title: Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 21 septembrie 2012. # Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale WESTERN GOLD - Mărci naționale, internațională și comunitară verbale anterioare WESERGOLD, Wesergold și WeserGold - Motive relative de refuz - Lipsa riscului de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Caracter distinctiv al mărcilor anterioare. # Cauza T-278/10.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera întâi)
      21 septembrie 2012 (
            *1
         )
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale WESTERN GOLD — Mărci naționale, internațională și comunitară verbale anterioare WESERGOLD, Wesergold și WeserGold — Motive relative de refuz — Lipsa riscului de confuzie — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 — Caracter distinctiv al mărcilor anterioare”
      În cauza T-278/10,

         Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG, cu sediul în Rinteln (Germania), reprezentată de P. Goldenbaum, de T. Melchert și de I. Rohr, avocați,
      reclamantă,
      împotriva

         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de R. Pethke, în calitate de agent,
      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s-a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă în fața Tribunalului, fiind

         Lidl Stiftung & Co. KG, cu sediul în Neckarsulm (Germania), reprezentată de A. Marx și de M. Schaeffer, avocați,
      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 24 martie 2010 (cauza R 770/2009-1) privind o procedură de opoziție între Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG și Lidl Stiftung & Co. KG,
      TRIBUNALUL (Camera întâi),
      compus din domnii J. Azizi (raportor), președinte, și S. Frimodt Nielsen și doamna M. Kancheva, judecători,
      grefier: doamna C. Heeren, administrator,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 21 iunie 2010,
      având în vedere memoriul în răspuns al OAPI, depus la grefa Tribunalului la 12 noiembrie 2010,
      având în vedere memoriul în răspuns al intervenientei depusă la grefa Tribunalului la 30 septembrie 2010,
      în urma ședinței din 27 iunie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 23 august 2006, intervenienta, Lidl Stiftung & Co. KG, a prezentat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), potrivit Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1)].

               2

               Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul verbal WESTERN GOLD.

               3

               Produsele pentru care s-a solicitat înregistrarea mărcii fac parte din clasa 33 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund următoarei descrieri: „Băuturi spirtoase, în special whisky”.

               4

               Cererea de înregistrare a unei mărci comunitare a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare, nr. 3/2007 din 22 ianuarie 2007.

               5

               La 14 martie 2007, reclamanta, Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG, a formulat opoziție împotriva înregistrării mărcii solicitate pentru produsele menționate la punctul 3 de mai sus în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 41 din Regulamentul nr. 207/2009).

               6

               Opoziția se întemeia pe următoarele mărci anterioare:

               7

               Prima marcă anterioară invocată era marca comunitară verbală WeserGold, depusă la 3 ianuarie 2003, înregistrată la 2 martie 2005 cu numărul 2994739 și care desemna produsele din clasele 29, 31 și 32 și corespundea, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri:

                        —

                        clasa 29: „Fructe și legume conservate, uscate și gătite; jeleuri comestibile, dulcețuri, compoturi; produse lactate, și anume băuturi pe bază de iaurt compuse în principal din iaurt, dar și din sucuri din fructe sau din legume”;

                        —

                        clasa 31: „Fructe proaspete”;

                        —

                        clasa 32: „Ape minerale și gazoase; alte băuturi nealcoolice, respectiv limonade, băuturi carbogazoase și băuturi pe bază de cola; sucuri din fructe, băuturi pe bază de fructe, sucuri din legume și băuturi pe bază de legume; siropuri și alte produse pentru prepararea băuturilor”.

               8

               Cea de a doua marcă anterioară invocată era marca germană verbală WeserGold, depusă la 26 noiembrie 2002 și înregistrată la 27 februarie 2003 cu numărul 30257995, care desemnează produsele din clasele 29, 31 și 32 și corespunde, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri:

                        —

                        clasa 29: „Fructe și legume conservate, uscate și gătite; jeleuri comestibile, dulcețuri, concentrate; produse lactate, și anume băuturi pe bază de iaurt compuse în principal din iaurt, dar și din sucuri din fructe sau din legume”;

                        —

                        clasa 31: „Fructe proaspete”;

                        —

                        clasa 32: „Ape minerale și gazoase; alte băuturi nealcoolice, respectiv limonade, băuturi carbogazoase și băuturi pe bază de cola; sucuri din fructe, băuturi pe bază de fructe, sucuri din legume și băuturi pe bază de legume; siropuri și alte produse pentru prepararea băuturilor”.

               9

               Cea de a treia marcă anterioară invocată era marca internațională verbală nr. 801149 Wesergold, depusă la 13 martie 2003, care își produce efectele în Republica Cehă, în Danemarca, în Spania, în Franța, în Italia, în Ungaria, în Austria, în Polonia, în Portugalia, în Slovenia, în Suedia, în Regatul Unit și în țările Benelux, care desemnează produsele din clasele 29, 31, 32 și corespunde, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri:

                        —

                        clasa 29: „Fructe și legume conservate, uscate și gătite; jeleuri comestibile, dulcețuri, concentrate; produse lactate, și anume băuturi pe bază de iaurt compuse în principal din iaurt, dar și din sucuri din fructe sau din legume”;

                        —

                        clasa 31: „Fructe proaspete”;

                        —

                        clasa 32: „Ape minerale și gazoase; alte băuturi nealcoolice, respectiv limonade, băuturi carbogazoase și băuturi pe bază de cola; sucuri din fructe, băuturi pe bază de fructe, sucuri din legume și băuturi pe bază de legume; siropuri și alte produse pentru prepararea băuturilor”.

               10

               Cea de a patra marcă anterioară invocată era marca germană verbală WESERGOLD, depusă la 12 iunie 1970 și înregistrată la 16 februarie 1973 cu numărul 902472, reînnoită la 13 iunie 2000, care desemnează produsele din clasa 32 și corespunde următoarei descrieri: „Cidru, limonade, ape minerale, băuturi din sucuri din legume, sucuri din fructe”.

               11

               Cea de a cincea marcă anterioară invocată era marca poloneză verbală WESERGOLD, depusă la 26 iunie 1996 și înregistrată la 11 mai 1999 cu numărul 161413, care desemnează produsele din clasa 32 și corespunde următoarei descrieri: „Ape minerale și ape de izvor; apă de masă, băuturi nealcoolice; sucuri din fructe, nectaruri de fructe, siropuri de fructe, sucuri de legume, nectaruri de legume, băuturi răcoritoare, băuturi pe bază de sucuri din fructe, limonade, băuturi gazoase, băuturi minerale, iced tea, ape minerale aromatizate, ape minerale cu sucuri din fructe adăugate – toate băuturile menționate inclusiv ca preparate dietetice în scopuri nemedicinale”.

               12

               Motivul invocat în susținerea opoziției era cel prevăzut la articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009].

               13

               La 11 iunie 2009, divizia de opoziție a admis opoziția și a respins cererea de înregistrare a mărcii comunitare. Pentru motive de economie a procedurii, divizia de opoziție a limitat examinarea opoziției la marca comunitară verbală anterioară, pentru care dovada utilizării serioase nu era necesară.

               14

               La 13 iulie 2009, intervenienta a formulat o cale de atac la OAPI împotriva deciziei diviziei de opoziție, în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009.

               15

               Prin Decizia din 24 martie 2010 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a OAPI a admis calea de atac și a anulat decizia diviziei de opoziție. Aceasta a considerat că publicul relevant era alcătuit din publicul larg din Uniunea Europeană. Produsele desemnate de marca solicitată, care fac parte din clasa 33, și anume „băuturi spirtoase, în special whisky”, nu ar fi similare produselor desemnate de mărcile anterioare, care fac parte din clasele 29 și 31 (a se vedea punctele 20 și 21 al deciziei atacate). Ar exista un grad redus de similitudine între produsele desemnate de marca solicitată, care fac parte din clasa 33, și cele desemnate de mărcile anterioare, din clasa 32 (a se vedea punctele 22-28 din decizia atacată). Semnele aflate în conflict ar prezenta un grad mediu de similitudine din punct de vedere vizual (punctul 33 din decizia atacată] și fonetic (a se vedea punctul 34 din decizia atacată), dar ar fi diferite din punct de vedere conceptual (a se vedea punctele 35-37 din decizia atacată). În ceea ce privește caracterul distinctiv al mărcilor anterioare, camera de recurs a apreciat, în esență, că acesta era ușor sub medie ca urmare a prezenței termenului „gold”, care ar avea un caracter distinctiv slab (a se vedea punctele 38-40 din decizia atacată). În sfârșit, aceasta a arătat că evaluarea tuturor circumstanțelor din speță în cadrul aprecierii riscului de confuzie conducea la absența riscului de confuzie între semnele în conflict (a se vedea punctele 41-47 din decizia atacată).

         Concluziile părților

               16

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei atacate;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               17

               OAPI și intervenienta solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

               18

               În susținerea acțiunii, reclamanta invocă patru motive întemeiate pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b), respectiv a articolului 64, a articolului 75 a doua teză și, în subsidiar, a articolului 75 prima teză din Regulamentul nr. 207/2009. Aceasta susține, în esență, că semnele în conflict sunt similare din punct de vedere vizual, fonetic și conceptual, că mărcile anterioare au un caracter distinctiv intrinsec accentuat prin utilizare și că produsele desemnate de semnele în conflict sunt similare. Reclamanta consideră, prin urmare, că există un risc de confuzie între semnele în conflict în percepția publicului relevant.

               19

               OAPI și intervenienta contestă temeinicia motivelor invocate de reclamantă. Acestea consideră că nu există niciun risc de confuzie între semnele în conflict.

         Observații introductive

               20

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, la opoziția titularului unei mărci anterioare, se respinge înregistrarea unei mărci atunci când, din cauza identității sau a asemănării sale cu marca anterioară și din cauza identității sau a asemănării produselor ori serviciilor pe care le desemnează cele două mărci, există un risc de confuzie în percepția publicului de pe teritoriul în care este protejată marca anterioară. Riscul de confuzie include riscul de asociere cu marca anterioară.

               21

               Potrivit unei jurisprudențe constante, constituie risc de confuzie riscul ca publicul să creadă că produsele sau serviciile în cauză provin de la aceeași întreprindere sau de la întreprinderi legate din punct de vedere economic. Potrivit aceleiași jurisprudențe, riscul de confuzie trebuie apreciat în mod global, în funcție de percepția pe care o are publicul relevant asupra semnelor și a produselor sau serviciilor în discuție și ținând seama de toți factorii pertinenți din cauză, în special de interdependența dintre similitudinea semnelor și cea a produselor sau serviciilor desemnate [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Laboratorios RTB/OAPI – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Rec., p. II-2821, punctele 30-33 și jurisprudența citată].

               22

               În temeiul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, un risc de confuzie presupune în același timp o identitate sau o similitudine între mărcile aflate în conflict și o identitate sau o similitudine între produsele sau serviciile pe care le desemnează acestea. Aceste condiții sunt cumulative [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 22 ianuarie 2009, Commercy/OAPI – easyGroup IP Licencing (easyHotel), T-316/07, Rep., p. II-43, punctul 42 și jurisprudența citată].

         Cu privire la publicul relevant

               23

               Potrivit jurisprudenței, în cadrul aprecierii globale a riscului de confuzie trebuie să se ia în considerare consumatorul mediu al categoriei de produse vizate, care, în principiu, este normal informat și suficient de atent și de avizat. De asemenea, este necesar să se țină seama și de faptul că nivelul atenției consumatorului mediu poate varia în funcție de categoria de produse sau de servicii în cauză [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 13 februarie 2007, Mundipharma/OAPI – Altana Pharma (RESPICUR), T-256/04, Rep., p. II-449, punctul 42 și jurisprudența citată].

               24

               În speță, având în vedere produsele în cauză, se impune validarea definiției date de camera de recurs publicului relevant – care, de altfel, nu a fost contestată de părți – potrivit căreia publicul relevant este constituit din publicul larg.

               25

               Având în vedere că decizia atacată se întemeiază în special pe o marcă comunitară anterioară, publicul relevant este constituit din consumatorul mediu din Uniune.

         Cu privire la comparația dintre produse

               26

               Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a aprecia similitudinea dintre produsele sau serviciile în cauză, trebuie să se ia în considerare toți factorii pertinenți care caracterizează raportul dintre acestea. Acești factori includ în special natura, destinația, utilizarea acestora, precum și caracterul lor concurent sau complementar. Se poate ține seama și de alți factori, precum canalele de distribuție pentru produsele respective [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2007, El Corte Inglès/OAPI – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T-443/05, Rep., p. II-2579, punctul 37 și jurisprudența citată].

               27

               În decizia atacată, camera de recurs a considerat că produsele din clasa 33 desemnate de marca solicitată erau diferite de cele din clasele 29 și 31 vizate de mărcile anterioare (a se vedea punctele 20 și 21 din decizia atacată). În plus, aceasta a considerat că produsele din clasa 33 desemnate de marca solicitată și cele din clasa 32 desemnate de mărcile anterioare nu prezintă decât un grad foarte redus de similitudine (a se vedea punctul 28 din decizia atacată).

               28

               Reclamanta contestă aprecierea camerei de recurs potrivit căreia nu există decât o similitudine redusă între produsele din clasa 33 desemnate de marca solicitată și cele din clasa 32 desemnate de mărcile anterioare. Aceasta consideră că există o similitudine normală între produsele menționate.

               29

               Astfel, reclamanta nu repune în discuție aprecierea camerei de recurs potrivit căreia produsele din clasa 33 desemnate de marca solicitată sunt diferite de cele din clasele 29 și 31 vizate de mărcile anterioare, ci își limitează critica la aprecierea efectuată de aceasta cu privire la similitudinea dintre produsele din clasa 33 vizate de marca solicitată și cele din clasa 32 desemnate de mărcile anterioare.

               30

               În ceea ce privește această din urmă comparație, reclamanta consideră, în primul rând, că împrejurarea că anumiți consumatori sunt atenți la diferența dintre băuturile alcoolice și băuturile nealcoolice nu permite să se excludă similitudinea existentă, pe de altă parte, între produsele în discuție. În opinia sa, pentru marea majoritate a consumatorilor nu este important dacă băutura conține sau nu conține alcool, ci aceștia aleg în mod spontan, în funcție de dorința lor de moment, pe baza unei selecții de băuturi care le este propusă în special în meniul unui bar sau al unui restaurant. Reclamanta se opune invocării în acest context a Hotărârii Tribunalului din 18 iunie 2008, Coca-Cola/OAPI – San Polo (MEZZOPANE) (T-175/06, Rep., p. II-1055), având în vedere că această decizie nu viza băuturile spirtoase, ci vinul.

               31

               În această privință, trebuie să se observe că în mod întemeiat camera de recurs a considerat că însăși natura produselor diferă în funcție de prezența sau de absența alcoolului în compoziția lor. Prezența sau absența alcoolului într-o băutură este percepută de publicul relevant ca o diferență importantă în ceea ce privește natura băuturilor în cauză. Spre deosebire de cele susținute de reclamantă, publicul larg din Uniune este atent și face diferența între băuturile care conțin alcool și băuturile fără alcool, chiar și atunci când alege o băutură în funcție de dorința de moment. Astfel, camera de recurs a arătat în mod întemeiat în decizia atacată, referindu-se la Hotărârea MEZZOPANE (punctul 30 de mai sus, punctele 80-82), că un consumator mediu realizează această distincție atunci când compară băuturile spirtoase desemnate de marca solicitată și băuturile nealcoolice desemnate de mărcile anterioare.

               32

               În al doilea rând, reclamanta susține că există o suprapunere considerabilă între destinația și utilizarea produselor desemnate de semnele în conflict pentru motivul că băuturile spirtoase sunt frecvent amestecate cu băuturi nealcoolice. Astfel, aceste băuturi ar fi uneori preambalate sub formă de amestec, precum în cazul „alcopops”, sau ar fi băute împreună sub formă de cocktailuri și de long-drinkuri.

               33

               În această privință, trebuie arătat că, fără a săvârși o eroare, camera de recurs putea considera că produsele în cauză se suprapun parțial în ceea ce privește destinația și utilizarea lor. Astfel, împrejurarea că băuturile spirtoase sunt frecvent amestecate cu băuturi nealcoolice, fie sub forma unui produs preambalat, fie sub formă de cocktailuri și de long-drinkuri, nu permite să se repună în discuție faptul că băuturile spirtoase și în special whisky-ul sunt de asemenea frecvent ambalate și consumate ca atare.

               34

               În al treilea rând, reclamanta contestă aprecierea camerei de recurs potrivit căreia, având în vedere procesul de fabricație specific al băuturilor spirtoase care diferă total de cel al băuturilor nealcoolice, publicul relevant nu pornește de la principiul că băuturile spirtoase și băuturile nealcoolice sunt fabricate de aceeași întreprindere. Reclamanta consideră că această apreciere nu corespunde realității și invocă în susținerea argumentului său exemple de producători de sucuri din fructe și de rachiuri din fructe, precum și site-uri internet.

               35

               În această privință, trebuie observat mai întâi că reclamanta prezintă pentru prima dată în fața Tribunalului probele menționate anterior. Or, acțiunea introdusă la Tribunal vizează controlul legalității deciziilor camerelor de recurs ale OAPI în sensul articolului 65 din Regulamentul nr. 207/2009, astfel încât rolul Tribunalului nu este de a reexamina împrejurările de fapt în lumina înscrisurilor prezentate pentru prima dată în fața sa. Așadar, respectivele documente trebuie înlăturate fără a fi necesar să se examineze forța lor probantă [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 24 noiembrie 2005, Sadas/OAPI – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T-346/04, Rec., p. II-4891, punctul 19 și jurisprudența citată]. În plus, împrejurarea că, în anumite cazuri, producătorii de rachiu sau de alte băuturi spirtoase produc și băuturi nealcoolice nu repune în discuție aprecierea potrivit căreia consumatorul mediu nu pornește de la principiul că băuturile spirtoase și băuturile nealcoolice provin de la aceeași întreprindere. Astfel, având în vedere modalitățile de producție total diferite, camera de recurs putea să aprecieze că publicul relevant nu consideră în general că băuturile alcoolice și cele nealcoolice provin de la aceeași întreprindere.

               36

               Reclamanta consideră de asemenea că similitudinea dintre produse nu depinde de aspectul dacă produsele în cauză au fost fabricate pe aceleași situri de producție, ci de aspectul dacă publicul relevant poate să creadă că provin de la aceeași întreprindere sau de la întreprinderi legate. Or, în speță, se poate deduce din diferența dintre procesul de fabricație al băuturilor spirtoase și cel al băuturilor nealcoolice, invocată de camera de recurs, că publicul relevant nu va crede că cele două tipuri de produse provin de la aceeași întreprindere sau de la o întreprindere legată.

               37

               În al patrulea rând, reclamanta contestă aprecierea camerei de recurs potrivit căreia băuturile spirtoase sunt băuturi consumate de plăcere, în timp ce băuturile nealcoolice sunt băuturi consumate pentru a potoli setea. În opinia sa, numeroase băuturi nealcoolice nu sunt consumate pentru a potoli setea, având în vedere concentrația mare de zahăr, ci sunt consumate în mod deliberat pentru gustul lor și de plăcere.

               38

               În această privință, trebuie să se observe că publicul relevant nu va percepe băuturile spirtoase ca fiind băuturi destinate să potolească setea. În plus, chiar dacă este exact că numeroase băuturi nealcoolice cu concentrație mare de zahăr nu potolesc setea, publicul relevant le va percepe totuși ca potolind setea, în special atunci când sunt servite reci. Având în vedere efectele consumului de alcool asupra sănătății și asupra performanțelor intelectuale și fizice, consumatorul mediu nu va consuma băuturile spirtoase decât ocazional de plăcere și pentru gustul lor. Băuturile nealcoolice, dimpotrivă, sunt în general consumate pentru a potoli setea, în pofida faptului că un consumator mediu le poate alege în funcție de gustul lor. În orice caz, camera de recurs a considerat în mod întemeiat că pentru publicul relevant prezența sau absența alcoolului și diferența de gust dintre băuturile spirtoase și băuturile nealcoolice desemnate de mărcile anterioare primează asupra destinației și utilizării comune.

               39

               În al cincilea rând, reclamanta consideră că produsele în cauză sunt complementare în sensul că băuturile spirtoase sunt consumate sub numeroase forme și în principal sub o formă mixtă.

               40

               În această privință, trebuie amintit că produsele sunt considerate complementare atunci când există o legătură strânsă între aceste produse, în sensul că achiziționarea unuia este indispensabilă sau importantă pentru utilizarea celuilalt (a se vedea în acest sens Hotărârea MEZZOPANE, punctul 30 de mai sus, punctul 67). Or, nu se poate considera că achiziționarea unei băuturi nealcoolice este indispensabilă la cumpărarea unei băuturi spirtoase și viceversa. Există, desigur, o legătură între cele două tipuri de produse, dar aceasta se limitează la cazul băuturilor mixte. Numai în aceste împrejurări cumpărătorul unuia dintre aceste produse va fi determinat să îl cumpere pe celălalt și viceversa. Astfel cum s-a arătat la punctul 33 de mai sus, băuturile spirtoase și băuturile nealcoolice sunt însă frecvent consumate ca atare, fără a fi fost amestecate în prealabil.

               41

               Având în vedere ansamblul argumentelor de mai sus, camera de recurs putea, fără a săvârși o eroare de apreciere, să considere că băuturile spirtoase vizate de marca solicitată și băuturile nealcoolice vizate de mărcile anterioare nu prezintă decât un grad redus de similitudine.

               42

               Această concluzie nu poate fi repusă în discuție de invocarea de către reclamantă a Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI (cauza R 83/2003-4). Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, deciziile privind înregistrarea unui semn ca marcă comunitară adoptate de camerele de recurs în temeiul Regulamentului nr. 207/2009 sunt emise în exercitarea unei competențe nediscreționare, iar nu a unei puteri discreționare. Prin urmare, legalitatea deciziilor menționate trebuie apreciată numai în temeiul acestui regulament, iar nu pe baza unei practici decizionale anterioare a camerelor de recurs (Hotărârea Curții din 26 aprilie 2007, Alcon/OAPI, C-412/05 P, Rep., p. I-3569, punctul 65, și Hotărârea ARTHUR ET FELICIE, punctul 35 de mai sus, punctul 71).

         Cu privire la comparația dintre semnele în conflict

      Observații introductive

               43

               Aprecierea globală a riscului de confuzie trebuie să se întemeieze, în ceea ce privește similitudinea vizuală, fonetică sau conceptuală dintre semnele în conflict, pe impresia de ansamblu produsă de acestea, ținând cont în special de elementele lor distinctive și dominante. Percepția asupra mărcilor pe care o are consumatorul mediu al produselor sau al serviciilor în cauză joacă un rol determinant în aprecierea globală a riscului amintit. În această privință, consumatorul mediu percepe o marcă în mod normal ca pe un tot și nu face o examinare a diferitelor detalii ale acesteia (a se vedea Hotărârea Curții din 12 iunie 2007, OAPI/Shaker, C-334/05 P, Rep., p. I-4529, punctul 35 și jurisprudența citată).

               44

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că împrejurarea că mărcile anterioare care constau în același termen „wesergold” sunt scrise uneori cu majuscule, uneori cu minuscule, uneori cu o majusculă la începutul și la mijlocul termenului respectiv nu are relevanță în ceea ce privește compararea semnelor în cauză. Astfel, potrivit jurisprudenței, o marcă verbală este o marcă constituită exclusiv din litere, din cuvinte sau din asocieri de cuvinte, scrise cu caractere de tipar de tip normal, fără elemente grafice specifice. În consecință, protecția care decurge din înregistrarea unei mărci verbale se referă la cuvântul indicat în cererea de înregistrare, iar nu la aspectele grafice sau stilistice particulare pe care această marcă le-ar putea eventual avea [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 22 mai 2008, Radio Regenbogen Hörfunk in Baden/OAPI (RadioCom), T-254/06, nepublicată în Repertoriu, punctul 43 și jurisprudența citată].

         Cu privire la comparația din punct de vedere vizual

               45

               Reclamanta contestă aprecierea camerei de recurs potrivit căreia semnele în cauză prezintă un nivel mediu de similitudine vizuală. Aceasta susține că gradul de similitudine vizuală între semnele în conflict este ridicat pentru motivul că utilizarea unei majuscule nu reprezintă un element grafic, ci conduce la o împărțire a mărcii verbale în doi termeni. În caz contrar, spațiul dintre două cuvinte în interiorul unei mărci verbale nu ar avea niciun sens, iar mărcile formate din două sau mai multe cuvinte ar trebui privite ca fiind mărci constituite dintr-un termen unic. În subsidiar, aceasta susține că atât marca solicitată, cât și mărcile anterioare ar trebui, potrivit abordării de mai sus, să fie considerate ca un termen unic. Pe de altă parte, aceasta consideră că mărcile anterioare sunt în mod vădit compuse din două elemente și că scrierea separată sau într-un cuvânt nu determină o pronunție diferită. Semnele în conflict ar permite diferite moduri de pronunție, niciunul dintre acestea nefiind mai plauzibil decât celălalt, iar din scrierea lor nu ar putea fi deduse diferențe vizuale.

               46

               În această privință, în lumina jurisprudenței citate la punctul 44 de mai sus, trebuie confirmată aprecierea camerei de recurs potrivit căreia utilizarea alternativă de minuscule și majuscule în cadrul unei mărci anterioare nu are nicio relevanță în ceea ce privește compararea semnelor, întrucât mărcile anterioare sunt mărcile verbale. Astfel, din punct de vedere vizual, nu se poate constata o împărțire a mărcilor anterioare în doi termeni, astfel cum susține reclamanta, și trebuie să se considere că mărcile anterioare sunt compuse dintr-un termen unic.

               47

               Împrejurarea că termenul unic al mărcilor anterioare poate fi perceput ca o contragere a termenilor „weser” și „gold” nu are incidență asupra aprecierii camerei de recurs potrivit căreia marca solicitată va fi percepută din punct de vedere vizual ca fiind compusă din două cuvinte, în timp ce marca anterioară nu conține decât un singur cuvânt. În plus, astfel cum arată camera de recurs, chiar dacă ordinea celorlalte litere este identică, marca solicitată se diferențiază de mărcile anterioare prin literele „t” și „n”. Având în vedere aceste elemente și împrejurarea că semnele în conflict conțin seriile de litere „w”, „e” și „s”, precum și „e” și „r” și elementul „gold”, camera de recurs a considerat fără a săvârși o eroare că semnele în conflict prezentau un nivel mediu de similitudine din punct de vedere vizual.

         Cu privire la comparația din punct de vedere fonetic

               48

               Reclamanta contestă aprecierea camerei de recurs potrivit căreia semnele în conflict prezintă un nivel mediu de similitudine fonetică (a se vedea punctul 34 din decizia atacată). Aceasta susține că marca solicitată și mărcile anterioare ar prezenta o similitudine fonetică puternică, datorată identității numărului de silabe, identității ultimelor silabe, identității primelor trei litere și identității ultimelor nouă sunete consecutive care rezultă din pronunțarea lor. În cadrul mărcii solicitate, litera „t” s-ar confunda cu litera precedentă, și anume litera „s”, pentru a forma sunetul unic [s], iar litera „n” ar fi aproape mută.

               49

               În această privință, trebuie arătat că ambele semne în conflict cuprind seriile de litere „w”, „e” și „s”, precum și „e” și „r” și termenul „gold” în aceeași ordine. Având în vedere prezența literelor „t” și „n” în cadrul mărcii solicitate WESTERN GOLD, aceasta din urmă va fi însă pronunțată de publicul relevant într-un mod diferit de mărcile anterioare. Spre deosebire de susținerea reclamantei, literele „n” și „t” sunt audibile și determină diferențe de ritm și de sonoritate în pronunțarea mărcii menționate cel puțin pentru o parte a publicului relevant, în special pentru publicul larg englez, spaniol, francez și german. Astfel, ultima silabă a primului cuvânt din cadrul mărcii solicitate, și anume silaba „stern”, va fi pronunțată și percepută din punct de vedere fonetic ca fiind mai lungă decât silaba „ser” cuprinsă în mărcile anterioare. În plus, în funcție de limba consumatorului relevant, litera „s” din cadrul mărcii solicitate este sau nu este pronunțată în același mod ca litera „s” care figurează în cadrul mărcilor anterioare și este pronunțată ca [s] sau [z].

               50

               Prin urmare, camera de recurs a considerat fără a săvârși o eroare că semnele în cauză prezentau un nivel mediu de similitudine fonetică.

         Cu privire la comparația din punct de vedere conceptual

               51

               În decizia atacată, camera de recurs a considerat că semnele în conflict erau diferite din punct de vedere conceptual (a se vedea punctul 37 din decizia atacată).

               52

               Reclamanta contestă această apreciere, susținând că semnele în conflict sunt similare din punct de vedere conceptual. Expresia „western gold” ar avea un conținut incert și neclar și ar permite astfel asocieri multiple, dar abstracte, care nu ar fi de natură să accentueze caracterul său diferit. Elementul „gold”, cuprins în ambele mărci, ar provoca o asociere pozitivă care este de natură să stabilească o legătură inconștientă între mărci și ar antrena astfel o apropiere a sensului acestora.

               53

               În această privință, trebuie să se considere că termenul „western” va fi înțeles ca desemnând punctul cardinal „vest” sau un gen cinematografic, întrucât filmele western sunt un gen cinematografic larg cunoscut de către publicul relevant. Cele două semnificații ale cuvântului „western” sunt, de altfel, strâns legate, deoarece denumirea genului cinematografic decurge din locul acțiunii, care se situează în vestul Statelor Unite. În plus, camera de recurs a subliniat, în mod întemeiat, că mulți consumatori ar asocia whisky-ul cu filmele menționate anterior, având în vedere că frecvent anumiți protagoniști ai acestor filme consumă whisky. În consecință, publicul relevant va atribui o semnificație sau mai multe semnificații precise termenului „western”.

               54

               Termenul „weser”, astfel cum arată în mod întemeiat camera de recurs, va fi înțeles de o parte a publicului german ca fiind o referință la numele fluviului care traversează între altele orașul Bremen (Germania). Pentru restul publicului european relevant, acest termen va fi perceput ca un termen fantezist.

               55

               Termenul „gold” din cuprinsul mărcilor în cauză va fi înțeles ca o referință la aur ca metal prețios a cărui culoare este apropiată de cea a whisky-ului. În plus, termenul „gold” va putea fi asociat de către publicul relevant cu o calitate superioară și, prin urmare, va putea fi înțeles ca un element publicitar. Pentru publicul relevant anglofon, care cuprinde consumatori englezi și irlandezi, marca solicitată va fi percepută ca însemnând „aurul din vest”. Totuși, prezența comună a termenului „gold” în cadrul semnelor în conflict nu este suficientă pentru a neutraliza diferențele de semnificație dintre semnele în cauză, având în vedere diferența de semnificație dintre termenii „western” și „weser”.

               56

               Prin urmare, camera de recurs putea considera fără a săvârși o eroare că semnele în cauză erau diferite din punct de vedere conceptual.

         Apreciere intermediară

               57

               În ceea ce privește comparația dintre semne, rezultă din cele de mai sus că în mod întemeiat camera de recurs a stabilit că semnele în conflict sunt similare din punct de vedere vizual și fonetic și diferite din punct de vedere conceptual.

               58

               În această privință, trebuie amintit că atunci, când mărcile sunt similare din punct de vedere fonetic și vizual, acestea sunt similare în ansamblu, cu excepția cazului în care există diferențe importante din punct de vedere conceptual. Asemenea diferențe sunt susceptibile să neutralizeze asemănări auditive și vizuale, cu condiția ca cel puțin unul dintre semne să aibă, din perspectiva publicului relevant, o semnificație clară și determinată, astfel încât acest public să o poată sesiza direct (Hotărârea Curții din 13 septembrie 2007, Il Ponte Finanziaria/OAPI, C-234/06 P, Rep., p. I-7333, punctul 34). Acest fapt este aplicabil în speță, având în vedere diferența de natură conceptuală dintre semnele în conflict. Rezultă din aceasta că semnele sunt în ansamblu diferite, în pofida similitudinilor din punct de vedere vizual și fonetic.

               59

               În consecință, trebuie analizată aprecierea camerei de recurs referitoare la caracterul distinctiv al mărcilor anterioare, contestată de reclamantă.

         Cu privire la caracterul distinctiv al mărcilor anterioare

      Cu privire la caracterul distinctiv intrinsec al mărcilor anterioare

               60

               În decizia atacată, camera de recurs a considerat că caracterul distinctiv al mărcilor anterioare era ușor inferior în raport cu caracterul distinctiv mediu care le fusese recunoscut de divizia de opoziție, pentru motivul că elementul „gold” ar fi perceput de publicul relevant ca un element publicitar sau ca o referire la culoarea aurie a anumitor băuturi (a se vedea punctul 39 din decizia atacată).

               61

               Reclamanta contestă această apreciere a camerei de recurs arătând că nu toate băuturile desemnate de mărcile anterioare au o culoare aurie și că mărcile anterioare, privite în ansamblu, aveau cel puțin un caracter distinctiv mediu, indiferent de caracterul distinctiv mai redus al termenului „gold”.

               62

               În această privință, trebuie arătat că, independent de faptul că anumite băuturi desemnate de mărcile anterioare nu au o culoare aurie, termenul „gold” este un element publicitar frecvent utilizat pentru a desemna calitatea superioară a produselor și, prin urmare, acest termen are un caracter distinctiv slab. Astfel, această parte a mărcilor anterioare diminuează caracterul distinctiv intrinsec al acestora. Din aprecierea impresiei de ansamblu a fiecăreia dintre mărcile anterioare reiese că camera de recurs putea să considere fără a săvârși o eroare că mărcile anterioare aveau un caracter distinctiv intrinsec ușor inferior mediei.

         Cu privire la caracterul distinctiv accentuat prin utilizare

               63

               În ceea ce privește caracterul distinctiv accentuat prin utilizarea mărcilor anterioare, reclamanta contestă aprecierea camerei de recurs potrivit căreia aceasta nu l-ar fi invocat. Reclamanta trimite în acest sens la memoriul său prezentat diviziei de opoziție la 10 martie 2008 și la memoriul prezentat camerei de recurs la 22 decembrie 2009, în care făcea trimitere la memoriul său din 10 martie 2008. Aceasta consideră că putea să facă o astfel de trimitere în fața camerei de recurs pentru motivul că, întrucât divizia de opoziție recunoscuse o capacitate distinctivă intrinsecă normală mărcilor anterioare, ea nu era ținută să se repete în înscrisurile sale în mod explicit. Reclamanta susține că nu a considerat necesar să prezinte documente referitoare la utilizarea mărcii sale, deoarece putea presupune că obiectul procedurii căii de atac consta în decizia diviziei de opoziție referitoare numai la marca comunitară anterioară și la marca solicitată.

               64

               În această privință, trebuie amintite mai multe elemente.

               65

               Ca urmare a unei cereri formulate de solicitantul mărcii în cursul procedurii desfășurate în fața diviziei de opoziție, s-a solicitat reclamantei, în temeiul articolului 42 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, să facă dovada utilizării serioase a mărcilor sale anterioare înregistrate de mai mult de cinci ani la data opoziției.

               66

               Ca răspuns la această cerere, reclamanta a anexat la memoriul său din 10 martie 2008 probe prin care urmărea să demonstreze utilizarea serioasă a mărcilor sale anterioare. În acest memoriu, reclamanta a arătat de asemenea că „[c]omercializarea acestor produse, vândute practic toate în Uniunea Europeană și în Elveția, [făcea] dovada nu numai a utilizării serioase a mărcii pe care se baza opoziția, ci și a caracterului distinctiv accentuat prin utilizare al acesteia”. În plus, reclamanta a precizat că își menținea afirmația că „produsele [erau] în parte identice și că termenii din cuprinsul mărcilor [erau] similari și că, în plus, mărcile anterioare pe care se baza opoziția WESERGOLD [aveau] un caracter distinctiv intrinsec normal, accentuat în mod semnificativ prin utilizare, astfel încât [exista] un risc de confuzie între mărci”.

               67

               În decizia din 11 iunie 2009, divizia de opoziție a admis cererea reclamantei, arătând că exista un risc de confuzie între semnele în conflict. Solicitantul mărcii, intervenient în prezenta procedură, a introdus o acțiune la camera de recurs împotriva respectivei decizii a diviziei de opoziție. Reclamanta din prezenta procedură a intervenit în procedura desfășurată în fața camerei de recurs în susținerea opoziției sale, precum și a deciziei diviziei de opoziție.

               68

               În memoriul în apărare din 22 decembrie 2009 prezentat în fața camerei de recurs, reclamanta a făcut trimitere la documentele prezentate în procedura de opoziție, printre care memoriul din 10 martie 2008.

               69

               În sfârșit, în decizia atacată, camera de recurs a considerat că „persoana care a formulat opoziția nu a invocat o accentuare a caracterului distinctiv al mărcilor anterioare rezultat din utilizarea acestora din urmă” (a se vedea punctul 40 din decizia atacată).

               70

               Astfel cum reiese din cele de mai sus, reclamanta nu a invocat în mod expres argumente referitoare la caracterul distinctiv accentuat prin utilizarea mărcilor anterioare în apărarea sa în fața camerei de recurs. Ea s-a limitat să facă trimitere la înscrisurile pe care le prezentase în fața diviziei de opoziție. Înscrisurile menționate cuprindeau însă afirmația susținută de probe că mărcile anterioare aveau un caracter distinctiv accentuat prin utilizare.

               71

               Or, în temeiul articolului 64 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, în urma examenului de fond asupra căii de atac, camera de recurs se pronunță asupra acesteia și poate, procedând astfel, „să exercite competențele organului care a pronunțat decizia atacată”, altfel spus, în speță, să se pronunțe ea însăși asupra opoziției prin respingerea acesteia sau prin declararea temeiniciei sale, confirmând sau infirmând, în acest mod, decizia atacată. Rezultă astfel din articolul 64 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 că, prin intermediul căii de atac cu care este sesizată, camera de recurs este chemată să efectueze o nouă examinare completă a fondului opoziției atât în drept, cât și în fapt [Hotărârea Curții din 13 martie 2007, OAPI/Kaul, C-29/05 P, Rep., p. I-2213, punctul 57; Hotărârea Tribunalului din 23 septembrie 2003, Henkel/OAPI – LHS (UK) (KLEENCARE), T-308/01, Rec., p. II-3253, punctul 29, și Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2011, Völkl/OAPI – Marker Völkl (VÖLKL), T-504/09, Rep., p. II-8179, punctul 53].

               72

               Independent de faptul că reclamanta s-a referit în mod expres, în fața camerei de recurs, la înscrisurile sale prezentate în fața diviziei de opoziție, camera de recurs era ținută să examineze ansamblul argumentelor prezentate în fața diviziei de opoziție. Astfel, în măsura în care reclamanta a invocat caracterul distinctiv accentuat prin utilizarea mărcilor anterioare în cursul procedurii desfășurate în fața diviziei de opoziție, camera de recurs nu putea să considere că reclamanta nu a invocat accentuarea caracterului distinctiv al mărcilor anterioare care rezultă din utilizarea acestora din urmă.

               73

               În consecință, camera de recurs a săvârșit, în speță, o eroare în aplicarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.

               74

               Această concluzie nu este repusă în discuție de diversele argumente invocate de OAPI și de intervenientă.

               75

               Astfel, în ceea ce privește argumentul OAPI potrivit căruia reclamanta a menționat caracterul distinctiv accentuat prin utilizare numai într-o propoziție subordonată în cadrul discuției referitoare la problema probei utilizării serioase a mărcilor anterioare și, așadar, în afara termenului, trebuie să se observe următoarele.

               76

               Reiese din dosarul OAPI că, într-o scrisoare din 8 ianuarie 2008, divizia de opoziție a solicitat reclamantei să ia poziție cu privire la problema probei utilizării serioase a mărcii anterioare poloneze înregistrate cu numărul 161413 și a mărcii anterioare germane înregistrate cu numărul 902472. În special, i s-a solicitat să ia poziție și să facă dovada utilizărilor respective în termen de două luni de la data acestei scrisori, și anume până la 9 martie 2008. S-a precizat, în plus, că termenul care i-a fost acordat pentru prezentarea faptelor, a probelor sau a observațiilor în susținerea opoziției sale era de asemenea prelungit până la 9 martie 2008.

               77

               Reclamanta a răspuns la această scrisoare prin memoriul din 10 martie 2008, transmis OAPI prin fax în aceeași zi. Astfel cum s-a arătat la punctul 66 de mai sus, în acest memoriu reclamanta a prezentat elemente de probă în susținerea utilizării serioase a mărcilor sale anterioare și a invocat caracterul distinctiv accentuat prin utilizare al mărcilor menționate.

               78

               Spre deosebire de cele susținute de OAPI în fața Tribunalului, împrejurarea că reclamanta a invocat caracterul distinctiv accentuat prin utilizarea mărcilor anterioare în răspunsul la cererea de a prezenta dovezi ale utilizării serioase a mărcilor sale anterioare nu face ca argumentarea sa referitoare la caracterul distinctiv accentuat prin utilizarea mărcilor anterioare să fie tardivă. Astfel, în scrisoarea din 8 ianuarie 2008, divizia de opoziție a autorizat-o în mod expres pe reclamantă să prezinte fapte, probe sau observații în susținerea opoziției sale până la 9 martie 2008.

               79

               În plus, nu se poate considera că memoriul reclamantei din 10 martie 2008 a fost transmis OAPI în afara termenului. Astfel, în temeiul normei 72 din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară (JO L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189), în cazul în care un termen se împlinește într-o zi în care nu se pot depune documente la OAPI, acesta se prorogă până în prima zi în care se pot depune documente sau se distribuie corespondența simplă. Această normă prevede că zilele în care nu se pot depune documente OAPI se stabilesc de către președintele OAPI înainte de începutul fiecărui an calendaristic. Or, pentru anul 2008, președintele OAPI a adoptat la 17 decembrie 2007 Decizia EX-07-05 privind zilele de închidere a OAPI pentru depunerea documentelor și cele în care nu se distribuie corespondența simplă. În această decizie, este amintită Decizia ADM-95-23 a președintelui OAPI din 22 decembrie 1995 (JO OAPI 1995, p. 487), în care s-a stabilit că OAPI nu este deschis publicului sâmbăta și duminica. Întrucât 9 martie 2008 era duminică, depunerea memoriului reclamantei la 10 martie 2008 nu a fost în afara termenului. Acest fapt a fost recunoscut de OAPI în ședință.

               80

               În plus, în ceea ce privește faptul că OAPI se referă la lipsa unei invocări precise în memoriul în apărare în fața camerei de recurs a caracterului distinctiv accentuat prin utilizare, trebuie observat că această circumstanță nu afectează obligația camerei de recurs, atunci când se pronunță ea însăși asupra opoziției, de a realiza o nouă examinare completă a fondului opoziției, atât în drept, cât și în fapt. Astfel, întinderea examinării pe care trebuie să o efectueze camera de recurs cu privire la decizia care face obiectul căii de atac nu este, în principiu, determinată de motivele invocate de partea care a formulat calea de atac (Hotărârea KLEENCARE, punctul 71 de mai sus, punctul 29). Cu atât mai mult, întinderea examinării camerei de recurs nu este limitată de lipsa de precizie a anumitor motive de apărare invocate în fața camerei de recurs. Or, pentru motivele expuse la punctul 76 și următoarele de mai sus, examinarea completă a fondului opoziției implica analiza caracterului distinctiv accentuat prin utilizare al mărcilor anterioare.

               81

               În ceea ce privește faptul că intervenienta și OAPI consideră că argumentul reclamantei bazat pe caracterul distinctiv accentuat prin utilizare este neîntemeiat și nesusținut de probe adecvate, trebuie să se observe că nu aceasta este motivarea invocată de camera de recurs în decizia atacată. Întrucât camera de recurs nu a vizat, în mod greșit, în aprecierea sa, argumentele și probele privind caracterul distinctiv accentuat prin utilizare, nu este de competența Tribunalului să realizeze o apreciere a acestor argumente și probe în cadrul cererii de anulare a deciziei atacate. Astfel, în contextul unei asemenea cereri, Tribunalul nu poate, în exercitarea controlului legalității, să se substituie camerei de recurs în ceea privește o apreciere a faptelor pe care aceasta nu a efectuat-o. Or, în cadrul unei acțiuni în anulare, precum în speță, dacă Tribunalul concluzionează că o decizie a camerei de recurs, repusă în discuție într-o acțiune formulată în fața sa, este afectată de o nelegalitate, acesta este obligat să o anuleze. Tribunalul nu poate respinge acțiunea înlocuind motivarea organului competent al OAPI, emitentul actului atacat, cu propria motivare [Hotărârea Tribunalului din 9 septembrie 2010, Axis/OAPI – Etra Investigación y Desarrollo (ETRAX), T-70/08, Rep., p. II-4645, punctul 29].

               82

               Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că în mod greșit camera de recurs a constatat că reclamanta nu revendicase un caracter distinctiv accentuat al mărcilor anterioare dobândit prin utilizarea acestora. Această eroare presupune faptul că camera de recurs nu a examinat un factor potențial relevant în aprecierea globală a existenței riscului de confuzie între marca contestată și mărcile anterioare [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 7 februarie 2012, Dosenbach-Ochsner/OAPI – Sisma (Reprezentarea unor elefanți într-un dreptunghi), T-424/10, punctul 55 și următoarele și jurisprudența citată].

               83

               Trebuie amintit că, potrivit articolului 62 alineatul (1) prima teză din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 64 alineatul (1) prima teză din Regulamentul nr. 207/2009], în urma examenului de fond asupra căii de atac, camera de recurs se pronunță asupra acesteia. Această obligație de examinare a căii de atac include luarea în considerare a caracterului distinctiv dobândit prin utilizare, în cazul în care acest argument este invocat. Nu este exclus ca examinarea temeiniciei argumentelor și a elementelor de probă prezentate de reclamantă în cursul procedurii desfășurate în fața OAPI cu privire la caracterul distinctiv dobândit prin utilizare să determine camera de recurs să adopte o decizie cu un conținut diferit de cel al deciziei atacate. În consecință, prin faptul că nu a efectuat o asemenea examinare, camera de recurs a săvârșit o încălcare a normelor fundamentale de procedură care trebuie să determine anularea actului atacat [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 10 iunie 2008, Gabel Industria Tessile/OAPI – Creaciones Garel (GABEL), T-85/07, Rep., p. II-823, punctul 20].

               84

               În consecință, se impune admiterea primului motiv invocat de reclamantă și, prin urmare, anularea deciziei atacate, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la celelalte motive invocate de reclamantă.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               85

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.

               86

               OAPI și intervenienta au căzut în pretenții. Prin urmare, pe de o parte, se impune obligarea OAPI să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de reclamantă în conformitate cu concluziile acesteia din urmă. Pe de altă parte, trebuie să se decidă că intervenienta va suporta propriile cheltuieli de judecată.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera întâi)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Anulează Decizia Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din 24 martie 2010 (cauza R 770/2009-1).

                           2)

                           OAPI suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG.

                           3)

                           Lidl Stiftung & Co. KG suportă propriile cheltuieli de judecată.

                           Azizi

                           Frimodt Nielsen

                           Kancheva

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 21 septembrie 2012.
                     Semnături

            Cuprins

                  Istoricul cauzei

                  Concluziile părților

                  În drept

                  1. Observații introductive

                  2. Cu privire la publicul relevant

                  3. Cu privire la comparația dintre produse

                  Cu privire la comparația dintre semnele în conflict

                  Observații introductive

                  Cu privire la comparația din punct de vedere vizual

                  Cu privire la comparația din punct de vedere fonetic

                  Cu privire la comparația din punct de vedere conceptual

                  Apreciere intermediară

                  Cu privire la caracterul distinctiv al mărcilor anterioare

                  Cu privire la caracterul distinctiv intrinsec al mărcilor anterioare

                  Cu privire la caracterul distinctiv accentuat prin utilizare

                  Cu privire la cheltuielile de judecată

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 15 septembrie 2016.#PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A. împotriva Prezes Urzędu Regulacji Energetyki.#Cerere de decizie preliminară formulată de Sąd Najwyższy.#Trimitere preliminară – Ajutoare de stat – Contracte de cumpărare a energiei electrice pe termen lung – Compensare pentru rezilierea voluntară – Decizie a Comisiei prin care se constată compatibilitatea unui ajutor de stat cu piața internă – Controlul legalității unui ajutor de către instanța națională – Ajustare anuală a costurilor irecuperabile – Momentul luării în considerare a apartenenței unui producător de energie la un grup de întreprinderi.#Cauza C-574/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      15 septembrie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Ajutoare de stat — Contracte de cumpărare a energiei electrice pe termen lung — Compensare pentru rezilierea voluntară — Decizie a Comisiei prin care se constată compatibilitatea unui ajutor de stat cu piața internă — Controlul legalității unui ajutor de către instanța națională — Ajustare anuală a costurilor irecuperabile — Momentul luării în considerare a apartenenței unui producător de energie la un grup de întreprinderi”
      În cauza C‑574/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sąd Najwyższy (Curtea Supremă, Polonia) prin decizia din 8 octombrie 2014, primită de Curte la 11 decembrie 2014, în procedura

         PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A.

      împotriva

         Prezes Urzędu Regulacji Energetyki,

      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul J. L. da Cruz Vilaça, președinte de cameră, domnul A. Tizzano (raportor), vicepreședinte al Curții, și domnii F. Biltgen, A. Borg Barthet și E. Levits, judecători,
      avocat general: domnul M. Campos Sánchez‑Bordona,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 27 ianuarie 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A., de A. Jodkowski, adwokat;

               —

               pentru Prezes Urzędu Regulacji Energetyki, de Z. Muras și de A. Walkiewicz, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, de M. Rzotkiewicz și de E. Gromnicka, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de K. Herrmann, de P. Němečková și de R. Sauer, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 aprilie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 107 TFUE și a articolului 4 alineatul (3) TUE coroborate cu dispozițiile Deciziei 2009/287/CE a Comisiei din 25 septembrie 2007 cu privire la ajutorul de stat acordat de Polonia în cadrul Contractelor de cumpărare a energiei electrice, precum și ajutorul de stat pe care Polonia plănuiește să îl acorde în cadrul compensării pentru rezilierea voluntară a Contractelor de cumpărare a energiei electrice (JO 2009, L 83, p. 1).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A. (denumită în continuare „PGE”), pe de o parte, și Prezes Urzędu Regulacji Energetyki (președintele Autorității de Reglementare în domeniul Energiei, Polonia, denumit în continuare „președintele URE”), pe de altă parte, în legătură cu stabilirea cuantumului ajustării anuale a compensației pentru anul 2009, pentru care PGE este eligibilă în temeiul costurilor denumite „irecuperabile”.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Comunicarea privind metodologia de evaluare a ajutoarelor de stat asociate costurilor irecuperabile

               3

               Directiva 96/92/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 decembrie 1996 privind normele comune pentru piața internă de energie electrică (JO 1997, L 27, p. 20) a fost adoptată în perspectiva asigurării unei piețe de energie electrică concurențiale și competitive. În unele state membre, transpunerea acestei directive a fost însoțită de acordarea de ajutoare publice în favoarea întreprinderilor naționale active în sectorul energiei electrice.

               4

               În acest context, la 26 iulie 2001, Comisia Europeană a adoptat o comunicare privind metodologia de analiză a ajutoarelor de stat legate de costurile irecuperabile (denumită în continuare „Metodologia costurilor irecuperabile”).

               5

               În conformitate cu punctul 2 al șaselea paragraf din Metodologia costurilor irecuperabile, scopul său este de a preciza metoda pe care Comisia își propune să o adopte în cadrul aplicării normelor Tratatului FUE în materia ajutoarelor de stat în ceea ce privește măsurile de ajutor concepute pentru a compensa costul angajamentelor sau al garanțiilor care ar prezenta riscul de a nu mai putea fi onorate ca urmare a deschiderii în vederea concurenței a sectorului energiei electrice, stabilită de Directiva 96/92.

               6

               Punctul 3 din această metodologie precizează că noțiunea „costuri irecuperabile” privește angajamentele sau garanțiile de funcționare care pot lua diferite forme în practică, printre care contracte de cumpărare pe termen lung, investiții efectuate cu garanția implicită sau explicită a vânzării, precum și investiții efectuate în afara sferei de activitate normală. În special, punctul 3.3 din metodologia menționată prevede că, pentru a constitui costuri irecuperabile eligibile, care pot fi recunoscute de Comisie, aceste obligații sau garanții de funcționare trebuie:
               „[…] să prezinte riscul de a nu putea fi onorate ca urmare a dispozițiilor Directivei 96/92. Prin urmare, pentru a constitui un cost irecuperabil, un angajament sau o garanție trebuie să devină neeconomică din cauza efectelor directivei și trebuie să afecteze în mod semnificativ competitivitatea întreprinderii în cauză. Această împrejurare trebuie să determine în special întreprinderea în cauză să efectueze înregistrări contabile (de exemplu provizioane), destinate să evidențieze impactul previzibil al acestor garanții sau angajamente.
               Mai mult, atunci când din angajamentele sau din garanțiile avute în vedere rezultă că, în lipsa unui ajutor sau a unor măsuri tranzitorii, viabilitatea întreprinderilor în cauză ar putea fi pusă în discuție, se prezumă că aceste angajamente sau garanții îndeplinesc condițiile prevăzute în paragraful precedent.
               Efectul angajamentelor sau al garanțiilor avute în vedere asupra competitivității sau a viabilității întreprinderilor în cauză va fi evaluat la nivelul întreprinderilor consolidate. Pentru ca angajamentele sau garanțiile să poată constitui costuri irecuperabile, trebuie să poată fi stabilită o legătură cauză‑efect între intrarea în vigoare a Directivei 96/92 și dificultatea întâmpinată de întreprinderile în cauză în ceea ce privește onorarea sau respectarea acestor angajamente sau garanții. Pentru a stabili această legătură cauză‑efect, Comisia va lua în considerare în special scăderile de prețuri ale energiei electrice sau pierderile, în termeni de cote de piață, ale întreprinderilor în cauză. Angajamentele sau garanțiile care nu ar fi putut să fie onorate independent de intrarea în vigoare a directivei nu constituie costuri irecuperabile.”

               7

               Potrivit punctelor 4.2, 4.3 și 4.5, care figurează la punctul 4 al cincilea paragraf din Metodologia costurilor irecuperabile:

                        „4.2

                        Dispozitivul de plată a ajutorului trebuie să permită luarea în considerare a evoluției efective viitoare a concurenței. Această evoluție va putea fi evaluată în special prin intermediul unor factori cuantificabili (prețuri, cote de piață, alți factori relevanți menționați de statul membru). Întrucât evoluția condițiilor concurenței influențează direct cuantumul costurilor irecuperabile eligibile, cuantumul ajutorului plătit va fi în mod obligatoriu condiționat de dezvoltarea unei concurențe reale, iar calculul ajutoarelor plătite în timp va trebui să țină seama de evoluția factorilor relevanți pentru a măsura gradul de concurență atins.

                        4.3

                        Statul membru trebuie să se oblige să prezinte Comisiei un raport anual prin care se urmărește în special să se precizeze evoluția situației concurenței de pe piața sa de energie electrică, indicând mai ales modificările constatate cu privire la factorii cuantificabili relevanți. Acest raport anual va detalia modul de calculare a costurilor irecuperabile aferente anului corespunzător și va preciza cuantumul ajutoarelor acordate.

                  […]

                        4.5

                        Cuantumul maxim al ajutoarelor care pot fi plătite unei întreprinderi în vederea compensării costurilor irecuperabile trebuie precizat în avans. Acesta trebuie să aibă în vedere posibila creștere a productivității întreprinderii.

                  În mod similar, trebuie să se specifice cu claritate, în avans, modalitățile exacte de calculare și de finanțare a ajutoarelor destinate compensării costurilor irecuperabile, precum și durata maximă în care pot fi plătite ajutoarele. Notificarea acestor ajutoare trebuie să prezinte în special modul în care, la calcularea costurilor irecuperabile, vor fi incluse modificările diferitor factori menționați la punctul 4.2.”

         Decizia 2009/287

               8

               Articolul 1 din Decizia 2009/287, care se referă la contractele de cumpărare a energiei electrice pe termen lung încheiate între operatorul public al rețelei poloneze de electricitate Polskie Sieci Elektroenergetyczne S.A. (denumit în continuare „PSE”) și un anumit număr de societăți active în sectorul respectiv, are următorul cuprins:
               „(1)   Contractele de cumpărare a energiei electrice încheiate între [PSE] și societățile menționate în anexa nr. 1 la [Ustawa o zasadach pokrywania kosztów powstałych u wytwórców w związku z przedterminowym rozwiązaniem umów długoterminowych sprzedaży mocy i energii elektrycznej (Legea privind regulile referitoare la acoperirea costurilor suportate de producători în legătură cu rezilierea înainte de termen a Contractelor de cumpărare a energiei electrice) din 29 iunie 2007 (Dz. U. din 2007, nr. 130, poziția 905, denumită în continuare „Legea KDT”),] constituie, de la data aderării Poloniei la Uniunea Europeană, ajutor de stat în sensul articolului [107 alineatul (1) TFUE], acordat în favoarea producătorilor de energie electrică.
               (2)   Ajutorul de stat menționat la alineatul (1) constituie ajutor de stat acordat în mod ilegal și este incompatibil cu piața [internă].”

               9

               Articolul 4 din această decizie prevede:
               „(1)   Compensațiile prevăzute în [Legea KDT] constituie ajutor de stat în sensul articolului [107 alineatul (1) TFUE], acordat în favoarea producătorilor menționați în anexa nr. 2 la Lege.
               (2)   Ajutorul de stat menționat la alineatul (1) este compatibil cu piața [internă] în temeiul Metodologiei costurilor irecuperabile.
               (3)   Cuantumul maxim al compensațiilor prevăzute în [Legea KDT] este obținut după deducerea veniturilor generate de active, în cadrul Contractelor de cumpărare pe termen lung, și care sunt disponibile pentru acoperirea costurilor de investiții.”

         Dreptul polonez

               10

               În anii 90, modernizarea infrastructurii poloneze de electricitate a impus investiții considerabile. Întrucât situația financiară a producătorilor naționali nu le permitea să suporte asemenea investiții, acești producători au încheiat cu PSE contracte de cumpărare a energiei electrice pe termen lung (denumite în continuare „CCEE”).

               11

               În temeiul acestor contracte, producătorii de energie electrică în cauză s‑au obligat să creeze noi capacități de producție, să își modernizeze echipamentele și să furnizeze PSE o cantitate minimă fixă de energie electrică, produsă de anumite instalații. La rândul său, PSE s‑a obligat să cumpere cel puțin cantitatea minimă de energie electrică convenită, la un preț bazat pe principiul de transfer al costurilor asupra consumatorului.

               12

               În urma intrării în vigoare a Directivei 96/92, Legea KDT a prevăzut posibilitatea ca producătorii menționați în anexa 1 la aceasta să rezilieze CCEE încheiate cu PSE.

               13

               În special, Legea KDT a instituit, pentru producătorii care au reziliat din proprie inițiativă contractele menționate, un drept la compensarea costurilor irecuperabile, conform condițiilor pe care le prevede. Acești producători de energie electrică, care erau părți la CCEE, pot astfel să beneficieze de o asemenea compensație în fiecare an, în principiu pe o durată corespunzătoare celei a CCEE reziliat anticipat.

               14

               În conformitate cu Legea KDT, compensația trebuie să acopere costurile irecuperabile. În special, mecanismul de compensare prevăzut de această lege presupune plata unui avans către producător în temeiul costurilor irecuperabile, în cuantumul propus, care nu trebuie totuși să îl depășească pe cel prevăzut de legea menționată, iar ulterior o regularizare anuală a cuantumului avansului plătit, efectuată de președintele URE în special pe baza rezultatului financiar real.

               15

               În acest scop, președintele URE stabilește cuantumul compensației datorate pentru un anumit an. Ca urmare a acestui fapt, producătorului fie i se impune rambursarea în sistem a unei părți din avans, fie îi sunt atribuite resurse suplimentare. În continuare, la sfârșitul perioadei de ajustare, se efectuează un decont final al sumelor plătite și datorate producătorului, sub forma unei ajustări finale.

               16

               Articolul 2 punctul 12 din Legea KDT definește „costurile irecuperabile” ca fiind cheltuielile producătorului care nu sunt acoperite de veniturile rezultate din vânzarea energiei electrice produse, din rezerve de energie și din serviciile prestate în sistem pe o piață concurențială după rezilierea anticipată a unui CCEE, rezultând din investițiile efectuate de acest producător până la 1 mai 2004 în bunuri afectate producerii de energie electrică.

               17

               Articolul 32 alineatul 1 din Legea KDT, care reglementează mecanismul de calculare a ajustării costurilor irecuperabile pentru producătorii care fac parte dintr‑un grup de întreprinderi, prevede:
               „În cazul în care producătorul care a încheiat un acord de reziliere face parte dintr‑un grup de întreprinderi, la calcularea costurilor irecuperabile trebuie să se ia în considerare parametrii marcați cu simbolurile «N», «SD», «R» și «P», menționați la articolul 27 alineatul 1, în privința fiecărui producător și a fiecărei entități care face parte din grupul de întreprinderi menționat și care desfășoară activități economice în domeniul producerii de energie electrică pe teritoriul Poloniei, în unitățile de producție menționate în anexa 7 la prezenta lege.”

               18

               Anexa 1 la Legea KDT conține o listă cu producătorii care sunt părți la CCEE și precizează unitățile de producție vizate prin aceste contracte.

               19

               Anexa 7 la această lege conține o listă a unităților de producție avute în vedere pentru calcularea costurilor irecuperabile ale producătorilor, listă de care se ține seama cu ocazia ajustărilor costurilor irecuperabile.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               20

               Din decizia de trimitere reiese că PGE, care, la momentul situației de fapt care a cauzat litigiul principal, își desfășura activitatea sub denumirea de Zespół Elektrowni Dolna Odra S.A., și Elektrownia Bełchatów S.A. (denumită în continuare „ELB”) nu făceau parte din același grup de întreprinderi în perioada în care PGE și‑a asumat angajamentele a căror rambursare a generat costurile irecuperabile în discuție în litigiul principal. Zespół Elektrowni Dolna Odra S.A. figura în anexa 1 la Legea KDT ca producător și ca parte într‑un CCEE încheiat cu PSE. În ceea ce privește ELB, unitățile sale de producție erau enumerate în anexa 7 la această lege, iar această societate era prezentată ca făcând parte din societatea holding BOT, un alt grup decât cel căruia îi aparținea PGE. Cu toate acestea, la data adoptării Legii KDT, precum și la cea a adoptării Deciziei 2009/287, PGE și ELB făceau parte din același grup.

               21

               ELB nu era parte într‑un CCEE încheiat cu PSE și, în consecință, nu avea statutul de „producător” în sensul Legii KDT. Îl avea, în schimb, pe cel de „entitate”, în sensul articolului 32 din această lege, al cărei rezultat financiar este luat în considerare cu ocazia ajustării costurilor irecuperabile ale unui producător care intră sub incidența legii menționate.

               22

               Prin decizia din 30 iulie 2010, președintele URE a stabilit cuantumul ajustării anuale a costurilor irecuperabile pentru PGE la 24077793 de zloți polonezi (PLN) (aproximativ 4988900 de euro) pentru anul 2009. În aplicarea articolului 32 din Legea KDT, el a ajustat costurile irecuperabile ale PGE, care făcea parte dintr‑un grup de întreprinderi conform definiției de la articolul 2 alineatul 1 din această lege. Potrivit constatărilor președintelui URE, în cursul anului 2009, ELB aparținea aceluiași grup de întreprinderi ca și PGE și participa la programul de ajutor de stat, fără a beneficia însă de resurse pentru acoperirea costurilor irecuperabile.

               23

               PGE a formulat o acțiune având ca obiect modificarea acestei decizii a președintelui URE la Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia, Polonia). În special, ea a solicitat stabilirea ajustării anuale a costurilor irecuperabile la suma de 116985205 PLN (aproximativ 26435046 de euro) sau anularea acestei decizii în întregime. În acțiunea formulată, PGE a arătat că articolul 32 alineatul 1 din Legea KDT se aplica exclusiv entităților care constituie un grup de întreprinderi potrivit anexei 7 la această lege. Potrivit PGE, întrucât, conform acestei anexe, ELB nu făcea parte din grupul de întreprinderi căruia îi aparținea PGE, președintele URE nu avea niciun temei să efectueze o ajustare a costurilor irecuperabile pentru aceasta ținând seama de rezultatul financiar al ELB.

               24

               Prin decizia din 4 iunie 2012, Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia) a admis acțiunea PGE și a stabilit cuantumul ajustării costurilor irecuperabile la suma de 116985205 PLN (aproximativ 26435046 de euro).

               25

               Împotriva acestei hotărâri, președintele URE a declarat apel la Sąd Apelacyjny w Warszawie (Curtea de Apel din Varșovia, Polonia), care a fost respins printr‑o hotărâre din 17 ianuarie 2013. Prin această hotărâre, instanța de apel a considerat că, pentru a ține seama de rezultatul financiar real al unei alte entități cu ocazia ajustării costurilor irecuperabile, era necesar ca această entitate să facă parte din același grup de întreprinderi ca PGE la momentul adoptării Legii KDT. Cu toate acestea, în conformitate cu anexa 7 la legea amintită, la care face trimitere articolul 32 din aceasta, ELB nu trebuia să fie considerată ca făcând parte din același grup de întreprinderi ca PGE în scopul calculării ajustării compensației pentru costurile irecuperabile.

               26

               La 15 iulie 2013, președintele URE a formulat recurs la instanța de trimitere, Sąd Najwyższy (Curtea Supremă, Polonia), împotriva hotărârii Sąd Apelacyjny w Warszawie (Curtea de Apel din Varșovia) din 17 ianuarie 2013. Trebuie arătat că, pentru a interpreta noțiunea „grup de întreprinderi”, în sensul articolului 2 alineatul 1 din Legea KDT, nu este necesar să se facă trimitere la anexa 7 la Legea KDT, ci să fie luate în considerare numai entitățile care aparțin unui anumit grup de întreprinderi la momentul intrării în vigoare a acestei legi.

               27

               În schimb, după cum ar reieși din cuprinsul punctelor 3.3 și 4.2 din Metodologia costurilor irecuperabile, ar fi necesară calcularea acestor costuri ținând seama de apartenența efectivă a producătorilor de energie care intră sub incidența Legii KDT la un grup de întreprinderi în fiecare an în care este efectuată ajustarea costurilor irecuperabile. Or, dat fiind că, la data adoptării deciziei președintelui URE, PGE aparținea aceluiași grup de întreprinderi ca ELB, rezultatul financiar al acesteia din urmă ar trebui luat în considerare cu ocazia ajustării cuantumului costurilor irecuperabile ale PGE.

               28

               În aceste condiții, Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 107 TFUE coroborat cu articolul 4 alineatul (3) TUE și cu articolul 4 alineatul (2) din Decizia [2009/287] trebuie interpretat în sensul că, atunci când Comisia declară că un ajutor de stat este compatibil cu piața comună, instanța națională nu este abilitată să verifice dacă dispozițiile naționale care au fost considerate ajutor de stat autorizat se conformează principiilor prevăzute în [Metodologia costurilor irecuperabile]?

                        2)

                        Articolul 107 TFUE coroborat cu articolul 4 alineatul (3) TUE și cu articolul 4 alineatele (1) și (2) din Decizia [2009/287], în lumina punctelor 3.3 și 4.2 din [Metodologia costurilor irecuperabile], trebuie interpretat în sensul că, în cadrul punerii în aplicare a unui program de ajutor de stat, a cărui compatibilitate cu piața comună a fost constatată de Comisie, ajustarea anuală a costurilor irecuperabile ale producătorilor care fac parte din grupuri de întreprinderi se efectuează în ipoteza în care este determinantă doar apartenența producătorului la grup potrivit situației descrise în anexa la actul juridic analizat de Comisie sau este necesar să se verifice, în fiecare an în care se efectuează ajustarea costurilor irecuperabile, dacă în acest interval beneficiarul programului de ajutor de stat legat de costurile irecuperabile face parte efectiv din grupul de întreprinderi din care fac parte și alți producători care intră sub incidența acestui program?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               29

               Prin intermediul primei întrebări formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 107 TFUE și articolul 4 alineatul (3) TUE coroborate cu articolul 4 alineatul (2) din Decizia 2009/287 trebuie interpretate în sensul că se opun ca, în cazul în care Comisia a examinat un program de ajutor de stat în lumina Metodologiei costurilor irecuperabile și l‑a considerat compatibil cu piața internă înainte de punerea sa în aplicare, autoritățile și instanțele naționale să verifice la rândul lor, cu ocazia punerii în aplicare a ajutorului în discuție, conformitatea sa cu principiile prevăzute de această metodologie.

               30

               Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit că, conform unei jurisprudențe constante a Curții, în cadrul unui sistem de control al ajutoarelor de stat instituit prin Tratatul FUE, instanțele naționale, pe de o parte, și Comisia, pe de altă parte, joacă roluri complementare, însă distincte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 noiembrie 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 27 și jurisprudența citată).

               31

               În special, instanțele naționale asigură, până la adoptarea deciziei finale a Comisiei, protecția drepturilor justițiabililor în raport cu o încălcare eventuală de către autoritățile de stat a interdicției prevăzute la articolul 108 alineatul (3) TFUE (Hotărârea din 21 noiembrie 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 28 și jurisprudența citată). Pentru aceasta, ele pot fi învestite cu soluționarea unor litigii cu privire la interpretarea și aplicarea noțiunii „ajutor de stat” prevăzută la articolul 107 alineatul (1) TFUE, în scopul de a stabili dacă o măsură de stat instituită cu nerespectarea procedurii de control prealabil prevăzute la articolul 108 alineatul (3) TFUE trebuia sau nu trebuia să fie supusă acestei proceduri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iulie 2007, Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, punctul 50 și jurisprudența citată).

               32

               În schimb, aceste instanțe nu sunt competente pentru a se pronunța asupra compatibilității unor măsuri de ajutor sau a unui program de ajutor de stat cu piața internă. Astfel, în temeiul unei jurisprudențe consacrate a Curții, această apreciere este de competența exclusivă a Comisiei, acționând sub controlul instanțelor Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iulie 2007, Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, punctele 51 și 52, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea din 21 noiembrie 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 28 și jurisprudența citată).

               33

               Trebuie amintit de asemenea că aplicarea normelor Uniunii în materie de ajutoare de stat se întemeiază pe o obligație de cooperare loială între, pe de o parte, instanțele naționale și, pe de altă parte, Comisie și instanțele Uniunii, în cadrul căreia fiecare acționează în funcție de rolul care îi este atribuit de tratat. În cadrul acestei cooperări, instanțele naționale trebuie să adopte toate măsurile generale sau speciale de natură să asigure executarea obligațiilor care rezultă din dreptul Uniunii și să se abțină să le adopte pe cele susceptibile să pună în pericol realizarea obiectivelor tratatului, după cum rezultă din cuprinsul articolului 4 alineatul (3) TUE. Astfel, instanțele naționale trebuie în special să se abțină să adopte decizii contrare unei decizii a Comisiei, chiar dacă aceasta are caracter provizoriu (a se vedea Hotărârea din 21 noiembrie 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 41).

               34

               În speță, după cum reiese din decizia de trimitere, instanța de trimitere urmărește să afle dacă este necesar să fie apreciată conformitatea programului de ajutor de stat prevăzut de o lege națională precum Legea KDT cu principiile prevăzute de Metodologia costurilor irecuperabile, deși Comisia a stabilit deja compatibilitatea sa cu piața internă în Decizia 2009/287.

               35

               În această privință, trebuie subliniat că, după ce a considerat, la articolul 1 din această decizie, că regimul de compensare în discuție în litigiul principal constituia un „ajutor de stat”, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, în favoarea producătorilor de energie electrică, Comisia a autorizat definitiv acest regim apreciind, la articolul 4 alineatul (2) din decizia menționată, că compensările costurilor irecuperabile erau compatibile cu piața internă tocmai „în temeiul Metodologiei costurilor irecuperabile”.

               36

               În aceste condiții, a permite unei instanțe naționale, în cadrul punerii în aplicare a unui program de ajutoare de stat precum cel în discuție în litigiul principal, să se pronunțe la rândul său cu privire la compatibilitatea unui asemenea program cu piața internă ar însemna în esență să se atribuie acestei instanțe puterea de a substitui aprecierea făcută de Comisie, în speță prin Decizia 2009/287, cu propria apreciere. Ca urmare a acestui fapt, s‑ar permite instanței menționate, cu nerespectarea jurisprudenței citate la punctul 32 din prezenta hotărâre, să aducă atingere competențelor exclusive rezervate Comisiei în ceea ce privește aprecierea compatibilității ajutoarelor de stat cu piața internă.

               37

               În plus, recunoașterea posibilității unei instanțe naționale de a formula o asemenea apreciere ar face‑o să își depășească limitele propriilor competențe, prin care se urmărește asigurarea respectării dreptului Uniunii privind ajutoarele de stat, amintite la punctul 31 din prezenta hotărâre, precum și să își încalce obligația de cooperare loială cu instituțiile Uniunii, evocată la punctul 33 din prezenta hotărâre. Astfel, nu poate fi exclus – după cum, de altfel, pare să fie cazul în speță – ca verificarea făcută de instanța națională în cauză să o determine să ia o decizie contrară celei, de altfel definitivă, adoptate de Comisie.

               38

               Desigur, atunci când Comisia se pronunță asupra compatibilității unui program de ajutor de stat cu piața internă, nu poate fi exclus ca situația de fapt luată în considerare de această instituție să sufere o modificare între momentul în care ea examinează situația menționată și cel în care adoptă decizia sa definitivă. O astfel de împrejurare poate efectiv să determine instanța națională, învestită să examineze dacă o anumită măsură intră sub incidența unui program de ajutor autorizat, să ridice problema pertinenței deciziei Comisiei în acest sens.

               39

               Totuși, după cum a arătat avocatul general la punctul 53 din concluzii, această problemă nu poate fi soluționată atribuind instanțelor naționale competențe rezervate Comisiei, ci soluția trebuie să fie identificată, dimpotrivă, prin delimitarea rolurilor complementare, însă distincte, amintite la punctele 30-33 din prezenta hotărâre, pe care acești actori le joacă în domeniul ajutoarelor de stat.

               40

               Astfel, dacă are îndoieli cu privire la interpretarea unei decizii a Comisiei prin care o măsură determinată este calificată drept ajutor de stat, instanța națională poate solicita lămuriri instituției menționate sau, în funcție de împrejurări, poate sau trebuie, conform articolului 267 al doilea și al treilea paragraf TFUE, să adreseze o întrebare preliminară Curții cu privire la interpretarea articolului 107 TFUE (a se vedea în acest sens printre altele Hotărârea din 11 iulie 1996, SFEI și alții, C‑39/94, EU:C:1996:285, punctele 50 și 51, precum și Hotărârea din 21 noiembrie 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 44).

               41

               Ținând seama de considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 107 TFUE și articolul 4 alineatul (3) TUE coroborate cu articolul 4 alineatul (2) din Decizia 2009/287 trebuie interpretate în sensul că se opun ca, în cazul în care Comisia a examinat un program de ajutor de stat în lumina Metodologiei costurilor irecuperabile și l‑a considerat compatibil cu piața internă înainte de punerea sa în aplicare, autoritățile și instanțele naționale să verifice la rândul lor, cu ocazia punerii în aplicare a ajutorului în discuție, conformitatea sa cu principiile prevăzute de această metodologie.

         Cu privire la a doua întrebare

               42

               Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 alineatele (1) și (2) din Decizia 2009/287, citit în lumina Metodologiei costurilor irecuperabile, trebuie să fie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele din cauza principală, impune ca, la stabilirea ajustării anuale a compensației pentru costurile irecuperabile care trebuie plătite unui producător care aparține unui grup de întreprinderi, să se țină seama de această apartenență și, prin urmare, de rezultatul financiar al acestui grup, la momentul la care Comisia a examinat compatibilitatea sistemului de compensare a costurilor irecuperabile cu piața internă sau, mai curând, la data la care are loc această ajustare.

               43

               Pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, trebuie amintit că aceasta urmărește să identifice criteriile aplicabile pentru calcularea, ținând seama de împrejurările de fapt ale cauzei principale, a cuantumului ajustării anuale a compensării aferente anului 2009 a costurilor irecuperabile care au fost recunoscute societății PGE în temeiul Legii KDT.

               44

               În special, după cum reiese din decizia de trimitere, în opinia instanței de trimitere, este necesar să se stabilească dacă, în scopul calculului menționat, trebuie adoptată o abordare „statică” sau, mai curând, o abordare „dinamică”. În primul caz, ar trebui să se țină seama numai de structura grupului de întreprinderi, astfel cum este descrisă în anexa 7 la Legea KDT și pe baza căreia Comisia a autorizat programul de ajutor de stat în discuție în litigiul principal. În cel de al doilea caz, s‑ar impune ajustarea cuantumului compensației datorate societății PGE ținând seama de asemenea de rezultatul financiar al ELB, care, deși nu a fost prezentată în anexa menționată ca aparținând aceluiași grup ca și PGE, a fost integrată în acesta în cursul anului 2009, la data adoptării deciziei președintelui URE din 30 iulie 2010, vizată la punctul 22 din prezenta hotărâre.

               45

               În această privință, după cum s‑a amintit la punctul 35 din prezenta hotărâre, este necesar să se arate că, conform articolului 4 alineatul (2) din Decizia 2009/287, Comisia a autorizat programul de compensare a costurilor irecuperabile prevăzut de Legea KDT, întrucât acest program a fost considerat compatibil cu piața internă tocmai „în temeiul Metodologiei costurilor irecuperabile”.

               46

               Rezultă de aici că dispozițiile relevante ale deciziei menționate trebuie interpretate în lumina acestei metodologii pentru a preciza criteriile pe baza cărora se impune calcularea cuantumului anual al compensației pentru costurile irecuperabile, precum și eventuala ajustare finală a cuantumului respectiv.

               47

               Metodologia costurilor irecuperabile prevede o apreciere în două etape a ajutorului de stat acordat sub forma unei compensații pentru costurile irecuperabile. Prima etapă, care este prezentată la punctul 3 din această metodologie, are ca scop definirea costurilor care pot fi considerate „costuri irecuperabile”. A doua etapă, descrisă la punctul 4 din metodologia menționată, se referă la mecanismul de calculare a compensației reale care trebuie plătită producătorului beneficiar pentru costurile irecuperabile, luând în considerare dezvoltarea reală a concurenței pe piață.

               48

               Or, după cum a arătat în esență avocatul general la punctul 63 din concluzii, Metodologia costurilor irecuperabile pornește de la premisa că condițiile de concurență ale pieței energiei electrice se caracterizează printr‑o evoluție semnificativă și susține astfel luarea în considerare a schimbărilor aferente anumitor aspecte ale pieței menționate în statul membru în cauză.

               49

               În special, trebuie arătat că, conform punctului 4.2 din această metodologie, „[d]ispozitivul de plată a ajutorului trebuie să permită luarea în considerare a evoluției efective viitoare a concurenței”, care va putea fi măsurată mai ales prin intermediul unor factori cuantificabili, precum prețul și cotele de piață. În plus, conform aceluiași punct, întrucât evoluția condițiilor concurenței influențează direct cuantumul costurilor irecuperabile eligibile, „cuantumul ajutorului plătit va fi în mod obligatoriu condiționat de dezvoltarea unei concurențe reale, iar calculul ajutoarelor plătite în timp va trebui să țină seama de evoluția factorilor relevanți pentru a măsura gradul de concurență atins”.

               50

               Trebuie subliniat de asemenea că, în temeiul punctului 4.3 din metodologia menționată, statele membre au obligația să prezinte Comisiei un raport anual „prin care se urmărește în special să se precizeze evoluția situației concurenței” din sectorul energiei electrice, indicând printre altele modificările constatate cu privire la factorii cuantificabili relevanți. Acest raport trebuie să cuprindă printre altele informațiile privind eventualele modificări referitoare la structura pieței energetice în statul membru în cauză.

               51

               În aceste condiții, dat fiind că Decizia 2009/287, conform articolului 4 alineatul (2), se întemeiază tocmai pe Metodologia costurilor irecuperabile și că, după cum reiese în special din considerentele (36), (38) și (40), urmărește să se aplice compensărilor costurilor irecuperabile care trebuie să fie plătite pentru perioada cuprinsă între anul 2006 și anul 2025, este necesar să se considere că se înscrie în aceeași logică evolutivă ca și această metodologie și, prin urmare, trebuie să fie interpretată potrivit unei abordări „dinamice”.

               52

               Ca urmare a acestui fapt, ajustarea anuală a compensației pentru costurile irecuperabile trebuie să fie efectuată luând în considerare situația reală de pe piață la momentul la care este calculat acest cuantum, ceea ce implică examinarea evoluției concurenței pe piața în cauză.

               53

               Rezultă că este necesară interpretarea Deciziei 2009/287 în sensul că toate schimbările în structurile de proprietate ale societăților producătoare de energie electrică intră în domeniul de aplicare al deciziei menționate și, ca urmare a acestui fapt, trebuie să fie luate în considerare de autoritățile sau de instanțele naționale atunci când acestea efectuează corecția cuantumului anual al compensației pentru costurile irecuperabile.

               54

               Pe de altă parte, după cum a arătat în mod întemeiat Comisia în ședința de audiere a pledoariilor, însăși ideea de corecție, spre deosebire de acont, constă în luarea în considerare a unor elemente noi, apărute după acordarea compensației pentru costurile irecuperabile, și nu poate fi redusă la o simplă trimitere la structura grupului de întreprinderi, astfel cum a fost consemnată anterior într‑un act normativ intern.

               55

               În plus, luarea în considerare a unor astfel de elemente la calcularea ajustării compensației prezintă avantajul că permite evitarea redeschiderii sistematice a procedurii de control prealabil prevăzute la articolul 108 TFUE atunci când apare cea mai mică schimbare în structura grupurilor de întreprinderi în cauză.

               56

               Ținând seama de considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolul 4 alineatele (1) și (2) din Decizia 2009/287, citit în lumina Metodologiei costurilor irecuperabile, trebuie să fie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele din cauza principală, impune ca, la stabilirea ajustării anuale a compensației pentru costurile irecuperabile care trebuie plătite unui producător care aparține unui grup de întreprinderi, să se țină seama de această apartenență și, prin urmare, de rezultatul financiar al acestui grup la data la care are loc ajustarea.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               57

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

                           1)

                           Articolul 107 TFUE și articolul 4 alineatul (3) TUE coroborate cu articolul 4 alineatul (2) din Decizia 2009/287/CE a Comisiei din 25 septembrie 2007 cu privire la ajutorul de stat acordat de Polonia în cadrul Contractelor de cumpărare a energiei electrice, precum și ajutorul de stat pe care Polonia plănuiește să îl acorde în cadrul compensării pentru rezilierea voluntară a Contractelor de cumpărare a energiei electrice trebuie interpretate în sensul că se opun ca, în cazul în care Comisia Europeană a examinat un program de ajutor de stat în lumina Comunicării Comisiei din 26 iulie 2001 privind metodologia de analiză a ajutoarelor de stat legate de costurile irecuperabile și l‑a considerat compatibil cu piața internă înainte de punerea sa în aplicare, autoritățile și instanțele naționale să verifice la rândul lor, cu ocazia punerii în aplicare a ajutorului în discuție, conformitatea sa cu principiile prevăzute de această metodologie.

                           2)

                           Articolul 4 alineatele (1) și (2) din Decizia 2009/287, citit în lumina Comunicării Comisiei din 26 iulie 2001 privind metodologia de analiză a ajutoarelor de stat legate de costurile irecuperabile, trebuie să fie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele din cauza principală, impune ca, la stabilirea ajustării anuale a compensației pentru costurile irecuperabile care trebuie plătite unui producător care aparține unui grup de întreprinderi, să se țină seama de această apartenență și, prin urmare, de rezultatul financiar al acestui grup la data la care are loc ajustarea.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: polona.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 12 iunie 2002. # Mickael Becker împotriva Curții de Conturi a Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-9/01.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 11 decembrie 2003. # Héritiers de M. H. Barbier împotriva Inspecteur van de Belastingdienst Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Țările de Jos. # Cauza C-364/01.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 17 decembrie 1998. # Embassy Limousines & Services împotriva Parlamentului European. # Clauză compromisorie. # Cauza T-203/96.