title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 14 octombrie 2010.#Günter Fuß împotriva Stadt Halle.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Halle - Germania.#Politica socială - Protecția securității și a sănătății lucrătorilor - Directiva 2003/88/CE - Organizarea timpului de lucru - Pompieri angajați în sectorul public - Serviciu de intervenție - Articolul 6 litera (b) și articolul 22 alineatul (1) primul paragraf litera (b) - Timpul de lucru maxim săptămânal - Refuzul de a efectua o muncă ce depășește acest timp de lucru - Transfer forțat în cadrul unui alt serviciu - Efect direct - Consecințe pentru instanțele naționale.#Cauza C-243/09.

text:
      Cauza C‑243/09
      Günter Fuß
      împotriva
      Stadt Halle
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Verwaltungsgericht Halle)
      „Politica socială — Protecția securității și a sănătății lucrătorilor — Directiva 2003/88/CE — Organizarea timpului de lucru — Pompieri angajați în sectorul public — Serviciu de intervenție — Articolul 6 litera (b) și articolul 22 alineatul (1) primul paragraf litera (b) — Timpul de lucru maxim săptămânal — Refuzul de a efectua o muncă ce depășește acest timp de lucru — Mutare obligatorie în cadrul unui alt serviciu — Efect direct — Consecințe pentru instanțele naționale”
      Sumarul hotărârii
      1.        Politica socială — Protecția securității și a sănătății lucrătorilor — Directiva 2003/88 privind anumite aspecte ale organizării
            timpului de lucru
      [Directiva 2003/88 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 6 lit. (b)]
      2.        Politica socială — Protecția securității și a sănătății lucrătorilor — Directiva 2003/88 privind anumite aspecte ale organizării
            timpului de lucru — Articolul 6 litera (b) — Efect direct
      [Directiva 2003/88 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 6 lit. (b)]
      1.        Articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru trebuie interpretat
         în sensul că se opune unei reglementări naționale care permite unui angajator din sectorul public să dispună mutarea obligatorie
         într‑un alt serviciu a unui lucrător angajat în calitate de pompier în cadrul unui serviciu de intervenție pentru motivul
         că acesta a solicitat ca media timpului de lucru maxim săptămânal prevăzută de dispoziția menționată să fie respectată în
         cadrul acestui din urmă serviciu. Împrejurarea că un astfel de lucrător nu suferă din cauza acestei mutări niciun prejudiciu
         specific, în afara celui care rezultă din încălcarea respectivului articol 6 litera (b), este, în această privință, lipsită
         de relevanță.

      (a se vedea punctele 53-55 și dispozitivul)
      2.        Articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru îndeplinește toate
         condițiile cerute pentru a produce un efect direct, dat fiind că pune în sarcina statelor membre, în termeni neechivoci, o
         obligație de rezultat precisă și care nu este supusă niciunei condiții cu privire la aplicarea normei pe care o enunță, constând
         în prevederea unui plafon de 48 de ore, inclusiv orele suplimentare, în ceea ce privește timpul de lucru mediu săptămânal.
         Împrejurarea că directiva permite statelor să deroge de la articolul 6 din directiva menționată nu afectează caracterul precis
         și necondiționat al literei (b) a acestui din urmă articol. Astfel, posibilitatea statelor membre de a nu aplica articolul
         6 este supusă respectării tuturor condițiilor prevăzute la articolul 22 alineatul (1) primul paragraf din aceeași directivă,
         astfel încât se poate stabili protecția minimă care trebuie, în orice caz, să fie pusă în aplicare.

      Prin urmare, un lucrător angajat în sectorul public are dreptul să se prevaleze în mod direct de dispozițiile articolului
         6 litera (b) din Directiva 2003/88 împotriva angajatorului său pentru a obține respectarea dreptului la un timp de lucru mediu
         săptămânal care să nu depășească 48 de ore, drept garantat prin această dispoziție. În această privință, instanțele naționale
         și organele administrației, inclusiv autoritățile descentralizate, au obligația să aplice integral dreptul Uniunii și să protejeze
         drepturile conferite de acesta particularilor, înlăturând, dacă este nevoie, aplicarea oricărei dispoziții de drept intern
         contrare.

      O mutare obligatorie, pentru motivul că lucrătorul a solicitat ca media timpului de lucru maxim săptămânal prevăzută de dispoziția
         menționată să fie respectată, are ca efect golirea de conținut a dreptului conferit prin această dispoziție. O astfel de măsură
         anihilează efectul util al acestei dispoziții în raport cu lucrătorul respectiv. În consecință, este evident că măsura respectivă
         nu asigură nici aplicarea integrală a respectivului articol 6 litera (b) din Directiva 2003/88, nici protecția drepturilor
         pe care această dispoziție le conferă lucrătorilor din statul membru avut în vedere.

      În plus, dreptul fundamental la o protecție jurisdicțională efectivă, garantat prin articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale
         a Uniunii Europene, care, potrivit articolului 6 alineatul (1) primul paragraf TUE, are „aceeași valoare juridică cu cea a
         tratatelor”, ar fi afectat în mod esențial dacă un angajator, ca reacție la o contestație sau la o acțiune în justiție introdusă
         de un lucrător în vederea asigurării respectării dispozițiilor unei directive care urmărește să protejeze securitatea și sănătatea
         sa, ar avea dreptul să ia o măsură de retorsiune. Astfel, teama de o asemenea măsură de retorsiune împotriva căreia nu ar
         exista nicio acțiune jurisdicțională ar risca să descurajeze lucrătorii care se consideră lezați printr‑o măsură luată de
         angajatorul lor să își valorifice drepturile pe cale jurisdicțională și, prin urmare, ar fi de natură să compromită grav realizarea
         obiectivului urmărit de directivă.

      (a se vedea punctele 57-61, 63, 65 și 66)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      14 octombrie 2010(*)

      „Politica socială – Protecția securității și a sănătății lucrătorilor – Directiva 2003/88/CE – Organizarea timpului de lucru – Pompieri angajați în sectorul public – Serviciu de intervenție – Articolul 6 litera (b) și articolul 22 alineatul (1) primul paragraf litera (b) – Timpul de lucru maxim săptămânal – Refuzul de a efectua o muncă ce depășește acest timp de lucru – Mutare obligatorie în cadrul unui alt serviciu – Efect direct – Consecințe pentru instanțele naționale”
      În cauza C‑243/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Verwaltungsgericht
         Halle (Germania), prin decizia din 25 martie 2009, primită de Curte la 3 iulie 2009, în procedura

      Günter Fuß
      împotriva
      Stadt Halle,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii A. Arabadjiev, A. Rosas, U. Lõhmus și A. Ó Caoimh (raportor),
         judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Fuß, de M. Geißler, Rechtsanwalt;
      –        pentru Stadt Halle, de domnul Willecke, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii V. Kreuschitz și M. van Beek, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 22 alineatul (1) primul paragraf litera
         (b) din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării
         timpului de lucru (JO L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Fuß, pe de o parte, și angajatorul acestuia, Stadt Halle,
         pe de altă parte, cu privire la mutarea sa obligatorie într‑un alt serviciu decât cel în care era încadrat anterior în calitate
         de pompier.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Potrivit considerentului (1) al Directivei 2003/88, prin această directivă se realizează, din motive de claritate, codificarea
         dispozițiilor Directivei 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului de
         lucru (JO L 307, p. 18), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2000/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului
         din 22 iunie 2000 (JO L 195, p. 41, denumită în continuare „Directiva 93/104”). Directivele 93/104 și 2000/34 trebuiau transpuse
         de statele membre în dreptul lor intern până cel târziu la 23 noiembrie 1996 și, respectiv, la 1 august 2003.

      4        Potrivit articolului 1 din Directiva 2003/88, intitulat „Obiectul și domeniul de aplicare”:

      „(1)      Prezenta directivă stabilește cerințe minime de securitate și sănătate pentru organizarea timpului de lucru.
      (2)      Prezenta directivă se aplică:
      (a)       perioadelor minime de repaus zilnic, repaus săptămânal și concediu anual, precum și pauzelor și timpului de lucru maxim săptămânal;
      […]”
      5        Articolul 6 din aceeași directivă, intitulat „Timpul de lucru maxim săptămânal”, prevede:

      „Statele membre iau măsurile necesare pentru ca, în funcție de necesitățile de protecție a sănătății și securității lucrătorilor:
      (a)      timpul de lucru săptămânal să fie limitat prin acte cu putere de lege și acte administrative sau prin convenții colective
         sau acorduri încheiate între partenerii sociali;

      (b)      timpul mediu de lucru pentru fiecare perioadă de șapte zile, inclusiv orele suplimentare, să nu depășească 48 de ore.”
      6        Articolul 15 din directiva menționată, intitulat „Dispoziții mai favorabile”, prevede:

      „Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a aplica sau de a adopta și aplica acte cu putere de lege
         și acte administrative mai favorabile protecției securității și sănătății lucrătorilor sau de a favoriza sau a permite aplicarea
         unor convenții colective sau acorduri încheiate între partenerii sociali care sunt mai favorabile protecției securității și
         sănătății lucrătorilor.”

      7        Articolul 17 din Directiva 2003/88, intitulat „Derogări”, prevede:

      „(1)      Ținând cont de principiile generale de protecție a securității și sănătății lucrătorilor, statele membre pot deroga de la
         articolele 3-6, 8 și 16 atunci când, pe baza caracteristicilor specifice ale activității exercitate, durata timpului de lucru
         nu este măsurată și predeterminată sau poate fi determinată de lucrătorii înșiși, […]

      […]
      (3)      În conformitate cu alineatul (2) din prezentul articol, se poate deroga de la articolele 3-5, 8 și 16:
      […]
      (c)      în cazul activităților care implică nevoia de continuitate a serviciilor sau producției, în special:
      […]
      (iii) […] servicii de pompieri sau de protecție civilă.”
      8        Articolul 22 alineatul (1) primul paragraf din directiva menționată are următorul cuprins:

      „Un stat membru are opțiunea de a nu aplica articolul 6, respectând totodată principiile generale de protecție a sănătății
         și securității lucrătorilor și cu condiția să ia măsurile necesare pentru a asigura că:

      (a)      niciun angajator nu cere unui lucrător să muncească mai mult de 48 de ore într‑o perioadă de șapte zile, calculată ca medie
         pentru perioada de referință prevăzută la articolul 16 litera (b), dacă nu a obținut acordul prealabil al lucrătorului de
         a efectua o asemenea muncă;

      (b)      niciun lucrător nu suferă niciun prejudiciu din partea angajatorului dacă refuză să își dea acordul de a efectua o asemenea
         muncă;

      (c)      angajatorul ține evidențe actualizate ale tuturor lucrătorilor care efectuează o asemenea muncă;
      (d)      evidențele sunt puse la dispoziția autorităților competente, care pot, din motive legate de securitatea și sănătatea lucrătorilor,
         să interzică sau să limiteze posibilitatea de depășire a duratei maxime de muncă săptămânale;

      (e)      angajatorul furnizează autorităților competente, la cererea acestora, informații cu privire la cazurile în care lucrătorii
         și‑au dat acordul de a munci mai mult de 48 de ore într‑o perioadă de șapte zile, calculată ca medie pentru perioada de referință
         prevăzută la articolul 16 litera (b).”

      9        Directiva 2003/88 a intrat în vigoare, conform articolului 28, la 2 august 2004.

       Reglementarea națională
      10      Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul landului Saxonia Superioară privind timpul de lucru al funcționarilor încadrați
         în serviciul tehnic de pompieri al orașelor și comunelor (Verordnung über die Arbeitszeit der Beamtinnen und Beamten im feuerwehrtechnischen
         Dienst der Städte und Gemeinden des Landes Sachsen‑Anhalt) din 7 octombrie 1998 (denumit în continuare „ArbZVO‑FW 1998”),
         în vigoare până la 31 decembrie 2007, prevedea următoarele:

      „Timpul normal de lucru al funcționarilor angajați în schimburi și a căror activitate săptămânală se desfășoară, în esență,
         în cadrul serviciului de gardă este în medie de 54 de ore. […]”

      11      Începând de la 1 ianuarie 2008, ArbZVO‑FW 1998 a fost înlocuit cu ArbZVO‑FW din 5 iulie 2007 (denumit în continuare „ArbZVO‑FW
         2007”).

      12      Articolul 2 alineatul (1) din ArbZVO‑FW 2007 prevede:

      „Timpul de lucru săptămânal normal al funcționarilor, inclusiv orele suplimentare, este de 48 de ore în medie anuală.”
      13      Articolul 4 din același ArbZVO‑FW 2007, intitulat „Acorduri individuale”, are următorul cuprins:

      „(1)      Sub rezerva respectării principiilor generale ale securității și protecției sănătății, timpul de lucru în schimburi poate
         depăși durata medie normală săptămânală prevăzută la articolul 2 alineatul (1) dacă persoanele vizate își dau acordul în acest
         sens și angajatorul prezintă dovada acestui acord.

      (2)      Acordul prevăzut la alineatul (1) poate fi revocat cu condiția respectării unui preaviz de șase luni. Persoanele interesate
         trebuie să fie informate în scris cu privire la acest aspect.”

      14      Articolul 612 a din Codul civil (Bürgerliches Gesetzbuch) prevede că, în cadrul acordurilor pe care le încheie cu un lucrător
         sau al măsurilor pe care le adoptă în privința acestuia, angajatorul nu poate dezavantaja lucrătorul pentru motivul că acesta
         își exercită drepturile în mod legal.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      15      Domnul Fuß este angajat de Stadt Halle de la 10 mai 1982. Numit funcționar în cursul anului 1998, cu gradul de pompier‑șef
         („Oberbrandmeister”), acesta deține de la 15 decembrie 2005 gradul de căpitan de pompieri („Hauptbrandmeister”).

      16      Până la 4 ianuarie 2007, domnul Fuß a fost încadrat la serviciul de intervenție „protecția împotriva incendiilor” al pompierilor
         din Stadt Halle în calitate de comandant de vehicul. Orarul său de serviciu prevedea un timp de lucru, în medie, de 54 de
         ore pe săptămână.

      17      Cu ocazia unei reuniuni a personalului organizate la începutul anului 2006, conducerea Stadt Halle i‑a anunțat pe membrii
         serviciului de intervenție că, dacă se va solicita respectarea Directivei 2003/88, vor exista mutări la centrul de comandă
         a intervențiilor.

      18      Prin scrisoarea din 13 decembrie 2006, invocând Ordonanța din 14 iulie 2005, Personalrat der Feuerwehr Hamburg (C‑52/04, Rec.,
         p. I‑7111), domnul Fuß a solicitat ca în viitor timpul său de lucru săptămânal să nu mai depășească limita maximă de 48 de
         ore în medie, prevăzută la articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88. Prin aceeași scrisoare, domnul Fuß a solicitat dreptul
         la compensarea orelor suplimentare efectuate în mod nelegal în perioada cuprinsă între 1 ianuarie 2004 și 31 decembrie 2006.

      19      Printr‑o decizie din 18 decembrie 2006, Stadt Halle a pus în aplicare un plan de ocupare a personalului în temeiul căruia
         un post ocupat prin rotație, devenit vacant la centrul de comandă a intervențiilor pompierilor, trebuia să fie ocupat începând
         de la 1 aprilie 2007 pentru a se evita orice lipsă calitativă în organigramă.

      20      La 21 decembrie 2006, domnul Fuß a avut o discuție cu angajatorul său cu privire la proiectul acestuia de a dispune mutarea
         sa pe postul menționat. În cursul acestei discuții, domnul Fuß a indicat faptul că voia să lucreze în continuare în cadrul
         serviciului de intervenție.

      21      Prin decizia din 2 ianuarie 2007, Stadt Halle a dispus mutarea domnului Fuß pentru o durată limitată, și anume de la 5 ianuarie
         2007 până la 31 martie 2009, la centrul de comandă, argumentând că o astfel de mutare era necesară din motive de organizare
         a serviciului (denumită în continuare „decizia de mutare”). Potrivit Stadt Halle, postul în discuție necesita o formare în
         gradul de căpitan de pompieri, o experiență de mai mulți ani în calitate de comandant de vehicul și o formare ca paramedic.
         În plus, această mutare urma să permită domnului Fuß, printre altele, să lucreze cu respectarea timpului de lucru maxim săptămânal
         de 48 de ore.

      22      De la mutarea sa, domnul Fuß lucrează 40 de ore pe săptămână și nu mai trebuie să efectueze servicii de gardă cu o durată
         de 24 de ore. Pe de altă parte, ținând seama de numărul mai redus de ore de serviciu solicitante (nopți, duminici și zile
         libere), acesta primește o primă specială redusă pentru serviciul efectuat la astfel de ore.

      23      La 4 ianuarie 2007, domnul Fuß a introdus la Stadt Halle o contestație împotriva deciziei de mutare, arătând, în esență, că
         nu dorea să lucreze potrivit unui alt program de organizare a serviciului.

      24      Prin decizia din 23 ianuarie 2007, Stadt Halle a respins această plângere pentru motivul că, în esență, decizia de mutare
         era o măsură cu caracter personal, întemeiată pe puterea de conducere a autorității ierarhice, pe care aceasta putea să o
         exercite în mod discreționar.

      25      La 28 februarie 2007, domnul Fuß a sesizat Verwaltungsgericht Halle cu o acțiune având ca obiect anularea deciziei de mutare
         și reintegrarea sa pe postul pe care îl ocupa anterior măsurii care i s‑a aplicat. Acesta susține în esență că mutarea sa
         a fost decisă numai pentru motivul că ceruse o reducere a timpului de lucru în conformitate cu dispozițiile Directivei 2003/88.
         În schimb, Stadt Halle apreciază că decizia menționată nu are nicidecum scopul de a‑l sancționa pe domnul Fuß, ci permite
         îndeplinirea cererii acestuia din urmă de a se respecta săptămâna de lucru de 48 de ore, fără a fi necesar să se adapteze
         în mod prematur și exclusiv pentru el planul de serviciu, adaptare care ar fi determinat probleme de organizare. Astfel, asigurarea
         conformității planului de serviciu cu Directiva 2003/88 ar trebui să fie efectuată în mod uniform pentru toți agenții din
         serviciu.

      26      În decizia de trimitere, instanța națională constată conformitatea deciziei de mutare cu dreptul național. Astfel, pe de o
         parte, domnul Fuß a fost mutat într‑un loc de muncă de același grad și aparținând aceleiași categorii de remunerație. Pe de
         altă parte, mutarea domnului Fuß, presupunând chiar că nu poate fi motivată prin rațiuni de organizare a se0r0vi0ciului, s‑ar
         baza pe un motiv obiectiv, și anume, intenția de a pune capăt unei încălcări a articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88
         față de persoana interesată, fără ca programul de serviciu sau timpul de lucru al celorlalți pompieri să fie modificat ori
         pus în conformitate cu directiva.

      27      Instanța menționată se întreabă totuși dacă decizia de mutare nu este contrară articolului 22 alineatul (1) primul paragraf
         litera (b) din Directiva 2003/88.

      28      Instanța de trimitere observă că, într‑adevăr, la data faptelor în litigiu, articolul 2 alineatul (1) din ArbZVO‑FW 1998 nu
         era conceput ca o dispoziție derogatorie de la articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88, în sensul articolului 22 alineatul
         (1) primul paragraf din aceasta, și că nicio altă dispoziție de drept național nu prevedea posibilitatea unei astfel de derogări
         cu respectarea tuturor condițiilor prevăzute de această din urmă dispoziție, în special a celei, prevăzută la alineatul menționat
         litera (b), potrivit căreia niciun lucrător nu trebuie să sufere un prejudiciu din partea angajatorului dacă refuză să își
         dea acordul pentru a efectua un serviciu care depășește media timpului de lucru maxim săptămânal de 48 de ore. Cu toate acestea,
         cu excepția cazului în care s‑ar admite ca drepturile care decurg din Directiva 2003/88 să fie eludate și ca aceasta să nu
         își atingă obiectivul, interdicția de a cauza un prejudiciu lucrătorilor ar trebui să se aplice a fortiori atunci când angajatorul, în pofida lipsei unei dispoziții exprese de drept național care să îl autorizeze în acest sens, solicită
         unui lucrător să efectueze o muncă având o durată ce depășește limita maximă prevăzută la articolul 6 litera (b) menționat,
         iar acest lucrător cere respectarea acestei dispoziții.

      29      Potrivit instanței de trimitere, se ridică totuși problema dacă noțiunea „prejudiciu” care figurează la articolul 22 alineatul
         (1) primul paragraf litera (b) din Directiva 2003/88 trebuie interpretată în mod subiectiv sau în mod obiectiv. Din punct
         de vedere subiectiv, ar trebui să se constate un prejudiciu în detrimentul domnului Fuß, din moment ce acesta a resimțit schimbarea
         locului de muncă ca pe o sancțiune. În schimb, din punct de vedere obiectiv, domnul Fuß nu a suferit niciun prejudiciu, deoarece
         noul loc de muncă este mai puțin periculos decât cel ocupat anterior și i s‑a oferit posibilitatea de a obține calificări
         profesionale suplimentare. Într‑adevăr, domnul Fuß a suferit o pierdere de remunerație din cauza reducerii primei sale speciale
         pentru serviciul îndeplinit la ore solicitante. Totuși, reducerea menționată este justificată de faptul că acesta asigură
         mai puține ore de muncă solicitante și este compensată prin dobândirea a mai mult timp liber. Pe de altă parte, caracterul
         limitat în timp al mutării este lipsit de relevanță, de vreme ce, în conformitate cu ArbZVO‑FW 2007, astfel cum este în vigoare
         de la 1 ianuarie 2008, domnul Fuß ar putea fi menținut pe un post din afara serviciului de intervenții dacă nu acceptă o depășire
         a limitei săptămânale de 48 de ore.

      30      În aceste condiții, Verwaltungsgericht Halle a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Prejudiciul prevăzut la articolul 22 alineatul (1) [primul paragraf] litera (b) din Directiva [2003/88] trebuie apreciat în
         mod obiectiv sau în mod subiectiv?

      2)      Există un prejudiciu în sensul articolului 22 alineatul (1) [primul paragraf] litera (b) din Directiva [2003/88] atunci când,
         în urma cererii sale de a se respecta durata maximă de lucru, un funcționar din cadrul unui serviciu de intervenție este mutat
         fără acordul său într‑un alt post care implică în esență lucrul la birou?

      3)      O scădere a remunerației trebuie considerată un prejudiciu în sensul articolului 22 alineatul (1) [primul paragraf] litera
         (b) din Directiva [2003/88] atunci când mutarea presupune o reducere a orelor de lucru în condiții solicitante (nopți, duminici
         și zile libere) și, prin urmare, o reducere a primei speciale care corespunde acestor ore de serviciu?

      4)      În cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare […] sau la a treia întrebare, un prejudiciu care rezultă dintr‑o mutare
         poate fi compensat prin alte avantaje legate de noul post, precum timpul de lucru mai scurt sau o formare continuă?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      31      Prin intermediul întrebărilor sale, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească
         dacă noțiunea „prejudiciu” care figurează la articolul 22 alineatul (1) primul paragraf litera (b) din Directiva 2003/88 trebuie
         interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în acțiunea principală, care permite
         unui angajator din sectorul public să dispună mutarea obligatorie a unui lucrător angajat în calitate de pompier în cadrul
         unui serviciu de intervenție pentru motivul că acesta a solicitat ca media timpului de lucru maxim săptămânal, prevăzută la
         articolul 6 litera (b) din această directivă, să fie respectată în cadrul respectivului serviciu de intervenție.

      32      În această privință, trebuie să se amintească faptul că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că Directiva 2003/88 are ca
         obiectiv să stabilească cerințe minime destinate ameliorării condițiilor de viață și de muncă ale lucrătorilor printr‑o apropiere
         a reglementărilor naționale referitoare, în special, la timpul de lucru. Această armonizare la nivelul Uniunii Europene în
         domeniul organizării timpului de lucru urmărește să garanteze o mai bună protecție a securității și a sănătății lucrătorilor,
         punând la dispoziția acestora perioade minime de repaus – în special zilnic și săptămânal –, precum și pauze adecvate și prevăzând
         o limită maximă a timpului de lucru săptămânal (a se vedea în special Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții, C‑397/01-C‑403/01,
         Rec., p. I‑8835, punctul 76, Hotărârea din 1 decembrie 2005, Dellas și alții, C‑14/04, Rec., p. I‑10253, punctele 40 și 41,
         precum și Hotărârea din 7 septembrie 2006, Comisia/Regatul Unit, C‑484/04, Rec., p. I‑7471, punctele 35 și 36).

      33      Astfel, articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 obligă statele membre să ia măsurile necesare pentru ca, în funcție de
         necesitățile de protecție a sănătății și a securității lucrătorilor, timpul mediu de lucru pentru fiecare perioadă de șapte
         zile, inclusiv orele suplimentare, să nu depășească 48 de ore. Această limită maximă în ceea ce privește timpul de lucru mediu
         săptămânal constituie o normă de drept social al Uniunii de o importanță deosebită, de care trebuie să beneficieze fiecare
         lucrător ca cerință minimă destinată să asigure protecția securității și a sănătății sale (a se vedea Hotărârile citate anterior
         Pfeiffer și alții, punctul 100, Dellas și alții, punctul 49, precum și Comisia/Regatul Unit, punctul 38).

      34      În sistemul pus în aplicare de Directiva 2003/88, deși articolul 15 din aceasta permite în mod general aplicarea și introducerea
         unor dispoziții naționale mai favorabile protecției securității și a sănătății lucrătorilor, numai anumite dispoziții ale
         sale, enumerate limitativ, pot face obiectul derogărilor prevăzute de statele membre sau de partenerii sociali. Punerea în
         aplicare a unor astfel de derogări este supusă, în plus, unor condiții stricte, de natură să asigure protecția eficace a securității
         și a sănătății lucrătorilor (a se vedea Hotărârea Pfeiffer și alții, citată anterior, punctele 77 și 96).

      35      Astfel, articolul 22 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2003/88, care face obiectul întrebărilor preliminare, oferă
         statelor membre posibilitatea de a nu aplica articolul 6 din aceasta în măsura în care statele respective respectă principiile
         generale ale protecției securității și a sănătății lucrătorilor și îndeplinesc un anumit număr de condiții cumulative prevăzute
         de această dispoziție, în special aceea, prevăzută la paragraful menționat litera (b), potrivit căreia trebuie luate măsuri
         pentru a asigura că niciun lucrător nu suferă vreun prejudiciu din partea angajatorului dacă refuză să își dea acordul pentru
         a efectua o muncă a cărei durată medie săptămânală depășește limita maximă prevăzută la articolul 6 litera (b) din aceeași
         directivă.

      36      În speță, este totuși necontestat faptul că nici Republica Federală Germania, astfel cum Curtea a constatat deja la punctul
         85 din Hotărârea din 9 septembrie 2003, Jaeger (C‑151/02, Rec., p. I‑8389), și la punctul 98 din Hotărârea Pfeiffer și alții,
         citată anterior, nici landul Saxonia Superioară, ceea ce a fost stabilit în decizia de trimitere de către instanța sesizată
         cu acțiunea principală și confirmat în cadrul prezentei proceduri atât de guvernul german, cât și de Stadt Halle în observațiile
         lor scrise, nu utilizaseră, la data situației de fapt din acțiunea principală, această posibilitate de derogare, dispozițiile
         de drept intern în vigoare la această dată neprevăzând nicio măsură conformă cu articolul 22 alineatul (1) primul paragraf
         din Directiva 2003/88 sau care să urmărească transpunerea acestei dispoziții. Solicitați prin intermediul unei întrebări scrise
         adresate de Curte să dea un răspuns cu privire la acest aspect, Stadt Halle a reiterat această constatare, în timp ce domnul
         Fuß și guvernul austriac au luat de asemenea poziție în acest sens.

      37      În această privință, instanța de trimitere arată cel mult că această posibilitate de derogare prevăzută la articolul 22 alineatul
         (1) primul paragraf litera (b) din Directiva 2003/88 a fost utilizată mai târziu de landul Saxonia Superioară în cadrul reglementării
         adoptate ulterior pentru a transpune directiva menționată în mod specific în raport cu pompierii angajați de orașele și comunele
         din acest land. Această reglementare nu a intrat însă în vigoare decât la 1 ianuarie 2008, și anume, la o dată ulterioară
         datei deciziei de mutare.

      38      De aici rezultă că, în lipsa măsurilor de drept intern care să pună în aplicare posibilitatea de derogare pusă la dispoziția
         statelor membre la articolul 22 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2003/88, această dispoziție este lipsită de orice
         relevanță pentru soluționarea acțiunii principale și că, prin urmare, trebuie să se ia în considerare numai articolul 6 litera
         (b) din această directivă, în măsura în care prevede principiul respectării de către statele membre a timpului mediu de lucru
         de maxim 48 de ore pentru fiecare perioadă de șapte zile.

      39      În această privință, trebuie amintit că, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite
         prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită
         să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările
         care îi sunt adresate. Astfel, misiunea Curții este de a interpreta toate dispozițiile de drept al Uniunii care sunt necesare
         instanțelor naționale pentru a statua în cauzele cu care sunt sesizate, chiar dacă respectivele dispoziții nu sunt expres
         indicate în întrebările adresate de aceste instanțe (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 8 martie 2007, Campina,
         C‑45/06, Rep., p. I‑2089, punctele 30 și 31, Hotărârea din 26 iunie 2008, Wiedemann și Funk, C‑329/06 și C‑343/06, Rep., p. I‑4635,
         punctul 45, precum și Hotărârea din 2 septembrie 2010, Kirin Amgen, C‑66/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 27).

      40      În consecință, chiar dacă pe plan formal instanța de trimitere și‑a limitat întrebările numai la interpretarea articolului
         22 alineatul (1) primul paragraf litera (b) din Directiva 2003/88, o astfel de împrejurare nu împiedică Curtea să îi furnizeze
         toate elementele de interpretare a dreptului Uniunii care pot fi utile pentru judecarea cauzei cu care este sesizată, indiferent
         dacă respectiva instanță s‑a referit sau nu s‑a referit la aceste elemente în enunțul întrebărilor sale. În această privință,
         revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională, și mai ales din motivarea deciziei
         de trimitere, elementele de drept comunitar care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (a se vedea
         Hotărârea din 12 ianuarie 2010, Wolf, C‑229/08, Rep., p. I‑1, punctul 32 și jurisprudența citată).

      41      În speță, din decizia de trimitere reiese că instanța sesizată cu acțiunea principală consideră că, de vreme ce condiția referitoare
         la lipsa prejudiciului cauzat lucrătorului, prevăzută la articolul 22 alineatul (1) primul paragraf litera (b) din Directiva
         2003/88, se aplică atunci când, în prezența măsurilor de drept intern care pun în aplicare această dispoziție, un angajator
         nu a obținut acordul lucrătorului pentru a deroga de la articolul 6 litera (b) din aceeași directivă, această condiție trebuie
         să se aplice a fortiori atunci când, precum în împrejurările speței, un angajator impune o astfel de derogare în pofida lipsei dispozițiilor de drept
         intern care să îl autorizeze în acest sens, iar lucrătorul respectiv se opune acestei măsuri, solicitând respectarea articolului
         6 litera (b) menționat.

      42      Instanța de trimitere sugerează astfel că, dacă lucrătorul avut în vedere nu suferă niciun prejudiciu din cauza faptului că
         nu și‑a dat acordul la depășirea plafonului de 48 de ore prevăzut la articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 pentru media
         timpului de lucru maxim săptămânal, nu ar fi contrar directivei în cauză ca angajatorul acestuia să poată decide, în temeiul
         dreptului intern, să dispună, împotriva voinței sale, mutarea într‑un alt serviciu care respectă, în opinia sa, plafonul prevăzut
         de această dispoziție, în măsura în care o astfel de mutare pune capăt încălcării dispoziției în raport cu lucrătorul respectiv.

      43      În aceste condiții, pentru a da un răspuns util instanței de trimitere, trebuie să se reformuleze întrebările adresate în
         sensul că prin acestea instanța respectivă solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 6 litera (b) din Directiva
         2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în acțiunea principală,
         care permite unui angajator din sectorul public să dispună mutarea obligatorie într‑un alt serviciu un lucrător angajat în
         calitate de pompier în cadrul unui serviciu de intervenție pentru motivul că acesta a solicitat respectarea în cadrul acestui
         din urmă serviciu a mediei timpului de lucru maxim săptămânal prevăzute de dispoziția menționată, în cazul în care acest lucrător
         nu suferă niciun prejudiciu din cauza unei astfel de mutări.

      44      În această privință, trebuie amintit că, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 61 din Ordonanța Personalrat der Feuerwehr
         Hamburg, citată anterior, activitățile desfășurate de forțele de intervenție ale unui serviciu public de pompieri – în afara
         unor împrejurări excepționale de o astfel de gravitate și de amploare încât obiectivul de asigurare a bunei funcționări a
         serviciilor indispensabile protecției intereselor publice trebuie să prevaleze în mod provizoriu asupra celui constând în
         garantarea securității și a sănătății lucrătorilor din echipele de intervenție și de salvare, împrejurări care nu se regăsesc
         în acțiunea principală – intră în domeniul de aplicare al Directivei 2003/88, astfel încât, în principiu, articolul 6 litera
         (b) din aceasta se opune depășirii plafonului de 48 de ore prevăzut pentru timpul de lucru maxim săptămânal, inclusiv serviciile
         de gardă.

      45      Or, în speță, este necontestat faptul că reglementarea landului Saxonia Superioară aplicabilă la momentul situației de fapt
         din acțiunea principală impunea pompierilor care, precum domnul Fuß, erau angajați în cadrul unui serviciu de intervenție
         din orașele și comunele acestui land un timp de lucru care depășește plafonul maxim de lucru săptămânal prevăzut la articolul
         6 litera (b) din Directiva 2003/88.

      46      În aceste condiții, pentru a răspunde la întrebările instanței de trimitere, trebuie, pe de o parte, să se examineze dacă,
         astfel cum sugerează aceasta, constatarea existenței unei încălcări a articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88 este
         supusă condiției ca lucrătorul respectiv să fi suferit un prejudiciu și, pe de altă parte, să se stabilească acele consecințe
         care decurg pentru instanțele naționale dintr‑o eventuală încălcare a acestei dispoziții.

      47      În ceea ce privește, în primul rând, problema relevanței existenței unui prejudiciu suferit de lucrătorul respectiv în vederea
         constatării unei încălcări a articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88, este necesar să se amintească faptul că, astfel
         cum rezultă deja din cuprinsul punctului 33 din prezenta hotărâre, această dispoziție constituie o normă de drept social al
         Uniunii de o importanță deosebită, care impune statelor membre obligația de a prevedea un plafon de 48 de ore pentru timpul
         de lucru mediu săptămânal, limita maximă incluzând orele suplimentare, astfel cum se precizează în mod expres în dispoziția
         menționată, și de la care, în lipsa punerii în aplicare în dreptul intern a articolului 22 alineatul (1) primul paragraf din
         această directivă, nu se poate deroga în ceea ce privește anumite activități, precum cea de pompier, în discuție în acțiunea
         principală.

      48      Astfel, după cum s‑a menționat deja la punctul 34 din prezenta hotărâre, numai anumite dispoziții expres prevăzute ale Directivei
         2003/88 pot face obiectul derogărilor efectuate de statele membre sau de partenerii sociali.

      49      Or, pe de o parte, articolul 6 din Directiva 2003/88 nu este menționat decât la articolul 17 alineatul (1) din aceasta, deși
         este necontestat faptul că această din urmă dispoziție privește activități care nu prezintă nicio legătură cu cele desfășurate
         de pompieri. În schimb, alineatul (3) litera (c) punctul (iii) al respectivului articol 17 se referă la „activități care implică
         nevoia de continuitate a serviciilor”, printre care figurează „servicii de pompieri”, dar această dispoziție nu prevede o
         posibilitate de derogare de la articolul 6 din directiva menționată, ci de la alte dispoziții ale acesteia (a se vedea, prin
         analogie, Hotărârea Pfeiffer și alții, citată anterior, punctul 97).

      50      Pe de altă parte, astfel cum reiese deja din cuprinsul punctelor 35 și 36 din prezenta hotărâre, este necontestat faptul că
         nici Republica Federală Germania, nici landul Saxonia Superioară nu au utilizat posibilitatea de derogare prevăzută la articolul
         22 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2003/88, care pune la dispoziția statelor membre posibilitatea de a nu aplica
         articolul 6 din aceasta, în măsura în care sunt îndeplinite anumite condiții cumulative (a se vedea, prin analogie, Hotărârea
         Pfeiffer și alții, citată anterior, punctul 98).

      51      În aceste condiții, pentru a se garanta deplina efectivitate a Directivei 2003/88, este necesar ca statele membre să împiedice
         orice depășire a timpului de lucru maxim săptămânal, astfel cum este stabilit la articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88
         (Hotărârea Pfeiffer și alții, citată anterior, punctul 118).

      52      Astfel cum a hotărât deja Curtea, statele membre nu pot stabili, așadar, în mod unilateral domeniul de aplicare al dispoziției
         respective, supunând indiferent căror condiții sau restricții aplicarea dreptului lucrătorilor la un timp de lucru mediu săptămânal
         care să nu depășească 48 de ore (Hotărârea Pfeiffer și alții, citată anterior, punctul 99).

      53      Prin urmare, depășirea mediei timpului de lucru maxim săptămânal stabilite la articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88
         constituie, ca atare, o încălcare a acestei dispoziții, fără a fi nevoie să se demonstreze, în plus, existența unui prejudiciu
         specific. În lipsa unei măsuri de drept intern care să pună în aplicare posibilitatea de derogare prevăzută la articolul 22
         alineatul (1) primul paragraf din aceeași directivă, noțiunea „prejudiciu” care figurează în această dispoziție este lipsită,
         așadar, de orice relevanță pentru interpretarea și pentru aplicarea respectivului articol 6 litera (b).

      54      În realitate, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 32 din prezenta hotărâre, întrucât Directiva 2003/88 urmărește obiectivul
         de garantare a securității și a sănătății lucrătorilor prin luarea unui repaus suficient, legiuitorul Uniunii a considerat
         că depășirea mediei timpului de lucru maxim săptămânal, prevăzută la respectivul articol 6 litera (b), prin lipsirea lucrătorului
         de un astfel de repaus cauzează acestuia un prejudiciu numai prin acest fapt, deoarece astfel se aduce atingere securității
         și sănătății sale.

      55      Rezultă că o reglementare națională, precum cea din acțiunea principală, care prevede, în ceea ce privește un lucrător angajat
         în calitate de pompier în cadrul unui serviciu de intervenție, o durată a muncii care depășește plafonul maxim prevăzut la
         articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 constituie o încălcare a acestei dispoziții, fără a fi necesar să se dovedească,
         în plus, existența unui prejudiciu specific suferit de acest lucrător.

      56      În ceea ce privește, în al doilea rând, consecințele care decurg pentru instanțele naționale dintr‑o astfel de încălcare a
         articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88, trebuie amintit că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că, în
         toate situațiile în care dispozițiile unei directive apar, din punctul de vedere al conținutului, necondiționate și suficient
         de precise, particularii sunt îndreptățiți să le invoce împotriva statului, inclusiv în calitatea sa de angajator, în special
         atunci când acesta s‑a abținut de la transpunerea în termen a acestei directive în dreptul național sau atunci când a transpus
         directiva în mod incorect (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 februarie 1986, Marshall, 152/84, Rec., p. 723, punctele
         46 și 49, precum și Hotărârea din 23 aprilie 2009, Angelidaki și alții, C‑378/07-C‑380/07, Rep., p. I‑3071, punctele 193 și
         194).

      57      Or, articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 îndeplinește aceste criterii, dat fiind că pune în sarcina statelor membre,
         în termeni neechivoci, o obligație de rezultat precisă și care nu este supusă niciunei condiții cu privire la aplicarea normei
         pe care o enunță, constând în prevederea unui plafon de 48 de ore, inclusiv orele suplimentare, în ceea ce privește timpul
         de lucru mediu săptămânal (a se vedea în acest sens Hotărârea Pfeiffer și alții, citată anterior, punctul 104).

      58      În această privință, chiar dacă prin articolul 22 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2003/88 se permite statelor
         membre să deroge de la dispozițiile articolului 6 din directivă, această împrejurare nu afectează caracterul precis și necondiționat
         al literei (b) a acestui din urmă articol. Astfel, posibilitatea statelor membre de a nu aplica acest articol 6 este supusă
         respectării tuturor condițiilor prevăzute la respectivul articol 22 alineatul (1) primul paragraf, astfel încât se poate stabili
         protecția minimă care trebuie, în orice caz, să fie pusă în aplicare (a se vedea în acest sens Hotărârea Pfeiffer și alții,
         citată anterior, punctul 105).

      59      Prin urmare, articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 îndeplinește toate condițiile cerute pentru a produce un efect direct
         (a se vedea în acest sens Hotărârea Pfeiffer și alții, citată anterior, punctul 106).

      60      În consecință, de vreme ce, la data faptelor din acțiunea principală, termenul de transpunere a Directivei 93/104 era expirat,
         iar landul Saxonia Superioară nu efectuase la acea dată o astfel de transpunere în dreptul intern în ceea ce privește pompierii
         angajați în cadrul unui serviciu de intervenție, un lucrător, precum domnul Fuß, angajat de Stadt Halle într‑un astfel de
         serviciu are dreptul să se prevaleze în mod direct de dispozițiile articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88 împotriva
         acestui angajator public pentru a obține respectarea dreptului la un timp de lucru mediu săptămânal care să nu depășească
         48 de ore, drept garantat prin această dispoziție.

      61      În această privință, trebuie precizat că, de vreme ce această dispoziție are un efect direct, este obligatorie pentru toate
         autoritățile statelor membre, și anume, nu numai pentru instanțele naționale, ci și pentru toate organele administrative,
         inclusiv autoritățile descentralizate, precum landurile, orașele sau comunele, iar aceste autorități sunt ținute să pună în
         aplicare dispoziția respectivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 iunie 1989, Costanzo, 103/88, Rec., p. 1839, punctele
         30-33).

      62      În acțiunea principală, Stadt Halle consideră că mutarea obligatorie a domnului Fuß, după ce acesta ceruse angajatorului respectarea
         timpului de lucru maxim săptămânal prevăzut la articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88, într‑un alt serviciu, în care
         acest plafon este respectat, este de natură să asigure deplina aplicare a acestei directive în raport cu domnul Fuß, deoarece
         această mutare pune capăt încălcării dreptului Uniunii săvârșite față de acesta.

      63      În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, instanțele naționale și organele
         administrației au obligația să aplice integral dreptul Uniunii și să protejeze drepturile conferite de acesta particularilor,
         înlăturând, dacă este nevoie, aplicarea oricărei dispoziții de drept intern contrare (a se vedea în acest sens Hotărârea Costanzo,
         citată anterior, punctul 33, și Hotărârea din 11 ianuarie 2007, ITC, C‑208/05, Rep., p. I‑181, punctele 68 și 69, precum și
         jurisprudența citată).

      64      În speță, este necesar ca efectul util al drepturilor conferite în mod direct lucrătorilor prin articolul 6 litera (b) din
         Directiva 2003/88 să fie asigurat integral în ordinea juridică internă (a se vedea Hotărârea Dellas și alții, citată anterior,
         punctul 53).

      65      Or, trebuie să se constate că o mutare obligatorie, precum cea în discuție în acțiunea principală, are ca efect golirea de
         conținut a dreptului, conferit prin articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 și recunoscut de Curte în Ordonanța Personalrat
         der Feuerwehr Hamburg, citată anterior, unui pompier angajat într‑un serviciu de intervenție, precum domnul Fuß, de a fi supus
         unui timp de lucru maxim săptămânal de 48 de ore în acest loc de muncă și, prin urmare, o astfel de măsură anihilează efectul
         util al acestei dispoziții în raport cu lucrătorul respectiv. În consecință, este evident că măsura respectivă nu asigură
         nici aplicarea integrală a respectivului articol 6 litera (b) din Directiva 2003/88, nici protecția drepturilor pe care această
         dispoziție le conferă lucrătorilor din statul membru avut în vedere.

      66      În plus, astfel cum a arătat în mod corect Comisia, dreptul fundamental la o protecție jurisdicțională efectivă, garantat
         prin articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care, potrivit articolului 6 alineatul (1) primul
         paragraf TUE, are „aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor”, ar fi afectat în mod esențial dacă un angajator, ca reacție
         la o contestație sau la o acțiune în justiție introdusă de un lucrător în vederea asigurării respectării dispozițiilor unei
         directive care urmărește să protejeze securitatea și sănătatea sa, ar avea dreptul să ia o măsură precum cea în discuție în
         acțiunea principală. Astfel, teama de o asemenea măsură de retorsiune împotriva căreia nu ar exista nicio acțiune jurisdicțională
         ar risca să descurajeze lucrătorii care se consideră lezați printr‑o măsură luată de angajatorul lor să își valorifice drepturile
         pe cale jurisdicțională și, prin urmare, ar fi de natură să compromită grav realizarea obiectivului urmărit de directivă (a
         se vedea, prin analogie, Hotărârea din 22 septembrie 1998, Coote, C‑185/97, Rec., p. I‑5199, punctele 24 și 27).

      67      În consecință, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 trebuie interpretat
         în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în acțiunea principală, care permite unui angajator
         din sectorul public să dispună mutarea obligatorie într‑un alt serviciu un lucrător angajat în calitate de pompier în cadrul
         unui serviciu de intervenție pentru motivul că acesta a solicitat ca media timpului de lucru maxim săptămânal prevăzută de
         dispoziția menționată să fie respectată în cadrul acestui din urmă serviciu. Împrejurarea că un astfel de lucrător nu suferă
         din cauza acestei mutări niciun prejudiciu specific, în afara celui care rezultă din încălcarea respectivului articol 6 litera
         (b), este, în această privință, lipsită de relevanță.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      68      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite
            aspecte ale organizării timpului de lucru trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum cea
            în discuție în acțiunea principală, care permite unui angajator din sectorul public să dispună mutarea obligatorie într‑un
            alt serviciu un lucrător angajat în calitate de pompier în cadrul unui serviciu de intervenție, pentru motivul că acesta a
            solicitat ca media timpului de lucru maxim săptămânal prevăzută de dispoziția menționată să fie respectată în cadrul acestui
            din urmă serviciu. Împrejurarea că un astfel de lucrător nu suferă din cauza acestei mutări niciun prejudiciu specific, în
            afara celui care rezultă din încălcarea respectivului articol 6 litera (b), este, în această privință, lipsită de relevanță.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 25 februarie 1969. # Johannes Gerhardus Klomp împotriva Inspektie der Belastingen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Gerechtshof 's-Gravenhage - Țările de Jos. # Cauza 23-68.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 11 decembrie 2008.#A.T. împotriva Finanzamt Stuttgart-Körperschaften.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania.#Directiva 90/434/CEE - Schimb de acțiuni transfrontalier - Neutralitate fiscală - Condiții - Articolele 43 CE și 56 CE - Legislație a unui stat membru care condiționează păstrarea valorii contabile a acțiunilor cesionate în schimbul noilor acțiuni primite și, prin urmare, a neutralității fiscale a aportului de transferul acestei valori în bilanțul fiscal al societății achizitoare străine - Compatibilitate.#Cauza C-285/07.

text:
      Cauza C‑285/07
      A.T.
      împotriva
      Finanzamt Stuttgart‑Körperschaften
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesfinanzhof)
      „Directiva 90/434/CEE – Schimb de acțiuni transfrontalier – Neutralitate fiscală – Condiții – Articolele 43 CE și 56 CE – Legislație a unui stat membru care condiționează păstrarea valorii contabile a acțiunilor cesionate în schimbul noilor acțiuni
         primite și, prin urmare, neutralitatea fiscală a aportului de transferul acestei valori în bilanțul fiscal al societății achizitoare
         străine – Compatibilitate”

      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor – Regimul fiscal comun care se aplică fuziunilor, scindărilor, cesionării de active și schimburilor
            de acțiuni între societățile din diferite state membre – Directiva 90/434
      [Directiva 90/434 a Consiliului, art. 8 alin. (1) și (2)]
      Articolul 8 alineatele (1) și (2) din Directiva 90/434 privind regimul fiscal comun care se aplică fuziunilor, scindărilor,
         cesionării de active și schimburilor de acțiuni între societățile din diferite state membre se opune unei reglementări a unui
         stat membru potrivit căreia un schimb de acțiuni determină o impozitare, în ceea ce privește asociații societății achiziționate,
         a plusvalorilor corespunzătoare diferenței dintre costurile inițiale de achiziție ale acțiunilor cesionate și valoarea lor
         de tranzacționare, cu excepția cazului în care societatea achizitoare transferă valoarea contabilă istorică a acțiunilor cesionate
         în propriul bilanț fiscal.

      Astfel, modul imperativ și clar de redactare a articolului 8 alineatele (1) și (2) din Directiva 90/434 nu evidențiază voința
         legiuitorului comunitar de a lăsa statelor membre o marjă de transpunere care să le permită să subordoneze neutralitatea fiscală
         prevăzută în favoarea asociaților societății achiziționate unor condiții suplimentare față de cea prevăzută la alineatul (2)
         al aceluiași articol. A lăsa statelor membre o asemenea marjă de transpunere ar contraveni chiar obiectivului acestei directive,
         care constă în stabilirea unui regim fiscal comun în locul extinderii la nivel comunitar a regimurilor interne în vigoare
         în statele membre, deoarece diferențele dintre aceste regimuri pot da naștere la distorsiuni.

      Pe de altă parte, o astfel de reglementare fiscală care urmărește prevenirea posibilității ca impozitarea unui schimb de acțiuni
         să fie, în definitiv, eludată chiar într‑un moment ulterior acestui schimb și care refuză în mod general să acorde avantajele
         fiscale prevăzute de Directiva 90/434 schimburilor de acțiuni menționate de directivă, doar pentru motivul că societatea achizitoare
         nu a evaluat, în bilanțul fiscal, acțiunile cesionate la valoarea lor contabilă istorică, nu se poate întemeia pe articolul
         11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434 și nu poate fi astfel considerată compatibilă cu directiva. Într‑adevăr,
         statele membre trebuie să acorde avantajele fiscale prevăzute de Directiva 90/434 pentru schimburile de acțiuni menționate
         la articolul 2 litera (d) din aceasta, cu condiția ca aceste operațiuni să nu aibă ca obiectiv principal sau ca unul dintre
         principalele obiective frauda sau evaziunea fiscală în sensul articolului 11 alineatul (1) litera (a) din aceeași directivă.
         Or, potrivit acestui articol, statele membre pot refuza să aplice sau pot să retragă beneficiile oferite de oricare parte
         a dispozițiilor din această directivă sau de ansamblul acestora numai în mod excepțional și în cazuri specifice. Prin urmare,
         pentru a verifica dacă operațiunea avută în vedere are un astfel de obiectiv, autoritățile naționale competente nu pot să
         se limiteze să aplice criterii generale prestabilite, ci trebuie să efectueze, de la caz la caz, o analiză de ansamblu a operațiunii.

      În acest context, în măsura în care o astfel de reglementare fiscală vizează și să permită impozitarea în situații în care
         s‑ar dovedi că există o lacună în sistemul de impozitare, un stat membru nu poate fi autorizat să acopere în mod unilateral
         astfel de lacune, presupunând că acestea există, cu riscul de a nu fi îndeplinit obiectivul Directivei 90/434, care constă
         în stabilirea unui regim fiscal comun. Astfel, faptul că dreptul aplicabil obligă pe acționarul societății achiziționate să
         cesioneze ulterior acțiuni primite în schimb și că acțiunile societății beneficiare au cunoscut o scădere puternică a cotației
         bursiere nu justifică aprecierea schimbului de acțiuni ca fiind singurul fapt generator de impozitare, întrucât rezervele
         latente au rămas nerealizate la acea dată.

      (a se vedea punctele 26, 27, 30-32, 34, 36 și 39 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      11 decembrie 2008(*)

      „Directiva 90/434/CEE – Schimb de acțiuni transfrontalier – Neutralitate fiscală – Condiții – Articolele 43 CE și 56 CE – Legislație a unui stat membru care condiționează păstrarea valorii contabile a acțiunilor cesionate în schimbul noilor acțiuni
         primite și, prin urmare, neutralitatea fiscală a aportului de transferul acestei valori în bilanțul fiscal al societății achizitoare
         străine – Compatibilitate”

      În cauza C‑285/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Bundesfinanzhof
         (Germania), prin decizia din 7 martie 2007, primită de Curte la 14 iunie 2007, în procedura

      A.T.
      împotriva
      Finanzamt Stuttgart‑Körperschaften,
      cu participarea:
      Bundesministerium der Finanzen,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann (raportor), președinte de cameră, domnii A. Tizzano, A. Borg Barthet, E. Levits și J.‑J. Kasel,
         judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 17 aprilie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru A.T., de M. Schaden și de H. Winkler, Rechtsanwälte, precum și de domnul W. Schön, Professor;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și W. Mölls, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 6 noiembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 8 alineatele (1) și (2) din Directiva
         90/434/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care se aplică fuziunilor, scindărilor, cesionării
         de active și schimburilor de acțiuni între societățile din diferite state membre (JO L 225, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 1,
         p. 92), precum și a articolelor 43 CE și 56 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între A.T., pe de o parte, și Finanzamt Stuttgart‑Körperschaften (Autoritatea
         fiscală pentru societăți din Stuttgart, denumită în continuare „Finanzamt”), pe de altă parte, în legătură cu decizia acesteia
         din urmă de a impozita o plusvaloare în contextul unui schimb de acțiuni transfrontalier.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Potrivit primului considerent, Directiva 90/434 urmărește să garanteze ca operațiunile de restructurare a societăților din
         diferite state membre, precum fuziunile, scindările, cesionarea de active și schimburile de acțiuni, să nu fie prejudiciate
         prin restricții, dezavantaje sau denaturări determinate în special de dispozițiile fiscale ale statelor membre.

      4        În acest scop, directiva instituie un regim potrivit căruia operațiunile respective nu pot, în sine, să determine o impozitare.
         Eventualele plusvalori aferente acestor operațiuni pot fi, în principiu, impozitate, însă doar în momentul când sunt realizate
         efectiv.

      5        Primele patru considerente, precum și al nouălea considerent ale Directivei 90/434 au următorul cuprins:

      „întrucât fuziunile, scindările, cesionarea de active și schimburile de acțiuni între societățile din diferite state membre
         pot fi necesare pentru a crea în Comunitate condiții similare celor de pe piața internă și, în acest fel, pentru a asigura
         realizarea și funcționarea efectivă a pieței comune; întrucât astfel de operațiuni nu ar trebui să fie prejudiciate prin restricții,
         dezavantaje sau denaturări determinate în special de dispozițiile fiscale ale statelor membre; întrucât este necesar să se
         introducă, referitor la aceste operații, norme de impozitare neutre din punct de vedere concurențial, astfel încât societățile
         să se poată adapta cerințelor pieței comune, să‑și mărească productivitatea și să‑și consolideze poziția concurențială la
         nivel internațional;

      întrucât dispozițiile fiscale dezavantajează aceste operațiuni, în comparație cu dispozițiile care se aplică societăților
         din același stat membru; întrucât aceste dezavantaje trebuie eliminate;

      întrucât nu este posibilă atingerea acestui obiectiv prin extinderea la nivel comunitar a sistemelor în vigoare în statele
         membre, deoarece diferențele dintre aceste sisteme pot da naștere la distorsiuni; întrucât numai un sistem fiscal comun poate
         să ofere o soluție satisfăcătoare în această privință;

      întrucât sistemul fiscal comun trebuie să evite impozitarea fuziunilor, scindărilor, cesionării de active și schimburilor
         de acțiuni, protejând în același timp interesele statului în care se află societatea cedentă sau societatea achiziționată;

      […]
      întrucât statele membre ar trebui să aibă opțiunea de a refuza aplicarea prezentei directive în cazul în care fuziunea, scindarea,
         cesionarea de active sau schimbul de acțiuni au ca obiectiv frauda sau evaziunea fiscală […]”

      6        Articolul 2 litera (d) din Directiva 90/434 definește „schimbul de acțiuni” drept „o operațiune prin care o societate dobândește
         o participație în capitalul altei societăți în așa fel încât dobândește majoritatea drepturilor de vot în societatea respectivă
         în schimbul emiterii către acționarii acesteia din urmă, în schimbul titlurilor lor, a titlurilor reprezentând capitalul societății
         inițiale și, dacă este cazul, a sumei în numerar de maximum 10 % din valoarea nominală sau, în absența valorii nominale, a
         valorii nominale contabile echivalente a titlurilor emise ca valoare de schimb”.

      7        Potrivit articolului 2 literele (g) și (h) din această directivă, prin „societate achiziționată” se înțelege „societatea în
         care altă societate deține o participație în urma unui schimb de titluri”, iar prin „societate achizitoare” se înțelege „societatea
         care achiziționează o participație din acțiunile unei societăți în urma unui schimb de titluri”.

      8        Articolul 8 alineatele (1) și (2) din Directiva 90/434, care figurează în titlul II privind normele care se aplică fuziunilor,
         scindărilor și schimburilor de acțiuni, prevede:

      „(1) Atribuirea, în cazul unei fuziuni, scindări sau a unui schimb de acțiuni, a titlurilor reprezentând capitalul societății
         beneficiare sau achizitoare unui acționar al societății cedente sau achiziționate, în schimbul unor titluri reprezentând capitalul
         acestei societăți, nu are drept rezultat în sine impozitarea veniturilor, profiturilor sau aportului de capital ale acționarului.

      (2) Statele membre supun aplicarea alineatului (1) condiției ca acționarii să nu atribuie titlurilor primite o valoare fiscală
         mai mare decât cea pe care titlurile schimbate o aveau exact înaintea fuziunii, scindării sau schimbului.

      Aplicarea alineatului (1) nu împiedică statele membre să impoziteze venitul provenit din cesionarea ulterioară a titlurilor
         dobândite similar profitului obținut din cesionarea titlurilor existente înainte de achiziție.

      În prezentul alineat, expresia «valoare fiscală» reprezintă valoarea ce servește drept bază pentru calcularea veniturilor
         sau pierderilor în scopul impozitării venitului, profiturilor sau aporturilor de capital ale unui acționar al societății.”

      9        Articolul 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434 prevede în special că un stat membru poate refuza să aplice sau
         poate să retragă beneficiile oferite de oricare parte a dispozițiilor din titlul II din această directivă sau de ansamblul
         acestora atunci când schimbul de acțiuni are ca obiectiv principal sau ca unul dintre principalele obiective frauda sau evaziunea
         fiscală.

       Reglementarea germană
      10      Articolul 23 alineatul 4 din Legea privind fiscalitatea aplicată restructurărilor întreprinderilor (Umwandlungssteuergesetz)
         din 28 octombrie 1994 (BGBl. 1994 I, p. 3267, denumită în continuare „UmwStG”), cu modificările ulterioare, reglementează
         cesionarea de acțiuni deținute într‑o societate de capital din Uniunea Europeană, astfel cum este definită la articolul 3
         din Directiva 90/434 în ceea ce privește elementele sale caracteristice, unei alte societăți de capital din Uniune.

      11      Astfel, dacă se poate demonstra că, în urma unei astfel de cesiuni, societatea de capital beneficiară dispune în mod direct,
         prin participarea sa calculată în funcție de acțiunile cesionate, de majoritatea voturilor în societatea de la care a primit
         acțiuni, evaluarea acțiunilor primite de societatea de capital beneficiară se efectuează, prin analogie, conform articolului
         20 alineatul 2 primele patru teze și a șasea teză din UmwStG, iar noile acțiuni primite de cedent de la societatea beneficiară
         sunt evaluate, prin analogie, conform articolului 20 alineatul 4 prima teză din UmwStG.

      12      Potrivit articolului 20 alineatul 2 prima teză din UmwStG, societatea de capital poate evalua patrimoniul de exploatare cesionat
         la valoarea contabilă sau la o valoare mai mare. Potrivit dispozițiilor articolului 20 alineatul 2 a doua teză, evaluarea
         la valoarea contabilă este de asemenea legală atunci când patrimoniul de exploatare cesionat trebuie înscris în bilanțul contabil,
         potrivit normelor de drept comercial, la o valoare mai mare.

      13      Articolul 20 alineatul 4 prima teză din UmwStG prevede că valoarea la care o societate de capital evaluează patrimoniul de
         exploatare cesionat reprezintă pentru cedent prețul cesiunii și costul de achiziție al acțiunilor societății. Prin instituirea
         acestei din urmă norme, UmwStG impune corespondența biunivocă a valorii contabile, potrivit căreia cedentul nu poate menține
         valoarea contabilă a acțiunilor care au făcut obiectul cesionării decât dacă societatea de capital care beneficiază de această
         cesiune evaluează ea însăși respectivele acțiuni la valoarea lor contabilă. UmwStG nu face în acest caz nicio diferență între
         cesionările realizate în Germania și cele realizate în străinătate, aceste două situații fiind tratate în mod identic.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      14      A.T., o societate pe acțiuni germană, deținea în grupul său de întreprinderi și C‑GmbH, o societate cu răspundere limitată
         germană la care avea 89,5 % din acțiuni.

      15      La 28 aprilie 2000, A.T. a cesionat această participație unei societăți pe acțiuni franceze, G‑SA, în schimbul acordării de
         acțiuni noi la această societate, care reprezentau 1,47 % din capitalul social și care proveneau dintr‑o majorare de capital.
         Aceste acțiuni, al căror curs bursier a înregistrat după acea dată o scădere bruscă, trebuiau cesionate ulterior în decurs
         de cinci ani, potrivit dispozițiilor care reglementează supravegherea piețelor financiare.

      16      Întrucât acțiunile deținute la C‑GmbH de către A.T., societatea sa mamă, au fost evaluate, ca urmare a cesionării, în bilanțul
         contabil și fiscal al G‑SA nu la valoarea lor contabilă, astfel cum a fost înscrisă până atunci în bilanțul fiscal al A.T.,
         ci la valoarea lor de tranzacționare stabilită prin contractul de cesiune, în cadrul impozitării pe anul 2000, Finanzamt a
         respins, în temeiul articolului 23 alineatul 4 prima teză și al articolului 20 alineatul 4 prima teză din UmwStG, precum și
         în temeiul unei circulare privind UmwStG emisă de Bundesministerium der Finanzen (BMF – Ministerul Federal de Finanțe), cererea
         A.T. de a menține valorile contabile istorice ale acțiunilor C‑GmbH cesionate pentru acțiunile dobândite în schimb la capitalul
         G‑SA. Prin urmare, Finanzamt a considerat că cesiunea era impozabilă și a impozitat în consecință plusvaloarea corespunzătoare
         diferenței dintre costurile inițiale de achiziție ale acțiunilor la C‑GmbH și valoarea lor de tranzacționare.

      17      Acțiunea în justiție formulată de A.T. împotriva deciziilor fiscale adoptate în temeiul acestor dispoziții a fost admisă în
         primă instanță. Finanzamt a introdus ulterior recurs la instanța de trimitere. Aceasta din urmă apreciază că acțiunea formulată
         de A.T. ar trebui respinsă dacă se aplică dispozițiile UmwStG. Într‑adevăr, conform UmwStG, acțiunile deținute la C‑GmbH ar
         fi trebuit evaluate la valoarea lor contabilă în bilanțul G‑SA, ceea ce, pe de altă parte, ar fi fost posibil potrivit dreptului
         francez.

      18      Având totuși rezerve cu privire la compatibilitatea cu dreptul comunitar a condiției corespondenței biunivoce a valorii contabile
         în cazul cesiunilor transfrontaliere, Bundesfinanzhof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 8 alineatele (1) și (2) din Directiva [90/434] se opune reglementărilor fiscale ale unui stat membru, conform cărora,
         în cazul transferului de acțiuni ale unei societăți de capital din Uniunea Europeană către altă societate de capital din Uniunea
         Europeană, societatea cedentă poate menține valoarea contabilă a acțiunilor cesionate doar dacă societatea beneficiară a evaluat,
         de asemenea, acțiunile cedate la valoarea contabilă a acestora [așa‑numita corespondență biunivocă a valorii contabile («doppelte
         Buchwertverknüpfung»)]?

      2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare: reglementările de mai sus sunt contrare articolelor 43 CE și 56 CE, deși
         așa‑numita «corespondență biunivocă a valorii contabile» este impusă și pentru un transfer de acțiuni ale unei societăți de
         capital către o societate de capital supusă unei obligații fiscale nelimitate?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      19      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 8 alineatele
         (1) și (2) din Directiva 90/434 se opune unei reglementări a unui stat membru potrivit căreia un schimb de acțiuni determină
         o impozitare, în ceea ce privește asociații societății achiziționate, a plusvalorilor corespunzătoare diferenței dintre costurile
         inițiale de achiziție ale acțiunilor cesionate și valoarea lor de tranzacționare, cu excepția cazului în care societatea achizitoare
         transferă valoarea contabilă istorică a acțiunilor cesionate în propriul bilanț fiscal.

      20      Trebuie amintit de la început că, potrivit articolului 8 alineatul (1) din Directiva 90/434, atribuirea, în cazul unui schimb
         de acțiuni, a titlurilor reprezentând capitalul societății achizitoare, unui acționar al societății achiziționate, în schimbul
         unor titluri reprezentând capitalul acestei societăți, nu are drept rezultat în sine impozitarea veniturilor, profiturilor
         sau plusvalorilor acționarului.

      21      Prin acest imperativ al neutralității fiscale față de asociații societății achiziționate, Directiva 90/434 urmărește, după
         cum rezultă din primul și din al patrulea considerent, să garanteze că un schimb de acțiuni între societăți din diferite state
         membre nu este prejudiciat prin restricții, dezavantaje sau denaturări determinate în special de dispozițiile fiscale ale
         statelor membre.

      22      Totuși, acest imperativ al neutralității fiscale nu este necondiționat. Într‑adevăr, potrivit articolului 8 alineatul (2)
         din Directiva 90/434, statele membre supun aplicarea alineatului (1) condiției ca acționarii să nu atribuie titlurilor primite
         o valoare fiscală mai mare decât cea pe care titlurile schimbate o aveau exact înaintea schimbului.

      23      Or, astfel cum rezultă din decizia de trimitere și în special din prima întrebare preliminară, potrivit reglementării germane
         în discuție în acțiunea principală, asociatul societății achiziționate nu poate menține valoarea contabilă a acțiunilor cesionate
         pentru titlurile primite în schimb decât dacă societatea achizitoare evaluează de asemenea respectivele acțiuni la valoarea
         lor contabilă istorică.

      24      Guvernul german susține în această privință că o astfel de condiție a corespondenței biunivoce a valorii contabile este compatibilă
         cu Directiva 90/434, care lasă statelor membre o marjă de transpunere prin faptul că nu cuprinde vreo dispoziție referitoare
         la evaluarea acțiunilor cesionate în bilanțul societății achizitoare.

      25      O astfel de interpretare a directivei menționate nu poate fi reținută.

      26      Mai întâi, trebuie constatat că modul imperativ și clar de redactare a articolului 8 alineatele (1) și (2) din Directiva 90/434
         nu evidențiază voința legiuitorului comunitar de a lăsa statelor membre o marjă de transpunere care să le permită să subordoneze
         neutralitatea fiscală prevăzută în favoarea asociaților societății achiziționate unor condiții suplimentare.

      27      În plus, a lăsa statelor membre o asemenea marjă de transpunere ar contraveni chiar obiectivului acestei directive, care,
         după cum rezultă din titlu și, printre altele, din al treilea considerent, constă în stabilirea unui regim fiscal comun în
         locul extinderii la nivel comunitar a regimurilor interne în vigoare în statele membre, deoarece diferențele dintre aceste
         regimuri pot da naștere la distorsiuni.

      28      Mai mult, subordonarea neutralității fiscale a unui schimb de acțiuni între societățile din diferite state membre, astfel
         cum se prevede la articolul 8 alineatele (1) și (2) din Directiva 90/434, condiției suplimentare ca societatea achizitoare
         să transfere valoarea contabilă istorică a acțiunilor cesionate în bilanțul său fiscal ar fi contrară obiectivului acestei
         directive, care constă în eliminarea obstacolelor fiscale la restructurările transfrontaliere ale întreprinderilor, asigurându‑se
         ca eventuale majorări ale valorii părților sociale să nu fie impozitate înainte de realizarea lor efectivă (a se vedea în
         acest sens Hotărârea Curții din 5 iulie 2007, Kofoed, C‑321/05, Rep., p. I‑5795, punctul 32).

      29      Cu toate acestea, guvernul german susține că legislația germană în discuție în acțiunea principală contribuie la atingerea
         obiectivului Directivei 90/434, care constă în amânarea impozitării, iar nu în scutirea definitivă. Condiția corespondenței
         biunivoce a valorii contabile în cazul unui schimb transfrontalier de acțiuni ar viza în mod clar să împiedice posibilitatea
         ca impozitarea – unică – să fie eludată prin transferul acțiunilor în afara frontierelor, ajungându‑se astfel ca cesiunea
         de acțiuni să nu fie impozitată nici în raport cu societatea achizitoare străină, nici în raport cu societatea cedentă națională.

      30      În măsura în care acest guvern urmărește să invoce astfel faptul că legislația germană în discuție în acțiunea principală
         este necesară în vederea prevenirii posibilității ca o impozitare să fie, în definitiv, eludată chiar într‑un moment ulterior
         schimbului de acțiuni, trebuie amintit că deja Curtea a avut ocazia să constate că statele membre trebuie să acorde avantajele
         fiscale prevăzute de Directiva 90/434 pentru schimburile de acțiuni menționate la articolul 2 litera (d) din aceasta, cu condiția
         ca aceste operațiuni să nu aibă ca obiectiv principal sau ca unul dintre principalele obiective frauda sau evaziunea fiscală
         în sensul articolului 11 alineatul (1) litera (a) din aceeași directivă (Hotărârea din 17 iulie 1997, Leur‑Bloem, C‑28/95,
         Rec., p. I‑4161, punctul 40).

      31      Or, potrivit articolului 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434, statele membre pot refuza să aplice sau pot să
         retragă beneficiile oferite de oricare parte a dispozițiilor din această directivă sau de ansamblul acestora numai în mod
         excepțional și în cazuri specifice (Hotărârea Kofoed, citată anterior, punctul 37). Pentru a verifica dacă operațiunea avută
         în vedere are un astfel de obiectiv, autoritățile naționale competente nu pot să se limiteze să aplice criterii generale prestabilite,
         ci trebuie să efectueze, de la caz la caz, o analiză de ansamblu a operațiunii (Hotărârea Leur‑Bloem, citată anterior, punctul
         41).

      32      Prin urmare, trebuie constatat că o reglementare fiscală a unui stat membru care, precum cea în discuție în acțiunea principală,
         refuză în mod general să acorde avantajele fiscale prevăzute de Directiva 90/434 schimburilor de acțiuni menționate de directivă,
         doar pentru motivul că societatea achizitoare nu a evaluat, în bilanțul fiscal, acțiunile cesionate la valoarea lor contabilă
         istorică, nu se poate întemeia pe articolul 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434 și nu poate fi astfel considerată
         compatibilă cu directiva.

      33      În acest context, trebuie pe de altă parte subliniat că, în observații, A.T. susține, fără să fie contrazisă de guvernul german
         în privința acestui aspect, că schimbul de acțiuni în discuție în acțiunea principală a avut loc numai pentru a se conforma
         normelor bursiere americane și că G‑SA și‑a păstrat până în acel moment acțiunile societății C‑GmbH pe care le dobândise.

      34      În măsura în care reglementarea în discuție în acțiunea principală vizează, astfel cum a arătat și guvernul german în ședință,
         nu doar să prevină abuzurile, ci și să permită impozitarea în situații în care s‑ar dovedi că există o lacună în sistemul
         de impozitare, se impune constatarea faptului că a conferi unui stat membru posibilitatea de a acoperi în mod unilateral astfel
         de lacune, presupunând că acestea există, ar determina riscul să nu fie îndeplinit obiectivul Directivei 90/434, care, după
         cum s‑a menționat la punctul 27, constă în stabilirea unui regim fiscal comun.

      35      În această privință, trebuie amintit că însăși Directiva 90/434 urmărește, potrivit celui de al patrulea considerent, să protejeze
         interesele statului în care se află societatea achiziționată. Astfel, articolul 8 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva
         90/434 prevede că aplicarea alineatului (1) al aceluiași articol nu împiedică statele membre să impoziteze venitul provenit
         din cesionarea ulterioară a titlurilor dobândite similar profitului obținut din cesionarea titlurilor existente înainte de
         achiziție.

      36      Or, astfel cum arată Comisia Comunităților Europene, faptul că în acțiunea principală dreptul bursier obligă A.T. să cesioneze
         ulterior acțiuni primite în schimb și că acțiunile G‑SA au cunoscut o scădere puternică a cotației bursiere nu justifică aprecierea
         schimbului de acțiuni ca fiind singurul fapt generator de impozitare, întrucât rezervele latente au rămas nerealizate la acea
         dată.

      37      Pe de altă parte, trebuie subliniat că, astfel cum recunoaște guvernul german, nu fiscul german este cel care ar beneficia,
         în ceea ce privește impozitarea ulterioară a cesiunii acțiunilor, de transferul la societatea achizitoare a valorii contabile
         istorice a respectivelor acțiuni, ci, în cel mai bun caz, fiscul francez, ceea ce face mai puțin evident interesul pentru
         care legislația germană ar impune o astfel de cerință.

      38      În fond, decelarea existenței unui interes real în această cerință a corespondenței biunivoce a valorii contabile istorice
         a acțiunilor cesionate este cu atât mai dificilă, cu cât, după cum au arătat A.T. și Comisia în observațiile scrise, iar guvernul
         german a confirmat în ședință, UmwStG a fost între timp modificată, respectiva cerință nemaifiind aplicabilă din anul 2007
         schimburilor de acțiuni între societăți din diferite state membre.

      39      Ținând seama de toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 8 alineatele (1) și
         (2) din Directiva 90/434 se opune unei reglementări a unui stat membru potrivit căreia un schimb de acțiuni determină o impozitare,
         în ceea ce privește asociații societății achiziționate, a plusvalorilor corespunzătoare diferenței dintre costurile inițiale
         de achiziție ale acțiunilor cesionate și valoarea lor de tranzacționare, cu excepția cazului în care societatea achizitoare
         transferă valoarea contabilă istorică a acțiunilor cesionate în propriul bilanț fiscal.

      40      Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare preliminară, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      41      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolul 8 alineatele (1) și (2) din Directiva 90/434/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care
            se aplică fuziunilor, scindărilor, cesionării de active și schimburilor de acțiuni între societățile din diferite state membre
            se opune unei reglementări a unui stat membru potrivit căreia un schimb de acțiuni determină o impozitare, în ceea ce privește
            asociații societății achiziționate, a plusvalorilor corespunzătoare diferenței dintre costurile inițiale de achiziție ale
            acțiunilor cesionate și valoarea lor de tranzacționare, cu excepția cazului în care societatea achizitoare transferă valoarea
            contabilă istorică a acțiunilor cesionate în propriul bilanț fiscal.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 9 martie 2010. # hofherr communikation GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Înregistrare internațională care desemnează Comunitatea Europeană - Marca verbală NATURE WATCH - Motiv absolut de refuz - Caracter descriptiv - Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009]. # Cauza T-77/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 9 martie 2010 — hofherr communikation/OAPI (NATURE WATCH)
      (Cauza T‑77/09)
      „Marcă comunitară — Înregistrare internațională care desemnează Comunitatea Europeană — Marca verbală NATURE WATCH — Motiv absolut de refuz — Caracter descriptiv — Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
         nr. 207/2009]”

      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive absolute de refuz — Mărci compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească pentru a desemna caracteristicile unui produs [Regulamentul
         nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctele 23 și 39)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 4 decembrie 2008 (cauza R 1410/2008‑1) privind înregistrarea
                  internațională, care desemnează Comunitatea Europeană, a semnului verbal NATURE WATCH

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               hofherr communikation GmbH

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală NATURE WATCH pentru produse și servicii din clasele 9, 39, 41 și 43 – înregistrarea internațională nr. WOO957541

               Decizia examinatorului:

               Refuză înregistrarea

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge calea de atac

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă hofherr communikation GmbH la plata cheltuielilor de judecată.