Hotărârea Curții din data de 15 decembrie 1987. # Republica Franceză împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Finanțare FEOGA. # Cauza 336/85.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 23 aprilie 2013.#Laurent Gbagbo (C-478/11 P), Katinan Justin Koné (C-479/11 P), Akissi Danièle Boni-Claverie (C-480/11 P), Alcide Djédjé (C-481/11 P) și Affi Pascal N’Guessan (C-482/11 P) împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Recurs – Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive adoptate împotriva unor persoane și entități – Articolul 263 al șaselea paragraf TFUE – Termen de introducere a acțiunii – Forță majoră – Conflict armat.#Cauzele conexate C-478/11 P-C-482/11 P.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      23 aprilie 2013 (
            *1
         )
      „Recurs — Politica externă și de securitate comună — Măsuri restrictive adoptate împotriva unor persoane și entități — Articolul 263 al șaselea paragraf TFUE — Termen de introducere a acțiunii — Forță majoră — Conflict armat”
      În cauzele conexate C-478/11 P-C-482/11 P,
      având ca obiect cinci recursuri formulate în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introduse la 21 septembrie 2011,

         Laurent Gbagbo (C-478/11 P),

         Katinan Justin Koné (C-479/11 P),

         Akissi Danièle Boni-Claverie (C-480/11 P),

         Alcide Djédjé (C-481/11 P),

         Affi Pascal N’Guessan (C-482/11 P),
      reprezentați de L. Bourthoumieux, avocat,
      recurenți,
      cealaltă parte din procedură fiind:

         Consiliul Uniunii Europene, reprezentat de B. Driessen și de M.-M. Joséphidès, în calitate de agenți,
      pârât în primă instanță,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte, domnii A. Tizzano, M. Ilešič (raportor), G. Arestis și J. Malenovský, președinți de cameră, domnii U. Lõhmus, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, doamna C. Toader, domnii J.-J. Kasel, M. Safjan și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 decembrie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin intermediul recursurilor formulate, domnii Gbagbo și Koné, doamna Boni-Claverie, precum și domnii Djédjé și N’Guessan solicită anularea Ordonanțelor Tribunalului Uniunii Europene din 13 iulie 2011, Gbagbo/Consiliul (T-348/11), Koné/Consiliul (T-349/11), Boni-Claverie/Consiliul (T-350/11), Djédjé/Consiliul (T-351/11) și, respectiv, N’Guessan/Consiliul (T-352/11) (denumite în continuare „ordonanțele atacate”), prin care Tribunalul a respins ca vădit inadmisibile acțiunile acestora în anularea, pe de o parte, a Deciziei 2011/17/PESC a Consiliului din 11 ianuarie 2011 (JO L 11, p. 31), a Deciziei 2011/18/PESC a Consiliului din 14 ianuarie 2011 (JO L 11, p. 36) și a Deciziei 2011/221/PESC a Consiliului din 6 aprilie 2011 (JO L 93, p. 20) de modificare a Deciziei 2010/656/PESC a Consiliului de reînnoire a măsurilor restrictive impuse împotriva Côte d’Ivoire și, pe de altă parte, a Regulamentului (UE) nr. 25/2011 al Consiliului din 14 ianuarie 2011 (JO L 11, p. 1) și a Regulamentului (UE) nr. 330/2011 al Consiliului din 6 aprilie 2011 (JO L 93, p. 10) de modificare a Regulamentului (CE) nr. 560/2005 de impunere a anumitor măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități având în vedere situația din [Côte d’Ivoire] (denumite în continuare, împreună, „actele în litigiu”), în măsura în care aceste acte îi privesc.

         Cadrul juridic și istoricul cauzei

               2

               La 15 noiembrie 2004, Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite a adoptat Rezoluția 1572 (2004), în care a afirmat, printre altele, că situația din Côte d’Ivoire continua să pună în pericol pacea și securitatea internaționale în regiune și a hotărât să impună anumite măsuri restrictive împotriva acestei țări.

               3

               Articolul 14 din Rezoluția 1572 (2004) a instituit un comitet (denumit în continuare „Comitetul pentru sancțiuni”) însărcinat, printre altele, să desemneze persoanele și entitățile vizate de măsurile restrictive în materie de deplasări și de înghețare a fondurilor, a activelor financiare și a resurselor economice pe care le impunea rezoluția menționată la punctele 9 și 11 și să mențină actualizată lista acestora.

               4

               La 13 decembrie 2004, considerând că era necesară o acțiune a Comunității Europene pentru a pune în aplicare Rezoluția 1572 (2004), Consiliul Uniunii Europene a adoptat Poziția comună 2004/852/PESC privind adoptarea unor măsuri restrictive împotriva [Côte d’Ivoire] (JO L 368, p. 50, Ediție specială, 18/vol. 6, p. 3).

               5

               La 12 aprilie 2005, considerând că era necesar un regulament în vederea punerii în aplicare la nivel comunitar a măsurilor prezentate în Poziția comună 2004/852, Consiliul a adoptat Regulamentul (CE) nr. 560/2005 din 12 aprilie 2005 de impunere a anumitor măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități având în vedere situația din [Côte d’Ivoire] (JO L 95, p. 1, Ediție specială, 18/vol. 3, p. 183).

               6

               Poziția comună 2004/852 a fost prelungită și modificată de mai multe ori, înainte de a fi abrogată și înlocuită prin Decizia 2010/656/PESC a Consiliului din 29 octombrie 2010 de reînnoire a măsurilor restrictive impuse împotriva Côte d’Ivoire (JO L 285, p. 28).

               7

               La 31 octombrie și la 28 noiembrie 2010 au avut loc alegeri în vederea desemnării președintelui Republicii Côte d’Ivoire.

               8

               La 3 decembrie 2010, reprezentantul special al Secretarului General al Organizației Națiunilor Unite pentru Côte d’Ivoire a certificat rezultatul final al celui de al doilea tur al alegerilor prezidențiale astfel cum a fost proclamat de președintele Comisiei Electorale Independente la 2 decembrie 2010, confirmându-l pe domnul Alassane Ouattara ca învingător în alegerile prezidențiale.

               9

               La 13 decembrie 2010, Consiliul a subliniat importanța alegerilor prezidențiale din 31 octombrie și din 28 noiembrie 2010 pentru restabilirea păcii și stabilității în Côte d’Ivoire și a afirmat că voința exprimată în mod suveran de poporul ivorian trebuie în mod imperativ respectată. De asemenea, acesta a luat act de concluziile reprezentantului special al Secretarului General al Organizației Națiunilor Unite pentru Côte d’Ivoire în cadrul mandatului său de certificare și l-a felicitat pe domnul Ouattara pentru alegerea sa în funcția de președinte al Republicii Côte d’Ivoire.

               10

               La 17 decembrie 2010, Consiliul European a făcut un apel către toți liderii ivorieni, civili și militari, care încă nu s-au plasat sub autoritatea președintelui ales democratic, domnul Ouattara, să facă acest lucru. Acesta a afirmat determinarea Uniunii Europene de a adopta sancțiuni punctuale împotriva acelora care ar continua să împiedice respectarea voinței exprimate în mod suveran de poporul ivorian.

               11

               Pentru a impune măsuri restrictive, în ceea ce privește deplasările, împotriva anumitor persoane care, fără să fi fost desemnate de Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite sau de Comitetul pentru sancțiuni, împiedică procesul de pace și de reconciliere națională în Côte d’Ivoire și în special a acelora care pun în pericol finalizarea cu succes a procesului electoral, Consiliul a adoptat Decizia 2010/801/PESC din 22 decembrie 2010 de modificare a Deciziei 2010/656 (JO L 341, p. 45). Lista acestor persoane figurează în anexa II la Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2010/801.

               12

               Articolul 4 alineatul (1) din Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2010/801, are următorul cuprins:
               „Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a împiedica intrarea pe teritoriul lor sau tranzitarea teritoriului lor de către:

                        (a)

                        persoanele vizate de anexa I, desemnate de Comitetul pentru sancțiuni […];

                        (b)

                        persoanele vizate de anexa II, neincluse în lista care figurează la anexa I, care obstrucționează procesul de pace și de reconciliere națională și care, în special, amenință finalizarea cu succes a procesului electoral.”

               13

               Numele domnilor Gbagbo și N’Guessan au fost incluse, prin Decizia 2010/801, pe lista care figurează în anexa II la Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin această decizie.

               14

               La 11 ianuarie 2011, Consiliul a adoptat Decizia 2011/17 cu scopul de a înscrie, ținând cont de gravitatea situației din Côte d’Ivoire, alte persoane pe lista care figurează în anexa II la Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2010/801.

               15

               Numele domnului Koné și al doamnei Boni-Claverie au fost astfel incluse, prin Decizia 2011/17, pe lista care figurează în anexa II la Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2010/801.

               16

               La 14 ianuarie 2011, Consiliul a adoptat Decizia 2011/18 cu scopul de a impune măsuri restrictive suplimentare, în special de înghețare a fondurilor.

               17

               Potrivit articolului 5 alineatele (1) și (2) din Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2011/18:
               „(1)   Se îngheață toate fondurile și resursele economice care, în mod direct sau indirect, se află în proprietatea sau sunt controlate de:

                        (a)

                        persoanele vizate de anexa I, desemnate de Comitetul pentru sancțiuni [...], sau care sunt deținute de entități aflate, în mod direct sau indirect, în posesia sau sub controlul acestora sau de oricare persoane care acționează în numele sau la ordinele acestora, astfel cum sunt desemnate de Comitetul pentru sancțiuni;

                        (b)

                        persoanele sau entitățile vizate de anexa II, neincluse pe lista care figurează la anexa I, care obstrucționează procesul de pace și de reconciliere națională și care, în special, amenință finalizarea cu succes a procesului electoral sau care sunt deținute de entități aflate, în mod direct sau indirect, în posesia sau sub controlul acestora sau de oricare persoane care acționează în numele sau la ordinele acestora.

                  (2)   Niciun fond, niciun activ financiar și nicio resursă economică nu se pun la dispoziția persoanelor sau entităților menționate la alineatul (1) și nici nu se utilizează în beneficiul acestora, în mod direct sau indirect.”

               18

               În scopul de a asigura coerența cu procesul de modificare și de revizuire a anexelor I și II la Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2011/18, Consiliul a adoptat, la 14 ianuarie 2011, Regulamentul nr. 25/2011.

               19

               Articolul 2 din Regulamentul nr. 560/2005, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 25/2011, prevede:
               „(1)   Se îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, se află în proprietatea ori posesia sau sunt controlate de persoanele fizice sau juridice, entitățile și organismele enumerate în anexa I sau în anexa IA.
               (2)   Se interzice punerea la dispoziția persoanelor fizice sau juridice, a entităților sau a organismelor menționate în anexa I sau în anexa IA, direct sau indirect, precum și utilizarea în beneficiul acestora a oricăror fonduri sau resurse economice.
               (3)   Este interzisă participarea cu bună știință și intenționată la activitățile care au ca obiect sau efect direct sau indirect eludarea măsurilor menționate la alineatele (1) și (2).
               (4)   Anexa I cuprinde persoanele fizice sau juridice, entitățile și organismele menționate la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Decizia [2010/656] cu modificările ulterioare.
               (5)   Anexa IA cuprinde persoanele fizice sau juridice, entitățile și organismele menționate la articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Decizia [2010/656] cu modificările ulterioare.”

               20

               Prin Decizia 2011/18 și prin Regulamentul nr. 25/2011, Consiliul a menținut numele domnilor Gbagbo, Koné și N’Guessan, precum și pe cel al doamnei Boni-Claverie pe lista care figurează în anexa II la Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2011/17, și a procedat la înscrierea acestora pe cea care figurează în anexa IA la Regulamentul nr. 560/2005, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 25/2011.

               21

               La 30 martie 2011, Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite a adoptat Rezoluția 1975 (2011), în a cărei anexă I se enumeră o serie de persoane care au împiedicat pacea și reconcilierea în Côte d’Ivoire și activitățile Operațiunii Organizației Națiunilor Unite în Côte d’Ivoire (ONUCI) și ale altor actori internaționali în Côte d’Ivoire și care au comis încălcări grave ale drepturilor omului și ale dreptului internațional umanitar. Numele domnilor Gbagbo, Djédjé și N’Guessan figurează în anexa I menționată.

               22

               La 6 aprilie 2011, Consiliul a adoptat Decizia 2011/221, precum și Regulamentul nr. 330/2011, prin care a impus, printre altele, măsuri restrictive suplimentare și a modificat listele de persoane și de entități care figurează în anexele I și II la Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2011/18, și în anexele I și IA la Regulamentul nr. 560/2005, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 25/2011.

               23

               Decizia 2011/221 a eliminat, printre altele, numele domnilor Gbagbo și N’Guessan de pe lista care figurează în anexa II la Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2011/18, și le-a inclus pe lista care figurează în anexa I la aceeași decizie, cu modificările ulterioare.

               24

               Decizia 2011/221 a inclus, în plus, numele domnului Djédjé pe lista care figurează în anexa I la Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2011/18.

               25

               Regulamentul nr. 330/2011 a eliminat, la rândul său, numele domnilor Gbagbo și N’Guessan de pe lista care figurează în anexa IA la Regulamentul nr. 560/2005, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 25/2011, și le-a inclus pe lista care figurează în anexa I la același regulament, cu modificările ulterioare.

               26

               Regulamentul nr. 330/2011 a inclus, în plus, numele domnului Djédjé pe lista care figurează în anexa I la Regulamentul nr. 560/2005, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 25/2011.

               27

               Articolul 7 din Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2010/801, prevede:
               „(1)   În cazul în care Consiliul de Securitate sau Comitetul pentru sancțiuni include pe listă o persoană sau o entitate, Consiliul include persoana sau entitatea respectivă în anexa I.
               (2)   În cazul în care Consiliul decide să aplice unei persoane sau entități măsurile menționate la articolul 4 alineatul (1) litera (b), acesta modifică anexa II în consecință.
               (3)   Consiliul comunică decizia sa, inclusiv motivele includerii persoanei sau entității respective, fie direct, dacă dispune de adresa acestora, fie prin publicarea unui anunț care să ofere persoanei sau entității în cauză posibilitatea de a prezenta observații.
               (4)   În cazul în care sunt transmise observații sau sunt prezentate dovezi substanțiale noi, Consiliul își reexaminează decizia și informează în consecință persoana sau entitatea în cauză.”

               28

               Articolul 11a alineatul (3) din Regulamentul nr. 560/2005, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 25/2011, prevede:
               „Consiliul comunică decizia sa, inclusiv motivele includerii pe listă, persoanei fizice sau juridice, entității sau organismului menționate la alineatele (1) și (2), fie direct, dacă dispune de adresa acestora, fie prin publicarea unui anunț, oferind persoanei fizice sau juridice, entității sau organismului în cauză posibilitatea de a prezenta observații.”

               29

               În Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 18 ianuarie 2011 și din 7 aprilie 2011, Consiliul a publicat anunțuri în atenția persoanelor cărora li se aplică măsurile restrictive prevăzute în actele în litigiu (JO C 14, p. 8, și JO C 108, p. 2 și 4). În aceste anunțuri, Consiliul amintește existența măsurilor respective, face trimitere la actele relevante în ceea ce privește motivele fiecărei înscrieri și atrage atenția asupra faptului că este posibil să se depună o cerere adresată autorităților competente din statul membru în cauză pentru a obține autorizația de a utiliza fondurile înghețate pentru nevoi de bază sau pentru plăți specifice. Pe de altă parte, acesta precizează că persoanele și entitățile vizate îi pot înainta o cerere în scopul reanalizării deciziei de a le include pe listă. În sfârșit, Consiliul amintește posibilitatea contestării deciziei sale în fața Tribunalului, în condițiile prevăzute la articolul 275 al doilea paragraf TFUE și la articolul 263 al patrulea și al șaselea paragraf TFUE.

         Procedura în fața Tribunalului și ordonanțele atacate

               30

               Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 7 iulie 2011, recurenții au solicitat anularea actelor în litigiu în măsura în care acestea din urmă îi priveau. În susținerea acțiunilor, aceștia au invocat, pe de o parte, o încălcare a dreptului la apărare și a dreptului la o cale de atac efectivă și, pe de altă parte, o încălcare a dreptului de proprietate și a libertății de circulație.

               31

               În plus, recurenții au arătat că acțiunile lor trebuiau să fie declarate admisibile de Tribunal, întrucât termenul de două luni prevăzut la articolul 263 TFUE pentru formularea unei acțiuni le era inopozabil dată fiind lipsa notificării actelor în litigiu.

               32

               Prin ordonanțele atacate, Tribunalul a respins acțiunile ca vădit inadmisibile.

               33

               Tribunalul a amintit mai întâi jurisprudența constantă potrivit căreia termenul de introducere a acțiunii prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE este de ordine publică, fiind instituit în vederea asigurării clarității și a securității situațiilor juridice și a evitării oricărei discriminări sau a oricărui tratament arbitrar în administrarea justiției, și, în această privință, este de competența instanței Uniunii să verifice, din oficiu, dacă acesta a fost respectat.

               34

               Tribunalul a constatat, în continuare, că actele în litigiu fuseseră publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene:

                        —

                        la 15 ianuarie 2011, în ceea ce privește Deciziile 2011/17 și 2011/18, precum și Regulamentul nr. 25/2011, și

                        —

                        la 7 aprilie 2011, în ceea ce privește Decizia 2011/221 și Regulamentul nr. 330/2011.

               35

               În consecință, termenul de introducere a acțiunii de două luni ar fi început să curgă, conform articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, de la sfârșitul celei de a paisprezecea zile de la data acestor publicări și ar fi expirat, în aplicarea articolului 102 alineatul (2) din regulamentul menționat:

                        —

                        la 8 aprilie 2011 la miezul nopții, în ceea ce privește Deciziile 2011/17 și 2011/18, precum și Regulamentul nr. 25/2011, și

                        —

                        la 1 iulie 2011 la miezul nopții, în ceea ce privește Decizia 2011/221 și Regulamentul nr. 330/2011.

               36

               Dat fiind că cererile fuseseră depuse la grefa Tribunalului la 7 iulie 2011, Tribunalul a concluzionat că acțiunile fuseseră introduse tardiv.

               37

               Tribunalul a respins argumentația recurenților potrivit căreia termenul de introducere a acțiunii de două luni le era inopozabil pentru motivul că actele în litigiu nu le-au fost notificate. Tribunalul a statuat în această privință în termenii următori:
               „Astfel, ținând seama de faptul că termenele de introducere a acțiunii urmăresc protecția securității juridice, evitând repunerea permanentă în discuție a actelor Uniunii care produc efecte juridice, data publicării, în cazul în care există o asemenea dată, constituie criteriul decisiv pentru stabilirea punctului de plecare al termenului de introducere a acțiunii (Ordonanțele Curții din 25 noiembrie 2008, TEA/Comisia, C-500/07 P, [...] punctul 23, și S.A.BA.R./Comisia, C-501/07 P, [...] punctul 22, Ordonanța Curții din 9 iulie 2009, Fornaci Laterizi Danesi/Comisia, C-498/08 P, [...] punctul 22, Hotărârea Curții din 11 noiembrie 2010, Transportes Evaristo Molina/Comisia, C-36/09 P, [...] punctul 37). Un reclamant nu poate invoca faptul că a luat cunoștință de actul atacat după publicarea acestuia în scopul de a întârzia punctul de plecare amintit (Ordonanțele TEA/Comisia, citată anterior, punctul 23, S.A.BA.R./Comisia, citată anterior, punctul 22, și Fornaci Laterizi Danesi/Comisia, citată anterior, punctul 22). În consecință, din moment ce actele [în litigiu] au fost publicate, termenul de introducere a acțiunii trebuie să fie calculat de la publicarea acestora (a se vedea, în ceea ce privește calcularea termenului de introducere a acțiunii împotriva unei decizii care impune măsuri restrictive de la publicarea acesteia, Ordonanța Tribunalului din 18 noiembrie 2005, Selmani/Consiliul și Comisia, T-299/04, [...] punctul 61), chiar dacă ele nu au fost notificate [recurenților]. În această privință, trebuie arătat că, de altfel, Consiliul a publicat [...] anunțuri în atenția persoanelor cărora li se aplică măsurile restrictive prevăzute în [actele în litigiu], prin care, printre altele, a atras atenția persoanelor vizate asupra posibilității de contestare a deciziei sale în fața Tribunalului, în condițiile prevăzute la articolul 275 al doilea paragraf TFUE și la articolul 263 al patrulea și al șaselea paragraf TFUE.”

               38

               În sfârșit, Tribunalul a arătat că reclamanții nu au dovedit și nici măcar nu au invocat existența unui caz fortuit sau a unui caz de forță majoră care să permită derogarea de la termenul în cauză în temeiul articolului 45 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.

         Concluziile părților și procedura în fața Curții

               39

               Recurenții solicită Curții:

                        —

                        anularea ordonanțelor atacate și declararea acțiunilor acestora în primă instanță ca admisibile,

                        —

                        trimiterea cauzelor spre rejudecare la Tribunal pentru ca acesta să se pronunțe pe fond și

                        —

                        obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.

               40

               Consiliul solicită Curții:

                        —

                        respingerea recursurilor și

                        —

                        obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată.

               41

               Prin Ordonanța președintelui Curții din 14 decembrie 2011, cauzele C-478/11 P-C-482/11 P au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

               42

               Prin scrisoarea din 11 mai 2012, trimisă prin fax și ca recomandată, grefa Curții a informat părțile cu privire la organizarea unei ședințe de audiere a pledoariilor la 26 iunie 2012 și le-a invitat să răspundă în scris până la 15 iunie 2012 la întrebările Curții anexate la scrisoarea de convocare la ședință.

               43

               Răspunsul Consiliului la întrebarea adresată a parvenit la grefa Curții la 14 iunie 2012. Termenul de răspuns scris a expirat însă la 15 iunie 2012 fără ca răspunsul la întrebarea adresată recurenților și răspunsul cu privire la intenția acestora de a participa la ședință să fie primite de Curte.

               44

               Un ultim termen a fost acordat recurenților pentru a anunța eventuala lor prezență la ședință. Întrucât termenul respectiv a expirat la 21 iunie 2012 fără ca aceștia să răspundă, ședința de audiere a pledoariilor a fost anulată.

         Cu privire la recursuri

               45

               În susținerea recursurilor formulate, recurenții invocă două motive. Prin intermediul primului motiv, aceștia susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a admis existența unui caz de forță majoră. Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurenții reproșează Tribunalului că le-a opus termenul de introducere a acțiunii și principiul securității juridice care stă la baza acestuia, deși situațiile din speță erau caracterizate, pe de o parte, prin lipsa notificării actelor în litigiu și, pe de altă parte, prin inopozabilitatea termenului pentru considerente de distanță prevăzut în Regulamentul de procedură al Tribunalului.

               46

               Trebuie analizat mai întâi cel de al doilea motiv.

         Cu privire la al doilea motiv

      Argumentele părților

               47

               Recurenții arată, pe de o parte, că Tribunalul a încălcat principiul protecției jurisdicționale efective și, astfel, a comis o eroare de drept prin faptul că a considerat că, întrucât actele în litigiu fuseseră publicate, termenul de introducere a acțiunii trebuia să fie calculat de la data publicării acestora. În opinia recurenților, Tribunalul ar fi trebuit să țină seama de faptul că actele în litigiu, contrar celor prevăzute printre altele la articolul 7 alineatul (3) din Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2010/801, nu făcuseră obiectul unei notificări, adică al unei comunicări individuale care să dea persoanelor în cauză posibilitatea de a lua cunoștință de acestea.

               48

               Recurenții consideră, pe de altă parte, că Tribunalul nu ar fi trebuit să opună termenul pentru considerente de distanță prevăzut la articolul 102 alineatul (2) din Regulamentul de procedură unor reclamanți cu reședința într-un stat african, cu atât mai mult cu cât acesta se afla în situație de conflict armat.

               49

               Consiliul arată că, în prezentele cauze, cadrul procedural este diferit de cel analizat de Curte în Hotărârea din 16 noiembrie 2011, Bank Melli Iran/Consiliul (C-548/09 P, Rep., p. I-11381). În acea hotărâre, Curtea ar fi întemeiat obligația de comunicare individuală a motivelor care au determinat adoptarea unor măsuri restrictive pe articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 423/2007 al Consiliului din 19 aprilie 2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului (JO L 103, p. 1). Or, spre deosebire de Regulamentul nr. 423/2007, articolul 7 alineatul (3) din Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2010/801, ar prevedea posibilitatea unei comunicări prin publicarea unui anunț în cazurile în care adresa persoanei în cauză nu este cunoscută de Consiliu.

               50

               În speță, Consiliul ar fi comunicat actele în litigiu recurenților prin intermediul unui anunț publicat, în conformitate cu articolul 7 alineatul (3) din Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2010/801. Acesta nu ar fi putut să le comunice în alt mod, întrucât adresele private ale recurenților nu erau cunoscute.

               51

               În orice caz, data publicării actelor în litigiu ar constitui punctul de plecare pentru calcularea termenului prevăzut la articolul 263 TFUE. Această interpretare ar decurge din cerințele de securitate juridică care caracterizează reglementarea privind termenele de procedură.

               52

               În sfârșit, Consiliul semnalează că argumentația recurenților cu privire la termenul prevăzut pentru considerente de distanță este vădit neîntemeiată și se reduce la o contestare a validității articolului 102 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Or, dispoziția respectivă nu ar fi decât o prelungire a termenului prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE.

         Aprecierea Curții

               53

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că Tribunalul a constatat în mod întemeiat că este abilitat să examineze din oficiu respectarea termenului de introducere a acțiunii, acesta fiind de ordine publică (a se vedea printre altele Hotărârea din 7 iulie 1971, Müllers/CES, 79/70, Rec., p. 689, punctul 6, și Hotărârea Transportes Evaristo Molina/Comisia, citată anterior, punctul 33).

               54

               În continuare, trebuie amintit că, potrivit articolului 263 al șaselea paragraf TFUE, „[a]cțiunile prevăzute de prezentul articol trebuie formulate în termen de două luni, după caz, de la publicarea actului, de la notificarea acestuia reclamantului sau, în lipsă, de la data la care reclamantul a luat cunoștință de actul respectiv”.

               55

               În speță, actele în litigiu au fost publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, seria L, însă trebuiau de asemenea, în temeiul articolului 7 alineatul (3) din Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2010/801, și al articolului 11a alineatul (3) din Regulamentul nr. 560/2005, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 25/2011, să fie comunicate persoanelor sau entităților în cauză, fie direct, în cazul în care adresele acestora erau cunoscute, fie, în caz contrar, prin publicarea unui anunț.

               56

               Această situație decurge din natura specială a actelor în litigiu, care se aseamănă, în același timp, atât cu actele cu caracter general în măsura în care interzic unei categorii de destinatari determinați în mod general și abstract, printre altele, să pună fonduri și resurse economice la dispoziția persoanelor și a entităților ale căror nume figurează pe listele prevăzute în anexele la acestea, cât și cu o serie de decizii individuale cu privire la persoanele și la entitățile respective (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 septembrie 2008, Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia, C-402/05 P și C-415/05 P, Rep., p. I-6351, punctele 241-244).

               57

               În plus, trebuie amintit că, în ceea ce privește actele adoptate în temeiul dispozițiilor referitoare la politica externă și de securitate comună, precum actele în litigiu, natura individuală a acestor acte este cea care, potrivit articolului 275 al doilea paragraf TFUE și articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, permite accesul la instanța Uniunii.

               58

               Având în vedere particularitățile respective și regimul de publicare și de comunicare care rezultă din acestea, articolul 263 al șaselea paragraf TFUE nu ar fi aplicat în mod coerent dacă, în ceea ce privește persoanele și entitățile ale căror nume figurează pe listele conținute în anexele la actele menționate, punctul de plecare pentru calculul termenului de introducere a unei acțiuni în anulare ar fi situat la data publicării actului în cauză, iar nu la data la care acesta le-a fost comunicat. Astfel, comunicarea amintită are ca obiect tocmai să permită destinatarilor să își apere drepturile în cele mai bune condiții posibile și să decidă în deplină cunoștință de cauză dacă este util să sesizeze instanța Uniunii (Hotărârea Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia, citată anterior, punctul 337).

               59

               Rezultă că, deși, desigur, intrarea în vigoare a unor acte precum actele în litigiu are loc ca urmare a publicării acestora, termenul de introducere a unei acțiuni în anulare împotriva actelor respective în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE începe să curgă, pentru fiecare dintre persoanele și entitățile menționate, de la data comunicării care trebuie să îi fie făcută.

               60

               În speță, contrar celor susținute de recurenți, actele în litigiu le-au fost comunicate.

               61

               Desigur, actele menționate nu le-au fost comunicate direct la adresele lor. Astfel, Consiliul, constatând că era imposibil să se procedeze la comunicarea directă către domnii Gbagbo și Koné, doamna Boni-Claverie și domnii Djédjé și N’Guessan, a recurs la publicarea anunțului prevăzută la articolul 7 alineatul (3) din Decizia 2010/656, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2010/801, și la articolul 11a alineatul (3) din Regulamentul nr. 560/2005, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 25/2011. Prin urmare, acesta a publicat, în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, seria C, din 18 ianuarie 2011 și din 7 aprilie 2011, anunțurile menționate la punctul 29 din prezenta hotărâre.

               62

               Dat fiind că astfel de anunțuri sunt de natură să permită persoanelor vizate să identifice calea de atac de care dispun pentru a contesta înscrierea lor pe listele în cauză, precum și data de expirare a termenului de exercitare a căii de atac (Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Consiliul/Bamba, C-417/11 P, punctul 81), este necesar ca recurenții să nu poată întârzia punctul de plecare al termenului de introducere a acțiunii prevalându-se de lipsa unei comunicări directe sau a unei luări la cunoștință efective ulterioare a actelor în litigiu. În cazul în care o astfel de posibilitate ar fi, în lipsa unui caz de forță majoră, permisă recurenților, s-ar aduce atingere înseși finalității termenului de introducere a acțiunii, care constă în protecția securității juridice, evitând repunerea permanentă în discuție a actelor Uniunii care produc efecte juridice (a se vedea printre altele Hotărârea din 30 ianuarie 1997, Wiljo, C-178/95, Rec., p. I-585, punctul 19, Hotărârea din 22 octombrie 2002, National Farmers’ Union, C-241/01, Rec., p. I-9079, punctul 34, și Ordonanța din 15 noiembrie 2012, Städter/BCE, C-102/12 P, punctul 12).

               63

               În sfârșit, în ceea ce privește argumentul recurenților întemeiat pe faptul că termenul de zece zile pentru considerente de distanță prevăzut la articolul 102 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului nu le poate fi opus întrucât aceștia sunt stabiliți într-un stat terț, este suficient să se arate că acest argument este infirmat de caracterul invariabil al termenului respectiv. În consecință, împrejurarea că recurenții se găseau, în cursul termenului de introducere a acțiunii, într-un stat terț nu este de natură să îi plaseze într-o situație obiectiv diferită, din perspectiva aplicării termenului menționat, de cea a persoanelor sau a entităților stabilite în Uniune care fac obiectul unor măsuri restrictive de aceeași natură.

               64

               Rezultă din tot ceea ce precedă că, deși Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a reținut că termenele de introducere a acțiunilor încep să curgă de la datele publicării actelor în litigiu, termenele respective, care trebuiau să fie calculate de la datele menționate la punctul 61 din prezenta hotărâre, erau expirate la 7 iulie 2011, data introducerii acțiunilor. În aceste condiții, cel de al doilea motiv trebuie să fie respins [a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 aprilie 2007, Holcim (Deutschland)/Comisia, C-282/05 P, Rep., p. I-2941, punctul 33].

         Cu privire la primul motiv

      Argumentele părților

               65

               Recurentele consideră că Tribunalul a încălcat articolul 45 din Statutul Curții prin faptul că nu a constatat existența unui caz de forță majoră în sensul acestui articol.

               66

               Conflictul care a avut loc în Côte d’Ivoire ar trebui să fie considerat un caz de forță majoră în ceea ce îi privește, întrucât ei nu dispuneau, în acea perioadă, de niciun mijloc de comunicare pentru a lua cunoștință de actele în litigiu și, prin urmare, nu își puteau exercita dreptul la o cale de atac.

               67

               Consiliul amintește că unul dintre elementele constitutive ale noțiunii de forță majoră este apariția unui eveniment străin persoanei care intenționează să îl invoce, cu alte cuvinte producerea unui fapt care are loc în afara sferei de intervenție a acestei persoane (Hotărârea din 8 iulie 2010, Comisia/Italia, C-334/08, Rep., p. I-6869, punctul 47). Or, criza postelectorală din Côte d’Ivoire și violența asociată crizei respective ar fi fost provocate de refuzul domnului Gbagbo și al colaboratorilor săi de a ceda puterea președintelui ales. Aceste împrejurări nu ar fi, așadar, străine recurenților.

         Aprecierea Curții

               68

               Potrivit articolului 45 al doilea paragraf din Statutul Curții, „[î]n cazul în care cel interesat dovedește existența unui caz fortuit sau a unui caz de forță majoră, nu i se poate opune nicio decădere care decurge din expirarea termenelor”.

               69

               Trebuie să se constate că, astfel cum a arătat Tribunalul în ordonanțele atacate, recurenții nu au invocat în fața acestuia existența unui asemenea caz.

               70

               Cu toate acestea, Curtea consideră că nu poate fi reproșată unui recurent invocarea pentru prima dată în stadiul recursului a existenței unui caz de forță majoră din moment ce Tribunalul s-a pronunțat prin ordonanță în temeiul articolului 111 din Regulamentul de procedură, nu a informat recurentul cu privire la intenția sa de a respinge acțiunea ca tardivă și nu l-a invitat să justifice întârzierea cu care originalele cererii parveniseră la grefă (Ordonanța din 18 ianuarie 2005, Zuazaga Meabe/OAPI, C-325/03 P, Rec., p. I-403, punctul 24). Prin urmare, primul motiv al recurenților, referitor la existența unui caz de forță majoră, trebuie analizat.

               71

               În această privință, este necesar să se amintească de la bun început că aplicarea strictă a normelor de procedură respectă cerința de securitate juridică și necesitatea de a evita orice discriminare sau orice tratament arbitrar în administrarea justiției (Hotărârea din 22 septembrie 2011, Bell & Ross/OAPI, C-426/10 P, Rep., p. I-8849, punctul 43 și jurisprudența citată).

               72

               În continuare, trebuie arătat că, potrivit articolului 263 al șaselea paragraf TFUE și articolului 45 din Statutul Curții, îi revine persoanei interesate sarcina să dovedească, pe de o parte, că împrejurări neobișnuite, imprevizibile și care îi sunt străine au avut drept consecință imposibilitatea acesteia de a respecta termenul de introducere a acțiunii prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE și, pe de altă parte, că nu se putea proteja de consecințele împrejurărilor menționate luând măsuri adecvate, fără a accepta sacrificii excesive (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 decembrie 2007, Société Pipeline Méditerranée et Rhône, C-314/06, Rep., p. I-12273, punctul 24 și jurisprudența citată).

               73

               În speță, recurenții invocă în mod general situația de conflict armat din Côte d’Ivoire care, în opinia acestora, a început în luna noiembrie 2010 și a continuat cel puțin până în luna aprilie 2011.

               74

               Cu toate acestea, niciunul dintre recurenți nu a prezentat, în recursul în fața Curții, elemente care să permită acesteia să înțeleagă modul și perioada exactă în care situația generală de conflict armat din Côte d’Ivoire și împrejurările personale invocate de recurenți i-ar fi împiedicat să introducă o acțiune în timp util.

               75

               În aceste condiții, primul motiv trebuie respins.

               76

               Întrucât niciunul dintre motivele invocate de recurenți nu este fondat, se impune respingerea recursurilor.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               77

               Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Consiliul a solicitat obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată, iar aceștia din urmă au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge recursurile.

                           2)

                           Îi obligă pe domnii Laurent Gbagbo și Katinan Justin Koné, pe doamna Akissi Danièle Boni-Claverie, precum și pe domnii Alcide Djédjé și Affi Pascal N’Guessan la plata cheltuielilor de judecată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a șasea) din data de 18 decembrie 2008. # Miguel Torres, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale TORRE DE GAZATE - Mărci naționale și internaționale verbale anterioare TORRES și LAS TORRES - Motiv relativ de refuz - Lipsa unui risc de confuzie. # Cauza T-286/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 18 decembrie 2008 – Torres/OAPI – Vinícola de Tomelloso (TORRE DE GAZATE)
      (Cauza T‑286/06)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale TORRE DE GAZATE – Mărci naționale și internaționale verbale anterioare TORRES și LAS TORRES – Motiv relativ de refuz – Lipsa unui risc de confuzie”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         42 și 69)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci,
                  desene și modele industriale) din 27 iulie 2006 (cauza R 421/2004‑2) privind procedura de opoziție dintre Miguel Torres, SA
                  și Vinícola de Tomelloso, SCL

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Vinícola de Tomelloso, SCL

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală TORRE DE GAZATE, pentru produse din clasa 33 – cererea de înregistrare nr. 1632017

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Miguel Torres, SA

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Mărcile verbale naționale și internaționale TORRES și marca verbală internațională LAS TORRES pentru produse din clasa 33

               Decizia diviziei de opoziție:

               Respinge opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Miguel Torres, SA la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 25 februarie 2003. # Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA) împotriva Vasileios Ioannidis. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis - Grecia. # Securitate socială. # Cauza C-326/00.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 3 iunie 2010. # Regionalna Mitnicheska Direktsia - Plovdiv împotriva Petar Dimitrov Kalinchev. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Varhoven administrativen sad - Bulgaria. # Accize - Impozitarea vehiculelor de ocazie - Impozitare a vehiculelor de ocazie importate mai mare decât cea a vehiculelor aflate deja în circulație pe teritoriul național - Impozitare în funcție de anul de fabricație și de kilometrajul vehiculelor - Noțiunea «produse naționale similare». # Cauza C-2/09.

text:
      Cauza C‑2/09
      Direktor na Agentsia „Mitnitsi”, fostă Regionalna Mitnicheska Direktsia — Plovdiv
      împotriva
      Petar Dimitrov Kalinchev
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Varhoven administrativen sad)
      „Accize — Impozitarea vehiculelor de ocazie — Impozit aplicat vehiculelor de ocazie importate mai mare decât cel aplicat vehiculelor aflate deja în circulație pe teritoriul
         național — Impozitare în funcție de anul de fabricație și de kilometrajul vehiculelor — Noțiunea «produse naționale similare»”

      Sumarul hotărârii
      1.        Dispoziții fiscale — Impozite interne — Accize aplicate autovehiculelor de ocazie la introducerea acestora pe teritoriul național
      [Directiva 92/12 a Consiliului, art. 3 alin. (3) primul paragraf]
      2.        Dispoziții fiscale — Impozite interne — Interzicerea discriminării între produse importate și produse naționale similare —
            Produse similare
      (art. 110 primul paragraf TFUE)
      3.        Dispoziții fiscale — Impozite interne — Regim de accize aplicat autovehiculelor de ocazie
      (art. 110 primul paragraf TFUE)
      1.        Articolul 3 alineatul (3) primul paragraf din Directiva 92/12 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind
         deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse nu este aplicabil unei reglementări naționale privind accizele aplicate
         autovehiculelor și, prin urmare, nu se poate opune aplicării de către un stat membru a unui regim de impozitare prin intermediul
         unei accize a autovehiculelor de ocazie la momentul introducerii acestora pe teritoriul unui stat membru, acciză care nu este
         datorată în mod direct în cazul revânzării unor autovehicule care se găsesc deja pe teritoriul acestui stat membru și pentru
         care o astfel de acciză a fost deja plătită la momentul introducerii inițiale a acestora pe teritoriul statului membru, în
         măsura în care un astfel de regim nu generează formalități la trecerea frontierei în cadrul schimburilor comerciale dintre
         statele membre.

      În această privință, este de competența instanței naționale să verifice dacă ansamblul reglementării în cauză poate fi interpretat
         în sensul că obligația de a declara introducerea unui vehicul pe teritoriul național nu este legată de trecerea unei frontiere,
         ci mai degrabă de stabilirea ulterioară a cuantumului accizei la momentul nașterii obligației de plată a acesteia. Astfel,
         chiar dacă declarația ar trebui depusă la momentul achiziției intracomunitare a autovehiculului și, prin urmare, la trecerea
         unei frontiere, o asemenea formalitate nu ar fi însă legată de această „trecere” a frontierei, în sensul articolului 3 alineatul
         (3) primul paragraf din Directiva 92/12, ci de obligația de a plăti accizele. Astfel, în această ipoteză, dat fiind că scopul
         declarației menționate este să asigure plata datoriei corespunzătoare accizei, o astfel de formalitate depinde de faptul generator
         al acesteia.

      (a se vedea punctele 27 și 28 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 110 primul paragraf TFUE trebuie interpretat în sensul că vehiculele de ocazie importate într‑un stat membru trebuie
         considerate produse similare vehiculelor de ocazie deja înmatriculate pe teritoriul acestui stat și care au fost importate
         pe teritoriul statului menționat ca vehicule noi indiferent de originea acestora.

      (a se vedea punctul 33 și dispozitiv 2)
      3.        Articolul 110 primul paragraf TFUE se opune unui regim diferențiat al accizei aplicat de un stat membru autovehiculelor, în
         condițiile în care acest regim grevează în mod diferit vehiculele de ocazie importate din alte state membre și vehiculele
         de ocazie deja înmatriculate pe teritoriul acestui stat care au fost importate pe teritoriul său ca vehicule noi.

      În special, regimul accizei care nu ține seama, la calcularea accizei pentru vehicule de ocazie importate din alte state membre,
         nici de anul de fabricație, nici de kilometrajul acestor vehicule la data importului lor pe teritoriul național, însă prevede
         că baza de impozitare și nivelul accizei sunt calculate exclusiv în funcție de puterea motorului, care este o caracteristică
         fixă a unui vehicul, ce nu depinde de gradul real de uzură al acestuia, în timp ce impozitarea vehiculelor de ocazie se face
         potrivit unor modalități diferite de impozitarea vehiculelor noi, nu permite un calcul neutru al accizei pentru vehiculele
         de ocazie importate. Având în vedere și faptul că acciza se aplică o singură dată mărfurilor importate, potrivit regimului
         menționat, calcularea accizei pentru vehiculele noi este în toate cazurile mai favorabilă decât pentru vehiculele de ocazie.
         Întrucât vehiculele de ocazie care circulă deja pe teritoriul statului membru, cu alte cuvinte vehiculele care au fost importate
         ca vehicule noi, sunt impozitate la momentul intrării lor pe teritoriu ca vehicule noi, este relativ mai scump importul unui
         vehicul de ocazie dintr‑un alt stat membru decât cumpărarea unui vehicul de același tip, cu aceeași putere a motorului și
         cu același kilometraj, altfel spus cu același grad de uzură, pe teritoriul statului membru, ceea ce riscă să influențeze alegerea
         consumatorilor.

      (a se vedea punctele 43-47 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      3 iunie 2010(*)

      „Accize – Impozitarea vehiculelor de ocazie – Impozit aplicat vehiculelor de ocazie importate mai mare decât cea a vehiculelor aflate deja în circulație pe teritoriul
         național – Impozitare în funcție de anul de fabricație și de kilometrajul vehiculelor – Noțiunea «produse naționale similare»”

      În cauza C‑2/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Varhoven administrativen
         sad (Bulgaria), prin decizia din 13 noiembrie 2008, primită de Curte la 6 ianuarie 2009, în procedura

      Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv
      împotriva
      Petar Dimitrov Kalinchev,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet, M. Ilešič (raportor), M. Safjan și doamna M.
         Berger, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul N. Nanchev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 februarie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul P. D. Kalinchev, de M. Ekimdžiev, advokat;
      –        pentru guvernul bulgar, de domnii A. Ananiev și T. Ivanov, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul D. Triantafyllou și de doamna S. Petrova, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 25 CE și 90 primul paragraf CE, precum
         și a articolului 3 alineatul (3) din Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor
         supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse (JO L 76, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 1,
         p. 129).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Kalinchev, pe de o parte, și Regionalna Mitnicheska Direktsia
         – Plovdiv (Direcția Regională a Vămilor din Plovdiv), pe de altă parte, având ca obiect refuzul acesteia din urmă de a‑i acorda
         o reducere a accizei aplicate cu ocazia importului vehiculului său.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Articolul 3 alineatele (1) și (3) din Directiva 92/12 prevede:

      „(1)      Prezenta directivă se aplică la nivel comunitar următoarelor produse, conform definiției din directivele relevante:
      –        uleiuri minerale;
      –        alcool și băuturi alcoolice;
      –        tutun prelucrat.
      –        [...]
      (3)      Statele membre își păstrează dreptul de a introduce sau a menține taxe percepute asupra unor produse, altele decât cele enumerate
         la alineatul (1), cu condiția ca taxele în cauză să nu genereze formalități la trecerea frontierei în cadrul schimburilor
         comerciale dintre statele membre.

      Sub rezerva aceleiași dispoziții, statele membre își păstrează și dreptul de a percepe taxe asupra furnizării unor servicii
         care nu pot fi caracterizate ca fiind impozite pe cifra de afaceri, inclusiv asupra celor privind produsele supuse accizelor.”

       Reglementarea națională
      4        Conform articolului 2 din Legea privind accizele și antrepozitele fiscale (Zakon za aktsizite i danachnite skladove, DV nr. 91
         din 15 noiembrie 2005), astfel cum a fost modificată prin lege (DV nr. 6 din 23 ianuarie 2009, denumită în continuare „ZADS”),
         sunt supuse accizelor alcoolul și băuturile alcoolice, tutunul prelucrat, produsele energetice și electricitatea, precum și
         autovehiculele.

      5        Potrivit articolului 4 punctul 16 din ZADS:

      „Prin vehicul nou se înțelege un autovehicul care, la data importului, ce corespunde datei de depunere a declarației prevăzute
         la articolul 76d la autoritățile vamale, îndeplinește una dintre următoarele condiții:

      a)      perioada scursă de la data primei înmatriculări a acestuia (inclusiv în străinătate) nu depășește șase luni sau
      b)      kilometrajul nu depășește 6 000 km.”
      6        Conform articolului 18 din ZADS, „autovehiculele” sunt definite ca „autoturisme”, „automobile cu destinație mixtă” și „automobile
         de curse”, noi sau de ocazie, care pot transporta până la nouă persoane, inclusiv șoferul, și care au un motor cu o putere
         mai mare de 120 kW potrivit normei DIN sau de 126 kW potrivit normei SAE, clasificate la codul 8703 din Nomenclatura combinată.

      7        Articolul 19 din ZADS prevede:

      „1)      Mărfurile prevăzute la articolul 2 sunt supuse accizelor, cu excepția situației în care acestea sunt plasate în regim de suspendare
         a accizelor:

      1.1. în momentul producerii lor pe teritoriul național;
      1.2. în momentul introducerii lor pe teritoriul național, provenind de pe teritoriul altui stat membru;
      1.3. în momentul importului lor pe teritoriul național.
      2)      Prin «import de mărfuri supuse accizelor» se înțelege introducerea pe teritoriul național de mărfuri necomunitare supuse accizelor,
         precum și introducerea de mărfuri comunitare supuse accizelor provenind de pe teritorii terțe care fac parte din teritoriul
         vamal al Comunității.

      3)      Independent de alineatul 2, atunci când, în momentul introducerii lor pe teritoriul național, mărfurile sunt incluse într‑o
         procedură vamală, se consideră că importul acestora a avut loc în momentul punerii lor în liberă circulație.”

      8        În temeiul articolului 30 din ZADS, baza de impozitare pentru autovehicule este următoarea:

      „1)      pentru autovehiculele de ocazie – numărul de kW, care indică puterea motorului;
      2)      pentru autovehiculele noi – numărul de kW, care indică puterea motorului, în măsura în care depășește 120 kW potrivit normei
         DIN sau 126 kW potrivit normei SAE.”

      9        Articolul 40 din ZADS prevede:

      „1)      Nivelul accizei pentru autovehiculele de ocazie este următorul:
      1.      pentru autovehiculele care au un motor cu o putere cuprinsă între 120 kW și 150 kW potrivit normei DIN – 35 BGN pe kW;
      2.      pentru autovehiculele care au un motor cu o putere de peste 150 kW potrivit normei DIN – 60 BGN pe kW;
      3.      pentru autovehiculele care au un motor cu o putere cuprinsă între 126 kW și 157,5 kW potrivit normei SAE – 33,33 BGN pe kW;
      4.      pentru autovehiculele care au un motor cu o putere de peste 157,5 kW potrivit normei SAE – 57,14 BGN pe kW.
      2)      Nivelul accizei pentru autovehiculele noi este următorul:
      1.      șapte cenți BGN + 90 BGN pe fiecare kW care depășește 120 kW potrivit normei DIN;
      2.      șapte cenți BGN + 85,71 BGN pentru fiecare kW care depășește 126 kW potrivit normei SAE.”
      10      Articolul 76d din ZADS prevede:

      „1)      Orice persoană care introduce pe teritoriul național mărfuri supuse accizelor conform articolului 2 punctul 5, care provin
         de pe teritoriul unui alt stat membru, este obligată să depună o declarație potrivit modelului prevăzut de normele de aplicare
         ale prezentei legi.

      2)      Declarația prevăzută la alineatul 1 se depune la serviciul vamal competent în funcție de sediul sau de domiciliul persoanei
         interesate, în termen de 14 zile de la introducerea mărfurilor. Declarația se depune înainte de prima înmatriculare a autovehiculului
         pe teritoriul Republicii Bulgaria.

      3)      Autoritățile vamale au dreptul ca, pe lângă declarația prevăzută la alineatul 2, să ceară și prezentarea mărfurilor.
      4)      Pe baza declarației prezentate, serviciul vamal competent stabilește cuantumul accizei datorate și îl comunică persoanei interesate.”
      11      Articolul 72a din Regulamentul privind aplicarea ZADS, adoptat de ministrul de finanțe (DV nr. 42 din 23 mai 2006), prevede:

      „1)      În cazul prevăzut la articolul 76d din lege, este necesară depunerea unei declarații referitoare la accize potrivit modelului
         prevăzut în anexa nr. 13a înainte de prima înmatriculare a autovehiculului în Republica Bulgaria, în termen de 14 zile de
         la introducerea mărfurilor pe teritoriul național.

      2)      Pe baza datelor care figurează în declarația referitoare la accize și a documentelor prezentate, autoritățile vamale calculează
         și stabilesc acciza în declarația vamală. Exemplarul nr. 2 al declarației prevăzute la alineatul 1 este o informare în sensul
         articolului 55 alineatul 1 punctul 5 din lege.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      12      La 13 februarie 2007, reclamantul a achiziționat, în Franța, un autoturism marca BMW, modelul 530 D, având o putere de 140
         kW, înmatriculat pentru prima dată la 6 ianuarie 1999 și care indica un kilometraj de 160 000 km.

      13      În luna februarie 2007, reclamantul a importat acest vehicul pe teritoriul bulgar și, la 21 februarie 2007, l‑a prezentat
         pentru înmatriculare la autoritatea bulgară de control în domeniul transportului rutier.

      14      La 19 iunie 2007, reclamantul a prezentat, conform articolului 76d din ZADS, o declarație care trebuie depusă în momentul
         introducerii pe teritoriul național, din alt stat membru, a unor produse supuse accizelor în temeiul articolului 2 alineatul
         5 din ZADS. La depunerea acestei declarații, reclamantul a fost obligat la plata unei accize de 4 900 BGN, calculată potrivit
         regulilor prevăzute la articolul 40 alineatul 1 punctul 1 din ZADS.

      15      Prin scrisoarea din 29 iunie 2007, reclamantul a contestat cuantumul accizei astfel calculat, susținând că trebuia dedusă
         suma de 2 400 BGN, întrucât cuantumul respectiv avea, în opinia sa, un caracter discriminatoriu și constituia o încălcare
         a articolului 90 CE.

      16      Printr‑o decizie a directorului serviciilor vamale din Plovdiv, confirmată de directorul Regionalna Mitnicheska Direktsia
         – Plovdiv, reclamantului i s‑a refuzat reducerea cuantumului accizei pentru vehiculul său. S‑a confirmat că acciza datorată
         era de 4 900 BGN, acest cuantum fiind calculat potrivit dispozițiilor articolului 40 alineatul 1 punctul 1 din ZADS.

      17      Actul administrativ al administrației vamale a fost atacat la Administrativen sad – Plovdiv (Tribunalul Administrativ din
         Plovdiv), care a decis anularea acestuia pentru partea din suma totală de 4 900 BGN care depășea 2 500 BGN, admițând în decizia
         sa obiecția reclamantului referitoare la caracterul discriminatoriu al sumei de 2400 BGN.

      18      Potrivit Administrativen sad – Plovdiv, acciza stabilită conform articolului 40 alineatul 1 punctul 1 din ZADS pentru introducerea,
         pe teritoriul bulgar, a unui autoturism de ocazie este discriminatorie și încalcă articolul 90 primul paragraf CE. Potrivit
         acestei instanțe, cuantumul discriminatoriu al accizei este egal cu cuantumul care îl depășește pe cel al accizei care ar
         fi calculată la introducerea pe teritoriul bulgar a unui autoturism nou de 140 kW, care în acest caz nu ar fi decât de 2 500
         BGN.

      19      Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv a formulat recurs împotriva acestei decizii la Varhoven administrativen sad, care
         judecă în ultimă instanță.

      20      În aceste condiții, Varhoven administrativen sad a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 3 alineatul (3) din Directiva [92/12] autorizează aplicarea de către statele membre a unui regim de impozitare prin
         intermediul unei accize a autovehiculelor de ocazie la momentul introducerii acestora pe teritoriul unui stat membru, acciză
         care nu este datorată în mod direct în cazul revânzării unor autovehicule care se află deja pe teritoriul acestui stat membru
         și pentru care o astfel de acciză a fost deja plătită la momentul introducerii inițiale a acestora pe teritoriul statului
         membru?

      2)      Cum trebuie interpretată noțiunea «produse naționale similare», având în vedere dispozițiile articolului 90 primul paragraf
         CE:

      a) în sensul că acestea sunt originare din statul membru care a stabilit impozite interne determinate sau
      b) în sensul că acestea se află deja pe teritoriul acestui stat membru, indiferent de originea acestora?
      3)      Pentru a răspunde la cele două întrebări precedente, articolul 25 CE și articolul 90 primul paragraf CE trebuie interpretate
         în sensul că interzic regimul diferențiat al accizei aplicat autovehiculelor, introdus de Republica Bulgaria prin intermediul
         articolelor 30 și 40 din [ZADS], în funcție de anul de fabricație și de kilometraj?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      21      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul
         (3) din Directiva 92/12 se opune unei reglementări naționale, precum cea prevăzută la articolele 30 și 40 din ZADS, care stabilește
         baza de impozitare și nivelul accizei pentru vehiculele de ocazie la momentul introducerii lor pe teritoriul unui stat membru,
         în condițiile în care acciza nu este datorată cu ocazia revânzării autovehiculelor care se află deja pe teritoriul acestui
         stat și pentru care o astfel de acciză a fost plătită la momentul introducerii inițiale a acestora pe teritoriul menționat.

      22      Trebuie subliniat, cu titlu introductiv, că, la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 92/12, domeniul de aplicare al acesteia
         este definit prin trimitere la trei categorii de produse enumerate limitativ, care corespund, după cum reiese din al treilea
         considerent al directivei menționate, mărfurilor care sunt tratate drept produse supuse accizelor „în toate statele membre”.
         Această enumerare nu conține autovehiculele, care sunt, așadar, excluse din domeniul de aplicare al acestei directive (Hotărârea
         din 26 aprilie 2007, Alevizos, C‑392/05, Rep., p. I‑3505, punctul 36).

      23      În continuare, în ceea ce privește alte produse decât cele vizate la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 92/12, potrivit
         alineatului (3) primul paragraf al acestui articol, statele membre își păstrează dreptul de a introduce sau de a menține taxe
         percepute asupra acestor produse, cu condiția ca acestea să nu determine îndeplinirea unor formalități legate de trecerea
         frontierei în cadrul schimburilor comerciale dintre statele membre (Hotărârea din 5 iulie 2007, Fendt Italiana, C‑145/06 și
         C‑146/06, Rep., p. I‑5869, punctul 44).

      24      Astfel cum a arătat guvernul bulgar în observațiile sale scrise, singura formalitate legată de impozitarea vehiculelor introduse
         pe teritoriul bulgar din alte state membre este cea prevăzută la articolul 76d din ZADS, și anume obligația oricărei persoane
         care introduce pe teritoriul național produse supuse accizelor și care provin de pe teritoriul unui alt stat membru de a depune
         o declarație potrivit dispozițiilor legii respective.

      25      În această privință, trebuie subliniat că articolul 3 alineatul (3) primul paragraf din Directiva 92/12 nu ar putea fi aplicabil
         în speță decât dacă obligația de declarare ar fi considerată „o formalitate la trecerea frontierei” ce duce la perceperea
         accizelor (Hotărârea din 18 ianuarie 2007, Brzeziński, C‑313/05, Rep., p. I‑513, punctul 45).

      26      Guvernul bulgar apreciază că formalitatea în cauză nu este legată de trecerea frontierei, ci mai degrabă de determinarea ulterioară
         a cuantumului accizei la momentul nașterii obligației de plată a acesteia.

      27      În această privință, este de competența instanței de trimitere să verifice dacă ansamblul reglementării în cauză în acțiunea
         principală poate fi interpretat în sensul pe care i l‑a dat guvernul bulgar. Astfel, chiar dacă declarația în cauză ar trebui
         depusă la momentul achiziției intracomunitare a autovehiculului și, prin urmare, la trecerea unei frontiere, o asemenea formalitate
         nu ar fi însă legată de această „trecere” a frontierei, în sensul articolului 3 alineatul (3) primul paragraf din Directiva
         92/12, ci de obligația de a plăti accizele. Astfel, în această ipoteză, dat fiind că scopul declarației menționate este să
         asigure plata datoriei corespunzătoare accizei, o astfel de formalitate depinde de faptul generator al acesteia (Hotărârea
         Brzeziński, citată anterior, punctele 47 și 48).

      28      Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că la prima întrebare trebuie să se răspundă că articolul 3 alineatul (3)
         primul paragraf din Directiva 92/12 nu este aplicabil într‑o cauză precum acțiunea principală și, prin urmare, nu se poate
         opune aplicării de către un stat membru a unui regim de impozitare prin intermediul unei accize a autovehiculelor de ocazie
         la momentul introducerii acestora pe teritoriul unui stat membru, acciză care nu este datorată în mod direct în cazul revânzării
         unor autovehicule care se găsesc deja pe teritoriul acestui stat membru și pentru care o astfel de acciză a fost deja plătită
         la momentul introducerii inițiale a acestora pe teritoriul statului membru, în măsura în care un astfel de regim nu generează
         formalități la trecerea frontierei în cadrul schimburilor comerciale dintre statele membre.

       Cu privire la a doua întrebare
      29      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 110
         primul paragraf TFUE trebuie interpretat în sensul că vehiculele de ocazie importate în Bulgaria trebuie considerate produse
         similare vehiculelor de ocazie care au fost importate pe teritoriul acestui stat ca vehicule noi indiferent de originea acestora,
         în condițiile în care în Bulgaria nu există producție națională de automobile.

      30      În această privință, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că, în primul rând, potrivit textului său, articolul 110 TFUE
         interzice să se aplice produselor altor state membre impozite interne mai mari decât cele care se aplică produselor naționale
         similare sau impozite interne de natură să protejeze indirect alte sectoare de producție (Hotărârea din 11 decembrie 1990,
         Comisia/Danemarca, C‑47/88, Rec., p. I‑4509, punctul 8).

      31      În al doilea rând, în materie de impozitare a autovehiculelor de ocazie din import, articolul 110 TFUE vizează garantarea
         neutralității depline a impozitelor interne față de concurența dintre produsele care se află deja pe piața internă și produsele
         din import (a se vedea Hotărârea din 17 iulie 2008, Krawczyński, C‑426/07, Rep., p. I‑6021, punctul 31).

      32      În al treilea rând, trebuie amintit că existența unei producții naționale de autovehicule în Bulgaria nu este o condiție pentru
         a constata existența unei piețe a vehiculelor de ocazie în acest stat membru. Astfel, un produs devine național din momentul
         în care a fost importat și introdus pe piață. Autoturismele de ocazie importate și cele care sunt achiziționate pe plan local
         constituie produse similare sau concurente. Prin urmare, dispozițiile articolului 110 TFUE se aplică taxei de înmatriculare
         la importul autoturismelor de ocazie (a se vedea Hotărârea Comisia/Danemarca, citată anterior, punctul 17).

      33      În consecință, la a doua întrebare trebuie să se răspundă că articolul 110 primul paragraf TFUE trebuie interpretat în sensul
         că vehiculele de ocazie importate în Bulgaria trebuie considerate produse similare vehiculelor de ocazie deja înmatriculate
         pe teritoriul acestui stat și care au fost importate pe teritoriul statului ca vehicule noi indiferent de originea acestora.

       Cu privire la a treia întrebare
      34      Trebuie arătat, în acțiunea principală, că articolele 30 și 40 din ZADS prevăd calcularea bazei de impozitare cu o acciză
         unică a vehiculelor noi și de ocazie, precum și nivelul accizei respective în funcție de puterea motorului unor astfel de
         vehicule. Criteriile utilizate pentru a diferenția vehiculele noi de vehiculele de ocazie sunt, potrivit articolului 4 punctul
         16 din ZADS, perioada scursă de la data primei lor înmatriculări (inclusiv în străinătate) și kilometrajul. Sunt considerate
         noi vehiculele care, la data la care sunt importate pe teritoriul bulgar, nu au mai mult de șase luni de la prima înmatriculare,
         oricare ar fi originea acestora, sau al căror kilometraj nu depășește 6 000 km.

      35      Prin urmare, întrebarea adresată de instanța de trimitere trebuie înțeleasă în sensul că prin aceasta se solicită, în esență,
         să se stabilească dacă articolele 30 TFUE și 110 primul paragraf TFUE se opun unui regim diferențiat al accizei aplicat de
         un stat membru autovehiculelor, în condițiile în care acest regim grevează în mod diferit vehiculele de ocazie importate din
         alte state membre și vehiculele de ocazie deja înmatriculate pe teritoriul acestui stat care au fost importate pe teritoriul
         său ca vehicule noi.

      36      Cu titlu introductiv, trebuie să se sublinieze că o acciză precum cea instituită prin reglementarea națională în cauză în
         acțiunea principală intră în sfera regimului general intern de impozitare a mărfurilor și, în consecință, trebuie analizată
         numai în raport cu articolul 110 TFUE (Hotărârea Krawczyński, citată anterior, punctul 29).

      37      Or, trebuie să se amintească faptul că s‑a statuat de către Curte că articolul 110 TFUE reprezintă o completare a dispozițiilor
         privind eliminarea taxelor vamale și a taxelor cu efect echivalent. Această dispoziție are drept obiectiv asigurarea liberei
         circulații a mărfurilor între statele membre în condiții normale de concurență, prin eliminarea oricărei forme de protecție
         care poate decurge din aplicarea unor impozite interne discriminatorii față de produsele provenind din alte state membre (Hotărârile
         citate anterior Brzeziński, punctul 27, și Krawczyński, punctul 30).

      38      De altfel, un sistem de impozitare nu poate fi considerat compatibil cu articolul 110 TFUE decât dacă este instituit și organizat
         astfel încât să excludă orice posibilitate ca produsele importate să fie supuse unor impozite mai mari decât produsele naționale
         și, prin urmare, să nu producă în niciun caz efecte discriminatorii (Hotărârea Brzeziński, citată anterior, punctul 40, Ordonanța
         din 10 decembrie 2007, Kawala, C‑134/07, Rep., p. I‑10703, punctul 29, și Hotărârea Krawczyński, citată anterior, punctul
         32).

      39      Conform unei jurisprudențe consacrate, există o încălcare a articolului 110 primul paragraf TFUE atunci când impozitul aplicat
         produsului de import și cel aplicat produsului național similar sunt calculate diferit și după metode diferite, care conduc,
         fie chiar și în cazuri limitate, la un impozit mai mare aplicat produsului de import (Hotărârea din 22 februarie 2001, Gomes
         Valente, C‑393/98, Rec., p. I‑1327, punctul 21, Hotărârea din 29 aprilie 2004, Weigel, C‑387/01, Rec., p. I‑4981, punctul
         67, Hotărârea Brzeziński, citată anterior, punctul 29, și Hotărârea din 20 septembrie 2007, Comisia/Grecia, C‑74/06, Rep.,
         p. I‑7585, punctul 25). În acest context, trebuie amintit că, pentru aplicarea articolului 110 TFUE, este necesar să se ia
         în considerare nu numai valoarea impozitului intern care se aplică direct sau indirect produselor naționale și importate,
         ci și baza de impozitare a impozitului respectiv (a se vedea Hotărârea din 22 martie 1977, Iannelli & Volpi, 74/76, Rec.,
         p. 557, punctul 21, și Hotărârea Comisia/Danemarca, citată anterior, punctul 18).

      40      În consecință, trebuie să se verifice dacă acciza în cauză în acțiunea principală se aplică în același mod atât unui vehicul
         de ocazie importat în Bulgaria, cât și unui vehicul de ocazie de același tip, având aceleași caracteristici și același grad
         de uzură, importat ca vehicul nou în Bulgaria și deja înmatriculat în acest stat, aceste două categorii de vehicule reprezentând
         „produse similare” în sensul articolului 110 primul paragraf TFUE.

      41      În cadrul unei astfel de comparații, trebuie subliniat că acciza în cauză în acțiunea principală nu se percepe decât o singură
         dată pentru toate autovehiculele destinate înmatriculării în Bulgaria, atât pentru cele noi, cât și pentru cele de ocazie.

      42      În această privință, Curtea a recunoscut că, pentru a evita orice discriminare, este necesar ca baremele forfetare determinate
         de un act cu putere de lege sau de un act administrativ și calculate pe baza unor criterii precum vechimea, kilometrajul,
         starea generală, modul de propulsie, marca sau modelul vehiculului să permită atingerea obiectivului unei impozitări a vehiculelor
         de ocazie importate care să nu depășească în niciun caz valoarea taxei reziduale încorporate în valoarea vehiculelor de ocazie
         similare deja înmatriculate pe teritoriul național (a se vedea în acest sens Hotărârea Weigel, citată anterior, punctul 75).
         Un asemenea tip de calcul este necesar în special pentru a asigura caracterul neutru din punct de vedere fiscal al taxei în
         cauză în raport cu vehiculele de ocazie importate.

      43      Trebuie să se constate că un barem forfetar de putere a motorului precum cel în cauză în acțiunea principală nu permite un
         calcul neutru al accizei pentru vehiculele de ocazie importate.

      44      În special, un astfel de regim nu ține seama, la calcularea accizei pentru vehicule de ocazie importate din alte state membre,
         nici de anul de fabricație, nici de kilometrajul acestor vehicule la data importului lor pe teritoriul bulgar. Mai exact,
         perioada scursă de la data primei înmatriculări (inclusiv în străinătate) și kilometrajul unui vehicul constituie, potrivit
         acestui regim, numai criterii de diferențiere între un vehicul nou și un vehicul de ocazie.

      45      Într‑o cauză precum acțiunea principală, baza de impozitare și nivelul accizei sunt calculate exclusiv în funcție de puterea
         motorului, care este o caracteristică fixă a unui vehicul, ce nu depinde de gradul real de uzură al acestuia, impozitarea
         vehiculelor de ocazie făcându‑se însă potrivit unor modalități diferite în raport cu impozitarea vehiculelor noi.

      46      Având în vedere și faptul că acciza se aplică o singură dată mărfurilor importate, potrivit regimului menționat, calcularea
         accizei pentru vehicule noi este în toate cazurile mai favorabilă decât pentru vehiculele de ocazie. Întrucât vehiculele de
         ocazie care circulă deja pe teritoriul bulgar, cu alte cuvinte vehiculele care au fost importate ca vehicule noi, sunt impozitate
         la momentul intrării lor pe teritoriul bulgar ca vehicule noi, este relativ mai scump importul unui vehicul de ocazie dintr‑un
         alt stat membru decât cumpărarea unui vehicul de același tip, cu aceeași putere a motorului și cu același kilometraj, altfel
         spus cu același grad de uzură, pe teritoriul bulgar, ceea ce riscă să influențeze alegerea consumatorilor.

      47      Prin urmare, la a treia întrebare trebuie să se răspundă că articolul 110 primul paragraf TFUE se opune unui regim diferențiat
         al accizei aplicat de un stat membru autovehiculelor în împrejurări precum cele din prezenta cauză, în condițiile în care
         acest regim grevează în mod diferit vehiculele de ocazie importate din alte state membre și vehiculele de ocazie deja înmatriculate
         pe teritoriul acestui stat care au fost importate pe teritoriul său ca vehicule noi.

       Cu privire la limitarea în timp a efectelor răspunsului Curții
      48      În observațiile sale scrise, guvernul bulgar a solicitat Curții ca, în cazul în care aceasta ar constata că o reglementare
         națională precum cea în cauză în acțiunea principală este incompatibilă cu articolul 110 primul paragraf TFUE, să limiteze
         în timp efectele hotărârii care urmează a fi pronunțată.

      49      În susținerea cererii sale, guvernul bulgar a invocat caracterul incert al calculării sumelor care ar trebui restituite, precum
         și situația financiară precară a Republicii Bulgaria. Având în vedere această situație, Curtea ar putea să limiteze efectele
         în timp ale prezentei hotărâri.

      50      În această privință, trebuie amintit că numai în mod excepțional, în aplicarea principiului general al securității juridice,
         inerent ordinii juridice comunitare, Curtea poate să fie determinată să limiteze posibilitatea oricărei persoane interesate
         de a invoca o dispoziție pe care a interpretat‑o în scopul de a contesta raporturi juridice stabilite cu bună‑credință. Pentru
         a putea impune o astfel de limitare, este necesară întrunirea a două criterii esențiale: buna‑credință a celor interesați
         și riscul unor perturbări grave (a se vedea printre altele Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Skov și Bilka, C‑402/03, Rec.,
         p. I‑199, punctul 51, și Hotărârea Brzeziński, citată anterior, punctul 56 și jurisprudența citată).

      51      Mai precis, Curtea nu a recurs la această soluție decât în circumstanțe bine determinate, în cazul în care, pe de o parte,
         exista un risc de repercusiuni economice grave, cauzate mai ales de numărul mare de raporturi juridice constituite cu bună‑credință
         pe baza reglementării considerate în mod legitim ca fiind în vigoare și, pe de altă parte, reieșea că particularii și autoritățile
         naționale au fost determinate să adopte un comportament neconform reglementării comunitare ca urmare a unei incertitudini
         obiective și importante privind înțelesul normelor comunitare, incertitudine la care contribuise eventual și comportamentul
         altor state membre sau al Comisiei Comunităților Europene (a se vedea printre altele Hotărârea din 27 aprilie 2006, Richards,
         C‑423/04, Rec., p. I‑3585, punctul 42, și Hotărârea Brzeziński, citată anterior, punctul 57).

      52      De asemenea, potrivit unei jurisprudențe constante, implicațiile financiare care ar rezulta pentru un stat membru dintr‑o
         hotărâre preliminară nu justifică, prin ele însele, limitarea în timp a efectelor hotărârii (Hotărârea din 20 septembrie 2001,
         Grzelczyk, C‑184/99, Rec., p. I‑6193, punctul 52, Hotărârea din 15 martie 2005, Bidar, C‑209/03, Rec., p. I‑2119, punctul
         68, și Hotărârea Brzeziński, citată anterior, punctul 58).

      53      Prezenta trimitere preliminară ridică problema compatibilității cu articolul 110 primul paragraf TFUE a unei accize aplicate
         vehiculelor de ocazie importate în Bulgaria.

      54      Cu ocazia ședinței, guvernul bulgar a prezentat date cifrice referitoare la cuantumul prezumat a fi datorat în urma unei eventuale
         condamnări de către Curte. Totuși, repartizarea acestor cifre, care ar permite stabilirea proporției susceptibile de rambursare,
         nu a fost comunicată Curții. Trebuie adăugat că se rambursează numai cuantumurile accizei care depășesc cuantumurile corespunzătoare
         accizei reziduale încorporate într‑un autovehicul de ocazie similar provenind din statul membru respectiv (Hotărârea Brzeziński,
         citată anterior, punctul 59).

      55      Prin urmare, trebuie să se constate că existența unui risc de repercusiuni economice grave, în sensul jurisprudenței citate
         la punctele 50-52 din prezenta hotărâre, de natură să justifice o limitare în timp a efectelor prezentei hotărâri, nu a fost
         stabilită.

      56      În aceste condiții, nu este necesar să se verifice îndeplinirea criteriului privind buna‑credință a celor interesați.

      57      Din considerațiile de mai sus rezultă că nu trebuie limitate în timp efectele prezentei hotărâri.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      58      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 3 alineatul (3) primul paragraf din Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general
            al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse nu este aplicabil într‑o
            cauză precum acțiunea principală și, prin urmare, nu se poate opune aplicării de către un stat membru a unui regim de impozitare
            prin intermediul unei accize a autovehiculelor de ocazie la momentul introducerii acestora pe teritoriul unui stat membru,
            acciză care nu este datorată în mod direct în cazul revânzării unor autovehicule care se găsesc deja pe teritoriul acestui
            stat membru și pentru care o astfel de acciză a fost deja plătită la momentul introducerii inițiale a acestora pe teritoriul
            statului membru, în măsura în care un astfel de regim nu generează formalități la trecerea frontierei în cadrul schimburilor
            comerciale dintre statele membre.
      2)      Articolul 110 primul paragraf TFUE trebuie interpretat în sensul că vehiculele de ocazie importate în Bulgaria trebuie considerate
            produse similare vehiculelor de ocazie deja înmatriculate pe teritoriul acestui stat și care au fost importate pe teritoriul
            statului menționat ca vehicule noi indiferent de originea acestora.
      3)      Articolul 110 TFUE se opune unui regim diferențiat al accizei aplicat de un stat membru autovehiculelor în împrejurări precum
            cele din prezenta cauză, în condițiile în care acest regim grevează în mod diferit vehiculele de ocazie importate din alte
            state membre și vehiculele de ocazie deja înmatriculate pe teritoriul acestui stat care au fost importate pe teritoriul său
            ca vehicule noi.
      Semnături
      * Limba de procedură: bulgara.