Hotărârea Curții din data de 19 martie 1964. # M.K.H. Unger, căsătorită R. Hoekstra împotriva Bestuur der Bedrijfsvereniging voor Detailhandel en Ambachten à Utrecht. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Centrale Raad van Beroep - Țările de Jos. # Cauza 75-63.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din data de 30 noiembrie 2009. # Roberto Ridolfi împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari. # Cauza F-3/09.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera întâi)
      30 noiembrie 2009
      Cauza F‑3/09
      Roberto Ridolfi
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică — Funcționari — Funcționari repartizați într‑o țară terță — Alocație școlară majorată — Reafectare la sediul instituției — Reutilizare — Perioadă normală de repartizare — Articolele 3 și 15 din anexa X la statut”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Ridolfi solicită în special anularea, pe de o
         parte, a deciziei Comisiei din 5 martie 2008 de a i se refuza recunoașterea, cu începere de la 24 octombrie 2007, a datei
         reafectării sale la sediul instituției după o perioadă de serviciu într‑o țară terță, a beneficiului „reutilizării” prevăzut
         la articolul 3 din anexa X la Statutul funcționarilor Comunităților Europene și, pe de altă parte, a notei Comisiei din 12
         decembrie 2008 prin care s‑a procedat la recuperarea majorării alocației școlare acordate reclamantului în conformitate cu
         articolul 15 din anexa X la statut pentru perioada cuprinsă între 24 octombrie 2007 și 31 decembrie 2007

      Decizia: Respinge acțiunea. Obligă reclamantul la plata cheltuielilor de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari — Repartizare — Transfer intern
      (Statutul funcționarilor, art. 7 alin. (1)
      2.      Funcționari — Egalitate de tratament — Avantaje acordate cu ocazia reafectării la sediul Comisiei după efectuarea unei perioade
            normale de repartizare într‑o țară terță
      (Statutul funcționarilor, anexa X, art. 3 și 15)
      1.      Un transfer în interesul serviciului nu exclude faptul ca autoritățile competente să țină seama de dorințele personale ale
         persoanelor interesate, în special pentru a le permite acestora din urmă să își surmonteze dificultățile personale. În măsura
         în care eficiența oricărui funcționar depinde de împlinirea sa pe plan personal și în temeiul obligației de solicitudine a
         Comunităților Europene față de funcționarii acestora, interesul serviciului implică în mod necesar luarea în considerare a
         problemelor personale invocate de funcționari. A permite unui funcționar, care a beneficiat de o schimbare a repartizării
         la cererea sa expresă și pentru motive de ordin personal, să ignore acest fapt și să atribuie schimbarea repartizării sale
         numai nevoilor serviciului ar echivala cu a disocia în mod eronat interesul serviciului de situația personală a funcționarului,
         or aceste două elemente sunt indisolubil legate.

      (a se vedea punctul 47)
      Trimitere la:
      Curte: 9 noiembrie 1978, Verhaaf/Comisia, 140/77, Rec., p. 2117, punctele 11 și 12
      2.      Principiul egalității de tratament interzice în special ca situații comparabile să fie tratate în mod diferit sau ca situații
         diferite să fie tratate în mod identic, cu excepția cazului în care un astfel de tratament, diferit sau identic după caz,
         este justificat în mod obiectiv. Aceeași este situația principiului nediscriminării, care nu este decât expresia specifică
         a principiului general al egalității și constituie, împreună cu acesta din urmă, unul dintre drepturile fundamentale de drept
         comunitar a căror respectare este asigurată de Curte. În ceea ce privește principiul proporționalității, acesta impune ca
         actele instituțiilor comunitare să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru atingerea scopului urmărit.

      Cu toate acestea, deși este adevărat că tocmai în cadrul puterii sale discreționare legiuitorul comunitar a decis să instituie
         acordarea beneficiului „reutilizării”, cu alte cuvinte al schimbării temporare a repartizării, în cadrul postului său, a funcționarului
         repartizat într‑o țară terță la sediul Comisiei sau în orice loc de repartizare în cadrul Comunității, nu este mai puțin adevărat
         că legiuitorul comunitar dispune, a fortiori, de o largă putere de apreciere la stabilirea condițiilor și a modalităților de acordare a unui astfel de beneficiu. În consecință,
         principiile menționate mai sus trebuie interpretate din perspectiva acestei largi puteri de apreciere, ținând seama în același
         timp de necesitatea de a pune în aplicare opțiunile legiuitorului în domeniul politicii de personal.

      Într‑un astfel de domeniu, instanța comunitară se limitează să verifice, în privința principiului egalității, precum și a
         principiului nediscriminării, că instituția în cauză nu a procedat la o diferențiere arbitrară sau vădit inadecvată în raport
         cu obiectivul urmărit și, în ceea ce privește principiul proporționalității, că măsura adoptată nu are un caracter vădit inadecvat
         în raport cu obiectivul urmărit.

      Or, având în vedere dezavantajele și constrângerile de ordin personal sau familial pe care le poate implica, în cazul funcționarilor,
         repartizarea într‑o țară terță, nu se poate susține că situația funcționarilor care efectuează o perioadă normală de repartizare
         într‑o țară terță este comparabilă cu aceea a funcționarilor care părăsesc țara terță înainte de sfârșitul unei astfel de
         perioade, în special dacă aceasta se întâmplă la propria cerere. Același lucru este valabil și în cazul în care situația funcționarilor
         se ia în considerare și se apreciază ținând seama de nevoile serviciului public comunitar, în special de necesitatea perenității
         și a continuității în serviciu, precum și de imperativele bugetare; se impune să se admită faptul că astfel de nevoi pot fi
         satisfăcute în mai bune condiții în cazul efectuării unei perioade normale de repartizare într‑o țară terță decât în cazul
         unei plecări anticipate.

      Întrucât situația funcționarilor care efectuează o perioadă normală de repartizare într‑o țară terță nu este, așadar, comparabilă
         cu aceea a funcționarilor care nu efectuează o astfel de perioadă, rezultă că, cu excepția cazului în care există o justificare
         contrară obiectivă, diferențierea dintre aceste două categorii de funcționari nu numai că este justificată, dar se și impune.

      În acest context, legiuitorul comunitar este liber să rezerve anumite avantaje funcționarilor care efectuează o perioadă normală
         de repartizare într‑o țară terță și este de asemenea liber ca, sub rezerva principiului proporționalității, să stabilească
         aceste avantaje, astfel cum a procedat atunci când a instituit perioadele determinate de „reutilizare” și plata în continuare
         a alocației școlare majorate. Având în vedere că funcționarul reafectat la sediul instituției care nu beneficiază de „reutilizare”
         nu pierde decât majorarea alocației școlare ce este atribuită funcționarilor reafectați care beneficiază de „reutilizare”,
         iar nu dreptul la alocație școlară, această diferențiere nu este deloc disproporționată în raport cu finalitatea sa.

      (a se vedea punctele 50, 51 și 53-57)
      Trimitere la:
      Curte: 20 februarie 1979, Buitoni, 122/78, Rec., p. 677, punctele 16 și 20; 23 februarie 1983, Fromançais, 66/82, Rec., p. 395,
         punctul 8; 17 mai 1984, Denkavit Nederland, 15/83, Rec., p. 2171, punctul 25; 11 martie 1987, Rau Lebensmittelwerke și alții/Comisia,
         279/84, 280/84, 285/84 și 286/84, Rec., p. 1069, punctul 34; 11 iulie 1989, Schräder HS Kraftfutter, 265/87, Rec., p. 2237,
         punctul 22; 26 iunie 1990, Zardi, C‑8/89, Rec., p. I‑2515, punctul 10; 5 mai 1998, National Farmers’ Union și alții, C‑157/96,
         Rec., p. I‑2211, punctul 60

      Tribunalul de Primă Instanță: 30 septembrie 1998, Losch/Curtea de Justiție, T‑13/97, RecFP, p. I‑A‑543 și II‑1633, punctele
         113, 121 și 122; 30 septembrie 1998, Busacca și alții/Curtea de Conturi, T‑164/97, RecFP, p. I‑A‑565 și II‑1699, punctele
         49, 58 și 59; 6 iulie 1999, Séché/Comisia, T‑112/96 și T‑115/96, RecFP, p. I‑A‑115 și II‑623, punctele 127 și 132; 27 septembrie
         2002, Tideland Signal/Comisia, T‑211/02, Rec., p. II‑3781, punctul 39; 8 ianuarie 2003, Hirsch și alții/BCE, T‑94/01, T‑152/01
         și T‑286/01, RecFP, p. I‑A‑1 și II‑27, punctul 51; 13 aprilie 2005, Verein für Konsumenteninformation/Comisia, T‑2/03, Rec.,
         p. II‑1121, punctul 99; 13 septembrie 2006, Sinaga/Comisia, T‑217/99, T‑321/00 și T‑222/01, nepublicată în Recueil, punctul
         144

      Tribunalul Funcției Publice: 23 ianuarie 2007, Chassagne/Comisia, F‑43/05, RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000, punctul 55,
         punctul 59 și jurisprudența citată și punctul 61; 28 aprilie 2009, Balieu‑Steinmetz și Noworyta/Parlamentul European, F‑115/07,
         RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000, punctul 26 și jurisprudența citată


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 23 aprilie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Libertatea de stabilire - Libera circulație a capitalurilor - Impozitare directă - Impozitarea dividendelor aferente acțiunilor societăților - Rata impozitului aplicat asupra societăților de persoane. # Cauza C-406/07.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a treia) din 23 aprilie 2009 – Comisia/Grecia
      (Cauza C‑406/07)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Libertatea de stabilire – Libera circulație a capitalurilor – Impozitare directă – Impozitarea dividendelor aferente acțiunilor societăților – Rata impozitului aplicat asupra societăților de persoane”
      1.                     Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Libera circulație a capitalurilor – Dispozițiile tratatului –
            Domeniu de aplicare (art. 43 CE și 56 CE) (a se vedea punctul 22)
      2.                     Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Libera circulație a capitalurilor – Legislație fiscală – Impozit
            pe profit (art. 43 CE și 56 CE; Acordul privind SEE, art. 31 și 40) (a se vedea punctele 25-28 și dispozitivul)
      3.                     Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Legislație fiscală (art. 43 CE; Acordul privind SEE, art. 40)
            (a se vedea punctele 39-43 și dispozitivul)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Încălcarea articolelor 43 CE și 56 CE – Reglementare națională care
                  prevede o scutire fiscală pentru dividendele distribuite de societățile naționale, excluzând dividendele distribuite de societățile
                  care își au sediul în alt stat membru

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin aplicarea unui sistem fiscal mai puțin favorabil dividendelor obținute în străinătate decât dividendelor de proveniență
                     națională, Republica Elenă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 43 CE și 56 CE, precum și al
                     articolelor corespunzătoare din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992, și anume articolele 31 și 40 din
                     acest acord.

            Prin menținerea în vigoare a dispozițiilor Codului privind impozitul pe venit (Legea nr. 2238/1994, astfel cum a fost modificată
         prin Legea nr. 3296/2004), în temeiul căruia societățile străine de persoane sunt supuse în Grecia unei impuneri fiscale superioare
         față de societățile naționale de persoane, Republica Elenă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
         43 CE și al articolului 31 din Acordul privind Spațiul Economic European.

                  2)

                  	Obligă Republica Elenă la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 29 aprilie 2010. # Smit Reizen BV împotriva Minister van Verkeer en Waterstaat. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Raad van State - Țările de Jos. # Trimitere preliminară - Regulamentele (CEE) nr. 3820/85 și nr. 3821/85 - Transporturi rutiere - Obligație de înregistrare - Perioadă de repaus și alte perioade de lucru - Timp petrecut pentru a se deplasa la locul de preluare a unui vehicul echipat cu aparatură de înregistrare - Noțiunea «centru de exploatare». # Cauza C-124/09.

text:
      Cauza C‑124/09
      Smit Reizen BV
      împotriva
      Minister van Verkeer en Waterstaat
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Raad van State)
      „Trimitere preliminară – Regulamentele (CEE) nr. 3820/85 și nr. 3821/85 – Transporturi rutiere – Obligație de înregistrare – Perioadă de repaus și alte perioade de lucru – Timp petrecut pentru a se deplasa la locul de preluare a unui vehicul echipat cu aparatură de înregistrare – Noțiunea «centru de exploatare»”
      Sumarul hotărârii
      1.        Transporturi – Transporturi rutiere – Dispoziții sociale – Perioade de lucru, altele decât timpul de conducere – Perioadă
            de repaus
      [Regulamentul nr. 3820/85 al Consiliului, art. 1 pct. 5 și art. 8 alin. (3) și (6), și Regulamentul nr. 3821/85 al Consiliului,
            art. 15]
      2.        Transporturi – Transporturi rutiere – Dispoziții sociale – Perioade de lucru, altele decât timpul de conducere – Perioadă
            de repaus
      [Regulamentul nr. 3820/85 al Consiliului, art. 1 pct. 5 și art. 8 alin. (7), și Regulamentul nr. 3821/85 al Consiliului, art.
            15]
      1.        Noțiunea de centru de exploatare, care figurează la punctul 21 și următoarele din Hotărârea Skills Motor Coaches și alții,
         C‑297/99, atunci când se pune problema calificării, din perspectiva dispozițiilor Regulamentului nr. 3820/85 de armonizare
         a anumitor dispoziții din domeniul social privind transportul rutier și ale Regulamentului nr. 3821/85 privind aparatura de
         înregistrare în transportul rutier, a timpului care corespunde traseului efectuat de un conducător auto pentru a se deplasa
         de la domiciliul său la locul în care trebuie să preia un vehicul echipat cu aparatură de înregistrare, trebuie definită ca
         fiind locul concret de muncă al conducătorului auto, mai precis localul întreprinderii de transport pornind de la care acesta
         își efectuează în mod regulat activitatea și la care se întoarce la terminarea acesteia, în cadrul exercițiului normal al
         funcțiunilor sale și fără a se conforma unor instrucțiuni speciale ale angajatorului său.

      (a se vedea punctele 20 și 31 și dispozitiv 1)
      2.        Aspectul că fie un conducător auto se deplasează singur la locul în care trebuie să preia un vehicul echipat cu aparatură
         de înregistrare, fie este transportat în acel loc de o altă persoană nu influențează calificarea duratei deplasării prin prisma
         noțiunii de repaus în sensul articolului 1 punctul 5 din Regulamentul nr. 3820/85 de armonizare a anumitor dispoziții din
         domeniul social privind transportul rutier.

      Astfel, pe de o parte, articolul 8 alineatul (7) din același regulament prevede posibilitatea pentru un conducător auto de
         a efectua perioada zilnică de repaus la bordul unui vehicul, cu condiția ca acesta să fie dotat cu cabină de dormit și să
         se afle în staționare. Pe de altă parte, ar fi contrar obiectivului de siguranță rutieră să se facă o distincție după cum
         conducătorul vehiculului care se deplasează la locul în care trebuie să preia un vehicul echipat cu aparatură de înregistrare
         este sau nu este același cu cel care trebuie să conducă, la sosire, vehiculul. Starea de oboseală a conducătorului auto, care
         poate pune în pericol obiectivul menționat, poate să rezulte nu doar din conducerea în sine a unui vehicul, ci și din condițiile
         în care se desfășoară deplasarea.

      (a se vedea punctele 33-35 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      29 aprilie 2010(*)

      „Trimitere preliminară – Regulamentele (CEE) nr. 3820/85 și nr. 3821/85 – Transporturi rutiere – Obligație de înregistrare – Perioadă de repaus și alte perioade de lucru – Timp petrecut pentru a se deplasa la locul de preluare a unui vehicul echipat cu aparatură de înregistrare – Noțiunea «centru de exploatare»”
      În cauza C‑124/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Raad van State
         (Țările de Jos), prin decizia din 25 martie 2009, primită de Curte la 3 aprilie 2009, în procedura

      Smit Reizen BV
      împotriva
      Minister van Verkeer en Waterstaat,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii G. Arestis, J. Malenovský și T.
         von Danwitz (raportor), judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul M.‑A. Gaudissart, șef de unitate,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 28 ianuarie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Smit Reizen BV, de P. Mommers, advocaat;
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele C. Wissels și B. Koopman, precum și de domnul Y. de Vries, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de doamna M. Russo, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul L. Seeboruth, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul W. Roels și de doamna N. Yerrell, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea expresiei „centru de exploatare”, care figurează
         la punctul 21 și următoarele din Hotărârea din 18 ianuarie 2001, Skills Motor Coaches și alții (C‑297/99, Rec., p. I‑573),
         și la articolul 1 punctul 5 din Regulamentul (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului din 20 decembrie 1985 de armonizare a anumitor
         dispoziții din domeniul social privind transportul rutier (JO L 370, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 45).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Smit Reizen BV (denumită în continuare „Smit Reizen”), pe de
         o parte, și Minister van Verkeer en Waterstaat (ministrul transporturilor și căilor navigabile, denumit în continuare „ministrul”),
         pe de altă parte, cu privire la o amendă aplicată celei dintâi pentru încălcarea dispozițiilor referitoare la perioada de
         repaus a conducătorilor auto.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
       Regulamentul nr. 3820/85
      3        Primul considerent al Regulamentului nr. 3820/85 are următorul cuprins:

      „întrucât, în domeniul transportului rutier, dispozițiile comunitare în domeniul social […] vizează armonizarea condițiilor
         de concurență între modurile de transport interior, în special în ceea ce privește sectorul rutier, și îmbunătățirea condițiilor
         de muncă și a siguranței rutiere; întrucât progresul realizat în aceste domenii trebuie să fie asigurat și continuat; întrucât
         este însă necesar ca dispozițiile regulamentului menționat să devină mai flexibile, fără ca obiectivelor acestora să le fie
         adusă atingere”.

      4        Potrivit celui de al cincisprezecelea considerent al aceluiași regulament, „o prelungire a duratei zilnice de conducere, însoțită
         de o scurtare a duratei de conducere pe o perioadă de două săptămâni, este de natură să ușureze gestionarea întreprinderilor
         de transport și să contribuie la progresul social”.

      5        Articolul 1 din regulamentul menționat prevede:

      „În sensul prezentului regulament:
      […]
      (3)      «conducător auto» înseamnă orice persoană care conduce vehiculul, chiar și pentru o scurtă perioadă de timp, sau care se află
         la bordul vehiculului pentru a‑l putea conduce, dacă este cazul;

      […]
      (5)      «repaus» înseamnă o perioadă neîntreruptă de cel puțin o oră în cursul căreia conducătorul auto poate dispune liber de timpul
         său;

      […]”
      6        Potrivit articolului 8 din Regulamentul nr. 3820/85, care face parte din secțiunea V din acesta, intitulată „Pauze și perioade
         de repaus”:

      „(1)      Pe parcursul fiecărei perioade de 24 ore, conducătorul beneficiază de o perioadă zilnică de repaus de cel puțin 11 ore consecutive,
         care poate fi redusă la minimum 9 ore consecutive cel mult de trei ori pe săptămână, cu condiția ca o perioadă echivalentă
         de repaus să fie acordată în compensație înainte de sfârșitul săptămânii următoare.

      În zilele în care perioada de repaus nu se reduce conform primului paragraf, aceasta poate fi luată în două sau trei perioade
         separate în cursul perioadei de 24 ore, una dintre acestea trebuind să fie de cel puțin 8 ore consecutive. În acest caz, durata
         minimă a perioadei de repaus se mărește la 12 ore.

      (2)      În cursul fiecărei perioade de 30 de ore în care vehiculul este condus de cel puțin doi conducători auto, fiecare conducător
         auto beneficiază de o perioadă de repaus de cel puțin opt ore consecutive.

      (3)      În cursul fiecărei săptămâni, una din perioadele de repaus menționate în alineatele (1) și (2) se prelungește, sub formă de
         perioadă săptămânală de repaus, la un total de 45 de ore consecutive. Această perioadă de repaus poate fi redusă la minimum
         36 de ore consecutive, dacă este luată la locul bazei normale de staționare a vehiculului sau la locul de muncă de bază al
         conducătorului auto, ori la minimum 24 de ore consecutive, dacă se ia în altă parte. Fiecare reducere se compensează cu o
         perioadă de repaus echivalentă luată în bloc, înainte de sfârșitul celei de‑a treia săptămâni care urmează săptămânii în discuție.

      […]
      (6)      Orice perioadă de repaus luată în compensație pentru reducerea perioadelor zilnice și/sau săptămânale de repaus trebuie alipită
         unei alte perioade de repaus de cel puțin opt ore și se acordă, la cererea persoanei interesate, la locul de staționare a
         vehiculului sau la locul de muncă de bază al conducătorului auto.

      (7)      Perioada zilnică de repaus poate fi luată la bordul vehiculului, dacă acesta este dotat cu cabină de dormit și este în staționare.”
       Regulamentul (CEE) nr. 3821/85
      7        Regulamentul (CEE) nr. 3821/85 al Consiliului din 20 decembrie 1985 privind aparatura de înregistrare în transportul rutier
         (JO L 370, p. 8, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 234), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 432/2004 al Comisiei
         din 5 martie 2004 (JO L 71, p. 3, Ediție specială, 07/vol. 12, p. 229, denumit în continuare  „Regulamentul nr. 3821/85”),
         prevede că prin folosirea aparaturii de înregistrare care poate indica „perioadele de timp” prevăzute în Regulamentul nr. 3820/85
         se asigură controlul aplicării dispozițiilor acestui din urmă regulament.

      8        Articolul 2 din Regulamentul nr. 3821/85 prevede că, în sensul acestuia, definițiile care figurează la articolul 1 din Regulamentul
         nr. 3820/85 sunt de asemenea aplicabile.

      9        Articolul 15 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 3821/85 prevede:

      „(2)      Conducătorii auto folosesc foile de înregistrare sau cărțile de conducător auto în fiecare zi în care conduc, începând din
         momentul în care preiau vehiculul. Foaia de înregistrare sau cartea de conducător auto nu se retrage înainte de sfârșitul
         zilei de lucru, [cu excepția cazului] în care această acțiune este autorizată. Nicio foaie de înregistrare sau carte de conducător
         auto nu se folosește pentru a acoperi o perioadă mai lungă decât cea stabilită.

      […]
      (3)      Conducătorii auto trebuie:
      […]
      –        să opereze mecanismele de schimbare pentru a permite ca următoarele perioade de timp să fie înregistrate separat și distinct:
      (a)      cu semnul […]: timpul de conducere;
      (b)      cu semnul […]: toate celelalte perioade de lucru;
      (c)      cu semnul […]: alte perioade de punere la dispoziție […];
      –        […]
      (d)      cu semnul […]: pauzele de muncă și perioadele de odihnă zilnice.”
       Reglementarea națională
      10      Decretul privind timpul de lucru în sectorul transporturilor (Arbeidstijdenbesluit vervoer, denumit în continuare „Atbv”)
         pune în aplicare Regulamentul nr. 3820/85. Articolul 2.5:1 alineatul 4 din Atbv, în versiunea în vigoare la data faptelor
         din acțiunea principală, prevedea obligația conducătorului auto de a respecta articolele 8 și 9 din regulamentul menționat.

      11      În conformitate cu articolul 8:1 alineatul 1 din Atbv, nerespectarea articolului 2.5:1 alineatul 4 din acest decret constituie
         o faptă care se sancționează cu amendă.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      12      Smit Reizen este o întreprindere de transport de persoane cu autocarul, cu sediul în Harderwijk (Țările de Jos). Aceasta furnizează
         unui tur‑operator, în speță Solmar Tours, curse regulate dus‑întors spre Spania, de la un punct de plecare și de sosire situat
         în Maarheeze (Țările de Jos), la aproximativ două ore de mers cu mașina de Harderwijk. Solmar Tours este proprietara atât
         a terenului pe care se regăsește punctul de plecare și de sosire, cât și a clădirii care se află pe acesta, din care o parte
         este închiriată societății Smit Reizen.

      13      Cursele dus‑întors cu autocarul pornesc de pe terenul situat în Maarheeze și se întorc în acest loc de patru ori pe săptămână.
         În aceste zile, un colaborator al Smit Reizen, care se ocupă de organizarea și de controlul actelor conducătorilor auto, este
         prezent în acest loc pentru a ajuta la plecarea și la sosirea autocarelor. Localurile închiriate de Smit Reizen sunt prevăzute
         cu o cantină dotată cu un distribuitor automat de cafea, cu un televizor, cu o toaletă, cu un duș, cu locuri de dormit pentru
         conducătorii auto, precum și cu diverse utilaje de rezervă pentru autocare. De asemenea, în aceste localuri se află o parte
         din administrația Smit Reizen și din echipamentul de birou, care cuprinde discurile tahografice, documentele justificative
         privind prestațiile orare ale conducătorilor auto și foile de drum.

      14      Potrivit instanței de trimitere, din dosarul din acțiunea principală rezultă că, la data faptelor, conducătorii auto se deplasau
         singuri de la domiciliul lor, situat în Harderwijk și, respectiv, în Dronten (Țările de Jos), spre punctul de plecare din
         Maarheeze. Totuși, în ședința din fața instanței menționate, directorul Smit Reizen ar fi declarat că, spre acest punct de
         plecare, conducătorii auto erau transportați cu microbuzul. În continuare, doi conducători auto conduceau autocarul, care
         este un vehicul supus obligației de utilizare a aparaturii de înregistare, spre destinația Spania.

      15      Prin decizia din 14 iunie 2006, ministrul a aplicat Smit Reizen o amendă de 2 200 de euro, pentru motivul că un anumit număr
         de angajați ai săi nu au respectat perioada de repaus prevăzută de articolul 2.5:1 alineatul 4 din Atbv coroborat cu articolul
         8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3820/85. Astfel, orele necesare conducătorilor auto în cauză pentru a se deplasa de la
         domiciliu spre punctul de plecare din Maarheeze nu au fost luate în considerare. Or, din Hotărârea Skills Motor Coaches și
         alții, citată anterior, rezultă că această perioadă trebuie înregistrată ca perioadă de lucru, întrucât sediul din Maarheeze
         nu ar putea fi considerat ca fiind un „centru de exploatare” al Smit Reizen.

      16      La 5 decembrie 2006, ministrul a respins ca nefondată contestația introdusă de Smit Reizen împotriva deciziei sale din 14
         iunie 2006.

      17      Prin hotărârea din 9 aprilie 2008, Rechtbank Zutphen a declarat fondată acțiunea formulată în fața acestuia de Smit Reizen,
         a anulat decizia din 5 decembrie 2006 de respingere a contestației acesteia din urmă și a declarat că sunt menținute toate
         efectele juridice ale acestei decizii. Potrivit acestei instanțe, ministrul a concluzionat în mod întemeiat că Smit Reizen
         a încălcat articolul 2.5:1 alineatul 4 din Atbv. Totuși, motivarea deciziei sale nu ar fi corectă. Astfel, pentru a stabili
         perioada de 30 de ore prevăzută de articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3820/85, ar trebui luate în considerare
         toate perioadele de care au avut nevoie în mod rezonabil conducătorii auto pentru a se deplasa la locul în care preiau un
         vehicul echipat cu aparatură de înregistrare pentru a‑și începe activitatea, indiferent dacă locul de preluare trebuie sau
         nu trebuie considerat ca fiind un centru de exploatare.

      18      Smit Reizen a formulat apel împotriva acestei hotărâri în fața instanței de trimitere, susținând că Rechtbank Zutphen a interpretat
         greșit Hotărârea Skills Motor Coaches și alții, citată anterior.

      19      Considerând că soluționarea acțiunii principale depinde de interpretarea noțiunii „centru de exploatare”, Raad van State a
         hotărât să suspende judecata cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      În cadrul aplicării articolului 1 […] punctul 5 din Regulamentul [nr. 3820/85] și a articolului 15 din Regulamentul [nr. 3821/85],
         cum trebuie interpretată noțiunea „centru de exploatare” care figurează la punctul 21 și următoarele din Hotărârea [Skills
         Motors Coatches și alții]?

      2)      Aspectul dacă un conducător auto se deplasează singur la locul în care trebuie să preia un vehicul echipat cu aparatură de
         înregistrare sau dacă este transportat în acel loc de o altă persoană are vreo influență asupra aprecierii dacă este vorba
         despre repaus în sensul articolului 1 […] punctul 5 din Regulamentul [nr. 3820/85]?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      20      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească cum trebuie interpretată expresia
         „centru de exploatare”, care figurează la punctul 21 și următoarele din Hotărârea Skills Motor Coaches și alții, citată anterior,
         atunci când se pune problema calificării, din perspectiva dispozițiilor Regulamentelor nr. 3820/85 și nr. 3821/85, a timpului
         care corespunde traseului efectuat de un conducător auto pentru a se deplasa de la domiciliul său la locul în care trebuie
         să preia un vehicul echipat cu aparatură de înregistrare.

      21      În această privință, trebuie amintit că, la punctul 23 din Hotărârea Skills Motor și alții menționată, Curtea a statuat că
         un conducător auto ce se deplasează spre un loc precis, care îi este indicat de angajatorul său și care este diferit de centrul
         de exploatare al întreprinderii, pentru a prelua și a conduce un vehicul, execută o obligație față de angajatorul său și,
         prin urmare, nu dispune liber de timpul său pe parcursul acestui traseu.

      22      Astfel, Curtea a statuat, la punctul 35 din Hotărârea Skills Motor și alții, citată anterior, că timpul consacrat deplasării
         necesare pentru preluarea unui vehicul echipat cu aparatură de înregistrare și situat într‑un alt loc decât domiciliul conducătorului
         auto ori decât centrul de exploatare al angajatorului trebuie considerat ca făcând parte din celelalte perioade de lucru în
         sensul Regulamentului nr. 3821/85.

      23      În consecință, pentru a permite instanței de trimitere să aprecieze dacă durata deplasării în cauză în acțiunea principală
         trebuie luată în considerare ca perioadă de lucru în sensul articolului 15 din Regulamentul nr. 3821/85, trebuie să se lămurească
         noțiunea „centru de exploatare”.

      24      Trebuie arătat de la bun început că, ținând seama de obiectivele Regulamentului nr. 3820/85, menționate în primul considerent
         al acestuia, care constau în principal în îmbunătățirea condițiilor de muncă ale conducătorilor auto și a siguranței rutiere,
         noțiunea amintită nu poate fi definită exclusiv prin prisma unor criterii funcționale referitoare la organizarea internă a
         întreprinderii de transport, ci trebuie să se ia în considerare și criteriile referitoare la persoana conducătorului în cauză.

      25      În primul rând, astfel cum a arătat guvernul Regatului Unit, trebuie menționat că expresia „centru de exploatare” nu trebuie
         asimilată noțiunii „sediu social”, acesta din urmă putând fi stabilit într‑un loc fără legătură cu gestiunea zilnică a serviciilor
         de transport și spre care conducătorul auto nu se deplasează decât în mod cu totul excepțional.

      26      În continuare, o interpretare mult prea extensivă a noțiunii menționate ar fi în contradicție cu ratio legis a Regulamentului nr. 3820/85 și în special cu obiectivul îmbunătățirii siguranței rutiere. În consecință, trebuie de asemenea
         înlăturată o definiție potrivit căreia orice loc de plecare sau de sosire a persoanelor transportate sau orice garaj de vehicule
         care aparține întreprinderii de transport în cauză ar putea fi considerat centru de exploatare.

      27      Dimpotrivă, astfel cum a arătat guvernul olandez în ședință, noțiunea „centru de exploatare” trebuie să corespundă locului
         în care conducătorul auto se deplasează în mod regulat în cadrul exercitării normale a funcțiilor sale, pentru a prelua și
         a conduce un vehicul echipat cu o aparatură de înregistrare.

      28      Or, la alineatele (3) și (6), articolul 8 din Regulamentul nr. 3820/85 folosește, pentru desemnarea unui astfel de loc, expresia
         „locul de muncă de bază al conducătorului auto”.

      29      În sfârșit, în ceea ce privește determinarea exactă a centrului de exploatare de care aparține în mod obișnuit un conducător
         auto, ar trebui să se ia în considerare locul concret de muncă al conducătorului auto, mai precis locul de la care își efectuează
         în mod regulat activitatea și la care se întoarce la terminarea acesteia, în cadrul exercițiului normal al funcțiunii sale
         și fără a se conforma unor instrucțiuni speciale ale angajatorului său. În această privință, o clauză contractuală referitoare
         la postul de muncă al conducătorului auto în cauză poate constitui un indiciu care să permită determinarea unui astfel de
         loc.

      30      În ceea ce privește acțiunea principală, va reveni instanței de trimitere sarcina de a aprecia, prin prisma tuturor împrejurărilor
         de fapt ale cauzei cu care este sesizată, unde este situat locul obișnuit de muncă al conducătorului auto în cauză.

      31      Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare în sensul că noțiunea „centru de exploatare”, care
         figurează la punctul 21 și următoarele din Hotărârea Skills Motor Coaches și alții, citată anterior, trebuie definită ca fiind
         locul concret de muncă al conducătorului auto, mai precis localul întreprinderii de transport pornind de la care acesta își
         efectuează în mod regulat activitatea și la care se întoarce la terminarea acesteia, în cadrul exercițiului normal al funcțiunilor
         sale și fără a se conforma unor instrucțiuni speciale ale angajatorului său.

       Cu privire la a doua întrebare
      32      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă aspectul că
         un conducător auto se deplasează singur la locul în care trebuie să preia un vehicul echipat cu aparatură de înregistrare
         sau că, dimpotrivă, este transportat în acel loc de o altă persoană are vreo influență asupra calificării duratei deplasării
         prin prisma noțiunii „repaus” în sensul articolului 1 punctul 5 din Regulamentul nr. 3820/85.

      33      În această privință, trebuie să se arate, pe de o parte, că articolul 8 alineatul (7) din Regulamentul nr. 3820/85 prevede
         posibilitatea pentru un conducător auto de a efectua perioada zilnică de repaus la bordul unui vehicul, cu condiția ca acesta
         să fie dotat cu cabină de dormit și să se afle în staționare. În consecință, această dispoziție exclude posibilitatea ca un
         conducător să poată efectua perioada de repaus la bordul unui vehicul condus de o altă persoană.

      34      Pe de altă parte, trebuie menționat că ar fi contrar obiectivului de siguranță rutieră să se facă o astfel de distincție precum
         cea indicată de instanța de trimitere în a doua sa întrebare. Astfel, starea de oboseală a conducătorului auto, astfel cum
         a fost menționată la punctul 25 din Hotărârea Skills Motor Coaches și alții, citată anterior, care poate pune în pericol acest
         obiectiv, poate să se producă indiferent dacă acel conducător al vehiculului care se deplasează la locul în care trebuie să
         preia un vehicul echipat cu aparatură de înregistrare este sau nu este același cu cel care trebuie să conducă, la sosire,
         vehiculul. Astfel, după cum a subliniat guvernul italian, această stare de oboseală poate să rezulte nu doar din conducerea
         în sine a unui vehicul, ci și din condițiile în care se desfășoară deplasarea, precum durata acesteia, orarul de plecare sau
         starea drumurilor și, în consecință, poate afecta de asemenea pasagerul.

      35      Prin urmare, având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare în sensul că aspectul că fie conducătorul
         auto în cauză se deplasează singur la locul în care trebuie să preia un vehicul echipat cu aparatură de înregistrare, fie
         este transportat în acel loc de o altă persoană nu influențează calificarea duratei deplasării prin prisma noțiunii „repaus”
         în sensul articolului 1 punctul 5 din Regulamentul [nr. 3820/85].

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      36      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Noțiunea „centru de exploatare”, care figurează la punctul 21 și următoarele din Hotărârea din 18 ianuarie 2001, Skills Motor
            Coaches și alții (C‑297/99), trebuie definită ca fiind locul concret de muncă al conducătorului auto, mai precis localul întreprinderii
            de transport pornind de la care acesta își efectuează în mod regulat activitatea și la care se întoarce la terminarea acesteia,
            în cadrul exercițiului normal al funcțiunilor sale și fără a se conforma unor instrucțiuni speciale ale angajatorului său.
      2)      Aspectul că fie conducătorul auto în cauză se deplasează singur la locul în care trebuie să preia un vehicul echipat cu aparatură
            de înregistrare, fie este transportat în acel loc de o altă persoană nu influențează calificarea duratei deplasării prin prisma
            noțiunii „repaus” în sensul articolului 1 punctul 5 din Regulamentul (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului din 20 decembrie 1985
            de armonizare a anumitor dispoziții din domeniul social privind transportul rutier.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții (marea cameră) din data de 22 noiembrie 2005.#Proces penal împotriva Knud Grøngaard şi Allan Bang.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Københavns Byret - Danemarca.#Directivă 89/592/CEE.#Cauza C-384/02.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 13 iulie 2006. # Anagram International Inc. împotriva Inspecteur van de Belastingdienst - Douanedistrict Rotterdam. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Gerechtshof te Amsterdam - Țările de Jos. # Tariful vamal comun - Clasificare tarifară. # Cauza C-14/05.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 26 iunie 2014. # Basic AG Lebensmittelhandel împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative basic - Marca comunitară figurativă anterioară BASIC - Motiv relativ de refuz - Similitudinea serviciilor - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-372/11.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a șasea)
      26 iunie 2014 (
            *1
         )
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative basic — Marca comunitară figurativă anterioară BASIC — Motiv relativ de refuz — Similitudinea serviciilor — Risc de confuzie — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      În cauza T‑372/11,

         Basic AG Lebensmittelhandel, cu sediul în München (Germania), reprezentată de D. Altenburg și de H. Bickel, avocați,
      reclamantă,
      împotriva

         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de G. Schneider, în calitate de agent,
      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă în fața Tribunalului, fiind

         Repsol YPF, SA, cu sediul în Madrid (Spania), reprezentată de J.‑B. Devaureix, avocat,
      având ca obiect o acțiune introdusă împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 31 martie 2011 (cauza R 1440/2010‑1) privind o procedură de opoziție între Repsol YPF, SA și Basic AG Lebensmittelhandel,
      TRIBUNALUL (Camera a șasea),
      compus din domnii S. Frimodt Nielsen, președinte, F. Dehousse și A. M. Collins (raportor), judecători,
      grefier: doamna C. Heeren, administrator,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 15 iulie 2011,
      având în vedere memoriul în răspuns al OAPI depus la grefa Tribunalului la 15 noiembrie 2011,
      având în vedere memoriul în răspuns al intervenientei depus la grefa Tribunalului la 16 noiembrie 2011,
      având în vedere modificarea compunerii camerelor Tribunalului,
      în urma ședinței din 12 februarie 2014,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul litigiului

               1

               La 14 martie 2008, reclamanta, Basic AG Lebensmittelhandel, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1)].

               2

               Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul figurativ următor:

               3

               Produsele și serviciile pentru care s‑a solicitat înregistrarea fac parte în special din clasele 35 și 39 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri:

                        —

                        clasa 35: „Francizare, și anume intermediere de know‑how economic si organizatoric în domeniul comercializării de produse și servicii; administrare comercială, comercializare (servicii de promovare), marketing prin dialog, servicii de consultanță în afaceri și conducere de afaceri în conceperea, organizarea și construcția de sisteme de achiziție de clienți și de fidelizare a clienților, în special în domeniul programelor de publicitate poștală, de reduceri, de bonuri valorice și de premii; editare de suporturi informatice și de date pentru terți (în măsura în care sunt cuprinse în clasa 35) destinate înregistrării tranzacțiilor privind reducerile, bonurile valorice și premiile, în special carnete de bonuri valorice, cărți de credit și cecuri, care conțin date și/sau informații lizibile vizual și/sau automat, în special cartele magnetice și cartele cu cip prezentate sub forma așa‑numitelor cartele inteligente (în măsura în care sunt cuprinse în clasa 35); măsuri de promovare a vânzărilor, desfășurarea de jocuri de noroc și premieri ca măsuri publicitare, în măsura în care sunt cuprinse în clasa 35; servicii de vânzare cu amănuntul și cu ridicata de detergenți și înălbitori, produse de curățare, lustruire, degresare și preparate abrazive, săpunuri, produse de parfumerie, uleiuri esențiale, produse pentru îngrijirea corporală și cosmetică, loțiuni de păr, produse pentru curățarea dinților, materiale pentru iluminat, lumânări și fitiluri pentru iluminat, produse farmaceutice și veterinare, produse sanitare pentru uz medical, substanțe dietetice de uz medical, alimente pentru sugari, plasturi, bandaje, dezinfectanți, preparate pentru distrugerea verminei, fungicide, erbicide, preparate medicale pentru baie, suplimente alimentare de uz medical și nemedical, hârtie, mucava (carton) și produse din aceste materiale, produse de imprimerie, fotografii, articole de papetărie, materiale didactice și educaționale, materiale plastice pentru ambalat, piele și imitații de piele și produse din acestea, piei și blănuri, genți de voiaj și valize, sacoșe, rucsacuri, umbrele, umbrele de soare și bastoane de mers, bice, harnașamente și articole de șelărie, echipamente și recipiente de uz menajer și de bucătărie, piepteni și bureți, perii, materiale pentru perii, articole pentru curățare, sticlă brută sau semiprelucrată, articole din sticlă, porțelan și faianță, articole de îmbrăcăminte, articole de încălțăminte, echipamente sportive pentru cap, jocuri, jucării, articole de gimnastică și de sport, decorațiuni pentru pomul de Crăciun, alimente, produse agricole, horticole și silvice și semințe, animale vii, fructe și legume proaspete, semințe, plante vii și flori naturale, hrană pentru animale, malț, băuturi alcoolice și nealcoolice și siropuri, tablete efervescente și alte preparate pentru pregătirea de băuturi, vânzare prin poștă (cu excepția transportului) sau vânzarea prin internet, de produse de farmacie, cosmetice, produse de parfumerie, produse din hârtie, materiale textile, băuturi și alimente”;

                        —

                        clasa 39: „Transport; ambalare şi depozitare de mărfuri; organizare de călătorii”.

               4

               Cererea de înregistrare a unei mărci comunitare a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare nr. 23/2008 din 9 iunie 2008.

               5

               La 8 septembrie 2008, intervenienta, Repsol YPF, SA, a formulat opoziție împotriva înregistrării mărcii solicitate pentru serviciile menționate la punctul 3 de mai sus, în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 41 din Regulamentul nr. 207/2009).

               6

               Opoziția se întemeia pe marca comunitară figurativă anterioară reprodusă în continuare:

               7

               Serviciile desemnate de marca anterioară pe care s‑a întemeiat opoziția fac parte din clasele 35, 37 și 39 și corespund, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri:

                        —

                        clasa 35: „Vânzare cu amănuntul de tutun, presă, baterii, jucării, produse pentru autoturisme, accesorii și piese de schimb pentru autoturisme, lubrifianţi, combustibili și carburanți pentru autoturisme; publicitate; lucrări de birou”;

                        —

                        clasa 37: „Construcţii; reparaţii; servicii de instalare, stații de service (benzinării); reparaţii de vehicule; conservare, gresaj și spălare a vehiculelor; reparația pneurilor”;

                        —

                        clasa 39: „Servicii de distribuire a produselor alimentare de bază, patiserie și dulciuri, înghețată, mâncare gătită, tutun, presă, baterii, jucării, produse pentru autoturisme, accesorii și piese de schimb pentru autoturisme, lubrifianți, combustibili și carburanți pentru autoturisme, transport; ambalaj, stocare și furnizare de diverse produse, inclusiv combustibili și carburanți; organizare de călătorii”.

               8

               Motivul invocat în susținerea opoziției era cel prevăzut la articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009].

               9

               La 28 mai 2010, divizia de opoziție a OAPI a admis în parte opoziția. Astfel, opoziția a fost admisă pentru o parte dintre serviciile din clasa 35 și pentru cele din clasa 39.

               10

               La 28 iulie 2010, intervenienta a formulat o cale de atac la OAPI împotriva deciziei diviziei de opoziție, în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009.

               11

               Prin decizia din 31 martie 2011 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a OAPI a admis în parte calea de atac. În special, aceasta a considerat că „serviciile de vânzare cu amănuntul și cu ridicata în domeniul alimentelor, al fructelor și al legumelor proaspete, al băuturilor alcoolice și nealcoolice și al siropurilor, al tabletelor efervescente și al altor preparate pentru pregătirea de băuturi, al vânzării prin poștă (cu excepția transportului) sau al vânzării prin internet, și, respectiv, al băuturilor și al alimentelor” vizate de marca solicitată cuprinse în clasa 35 erau similare cu serviciile vizate de marca anterioară cuprinse în clasa 39. În schimb, ea a considerat că celelalte servicii din clasa 35 desemnate de marca solicitată erau diferite de serviciile desemnate de marca anterioară. Camera de recurs a arătat că mărcile aflate în conflict prezentau un grad redus de similitudine vizuală, însă erau identice pe planurile fonetic și conceptual. Pe de altă parte, caracterul distinctiv al mărcii anterioare ar fi în general destul de redus.

               12

               În aceste condiții, camera de recurs a concluzionat că există un risc de confuzie în ceea ce privește serviciile considerate similare menționate la punctul 11 de mai sus. În consecință, a admis opoziția în ceea ce privește aceste servicii, a respins cererea de înregistrare a unei mărci comunitare în privința acestora și a respins calea de atac în ceea ce privește celelalte servicii cuprinse în clasa 35.

         Concluziile părților

               13

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei atacate;

                        —

                        respingerea deciziei diviziei de opoziție;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               14

               OAPI și intervenienta solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

               15

               În ședință, reclamanta și‑a modificat concluziile în sensul că în prezent solicită Tribunalului:

                        —

                        modificarea deciziei atacate în sensul respingerii în totalitate a căii de atac;

                        —

                        în subsidiar, anularea deciziei atacate în măsura în care prin aceasta se admite calea de atac formulată de intervenientă;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               16

               În ședință, reclamanta a reiterat cererea de suspendare a procedurii pe baza deciziei diviziei de anulare a OAPI din 8 octombrie 2013 (5863 C), în care aceasta din urmă a declarat nevalidă marca anterioară în ceea ce privește o parte dintre serviciile în cauză. În acest context, intervenienta a solicitat Tribunalului să ia în considerare acțiunea introdusă de aceasta împotriva deciziei respective. Tribunalul a respins cererea de suspendare a procedurii.

         În drept

               17

               Reclamanta invocă un motiv unic, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.

               18

               Reclamanta apreciază că serviciile din clasa 35 vizate de marca solicitată nu sunt similare cu serviciile din clasa 39 desemnate de marca anterioară și, prin urmare, nu există niciun risc de confuzie între mărcile aflate în conflict.

               19

               OAPI și intervenienta contestă argumentele reclamantei.

               20

               Potrivit articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, la opoziția titularului unei mărci anterioare, se respinge înregistrarea mărcii solicitate atunci când, din cauza identității sau a asemănării sale cu o marcă anterioară și din cauza identității sau a asemănării produselor sau serviciilor pe care le desemnează cele două mărci, există un risc de confuzie în percepția publicului de pe teritoriul în care este protejată marca anterioară. Riscul de confuzie include riscul de asociere cu marca anterioară.

               21

               Potrivit unei jurisprudențe constante, constituie risc de confuzie riscul ca publicul să creadă că produsele sau serviciile în cauză provin de la aceeași întreprindere sau de la întreprinderi legate din punct de vedere economic. Potrivit aceleiași jurisprudențe, riscul de confuzie trebuie apreciat în mod global, în funcție de percepția pe care o are publicul relevant asupra semnelor și a produselor sau serviciilor în discuție și ținând seama de toți factorii pertinenți din cauză, în special de interdependența dintre similitudinea semnelor și cea a produselor sau a serviciilor desemnate [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Laboratorios RTB/OAPI – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Rec., p. II-2821, punctele 30-33 și jurisprudența citată].

               22

               În sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, un risc de confuzie presupune în același timp o identitate sau o similitudine între mărcile aflate în conflict, precum și o identitate sau o similitudine între produsele sau serviciile pe care le desemnează acestea. Aceste condiții sunt cumulative [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 22 ianuarie 2009, Commercy/OAPI – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T-316/07, Rep., p. II-43, punctul 42 și jurisprudența citată].

               23

               În lumina acestor considerații trebuie examinat dacă în mod întemeiat camera de recurs a apreciat că există un risc de confuzie între mărcile aflate în conflict în ceea ce privește o parte dintre serviciile din clasa 35 desemnate de marca solicitată și serviciile din clasa 39 desemnate de marca anterioară.

         Cu privire la publicul relevant

               24

               Potrivit jurisprudenței, în cadrul aprecierii globale a riscului de confuzie, este necesar să se ia în considerare consumatorul mediu al categoriei de produse vizate, normal informat și suficient de atent și de avizat. Trebuie ținut seama și de faptul că nivelul de atenție a consumatorului mediu poate varia în funcție de categoria de produse sau de servicii în cauză [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 13 februarie 2007, Mundipharma/OAPI – Altana Pharma (RESPICUR), T-256/04, Rep., p. II-449, punctul 42 și jurisprudența citată].

               25

               În primul rând, în cazul în care protecția oferită de marca anterioară se întinde la ansamblul Uniunii Europene, trebuie luată în considerare percepția asupra mărcilor aflate în conflict pe care o are consumatorul serviciilor în cauză de pe teritoriul respectiv. Această constatare nu este contestată în speță.

               26

               În al doilea rând, camera de recurs a considerat, la punctul 15 din decizia atacată, că publicul relevant este compus din profesioniști în ceea ce privește serviciile din clasa 39 desemnate de marca anterioară. Această apreciere nu este repusă în discuție de reclamantă. Aceasta din urmă arată doar că serviciile de vânzare cu amănuntul din clasa 35 desemnate de marca solicitată nu îi vizează pe profesioniști, ci pe consumatorii finali.

               27

               În această privință, trebuie amintit că numai publicul relevant comun serviciilor în cauză trebuie luat în considerare în vederea comparării serviciilor respective. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, publicul relevant este compus din consumatorii susceptibili să utilizeze atât produsele sau serviciile desemnate de marca anterioară, cât și pe cele desemnate de marca solicitată [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2010, PVS/OAPI – MeDiTA Medizinische Kurierdienst (medidata), T‑270/09, nepublicată în Repertoriu, punctul 28 și jurisprudența citată].

               28

               În speță, este cert că serviciile din clasa 39 desemnate de marca anterioară sunt servicii de distribuire. Or, acestea se adresează unui public de profesioniști.

               29

               În ceea ce privește serviciile de vânzare cu amănuntul din clasa 35 desemnate de marca solicitată care sunt în discuție în speță, reclamanta încearcă să sugereze în mod greșit, prin argumentația invocată la punctul 26 de mai sus, că aceste servicii nu ar putea viza un public de profesioniști. Deși este adevărat că astfel de servicii se adresează consumatorului final, este de asemenea adevărat că ele se adresează și fabricantului produsului, precum și eventualilor intermediari comerciali care își desfășoară activitatea în amonte de vânzarea cu amănuntul finală, în calitate de servicii care le asigură acestor operatori economici ultima etapă a comercializării produsului menționat.

               30

               Prin urmare, camera de recurs a reținut în mod întemeiat ca public relevant, în esență, profesioniștii, singurii susceptibili să utilizeze atât serviciile din clasa 35 desemnate de marca solicitată care sunt în discuție în prezentul litigiu, cât și pe cele din clasa 39 desemnate de marca anterioară și care sunt de asemenea în discuție în speță.

               31

               În aceste condiții, definiția publicului relevant reținută de camera de recurs la punctul 15 din decizia atacată în ceea ce privește serviciile din clasele 35 și 39 trebuie aprobată.

         Cu privire la compararea serviciilor

               32

               Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru aprecierea similitudinii dintre produsele sau serviciile în cauză, este necesar să se țină seama de toți factorii pertinenți care caracterizează raportul dintre acestea. Acești factori includ în special natura, destinația și utilizarea acestora, precum și caracterul lor concurent sau complementar. Se poate ține seama și de alți factori, precum canalele de distribuție a produselor respective [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2007, El Corte Inglès/OAPI – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T-443/05, Rep., p. II-2579, punctul 37 și jurisprudența citată].

               33

               Produsele sau serviciile complementare sunt cele între care există o strânsă legătură, în sensul că unul este indispensabil sau important pentru utilizarea celuilalt, astfel încât consumatorii pot crede că răspunderea pentru fabricarea acestor produse sau pentru prestarea acestor servicii revine aceleiași întreprinderi. Prin urmare, o legătură de complementaritate nu poate exista între, pe de o parte, produsele sau serviciile necesare pentru funcționarea unei întreprinderi comerciale și, pe de altă parte, produsele și serviciile pe care le fabrică sau le furnizează această întreprindere. În consecință, serviciile adresate unor categorii de public diferite nu pot avea un caracter complementar (a se vedea Hotărârea easyHotel, punctul 22 de mai sus, punctele 57 și 58 și jurisprudența citată).

               34

               În ceea ce privește deciziile OAPI invocate de părți, trebuie amintit de asemenea că OAPI are obligația de a‑și exercita competențele în conformitate cu principiile generale de drept al Uniunii. Cu toate că, având în vedere principiile egalității de tratament și bunei administrări, OAPI trebuie să ia în considerare deciziile adoptate deja cu privire la cereri similare și să analizeze cu o deosebită atenție aspectul dacă este sau nu este necesar să decidă în același sens, aplicarea acestor principii trebuie să se concilieze cu principiul legalității. În fond, pentru motive de securitate juridică și, mai exact, de bună administrare, examinarea oricărei cereri de înregistrare trebuie să fie strictă și completă pentru a evita înregistrarea necorespunzătoare a unor mărci. Acestea sunt condițiile în care o astfel de examinare trebuie să aibă loc în fiecare caz concret. Astfel, înregistrarea unui semn ca marcă depinde de criterii specifice, aplicabile în cadrul împrejurărilor de fapt ale cauzei, care au ca obiectiv să verifice dacă semnul în cauză nu intră sub incidența unui motiv de refuz (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 10 martie 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/OAPI, C-51/10 P, Rep., p. I-1541, punctele 73-77).

               35

               În ceea ce privește deciziile naționale invocate de părți, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că înregistrările deja efectuate în statele membre nu constituie decât elemente care, fără a fi determinante, pot fi doar luate în considerare în vederea înregistrării unei mărci comunitare [Hotărârea Tribunalului din 16 februarie 2000, Procter & Gamble/OAPI (Forma unui săpun), T-122/99, Rec., p. II-265, punctul 61, și Hotărârea Tribunalului din 19 septembrie 2001, Henkel/OAPI (Tabletă rotundă roșu cu alb), T-337/99, Rec., p. II-2597, punctul 58].

               36

               În lumina acestor considerații trebuie comparate „serviciile de vânzare cu amănuntul și cu ridicata în domeniul alimentelor, al fructelor și al legumelor proaspete, al băuturilor alcoolice și nealcoolice și al siropurilor, al tabletelor efervescente și al altor preparate pentru pregătirea de băuturi, al vânzării prin poștă (cu excepția transportului) sau al vânzării prin internet și, respectiv, al băuturilor și al alimentelor” desemnate de marca solicitată cuprinse în clasa 35 cu „serviciile de distribuire a produselor alimentare de bază, patiserie și dulciuri, înghețată, mâncare gătită” desemnate de marca anterioară cuprinse în clasa 39.

         Cu privire la similitudinea dintre produsele la care se referă serviciile în cauză

               37

               Reclamanta arată că produsele la care se referă serviciile în discuție în speță, și anume băuturile și produsele alimentare, nu prezintă o similitudine suficientă pentru stabilirea unei similitudini între serviciile de vânzare cu ridicata și cu amănuntul de băuturi și serviciile de distribuire de produse alimentare. În opinia acesteia, băuturilor și produselor alimentare li se aplică, prin natura lor, moduri de distribuire, de comercializare și de consum distincte.

               38

               În ședință, părțile și‑au exprimat acordul cu privire la interpretarea potrivit căreia trebuie comparate atât produsele la care se referă serviciile în cauză, cât și serviciile ca atare.

               39

               În această privință, camera de recurs a afirmat în mod întemeiat, la punctele 26 și 27 din decizia atacată, că produsele vizate de „serviciile de vânzare cu amănuntul și cu ridicata în domeniul alimentelor, al fructelor și al legumelor proaspete, al băuturilor alcoolice și nealcoolice și al siropurilor, al tabletelor efervescente și al altor preparate pentru pregătirea de băuturi, al vânzării prin poștă (cu excepția transportului) sau al vânzării prin internet și, respectiv, al băuturilor și al alimentelor” vizate de marca solicitată erau identice sau foarte similare cu „produsele alimentare de bază” vizate de marca anterioară. Astfel, băuturile și alimentele au aceeași natură și aceeași finalitate în sensul că sunt destinate consumului uman. Pe de altă parte, aceste produse sunt susceptibile să fie fabricate de aceleași întreprinderi, sunt în general vândute prin aceleași puncte de vânzare și sunt adesea consumate simultan.

               40

               În aceste condiții, argumentele reclamantei care urmăresc să conteste existența unei similitudini între serviciile în cauză ca urmare a inexistenței unei similitudini suficiente între produsele la care acestea se referă trebuie respinse.

         Cu privire la definirea serviciilor de distribuire și a celor de vânzare cu ridicata

               41

               În opinia reclamantei, camera de recurs a concluzionat în mod greșit că serviciile în cauză din clasa 35 erau identice sau similare cu serviciile din clasa 39 desemnate de marca anterioară. Aceasta și‑a întemeiat raționamentul pe o interpretare eronată a termenului „distribuire”, al cărui sens ar trebui să se deducă din clasificarea de la Nisa. Intervenienta ar fi interpretat termenul „distribuire” atunci când a ales în mod deliberat să înregistreze marca anterioară pentru servicii cuprinse în special în clasa 39. În consecință, termenul „distribuire” s‑ar raporta doar la servicii de încărcare, de livrare, de depozitare și de transport.

               42

               În ceea ce privește, pe de o parte, definirea serviciilor de distribuire și de vânzare cu ridicata, argumentul reclamantei referitor la înțelesul termenului „distribuire” și al expresiei „vânzare cu ridicata” în limbajul comun trebuie respins. Astfel, reclamanta nu precizează modul în care definițiile acestor noțiuni pe care le propune permit înlăturarea identității serviciilor în cauză.

               43

               În ceea ce privește, pe de altă parte, pretinsul caracter determinant al clasificării de la Nisa în ceea ce privește definirea serviciilor, trebuie amintit că, potrivit normei 2 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară (JO L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189), cu modificările ulterioare, această clasificare se efectuează în scopuri exclusiv administrative. Astfel, clasificarea respectivă nu poate determina, în sine, natura și caracteristicile serviciilor în discuție în speță.

               44

               În aceste condiții, definiția noțiunii de distribuire propusă de reclamantă, întemeiată pe modul de redactare a clasei 39, nu poate fi reținută. Pe de altă parte, nota explicativă referitoare la clasa 39 pe care aceasta o menționează nu cuprinde o enumerare exhaustivă a serviciilor la care se referă această clasă.

         Cu privire la pretinsa lipsă de similitudine între serviciile de distribuire și cele de vânzare cu ridicata

               45

               În opinia reclamantei, serviciile de vânzare cu ridicata sunt distincte de serviciile de distribuire. Având în vedere deciziile OAPI și notele explicative privind clasele 35 și 39 din clasificarea de la Nisa, aceste două categorii de servicii nu ar fi similare nici prin natura, nici prin obiectivul lor, și nu ar putea fi considerate complementare în raport cu publicul relevant. Pe de altă parte, spre deosebire de serviciile de distribuire, serviciile de vânzare cu ridicata și cu amănuntul nu ar include transportul de mărfuri.

               46

               În această privință, rezultă de asemenea din norma 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 2868/95 (a se vedea punctul 43 de mai sus) că serviciile nu pot fi considerate ca fiind diferite numai pentru motivul că figurează în clase diferite ale Aranjamentului de la Nisa. Această normă este confirmată de jurisprudența potrivit căreia produsele sau serviciile nu trebuie în mod necesar să facă parte din aceeași clasă sau din aceeași categorie din cadrul unei anumite clase pentru a putea face în mod valabil obiectul unei comparații și pentru a se putea concluziona în sensul existenței sau al inexistenței unei similitudini între aceste produse sau servicii [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2006, Gagliardi/OAPI – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (MANŪ MANU MANU), T‑392/04, nepublicată în Repertoriu, punctul 77 și jurisprudența citată]. Prin urmare, trebuie înlăturat argumentul reclamantei referitor la alegerea deliberată a intervenientei de a înregistra marca anterioară doar pentru servicii care fac parte din clasa 39.

               47

               Pe de altă parte, este necesar să se constate că serviciile de distribuire și serviciile de vânzare cu ridicata permit comercializarea unui produs și au o funcție intermediară între producția și consumul final ale unui produs. Aceste două categorii de servicii participă la realizarea aceluiași obiectiv ultim care constă în vânzarea către consumatorul final.

               48

               Având în vedere jurisprudența menționată la punctul 33 de mai sus, trebuie subliniată de asemenea legătura strânsă care există între aceste două categorii de servicii, dat fiind că un angrosist poate apela la servicii de distribuire, iar un distribuitor poate de asemenea să utilizeze servicii de vânzare cu ridicata. Pe de altă parte, un angrosist poate oferi servicii de distribuire, la fel cum vânzarea cu ridicata poate face parte din serviciile oferite de un distribuitor.

               49

               În ceea ce privește susținerea reclamantei potrivit căreia distribuirea nu este caracteristică naturii serviciilor de vânzare cu ridicata, aceasta, chiar dacă ar fi considerată întemeiată, nu este susceptibilă, în sine, să excludă o similitudine între cele două categorii de servicii.

               50

               Restul argumentelor invocate de reclamantă pornesc de la premisa eronată că serviciile de distribuire se limitează la servicii de transport și de livrare. Or, aceste servicii nu reprezintă decât o parte dintre activitățile la care se referă serviciile de distribuire.

               51

               Rezultă din cele ce precedă că în mod întemeiat camera de recurs a constatat, la punctul 27 din decizia atacată, existența unei similitudini între serviciile de vânzare cu ridicata desemnate de marca solicitată și serviciile de distribuie desemnate de marca anterioară, întrucât produsele vizate prin acestea sunt identice sau foarte similare.

         Cu privire la pretinsa lipsă de similitudine dintre serviciile de distribuire și cele de vânzare cu amănuntul

               52

               Potrivit susținerilor reclamantei, camera de recurs a comparat în mod greșit serviciile în discuție în speță din perspectiva fabricantului, în condițiile în care serviciile de vânzare cu amănuntul sunt orientate către consumatorul final. De asemenea, reclamanta arată că aceste două categorii de servicii sunt distincte atât prin natura, cât și prin obiectivul lor și nu sunt complementare nici din punctul de vedere al fabricantului, nici din cel al consumatorului final. Pe de altă parte, vânzătorii cu amănuntul nu ar propune servicii de livrare către terți.

               53

               În această privință, din cuprinsul punctului 21 de mai sus reiese că riscul de confuzie trebuie apreciat în mod global, în funcție de percepția pe care o are publicul relevant cu privire la serviciile în cauză. În plus, la punctele 26-31 de mai sus s‑a constatat că publicul relevant este compus din profesioniști. În consecință, camera de recurs nu a săvârșit nicio eroare de apreciere prin faptul că nu a abordat această chestiune din perspectiva consumatorului final.

               54

               În ceea ce privește pretinsul caracter distinct al obiectivului serviciilor de vânzare cu amănuntul și al celui al serviciilor de distribuire, este necesar să se arate că acestea urmăresc același obiectiv ultim, și anume vânzarea către consumatorul final. Astfel cum a constatat în mod întemeiat camera de recurs la punctul 28 din decizia atacată, aceste două categorii de servicii constau în punerea produselor la dispoziția consumatorilor finali. Această apreciere nu este contrazisă de jurisprudența potrivit căreia obiectivul comerțului cu amănuntul este vânzarea de produse consumatorilor, care cuprinde, pe lângă actul juridic al vânzării, orice activitate desfășurată de operator pentru a incita la încheierea unui astfel de act și potrivit căreia această activitate constă în special în selectarea unei game de produse oferite la vânzare și în oferirea a diverse prestații prin care se urmărește determinarea consumatorului să încheie acest act mai curând cu comerciantul în cauză decât cu un concurent [a se vedea Hotărârea Curții din 7 iulie 2005, Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, C-418/02, Rec., p. I-5873, punctul 34, și Hotărârea Tribunalului din 15 februarie 2011, Yorma’s/OAPI – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (YORMA’S), T‑213/09, nepublicată în Repertoriu, punctul 33 și jurisprudența citată].

               55

               În orice caz, după cum a arătat în mod întemeiat intervenienta în ședință, reclamanta nu își poate întemeia argumentația pe punctul 34 din Hotărârea Praktiker Bau- und Heimwerkermärkte, punctul 54 de mai sus. Astfel, această jurisprudență se înscrie în cadrul bine delimitat al cererii de decizie preliminară formulate de Bundespatentgericht (Curtea Federală de Brevete), care a solicitat Curții să stabilească dacă comerțul de mărfuri cu amănuntul constituie un serviciu în sensul articolului 2 din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92). Or, interpretarea reținută de Curte în această cauză nu poate constitui o definiție exhaustivă și cu caracter general a noțiunii de serviciu de vânzare cu amănuntul.

               56

               Având în vedere jurisprudența menționată la punctul 33 de mai sus, trebuie aprobată aprecierea camerei de recurs potrivit căreia serviciile de vânzare cu amănuntul și cele de distribuire sunt complementare. Astfel, prestatorii de servicii de vânzare cu amănuntul sunt în general tributari serviciilor de distribuire pentru a‑și desfășura activitatea, în special în ceea ce privește transportul produselor către punctele de vânzare ale acestora. Pe de altă parte, în condițiile în care activitățile de distribuire și cele de vânzare cu amănuntul urmăresc același obiectiv și intervin într‑o fază relativ avansată a procesului de comercializare, este posibil ca publicul relevant să creadă că aceste servicii sunt asigurate de aceeași întreprindere.

               57

               În aceste condiții, camera de recurs a constatat în mod întemeiat, la punctul 28 din decizia atacată, că serviciile de distribuire și cele de vânzare cu amănuntul sunt similare, întrucât este vorba despre produse identice sau foarte similare.

         Cu privire la compararea semnelor

               58

               Camera de recurs a considerat în mod întemeiat că mărcile aflate în conflict prezentau un grad redus de similitudine vizuală, însă erau identice pe planurile fonetic și conceptual, aspect care de altfel nu este contestat de părți.

         Cu privire la riscul de confuzie

               59

               În speță, trebuie confirmată aprecierea camerei de recurs, care a considerat, la punctul 42 din decizia atacată, că caracterul distinctiv al mărcii anterioare este în general destul de redus, aspect care de altfel nu este contestat de părți.

               60

               Prin urmare, în cadrul aprecierii globale a riscului de confuzie, trebuie amintite similitudinea serviciilor în cauză, gradul redus de similitudine a semnelor aflate în conflict pe plan vizual și identitatea acestora pe planurile fonetic și conceptual, precum și caracterul distinctiv redus al mărcii anterioare. În aceste împrejurări, camera de recurs a concluzionat în mod întemeiat că există un risc de confuzie în percepția publicului relevant.

               61

               Rezultă din toate cele ce precedă că motivul unic trebuie respins ca nefondat.

               62

               Prin urmare, acțiunea trebuie respinsă în totalitate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               63

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor OAPI și ale intervenientei.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a șasea)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Obligă Basic AG Lebensmittelhandel la plata cheltuielilor de judecată.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 26 iunie 2014.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 26 octombrie 1993. # Andreas Reinarz împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Act cauzator de prejudiciu. # Cauze conexate T-6/92 și T-52/92.