG prevede că părțile obligatorii ale stagiului de pregătire durează fiecare trei luni, cu
         excepția părții de stagiu efectuate pe lângă un avocat, care durează nouă luni.

      8        În cadrul acestei formări și în temeiul articolului 10 din Legea privind instanțele (Gerichtsverfassungsgesetz, denumită în
         continuare „GVG”), stagiarii în drept pot soluționa, sub supravegherea unui judecător, cererile de asistență judiciară, pot
         audia părțile în cadrul unei proceduri, cu excepția cauzelor penale, pot stabili dovezi și pot ține ședințe. Articolul 142
         alineatul 3 din GVG prevede că stagiarilor în drept li se pot încredința sarcini de substitut al unui agent al parchetului,
         sub supravegherea acestui funcționar.

      9        Revine landurilor sarcina de a preciza detaliile acestei reglementări. Potrivit articolului 21 alineatul 3 din Legea landului
         Mecklenburg-Pomerania de Vest privind formarea juriștilor (Gesetz über die Juristenausbildung im Land Mecklenburg-Vorpommern,
         denumită în continuare „JAG‑M‑V”), stagiul de pregătire încheiat de un stagiar în drept este efectuat în cadrul unei formări
         care are statutul de drept public. Stagiarii în drept primesc un ajutor alimentar lunar în temeiul articolului 21a alineatul
         2 din JAG‑M‑V. În cursul acestui stagiu de pregătire, stagiarii sunt supuși unui control ierarhic și trebuie să respecte instrucțiunile
         formatorului, potrivit articolului 36 alineatele 1 și 2 din Regulamentul de punere în aplicare a Legii privind formarea juriștilor
         (Verordnung zur Ausführung des Juristenausbildungsgesetzes, denumit în continuare „JAPO M‑V”). În temeiul articolului 24 din
         JAG‑M‑V, perioada de formare pregătitoare se încheie în ziua proclamării promovării examenului sau a eșecului la primul examen
         de restanță.

      10      Potrivit articolului 6 alineatul 1 din DRiG, admiterea la stagiul de pregătire este supusă promovării primului examen de stat.
         Potrivit articolului 112a din aceeași lege, dacă un resortisant al unui stat membru al Uniunii Europene a dobândit în acesta
         o diplomă universitară în drept care îi permite accesul, în acest stat membru, la o formare postuniversitară de avocat, acesta
         poate solicita în Germania o declarație de echivalență a acestei diplome universitare cu primul examen de stat. În cazul obținerii
         acestei declarații de echivalență, persoana interesată este admisă la stagiul de pregătire.

      11      Din dosar reiese că articolul 112a din DRiG, intitulat „Aprecierea echivalenței în vederea admiterii la stagiul de pregătire
         pentru profesiile juridice”, a fost adoptat în urma Hotărârii Curții din 13 noiembrie 2003, Morgenbesser (C‑313/01, Rec.,
         p. I‑13467). Acest articol prevede:

      „(1)      Resortisanții unui stat membru al Uniunii Europene, ai unui alt stat parte la Acordul privind Spațiul Economic European sau
         ai Elveției, titulari ai unei diplome universitare în drept dobândite în unul dintre aceste state și care permite accesul,
         în respectivul stat, la formarea postuniversitară pentru profesia de avocat european, în conformitate cu articolul 1 din Legea
         privind activitatea avocaților europeni în Germania, sunt admiși, la cerere, la stagiul de pregătire, în condițiile în care
         cunoștințele și capacitățile acestora corespund celor certificate de promovarea examenului de stat la materiile obligatorii
         în sensul articolului 5 alineatul 1.

      (2)      Examinarea cunoștințelor și a capacităților impuse la alineatul (1) ia în considerare diploma universitară și atestatele prezentate,
         în special diplomele, rezultatele la examene sau orice alt document care atestă capacități sau o experiență profesională relevantă.
         Dacă examinarea în cauză nu indică o echivalență sau indică numai o echivalență parțială, se poate efectua la cerere un examen
         de aptitudini.

      (3)      Examenul de aptitudini este un examen de stat care trebuie susținut în limba germană, care are în vedere cunoștințele necesare
         de drept german și care are ca scop aprecierea capacității candidatului de a efectua cu succes stagiul de pregătire juridică.
         Materiile examinate sunt dreptul civil, dreptul penal și dreptul public, precum și drepturile procedurale corespunzătoare
         acestora. Probele scrise ale examenului de stat la materiile obligatorii trebuie susținute în domeniile juridice enumerate
         în a doua teză a căror suficientă stăpânire nu a fost deja examinată în cadrul examenului prevăzut la alineatul 2 prima teză.

      (4)      Candidatul este declarat admis în urma examenului de aptitudini atunci când:
      1.      trece numărul de probe necesare promovării examenului de stat la materiile obligatorii, potrivit dreptului landului în care
         se desfășoară examenul, fiind însă necesar ca acest număr să fie cel puțin egal cu jumătate din probele prevăzute în cadrul
         examenului de stat respectiv, și

      2.      trece probe în cel puțin două dintre domeniile juridice enumerate la alineatul 3 a doua teză, dintre care cel puțin o probă
         în domeniul dreptului civil.

      Dacă, în cadrul examinării în sensul alineatului 2 prima teză, s‑a constatat deja stăpânirea suficientă a unuia dintre domeniile
         juridice enumerate la alineatul 3 a doua teză, se consideră că probele în acest domeniu au fost trecute.

      (5)      O restanță la o probă de aptitudini mai poate fi susținută o dată.
      (6)      Declarația de echivalență în sensul alineatului 1 echivalează cu promovarea primului examen de stat în sensul articolului
         5 alineatul 1.

      [...]”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      12      În luna decembrie 2003, domnul Peśla și‑a încheiat studiile universitare în cadrul Facultății de Drept a Universității din
         Poznań (Polonia), obținând diploma de licență („magister”). În luna ianuarie 2005, Facultatea de Drept a Universității din
         Frankfurt an der Oder (Germania), în cadrul căreia, începând cu anul 1998, a urmat studii concomitent cu cele urmate în Polonia,
         i‑a conferit, în urma unui program de formare juridică germano‑poloneză, titlul academic de „Master of German and Polish Law”
         și, în luna februarie 2005, titlul academic de „Bachelor of German and Polish Law”.

      13      În luna noiembrie 2005, domnul Peśla a formulat o cerere de admitere la stagiul de pregătire pentru profesiile juridice din
         landul Mecklenburg-Pomerania de Vest. În susținerea cererii sale, acesta s‑a referit la Hotărârea Morgenbesser, citată anterior,
         prezentând totodată alte piese justificative, de exemplu, credite privind diferite programe de studii, precum și documente
         care atestă experiența sa profesională, cursurile și formările urmate.

      14      Prin decizia din 27 martie 2007, Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern a respins cererea având ca obiect obținerea unei
         declarații de echivalență în sensul articolului 112a din DRiG. În opinia sa, criteriul care permite aprecierea echivalenței
         este dobândirea cunoștințelor necesare pentru promovarea primului examen de stat la materiile obligatorii în sensul articolului
         5 alineatul 1 din aceeași lege. Cunoștințele de drept străin nu pot fi recunoscute ca echivalente, având în vedere diferențele
         existente în raport cu dreptul german. Pe de altă parte, potrivit acestei decizii de respingere, cunoștințele de drept german
         necesare pentru creditele obținute de domnul Peśla în cadrul programului de Master of German and Polish Law au un nivel net
         inferior celui al probelor scrise la primul examen de stat la materiile obligatorii.

      15      În decizia de respingere menționată se precizează totuși că domnul Peśla ar putea, dacă solicită acest lucru, să participe
         la un examen de aptitudini în conformitate cu articolul 112a alineatul 3 din DRiG.

      16      La 27 aprilie 2007, domnul Peśla a formulat o acțiune împotriva deciziei din 27 martie 2007 în fața instanței de trimitere.
         În susținerea acestei acțiuni, domnul Peśla arată în principal că aprecierea echivalenței efectuată de Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern
         este contrară criteriilor dezvoltate în jurisprudența Curții. Dacă criteriul de apreciere care trebuie luat în considerare
         ar fi cunoștințele și capacitățile de drept german, astfel cum se impun pentru primul examen de stat, o diplomă străină nu
         ar putea în niciun caz să îndeplinească acest criteriu, dat fiind că dreptul german nu este în general predat în celelalte
         state membre.

      17      În subsidiar, domnul Peśla impută deciziei de respingere menționate faptul că nu a luat suficient în considerare cunoștințele
         pe care acesta le‑a dobândit în Germania în cadrul studiilor, al stagiilor, al activității sale în serviciul a două catedre
         universitare, precum și al seminarelor.

      18      Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern arată că decizia de respingere atacată este justificată. În opinia acestuia, echivalența
         cunoștințelor dobândite nu poate fi admisă.

      19      În aceste condiții, considerând că soluționarea litigiului cu care a fost sesizat depinde de condițiile cărora articolul 39
         CE le supune o declarație de echivalență în sensul articolului 112a alineatele 1, 2 și 6 din DRiG, Verwaltungsgericht Schwerin
         a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Este compatibil cu articolul 39 CE faptul că o declarație de echivalență în sensul articolului 112a alineatele 1 și 2 din
         [DRiG] nu se acordă decât dacă reiese din documentele prezentate că resortisantul comunitar dispune de aceleași cunoștințe
         și capacități precum cele evaluate în cadrul examenului (juridic german) la materiile obligatorii în sensul articolului 5
         alineatul 1 din [DRiG]?

      2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare:
      Articolul 39 CE prevede că singurul criteriu al unei aprecieri a echivalenței conform dreptului comunitar este aspectul dacă
         diploma universitară a resortisantului comunitar, obținută în Uniunea Europeană, însoțită de celelalte atestate de formări
         sau de experiență profesională, este comparabilă, din punctul de vedere al nivelului de formare (intelectuală) și al eforturilor
         depuse în acest sens, cu [primul examen de stat]?

      3)      În cazul unui răspuns negativ la a doua întrebare:
      Este compatibil cu articolul 39 CE faptul că declarația de echivalență în sensul articolului 112a alineatele 1 și 2 din [DRiG]
         se întemeiază, desigur, din punctul de vedere al conținutului, pe materiile obligatorii ale primului examen de stat (juridic
         german), dar că, în raport cu formarea juridică deja dobândită cu succes în altă parte pe teritoriul Comunității, sunt impuse
         doar exigențe ușor «scăzute»?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      20      Primele două întrebări, care trebuie examinate împreună, privesc cunoștințele care trebuie considerate element de referință
         pentru a aprecia dacă autorul unei cereri de admitere directă, fără a susține probele prevăzute în acest sens, la un stagiu
         de pregătire pentru profesiile juridice are un nivel de cunoștințe echivalent cu cel necesar în mod normal pentru a avea acces
         la un astfel de stagiu în statul membru respectiv. Astfel, prima întrebare privește aspectul dacă aceste cunoștințe trebuie
         să se refere la dreptul statului membru gazdă, în timp ce a doua întrebare urmărește să se stabilească dacă se poate considera
         în schimb că, atât din punctul de vedere al nivelului de formare, cât și al timpului și al eforturilor depuse în acest sens,
         cunoștințele de drept al unui alt stat membru sunt echivalente cu cunoștințele necesare pentru a avea acces la stagiul de
         pregătire pentru profesiile juridice în statul membru gazdă.

      21      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă este posibil
         ca dreptul comunitar să impună ca nivelul cunoștințelor de drept al statului membru gazdă necesare în vederea admiterii la
         stagiul juridic pregătitor care precedă în mod obligatoriu al doilea examen juridic de stat și admiterea la profesiile juridice
         să fie diminuat într‑o anumită măsură în vederea promovării liberei circulații a persoanelor.

       Cu privire la primele două întrebări
      22      Pentru a răspunde la primele două întrebări, trebuie amintit de la bun început că o persoană care se află în situația domnului
         Peśla nu se poate prevala, în acțiunea principală, de dreptul comunitar derivat în scopul recunoașterii calificărilor sale
         academice și a experienței sale profesionale în vederea admiterii la partea practică a formării necesare pentru a avea acces
         la profesiile juridice în Germania.

      23      Astfel, Directiva 98/5/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 1998 de facilitare a exercitării cu caracter
         permanent a profesiei de avocat într‑un stat membru, altul decât cel în care s‑a obținut calificarea (JO L 77, p. 36, Ediție
         specială, 06/vol. 3, p. 24) privește numai avocatul pe deplin calificat, numit ca atare în statul său membru de origine (a
         se vedea Hotărârea Morgenbesser, citată anterior, punctul 45). În plus, din dosar reiese că exercitarea activităților de stagiar
         în drept este concepută ca reprezentând partea practică a formării necesare pentru a avea acces la profesiile juridice germane.
         Rezultă că această activitate nu poate fi calificată drept „profesie reglementată” în sensul Directivei 89/48/CEE a Consiliului
         din 21 decembrie 1988 privind sistemul general de recunoaștere a diplomelor de învățământ superior acordate pentru formarea
         profesională cu durata minimă de trei ani (JO 1989, L 19, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 76), astfel cum a fost modificată
         prin Directiva 2001/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 mai 2001 (JO L 206, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 6,
         p. 60), separabilă de profesiile juridice germane propriu‑zise, precum cea de avocat (a se vedea, prin analogie, Hotărârea
         Morgenbesser, citată anterior, punctele 46-55).

      24      Or, astfel cum a fost confirmat în cursul ședinței, la data faptelor din acțiunea principală, domnul Peśla nu obținuse calificarea
         profesională necesară pentru a avea acces la profesia de avocat în Polonia.

      25      Din jurisprudența Curții reiese că atât articolul 39 CE, care este menționat în mod explicit în întrebările adresate, cât
         și articolul 43 CE sunt de natură să se aplice unei situații precum cea în cauză în acțiunea principală.

      26      În primul rând, din dosar, în special din observațiile guvernului german, reiese că, pe de o parte, stagiarii în drept utilizează
         în practică, în cadrul stagiului lor, cunoștințele dobândite în cursul studiilor și contribuie astfel, sub coordonarea îndrumătorului
         de stagiu, la activitățile efectuate de acesta din urmă și că, pe de altă parte, aceștia primesc pe timpul formării lor o
         remunerație sub forma unui ajutor alimentar lunar. În această privință, Curtea a apreciat deja că, dat fiind că stagiarii
         în drept exercită o activitate salariată reală și efectivă, trebuie considerați lucrători în sensul articolului 39 CE (a se
         vedea în acest sens Hotărârea din 17 martie 2005, Kranemann, C‑109/04, Rec., p. I‑2421, punctele 12-18).

      27      În al doilea rând, stagiul de pregătire prevăzut de reglementarea germană constituie o formare și o condiție prealabilă necesare
         pentru a avea acces, printre altele, la profesia de avocat în Germania, profesie reglementată căreia i se aplică articolul
         43 CE (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Morgenbesser, citată anterior, punctul 60).

      28      Trebuie arătat în plus că aplicarea acestor două articole nu poate fi exclusă în acțiunea principală pe temeiul excepțiilor
         prevăzute la articolul 39 alineatul (4) CE pentru „încadrarea în administrația publică” și, respectiv, la articolul 45 primul
         paragraf CE pentru „activități care sunt asociate [într‑un stat membru], chiar și cu titlu ocazional, exercitării autorității
         publice”.

      29      Astfel, pe de o parte, în măsura în care stagiarul în drept realizează o parte din stagiu în afara sectorului public, este
         suficient să se amintească faptul că noțiunea „încadrare în administrația publică” nu cuprinde încadrarea în serviciul unui
         particular sau al unei persoane juridice de drept privat, indiferent de sarcinile care îi revin angajatului (a se vedea Hotărârea
         din 29 octombrie 1998, Comisia/Spania, C‑114/97, Rec., p. I‑6717, punctul 33, precum și Hotărârea Kranemann, citată anterior,
         punctul 19).

      30      Dacă în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Kranemann, citată anterior, era vorba despre o parte a stagiului de pregătire
         menționat care trebuia efectuată în afara sectorului public, trebuie arătat că, în măsura în care un stagiar în drept realizează
         o parte a formării sale în cadrul unei instanțe civile ordinare, al unei unități administrative, al parchetului sau al unei
         instanțe penale, acest stagiar, astfel cum a subliniat guvernul german în cadrul ședinței, acționează conform instrucțiunilor
         și sub supravegherea unui îndrumător de stagiu, astfel cum reiese de altfel din dispozițiile GVG și ale JAPO M‑V citate la
         punctele 8 și 9 din prezenta hotărâre.

      31      Prin urmare, activitatea unui stagiar în drept nu poate intra în domeniul de aplicare al excepției prevăzute la articolul
         39 alineatul (4) CE, întrucât această excepție nu se aplică încadrării care, deși depinde de stat sau de alte organisme de
         drept public, nu implică însă recurgerea la sarcini care revin administrației publice propriu‑zise (a se vedea în special
         Hotărârea din 17 decembrie 1980, Comisia/Belgia, 149/79, Rec., p. 3881, punctul 11, precum și Hotărârea din 30 septembrie
         2003, Anker și alții, C‑47/02, Rec., p. I‑10447, punctul 59).

      32      Pe de altă parte, derogarea prevăzută la articolul 45 primul paragraf CE trebuie restrânsă la activitățile care, prin ele
         însele, constituie o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice (a se vedea în special Hotărârea
         din 21 iunie 1974, Reyners, 2/74, Rec., p. 631, punctul 45, Hotărârea din 13 iulie 1993, Thijssen, C‑42/92, Rec., p. I‑4047,
         punctul 8, și Hotărârea din 31 mai 2001, Comisia/Italia, C‑283/99, Rec., p. I‑4363, punctul 20).

      33      Prin urmare, pentru motive similare celor expuse la punctul 30 din prezenta hotărâre, activitățile unui stagiar în drept,
         chiar atunci când sunt efectuate în sectorul public, nu intră în domeniul de aplicare al excepției prevăzute la articolul
         45 primul paragraf CE (a se vedea de asemenea, prin analogie, Hotărârea Thijssen, citată anterior, punctele 22 și 23).

      34      Trebuie arătat totodată că, în lipsa armonizării condițiilor de acces la o profesie, statele membre sunt îndreptățite să definească
         cunoștințele și calificările necesare exercitării acestei profesii și să impună prezentarea unei diplome care atestă deținerea
         acestor cunoștințe și calificări (a se vedea Hotărârea din 15 octombrie 1987, Heylens și alții, 222/86, Rec., p. 4097, punctul
         10, Hotărârea din 7 mai 1991, Vlassopoulou, C‑340/89, Rec., p. I‑2357, punctul 9, precum și Hotărârea din 7 mai 1992, Aguirre
         Borrell și alții, C‑104/91, Rec., p. I‑3003, punctul 7).

      35      Este însă necesar să se amintească faptul că dreptul comunitar stabilește limite ale exercitării acestei competențe de către
         statele membre, în măsura în care dispozițiile naționale adoptate în această privință nu pot constitui un obstacol nejustificat
         în calea exercitării efective a libertăților fundamentale garantate prin articolele 39 CE și 43 CE (a se vedea Hotărârea Heylens
         și alții, citată anterior, punctul 11, precum și Hotărârea din 31 martie 1993, Kraus, C‑19/92, Rec., p. I‑1663, punctele 28
         și 32).

      36      În această privință, din jurisprudența Curții reiese că norme naționale care stabilesc condiții de calificare, chiar aplicate
         fără discriminare pe criterii legate de cetățenie, pot avea ca efect împiedicarea exercitării libertăților fundamentale menționate
         dacă normele naționale în cauză fac abstracție de cunoștințele și de calificările deja dobândite de persoana interesată într‑un
         alt stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Vlassopoulou, punctul 15, și Kraus, punctul 32, Hotărârea
         din 22 martie 1994, Comisia/Spania, C‑375/92, Rec., p. I‑923, punctul 18, și Hotărârea Morgenbesser, citată anterior, punctele
         61 și 62).

      37      Rezultă că autoritățile unui stat membru sunt obligate, atunci când examinează cererea unui resortisant al unui alt stat membru
         care are ca obiect obținerea accesului la o perioadă de formare practică în vederea exercitării ulterioare a unei profesii
         reglementate, să ia în considerare calificarea profesională a persoanei interesate realizând o comparație între, pe de o parte,
         calificarea atestată de diplomele, de certificatele și de celelalte titluri ale sale, precum și de experiența sa profesională
         relevantă și, pe de altă parte, calificarea profesională impusă de legislația națională (a se vedea în acest sens în special
         Hotărârile citate anterior Vlassopoulou, punctul 16, și Morgenbesser, punctele 57 și 58).

      38      Această jurisprudență este expresia unui principiu inerent libertăților fundamentale consacrate prin Tratatul CE (a se vedea
         în acest sens Hotărârea din 14 septembrie 2000, Hocsman, C‑238/98, Rec., p. I‑6623, punctul 24, și Hotărârea din 22 ianuarie
         2002, Dreessen, C‑31/00, Rec., p. I‑663, punctul 25). Astfel, după cum decurge în special din cuprinsul punctului 61 din Hotărârea
         Morgenbesser, citată anterior, analiza nu diferă după cum este invocată libera circulație a lucrătorilor sau libertatea de
         stabilire pentru a se opune unui refuz, precum cel în cauză în acțiunea principală, de a admite un candidat dintr‑un alt stat
         membru decât Republica Federală Germania la stagiul de pregătire fără susținerea examenului de aptitudini la materiile juridice
         obligatorii pentru primul examen de stat.

      39      Astfel cum a apreciat în mod repetat Curtea, procedura examinării comparative evocate la punctul 37 din prezenta hotărâre
         trebuie să permită autorităților statului membru gazdă să se asigure în mod obiectiv că diploma străină atestă, în beneficiul
         titularului său, cunoștințe și calificări, dacă nu identice, cel puțin echivalente celor atestate de diploma națională. Această
         apreciere a echivalenței titlului străin trebuie făcută exclusiv ținând seama de gradul cunoștințelor și al calificărilor
         a cărui prezumție o permite acesta în beneficiul titularului, având în vedere natura și durata studiilor și a formării practice
         aferente (a se vedea Hotărârile citate anterior Heylens și alții, punctul 13, Vlassopoulou, punctul 17, Aguirre Borrell și
         alții, punctul 12, Hotărârea din 22 martie 1994, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 13, precum și Hotărârea Morgenbesser,
         citată anterior, punctul 68).

      40      Dacă această examinare comparativă a diplomelor determină constatarea corespondenței dintre cunoștințele și calificările atestate
         de diploma străină și cele impuse de dispozițiile naționale, statul membru trebuie să admită că această diplomă îndeplinește
         condițiile impuse de acestea. Dacă, în schimb, comparația nu evidențiază decât o corespondență parțială între aceste cunoștințe
         și calificări, statul membru gazdă este îndreptățit să impună ca persoana interesată să demonstreze că a dobândit cunoștințele
         și calificările lipsă (a se vedea Hotărârile citate anterior Vlassopoulou, punctul 19, Aguirre Borrell și alții, punctul 14,
         Hotărârea din 8 iulie 1999, Fernández de Bobadilla, C‑234/97, Rec., p. I‑4773, punctul 32, Hotărârea Morgenbesser, citată
         anterior, punctul 70, și Hotărârea din 7 octombrie 2004, Markopoulos și alții, C‑255/01, Rec. p. I‑9077, punctele 64 și 65).

      41      În această privință, revine autorităților naționale competente sarcina de a aprecia valoarea cunoștințelor dobândite în statul
         membru gazdă, fie în cadrul unui ciclu de studii, fie al unei experiențe practice, în scopul stabilirii însușirii cunoștințelor
         lipsă (Hotărârile citate anterior Vlassopoulou, punctul 20, Fernández de Bobadilla, punctul 33, și Morgenbesser, punctul 71).

      42      Întemeindu‑se pe jurisprudența expusă în cadrul celor trei puncte precedente din această hotărâre, și în special la punctul
         68 și în prima teză a punctului 70 din Hotărârea Morgenbesser, citată anterior, domnul Peśla arată că, în scopul aplicării
         unei dispoziții naționale precum articolul 112a alineatele 1 și 2 din DRiG în conformitate cu dreptul comunitar, trebuie să
         se țină seama în principal de cunoștințele și de calificările dobândite în statul membru de origine, în speță Republica Polonă,
         și, dacă este cazul, să se ia în considerare numai în subsidiar cunoștințele și calificările de drept al statului membru gazdă
         dobândite, în speță Republica Federală Germania. Domnul Peśla consideră că, dacă elementul de referință în scopul comparației
         care trebuie efectuată ar fi cunoștințele și capacitățile de drept german, o diplomă străină nu ar putea în niciun caz să
         îndeplinească condițiile impuse, dat fiind că dreptul german nu se predă în general în celelalte state membre. Astfel, în
         opinia sa, libera circulație ar fi exclusă în practică pentru tinerii juriști care au dobândit calificări în alt stat membru
         decât Republica Federală Germania.

      43      Această argumentație se întemeiază pe o lectură greșită a jurisprudenței pe care se bazează.

      44      Astfel, potrivit acestei jurisprudențe, în cadrul examinării comparative expuse la punctele 37 și 39-41 din prezenta hotărâre,
         un stat membru poate lua în considerare diferențe obiective care privesc atât cadrul juridic al profesiei în cauză în statul
         membru de proveniență, cât și domeniul de activitate al acesteia. În cazul profesiei de avocat, un stat membru este, așadar,
         îndreptățit să efectueze o examinare comparativă a diplomelor ținând seama de diferențele evidențiate între ordinile juridice
         naționale în cauză (a se vedea Hotărârile citate anterior Vlassopoulou, punctul 18, și Morgenbesser, punctul 69).

      45      Astfel cum reiese din jurisprudența citată la punctul 37 din prezenta hotărâre, și contrar susținerilor domnului Peśla, cunoștințele
         atestate de diploma conferită într‑un alt stat membru și calificările și/sau experiența profesională obținute în alte state
         membre, precum și experiența dobândită în statul membru în care candidatul solicită să se înscrie trebuie examinate în raport
         cu calificarea profesională impusă de reglementarea statului membru gazdă (a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea
         Aguirre Borrell și alții, citată anterior, punctul 11, Hotărârea din 1 februarie 1996, Aranitis, C‑164/94, Rec., p. I‑135,
         și Hotărârile citate anterior Dreessen, punctul 24, și Morgenbesser, punctul 67).

      46      Astfel, simplul fapt că studiile juridice efectuate cu privire la dreptul unui prim stat membru ar putea fi considerate comparabile,
         atât din punctul de vedere al nivelului formării primite, cât și al timpului și al eforturilor depuse în acest sens, cu studiile
         care au vocație să confere cunoștințele atestate de calificarea impusă într‑un alt stat membru nu ar putea în sine determina,
         în cadrul examinării comparative expuse la punctele 37 și 39-41 din prezenta hotărâre, o obligație de a nu privilegia cunoștințele
         impuse de dispozițiile naționale ale statului membru în care candidatul solicită să beneficieze de formarea profesională necesară
         pentru a avea acces la profesiile juridice, ci pe cele – care privesc în esență dreptul primului stat membru – atestate prin
         calificările obținute în acest din urmă stat. Astfel, după cum a constatat instanța de trimitere, o argumentație precum cea
         susținută în principal de domnul Peśla, împinsă până la ultimele sale consecințe, ar însemna să se admită că un candidat ar
         putea avea acces la stagiul de pregătire fără a avea nici cele mai mici cunoștințe atât de drept german, cât și de limba germană.

      47      Pe de altă parte, în măsura în care domnul Peśla arată, în subsidiar, că Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern a luat în
         considerare în mod insuficient cunoștințele de drept german pe care acesta le‑a dobândit în cursul programului universitar
         efectuat în Germania, este suficient să se amintească faptul că, în speță, nu revine Curții sarcina de a stabili dacă autoritățile
         germane sunt îndreptățite să considere insuficiente piese justificative precum cele care le‑au fost prezentate de domnul Peśla.

      48      Având în vedere considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la primele două întrebări că articolul 39 CE trebuie interpretat
         în sensul că, în scopul efectuării unei aprecieri a echivalenței formărilor în urma unei cereri de admitere directă, fără
         susținerea probelor prevăzute în acest sens, la un stagiu de pregătire pentru profesiile juridice, cunoștințele care trebuie
         considerate element de referință sunt cele atestate de calificarea necesară în statul membru în care candidatul solicită să
         aibă acces la un astfel de stagiu.

       Cu privire la a treia întrebare
      49      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în vederea
         examinării echivalenței care trebuie efectuată în conformitate cu punctele 37 și 39-41 din prezenta hotărâre, trebuie diminuat,
         chiar și într‑o mică măsură, nivelul cunoștințelor necesare de drept al statului membru gazdă pentru a conferi un efect util
         articolului 39 CE.

      50      În această privință, efectul util al articolului 39 CE nu impune ca accesul la o activitate profesională într‑un stat membru
         să fie supus unor cerințe inferioare celor impuse în mod normal resortisanților acestui stat.

      51      Prin intermediul jurisprudenței menționate la punctele 34-41, 44 și 45 din prezenta hotărâre, Curtea a recunoscut necesitatea
         de a concilia cerințele calificărilor impuse pentru exercitarea unei profesii determinate cu imperativele exercitării efective
         a libertăților fundamentale garantate de articolele 39 CE și 43 CE (a se vedea în această privință în special Hotărârea Heylens
         și alții, citată anterior, punctul 13).

      52      Astfel, din această jurisprudență reiese că examinarea echivalenței evocate la punctul 39 din prezenta hotărâre trebuie efectuată
         în raport cu ansamblul formării, academice și profesionale, pe care persoana interesată o poate valorifica, în scopul de a
         aprecia dacă acest ansamblu poate fi considerat că îndeplinește, chiar și parțial, condițiile impuse pentru a avea acces la
         activitatea în cauză (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Morgenbesser, citată anterior, punctele 66 și 67). Dacă
         această examinare comparativă indică faptul că ansamblul menționat nu îndeplinește decât parțial aceste condiții, statul membru
         gazdă este îndreptățit, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 40 din prezenta hotărâre, să solicite ca persoana interesată
         să demonstreze că a dobândit cunoștințele și calificările lipsă.

      53      Faptul că un stat membru gazdă trebuie astfel să țină seama de cunoștințele care corespund numai parțial celor atestate de
         calificarea profesională impusă de legislația națională a acestui stat membru, și aceasta altfel decât pe calea probelor care
         precedă acordarea acestei calificări, contribuie deja la facilitarea liberei circulații a persoanelor astfel cum este înscrisă
         în special la articolul 39 CE. Așadar, în absența unei astfel de obligații, lipsa diplomei solicitate în mod normal resortisanților
         statului membru gazdă ar putea constitui, ca atare, un obstacol determinant în calea accesului la profesiile juridice ale
         acestui stat membru (a se vedea în această privință Hotărârea Morgenbesser, citată anterior, punctele 64-67).

      54      Prin urmare, nu poate fi primită argumentația domnului Peśla potrivit căreia articolul 39 CE ar fi golit de sens dacă statul
         membru gazdă ar putea solicita candidatului același nivel de cunoștințe de drept național al acestui stat precum cel atestat
         prin calificarea profesională necesară în acest stat pentru a avea acces la profesiile menționate.

      55      Pe de altă parte, din dosar reiese că se așteaptă din partea stagiarului în drept, de la începutul stagiului de pregătire,
         să își sprijine îndrumătorul și să exercite activități practice sub îndrumarea acestuia. În acest scop, s‑ar putea considera
         indispensabil ca acest stagiar să dispună, dinainte de punerea în aplicare a capacităților sale juridice în cadrul unor astfel
         de activități practice, de același nivel de cunoștințe privind organizarea juridică germană precum cel atestat de primul examen
         de stat la materiile obligatorii. În orice caz, pare foarte dificil, în special având în vedere caracterul progresiv al procesului
         de formare, să se dobândească, în timpul prevăzut, cunoștințele necesare pentru a susține, cu o speranță rezonabilă de promovare,
         al doilea examen juridic de stat.

      56      Cu toate acestea, chiar dacă articolul 39 CE nu impune, prin el însuși, o diminuare a nivelului cunoștințelor de drept al
         statului membru gazdă necesar în situații precum cea din acțiunea principală, trebuie amintit că acest articol nu poate fi
         interpretat ca lipsind statele membre de posibilitatea de a realiza o scădere a nivelului de exigență în ceea ce privește
         calificarea impusă.

      57      Rezultă că, atunci când autoritățile unui stat membru examinează cererea unui resortisant al unui alt stat membru care are
         ca obiect obținerea accesului la o perioadă de formare practică în vederea exercitării ulterioare a unei profesii juridice
         reglementate, precum un stagiu de pregătire, articolul 39 CE nu impune, prin el însuși, ca aceste autorități să solicite din
         partea candidatului, în cadrul examinării echivalenței impuse de dreptul comunitar, numai un nivel de cunoștințe juridice
         inferior celor atestate de calificarea necesară în acest stat membru pentru a avea acces la o astfel de perioadă de formare
         practică, fără însă ca articolul menționat să se opună unei interpretări suple a unei astfel de calificări.

      58      Cu toate acestea, trebuie ca, în practică, posibilitatea unei recunoașteri parțiale, precum cea evocată în special la punctul
         58 din prezenta hotărâre, să nu rămână doar fictivă.

      59      În această privință, în cazul în care comparația dintre calificările candidaților în cauză și cunoștințele necesare nu ar
         indica decât o corespondență parțială, statul membru gazdă nu este în mod necesar îndreptățit să solicite în toate aceste
         situații susținerea unor examene de aptitudini de aceeași anvergură, indiferent de întinderea, mai mică sau mai mare, a cunoștințelor
         parțiale constatate. Astfel, lipsa unei repartizări corespunzătoare a materiilor care fac obiectul examinării comparative
         prevăzute la punctul 37 din prezenta hotărâre ar putea determina ca, în realitate, să fie exclusă în practică o recunoaștere
         parțială a calificărilor dobândite, astfel încât persoanele interesate ar trebui să demonstreze ulterior că au dobândit nu
         numai cunoștințele lipsă, ci și pe cele care pot fi recunoscute – și aceasta la nivelul impus – în cadrul examinării comparative
         menționate.

      60      Cu toate acestea, trebuie precizat că, în măsura în care promovarea examenelor juridice naționale, precum primul examen de
         stat, este dovada dobândirii unor cunoștințe extinse și totodată aprofundate în domeniile juridice date, cerința de repartizare
         care decurge din cuprinsul punctului precedent nu poate avea drept consecință ca simple cunoștințe punctuale privind anumite
         aspecte din aceste domenii să fie suficiente pentru a îndreptăți persoana interesată să solicite recunoașterea parțială a
         calificărilor sale.

      61      În acțiunea principală, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă regimul instituit prin articolul 112a din
         DRiG, astfel cum este aplicat de autoritățile naționale competente, oferă persoanelor care au cunoștințe suficient de aprofundate
         și de extinse dintr‑un important subansamblu al materiilor care – împreună – fac obiectul examinării comparative prevăzute
         la alineatele 1 și 2 ale articolului menționat posibilitatea de a fi scutite de obligația de a susține toate probele prevăzute
         la alineatul 3 al aceluiași articol.

      62      Cu privire la acest punct, trebuie arătat că, drept răspuns la o întrebare adresată de Curte în cadrul ședinței, guvernul
         german a indicat că, în cazul în care candidatul ar fi dobândit, de exemplu, cunoștințe de drept civil german corespunzătoare
         nivelului impus de examinarea comparativă prevăzută la articolul 112a alineatele 1 și 2 din DRiG, fără însă a putea demonstra
         cunoștințe de același nivel privind codul de procedură civilă german, probele de aptitudini prevăzute la alineatul 3 al articolului
         menționat ar putea să aibă ca obiect numai dreptul german de procedură civilă.

      63      Pe de altă parte, este necesar să se arate că examinarea cunoștințelor și a capacităților prevăzută la articolul 112a din
         DRiG pare efectiv mai puțin exigentă în practică decât primul examen de stat. Astfel, din dosar reiese că, spre deosebire
         de un licențiat în drept care și‑a efectuat studiile în Germania, un candidat care provine dintr‑un alt stat membru nu este
         obligat să susțină nici probele la materiile de specialitate, nici probele orale.

      64      În aceste condiții, la prima vedere, nu pare ca, în cadrul regimului instituit prin articolul 112a din DRiG, posibilitatea
         unei recunoașteri parțiale a cunoștințelor dobândite, precum cea evocată în special la punctul 52 din prezenta hotărâre, să
         fie doar fictivă, ceea ce revine însă spre verificare instanței de trimitere, singura competentă să se pronunțe asupra interpretării
         dreptului intern.

      65      Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 39 CE trebuie interpretat
         în sensul că, atunci când autoritățile competente ale unui stat membru examinează cererea unui resortisant al unui alt stat
         membru care are ca obiect obținerea accesului la o perioadă de formare practică în vederea exercitării ulterioare a unei profesii
         juridice reglementate, precum un stagiu de pregătire, acest articol nu impune, prin el însuși, ca aceste autorități să solicite
         din partea candidatului, în cadrul examinării echivalenței impuse de dreptul comunitar, numai un nivel de cunoștințe juridice
         inferior celor atestate de calificarea necesară în acest stat membru pentru a avea acces la o astfel de perioadă de formare
         practică. Este însă necesar să se precizeze că, pe de o parte, articolul menționat nici nu se opune unei astfel de scăderi
         a nivelului de exigență în ceea ce privește calificarea cerută și că, pe de altă parte, trebuie ca, în practică, posibilitatea
         unei recunoașteri parțiale a cunoștințelor certificate prin calificările dovedite de persoana interesată să nu rămână doar
         fictivă, ceea ce revine instanței de trimitere să verifice.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      66      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Articolul 39 CE trebuie interpretat în sensul că, în scopul efectuării unei aprecieri a echivalenței formărilor în urma unei
            cereri de admitere directă, fără susținerea probelor prevăzute în acest sens, la un stagiu de pregătire pentru profesiile
            juridice, cunoștințele care trebuie considerate element de referință sunt cele atestate de calificarea necesară în statul
            membru în care candidatul solicită să aibă acces la un astfel de stagiu.
      2)      Articolul 39 CE trebuie interpretat în sensul că, atunci când autoritățile competente ale unui stat membru examinează cererea
            unui resortisant al unui alt stat membru care are ca obiect obținerea accesului la o perioadă de formare practică în vederea
            exercitării ulterioare a unei profesii juridice reglementate, precum stagiul de pregătire pentru profesiile juridice din Germania,
            acest articol nu impune, prin el însuși, ca aceste autorități să solicite din partea candidatului, în cadrul examinării echivalenței
            impuse de dreptul comunitar, numai un nivel de cunoștințe juridice inferior celor atestate de calificarea necesară în acest
            stat membru pentru a avea acces la o astfel de perioadă de formare practică. Este însă necesar să se precizeze că, pe de o
            parte, articolul menționat nici nu se opune unei astfel de scăderi a nivelului de exigență în ceea ce privește calificarea
            cerută și că, pe de altă parte, trebuie ca, în practică, posibilitatea unei recunoașteri parțiale a cunoștințelor certificate
            prin calificările dovedite de persoana interesată să nu rămână doar fictivă, ceea ce revine instanței de trimitere să verifice.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 15 februarie 1996. # Buralux SA, Satrod SA și Ourry SA împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Recurs. # Cauza C-209/94 P


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a opta) din data de 26 noiembrie 2008.#Agraz, SA și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Răspundere extracontractuală - Agricultură - Organizarea comună a piețelor în sectorul produselor transformate pe bază de fructe și legume - Ajutor pentru producție pentru produsele transformate pe bază de tomate - Metodă de calcul al cuantumului - Anul de comercializare 2000/2001 - Evaluarea prejudiciului.#Cauza T-285/03.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 26 noiembrie 2008 – Agraz și alții/Comisia
      (Cauza T‑285/03)
      „Răspundere extracontractuală – Agricultură – Organizarea comună a piețelor în sectorul produselor transformate pe bază de fructe și legume – Ajutor pentru producție pentru produsele transformate pe bază de tomate – Metodă de calcul al cuantumului – Anul de comercializare 2000/2001 – Evaluarea prejudiciului”
      1.                     Răspundere extracontractuală – Condiții – Prejudiciu real și cert – Sarcina probei (art. 288 CE) (a se vedea punctul 49)
      2.                     Răspundere extracontractuală – Prejudiciu – Reparare – Luare în considerare a deprecierii monetare – Dobânzi compensatorii
            – Modalități de calcul (art. 288 CE) (a se vedea punctele 50 și 51)
      Obiectul

               Acțiune în despăgubiri având ca obiect repararea prejudiciului pretins suferit de reclamante din cauza metodei adoptate pentru
                  calcularea cuantumului ajutorului pentru producție prevăzut de Regulamentul (CE) nr. 1519/2000 al Comisiei din 12 iulie 2000
                  de stabilire, pentru anul de comercializare 2000/2001, a prețului minim și a cuantumului ajutorului pentru produsele transformate
                  pe bază de tomate (JO L 174, p. 29)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Obligă Comisia la plata către Agraz, SA și celelalte 86 de societăți ale căror nume figurează în anexele I și II a unei despăgubiri
                     corespunzătoare unei creșteri de 15,54 % din cuantumul ajutorului pentru producție pe care acestea l‑au primit pentru anul
                     de comercializare 2000/2001, astfel cum este stabilit în anexa II la Regulamentul nr. 1519/2000.

                  2)

                  	Această despăgubire este reevaluată prin dobânzi compensatorii, începând cu data plății efective a ajutorului către fiecare
                     reclamantă și până la pronunțarea prezentei hotărâri, la rata stabilită de BCE pentru operațiunile principale de refinanțare,
                     majorată cu două puncte, în ceea ce privește reclamantele ale căror nume figurează în anexa I, și la rata de inflație anuală
                     constatată de Eurostat, pentru perioada respectivă, în statul membru în care acestea sunt stabilite, în ceea ce privește reclamantele
                     ale căror nume figurează în anexa II.

                  3)

                  	Despăgubirea, astfel reevaluată, este majorată cu dobânzi moratorii, începând cu pronunțarea prezentei hotărâri și până la
                     plata completă, la rata stabilită de BCE pentru operațiunile principale de refinanțare, majorată cu două puncte.

                  4)

                  	Agraz și celelalte 86 de societăți ale căror nume figurează în anexele I și II suportă două cincimi din propriile cheltuieli
                     de judecată în fața Tribunalului și a Curții.

                  5)

                  	Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată și trei cincimi din cheltuielile de judecată efectuate de Agraz și celelalte
                     86 de societăți ale căror nume figurează la anexele I și II în fața Tribunalului și a Curții.


Hotărârea Curții din data de 18 februarie 1976. # Carstens Keramik GmbH și August Hoff împotriva Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Cauze conexate 98 și 99-75.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (Camera a treia) din 30 iunie 2015.#Olivier Petsch împotriva Comisia Europeană.#Funcție publică – Agent contractual – Personalul creșelor și al centrelor de supraveghere a copiilor – Reforma statutului și a RAA intrată în vigoare la 1 ianuarie 2014 – Regulamentul nr. 1023/2013 – Creșterea programului de muncă – Sumă suplimentară lunară – Articolul 50 din Regulamentul de procedură – Ierarhia normelor – Dispoziții generale de aplicare a articolului 110 alineatul (1) din statut – Articolul 2 din anexa la RAA – Articolele 27 și 28 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.#cauza F-124/14.


Hotărârea Curții (Camera a noua) din 23 aprilie 2015. # Comisia Europeană împotriva Republicii Elene. # Cauza C-149/14.