title: Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 14 mai 2013. # Unister GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale fluege.de - Motive absolute de refuz - Caracter descriptiv - Lipsa caracterului distinctiv - Caracter distinctiv dobândit prin utilizare - Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) și alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-244/12.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)
      14 mai 2013 (
            *1
         )
      „Marcă comunitară — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale fluege.de — Motive absolute de refuz — Caracter descriptiv — Lipsa caracterului distinctiv — Caracter distinctiv dobândit prin utilizare — Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) și alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      În cauza T-244/12,

         Unister GmbH, cu sediul în Leipzig (Germania), reprezentată de H. Hug și de A. Kessler-Jensch, avocați,
      reclamantă,
      împotriva

         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de D. Walicka, în calitate de agent,
      pârât,
      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 14 martie 2012 (cauza R 2149/2011-1), privind o cerere de înregistrare ca marcă comunitară a semnului verbal fluege.de,
      TRIBUNALUL (Camera a doua),
      compus din domnii N. J. Forwood, președinte, F. Dehousse (raportor) și J. Schwarcz, judecători,
      grefier: domnul E. Coulon,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 mai 2012,
      având în vedere memoriul în răspuns depus la grefa Tribunalului la 6 septembrie 2012,
      având în vedere că niciuna dintre părți nu a formulat, în termen de o lună de la comunicarea terminării procedurii scrise, o cerere de organizare a unei ședințe și întrucât a decis, în consecință, pe baza raportului judecătorului raportor și în temeiul articolului 135a din Regulamentul de procedură al Tribunalului, să se pronunțe fără parcurgerea fazei orale a procedurii,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 27 ianuarie 2011, reclamanta, Unister GmbH, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1).

               2

               Marca a cărei înregistrare s-a solicitat este semnul verbal fluege.de.

               3

               Produsele și serviciile pentru care s-a solicitat înregistrarea mărcii fac parte din clasele 25, 28, 35, 39, 41 și 43 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare.

               4

               Dintre aceste produse și servicii, fac obiectul prezentei acțiuni numai serviciile din clasele 35, 39 și 43 (denumite în continuare „serviciile în litigiu”), care corespund descrierilor următoare:

                        —

                        clasa 35: „Publicitate; conducerea și administrarea afacerilor; lucrări de birou”;

                        —

                        clasa 39: „Transport; ambalare și depozitare a mărfurilor; organizare de călătorii”;

                        —

                        clasa 43: „Restaurante; cazare temporară”.

               5

               Prin decizia din 22 august 2011, examinatorul a respins cererea de înregistrare în temeiul articolului 7 alineatul (1) literele (b) și (c) și alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, pentru serviciile în litigiu, pentru motivul că marca solicitată era descriptivă și lipsită de caracter distinctiv.

               6

               La 17 octombrie 2011, reclamanta a formulat o cale de atac împotriva deciziei examinatorului, în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009.

               7

               Prin decizia din 14 martie 2012 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a OAPI a respins calea de atac pentru motivul că marca solicitată este descriptivă și lipsită de caracter distinctiv.

         Concluziile părților

               8

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei atacate;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               9

               OAPI solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

               10

               În susținerea acțiunii, reclamanta invocă, în esență, trei motive de anulare, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, în al doilea rând, pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din același regulament și, în al treilea rând, pe caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii solicitate.

         Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009

               11

               Reclamanta contestă concluzia camerei de recurs potrivit căreia marca solicitată este descriptivă. Termenul „fluege” ar fi o alcătuire verbală străină limbii germane, care nu ar conține cuvântul „Flüge”, în care figurează litera „ü”, consecința fiind aceea că marca solicitată va fi percepută de consumatorul mediu drept o indicație de origine comercială din cauza ortografiei neobișnuite a termenului „fluege”.

               12

               Reclamanta apreciază că consumatorul mediu este obișnuit să găsească, inclusiv într-un domeniu de al doilea nivel constituit plecând de la un termen generic, un site internet exploatat de un singur prestator comercial. În prezenta cauză, termenul „fluege” nu ar fi nici măcar generic, ținând seama de ortografia sa neobișnuită. OAPI nu ar fi ținut cont de faptul că, din 2004, este posibilă înregistrarea numelor de domenii cu caractere speciale precum litera „ü”.

               13

               Chiar dacă publicul relevant ar percepe marca solicitată în sensul unui nume de domeniu care face trimitere la o adresă de internet germană cu oferte de zbor, serviciile în litigiu nu ar prezenta niciun raport sau nu ar prezenta un raport suficient cu o ofertă de zboruri. În prezenta cauză, nu ar exista o necesitate ca termenul să fie disponibil în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009.

               14

               OAPI contestă poziția reclamantei.

               15

               Trebuie amintit că, potrivit articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, se refuză înregistrarea unor „mărci care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească, în comerț, pentru a desemna specia, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte caracteristici ale acestora”. În plus, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 prevede că „alineatul (1) se aplică chiar dacă motivele de refuz nu există decât într-o parte a Comunității”.

               16

               Potrivit jurisprudenței, articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 se opune ca semnele sau indicațiile pe care le menționează să fie rezervate unei singure întreprinderi în temeiul înregistrării lor ca marcă. Această dispoziție are un scop de interes general care impune ca astfel de semne să poată fi utilizate în mod liber de toți [Hotărârea Curții din 23 octombrie 2003, OAPI/Wrigley, C-191/01 P, Rec., p. I-12447, punctul 31, Hotărârea Tribunalului din 27 februarie 2002, Ellos/OAPI (ELLOS), T-219/00, Rec., p. II-753, punctul 27, și Hotărârea Tribunalului din 7 iulie 2011, Cree/OAPI (TRUEWHITE), T-208/10, nepublicată în Repertoriu, punctul 12].

               17

               În plus, semnele sau indicațiile ce pot să servească, în comerț, pentru a desemna caracteristici ale produsului sau ale serviciului pentru care s-a solicitat înregistrarea în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 sunt considerate inapte pentru a exercita funcția esențială a mărcii, și anume aceea de a identifica originea comercială a produsului sau a serviciului, pentru a permite astfel consumatorului care achiziționează produsul sau serviciul desemnat de marcă să facă aceeași alegere, cu ocazia unei achiziții ulterioare dacă experiența se dovedește pozitivă sau să facă o altă alegere dacă aceasta se dovedește negativă (Hotărârile OAPI/Wrigley, punctul 16 de mai sus, punctul 30, și TRUEWHITE, punctul 16 de mai sus, punctul 13).

               18

               Rezultă că, pentru ca un semn să intre sub incidența interdicției prevăzute de această dispoziție, trebuie să prezinte un raport suficient de direct și de concret cu produsele sau serviciile în cauză, de natură a permite publicului vizat să perceapă imediat și fără a sta pe gânduri o descriere a categoriei de produse și servicii în discuție sau a uneia dintre caracteristicile acestora (a se vedea Hotărârea TRUEWHITE, punctul 16 de mai sus, punctul 14 și jurisprudența citată).

               19

               Trebuie de asemenea amintit că aprecierea caracterului descriptiv al unui semn se poate realiza numai, pe de o parte, în raport cu percepția publicului vizat asupra acestuia și, pe de altă parte, în raport cu produsele sau serviciile vizate [Hotărârea Tribunalului din 27 februarie 2002, Eurocool Logistik/OAPI (EUROCOOL), T-34/00, Rec., p. II-683, punctul 38, și Hotărârea TRUEWHITE, punctul 16 de mai sus, punctul 17].

               20

               În ceea ce privește publicul relevant și astfel cum, în esență, s-a constatat în mod întemeiat la punctele 12 și 13 din decizia atacată, serviciile în litigiu sunt destinate atât consumatorilor medii, cât și profesioniștilor, iar aprecierea caracterului descriptiv al mărcii solicitate este mai pertinentă, ținând seama de elementele acestei mărci, tocmai în raport cu publicul germanofon. Aprecierea caracterului descriptiv al mărcii solicitate trebuie, așadar, fapt necontestat, de altfel, de reclamantă, să se efectueze în raport cu consumatorul mediu germanofon al Uniunii Europene.

               21

               După cum a arătat camera de recurs, marca solicitată se compune din elementele alăturate „fluege” și „.de”, primul fiind o variantă a termenului german „Flüge” (zboruri) scrisă cu minuscule și cu grupul de litere „ue” în locul literei „ü”, iar al doilea fiind un domeniu de nivel superior asociat unei țări sau unui teritoriu independent [country code Top-Level Domain (ccTLD)], în speță Germania.

               22

               Camera de recurs a apreciat că la analiza elementului „fluege” trebuia să se țină cont de faptul că publicul relevant este obișnuit cu anumite particularități de scriere ale adreselor de internet. Printre aceste particularități a menționat că aceste adrese de internet sunt în mod normal scrise cu minuscule, caracterele speciale precum literele „ä”, „ü”, „ö” și „β” sunt adesea înlocuite prin grupurile de litere „ae”, „ue”, „oe” și „ss” și, din motive de ordin tehnic, nu a fost posibilă sau nu este posibilă utilizarea acestor caractere speciale. Ea a considerat că, prin urmare, întrucât publicul relevant cunoștea aceste particularități, nu le percepea drept divergențe în raport cu uzanțele lingvistice.

               23

               Reclamanta nu reușește să combată în mod serios această considerație. În special, aprecierea sa potrivit căreia camera de recurs nu ar fi ținut cont de faptul că începând cu anul 2004 în adresele de internet se puteau utiliza caracterele accentuate (precum litera „ü”) nu vine în contradicție nici cu împrejurarea, amintită de camera de recurs, că adesea caracterele accentuate sunt înlocuite de grupuri de litere și nici cu aprecierea acestei camere potrivit căreia, în esență, termenul „fluege” poate fi spontan perceput de publicul relevant drept o variantă ortografică neobișnuită de pe internet a termenului german „Flüge”.

               24

               Faptul că în marca solicitată termenul „fluege” este urmat de domeniul de nivel superior „.de” nu presupune, contrar celor sugerate de reclamantă, un grad de atenție sporit al publicului relevant în ceea ce privește acest termen.

               25

               Dimpotrivă, împrejurarea că semnul solicitat, dată fiind terminația sa „.de”, este de la bun început perceptibil de către acest public drept un nume de domeniu și, implicit, drept o trimitere la o adresă de internet este mai curând de natură să sugereze că publicul respectiv va acorda o atenție mai scăzută faptului că termenul „fluege” este construit cu o inițială scrisă cu minusculă și cu grupul de litere „ue”.

               26

               Trebuie adăugat că alăturarea unui termen descriptiv și lipsit de caracter distinctiv lângă un element ce corespunde unui domeniu de nivel superior (de exemplu domeniul de nivel superior „.de”) nu are efectul de a conferi un caracter distinctiv semnului rezultat, care este, așadar ,identificabil în mod spontan de către publicul relevant drept un nume de domeniu și, implicit, drept o referire la o adresă de internet. Astfel, partea distinctivă a unui asemenea nume de domeniu nu este domeniul de nivel superior, constituit eventual dintr-un punct și un grup de litere ce corespunde extensiei naționale, ci cel mult domeniul de al doilea nivel căruia i se alătură domeniul de nivel superior.

               27

               Cât despre a susține, precum face, în esență, reclamanta, că o marcă constituită dintr-un nume de domeniu ar trebui, chiar în prezenta unui termen descriptiv, să poată fi protejată pentru motivul că orice utilizator de internet ar ști că va găsi portalul unui singur prestator comercial chiar și în spatele unui nume de domeniu format plecând de la un termen descriptiv, un astfel de argument trebuie respins.

               28

               Astfel, trebuie arătat că un nume de domeniu nu face referire în sine decât cel mult la o adresă de internet, iar nu la o origine comercială a unor produse sau servicii care aparțin unui anumit producător sau furnizor. Practica în materie de atribuire de nume de domeniu și utilizarea numelor de domeniu nu determină aptitudinea unui nume de domeniu de a fi înregistrat ca marcă comunitară din perspectiva motivelor absolute de refuz definite de Regulamentul nr. 207/2009.

               29

               În această privință, trebuie amintit că este necesar să se facă distincție între drepturile întemeiate pe înregistrarea unui nume de domeniu, pe de o parte, și drepturile întemeiate pe înregistrarea unui semn ca marcă comunitară, pe de altă parte. Astfel, faptul că o parte posedă un nume de domeniu, cum este numele de domeniu „fluege.de”, nu implică posibilitatea ca respectivul nume de domeniu să fie, pentru acest motiv, înregistrat ca marcă comunitară. Pentru a fi înregistrat, numele de domeniu trebuie în fapt să îndeplinească toate condițiile stabilite de Regulamentul nr. 207/2009 în acest sens [Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, DeTeMedien/OAPI (suchen.de), T-117/06, nepublicată în Repertoriu, punctul 44].

               30

               Astfel, orice argument care ar putea fi legat de lipsa necesității ca termenul să fie disponibil din cauza unui pretins drept exclusiv dobândit asupra numelui de domeniu în discuție este, așadar, inoperant (a se vedea în acest sens Hotărârea suchen.de, punctul 29 de mai sus, punctul 44).

               31

               Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că în mod corect camera de recurs a putut aprecia, în esență, că marca solicitată poate fi spontan percepută de publicul relevant drept un nume de domeniu care face referire la adresa unei pagini de internet în domeniul transportului aerian și al zborurilor.

               32

               Reclamanta susține că, și în cazul în care publicul relevant ar înțelege marca solicitată în sensul unui nume de domeniu care face referire la o adresă de internet germană cu oferte de zboruri, serviciile în discuție nu ar prezenta niciun raport sau nu ar prezenta un raport suficient cu o ofertă de zboruri.

               33

               Reclamanta invocă faptul că din cuprinsul mărcii solicitate nu s-ar putea percepe nicio semnificație descriptivă în legătură cu serviciile de „publicitate”, de „administrarea afacerilor” și de „lucrări de birou” (din clasa 35), care ar fi relevante pentru orice activitate comercială, nici în legătură cu serviciile de „restaurante” și de „cazare temporară” (din clasa 43), și, dată fiind activitatea sa de simplu intermediar pentru vânzarea legitimațiilor de călătorie cu avionul, nici în legătură cu serviciile de „transport”, de „ambalare și depozitare a mărfurilor” și de „organizare de călătorii” (din clasa 39).

               34

               În decizia atacată, camera de recurs a apreciat că marca solicitată era descriptivă în ceea ce privește toate serviciile în litigiu.

               35

               La punctul 21 din decizia atacată, camera de recurs a arătat cu precădere faptul că „publicitatea” include de asemenea publicitatea pentru zboruri și pentru întreprinderile de transport aerian, că „administrarea afacerilor” și „lucrările de birou” pot avea un caracter special, orientat spre exigențele particulare ale întreprinderilor de transport aerian, că serviciile de „transport” includ transportul cu avionul, că „ambalarea și depozitarea mărfurilor” pot viza obiectivul secundar al transportului de mărfuri cu avionul, că serviciile de „organizare de călătorii” și de „restaurante” înglobează organizarea de călătorii pe cale aeriană și servirea pasagerilor cu produse alimentare, în sfârșit că serviciile de „cazare temporară” puteau ține cont de cerințele speciale ale călătorilor din transportul aerian cum ar fi, de exemplu, în cazul hotelurilor aeroportuare.

               36

               Camera de recurs a apreciat că marca solicitată transmite, așadar, publicului relevant informații vădite și directe cu privire la natura serviciilor în litigiu (punctele 22 și 23 din decizia atacată) și că, din acest motiv, marca respectivă este descriptivă în ceea ce privește aceste servicii în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 2009/207.

               37

               Această apreciere a camerei de recurs nu este eronată, contrar celor susținute de reclamantă.

               38

               Mai întâi, referitor la faptul că marca solicitată este de natură a fi spontan percepută de publicul relevant ca fiind un nume de domeniu care face referire la adresa unei pagini de internet în domeniul transportului aerian și al zborurilor, trebuie arătat că ea este descriptivă, în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, în ceea ce privește serviciile de „transport” din clasa 39 și, în cadrul acestor servicii, îndeosebi în ceea ce privește serviciile de transport aerian.

               39

               În această privință, împrejurarea, invocată de reclamantă, că activitatea sa concretă nu ar fi o activitate de transport aerian, ci o activitate de intermediere pentru vânzarea legitimațiilor de călătorie cu avionul, este total irelevantă. Astfel, aprecierea posibilității de înregistrare a unei mărci în raport cu motivul absolut de refuz întemeiat pe articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 nu depinde în niciun fel de activitatea concretă a solicitantului mărcii, ci doar de aspectul dacă această marcă este descriptivă în ceea ce privește produsele și serviciile menționate în cererea de înregistrare a unei mărci.

               40

               Trebuie adăugat că faptul că un semn verbal este descriptiv numai în raport cu o parte dintre produsele sau serviciile dintr-o categorie menționată ca atare în cererea de înregistrare nu împiedică respingerea înregistrării acestui semn verbal. Astfel, dacă, într-un asemenea caz, semnul în discuție ar fi înregistrat ca marcă comunitară pentru categoria revendicată, nimic nu s-ar opune ca titularul acestuia să îl utilizeze și pentru produsele sau pentru serviciile din categoria pentru care este descriptiv [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2008, Reber/OAPI – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T-304/06, Rep., p. II-1927, punctul 92 și jurisprudența citată, și Hotărârea TRUEWHITE, punctul 16 de mai sus, punctul 27).

               41

               În continuare, referitor la problema dacă marca solicitată, pe lângă serviciile de „transport”, este descriptivă și în ceea ce privește celelalte servicii în litigiu menționate în cererea de înregistrare a unei mărci, trebuie constatat, la fel cum a procedat camera de recurs și pentru motivele amintite la punctul 35 de mai sus, că aceste celelalte servicii, definite foarte larg în cererea de înregistrare a unei mărci, sunt toate susceptibile să fie furnizate în domeniul și în strânsă relație cu transportul aerian și cu zborurile.

               42

               Întrucât reclamanta nu și-a restrâns cererea de înregistrare a unei mărci pentru a exclude din domeniul de aplicare al acestei cereri celelalte servicii în litigiu în cazul în care ar fi furnizate în domeniul transportului aerian și al zborurilor, camera de recurs a concluzionat în mod întemeiat, pentru motivele exprimate în special la punctele 20-22 din decizia atacată, că marca solicitată este descriptivă, în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, în ceea ce privește aceste celelalte servicii în litigiu menționate în cererea de înregistrare a unei mărci [Hotărârea Tribunalului din 8 iunie 2005, Wilfer/OAPI (ROCKBASS), T-315/03, Rec., p. II-1981, punctul 70; a se vedea prin analogie Hotărârea Tribunalului din 11 februarie 2010, Deutsche BKK/OAPI (Deutsche BKK), T-289/08, nepublicată în Repertoriu, punctul 49].

               43

               Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că prezentul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie respins ca nefondat.

         Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009

               44

               Reclamanta susține că, ținând cont de caracterul neobișnuit al termenului „fluege” în germană și de atenția specială a publicului relevant care rezultă din caracterul unic al înregistrării unui domeniu de internet, marca solicitată prezintă un caracter distinctiv minim necesar pentru a justifica înregistrarea sa.

               45

               OAPI contestă poziția reclamantei.

               46

               Trebuie amintit că suprapunerea dintre motivele absolute de refuz implică în special faptul că o marcă verbală care este descriptivă în ceea ce privește caracteristicile produselor sau ale serviciilor poate fi, ca urmare a acestui fapt, lipsită de caracter distinctiv cu privire la aceleași produse sau servicii, fără a se aduce atingere altor motive care pot justifica această lipsă a caracterului distinctiv (a se vedea Ordonanța Curții din 18 martie 2010, CFCMCEE/OAPI, C-282/09 P, Rep., p. I-2395, punctul 52 și jurisprudența citată).

               47

               În prezenta cauză, s-a stabilit că camera de recurs nu a săvârșit nicio eroare atunci când a constatat caracterul descriptiv al mărcii solicitate în ceea ce privește serviciile în litigiu. În acest context, s-a subliniat îndeosebi că a alătura unui termen descriptiv și lipsit de caracter distinctiv un punct și un grup de litere care corespund unui domeniu de nivel superior nu conferă caracter distinctiv semnului rezultat, care poate fi, așadar, spontan identificat de publicul relevant ca fiind un nume de domeniu care face trimitere la o adresă de internet.

               48

               Rezultă că prezentul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie respins ca nefondat.

         Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii solicitate

               49

               Reclamanta arată că marca solicitată a dobândit caracter distinctiv prin utilizarea ei în Germania, precum și în alte teritorii germanofone ale Uniunii. Ea depune înscrisuri în această privință și concluzionează că marca solicitată trebuie înregistrată, iar decizia atacată anulată.

               50

               OAPI arată că caracterul distinctiv dobândit prin utilizare este invocat tardiv în fața Tribunalului și, în orice caz, el nu este demonstrat.

               51

               Trebuie amintit că acțiunea introdusă la Tribunal vizează controlul legalității deciziilor camerelor de recurs ale OAPI, în sensul articolului 65 din Regulamentul nr. 207/2009. În plus, articolul 135 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Tribunalului prevede că memoriile părților nu pot modifica obiectul litigiului care s-a aflat pe rolul camerei de recurs.

               52

               În prezenta cauză, reiese din dosar că reclamanta nu a invocat în procedura desfășurată la OAPI că marca solicitată ar fi dobândit caracter distinctiv prin utilizare, în sensul articolului 7 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009. Prin urmare, problema caracterului distinctiv în urma utilizării semnului verbal în discuție nu a făcut obiectul unei dezbateri în fața OAPI.

               53

               În această privință, trebuie menționat că, atât într-o procedură ex parte, cât și într-o procedură inter partes, invocarea caracterului distinctiv dobândit prin utilizare constituie o problemă de drept autonomă în raport cu cea a caracterului distinctiv intrinsec al mărcii în discuție. Prin urmare, dat fiind că partea nu a invocat în fața OAPI caracterul distinctiv dobândit de marca sa, OAPI nu este obligat să analizeze din oficiu existența acestui caracter [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 10 martie 2010, Baid/OAPI (LE GOMMAGE DES FACADES), T-31/09, nepublicată în Repertoriu, punctul 41 și jurisprudența citată].

               54

               În consecință, Tribunalul nu trebuie să se pronunțe cu privire la această problemă, care nu a făcut obiectul litigiului în fața camerei de recurs.

               55

               Prin urmare, al treilea motiv trebuie respins.

               56

               Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că acțiunea trebuie respinsă.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               57

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor OAPI.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a doua)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Unister GmbH suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 14 mai 2012.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.
    ---documentbreak---

               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza T-244/12,
            Unister GmbH,  cu sediul în Leipzig (Germania), reprezentată de H. Hug și de A. Kessler-Jensch, avocați,
            reclamantă,
            împotriva
            Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) , reprezentat de D. Walicka, în calitate de agent,
            pârât,
            având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 14 martie 2012 (cauza R 2149/2011-1), privind o cerere de înregistrare ca marcă comunitară a semnului verbal fluege.de,
            TRIBUNALUL (Camera a doua),
            compus din domnii N. J. Forwood, președinte, F. Dehousse (raportor) și J. Schwarcz, judecători,
            grefier: domnul E. Coulon,
            având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 mai 2012,
            având în vedere memoriul în răspuns depus la grefa Tribunalului la 6 septembrie 2012,
            având în vedere că niciuna dintre părți nu a formulat, în termen de o lună de la comunicarea terminării procedurii scrise, o cerere de organizare a unei ședințe și întrucât a decis, în consecință, pe baza raportului judecătorului raportor și în temeiul articolului 135a din Regulamentul de procedură al Tribunalului, să se pronunțe fără parcurgerea fazei orale a procedurii,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            Istoricul cauzei
            1. La 27 ianuarie 2011, reclamanta, Unister GmbH, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1).
            2. Marca a cărei înregistrare s-a solicitat este semnul verbal fluege.de.
            3. Produsele și serviciile pentru care s-a solicitat înregistrarea mărcii fac parte din clasele 25, 28, 35, 39, 41 și 43 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare.
            4. Dintre aceste produse și servicii, fac obiectul prezentei acțiuni numai serviciile din clasele 35, 39 și 43 (denumite în continuare „serviciile în litigiu”), care corespund descrierilor următoare:
            – clasa 35: „Publicitate; conducerea și administrarea afacerilor; lucrări de birou”;
            – clasa 39: „Transport; ambalare și depozitare a mărfurilor; organizare de călătorii”;
            – clasa 43: „Restaurante; cazare temporară”.
            5. Prin decizia din 22 august 2011, examinatorul a respins cererea de înregistrare în temeiul articolului 7 alineatul (1) literele (b) și (c) și alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, pentru serviciile în litigiu, pentru motivul că marca solicitată era descriptivă și lipsită de caracter distinctiv.
            6. La 17 octombrie 2011, reclamanta a formulat o cale de atac împotriva deciziei examinatorului, în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009.
            7. Prin decizia din 14 martie 2012 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a OAPI a respins calea de atac pentru motivul că marca solicitată este descriptivă și lipsită de caracter distinctiv.
            Concluziile părților
            8. Reclamanta solicită Tribunalului:
            – anularea deciziei atacate;
            – obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.
            9. OAPI solicită Tribunalului:
            – respingerea acțiunii;
            – obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
            În drept
            10. În susținerea acțiunii, reclamanta invocă, în esență, trei motive de anulare, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, în al doilea rând, pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din același regulament și, în al treilea rând, pe caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii solicitate.
            Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009
            11. Reclamanta contestă concluzia camerei de recurs potrivit căreia marca solicitată este descriptivă. Termenul „fluege” ar fi o alcătuire verbală străină limbii germane, care nu ar conține cuvântul „Flüge”, în care figurează litera „ü”, consecința fiind aceea că marca solicitată va fi percepută de consumatorul mediu drept o indicație de origine comercială din cauza ortografiei neobișnuite a termenului „fluege”.
            12. Reclamanta apreciază că consumatorul mediu este obișnuit să găsească, inclusiv într-un domeniu de al doilea nivel constituit plecând de la un termen generic, un site internet exploatat de un singur prestator comercial. În prezenta cauză, termenul „fluege” nu ar fi nici măcar generic, ținând seama de ortografia sa neobișnuită. OAPI nu ar fi ținut cont de faptul că, din 2004, este posibilă înregistrarea numelor de domenii cu caractere speciale precum litera „ü”.
            13. Chiar dacă publicul relevant ar percepe marca solicitată în sensul unui nume de domeniu care face trimitere la o adresă de internet germană cu oferte de zbor, serviciile în litigiu nu ar prezenta niciun raport sau nu ar prezenta un raport suficient cu o ofertă de zboruri. În prezenta cauză, nu ar exista o necesitate ca termenul să fie disponibil în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009.
            14. OAPI contestă poziția reclamantei.
            15. Trebuie amintit că, potrivit articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, se refuză înregistrarea unor „mărci care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească, în comerț, pentru a desemna specia, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte caracteristici ale acestora”. În plus, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 prevede că „alineatul (1) se aplică chiar dacă motivele de refuz nu există decât într-o parte a Comunității”.
            16. Potrivit jurisprudenței, articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 se opune ca semnele sau indicațiile pe care le menționează să fie rezervate unei singure întreprinderi în temeiul înregistrării lor ca marcă. Această dispoziție are un scop de interes general care impune ca astfel de semne să poată fi utilizate în mod liber de toți [Hotărârea Curții din 23 octombrie 2003, OAPI/Wrigley, C-191/01 P, Rec., p. I-12447, punctul 31, Hotărârea Tribunalului din 27 februarie 2002, Ellos/OAPI (ELLOS), T-219/00, Rec., p. II-753, punctul 27, și Hotărârea Tribunalului din 7 iulie 2011, Cree/OAPI (TRUEWHITE), T-208/10, nepublicată în Repertoriu, punctul 12].
            17. În plus, semnele sau indicațiile ce pot să servească, în comerț, pentru a desemna caracteristici ale produsului sau ale serviciului pentru care s-a solicitat înregistrarea în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 sunt considerate inapte pentru a exercita funcția esențială a mărcii, și anume aceea de a identifica originea comercială a produsului sau a serviciului, pentru a permite astfel consumatorului care achiziționează produsul sau serviciul desemnat de marcă să facă aceeași alegere, cu ocazia unei achiziții ulterioare dacă experiența se dovedește pozitivă sau să facă o altă alegere dacă aceasta se dovedește negativă (Hotărârile OAPI/Wrigley, punctul 16 de mai sus, punctul 30, și TRUEWHITE, punctul 16 de mai sus, punctul 13).
            18. Rezultă că, pentru ca un semn să intre sub incidența interdicției prevăzute de această dispoziție, trebuie să prezinte un raport suficient de direct și de concret cu produsele sau serviciile în cauză, de natură a permite publicului vizat să perceapă imediat și fără a sta pe gânduri o descriere a categoriei de produse și servicii în discuție sau a uneia dintre caracteristicile acestora (a se vedea Hotărârea TRUEWHITE, punctul 16 de mai sus, punctul 14 și jurisprudența citată).
            19. Trebuie de asemenea amintit că aprecierea caracterului descriptiv al unui semn se poate realiza numai, pe de o parte, în raport cu percepția publicului vizat asupra acestuia și, pe de altă parte, în raport cu produsele sau serviciile vizate [Hotărârea Tribunalului din 27 februarie 2002, Eurocool Logistik/OAPI (EUROCOOL), T-34/00, Rec., p. II-683, punctul 38, și Hotărârea TRUEWHITE, punctul 16 de mai sus, punctul 17].
            20. În ceea ce privește publicul relevant și astfel cum, în esență, s-a constatat în mod întemeiat la punctele 12 și 13 din decizia atacată, serviciile în litigiu sunt destinate atât consumatorilor medii, cât și profesioniștilor, iar aprecierea caracterului descriptiv al mărcii solicitate este mai pertinentă, ținând seama de elementele acestei mărci, tocmai în raport cu publicul germanofon. Aprecierea caracterului descriptiv al mărcii solicitate trebuie, așadar, fapt necontestat, de altfel, de reclamantă, să se efectueze în raport cu consumatorul mediu germanofon al Uniunii Europene.
            21. După cum a arătat camera de recurs, marca solicitată se compune din elementele alăturate „fluege” și „.de”, primul fiind o variantă a termenului german „Flüge” (zboruri) scrisă cu minuscule și cu grupul de litere „ue” în locul literei „ü”, iar al doilea fiind un domeniu de nivel superior asociat unei țări sau unui teritoriu independent [country code Top-Level Domain (ccTLD)], în speță Germania.
            22. Camera de recurs a apreciat că la analiza elementului „fluege” trebuia să se țină cont de faptul că publicul relevant este obișnuit cu anumite particularități de scriere ale adreselor de internet. Printre aceste particularități a menționat că aceste adrese de internet sunt în mod normal scrise cu minuscule, caracterele speciale precum literele „ä”, „ü”, „ö” și „β” sunt adesea înlocuite prin grupurile de litere „ae”, „ue”, oe” și „ss” și, din motive de ordin tehnic, nu a fost posibilă sau nu este posibilă utilizarea acestor caractere speciale. Ea a considerat că, prin urmare, întrucât publicul relevant cunoștea aceste particularități, nu le percepea drept divergențe în raport cu uzanțele lingvistice.
            23. Reclamanta nu reușește să combată în mod serios această considerație. În special, aprecierea sa potrivit căreia camera de recurs nu ar fi ținut cont de faptul că începând cu anul 2004 în adresele de internet se puteau utiliza caracterele accentuate (precum litera „ü”) nu vine în contradicție nici cu împrejurarea, amintită de camera de recurs, că adesea caracterele accentuate sunt înlocuite de grupuri de litere și nici cu aprecierea acestei camere potrivit căreia, în esență, termenul „fluege” poate fi spontan perceput de publicul relevant drept o variantă ortografică neobișnuită de pe internet a termenului german „Flüge”.
            24. Faptul că în marca solicitată termenul „fluege” este urmat de domeniul de nivel superior „.de” nu presupune, contrar celor sugerate de reclamantă, un grad de atenție sporit al publicului relevant în ceea ce privește acest termen.
            25. Dimpotrivă, împrejurarea că semnul solicitat, dată fiind terminația sa „.de”, este de la bun început perceptibil de către acest public drept un nume de domeniu și, implicit, drept o trimitere la o adresă de internet este mai curând de natură să sugereze că publicul respectiv va acorda o atenție mai scăzută faptului că termenul „fluege” este construit cu o inițială scrisă cu minusculă și cu grupul de litere „ue”.
            26. Trebuie adăugat că alăturarea unui termen descriptiv și lipsit de caracter distinctiv lângă un element ce corespunde unui domeniu de nivel superior (de exemplu domeniul de nivel superior „.de”) nu are efectul de a conferi un caracter distinctiv semnului rezultat, care este, așadar ,identificabil în mod spontan de către publicul relevant drept un nume de domeniu și, implicit, drept o referire la o adresă de internet. Astfel, partea distinctivă a unui asemenea nume de domeniu nu este domeniul de nivel superior, constituit eventual dintr-un punct și un grup de litere ce corespunde extensiei naționale, ci cel mult domeniul de al doilea nivel căruia i se alătură domeniul de nivel superior.
            27. Cât despre a susține, precum face, în esență, reclamanta, că o marcă constituită dintr-un nume de domeniu ar trebui, chiar în prezenta unui termen descriptiv, să poată fi protejată pentru motivul că orice utilizator de internet ar ști că va găsi portalul unui singur prestator comercial chiar și în spatele unui nume de domeniu format plecând de la un termen descriptiv, un astfel de argument trebuie respins.
            28. Astfel, trebuie arătat că un nume de domeniu nu face referire în sine decât cel mult la o adresă de internet, iar nu la o origine comercială a unor produse sau servicii care aparțin unui anumit producător sau furnizor. Practica în materie de atribuire de nume de domeniu și utilizarea numelor de domeniu nu determină aptitudinea unui nume de domeniu de a fi înregistrat ca marcă comunitară din perspectiva motivelor absolute de refuz definite de Regulamentul nr. 207/2009.
            29. În această privință, trebuie amintit că este necesar să se facă distincție între drepturile întemeiate pe înregistrarea unui nume de domeniu, pe de o parte, și drepturile întemeiate pe înregistrarea unui semn ca marcă comunitară, pe de altă parte. Astfel, faptul că o parte posedă un nume de domeniu, cum este numele de domeniu „fluege.de”, nu implică posibilitatea ca respectivul nume de domeniu să fie, pentru acest motiv, înregistrat ca marcă comunitară. Pentru a fi înregistrat, numele de domeniu trebuie în fapt să îndeplinească toate condițiile stabilite de Regulamentul nr. 207/2009 în acest sens [Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, DeTeMedien/OAPI (suchen.de), T-117/06, nepublicată în Repertoriu, punctul 44].
            30. Astfe l, orice argument care ar putea fi legat de lipsa necesității ca termenul să fie disponibil din cauza unui pretins drept exclusiv dobândit asupra numelui de domeniu în discuție este, așadar, inoperant (a se vedea în acest sens Hotărârea suchen.de, punctul 29 de mai sus, punctul 44).
            31. Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că în mod corect camera de recurs a putut aprecia, în esență, că marca solicitată poate fi spontan percepută de publicul relevant drept un nume de domeniu care face referire la adresa unei pagini de internet în domeniul transportului aerian și al zborurilor.
            32. Reclamanta susține că, și în cazul în care publicul relevant ar înțelege marca solicitată în sensul unui nume de domeniu care face referire la o adresă de internet germană cu oferte de zboruri, serviciile în discuție nu ar prezenta niciun raport sau nu ar prezenta un raport suficient cu o ofertă de zboruri.
            33. Reclamanta invocă faptul că din cuprinsul mărcii solicitate nu s-ar putea percepe nicio semnificație descriptivă în legătură cu serviciile de „publicitate”, de „administrarea afacerilor” și de „lucrări de birou” (din clasa 35), care ar fi relevante pentru orice activitate comercială, nici în legătură cu serviciile de „restaurante” și de „cazare temporară” (din clasa 43), și, dată fiind activitatea sa de simplu intermediar pentru vânzarea legitimațiilor de călătorie cu avionul, nici în legătură cu serviciile de „transport”, de „ambalare și depozitare a mărfurilor” și de „organizare de călătorii” (din clasa 39).
            34. În decizia atacată, camera de recurs a apreciat că marca solicitată era descriptivă în ceea ce privește toate serviciile în litigiu.
            35. La punctul 21 din decizia atacată, camera de recurs a arătat cu precădere faptul că „publicitatea” include de asemenea publicitatea pentru zboruri și pentru întreprinderile de transport aerian, că „administrarea afacerilor” și „lucrările de birou” pot avea un caracter special, orientat spre exigențele particulare ale întreprinderilor de transport aerian, că serviciile de „transport” includ transportul cu avionul, că „ambalarea și depozitarea mărfurilor” pot viza obiectivul secundar al transportului de mărfuri cu avionul, că serviciile de „organizare de călătorii” și de „restaurante” înglobează organizarea de călătorii pe cale aeriană și servirea pasagerilor cu produse alimentare, în sfârșit că serviciile de „cazare temporară” puteau ține cont de cerințele speciale ale călătorilor din transportul aerian cum ar fi, de exemplu, în cazul hotelurilor aeroportuare.
            36. Camera de recurs a apreciat că marca solicitată transmite, așadar, publicului relevant informații vădite și directe cu privire la natura serviciilor în litigiu (punctele 22 și 23 din decizia atacată) și că, din acest motiv, marca respectivă este descriptivă în ceea ce privește aceste servicii în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 2009/207.
            37. Această apreciere a camerei de recurs nu este eronată, contrar celor susținute de reclamantă.
            38. Mai întâi, referitor la faptul că marca solicitată este de natură a fi spontan percepută de publicul relevant ca fiind un nume de domeniu care face referire la adresa unei pagini de internet în domeniul transportului aerian și al zborurilor, trebuie arătat că ea este descriptivă, în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, în ceea ce privește serviciile de „transport” din clasa 39 și, în cadrul acestor servicii, îndeosebi în ceea ce privește serviciile de transport aerian.
            39. În această privință, împrejurarea, invocată de reclamantă, că activitatea sa concretă nu ar fi o activitate de transport aerian, ci o activitate de intermediere pentru vânzarea legitimațiilor de călătorie cu avionul, este total irelevantă. Astfel, aprecierea posibilității de înregistrare a unei mărci în raport cu motivul absolut de refuz întemeiat pe articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 nu depinde în niciun fel de activitatea concretă a solicitantului mărcii, ci doar de aspectul dacă această marcă este descriptivă în ceea ce privește produsele și serviciile menționate în cererea de înregistrare a unei mărci.
            40. Trebuie adăugat că faptul că un semn verbal este descriptiv numai în raport cu o parte dintre produsele sau serviciile dintr-o categorie menționată ca atare în cererea de înregistrare nu împiedică respingerea înregistrării acestui semn verbal. Astfel, dacă, într-un asemenea caz, semnul în discuție ar fi înregistrat ca marcă comunitară pentru categoria revendicată, nimic nu s-ar opune ca titularul acestuia să îl utilizeze și pentru produsele sau pentru serviciile din categoria pentru care este descriptiv [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2008, Reber/OAPI – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T-304/06, Rep., p. II-1927, punctul 92 și jurisprudența citată, și Hotărârea TRUEWHITE, punctul 16 de mai sus, punctul 27).
            41. În continuare, referitor la problema dacă marca solicitată, pe lângă serviciile de „transport”, este descriptivă și în ceea ce privește celelalte servicii în litigiu menționate în cererea de înregistrare a unei mărci, trebuie constatat, la fel cum a procedat camera de recurs și pentru motivele amintite la punctul 35 de mai sus, că aceste celelalte servicii, definite foarte larg în cererea de înregistrare a unei mărci, sunt toate susceptibile să fie furnizate în domeniul și în strânsă relație cu transportul aerian și cu zborurile.
            42. Întrucât reclamanta nu și-a restrâns cererea de înregistrare a unei mărci pentru a exclude din domeniul de aplicare al acestei cereri celelalte servicii în litigiu în cazul în care ar fi furnizate în domeniul transportului aerian și al zborurilor, camera de recurs a concluzionat în mod întemeiat, pentru motivele exprimate în special la punctele 20-22 din decizia atacată, că marca solicitată este descriptivă, în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, în ceea ce privește aceste celelalte servicii în litigiu menționate în cererea de înregistrare a unei mărci [Hotărârea Tribunalului din 8 iunie 2005, Wilfer/OAPI (ROCKBASS), T-315/03, Rec., p. II-1981, punctul 70; a se vedea prin analogie Hotărârea Tribunalului din 11 februarie 2010, Deutsche BKK/OAPI (Deutsche BKK), T-289/08, nepublicată în Repertoriu, punctul 49].
            43. Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că prezentul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie respins ca nefondat.
            Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009
            44. Reclamanta susține că, ținând cont de caracterul neobișnuit al termenului „fluege” în germană și de atenția specială a publicului relevant care rezultă din caracterul unic al înregistrării unui domeniu de internet, marca solicitată prezintă un caracter distinctiv minim necesar pentru a justifica înregistrarea sa.
            45. OAPI contestă poziția reclamantei.
            46. Trebuie amintit că suprapunerea dintre motivele absolute de refuz implică în special faptul că o marcă verbală care este descriptivă în ceea ce privește caracteristicile produselor sau ale serviciilor poate fi, ca urmare a acestui fapt, lipsită de caracter distinctiv cu privire la aceleași produse sau servicii, fără a se aduce atingere altor motive care pot justifica această lipsă a caracterului distinctiv (a se vedea Ordonanța Curții din 18 martie 2010, CFCMCEE/OAPI, C-282/09 P, Rep., p. I-2395, punctul 52 și jurisprudența citată).
            47. În prezenta cauză, s-a stabilit că camera de recurs nu a săvârșit nicio eroare atunci când a constatat caracterul descriptiv al mărcii solicitate în ceea ce privește serviciile în litigiu. În acest context, s-a subliniat îndeosebi că a alătura unui termen descriptiv și lipsit de caracter distinctiv un punct și un grup de litere care corespund unui domeniu de nivel superior nu conferă caracter distinctiv semnului rezultat, care poate fi, așadar, spontan identificat de publicul relevant ca fiind un nume de domeniu care face trimitere la o adresă de internet.
            48. Rezultă că prezentul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie respins ca nefondat.
            Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii solicitate
            49. Reclamanta arată că marca solicitată a dobândit caracter distinctiv prin utilizarea ei în Germania, precum și în alte teritorii germanofone ale Uniunii. Ea depune înscrisuri în această privință și concluzionează că marca solicitată trebuie înregistrată, iar decizia atacată anulată.
            50. OAPI arată că caracterul distinctiv dobândit prin utilizare este invocat tardiv în fața Tribunalului și, în orice caz, el nu este demonstrat.
            51. Trebuie amintit că acțiunea introdusă la Tribunal vizează controlul legalității deciziilor camerelor de recurs ale OAPI, în sensul articolului 65 din Regulamentul nr. 207/2009. În plus, articolul 135 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Tribunalului prevede că memoriile părților nu pot modifica obiectul litigiului care s-a aflat pe rolul camerei de recurs.
            52. În prezenta cauză, reiese din dosar că reclamanta nu a invocat în procedura desfășurată la OAPI că marca solicitată ar fi dobândit caracter distinctiv prin utilizare, în sensul articolului 7 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009. Prin urmare, problema caracterului distinctiv în urma utilizării semnului verbal în discuție nu a făcut obiectul unei dezbateri în fața OAPI.
            53. În această privință, trebuie menționat că, atât într-o procedură ex parte, cât și într-o procedură inter partes , invocarea caracterului distinctiv dobândit prin utilizare constituie o problemă de drept autonomă în raport cu cea a caracterului distinctiv intrinsec al mărcii în discuție. Prin urmare, dat fiind că partea nu a invocat în fața OAPI caracterul distinctiv dobândit de marca sa, OAPI nu este obligat să analizeze din oficiu existența acestui caracter [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 10 martie 2010, Baid/OAPI (LE GOMMAGE DES FACADES), T-31/09, nepublicată în Repertoriu, punctul 41 și jurisprudența citată].
            54. În consecință, Tribunalul nu trebuie să se pronunțe cu privire la această problemă, care nu a făcut obiectul litigiului în fața camerei de recurs.
            55. Prin urmare, al treilea motiv trebuie respins.
            56. Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că acțiunea trebuie respinsă.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            57. Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor OAPI.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive,
            TRIBUNALUL (Camera a doua)
            declară și hotărăște:
            1) Respinge acțiunea.
            2) Unister GmbH suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).


Hotărârea Curții din data de 2 februarie 1982. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor. # Cauza 68/81.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 8 noiembrie 2012.#Alexander Heimann și Konstantin Toltschin împotriva Kaiser GmbH.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Arbeitsgericht Passau.#Politica socială – Directiva 2003/88/CE – Reducerea timpului de lucru („Kurzarbeit”) – Reducerea dreptului la concediu anual plătit în funcție de reducerea timpului de lucru – Indemnizație.#Cauzele conexate C-229/11 și C-230/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      8 noiembrie 2012 (
            *1
         )
      „Politica socială — Directiva 2003/88/CE — Reducerea timpului de lucru («Kurzarbeit») — Reducerea dreptului la concediu anual plătit în funcție de reducerea timpului de lucru — Indemnizație”
      În cauzele conexate C-229/11 și C-230/11,
      având ca obiect cereri de decizii preliminare formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Arbeitsgericht Passau (Germania), prin decizia din 13 aprilie 2011, primite de Curte la 16 mai 2011, în procedurile

         Alexander Heimann (C-229/11),

         Konstantin Toltschin (C-230/11)
      împotriva

         Kaiser GmbH,

      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul M. Ilešič, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a cincea, domnii E. Levits (raportor) și M. Safjan, judecători,
      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Heimann, de R. Zuleger, Rechtsanwalt;

               —

               pentru domnul Toltschin, de R. Zuleger, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Kaiser GmbH, de C. Olschar, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze, de N. Graf Vitzthum și de K. Petersen, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de M. Szpunar, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. van Beek și de V. Kreuschitz, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererile de decizii preliminare privesc interpretarea articolului 31 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) și a articolului 7 din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3, denumită în continuare „directiva”).

               2

               Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între domnii Heimann și, respectiv, Toltschin, pe de o parte, și fostul lor angajator, Kaiser GmbH (denumită în continuare „Kaiser”), pe de altă parte, cu privire la dreptul persoanelor interesate la o indemnizație pentru concediul anual plătit neefectuat aferent anilor 2009 și 2010.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 31 din cartă prevede:
               „Condiții de muncă echitabile și corecte
               (1)   Orice lucrător are dreptul la condiții de muncă care să respecte sănătatea, securitatea și demnitatea sa.
               (2)   Orice lucrător are dreptul la o limitare a duratei maxime de muncă și la perioade de odihnă zilnică și săptămânală, precum și la o perioadă anuală de concediu plătit.”

               4

               Articolul 1 din Directiva 2003/88, intitulat „Obiectul și domeniul de aplicare”, prevede:
               „(1)   Prezenta directivă stabilește cerințe minime de securitate și sănătate pentru organizarea timpului de lucru.
               (2)   Prezenta directivă se aplică:

                        (a)

                        perioadelor minime de [...] concediu anual [...];

                  [...]”

               5

               Articolul 7 din această directivă, intitulat „Concediul anual”, are următorul cuprins:
               „(1)   Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze de un concediu anual plătit de cel puțin patru săptămâni în conformitate cu condițiile de obținere și de acordare a concediilor prevăzute de legislațiile și practicile naționale.
               (2)   Perioada minimă de concediu anual plătit nu poate fi înlocuită cu o indemnizație financiară, cu excepția cazului în care relația de muncă încetează.”

               6

               Articolul 17 din Directiva 2003/88 prevede că statele membre pot deroga de la anumite dispoziții din această directivă. Nicio derogare nu este admisă de la articolul 7 din directiva menționată.

         Dreptul german

               7

               Legea federală privind concediul (Bundesurlaubsgesetz) din 8 ianuarie 1963 (BGBl. 1963, p. 2), în versiunea sa modificată din 7 mai 2002 (BGBl. 2002 I, p. 1529, denumită în continuare „BUrlG”), prevede la articolele 1 și 3 un drept la concediu anual plătit de cel puțin 24 de zile.

               8

               Articolul 7 alineatul (4) din BUrlG prevede:
               „În cazul în care tot sau o parte din concediu nu se mai poate acorda ca urmare a încetării raportului de muncă, lucrătorul are dreptul la o indemnizație.”

               9

               Potrivit articolului 11 alineatul (1) a treia teză din BUrlG, reducerile salariale intervenite ca urmare a reducerii timpului de lucru, a șomajului tehnic sau a absenței de la serviciu pentru motive neimputabile lucrătorului în perioada de referință nu sunt luate în considerare în calculul remunerației la care lucrătorul are dreptul pe durata concediilor sale plătite.

         Litigiile principale și întrebările preliminare

               10

               Domnii Heimann și Toltschin erau angajați din anul 2003 și, respectiv, din anul 1998 de Kaiser, întreprindere subcontractantă din industria automobilelor având ca angajați mai multe sute de lucrători.

               11

               În cursul anului 2009, ca urmare a unor dificultăți economice, Kaiser a decis să efectueze o reducere a efectivelor sale. Astfel, domnii Heimann și Toltschin au fost concediați cu efect de la 30 iunie și, respectiv, de la 31 august 2009.

               12

               În cursul lunii mai a anului 2009, Kaiser și comitetul său de întreprindere au încheiat un acord cu privire la un plan social.

               13

               Acest plan social prevedea o prelungire a contractelor de muncă ale lucrătorilor concediați cu un an de la data concedierii lor, suspendând însă, printr-o „reducere a timpului de lucru la zero” („Kurzarbeit Null”), pe de o parte, obligația de a lucra ce revenea lucrătorului și, pe de altă parte, obligația angajatorului de a plăti salariul.

               14

               Această prelungire a contractelor de muncă avea ca obiectiv să permită lucrătorilor în cauză să primească, timp de un an de la concediere, un ajutor financiar. Astfel, Agenția Federală a Forței de Muncă acordă lucrătorilor, pentru perioada de „reducere a timpului de lucru la zero”, o alocație denumită „Kurzarbeitergeld”. Această alocație, calculată și plătită de angajator, înlocuiește, pe durata reducerii timpului de lucru, salariul lucrătorului în cauză.

               15

               La 30 iunie 2010, atunci când a încetat raportul de muncă al domnului Heimann, acesta din urmă a solicitat plata de către Kaiser a sumei de 2284,32 euro, reprezentând indemnizația pentru 15 și, respectiv, 10 zile de concediu anual plătit neefectuat în anii 2009 și, respectiv, 2010.

               16

               Domnul Toltschin, al cărui raport de muncă a încetat la 31 august 2010, a invocat un drept la o indemnizație corespunzătoare unui număr de 10 și, respectiv, 30 de zile de concediu anual plătit neefectuat în anii 2009 și, respectiv, 2010, în cuantum total de 2962,60 euro.

               17

               Kaiser susține că, în perioada denumită „Kurzarbeit Null”, reclamanții din litigiul principal nu au dobândit drepturi la concediu anual plătit.

               18

               Instanța de trimitere intenționează să aplice regula pro rata temporis și să asimileze perioada „Kurzarbeit Null” cu o reducere a obligației de a lucra rezultată din trecerea pe cale contractuală de la normă întreagă la fracțiune de normă, implicând o reducere a concediului anual plătit la care lucrătorul are dreptul pentru perioada de lucru cu fracțiune de normă.

               19

               Întrucât are însă îndoieli cu privire la conformitatea acestui raționament cu dreptul Uniunii, Arbeitsgericht Passau a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 31 alineatul (2) din [cartă] sau articolul 7 alineatul (1) din [D]irectiva [2003/88] trebuie interpretate în sensul că se opun dispozițiilor sau practicilor în temeiul cărora, în cazul reducerii numărului săptămânal de zile de lucru ca urmare a aplicării legale a unei reduceri a timpului de lucru, dreptul lucrătorului al cărui timp de lucru este redus de a solicita concedii anuale plătite este redus pro rata cu numărul de zile lucrate în perioada de reducere a timpului de lucru în raport cu numărul de zile de lucru ale unui lucrător cu normă întreagă și, prin urmare, în perioada de reducere a timpului de lucru, lucrătorul dobândește numai un drept la un număr de zile de concediu redus în mod corespunzător?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
                        Articolul 31 alineatul (2) din [cartă] sau articolul 7 alineatul (1) din [D]irectiva [2003/88] trebuie interpretate în sensul că se opun dispozițiilor sau practicilor în temeiul cărora, în cazul unei reduceri a timpului săptămânal de lucru la «zero zile» ca urmare a aplicării legale a unei «reduceri a timpului de lucru la zero», dreptul lucrătorului căruia îi este redus timpul de lucru la concediu anual plătit este, în consecință, redus la zero, astfel încât în această perioadă de «timp de lucru redus la zero» lucrătorul nu dobândește dreptul la concediu?”

               20

               Prin Ordonanța președintelui Curții din 27 iunie 2011, cauzele C-229/11 și C-230/11 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               21

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 31 alineatul (2) din cartă sau articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 trebuie interpretate în sensul că se opun unor dispoziții sau unor practici naționale, precum un plan social încheiat între întreprinderea în cauză și comitetul său de întreprindere, în temeiul cărora dreptul la concediu anual plătit al unui lucrător căruia îi este redus timpul de lucru este calculat potrivit regulii pro rata temporis.

               22

               În această privință, trebuie amintit în primul rând că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, dreptul acordat fiecărui lucrător la concediu anual plătit trebuie considerat un principiu al dreptului social al Uniunii de o importanță deosebită (a se vedea Hotărârea din 20 ianuarie 2009, Schultz-Hoff și alții, C-350/06 și C-520/06, Rep., p. I-179, punctul 54, și Hotărârea din 3 mai 2012, Neidel, C-337/10, punctul 28). În calitatea sa de principiu al dreptului social al Uniunii, acest drept al fiecărui lucrător este consacrat în mod expres la articolul 31 alineatul (2) din cartă, căreia articolul 6 alineatul (1) TUE îi recunoaște aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor (Hotărârea din 22 noiembrie 2011, KHS, C-214/10, Rep., p. I-11757, punctul 37, și Hotărârea Neidel, citată anterior, punctul 40).

               23

               În al doilea rând, trebuie arătat că dreptul la concediu anual plătit nu poate fi interpretat în mod restrictiv (Hotărârea din 21 iunie 2012, ANGED, C-78/11, punctul 18).

               24

               Astfel, Curtea a statuat deja că, în ceea ce îi privește pe lucrătorii aflați în concediu medical prescris în mod legal, un stat membru nu poate condiționa dreptul la concediu anual plătit conferit de Directiva 2003/88 tuturor lucrătorilor de obligația de a fi lucrat efectiv în perioada de referință stabilită de statul menționat (a se vedea Hotărârea Schultz-Hoff și alții, citată anterior, punctul 41, și Hotărârea din 24 ianuarie 2012, Dominguez, C-282/10, punctul 20).

               25

               Potrivit aceleiași jurisprudențe, rezultă că articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unor dispoziții sau unor practici naționale care prevăd că, la încetarea raportului de muncă, nu se acordă nicio indemnizație pentru concediul anual plătit neefectuat lucrătorului care s-a aflat în concediu medical în toată perioada de referință sau într-o fracțiune a acesteia și/sau în toată perioada de report sau într-o fracțiune a acesteia, motiv pentru care nu a putut să își exercite dreptul la concediu anual plătit. Pentru calculul indemnizației menționate, remunerația obișnuită a lucrătorului, care este cea care trebuie menținută în perioada de repaus ce corespunde concediului anual plătit, este de asemenea determinantă (Hotărârea Schultz-Hoff și alții, citată anterior, punctul 62).

               26

               Dacă, prin urmare, este exclus ca dreptul unui lucrător la concediu anual minim plătit, garantat de dreptul Uniunii, să fie diminuat într-o situație caracterizată prin faptul că lucrătorul nu a putut să își îndeplinească obligația de a lucra în perioada de referință din cauza unei boli, jurisprudența citată la punctul anterior din prezenta hotărâre nu poate fi aplicată mutatis mutandis în situația unui lucrător al cărui timp de lucru a fost redus, precum cea în discuție în cauza principală.

               27

               Astfel, după cum Kaiser remarcă în mod întemeiat în observațiile sale scrise, situația unui lucrător aflat în incapacitate de muncă din cauza unei boli, pe de o parte, și cea a unui lucrător al cărui timp de lucru a fost redus, pe de altă parte, sunt fundamental diferite.

               28

               În această privință, trebuie amintit, primo, că, în cauza principală, reducerea timpului de lucru se întemeiază pe un plan social care constituie o formă particulară de convenție la nivel de întreprindere, încheiată între angajator și reprezentanții personalului întreprinderii. Prin acest plan social se decide suspendarea, în funcție de reducerea timpului de lucru, a obligațiilor reciproce ale angajatorului și ale salariatului în materie de prestații.

               29

                  Secundo, se impune constatarea că, în perioada de reducere a timpului de lucru rezultată din planul social menționat și, prin urmare, previzibilă pentru lucrătorul în cauză, acestuia din urmă îi este permis să se odihnească sau să se dedice unor activități de destindere și de recreere. Astfel, întrucât lucrătorul respectiv nu este supus constrângerilor fizice sau psihice generate o boală, acesta se află într-o situație diferită de cea rezultată dintr-o incapacitate de muncă cauzată de starea sa de sănătate.

               30

                  Tertio, finalitatea aceluiași plan social, care prevede reducerea timpului de lucru, constă în a preveni concedierea din motive economice a lucrătorilor în cauză și în a reduce inconvenientele suferite de aceștia din urmă din cauza unei astfel de concedieri. A lega beneficiul acestui avantaj acordat lucrătorului de dreptul național de obligația angajatorului de a plăti concedii anuale plătite pe perioada prelungirii formale, din rațiuni pur sociale, a contractului de muncă ar risca să genereze o reticență a angajatorului față de încheierea unui astfel de plan social și, prin urmare, să priveze lucrătorul de efectele pozitive ale acestuia.

               31

               În consecință, deși situația unui lucrător căruia îi este redus timpul de lucru ca urmare a implementării unui plan social, precum cel în discuție în cauza principală, este diferită de cea a lucrătorului aflat în incapacitate de muncă pe motiv de boală, se impune însă constatarea că situația primului dintre acești lucrători este comparabilă cu cea a unui lucrător cu fracțiune de normă.

               32

               În această privință, este necesar să se constate că, desigur, lucrătorii al căror timp de lucru este redus dispun, din punct de vedere formal, de un contract de muncă cu normă întreagă. Cu toate acestea, astfel cum s-a arătat la punctele 13 și 28 din prezenta hotărâre, pe durata reducerii timpului de lucru, obligațiile reciproce ale angajatorului și ale salariatului în materie de prestații sunt suspendate în funcție de reducerea timpului de lucru sau chiar eliminate în totalitate. Rezultă că lucrătorii cărora le-a fost redus timpul de lucru trebuie calificați drept „lucrători care lucrează temporar cu fracțiune de normă”, situația lor fiind de facto comparabilă cu cea a lucrătorilor cu fracțiune de normă.

               33

               Or, în ceea ce îi privește pe acești din urmă lucrători, Curtea a furnizat indicații clare referitor la dreptul lor la concediu anual plătit.

               34

               Astfel, în Hotărârea din 22 aprilie 2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (C-486/08, Rep., p. I-3527, punctul 33), Curtea a amintit clauza 4 din Acordul-cadru privind munca pe fracțiune de normă, încheiat la 6 iunie 1997, care figurează în anexa la Directiva 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind acordul-cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES (JO 1998, L 14, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 35), astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/23/CE a Consiliului din 7 aprilie 1998 (JO L 131, p. 10, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 46), potrivit căreia, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, lucrătorilor pe fracțiune de normă li se aplică, acolo unde este cazul, principiul pro rata temporis. Curtea a aplicat această regulă la acordarea concediului anual pentru o perioadă de muncă pe fracțiune de normă, întrucât, pentru o astfel de perioadă, diminuarea dreptului la concediu anual în raport cu cel acordat pentru o perioadă de muncă cu normă întreagă este justificată de motive obiective.

               35

               Cu toate acestea, trebuie amintit că Curtea a precizat că regula menționată nu poate fi aplicată ex post unui drept la concediu anual dobândit într-o perioadă de muncă cu normă întreagă. Astfel, din dispozițiile relevante ale Directivei 2003/88 nu se poate deduce că o reglementare națională ar putea să prevadă printre condițiile de punere în aplicare a dreptului la concediu anual pierderea parțială a unui drept la concediu deja dobândit într-o perioadă de referință anterioară (a se vedea Hotărârea Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, citată anterior, punctele 33 și 34).

               36

               Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că răspunsul care trebuie dat la prima întrebare este că articolul 31 alineatul (2) din cartă și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unor dispoziții sau practici naționale, precum un plan social încheiat între o întreprindere și comitetul său de întreprindere, în temeiul cărora dreptul la concediu anual plătit al unui lucrător căruia îi este redus timpul de lucru este calculat potrivit regulii pro rata temporis.

         Cu privire la a doua întrebare

               37

               Ținând seama de răspunsul dat la prima întrebare, nu se mai impune să se răspundă la această întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               38

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

                     Articolul 31 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru trebuie interpretate în sensul că nu se opun unor dispoziții sau practici naționale, precum un plan social încheiat între o întreprindere și comitetul său de întreprindere, în temeiul cărora dreptul la concediu anual plătit al unui lucrător căruia îi este redus timpul de lucru este calculat potrivit regulii pro rata temporis.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 16 iunie 1971. # Gianfranco Vistosi împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 61-70.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a patra) din 15 decembrie 2011. # Marele Ducat al Luxemburgului împotriva Comisiei Europene. # FEOGA - Secțiunea "Garantare" - Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară - Măsuri de dezvoltare rurală - "Zone defavorizate" și "agromediu" - Sisteme naționale de gestiune, de control și de sancționare - Corecție financiară forfetară. # Cauza T-232/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 15 decembrie 2011 — Luxemburg/Comisia
      (Cauza T‑232/08)
      „FEOGA — Secțiunea Garantare — Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară — Măsuri de dezvoltare rurală — «Zone defavorizate» și «agromediu» — Sisteme naționale de gestiune, de control și de sancționare — Corecție financiară forfetară”
      1.                     Agricultură — FEOGA — Închiderea conturilor — Refuzul de a acoperi cheltuielile care rezultă din neregularitățile de aplicare
            a reglementării comunitare — Contestarea de către statul membru vizat — Sarcina probei — Repartizare între Comisie și statul
            membru (a se vedea punctele 27-31 și 51-53)
      2.                     Acțiune în anulare — Act atacat — Aprecierea legalității în funcție de informațiile disponibile la momentul adoptării actului
            (art. 230 CE) (a se vedea punctele 54 și 55)
      Obiectul

               Cerere de anulare parțială a Deciziei 2008/321/CE a Comisiei din 8 aprilie 2008 privind excluderea de la finanțarea comunitară
                  a anumitor cheltuieli efectuate de statele membre în cadrul Fondului european de orientare și garantare agricolă (FEOGA),
                  secțiunea Garantare, și în cadrul Fondului european de garantare agricolă (FEGA) (JO L 109, p. 35)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Marele Ducat al Luxemburgului la plata cheltuielilor de judecată.