title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 12 februarie 2009.#Margarete Block împotriva Finanzamt Kaufbeuren.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania.#Libera circulație a capitalurilor - Articolele 56 CE și 58 CE - Taxe asupra succesiunii - Reglementare națională care nu permite imputarea taxelor asupra succesiunii achitate de moștenitor în alt stat membru asupra taxelor asupra succesiunii datorate în statul membru unde avea reședința proprietarul bunurilor la data decesului său, atunci când bunurile succesorale sunt creanțe de capital - Dublă impunere - Restricție - Lipsă.#Cauza C-67/08.

text:
      Cauza C‑67/08
      Margarete Block
      împotriva
      Finanzamt Kaufbeuren
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesfinanzhof)
      „Libera circulație a capitalurilor – Articolele 56 CE și 58 CE – Taxe asupra succesiunii – Reglementare națională care nu permite imputarea taxelor asupra succesiunii achitate de moștenitor în alt stat membru asupra
         taxelor asupra succesiunii datorate în statul membru unde avea reședința proprietarul bunurilor la data decesului său, atunci
         când bunurile succesorale sunt creanțe de capital – Dublă impunere – Restricție – Lipsă”

      Sumarul hotărârii
      Libera circulație a capitalurilor – Restricții – Impozit pe succesiuni
      (art. 56 CE și 58 CE)
      Articolele 56 CE și 58 CE trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări a unui stat membru care, în ceea
         ce privește calculul taxelor asupra succesiunii datorate de un moștenitor rezident în acest stat membru pentru creanțe de
         capital deținute față de o instituție financiară situată în alt stat membru, nu prevede, în cazul în care persoana a cărei
         succesiune este deschisă avea reședința, la data decesului său, în primul stat membru, imputarea asupra taxelor asupra succesiunii
         datorate în acest stat a taxelor asupra succesiunii achitate în celălalt stat membru.

      Astfel, acest dezavantaj fiscal rezultă din exercitarea în paralel de către cele două state membre în cauză a competenței
         lor fiscale, care este caracterizată de opțiunea unuia de a supune creanțele de capital taxelor naționale asupra succesiunii,
         în cazul în care creditorul are reședința în acest stat membru, în timp ce opțiunea celuilalt stat membru este de a supune
         astfel de creanțe taxelor naționale asupra succesiunii în cazul în care debitorul este stabilit în acest din urmă stat membru.
         Or, dreptul comunitar, în stadiul actual al dezvoltării sale și într‑o situație privind plata taxelor asupra succesiunii,
         nu impune criterii generale pentru repartizarea competențelor între statele membre în legătură cu eliminarea dublei impuneri
         în interiorul Comunității Europene. Rezultă de aici că, în stadiul actual de dezvoltare a dreptului comunitar, statele membre
         beneficiază, cu condiția respectării dreptului comunitar, de o anumită autonomie în această materie și că, prin urmare, acestea
         nu au obligația să își adapteze propriul sistem fiscal la diferitele sisteme de impozitare din alte state membre în scopul,
         printre altele, de a elimina dubla impunere care decurge din exercitarea paralelă de către aceste state a competențelor lor
         fiscale și de a permite, în consecință, deducerea taxelor asupra succesiunii achitate într‑un alt stat membru decât cel în
         care are reședința moștenitorul.

      Aceste considerații nu sunt de natură să fie puse sub semnul întrebării de împrejurarea potrivit căreia reglementarea națională
         prevede reguli de imputare mai favorabile în cazul în care persoana a cărei succesiune este deschisă avea reședința, la momentul
         decesului său, într‑un alt stat membru, din moment ce, în cazul succesiunii unei persoane nerezidente la momentul decesului
         său, această diferență de tratament rezultă deopotrivă din opțiunea statului membru în cauză, realizată în exercitarea competențelor
         sale fiscale, de a stabili locul de reședință al creditorului drept criteriu de legătură pentru a determina caracterul „străin”
         al patrimoniului succesoral și, prin urmare, pentru a imputa taxele asupra succesiunii achitate în alt stat membru.

      (a se vedea punctele 28, 30-32, 34 și 36 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      12 februarie 2009(*)

      „Libera circulație a capitalurilor – Articolele 56 CE și 58 CE – Taxe asupra succesiunii – Reglementare națională care nu permite imputarea taxelor asupra succesiunii achitate de moștenitor în alt stat membru asupra
         taxelor asupra succesiunii datorate în statul membru unde avea reședința proprietarul bunurilor la data decesului său, atunci
         când bunurile succesorale sunt creanțe de capital – Dublă impunere – Restricție – Lipsă”

      În cauza C‑67/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Bundesfinanzhof
         (Germania), prin decizia din 16 ianuarie 2008, primită de Curte la 20 februarie 2008, în procedura

      Margarete Block
      împotriva
      Finanzamt Kaufbeuren,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii A. Ó Caoimh (raportor), J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka și A. Arabadjiev,
         judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 27 noiembrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamna Block, de S. Gorski, Rechtsanwalt;
      –        pentru Finanzamt Kaufbeuren, de domnul M. Stock, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul M. Muñoz Pérez, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele C. Wissels și M. Noort, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul S. Ossowski, în calitate de agent, asistat de doamna S. Ford, barrister;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și W. Mölls, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 56 CE și 58 CE privind libera circulație
         a capitalurilor.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Block, moștenitoarea unei persoane decedate în Germania,
         pe de o parte, și Finanzamt Kaufbeuren (denumită în continuare „Finanzamt”), pe de altă parte, în legătură cu calculul taxelor
         asupra succesiunii datorate pentru creanțele de capital pe care de cuius le deținea față de anumite instituții financiare situate în Spania.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Potrivit articolului 1 din Directiva 88/361/CEE a Consiliului din 24 iunie 1988 pentru punerea în aplicare a articolului 67
         din tratat [articol abrogat prin Tratatul de la Amsterdam] (JO L 178, p. 5, Ediție specială, 10/vol. 1, p. 10):

      „(1) Fără a aduce atingere dispozițiilor de mai jos, statele membre elimină restricțiile privind mișcările de capital care
         se realizează între rezidenții statelor membre. Pentru a facilita aplicarea prezentei directive, mișcările de capital se clasifică
         în conformitate cu nomenclatorul prezentat în anexa I.

      (2) Transferurile cu privire la mișcările de capital se vor efectua în aceleași condiții ale cursului de schimb ca cele care
         guvernează plățile privind tranzacțiile curente.”

      4        Printre mișcările de capital enumerate în anexa I la Directiva 88/361 figurează, la rubrica XI din această anexă, circulația
         capitalului cu caracter personal, care cuprinde moștenirile și legatele.

       Reglementarea națională
      5        Articolul 1 alineatul (1) punctul 1 din Legea privind taxele asupra succesiunilor și donațiilor (Erbschaftsteuer‑ und Schenkungsteuergesetz),
         în versiunea aplicabilă în 1999 (BGBl. 1997 I, p. 378, denumită în continuare „ErbStG”), prevede că succesiunile sunt supuse
         acestei legi în calitate de operațiuni impozabile.

      6        Articolul 2 alineatul (1) punctul 1 din ErbStG are următorul cuprins, sub titlul „Obligație fiscală personală”:

      „(1)      Obligația fiscală se aplică
      1.      în cazurile prevăzute la articolul 1 alineatul (1) punctele 1-3, totalității devoluțiunii patrimoniului atunci când defunctul,
         la data decesului, donatorul, la data la care efectuează donația, sau dobânditorul, la data la care a luat naștere impozitul,
         are calitatea de rezident. Sunt considerați rezidenți:

      a)      persoanele fizice care au domiciliul sau reședința obișnuită pe teritoriul național,
      […]”
      7        Sub titlul „Imputarea taxelor asupra succesiunii străine”, articolul 21 alineatele (1) și (2) din ErbStG prevede:

      „(1) În cazul dobânditorilor al căror patrimoniu străin este supus, într‑o țară străină, unei impuneri – străine – corespunzătoare
         taxei germane asupra succesiunii, taxele din străinătate, calculate și datorate de dobânditor, plătite și care nu pot beneficia
         de reducere, sunt imputate la cerere asupra taxelor germane asupra succesiunii, în cazurile prevăzute la articolul 2 alineatul
         (1) punctul 1 și în măsura în care dispozițiile unei convenții [fiscale] de evitare a dublei impuneri nu sunt aplicabile,
         dacă patrimoniul străin este de asemenea supus taxelor germane asupra succesiunii. […]”

      (2)      Este considerat patrimoniu străin în sensul alineatului (1),
      1.      dacă de cuius avea calitatea de rezident la data decesului său: ansamblul elementelor patrimoniului care sunt situate în alt stat, pe care
         articolul 121 din [Legea de evaluare (Bewertungsgesetz), în versiunea sa aplicabilă în 1999 (BGBl. 1991 I, p. 230, denumită
         în continuare „BewG”)] le enumeră potrivit naturii lor, precum și toate drepturile de folosință atașate elementelor de patrimoniu
         menționate;

      2.      dacă de cuius nu avea calitatea de rezident la data decesului său: ansamblul elementelor patrimoniale, cu excepția patrimoniului german
         în sensul articolului 121 din [BewG], precum și toate drepturile de folosință atașate elementelor patrimoniale menționate.”

      8        Sub titlul „Patrimoniu intern”, articolul 121 din BewG are următorul cuprins:

      „Patrimoniul intern cuprinde:
      1.      patrimoniul agricol și forestier intern;
      2.      patrimoniul imobiliar intern;
      3.      patrimoniul de exploatare intern. Este considerat astfel patrimoniul care servește la desfășurarea unei activități industriale
         sau comerciale pe teritoriul național, atunci când este menținut în acest scop un sediu permanent pe teritoriul național sau
         atunci când a fost desemnat un reprezentant permanent;

      4.      acțiuni ale societăților de capitaluri, atunci când societatea are sediul sau direcția comercială pe teritoriul național și
         când asociatul deține, singur sau cu alte părți care au o legătură cu acesta în sensul articolului 1 alineatul (2) din Legea
         fiscală privind relațiile cu străinătatea [Gesetz über die Besteuerung bei Auslandsbeziehungen (Außensteuergesetz)] […], în
         mod direct sau indirect, cel puțin a zecea parte din capitalul inițial sau din capitalul social al societății;

      5.      invențiile, modelele de utilitate și topografiile care nu se încadrează la punctul 3, care sunt înregistrate într‑o carte
         sau într‑un registru național;

      6.      bunurile economice care nu se încadrează la punctele 1, 2 și 5 și care sunt puse la dispoziția unei exploatații industriale
         sau comerciale naționale, în special sub formă de închiriere sau de arendare;

      7.      ipotecile, datoriile funciare, chiriile funciare și alte creanțe sau taxe în cazul în care sunt garantate, direct sau indirect,
         cu bunuri imobile situate pe teritoriul național, prin drepturi asimilate unor bunuri imobile situate pe teritoriul național
         ori cu vapoare sau cu nave înscrise într‑un registru național. Sunt excluse din această categorie bonurile și titlurile de
         emisiune ale obligațiilor solidare;

      8.      creanțele care rezultă din participarea la o exploatație comercială în calitate de asociat tacit și din împrumuturi participative,
         în cazul în care debitorul are domiciliul, reședința obișnuită, sediul sau direcția comercială pe teritoriul național;

      9.      drepturile de folosință privind unul dintre elementele de activ citate la punctele 1-8.”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      9        Doamna Block, care are reședința în Germania, este singura moștenitoare a unei persoane decedate în 1999 în acest stat membru,
         unde se găsea locul ultimei sale reședințe. Masa succesorală era constituită în esență dintr‑un patrimoniu de capital, aflat
         în parte în Germania, în valoare de 144 255 DEM, iar în parte la instituții financiare situate în Spania, cu un cuantum echivalent
         a 994 494 DEM. În ceea ce privește acest din urmă patrimoniu, doamna Block a achitat în Spania taxe asupra succesiunii în
         valoare de 207 565 DEM.

      10      În avizul de impunere din 14 martie 2000, Finanzamt a stabilit taxele asupra succesiunii datorate în Germania de doamna Block
         fără a lua în considerare taxele asupra succesiunii plătite în Spania. Doamna Block a formulat o reclamație împotriva acestui
         aviz, prin care solicita ca taxele asupra succesiunii plătite în Spania să fie imputate asupra taxelor asupra succesiunii
         datorate în Germania și, prin urmare, cuantumul care depășește aceste din urmă taxe să îi fie rambursat.

      11      Prin decizia din 4 iulie 2003, Finanzamt, ca urmare a reclamației menționate, a autorizat deducerea datoriei fiscale spaniole
         cu titlu de pasiv succesoral, și anume deducerea taxelor asupra succesiunii achitate în Spania din baza impozabilă a taxelor
         asupra succesiunii datorate în Germania. Potrivit acestei decizii, achiziția impozabilă, după deducerea datoriilor privind
         legatele, precum și a unei deduceri personale, se ridica la 579 000 DEM, iar cuantumul taxelor asupra succesiunii care grevau
         această achiziție era stabilit la 124 500 DEM (63 655,84 euro).

      12      Sesizat cu acțiunea doamnei Block, prin care aceasta solicita ca taxele asupra succesiunii plătite în Spania, în loc să fie
         deduse din baza impozabilă cu același titlu ca și o datorie succesorală, să fie imputate asupra taxelor asupra succesiunii
         datorate în Germania, Finanzgericht a considerat că imputarea taxelor asupra succesiunii spaniole prevăzută la articolul 21
         alineatul (1) din ErbStG era exclusă prin alineatul (2) punctul 1 al acestui articol, întrucât creanțele de capital deținute
         față de instituțiile financiare situate în Spania nu intrau în domeniul de aplicare al articolului 121 din BewG. Aceste creanțe
         de capital nu constituiau, așadar, un „patrimoniu străin” în sensul articolului 21 alineatul (2) punctul 1 din ErbStG. Potrivit
         Finanzgericht, deși creanțele de capital în cauză fac obiectul unei duble impuneri, totuși nu revine autorităților fiscale
         germane sarcina de a subvenționa alte state membre.

      13      Sesizat cu un recurs („Revision”), Bundesfinanzhof constată că, din cauza lipsei unei armonizări comunitare privind noțiunea
         „patrimoniu străin”, doamna Block face obiectul unei duble impuneri, din moment ce, pentru a stabili cuantumul taxelor asupra
         succesiunii prelevate asupra creanțelor de capital, Republica Federală Germania reține criteriul reședinței creditorului,
         în timp ce Regatul Spaniei îl reține pe cel al reședinței debitorului.

      14      Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă această dublă impunere este contrară dreptului comunitar. Pe de o parte,
         într‑adevăr, dacă totalitatea patrimoniului lui de cuius s‑ar fi aflat în Germania, numai taxele asupra succesiunii germane ar fi fost exigibile. Pe de altă parte, în ceea ce privește
         legătura în vederea impunerii, criteriul reședinței creditorului nu ar fi mai puțin rezonabil decât cel al reședinței debitorului,
         întrucât patrimoniul moștenit aparține creditorului.

      15      Pe de altă parte, în ipoteza în care această dublă impunere ar reprezenta o restricție privind libera circulație a capitalurilor,
         instanța menționată solicită să se stabilească dacă aceasta ar fi justificată prin articolul 73d alineatul (1) litera (a)
         din Tratatul CE [devenit articolul 58 alineatul (1) litera (a) CE], astfel cum a fost interpretat în Declarația nr. 7 privind
         articolul 73d din Tratatul de instituire a Comunității Europene, anexată la Tratatul UE (JO 1992, C 191, p. 95), declarație
         potrivit căreia „Conferința afirmă că dreptul statelor membre de a aplica dispozițiile incidente ale legislației lor fiscale
         menționate la articolul 73d alineatul (1) litera (a) din Tratatul de instituire a Comunității Europene se referă numai la
         dispozițiile care există la sfârșitul anului 1993. Cu toate acestea, prezenta declarație se aplică numai circulației capitalurilor
         și plăților între statele membre”. Or, dispozițiile articolului 21 din ErbStG ar fi anterioare anului 1993, promulgarea, în
         1997, a noii versiuni a acestei legi nefiind un act constitutiv al legiuitorului echivalent cu o nouă publicare.

      16      În aceste condiții, Bundesfinanzhof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Dispozițiile articolului 73d alineatul (1) litera (a) și alineatul (3) din Tratatul CE [devenit articolul 58 alineatul (1)
         litera (a) și alineatul (3) CE] permit să se excludă imputarea taxelor asupra succesiunii spaniole asupra taxelor germane
         asupra succesiunii, prevăzută prin dispozițiile coroborate ale articolului 21 alineatul (1) și alineatul (2) punctul 1 din
         [ErbStG] și ale articolului 121 din [BewG] (restricție materială) chiar și pentru succesiuni din 1999?

      2)      Articolul 73b alineatul (1) din Tratatul CE [devenit articolul 56 alineatul (1) CE] trebuie interpretat în sensul că taxele
         asupra succesiunii pe care un alt stat membru al Uniunii Europene le percepe în legătură cu dobândirea pe cale succesorală
         a unor creanțe de capital deținute la instituții de credit din acel stat membru de către un defunct care a avut ultima reședință
         în Germania și al cărui moștenitor are reședința de asemenea în Germania trebuie imputate asupra taxelor germane asupra succesiunii?

      3)      Caracterul adecvat al diferitelor puncte de legătură în cadrul regimurilor fiscale naționale este pertinent pentru a determina
         care dintre statele în cauză trebuie să evite dubla impozitare și, în caz afirmativ, legătura cu domiciliul creditorului este
         mai adecvată decât legătura cu sediul debitorului?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      17      Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se
         stabilească dacă articolele 56 CE și 58 CE trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări a unui stat membru,
         precum cea în cauză în acțiunea principală, care, în ceea ce privește calculul taxelor asupra succesiunii datorate de un moștenitor
         care are reședința în acest stat membru asupra creanțelor de capital deținute față de o instituție financiară situată în alt
         stat membru, nu prevede, în cazul în care persoana a cărei succesiune este deschisă avea reședința, la data decesului său,
         în primul stat membru, imputarea asupra taxelor asupra succesiunii datorate în acest stat membru a taxelor asupra succesiunii
         plătite în celălalt stat membru.

      18      Potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 56 alineatul (1) CE interzice în mod general restricțiile privind circulația
         capitalurilor între statele membre (Hotărârea din 6 decembrie 2007, Federconsumatori și alții, C‑463/04 și C‑464/04, Rep.,
         p. I‑10419, punctul 19 și jurisprudența citată).

      19      Întrucât din tratat lipsește definiția noțiunii „circulație a capitalurilor” în sensul articolului 56 alineatul (1) CE, Curtea
         a recunoscut anterior o valoare indicativă nomenclatorului care constituie anexa I la Directiva 88/361, chiar dacă aceasta
         a fost adoptată în temeiul articolului 69 și al articolului 70 alineatul (1) din Tratatul CEE [devenite articolul 69 și articolul
         70 alineatul (1) din Tratatul CE, abrogate prin Tratatul de la Amsterdam], dat fiind că, potrivit celui de al treilea paragraf
         din introducerea acestei anexe, nomenclatorul pe care îl conține nu constituie o listă exhaustivă a mișcărilor de capital
         (a se vedea în special Hotărârea din 23 februarie 2006, van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, Rec., p. I‑1957, punctul 39,
         precum și Hotărârea din 17 ianuarie 2008, Jäger, C‑256/06, Rep., p. I‑123, punctul 24).

      20      În această privință, amintind în special că moștenirile, care constau în transmiterea către una sau mai multe persoane a patrimoniului
         lăsat de o persoană decedată, sunt cuprinse în titlul XI din anexa I la Directiva 88/361, intitulat „Circulația capitalului
         cu caracter personal”, Curtea a apreciat că acestea, indiferent dacă au ca obiect sume de bani, bunuri imobile sau bunuri
         mobile, constituie mișcări de capital în sensul articolului 56 CE, cu excepția cazurilor în care elementele constitutive ale
         acestora se limitează la interiorul unui singur stat membru (a se vedea în special Hotărârea din 11 decembrie 2003, Barbier,
         C‑364/01, Rec., p. I‑15013, punctul 58, Hotărârea din 11 septembrie 2008, Arens‑Sikken, C‑43/07, nepublicată încă în Repertoriu,
         punctul 30, și Hotărârea Eckelkamp, C‑11/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 39, precum și Hotărârea din 27 ianuarie
         2009, Persche, C‑318/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 30 și 31).

      21      O situație în care o persoană care, la data decesului său, are reședința în Germania lasă moștenire unei alte persoane, care
         are reședința tot în acest stat membru, creanțe de capital față de o instituție financiară situată în Spania și care fac obiectul
         unei prelevări în temeiul taxelor asupra succesiunii atât în Germania, cât și în Spania nu constituie nicidecum o situație
         pur internă.

      22      În consecință, moștenirea în discuție în acțiunea principală reprezintă o circulație a capitalurilor în sensul articolului
         56 alineatul (1) CE.

      23      Prin urmare, trebuie să se analizeze dacă, astfel cum susține doamna Block, o reglementare națională precum cea în discuție
         în acțiunea principală constituie o restricție privind circulația capitalurilor.

      24      În ceea ce privește cazul moștenirilor, rezultă din jurisprudența Curții că măsurile interzise de articolul 56 alineatul (1)
         CE, prin faptul că reprezintă restricții privind circulația capitalurilor, includ acele măsuri care au ca efect diminuarea
         valorii moștenirii unui rezident al unui alt stat decât statul membru în care se găsesc bunurile respective și în care este
         impozitată moștenirea bunurilor menționate (Hotărârile citate anterior van Hilten‑van der Heijden, punctul 44, Jäger, punctul
         31, Arens‑Sikken, punctul 37, și Eckelkamp, punctul 44).

      25      Cu toate acestea, este cert că reglementarea națională în cauză în acțiunea principală, în măsura în care determină calculul
         taxelor asupra succesiunii datorate de un moștenitor care are reședința în Germania asupra creanțelor de capital deținute
         de o persoană care, la data decesului său, avea de asemenea reședința în acest stat membru, prevede reguli de impozitare a
         succesiunilor identice, indiferent dacă instituția financiară debitoare a acestor creanțe este situată în Germania sau în
         alt stat membru.

      26      Cu toate acestea, doamna Block susține că această reglementare națională restrânge libera circulație a capitalurilor, din
         moment ce toate bunurile succesorale ale unei persoane care sunt situate în alt stat membru decât cel în care avea reședința
         aceasta din urmă la data decesului său nu dau naștere în mod obligatoriu unui drept la imputarea taxelor asupra succesiunii
         achitate în acest alt stat membru. Într‑adevăr, în cazul în care, ca și în acțiunea principală, proprietarul bunurilor menționate
         avea reședința în Germania la momentul decesului său, noțiunea „patrimoniu străin” în sensul articolului 21 din ErbStG, care
         dă dreptul la o astfel de imputare, nu ar include, în temeiul alineatului (2) punctul 1 al acestui articol, anumite elemente
         ale patrimoniului, cum ar fi creanțele de capital, chiar dacă, din punct de vedere economic, acestea sunt în mod evident situate
         în străinătate. Din aceasta ar rezulta un obstacol contrar articolului 56 alineatul (1) CE, în sensul că riscul dublei impuneri
         ar descuraja atât proprietarii, cât și moștenitorii lor să investească în anumite state membre.

      27      În această privință, trebuie, desigur, să se constate că, astfel cum susține doamna Block, faptul că bunuri succesorale, precum
         creanțele de capital, sunt excluse, în Germania, din noțiunea „patrimoniu străin” care dă dreptul, potrivit reglementării
         naționale, la imputarea asupra taxelor asupra succesiunii datorate în acest stat membru a celor achitate în străinătate ar
         conduce, atunci când creanțele sunt deținute față de o instituție financiară situată în alt stat membru care a prelevat taxe
         asupra succesiunii în privința acestor creanțe, în speță Regatul Spaniei, la o sarcină fiscală mai ridicată decât dacă aceleași
         creanțe ar fi fost deținute față de o instituție financiară stabilită în Germania.

      28      Cu toate acestea, astfel cum au susținut în mod întemeiat toate guvernele care au prezentat observații scrise Curții, precum
         și Comisia Comunităților Europene, acest dezavantaj fiscal rezultă din exercitarea în paralel de către cele două state membre
         în cauză a competenței lor fiscale, care este caracterizată de opțiunea unuia, și anume Republica Federală Germania, de a
         supune creanțele de capital taxelor germane asupra succesiunii, în cazul în care creditorul are reședința în acest stat membru,
         în timp ce opțiunea celuilalt stat membru, și anume Regatul Spaniei, este de a supune astfel de creanțe taxelor asupra succesiunii
         spaniole în cazul în care debitorul este stabilit în acest din urmă stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14
         noiembrie 2006, Kerckhaert și Morres, C‑513/04, Rec., p. I‑10967, punctul 20, precum și Hotărârea din 6 decembrie 2007, Columbus
         Container Services, C‑298/05, Rep., p. I‑10451, punctul 43).

      29      În această privință, trebuie amintit că acele convenții încheiate în vederea evitării dublei impuneri, precum cele prevăzute
         la articolul 293 CE, au ca rezultat eliminarea sau atenuarea efectelor negative pentru funcționarea pieței interne care rezultă
         din coexistența unor sisteme fiscale naționale evocate la punctul precedent (Hotărârile citate anterior Kerckhaert și Morres,
         punctul 21, precum și Columbus Container Services, punctul 44).

      30      Or, dreptul comunitar, în stadiul actual al dezvoltării sale și într‑o situație precum cea din acțiunea principală, nu impune
         criterii generale pentru repartizarea competențelor între statele membre în legătură cu eliminarea dublei impuneri în interiorul
         Comunității Europene. Astfel, făcând abstracție de Directiva 90/435/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal
         comun care se aplică societăților‑mamă și filialelor acestora din diferite state membre (JO L 225, p. 6, Ediție specială,
         09/vol. 1, p. 97), de Convenția din 23 iulie 1990 privind eliminarea dublei impuneri cu privire la ajustarea profiturilor
         întreprinderilor asociate (JO L 225, p. 10) și de Directiva 2003/48/CE a Consiliului din 3 iunie 2003 privind impozitarea
         veniturilor din economii sub forma plăților de dobânzi (JO L 157, p. 38, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 64), nu s‑a adoptat
         până în prezent, în cadrul dreptului comunitar, nicio măsură de unificare sau de armonizare care să urmărească să elimine
         situațiile de dublă impunere (a se vedea Hotărârile citate anterior Kerckhaert și Morres, punctul 22, precum și Columbus Container
         Services, punctul 45).

      31      Rezultă din aceasta că, în stadiul actual de dezvoltare a dreptului comunitar, statele membre beneficiază, cu condiția respectării
         dreptului comunitar, de o anumită autonomie în această materie și că, prin urmare, acestea nu au obligația să își adapteze
         propriul sistem fiscal la diferitele sisteme de impozitare din alte state membre în scopul, printre altele, de a elimina dubla
         impunere care decurge din exercitarea paralelă de către aceste state a competențelor lor fiscale și de a permite, în consecință,
         deducerea, într‑o cauză precum cea din acțiunea principală, a taxelor asupra succesiunii achitate într‑un alt stat membru
         decât cel în care are reședința moștenitorul (a se vedea în acest sens Hotărârea Columbus Container Services, citată anterior,
         punctul 51).

      32      Aceste considerații nu sunt de natură să fie puse sub semnul întrebării de împrejurarea, invocată de doamna Block în observațiile
         scrise, potrivit căreia articolul 21 din ErbStG prevede reguli de imputare mai favorabile în cazul în care persoana a cărei
         succesiune este deschisă avea reședința, la momentul decesului său, în alt stat membru decât Republica Federală Germania,
         alineatul (2) punctul 2 al acestui articol definind, într‑un astfel de caz, noțiunea „patrimoniu străin” într‑un mod mai larg
         decât cel aplicabil unei situații precum cea a reclamantei din acțiunea principală.

      33      Desigur, astfel cum au confirmat în cadrul ședinței guvernul german și Comisia, în cazul în care persoana a cărei succesiune
         este deschisă avea reședința, la momentul decesului său, în alt stat membru decât Republica Federală Germania, reglementarea
         națională prevede, în ceea ce privește calculul taxelor asupra succesiunii datorate în Germania de un moștenitor rezident
         asupra creanțelor de capital deținute de această persoană față de o instituție financiară situată în acest alt stat membru,
         imputarea taxelor asupra succesiunii achitate în acest din urmă stat asupra acelorași creanțe, acestea intrând, într‑un asemenea
         caz, în noțiunea „patrimoniu străin” în temeiul articolului 21 alineatul (2) punctul 2 din ErbStG.

      34      Cu toate acestea, în cazul succesiunii unei persoane nerezidente la momentul decesului său, această diferență de tratament
         rezultă deopotrivă din opțiunea statului membru în cauză de a stabili locul de reședință al creditorului drept criteriu de
         legătură pentru a determina caracterul „străin” al patrimoniului succesoral și, prin urmare, pentru a imputa în Germania taxele
         asupra succesiunii achitate în alt stat membru, opțiune realizată, potrivit jurisprudenței citate la punctele 28-31 din prezenta
         hotărâre, în exercitarea competențelor fiscale ale acestui stat membru.

      35      Pe de altă parte, potrivit jurisprudenței constante a Curții, tratatul nu garantează unui cetățean al Uniunii că transferul
         reședinței sale în alt stat membru decât cel în care avea reședința până atunci este neutru în materie de impozitare. Ținând
         seama de diferențele de reglementare dintre statele membre în această materie, un astfel de transfer poate, după caz, să fie
         mai mult sau mai puțin avantajos pentru cetățean (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iulie 2004, Lindfors, C‑365/02,
         Rec., p. I‑7183, punctul 34, și Hotărârea din 12 iulie 2005, Schempp, C‑403/03, Rec., p. I‑6421, punctul 45).

      36      Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolele 56 CE și 58 CE trebuie interpretate în sensul că
         nu se opun unei reglementări a unui stat membru, astfel cum este cea în cauză în acțiunea principală, care, în ceea ce privește
         calculul taxelor asupra succesiunii datorate de un moștenitor rezident în acest stat membru pentru creanțe de capital deținute
         față de o instituție financiară situată în alt stat membru, nu prevede, în cazul în care persoana a cărei succesiune este
         deschisă avea reședința, la data decesului său, în primul stat membru, imputarea asupra taxelor asupra succesiunii datorate
         în acest stat a taxelor asupra succesiunii achitate în celălalt stat membru.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      37      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolele 56 CE și 58 CE trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări a unui stat membru, astfel cum este
            cea în cauză în acțiunea principală, care, în ceea ce privește calculul taxelor asupra succesiunii datorate de un moștenitor
            rezident în acest stat membru pentru creanțe de capital deținute față de o instituție financiară situată în alt stat membru,
            nu prevede, în cazul în care persoana a cărei succesiune este deschisă avea reședința, la data decesului său, în primul stat
            membru, imputarea asupra taxelor asupra succesiunii datorate în acest stat a taxelor asupra succesiunii achitate în celălalt
            stat membru.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a cincea) din 10 noiembrie 2011. # Three-N-Products Private Ltd împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale AYUURI NATURAL - Mărcile comunitare verbală și figurativă anterioare AYUR - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Similitudinea semnelor - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-313/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 10 noiembrie 2011 — Three‑N-Products Private/OAPI – Shah (AYUURI NATURAL)
      (Cauza T‑313/10)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale AYUURI NATURAL — Mărcile comunitare verbală și figurativă anterioare AYUR — Motiv relativ de refuz — Risc de confuzie — Similitudinea semnelor — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare — Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         54, 64 și 65)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 1 iunie 2010 (cauza R 1005/2009‑4), privind o procedură
                  de opoziție între Three‑N‑Products Private Ltd, pe de o parte, și S. Shah, A. Shah, M. Shah, pe de altă parte

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează Decizia Camerei a patra de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele
                     industriale) (OAPI) din 1 iunie 2010 (cauza R 1005/2009‑4).

                  2)

                  	OAPI suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile efectuate de Three‑N-Products Private Ltd.

                  3)

                  	Sheleish Shah și Akhil Shah suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile indispensabile efectuate de Three‑N-Products
                     Private Ltd în procedura din fața Camerei a patra de recurs.


title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 2 iulie 2015.#État belge împotriva Nathalie De Fruytier.#Cerere de decizie preliminară formulată de cour d'appel de Mons.#Trimitere preliminară – A șasea directivă TVA – Scutiri ale unor activități de interes general – Articolul 13 secțiunea A alineatul (1) literele (b) și (c) – Spitalizare și îngrijire medicală – Activități conexe – Activitate de transport de organe și de prelevări de origine umană în vederea efectuării de analize medicale ori de îngrijiri medicale sau terapeutice – Activitate cu caracter independent – Spitale și centre de tratament medical și de diagnostic – Instituție de natură similară.#Cauza C-334/14.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑334/14,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de cour d’appel de Mons (Belgia), prin decizia din 27 iunie 2014, primită de Curte la 9 iulie 2014, în procedura
            État belge
            împotriva
            Nathalie De Fruytier,
            CURTEA (Camera a opta),
            compusă din domnul A. Ó Caoimh, președinte de cameră, doamna C. Toader și domnul C. G. Fernlund (raportor), judecători,
            avocat general: doamna E. Sharpston,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru doamna De Fruytier, de O. D’Aout, avocat;
            – pentru guvernul belgian, de M. Jacobs și de J.‑C. Halleux, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul elen, de K. Georgiadis și de I. Kotsoni, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de L. Lozano Palacios, de M. Owsiany‑Hornung și de C. Soulay, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 13 secțiunea A alineatul (1) literele (b) și (c) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între État belge, pe de o parte, și doamna De Fruytier, pe de altă parte, în legătură cu aplicarea taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) la activitatea de transport de organe și de prelevări de origine umană pentru diferite spitale și laboratoare, pe care partea în cauză o desfășoară cu titlu independent.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Articolul 13 secțiunea A alineatul (1) literele (b)-(d) din A șasea directivă prevede:
            „[…] statele membre scutesc, în conformitate cu condiţiile pe care acestea le stabilesc în scopul de a asigura aplicarea corectă şi directă a unor asemenea scutiri şi de a preveni orice posibilă evaziune, fraudă sau abuz, următoarele:
            […]
            (b) spitalizarea și îngrijirea medicală și activitățile conexe asigurate de organisme de drept public sau, în condiții sociale comparabile celor aplicabile organismelor de drept public, asigurate de spitale, de centre de tratament medical sau de diagnostic și de alte instituții de natură similară recunoscute în mod corespunzător;
            (c) prestarea de îngrijiri medicale în exercitarea profesiunilor medicale și paramedicale, astfel cum sunt definite de statul membru în cauză;
            (d) livrarea de organe, de sânge și de lapte de proveniență umană.” [traducere neoficială]
            4. Articolul 13 secțiunea A alineatul (2) litera (a) din această directivă prevede că statele membre pot acorda altor organisme decât cele de drept public fiecare dintre scutirile prevăzute la alineatul (1) litera (b) al acestui articol sub rezerva respectării, în fiecare caz în parte, a uneia sau mai multora dintre condițiile stabilite de statul respectiv.
            5. Articolul 13 secțiunea A alineatul (2) litera (b) prevede:
            „Prestarea de servicii sau livrarea de bunuri nu este scutită, în temeiul alineatului (1) literele (b), (g), (h), (i), (l), (m) și (n) anterioare, dacă:
            – livrarea sau prestarea nu este esențială pentru operațiunile scutite;
            – scopul principal al livrării sau prestării este obținerea de venituri suplimentare pentru organismul în cauză prin operațiuni care se află în concurență directă cu cele efectuate de întreprinderile comerciale supuse [TVA-ului].” [traducere neoficială]
            Dreptul belgian
            6. Articolul 44 din Legea din 3 iulie 1969 de instituire a Codului privind taxa pe valoarea adăugată (loi du 3 juillet 1969 créant le code de la taxe sur la valeur ajoutée) ( Moniteur belge  din 17 iulie 1969, p. 7046), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „Codul TVA”), transpune articolul 13 secțiunea A din A șasea directivă, referitor la scutirea de TVA pentru anumite activități de interes general. Acesta prevede:
            „1. Sunt scutite de taxă prestările de servicii efectuate în exercitarea activității lor obișnuite de următoarele persoane:
            […]
            2° medici, dentiști, kinetoterapeuți, moașe, infirmieri și infirmiere, îngrijitori și îngrijitoare, asistenți medicali, maseuri și maseuze, ale căror activități de îngrijire sunt preluate în nomenclatura prestărilor de servicii medicale în domeniul asigurărilor obligatorii de sănătate și de invaliditate;
            […]
            2. Sunt de asemenea scutite de taxă:
            1° prestările de servicii și livrările de bunuri conexe, efectuate în exercitarea activității lor obișnuite de spitale și de instituțiile de psihiatrie, de clinici și de dispensare; transportul bolnavilor și al răniților cu mijloace de transport special echipate în acest scop;
            […]
            1° ter livrarea de organe și de sânge de proveniență umană, precum și de lapte matern;
            […]”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            7. Doamna De Fruytier desfășoară, cu titlu independent, o activitate de transport de organe și de prelevări de origine umană pentru diverse spitale și laboratoare, sub autoritatea și răspunderea unui doctor în medicină.
            8. Administrația fiscală belgiană a supus activitatea exercitată de doamna De Fruytier la plata TVA‑ului.
            9. Apreciind că activitatea sa trebuia să fie scutită de TVA, doamna De Fruytier a formulat acțiune în justiție. Tribunal de première instance de Namur (Tribunalul de Primă Instanță din Namur), prin hotărârea din 1 iunie 2006, și ulterior cour d’appel de Liège (Curtea de Apel din Liège), prin decizia din 26 octombrie 2007, au admis cererea formulată de partea în cauză și au dispus degrevările corespunzătoare.
            10. În cadrul recursului formulat de État belge împotriva deciziei cour d’appel de Liège, Cour de cassation (Curtea de Casație) a adresat Curții de Justiție, printr‑o decizie de trimitere din 18 iunie 2009, o întrebare preliminară privind interpretarea articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (d) din A șasea directivă.
            11. În Hotărârea De Fruytier (C‑237/09, EU:C:2010:316), Curtea de Justiție a statuat că această dispoziție trebuie interpretată în sensul că nu este aplicabilă unei activități de transport de organe și de prelevări de origine umană, efectuată în calitate de independent, pentru spitale și laboratoare.
            12. Prin decizia din 16 septembrie 2010, Cour de cassation a casat decizia cour d’appel de Liège și, în consecință, a trimis cauza unei alte curți de apel, și anume cea din Mons. Prin decizia din 15 februarie 2013, aceasta din urmă a declarat apelul admisibil și, înainte de a se pronunța pe fond, a dispus redeschiderea dezbaterilor.
            13. În cadrul acestor dezbateri, doamna De Fruytier a susținut că, dacă activitățile sale nu pot fi scutite în temeiul articolului 44 alineatul 2 punctul 1° ter din Codul TVA, care transpune în dreptul belgian articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (d) din A șasea directivă, ele ar trebui scutite în temeiul articolului 44 alineatul 2 punctul 1° din Codul TVA, care transpune în dreptul belgian articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din această directivă. În special, și‑a întemeiat acest raționament pe Hotărârea Comisia/Franța (C‑76/99, EU:C:2001:12).
            14. În aceste condiții, cour d’appel de Mons (Curtea de Apel din Mons) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Articolul 13 secțiunea A [alineatul] (1) [literele] (b) și (c) din [A șasea directivă] se opune ca un transport de prelevări și de organe în vederea efectuării de analize medicale ori de îngrijiri medicale sau terapeutice, realizat de un terț independent, ale cărui prestații fac obiectul rambursărilor efectuate de organismele de asigurări sociale, în beneficiul clinicilor și laboratoarelor, să fie scutit de TVA cu titlu de prestație conexă prestațiilor de natură medicală, și anume o prestație care are ca scop să diagnosticheze, să trateze și, în măsura posibilului, să vindece boli sau probleme de sănătate?
            2) O activitate de transport de prelevări și de organe în vederea efectuării de analize medicale ori de îngrijiri medicale sau terapeutice, desfășurată de un terț independent ale cărui prestații fac obiectul rambursărilor efectuate de organismele de asigurări sociale în beneficiul clinicilor și laboratoarelor, în vederea realizării de analize medicale, poate beneficia de scutirea de taxă în conformitate cu articolul 13 secțiunea A [alineatul] (1) [literele] (b) și (c) din [A șasea directivă]?
            3) Noțiunea «alte instituții de natură similară recunoscute în mod corespunzător», prevăzută la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă, trebuie interpretată în sensul că include societățile private ale căror prestații constau în transportul de prelevări de origine umană în vederea efectuării unor analize indispensabile pentru atingerea scopurilor terapeutice urmărite de spitale și centre de tratament medical?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            15. Prin intermediul celor trei întrebări adresate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) sau (c) din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că se aplică unei activități de transport de organe și de prelevări de origine umană în vederea efectuării de analize medicale ori de îngrijiri medicale sau terapeutice, desfășurată de un terț independent, ale cărui prestații fac obiectul rambursărilor efectuate de organismele de asigurări sociale, în beneficiul clinicilor și laboratoarelor, și în special dacă o asemenea activitate poate beneficia de o scutire de TVA cu titlu de activități conexe prestațiilor de natură medicală, astfel cum sunt prevăzute la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) menționat.
            16. Cu titlu prealabil, trebuie amintit că A șasea directivă stabilește un domeniu de aplicare foarte larg pentru TVA, prin faptul că prevede la articolul 2, care privește operațiunile impozabile, pe lângă importurile de bunuri, livrările de bunuri și prestările de servicii realizate cu titlu oneros pe teritoriul statului membru de către o persoană impozabilă care acționează ca atare (a se vedea Hotărârea Verigen Transplantation Service International, C‑156/09, EU:C:2010:695, punctul 21 și jurisprudența citată).
            17. Articolul 13 din directiva menționată scutește totuși de TVA anumite activități. Potrivit unei jurisprudențe constante, scutirile prevăzute la acest articol constituie noțiuni autonome de drept al Uniunii care au ca obiect evitarea unor divergențe în aplicarea sistemului de TVA de la un stat membru la altul (a se vedea Hotărârea Verigen Transplantation Service International, C‑156/09, EU:C:2010:695, punctul 22 și jurisprudența citată).
            18. Rezultă de asemenea din aceeași jurisprudență că termenii folosiți pentru a desemna scutirile care figurează la articolul 13 din A șasea directivă sunt de strictă interpretare, dat fiind că acestea constituie derogări de la principiul general potrivit căruia TVA‑ul este perceput pentru fiecare prestare de servicii furnizată cu titlu oneros de o persoană impozabilă. Totuși, interpretarea acestor termeni trebuie să fie conformă cu obiectivele urmărite de scutirile respective și să respecte cerințele principiului de neutralitate fiscală inerent sistemului comun de TVA. Astfel, această normă de strictă interpretare nu înseamnă că termenii utilizați pentru a defini scutirile prevăzute la articolul 13 menționat trebuie să fie interpretați într‑un mod care le‑ar priva de efecte (a se vedea Hotărârea Verigen Transplantation Service International, C‑156/09, EU:C:2010:695, punctul 23 și jurisprudența citată).
            19. În ceea ce privește prestațiile de natură medicală, acestea pot intra în domeniul de aplicare al scutirilor prevăzute la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) sau (c) din A șasea directivă. Reiese din jurisprudență că articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă se referă la prestații realizate în mediu spitalicesc, în timp ce litera (c) de la același alineat (1) se referă la prestațiile medicale realizate în afara unui astfel de cadru, atât la domiciliul privat al prestatorului, cât și la domiciliul pacientului sau în orice alt loc (a se vedea în acest sens Hotărârea Kügler, C‑141/00, EU:C:2002:473, punctul 36, și Hotărârea CopyGene, C‑262/08, EU:C:2010:328, punctul 27).
            20. În ceea ce privește în special noțiunea „îngrijiri medicale” care figurează la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă și noțiunea „prestarea de îngrijiri medicale”, în sensul articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (c) din această directivă, Curtea a constatat deja în repetate rânduri că aceste noțiuni vizează, amândouă, prestații care au ca obiect diagnosticarea, îngrijirea și, în măsura în care este posibil, vindecarea bolilor sau a anomaliilor de sănătate (a se vedea Hotărârea Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, punctul 29 și jurisprudența citată).
            21. Rezultă că prestațiile cu caracter medical realizate în scopul de a proteja, de a menține sau de a restabili sănătatea persoanelor beneficiază de scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) literele (b) și (c) din A șasea directivă. Prin urmare, chiar dacă această dispoziție are domenii de aplicare distincte, scopul său est e să reglementeze totalitatea scutirilor prestațiilor medicale în sens strict (a se vedea Hotărârea Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, punctele 30 și 31, precum și jurisprudența citată).
            22. Deși „îngrijirile medicale” și „prestarea de îngrijiri medicale” trebuie să aibă un scop terapeutic, nu rezultă de aici în mod necesar că finalitatea terapeutică a unei prestații trebuie interpretată într‑un mod deosebit de restrâns (a se vedea Hotărârea CopyGene, C‑262/08, EU:C:2010:328, punctul 29 și jurisprudența citată).
            23. În speță, este necesar să se constate că o activitate precum cea în discuție în litigiul principal, și anume transportul de organe și de prelevări de origine umană pentru diferite spitale și laboratoare, nu constituie în mod vădit „îngrijiri medicale” sau „prestare de îngrijiri medicale” în sensul articolului 13 secțiunea A alineatul (1) literele (b) și (c) din A șasea directivă, întrucât nu intră în sfera prestațiilor medicale care au în mod direct ca scop efectiv diagnosticarea, îngrijirea sau vindecarea bolilor ori a anomaliilor de sănătate sau care au drept finalitate efectivă protejarea, menținerea sau restabilirea sănătății (a se vedea în acest sens Hotărârea Future Health Technologies, C‑86/09, EU:C:2010:334, punctul 43).
            24. În plus, Curtea a constatat deja că, spre deosebire de modul de redactare a articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă, modul de redactare a literei (c) din această dispoziție nu conține nicio referire la operațiuni conexe serviciilor de îngrijire medicală, în pofida faptului că această din urmă dispoziție urmează imediat după cea a articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) menționat și că, prin urmare, noțiunea „operațiuni conexe prestării de îngrijiri medicale” nu este pertinentă pentru interpretarea articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (c) din A șasea directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, punctul 32).
            25. În consecință, este necesar să se constate, astfel cum au procedat toate părțile care au depus observații în prezenta cauză, că o activitate precum cea în discuție în litigiul principal nu poate beneficia de o scutire de TVA în temeiul articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (c) din A șasea directivă.
            26. Din cele ce precedă rezultă că, pentru a răspunde la întrebările adresate, Curtea mai trebuie să examineze dacă o activitate precum cea în discuție în litigiul principal poate beneficia de o scutire de TVA în temeiul articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă, în măsura în care această activitate ar fi asimilată unor prestații conexe spitalizării sau îngrijirii medicale. În acest scop, activitatea menționată trebuie examinată sub aspectul diferitelor criterii prevăzute la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) menționat, ținând seama de asemenea de criteriile suplimentare enunțate la articolul 13 secțiunea A alineatul (2) litera (b) din această directivă.
            27. Prin urmare, este necesar să se sublinieze că din textul articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă rezultă că o activitate precum cea în discuție în litigiul principal poate beneficia de scutirea de TVA în temeiul acestei dispoziții, în calitate de prestații conexe spitalizării sau îngrijirii medicale, doar dacă, pe de o parte, este calificată drept „activități conexe spitalizării sau îngrijirii medicale” și, pe de altă parte, dacă este asigurată fie de un organism de drept public, fie, în condiții sociale comparabile celor aplicabile organismelor de drept public, de spitale, de centre de tratament medical și de diagnostic sau de alte instituții de natură similară recunoscute în mod corespunzător.
            28. În ceea ce privește noțiunea „activități conexe spitalizări[i] sau îngrijiri[i] medicale”, în sensul articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă, Curtea a statuat deja că aceasta trebuie interpretată în sensul că nu intră în domeniul său de aplicare activități precum prelevarea și transportul de sânge, atunci când îngrijirile medicale acordate într‑un mediu spitalicesc, cu care activitățile menționate prezintă doar o legătură ipotetică, nu sunt nici efective, nici în curs de realizare și nici planificate (a se vedea Hotărârea Future Health Technologies, C‑86/09, EU:C:2010:334, punctul 49). Rezultă că nu orice transmitere a prelevărilor poate fi calificată drept „activități conexe unei spitalizări sau unei îngrijiri medicale”.
            29. Astfel, în ceea ce privește prestațiile medicale, Curtea a precizat că, având în vedere obiectivul urmărit prin scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă, rezultă că numai prestările de servicii care se înscriu în mod logic în cadrul furnizării de servicii de spitalizare și de îngrijiri medicale și care constituie o etapă indispensabilă în procesul de prestare a acestor servicii pentru a realiza obiectivele terapeutice urmărite de acestea din urmă pot constitui „activități conexe” în sensul acestei dispoziții, dat fiind că numai astfel de prestații sunt de natură să influențeze costul îngrijirii sănătății, pe care scutirea în discuție îl face accesibil particularilor (a se vedea Hotărârea Ygeia, C‑394/04 și C‑395/04, EU:C:2005:734, punctul 25).
            30. Revine instanței de trimitere, ținând seama de ansamblul elementelor litigiilor cu care este sesizată, sarcina de a determina caracterul indispensabil sau dispensabil al activității în discuție în litigiul principal.
            31. Astfel, în cazul în care instanța de trimitere ar ajunge la concluzia potrivit căreia activitatea menționată constituie efectiv o etapă indispensabilă în procesul de prestări de servicii de spitalizare și de îngrijiri medicale pentru a realiza obiectivele terapeutice urmărite de acestea din urmă, este necesar să se verifice dacă această activitate este desfășurată fie de un organism de drept public, fie, în condiții sociale comparabile celor aplicabile organismelor de drept public, de spitale, de centre de tratament medical și de diagnostic sau de alte instituții de natură similară recunoscute în mod corespunzător.
            32. Este cert că un transportator precum cel în discuție în litigiul principal nu poate fi calificat drept „organism de drept public” și nici nu poate corespunde calificării de „spital”, de „centru de tratament medical” sau de „centru de diagnostic” care activează în condiții sociale comparabile celor aplicabile organismelor de drept public, în sensul articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă.
            33. În consecință, este necesar să se verifice dacă un asemenea transportator poate intra în domeniul de aplicare al noțiunii „alte instituții de natură similară”, recunoscute în mod corespunzător, care desfășoară activitatea în cauză în aceleași condiții, în sensul dispoziției menționate.
            34. În această privință, este cert, în cauza principală, că doamna De Fruytier desfășoară, cu titlu independent, o activitate de transport de organe și de prelevări de origine umană pentru diverse spitale și laboratoare, însă întreprinderea sa nu poate fi calificată drept instituție „de natură similară” celor care au comandat serviciile de transport pe care aceasta le furnizează.
            35. Astfel, din jurisprudența privind calificarea unui operator ca fiind „de natură similară” unui spital sau unui centru de tratament medical sau de diagnostic, în sensul articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă, rezultă în special că noțiunea „instituție” sugerează existența unei entități individualizate care îndeplinește o funcție specială (a se vedea Hotărârea Gregg, C‑216/97, EU:C:1999:390, punctul 18). Curtea a statuat de asemenea că un laborator de drept privat care efectuează analize medicale de diagnosticare trebuie considerat instituție „de natură similară” „spitalelor” și „centrelor de îngrijiri medicale și de diagnostic”, în sensul acestei dispoziții, întrucât aceste analize intră, având în vedere finalitatea lor terapeutică, în domeniul de aplicare al noțiunii „îngrijiri medicale” prevăzute în cadrul dispoziției menționate (a se vedea Hotărârea L.u.P., C‑106/05, EU:C:2006:380, punctele 18 și 35, precum și Hotărârea CopyGene, C‑262/08, EU:C:2010:328, punctul 60).
            36. În speță, trebuie să se constate că un transportator independent precum doamna De Fruytier nu este, spre deosebire în special de un laborator de drept privat care efectuează analize medicale de diagnosticare cu o finalitate terapeutică, o entitate individualizată care îndeplinește același tip de funcție specială ca spitalele sau centrele de îngrijiri medicale și de diagnostic. În consecință, un asemenea transportator nu poate fi calificat drept „instituție de natură similară” acestor instituții sau centre, în sensul articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă și, prin urmare, nu poate beneficia de o scutire de TVA în temeiul acestei dispoziții.
            37. Contrar celor susținute de doamna De Fruytier, principiul neutralității fiscale nu poate repune în discuție această concluzie. După cum Curtea a statuat deja, acest principiu nu permite să se extindă domeniul de aplicare al unei scutiri în absența unei dispoziții neechivoce, dat fiind că principiul menționat nu este o normă de drept primar care poate determina validitatea unei scutiri, ci un principiu de interpretare care trebuie aplicat în paralel cu principiul conform căruia scutirile sunt de strictă interpretare (a se vedea Hotărârea Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, punctul 40 și jurisprudența citată).
            38. În sfârșit, întrucât activitatea în discuție în litigiul principal nu îndeplinește criteriile prevăzute la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă, nu este necesar să se efectueze o analiză a criteriilor care figurează la articolul 13 secțiunea A alineatul (2) litera (b) din această directivă.
            39. Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că articolul 13 secțiunea A alineatul (1) literele (b) și (c) din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că nu se aplică unei activități de transport de organe și de prelevări de origine umană în vederea efectuării de analize medicale ori de îngrijiri medicale sau terapeutice, desfășurată de un terț independent ale cărui prestații fac obiectul rambursărilor efectuate de organismele de asigurări sociale în beneficiul clinicilor și laboratoarelor. În special, o asemenea activitate nu poate beneficia de o scutire de TVA cu titlu de activități conexe unor prestații de natură medicală precum cele prevăzute la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) menționat, întrucât acest terț independent nu poate fi calificat drept „organism de drept public” și nici nu poate corespunde calificării de „spital”, de „centru de tratament medical”, de „centru de diagnostic” sau de orice altă „instituție de natură similară recunoscută în mod corespunzător”, care activează în condiții comparabile celor aplicabile organismelor de drept public.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            40. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
            Articolul 13 secțiunea A alineatul (1) literele (b) și (c) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare trebuie interpretat în sensul că nu se aplică unei activități de transport de organe și de prelevări de origine umană în vederea efectuării de analize medicale ori de îngrijiri medicale sau terapeutice, desfășurată de un terț independent, ale cărui prestații fac obiectul rambursărilor efectuate de organismele de asigurări sociale, în beneficiul clinicilor și laboratoarelor. În special, o asemenea activitate nu poate beneficia de o scutire de taxa pe valoarea adăugată cu titlu de activități conexe unor prestații de natură medicală precum cele prevăzute la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b) menționat, întrucât acest terț independent nu poate fi calificat drept „organism de drept public” și nici nu poate corespunde calificării de „spital”, de „centru de tratament medical”, de „centru de diagnostic” sau de orice altă „instituție de natură similară recunoscută în mod corespunzător”, care activează în condiții sociale comparabile celor aplicabile organismelor de drept public.


Hotărârea Curții din data de 4 aprilie 1968. # Firma Fink-Frucht GmbH împotriva Hauptzollamt München-Landsbergerstrasse. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht München - Germania. # Cauza 27-67.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 24 noiembrie 2005. # Sadas SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-346/04.


Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 7 septembrie 2004.#Petri Manninen.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Korkein hallinto-oikeus - Finlanda.#Articols 56 și 58 CE.#Cauza C-319/02.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 15 iulie 1982. # COGIS (Compagnia Generale Interscambi) împotriva Amministrazione delle Finanze dello Stato. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale civile e penale di Milano - Italia. # Cauza 216/81.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 29 aprilie 2004. # Republica Italiană împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat - Motivare. # Cauza C-372/97.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 29 ianuarie 1985. # Henri Cullet și Chambre syndicale des réparateurs automobiles et détaillants de produits pétroliers împotriva Centre Leclerc à Toulouse și Centre Leclerc à Saint-Orens-de-Gameville. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de commerce de Toulouse - Franța. # Cauza 231/83.


Hotărârea Curții din data de 6 iunie 2000. # Staatssecretaris van Financiën împotriva B.G.M. Verkooijen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # Cauza C-35/98.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 7 iunie 2016.#George Karim împotriva Migrationsverket.#Cerere de decizie preliminară formulată de Kammarrätten i Stockholm - Migrationsöverdomstolen.#Trimitere preliminară – Regulamentul (UE) nr. 604/2013 – Determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe – Articolul 18 – Reprimirea solicitantului de azil a cărui cerere este în curs de examinare – Articolul 19 – Încetarea răspunderii – Absență de pe teritoriul statelor membre pe o perioadă de cel puțin trei luni – Noua procedură de determinare a statului membru responsabil – Articolul 27 – Cale de atac – Întinderea controlului jurisdicțional.#Cauza C-155/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      7 iunie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Regulamentul (UE) nr. 604/2013 — Determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe — Articolul 18 — Reprimirea solicitantului de azil a cărui cerere este în curs de examinare — Articolul 19 — Încetarea răspunderii — Absență de pe teritoriul statelor membre pe o perioadă de cel puțin trei luni — Noua procedură de determinare a statului membru responsabil — Articolul 27 — Cale de atac — Întinderea controlului jurisdicțional”
      În cauza C‑155/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Curtea de Apel Administrativă din Stockholm, judecând în calitate de instanță competentă în materie de migrație, Suedia), prin decizia din 27 martie 2015, primită de Curte la 1 aprilie 2015, în procedura

         George Karim

      împotriva

         Migrationsverket,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnul A. Tizzano, vicepreședinte, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii L. Bay Larsen (raportor), J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev, doamna C. Toader, domnii D. Šváby și F. Biltgen, președinți de cameră, domnii J.‑C. Bonichot, M. Safjan, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda și S. Rodin, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 decembrie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Karim, de I. Aydin, advokat, și de C. Hjorth, jur. kand.;

               —

               pentru Migrationsverket, de H. Hedebris și de M. Bergdahl, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul suedez, de A. Falk, de C. Meyer‑Seitz, de U. Persson, de N. Otte Widgren, de E. Karlsson și de L. Swedenborg în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de J. Vláčil, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elen, de M. Michelogiannaki, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul francez, de F. X. Bréchot și de D. Colas, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul olandez, de M. K. Bulterman și de B. Koopman, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elvețian, de C. Bichet, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Condou‑Durande, de C. Tufvesson și de K. Simonsson, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 17 martie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 19 și 27 din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (JO 2013, L 180, p. 31).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul George Karim, resortisant sirian, pe de o parte, și Migrationsverket (Oficiul pentru Migrație, Suedia, denumit în continuare „oficiul”), pe de altă parte, în legătură cu decizia oficiului de respingere a cererii de permis de ședere introdusă de domnul Karim și de transfer al acestuia în Slovenia.

         Cadrul juridic

               3

               Considerentul (19) al Regulamentului nr. 604/2013 are următorul cuprins:
               „În vederea garantării protecției efective a drepturilor persoanelor vizate, ar trebui stabilite garanții juridice și dreptul la o cale de atac eficientă în ceea ce privește deciziile legate de transferurile către statul membru responsabil în conformitate în special cu drepturile recunoscute la articolul 47 din Carta Drepturilor Fundamentale a Uniunii Europene. Pentru a se asigura respectarea dreptului internațional, dreptul la o cale de atac eficientă împotriva unor astfel de decizii ar trebui să cuprindă atât examinarea aplicării prezentului regulament, cât și a situației de drept și de fapt din statul membru către care solicitantul este transferat.”

               4

               Articolul 18 alineatul (1) din acest regulament prevede:
               „Statul membru responsabil în conformitate cu prezentul regulament este obligat să:
               […]

                        (b)

                        reprimească, în condițiile prevăzute la articolele 23, 24, 25 și 29, un solicitant a cărui cerere se află în curs de examinare și care a depus cererea într‑un alt stat membru sau care se află pe teritoriul altui stat membru fără permis de ședere;

                  […]”

               5

               Articolul 19 alineatul (2) din regulamentul menționat prevede:
               „Obligațiile specificate la articolul 18 alineatul (1), încetează atunci când statul membru responsabil poate stabili, atunci când i se solicită preluarea sau reprimirea unui solicitant […], că persoana în cauză a părăsit teritoriul statelor membre pentru o perioadă de cel puțin trei luni, cu excepția cazului în care persoana în cauză este titularul unui permis de ședere valabil eliberat de statul membru responsabil.
               O cerere depusă după perioada de absență menționată în primul paragraf va fi considerată o cerere nouă care dă naștere unei noi proceduri de stabilire a statului membru responsabil.”

               6

               Articolul 27 alineatele (1) și (5) din același regulament are următorul cuprins:
               „(1)   Solicitantul […] are dreptul la o cale eficientă de atac, sub forma unui apel sau unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer în fața unei instanțe naționale.
               […]
               (5)   Statele membre asigură persoanei în cauză accesul la asistență juridică și, dacă este necesar, asistență lingvistică.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               7

               Domnul Karim a solicitat protecție internațională în Suedia la 3 martie 2014.

               8

               Întrucât o căutare în sistemul „Eurodac” a arătat că persoana interesată solicitase deja această protecție în Slovenia, la 14 mai 2013, oficiul a cerut autorităților slovene, la 20 martie 2014, să îl reprimească pe domnul Karim în baza articolului 18 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 604/2014.

               9

               Autoritățile slovene au acceptat această cerere de reprimire la 3 aprilie 2014. Oficiul a informat atunci aceste autorități că domnul Karim arătase că părăsise teritoriul statelor membre pe o perioadă mai mare de trei luni după prima sa cerere de azil și că pașaportul său conținea o viză de intrare în Liban cu data de 20 iulie 2013. După un schimb de corespondență, la 12 mai 2014, autoritățile slovene au reiterat acceptarea cererii de reprimire.

               10

               La 13 mai 2014, oficiul a respins cererea de permis de ședere formulată de domnul Karim, inclusiv cererea sa de protecție internațională, a clasat cauza referitoare la declararea statutului și a decis transferul persoanei interesate în Slovenia.

               11

               Domnul Karim a contestat decizia oficiului la Förvaltningsrätten i Stockholm (Tribunalul Administrativ din Stockholm, Suedia). Această instanță a respins acțiunea persoanei interesate pentru motivul că, din moment ce un stat membru acceptă să reprimească un solicitant de azil, acesta din urmă nu poate contesta transferul său către acest stat membru decât dacă invocă existența unor deficiențe sistemice.

               12

               Domnul Karim a contestat hotărârea Förvaltningsrätten i Stockholm (Tribunalul Administrativ din Stockholm) la instanța de trimitere, arătând, pe de o parte, că Republica Slovenia nu este statul membru responsabil de examinarea cererii sale de azil, întrucât el a părăsit teritoriul statelor membre pe o perioadă mai mare de trei luni după prima sa cerere de azil, și, pe de altă parte, că, din rațiuni umanitare, transferul său nu trebuie să aibă loc și că procedura de azil urmată în Slovenia prezintă deficiențe sistemice.

               13

               În aceste condiții, Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Curtea de Apel Administrativă din Stockholm, judecând în calitate de instanță competentă în materie de migrație) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Noile dispoziții referitoare la dreptul la o cale de atac jurisdicțională efectivă instituite prin Regulamentul nr. 604/2013 [considerentul (19) al acestuia și articolul 27 alineatele (1) și (5)] implică faptul că un solicitant de azil trebuie, de asemenea, să aibă posibilitatea să conteste [punerea în aplicare a] criteriil[or] prevăzute în capitolul III din Regulamentul nr. 604/2013 pe baza cărora urmează să fie transferat în alt stat membru, care a acceptat să îl primească? Sau dreptul la o cale de atac jurisdicțională efectivă poate fi limitat doar la dreptul de a controla existența unor deficiențe sistemice în procedura de azil și în condițiile de primire a solicitantului de azil în statul membru în care urmează să fie transferat[, astfel cum a statuat Curtea în Hotărârea din 10 decembrie 2013, Abdullahi (C‑394/12, EU:C:2013:813)]?

                        2)

                        În cazul în care Curtea ar considera că este posibil să se conteste punerea în aplicare a criteriilor prevăzute în capitolul III din Regulamentul nr. 604/2013, articolul 19 alineatul (2) din acesta implică faptul că regulamentul menționat nu este aplicabil dacă solicitantul de azil face dovada că s‑a aflat în afara teritoriului statelor membre pentru o perioadă de cel puțin trei luni?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la a doua întrebare

               14

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie analizată în primul rând, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 19 alineatul (2) din Regulamentul nr. 604/2013 trebuie interpretat în sensul că această dispoziție, în special cel de al doilea paragraf al său, este aplicabilă unui resortisant al unei țări terțe care, după introducerea unei prime cereri de azil într‑un stat membru, face dovada că a părăsit teritoriul statelor membre pe o perioadă de cel puțin trei luni, înainte de a introduce o nouă cerere de azil într‑un alt stat membru.

               15

               În această privință, trebuie arătat, desigur, că articolul 19 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul nr. 604/2013 prevede că, în principiu, obligațiile de preluare și de reprimire a solicitantului de azil care decurg din articolul 18 alineatul (1) din acest regulament încetează atunci când statul membru responsabil poate stabili, atunci când i se solicită reprimirea unui solicitant de azil, că acesta a părăsit teritoriul statelor membre pentru o perioadă de cel puțin trei luni.

               16

               Cu toate acestea, articolul 19 alineatul (2) al doilea paragraf din regulamentul menționat precizează că o cerere depusă după o astfel de perioadă de absență va fi considerată o cerere nouă care dă naștere unei noi proceduri de stabilire a statului membru responsabil.

               17

               Prin urmare, în situația în care un resortisant al unei țări terțe care, după introducerea unei prime cereri de azil într‑un stat membru, a părăsit teritoriul statelor membre pe o perioadă de cel puțin trei luni, înainte de a introduce o nouă cerere de azil într‑un alt stat membru, articolul 19 alineatul (2) din Regulamentul nr. 604/2013 impune statului membru în care a fost depusă noua cerere de azil să finalizeze, pe baza normelor stabilite prin acest regulament, procesul de determinare a statului membru responsabil de examinarea acestei noi cereri.

               18

               În consecință, este necesar să se răspundă la cea de a doua întrebare că articolul 19 alineatul (2) din Regulamentul nr. 604/2013 trebuie interpretat în sensul că această dispoziție, în special cel de al doilea paragraf al său, este aplicabilă unui resortisant al unei țări terțe care, după introducerea unei prime cereri de azil într‑un stat membru, face dovada că a părăsit teritoriul statelor membre pe o perioadă de cel puțin trei luni, înainte de a introduce o nouă cerere de azil într‑un alt stat membru.

         Cu privire la prima întrebare

               19

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 604/2013, analizat în lumina considerentului (19) al acestuia, trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, un solicitant de azil poate invoca, în cadrul unei acțiuni formulate împotriva unei decizii de transfer luate în privința sa, aplicarea eronată a criteriilor de responsabilitate prevăzute în capitolul III din acest regulament.

               20

               Cu titlu introductiv, trebuie să se constate că, din decizia de trimitere reiese că reclamantul din litigiul principal nu se prevalează, în cadrul acțiunii formulate împotriva deciziei de transfer luate în privința sa, de încălcarea uneia dintre normele prevăzute în capitolul III din Regulamentul nr. 604/2013, ci mai curând de faptul că responsabilitatea Republicii Slovenia ar fi fost stabilită cu nerespectarea normelor specifice instituite la articolul 19 alineatul (2) din acest regulament, referitoare la situația unui resortisant al unei țări terțe care, după introducerea unei prime cereri de azil într‑un stat membru, a părăsit teritoriul statelor membre pe o perioadă de cel puțin trei luni, înainte de a introduce o nouă cerere de azil într‑un alt stat membru.

               21

               Prin urmare, pentru a da un răspuns util instanței de trimitere, este necesar să se stabilească dacă articolul 27 alineatul (1) din regulamentul menționat, citit în lumina considerentului (19) al acestuia, trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, un solicitant de azil poate invoca, în cadrul unei acțiuni formulate împotriva unei decizii de transfer luate în privința sa, nerespectarea normelor prevăzute la articolul 19 alineatul (2) din același regulament.

               22

               În această privință, trebuie arătat că, din cuprinsul punctelor 30-61 din Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15), reiese că articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 604/2013, analizat în lumina considerentului (19) al acestuia, oferă solicitantului de azil posibilitatea unei căi de atac efective împotriva unei decizii de transfer luate în privința sa, care poate avea ca obiect, printre altele, examinarea aplicării acestui regulament și care poate conduce, așadar, la repunerea în discuție a responsabilității unui stat membru, chiar și în lipsa unor deficiențe sistemice în procedura de azil și în condițiile de primire a solicitanților de azil în acest stat membru, care implică riscul unui tratament inuman sau degradant, în sensul articolului 4 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

               23

               În plus, deși aplicarea Regulamentului nr. 604/2013 se bazează, în esență, pe desfășurarea unui proces de determinare a statului membru responsabil, desemnat pe baza criteriilor prevăzute în capitolul III din acest regulament (Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash, C‑63/15, punctul 41), trebuie subliniat că norma care figurează la articolul 19 alineatul (2) al doilea paragraf din acest regulament stabilește cadrul în care acest proces trebuie să aibă loc, atunci când resortisantul în cauză al unei țări terțe, după introducerea unei prime cereri de azil într‑un stat membru, a părăsit teritoriul statelor membre pe o perioadă de cel puțin trei luni, înainte de a introduce o nouă cerere de azil într‑un alt stat membru.

               24

               Astfel, potrivit celor amintite la punctul 17 din prezenta hotărâre, din această dispoziție rezultă că, în această situație, statul membru în care a fost introdusă noua cerere de azil este obligat să finalizeze procesul de determinare a statului membru responsabil de examinarea acestei noi cereri.

               25

               Acest nou proces de determinare se deosebește de cel care a fost derulat inițial de statul membru în care a fost depusă prima cerere de azil și poate conduce la desemnarea unui nou stat membru responsabil, pe baza criteriilor enunțate în capitolul III din Regulamentul nr. 604/2013.

               26

               În consecință, pentru a se asigura că decizia de transfer contestată a fost adoptată în urma unei aplicări corecte a procesului de determinare a statului membru responsabil prevăzut de acest regulament, instanța sesizată cu o acțiune împotriva unei decizii de transfer trebuie să poată examina afirmațiile unui solicitant de azil care invocă încălcarea normei ce figurează la articolul 19 alineatul (2) al doilea paragraf din regulamentul menționat.

               27

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 604/2013, analizat în lumina considerentului (19) al acestuia, trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, un solicitant de azil poate invoca, în cadrul unei acțiuni formulate împotriva unei decizii de transfer luate în privința sa, nerespectarea normei prevăzute la articolul 19 alineatul (2) al doilea paragraf din acest regulament.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               28

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                           1)

                           Articolul 19 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid trebuie interpretat în sensul că această dispoziție, în special cel de al doilea paragraf al său, este aplicabilă unui resortisant al unei țări terțe care, după introducerea unei prime cereri de azil într‑un stat membru, face dovada că a părăsit teritoriul statelor membre pe o perioadă de cel puțin trei luni, înainte de a introduce o nouă cerere de azil într‑un alt stat membru.

                           2)

                           Articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 604/2013, analizat în lumina considerentului (19) al acestuia, trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, un solicitant de azil poate invoca, în cadrul unei acțiuni formulate împotriva unei decizii de transfer luate în privința sa, nerespectarea normei prevăzute la articolul 19 alineatul (2) al doilea paragraf din acest regulament.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: suedeza.


Hotărârea Curții (marea cameră) din data de 12 decembrie 2006.#Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation împotriva Commissioners of Inland Revenue.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Regatul Unit.#Libertate de stabilire.#Cauza C-374/04.


Hotărârea Curții din data de 12 mai 1998. # Époux Robert Gilly împotriva Directeur des services fiscaux du Bas-Rhin. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal administratif de Strasbourg - Franța. # Cauza C-336/96.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 15 iulie 2004. # Anneliese Lenz împotriva Finanzlandesdirektion für Tirol. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgerichtshof - Austria. # Cauza C-315/02.