title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 1 martie 2016.#Kreis Warendorf împotriva lui Ibrahim Alo și Amira Osso împotriva Region Hannover.#Cereri de decizie preliminară formulate de Bundesverwaltungsgericht.#Trimitere preliminară – Convenția privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951 – Articolele 23 și 26 – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Directiva 2011/95/UE – Standarde referitoare la conținutul protecției internaționale – Statutul conferit prin protecția subsidiară – Articolul 29 – Protecție socială – Condiții de acces – Articolul 33 – Libertate de circulație în interiorul statului membru gazdă – Noțiune – Restricție – Obligație privind reședința într‑un loc determinat – Tratament diferit – Caracterul comparabil al situațiilor – Repartizare echilibrată a sarcinilor bugetare între colectivitățile administrative – Motive privind politica în materie de migrație și de integrare.#Cauzele conexate C-443/14 și C-444/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      1 martie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Convenția privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951 — Articolele 23 și 26 — Spațiul de libertate, securitate și justiție — Directiva 2011/95/UE — Standarde referitoare la conținutul protecției internaționale — Statutul conferit prin protecția subsidiară — Articolul 29 — Protecție socială — Condiții de acces — Articolul 33 — Libertate de circulație în interiorul statului membru gazdă — Noțiune — Restricție — Obligație privind reședința într‑un loc determinat — Tratament diferit — Caracterul comparabil al situațiilor — Repartizare echilibrată a sarcinilor bugetare între colectivitățile administrative — Motive privind politica în materie de migrație și de integrare”
      În cauzele conexate C‑443/14 și C‑444/14,
      având ca obiect cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală, Germania), prin deciziile din 19 august 2014, primite de Curte la 25 septembrie 2014, în procedurile

         Kreis Warendorf

      împotriva

         Ibrahim Alo (C‑443/14)
      și

         Amira Osso

      împotriva

         Region Hannover (C‑444/14),
      cu participarea

         Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht (C‑443/14 și C‑444/14)
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnii M. Ilešič, L. Bay Larsen (raportor) și T. von Danwitz, doamna C. Toader și domnii D. Šváby, F. Biltgen și C. Lycourgos, președinți de cameră, domnii A. Rosas, E. Juhász, A. Borg Barthet și M. Safjan și doamnele M. Berger, A. Prechal și K. Jürimäe, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 14 iulie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Kreis Warendorf, de L. Tepe, în calitate de agent;

               —

               pentru domnul Alo, de S. Bulut, Rechtsanwalt;

               —

               pentru doamna Osso, de S. Ziesemer și de K.‑S. Janutta, Rechtsanwältinnen;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elen, de M. Michelogiannaki, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Condou‑Durande și de W. Bogensberger, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 6 octombrie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererile de decizie preliminară se referă la interpretarea articolelor 29 și 33 din Directiva 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate (JO L 337, p. 9).

               2

               Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii între, în cauza C‑443/14, Kreis Warendorf (districtul Warendorf), pe de o parte, și domnul Alo, pe de altă parte, și, în cauza C‑444/14, între doamna Osso, pe de o parte, și Region Hannover (regiunea Hanovra), pe de altă parte, în legătură cu obligația privind reședința de care sunt însoțite permisele de ședere al domnului Alo și al doamnei Osso.

         Cadrul juridic

         Convenția de la Geneva

               3

               Convenția privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951 [Recueil des traités des Nations unies, vol. 189, p. 150, nr. 2545 (1954)], a intrat în vigoare la 22 aprilie 1954. Ea a fost completată prin Protocolul privind statutul refugiaților, încheiat la New York la 31 ianuarie 1967, intrat în vigoare la 4 octombrie 1967 (denumită în continuare „Convenția de la Geneva”).

               4

               Articolul 23 din respectiva convenție, intitulat „Asistența publică”, prevede:
               „Statele contractante vor acorda refugiaților având reședință regulată pe teritoriul lor același tratament în materie de asistență și securitate publică ca și cel acordat cetățenilor lor.”

               5

               Articolul 26 din convenția menționată, cu titlul „Libertate de circulație”, prevede:
               „Fiecare stat contractant va acorda refugiaților care se găsesc în mod legal pe teritoriul său dreptul de a‑și alege locul de reședință și de a circula liber, cu rezervele instituite de reglementările aplicabile străinilor, în general, în aceleași împrejurări.”

         Dreptul Uniunii

               6

               Considerentele (3), (4), (6), (8), (9), (16), (23), (24), (33) și (39) ale Directivei 2011/95 sunt redactate după cum urmează:

                        „(3)

                        În cadrul reuniunii extraordinare de la Tampere din 15 și 16 octombrie 1999, Consiliul European a convenit să acționeze în sensul instituirii unui sistem european comun de azil, fondat pe punerea integrală și globală în aplicare a Convenției de la Geneva […]

                        (4)

                        Convenția de la Geneva […] constituie elementul‑cheie al sistemului juridic internațional de protecție a refugiaților.

                  […]

                        (6)

                        Concluziile Consiliului European de la Tampere precizează totodată că normele privind statutul de refugiat ar trebui completate, de asemenea, prin măsuri privind forme subsidiare de protecție, care oferă un statut corespunzător oricărei persoane care are nevoie de o astfel de protecție.

                  […]

                        (8)

                        În Pactul european privind imigrația și azilul, adoptat la 15 și 16 octombrie 2008, Consiliul European a constatat că există, în continuare, discrepanțe semnificative între statele membre în ceea ce privește acordarea protecției și formele acesteia și a lansat invitația de a se lua noi inițiative pentru finalizarea instituirii unui sistem european comun de azil, prevăzută de Programul de la Haga, oferind astfel un nivel de protecție mai ridicat.

                        (9)

                        În Programul de la Stockholm, Consiliul European și‑a reafirmat angajamentul față de obiectivul instituirii, cel târziu până în 2012, a unei zone comune de protecție și solidaritate, bazată pe o procedură de azil comună și un statut uniform, în conformitate cu articolul 78 [TFUE], pentru persoanele cărora li s‑a acordat protecție internațională.

                  […]

                        (16)

                        Prezenta directivă respectă drepturile fundamentale, precum și principiile recunoscute în special de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. […]

                  […]

                        (23)

                        Ar trebui stabilite standarde privind definirea și conținutul statutului de refugiat pentru a ajuta organele naționale competente ale statelor membre să aplice Convenția de la Geneva.

                        (24)

                        Este necesară adoptarea unor criterii comune privind recunoașterea statutului de refugiat al solicitanților de azil în sensul articolului 1 din Convenția de la Geneva.

                  […]

                        (33)

                        Ar trebui adoptate, de asemenea, standarde privind definirea și conținutul statutului conferit prin protecția subsidiară. Protecția subsidiară ar trebui să completeze protecția refugiaților consacrată de Convenția de la Geneva.
                        […]

                        (39)

                        Răspunzând invitației lansate de Programul de la Stockholm privind instituirea unui statut uniform pentru refugiați sau persoane eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară, cu excepția derogărilor care sunt necesare și justificate în mod obiectiv, beneficiarii statutului conferit prin protecție subsidiară ar trebui să aibă aceleași drepturi și beneficii de care se bucură refugiații în temeiul prezentei directive și ar trebui să facă obiectul acelorași condiții de admisibilitate.”

               7

               Articolul 20 alineatele (1) și (2) din directiva amintită, care figurează în capitolul VII din aceasta, referitor la conținutul protecției internaționale, prevede:
               „(1)   Prezentul capitol nu aduce atingere drepturilor prevăzute de Convenția de la Geneva.
               (2)   Prezentul capitol se aplică atât refugiaților, cât și persoanelor eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară, cu excepția cazului în care se prevede altfel.”

               8

               Articolul 29 din directiva menționată, intitulat „Protecția socială”, este redactat după cum urmează:
               „(1)   Statele membre se asigură că beneficiarii de protecție internațională primesc, în statul membru care a acordat protecția, aceeași asistență socială necesară ca cea prevăzută pentru resortisanții respectivului stat membru.
               (2)   Prin derogare de la norma generală stabilită la alineatul (1), statele membre pot limita asistența socială acordată beneficiarilor statutului conferit prin protecție subsidiară la prestațiile de bază, care, în acest caz, vor fi acordate la același nivel și în aceleași condiții de acces aplicabile propriilor resortisanți.”

               9

               Articolul 32 din aceeași directivă prevede:
               „(1)   Statele membre se asigură că beneficiarii de protecție internațională au acces la o locuință în condiții similare celor de care beneficiază resortisanții altor țări terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul lor.
               (2)   Statele membre, permițând practica națională de dispersare a beneficiarilor de protecție internațională, depun, în același timp, eforturi pentru a pune în aplicare politicile care vizează prevenirea discriminării beneficiarilor de protecție internațională și asigurarea de șanse egale în ceea ce privește accesul la locuință.”

               10

               Articolul 33 din Directiva 2011/95, intitulat „Libertatea de circulație în interiorul statului membru”, prevede:
               „Statele membre permit persoanelor care beneficiază de protecție internațională să circule liber pe teritoriul lor , în aceleași condiții și cu aceleași restricții ca cele prevăzute pentru resortisanții altor țări terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul lor.”

         Dreptul german

               11

               Articolul 12 din Legea privind reședința, activitatea profesională și integrarea străinilor pe teritoriul federal (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet) din 30 iulie 2004 (BGBl. 2004 I, p. 1950), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „AufenthG”), prevede:
               „(1)   Permisul de ședere se eliberează pentru teritoriul național. Nu se aduce atingere valabilității sale în ceea ce privește șederea pe teritoriul părților contractante în conformitate cu prevederile Convenției Schengen.
               (2)   Viza și permisul de ședere pot fi supuse unor condiții cu ocazia eliberării sau a prelungirii lor. Acestea pot fi supuse unor obligații și a posteriori, în special unei restricții geografice.”

               12

               Potrivit Normelor administrative referitoare la AufenthG (Allgemeine Verwaltungsvorschrift zum AufenthG) din 26 octombrie 2009:

                        „12.2.5.2.1

                        Obligația care restricționează stabilirea reședinței reprezintă în special un mijloc adecvat pentru a se evita ca, prin intermediul unei legături cu o regiune, anumite landuri și comune să suporte o sarcină fiscală disproporționată din cauza resortisanților străini care percep prestații sociale. Obligațiile de acest tip pot contribui inclusiv la prevenirea unei concentrări a resortisanților străini dependenți de ajutorul social pe anumite teritorii și a apariției unor focare de tensiune socială cu efectele lor negative asupra integrării resortisanților străini. Măsurile respective sunt deopotrivă justificate în scopul de a lega resortisanții străini care prezintă nevoi speciale de integrare de un anumit loc de reședință, pentru ca aceștia să poată beneficia de serviciile de ajutor în materie de integrare existente acolo.

                        12.2.5.2.2

                        În temeiul acestor considerații, s‑a procedat la impunerea și la menținerea unor obligații restrictive privind reședința pentru titularii unui permis de ședere în sensul secțiunii 5 din capitolul 2 din AufenthG sau a unui permis de stabilire în sensul articolului 23 alineatul 2, în măsura în care aceștia percep prestații în conformitate cu cartea a II‑a sau cu cartea a XII‑a din Codul securității sociale [(Sozialgesetzbuch)] sau în temeiul Legii privind prestațiile destinate solicitanților de azil [(Asylbewerberleistungsgesetz)].”

               13

               Potrivit indicațiilor cuprinse în decizia de trimitere, aceste dispoziții administrative se aplică doar resortisanților străini cărora le‑a fost acordat un permis de ședere pentru motive umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional. Rezultă de asemenea din această decizie că, potrivit jurisprudenței instanței de trimitere, nu este permis să se impună resortisanților unor țări terțe care beneficiază de statutul de refugiat o obligație privind reședința numai pentru motivul asigurării unei repartizări adecvate a sarcinii privind ajutorul social public.

         Litigiile principale și întrebările preliminare

               14

               Domnul Alo și doamna Osso sunt resortisanți sirieni. Ei au intrat în Germania în cursul anilor 1998 și, respectiv, 2001, unde au depus fiecare, fără succes, o cerere de azil. Ulterior, au locuit în acest stat membru în temeiul unor autorizații provizorii. Acolo au beneficiat de protecție socială de la începutul procedurii de soluționare a cererii de azil.

               15

               Ca urmare a introducerii unor noi cereri de azil, acestora li s‑a acordat de către Oficiul Federal pentru Migrație și Refugiați (Bundesamt für Migration und Flüchtlinge) statutul conferit prin protecția subsidiară.

               16

               Permisele de ședere care au fost eliberate domnului Alo și doamnei Osso, prin decizia districtului Warendorf din 12 octombrie 2012 și, respectiv, prin decizia regiunii Hanovra din 5 aprilie 2012, au fost însoțite de o obligație de stabilire a reședinței în orașul Ahlen (Germania) și, respectiv, în regiunea Hanovra, cu excepția capitalei landului Saxonia Inferioară. Aceste autorități și‑au întemeiat deciziile pe punctele 12.2.5.2.1 și 12.2.5.2.2 din Normele administrative privind AufenthG.

               17

               Domnul Alo și doamna Osso se opun, în cele două cauze principale, obligației privind reședința care le‑a fost impusă. Acțiunile pe care le‑au formulat au fost respinse în primă instanță.

               18

               Apelul declarat de domnul Alo la Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein Westfalen (Tribunalul Administrativ Superior al Landului Renania de Nord‑Westfalia) a fost admis. Această instanță a anulat obligația privind reședința și a considerat în esență că decizia districtului Warendorf contravine dispozițiilor articolului 28 alineatul (1) coroborate cu dispozițiile articolului 32 din Directiva 2004/83/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate (JO L 304, p. 12, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 52), dispoziții care corespund articolului 29 alineatul (1) și articolului 33 din Directiva 2011/95.

               19

               În schimb, Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Superior al Landului Saxonia Inferioară) a respins apelul declarat de doamna Osso. Această instanță a apreciat printre altele că decizia atacată era conformă cu textele aplicabile ca urmare a perceperii anumitor prestații sociale de către doamna Osso. Pe de altă parte, a considerat că respectiva decizie nu contravine dreptului internațional sau dreptului Uniunii.

               20

               Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală) a fost ulterior sesizată cu recursuri declarate de districtul Warendorf și, respectiv, de doamna Osso împotriva hotărârilor pronunțate de Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein Westfalen (Tribunalul Administrativ Superior al Landului Renania de Nord‑Westfalia) și, respectiv, de Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Superior al Landului Saxonia Inferioară).

               21

               În aceste condiții, Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare, care sunt formulate în termeni identici în cauzele C‑443/14 și C‑444/14:

                        „1)

                        Obligația de a‑și stabili reședința într‑o anumită zonă a statului membru delimitată geografic (comună, district, regiune) reprezintă o restricție privind libertatea de circulație în sensul prevăzut la articolul 33 din Directiva 2011/95 în cazul în care resortisantul străin beneficiază în rest de libertatea de circulație și de ședere pe teritoriul național al statului membru?

                        2)

                        Impunerea unei obligații privind reședința în sarcina beneficiarilor statutului conferit prin protecția subsidiară este compatibilă cu articolul 33 și/sau cu articolul 29 din Directiva 2011/95 în cazul în care aceasta este justificată prin voința de realizare a unei repartizări adecvate a sarcinii reprezentate de protecția socială între diferitele instituții competente în materie de pe teritoriul național?

                        3)

                        Impunerea unei obligații privind reședința în sarcina beneficiarilor statutului conferit prin protecția subsidiară este compatibilă cu articolul 33 și/sau cu articolul 29 din Directiva 2011/95 în cazul în care aceasta este justificată prin motive de politică în materie de migrație sau de integrare, de exemplu în scopul evitării unor focare de tensiune socială ca urmare a stabilirii unui număr ridicat de străini în anumite comune sau districte? În acest sens, este suficient să se indice în mod abstract motive de politică în materie de migrație sau de integrare ori astfel de motive trebuie constatate în mod concret?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               22

               Prin intermediul primei întrebări formulate în fiecare dintre cauzele principale, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 33 din Directiva 2011/95 trebuie interpretat în sensul că o obligație privind reședința impusă unui beneficiar al statutului conferit prin protecția subsidiară, precum cele în discuție în litigiile principale, constituie o restricție privind libertatea de circulație garantată la articolul respectiv, chiar și în cazul în care această măsură nu interzice beneficiarului menționat să se deplaseze liber pe teritoriul statului membru care a acordat această protecție și să aibă reședința în mod temporar pe teritoriul amintit în afara locului desemnat prin obligația privind reședința.

               23

               Potrivit articolului 33 din Directiva 2011/95, statele membre permit beneficiarilor unei protecții internaționale să circule liber pe teritoriul lor, în aceleași condiții și cu aceleași restricții ca cele prevăzute pentru resortisanții altor țări terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul lor.

               24

               Textul articolului respectiv nu permite, prin el însuși, să se stabilească dacă acesta implică numai că beneficiarii unei protecții internaționale trebuie să se poată deplasa liber pe teritoriul statului membru care a acordat protecția amintită sau dacă acesta semnifică și că beneficiarii menționați trebuie să poată alege locul reședinței lor pe acest teritoriu.

               25

               Împrejurarea că articolul 33 din Directiva 2011/95 este intitulat „Libertatea de circulație” nu poate fi suficientă pentru a disipa ambiguitățile care rezultă din textul acestuia. Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctul 34 din concluzii, utilizarea expresiei respective în dreptul Uniunii nu este univocă, în măsura în care anumite dispoziții ale acestui drept fac în mod explicit distincție între libertatea de circulație și libertatea de alegere a locului de reședință, în timp ce altele folosesc expresia „libertate de circulație” într‑un sens care acoperă și dreptul de alegere a locului de reședință.

               26

               În plus, deși în versiunea în limba germană a Directivei 2011/95 titlul articolului 33 din aceasta, și anume „Freizügigkeit innerhalb eines Mitgliedstaats”, s‑ar putea interpreta ca indicând că libertatea de circulație pe care o consacră acest articol cuprinde dreptul de alegere a locului de reședință, alte versiuni lingvistice ale directivei menționate, în special versiunile în limbile spaniolă, daneză, engleză, franceză și italiană, nu susțin o astfel de interpretare.

               27

               Or, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții din dreptul Uniunii nu poate constitui singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții și nici nu se poate atribui respectivei formulări un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. Astfel, dispozițiile dreptului Uniunii trebuie interpretate și aplicate în mod uniform, în lumina versiunilor existente în toate limbile Uniunii. În caz de neconcordanță între diferitele versiuni lingvistice ale unui text din dreptul Uniunii, dispoziția în cauză trebuie să fie interpretată în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte (Hotărârea GSV, C‑74/13, EU:C:2014:243, punctul 27 și jurisprudența citată).

               28

               În această privință, trebuie arătat că reiese din considerentele (4), (23) și (24) ale Directivei 2011/95 că Convenția de la Geneva constituie elementul‑cheie al sistemului juridic internațional de protecție a refugiaților, iar dispozițiile acestei directive privind condițiile de acordare a statutului de refugiat, precum și conținutul acestuia din urmă au fost adoptate pentru a ajuta autoritățile competente ale statelor membre să aplice această convenție întemeindu‑se pe noțiuni și pe criterii comune (a se vedea prin analogie Hotărârea Abed El Karem El Kott și alții, C‑364/11, EU:C:2012:826, punctul 42).

               29

               Prin urmare, dispozițiile respectivei directive trebuie interpretate în lumina economiei generale și a finalității acesteia, cu respectarea Convenției de la Geneva și a celorlalte tratate relevante menționate la articolul 78 alineatul (1) TFUE. Astfel cum rezultă din considerentul (16) al Directivei 2011/95, această interpretare trebuie efectuată și cu respectarea drepturilor recunoscute de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (a se vedea prin analogie Hotărârea Abed El Karem El Kott și alții, C‑364/11, EU:C:2012:826, punctul 43, precum și jurisprudența citată).

               30

               În plus, rezultă din considerentul (3) al Directivei 2011/95 că, inspirându‑se din concluziile Consiliului European de la Tampere, legiuitorul Uniunii a intenționat să acționeze astfel încât sistemul european de azil la a cărui definire contribuie această directivă să fie fondat pe punerea integrală și globală în aplicare a Convenției de la Geneva.

               31

               Aceste considerații sunt relevante, în principiu, în măsura în care se raportează la Convenția de la Geneva, numai în ceea ce privește condițiile de acordare a statutului de refugiat, precum și conținutul acestuia din urmă, întrucât sistemul prevăzut de convenția amintită se aplică doar refugiaților, iar nu beneficiarilor statutului conferit prin protecția subsidiară, această protecție având ca obiect, după cum reiese din considerentele (6) și (33) ale Directivei 2011/95, completarea protecției refugiaților consacrate de convenția menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, punctul 33, și Hotărârea N., C‑604/12, EU:C:2014:302, punctul 31).

               32

               Cu toate acestea, considerentele (8), (9) și (39) ale Directivei 2011/95 arată că legiuitorul Uniunii, răspunzând la invitația Programului de la Stockholm, a intenționat să instituie un statut uniform în favoarea ansamblului beneficiarilor unei protecții internaționale și, în consecință, a ales să acorde beneficiarilor statutului conferit prin protecția subsidiară aceleași drepturi și avantaje cu cele de care beneficiază refugiații, cu excepția derogărilor necesare și justificate obiectiv.

               33

               Astfel, capitolul VII din directiva amintită, referitor la conținutul protecției internaționale, se aplică, în temeiul articolului 20 alineatul (2) din aceasta, atât refugiaților, cât și beneficiarilor statutului conferit prin protecția subsidiară, cu excepția cazului în care se prevede altfel.

               34

               Deși unele dintre articolele din capitolul respectiv cuprind o asemenea mențiune, trebuie să se constate că nu aceasta este situația în cazul articolului 33 din Directiva 2011/95. Acest articol precizează, dimpotrivă, că libertatea „de circulație” pe care o consacră este garantată „persoanelor care beneficiază de protecție internațională”, ceea ce presupune că refugiații și beneficiarii statutului conferit prin protecția subsidiară sunt, în această privință, supuși aceluiași regim.

               35

               Or, articolul 26 din Convenția de la Geneva, care garantează refugiaților beneficiul libertății de circulație, prevede expres că această libertate cuprinde nu numai dreptul de a circula liber pe teritoriul statului care a acordat statutul de refugiat, ci și dreptul de a‑și alege locul de reședință pe respectivul teritoriu. Niciun element nu arată că legiuitorul Uniunii ar fi ales să nu reia, în Directiva 2011/95, decât pe primul dintre aceste drepturi, iar nu și pe cel de al doilea.

               36

               În aceste condiții, a interpreta articolul 33 din directiva menționată în sensul că nu conferă beneficiarilor statutului conferit prin protecția subsidiară dreptul de a‑și alege locul de reședință pe teritoriul statului membru care a acordat această protecție ar implica faptul că dreptul respectiv nu ar fi garantat decât refugiaților și ar crea astfel, în pofida lipsei unei mențiuni explicite în acest scop în directiva respectivă, o distincție, contrară obiectivului amintit la punctele 32 și 33 din prezenta hotărâre, între conținutul protecției asigurate în această privință, pe de o parte, refugiaților și, pe de altă parte, beneficiarilor statutului conferit prin protecția subsidiară.

               37

               Prin urmare, articolul 33 din aceeași directivă trebuie interpretat în sensul că impune statelor membre să permită beneficiarilor unei protecții internaționale atât să se poată deplasa liber pe teritoriul statului membru care a acordat această protecție, cât și să își poată alege locul de reședință pe respectivul teritoriu.

               38

               Precizarea care figurează la articolul 32 alineatul (2) din Directiva 2011/95 potrivit căreia practica națională de dispersare a beneficiarilor de protecție internațională este permisă nu poate repune în discuție această concluzie.

               39

               Astfel, precizarea menționată trebuie înțeleasă, din perspectiva obiectului acestui articol, ca vizând numai să permită statelor membre să includă o asemenea practică în politica lor privind accesul la locuință.

               40

               Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare formulată în fiecare dintre cauzele principale că articolul 33 din Directiva 2011/95 trebuie interpretat în sensul că o obligație privind reședința impusă unui beneficiar al statutului conferit prin protecția subsidiară, precum cele în discuție în litigiile principale, constituie o restricție privind libertatea de circulație garantată la articolul respectiv, chiar și în cazul în care această măsură nu interzice beneficiarului menționat să se deplaseze liber pe teritoriul statului membru care a acordat această protecție și să aibă reședința în mod temporar pe teritoriul amintit în afara locului desemnat prin obligația privind reședința.

         Cu privire la a doua întrebare

               41

               Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate în fiecare dintre cauzele principale, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 29 și 33 din Directiva 2011/95 trebuie interpretate în sensul că se opun impunerii unei obligații privind reședința, precum cele în discuție în litigiile principale, unui beneficiar al statutului conferit prin protecția subsidiară care percepe anumite prestații sociale specifice, în vederea realizării unei repartizări adecvate a sarcinii care decurge din plata acestor prestații între diferitele instituții competente în materie.

               42

               În ceea ce privește articolul 33 din directiva menționată, deși din răspunsul dat la prima întrebare rezultă că impunerea unei obligații privind reședința precum cea în discuție în litigiile principale constituie o restricție privind libertatea de circulație garantată prin acest articol, trebuie arătat totuși că articolul amintit tolerează anumite restricții în ceea ce privește libertatea respectivă.

               43

               Cu toate acestea, articolul 33 din Directiva 2011/95 precizează că dreptul beneficiarilor de protecție internațională de a circula liber trebuie exercitat în aceleași condiții și cu aceleași restricții ca cele care sunt prevăzute pentru resortisanții altor țări terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul statului membru care a acordat respectiva protecție.

               44

               Articolul 26 din Convenția de la Geneva, care, având în vedere considerațiile care figurează la punctele 28-37 din prezenta hotărâre, este relevant pentru stabilirea domeniului de aplicare al liberei circulații a beneficiarilor statutului conferit prin protecția subsidiară, prevede, în ceea ce îl privește, că libertatea de circulație este acordată refugiaților cu rezervele instituite de reglementările aplicabile străinilor, în general, în aceleași împrejurări.

               45

               În consecință, în temeiul articolului 33 din Directiva 2011/95, beneficiarii statutului conferit prin protecția subsidiară nu pot fi supuși, în principiu, în ceea ce privește alegerea locului de reședință, unui regim mai restrictiv decât cel aplicabil celorlalți resortisanți ai unor țări terțe care au reședința în mod legal în statul membru care a acordat această protecție.

               46

               Or, reiese din decizia de trimitere că o obligație privind reședința este impusă, în vederea realizării unei repartizări adecvate a sarcinii care decurge din plata anumitor prestații sociale specifice (denumite în continuare „ajutorul social”) între diferitele instituții competente în materie, acelor resortisanți ai unor țări terțe, pe de o parte, a căror ședere este autorizată pentru motive umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional, cu excepția refugiaților, și, pe de altă parte, care primesc ajutor social.

               47

               Așadar, reglementarea națională în discuție în litigiile principale supune, în această privință, beneficiarii statutului conferit prin protecția subsidiară unui regim mai restrictiv decât cel aplicabil, în general, refugiaților și resortisanților unor țări terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul german pentru alte motive decât cele umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional.

               48

               În ceea ce privește articolul 29 din Directiva 2011/95, trebuie arătat că alineatul (1) al acest articol stabilește o normă generală potrivit căreia beneficiarii unei protecții internaționale primesc, în statul membru care a acordat respectiva protecție, aceeași asistență socială ca cea prevăzută pentru resortisanții acestui stat membru. Norma menționată implică printre altele că accesul acestor beneficiari la asistența socială nu trebuie să fie supus îndeplinirii unor condiții care nu ar fi impuse resortisanților statului membru care a acordat protecția amintită.

               49

               Articolul 29 alineatul (2) din aceeași directivă prevede că statele membre pot deroga de la norma menționată limitând la prestațiile de bază asistența socială acordată beneficiarilor statutului conferit prin protecția subsidiară. Cu toate acestea, rezultă cu claritate din dispoziția respectivă că, în cazul în care un stat membru decide să deroge de la aceeași normă, aceste prestații de bază trebuie acordate în aceleași condiții de acces ca cele aplicabile resortisanților respectivului stat membru.

               50

               Rezultă că, în ambele ipoteze vizate la articolul 29 din Directiva 2011/95, condițiile privind accesul beneficiarilor statutului conferit prin protecția subsidiară la asistența socială care le este oferită de statul membru care a acordat această protecție trebuie să fie aceleași ca cele care se aplică acordării asistenței menționate resortisanților respectivului stat membru.

               51

               Articolul 23 din Convenția de la Geneva, care, având în vedere considerațiile care figurează la punctele 28-37 din prezenta hotărâre, este relevant pentru interpretarea articolului 29 alineatul (1) din Directiva 2011/95, confirmă această analiză, întrucât precizează că statele contractante vor acorda refugiaților care au reședința în mod legal pe teritoriul lor același tratament în materie de asistență și de securitate publică ca cel acordat cetățenilor lor.

               52

               Or, rezultă din considerațiile care figurează la punctul 46 din prezenta hotărâre că obligații privind reședința precum cele în discuție în litigiile principale sunt impuse beneficiarilor statutului conferit prin protecția subsidiară, din moment ce aceștia primesc ajutor social.

               53

               Contrar resortisanților germani cărora nu le este aplicabilă o astfel de obligație privind reședința, un beneficiar al statutului conferit prin protecția subsidiară nu va putea avea acces, în consecință, la ajutor social decât dacă acceptă impunerea unei obligații privind reședința.

               54

               În aceste condiții, o reglementare națională ar putea prevedea în mod valabil impunerea unei obligații privind reședința beneficiarilor statutului conferit prin protecția subsidiară, fără a impune o astfel de măsură refugiaților, resortisanților unor țări terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul statului membru în cauză pentru alte motive decât cele umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional și resortisanților acestui stat membru în cazul în care aceste categorii nu se află într‑o situație obiectiv comparabilă în raport cu obiectivul urmărit de reglementarea respectivă.

               55

               În această privință, trebuie arătat totuși că acordarea unor prestații sociale unei anumite persoane implică, pentru instituția chemată să furnizeze aceste prestații, o sarcină, indiferent dacă persoana amintită este un beneficiar al statutului conferit prin protecția subsidiară, un refugiat, un resortisant al unei țări terțe care are reședința în mod legal pe teritoriul german pentru alte motive decât cele umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional sau un resortisant german. Deplasarea unor persoane care beneficiază de prestațiile menționate sau concentrarea lor inegală pe teritoriul statului membru în cauză este deci susceptibilă să implice o repartizare inadecvată a acestei sarcini între diferitele instituții competente în materie, fără ca eventuala calitate de beneficiar al statutului conferit prin protecția subsidiară a acestor persoane să prezinte o relevanță specială în această privință.

               56

               Rezultă din cele ce precedă că trebuie să se răspundă la cea de a doua întrebare formulată în fiecare dintre cauzele principale că articolele 29 și 33 din Directiva 2011/95 trebuie interpretate în sensul că se opun impunerii unei obligații privind reședința, precum cele în discuție în litigiile principale, unui beneficiar al statutului conferit prin protecția subsidiară care percepe anumite prestații sociale specifice, în vederea realizării unei repartizări adecvate a sarcinii care decurge din plata acestor prestații între diferitele instituții competente în materie, atunci când reglementarea națională aplicabilă nu prevede impunerea unei astfel de măsuri refugiaților, resortisanților unor țări terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul statului membru în cauză pentru alte motive decât cele umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional și resortisanților acestui stat membru care percep prestațiile menționate.

         Cu privire la a treia întrebare

               57

               Prin intermediul celei de a treia întrebări formulate în fiecare dintre cauzele principale, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 29 și/sau 33 din Directiva 2011/95 trebuie interpretate în sensul că se opun impunerii unei obligații privind reședința, precum cele în discuție în litigiile principale, unui beneficiar al statutului conferit prin protecția subsidiară care percepe anumite prestații sociale specifice, cu obiectivul facilitării integrării resortisanților unor țări terțe în statul membru care a acordat această protecție.

               58

               Din decizia de trimitere reiese că, având ca justificare obiectivul menționat la punctul anterior, obligația privind reședința prevăzută de dreptul german vizează, pe de o parte, să evite concentrarea unor resortisanți ai unor țări terțe care primesc ajutor social pe anumite teritorii și apariția unor focare de tensiune socială care implică efecte negative asupra integrării lor și, pe de altă parte, să lege resortisanții unor țări terțe care prezintă nevoi speciale de integrare de un anumit loc de reședință pentru ca aceștia să poată beneficia de serviciile de ajutor în materie de integrare existente acolo.

               59

               În această privință, trebuie constatat că articolul 29 din Directiva 2011/95 nu este relevant în cadrul examinării celei de a treia întrebări, întrucât beneficiarii statutului conferit prin protecția subsidiară și resortisanții germani nu se află într‑o situație comparabilă, în raport cu obiectivul privind facilitarea integrării resortisanților unor țări terțe.

               60

               În ceea ce privește articolul 33 din directiva menționată, reiese din indicațiile care figurează la punctele 12 și 13 din prezenta hotărâre că reglementarea națională în discuție în litigiile principale impune beneficiarilor statutului conferit prin protecția subsidiară care primesc ajutor social un tratament diferit de cel aplicabil, în general, resortisanților unor țări terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul german pentru alte motive decât cele umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional și resortisanților germani.

               61

               Or, decurge din considerațiile care figurează la punctul 54 din prezenta hotărâre că articolul 33 din Directiva 2011/95 nu se opune impunerii, printr‑o astfel de reglementare, a unei obligații privind reședința unui beneficiar al statutului conferit prin protecția subsidiară care primește ajutor social decât în cazul în care beneficiarii statutului conferit prin protecția subsidiară se află într‑o situație obiectiv comparabilă, în raport cu obiectivul urmărit de reglementarea respectivă, cu cea a resortisanților unor țări terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul german pentru alte motive decât cele umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional.

               62

               În consecință, instanța de trimitere va avea sarcina de a verifica dacă împrejurarea că un resortisant al unei țări terțe care primește ajutor social este beneficiarul protecției internaționale, în speță subsidiare, implică faptul că el se va confrunta cu dificultăți mai mari de integrare decât un alt resortisant al unei țări terțe care are reședința în mod legal în Germania și care primește ajutor social.

               63

               Aceasta ar putea fi situația în special în cazul în care, ca urmare a normei naționale menționate de instanța de trimitere potrivit căreia șederea resortisanților unor țări terțe care au reședința în mod legal în Germania pentru alte motive decât cele umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional este în general supusă condiției ca aceștia să fie în măsură să se întrețină singuri, resortisanții respectivi nu ar putea beneficia de ajutor social decât după o ședere legală neîntreruptă de o anumită durată pe teritoriul statului membru gazdă. Astfel, o asemenea ședere ar putea permite să se prezume că resortisanții unor țări terțe în cauză sunt suficient de integrați în acest stat membru, în așa fel încât nu s‑ar afla într‑o situație comparabilă cu cea a beneficiarilor protecției internaționale în raport cu obiectivul facilitării integrării resortisanților unor țări terțe.

               64

               Rezultă din cele ce precedă că trebuie să se răspundă la cea de a treia întrebare formulată în fiecare dintre cauzele principale că articolul 33 din Directiva 2011/95 trebuie interpretat în sensul că nu se opune impunerii unei obligații privind reședința, precum cele în discuție în litigiile principale, unui beneficiar al statutului conferit prin protecția subsidiară care percepe anumite prestații sociale specifice, cu obiectivul facilitării integrării resortisanților unor țări terțe în statul membru care a acordat această protecție, atunci când reglementarea națională aplicabilă nu prevede impunerea unei astfel de măsuri resortisanților unor țări terțe care au reședința în mod legal în acest stat membru pentru alte motive decât cele umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional ce percep prestațiile menționate, în cazul în care beneficiarii statutului conferit prin protecția subsidiară nu se află într‑o situație obiectiv comparabilă, în raport cu obiectivul amintit, cu cea a resortisanților unor țări terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul statului membru în cauză pentru alte motive decât cele umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               65

               Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                           1)

                           Articolul 33 din Directiva 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate trebuie interpretat în sensul că o obligație privind reședința impusă unui beneficiar al statutului conferit prin protecția subsidiară, precum cele în discuție în litigiile principale, constituie o restricție privind libertatea de circulație garantată la articolul respectiv, chiar și în cazul în care această măsură nu interzice beneficiarului menționat să se deplaseze liber pe teritoriul statului membru care a acordat această protecție și să aibă reședința în mod temporar pe teritoriul amintit în afara locului desemnat prin obligația privind reședința.

                           2)

                           Articolele 29 și 33 din Directiva 2011/95 trebuie interpretate în sensul că se opun impunerii unei obligații privind reședința, precum cele în discuție în litigiile principale, unui beneficiar al statutului conferit prin protecția subsidiară care percepe anumite prestații sociale specifice, în vederea realizării unei repartizări adecvate a sarcinii care decurge din plata acestor prestații între diferitele instituții competente în materie, atunci când reglementarea națională aplicabilă nu prevede impunerea unei astfel de măsuri refugiaților, resortisanților unor țări terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul statului membru în cauză pentru alte motive decât cele umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional și resortisanților acestui stat membru care percep prestațiile menționate.

                           3)

                           Articolul 33 din Directiva 2011/95 trebuie interpretat în sensul că nu se opune impunerii unei obligații privind reședința, precum cele în discuție în litigiile principale, unui beneficiar al statutului conferit prin protecția subsidiară care percepe anumite prestații sociale specifice, cu obiectivul facilitării integrării resortisanților unor țări terțe în statul membru care a acordat această protecție, atunci când reglementarea națională aplicabilă nu prevede impunerea unei astfel de măsuri resortisanților unor țări terțe care au reședința în mod legal în acest stat membru pentru alte motive decât cele umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional ce percep prestațiile menționate, în cazul în care beneficiarii statutului conferit prin protecția subsidiară nu se află într‑o situație obiectiv comparabilă, în raport cu obiectivul amintit, cu cea a resortisanților unor țări terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul statului membru în cauză pentru alte motive decât cele umanitare, politice sau care țin de dreptul internațional, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 31 mai 1979. # Firma Hans Peter Galster împotriva Hauptzollamt Hambourg-Jonas. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Cauza 183/78.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 11 iulie 1979. # Arne Broe împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Restituirea plății nedatorate. # Cauza 252/78.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 25 februarie 1987. # Procureur général împotriva Yvette Rousseau. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Rennes - Franța. # Cauza 168/86.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 27 martie 1985. # Johann-Wolfgang-Goethe-Universität împotriva Hauptzollamt Frankfurt am Main - Flughafen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hessisches Finanzgericht - Germania. # Scutire de taxe pentru aparate științifice - Valoare științifică echivalentă. # Cauza 4/84.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 26 ianuarie 1984. # SA Clin-Midy și alții împotriva Statului belgian. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'Etat - Belgia. # Cauza 301/82.


Hotărârea Curții din data de 13 decembrie 1972. # Walzenmühle Magstadt Karl-Heinz Kienle împotriva Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Germania. # Cauza 52-72.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 21 iunie 2007.#Volker Ludwig împotriva Finanzamt Luckenwalde.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht des Landes Brandenburg - Germania.#A șasea directivă - TVA - Noțiunea de «tranzacții de negociere a creditelor».#Cauza C-453/05.

text:
      Cauza C‑453/05
      Volker Ludwig
      împotriva
      Finanzamt Luckenwalde
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Finanzgericht des Landes Brandenburg)
      „A șasea directivă — TVA — Noțiunea «operațiuni de negociere de credite»”
      Sumarul hotărârii
      1.        Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — Scutiri prevăzute de A șasea directivă
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 13 secțiunea B lit. (d) punctul 1]
      2.        Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — Scutiri prevăzute de A șasea directivă
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 13 secțiunea B lit. (d) punctul 1]
      1.        Împrejurarea că o persoană impozabilă analizează situația patrimonială a clienților prospectați prin demersurile sale în vederea
         procurării de credite acestora nu se opune recunoașterii unei prestări de negociere de credite scutite în sensul articolului
         13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare
         la impozitele pe cifra de afaceri dacă prestarea de negociere de credite oferită de persoana impozabilă respectivă trebuie
         considerată ca fiind prestarea principală față de care prestarea de consultanță patrimonială este accesorie, astfel încât
         aceasta din urmă beneficiază de același tratament fiscal ca și prima. Este de competența instanței de trimitere să stabilească
         dacă aceasta este situația în litigiul aflat pe rolul său.

      (a se vedea punctul 20 și dispozitiv 1)
      2.        Împrejurarea că o persoană impozabilă nu are o relație contractuală cu niciuna dintre părțile la un contract de credit la
         încheierea căruia a contribuit și nu intră direct în contact cu una dintre aceste părți nu se opune faptului ca persoana impozabilă
         respectivă să furnizeze o prestare de negociere de credite scutită în sensul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul
         1 din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri.

      Operațiunile scutite în temeiul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă sunt definite în funcție
         de natura prestărilor de servicii furnizate, și nu în funcție de prestator sau de destinatarul serviciului. Într‑adevăr, această
         dispoziție nu face nicio referire la aceștia din urmă. Această constatare este valabilă și cu privire la natura raportului
         dintre negociator și părțile la contract, în măsura în care textul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea
         directivă nu conține nicio indicație referitoare la acest aspect.

      În plus, formularea articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă nu exclude, în principiu, ca activitatea
         de negociere să se împartă în diferite servicii distincte care pot intra în sfera noțiunii „negociere de credite” în sensul
         acestei dispoziții și care pot beneficia de scutirea pe care aceasta o prevede. În aceste condiții, din principiul neutralității
         fiscale rezultă că operatorii trebuie să poată alege modelul de organizare pe care, din punct de vedere strict economic, îl
         consideră cel mai convenabil, fără să riște excluderea operațiunilor lor de la scutirea prevăzută în dispoziția menționată.

      (a se vedea punctele 25, 26, 34, 35 și 40 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      21 iunie 2007(*)

      „A șasea directivă – TVA – Noțiunea «operațiuni de negociere de credite»”
      În cauza C‑453/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Finanzgericht
         des Landes Brandenburg (Germania), prin decizia din 23 noiembrie 2005, primită de Curte la 20 decembrie 2005, în procedura

      Volker Ludwig
      împotriva
      Finanzamt Luckenwalde,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič și E. Levits (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 martie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Ludwig, de K. Landry, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul german, de doamna C. Schulze‑Bahr, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul elen, de domnul M. Apessos și de doamna Z. Chatzipavlou, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și J.‑C. Gracia, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii D. Triantafyllou și W. Mölls, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din
         A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la
         impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1, denumită
         în continuare „A șasea directivă”), în special a noțiunii „negociere de credite” cuprinsă în acesta.

      2        Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între, pe de o parte, domnul Ludwig (denumit în continuare „reclamantul
         din acțiunea principală”), consilier patrimonial, și, pe de altă parte, Finanzamt Luckenwalde referitor la refuzul acestuia
         din urmă de a scuti de impozitul pe cifra de afaceri un comision în sumă netă de 267 de euro, primit de reclamantul din acțiunea
         principală în cursul primului trimestru al anului 2005.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Conform articolului 2 alineatul (1) din A șasea directivă, sunt supuse taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare
         „TVA”) livrările de bunuri și prestările de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul țării de către o persoană impozabilă
         care acționează ca atare.

      4        Articolul 13 intitulat „Scutiri pe teritoriul țării” prevede:

      „[...]
      B. Alte scutiri
      Fără a aduce atingere altor dispoziții comunitare, statele membre scutesc, în anumite condiții pe care acestea le stabilesc
         în scopul de a asigura aplicarea corectă și directă a scutirilor de mai jos și de a preveni orice posibilă evaziune, fraudă
         sau abuz:

      [...]
      (d) următoarele operațiuni:
      1. acordarea și negocierea de credite și gestionarea creditelor de către persoana care le acordă;
      [...]”
       Reglementarea națională
      5        Dispozițiile pertinente din legea referitoare la impozitul pe cifra de afaceri (Umsatzsteuergesetz, BGBl. 1979 I, p. 1953),
         în versiunea aplicabilă acțiunii principale, au următorul cuprins:

      „Articolul 1 – Operațiuni impozabile
      1)      Sunt supuse impozitului pe cifra de afaceri următoarele operațiuni:
      1.      livrările și alte prestări, efectuate cu titlu oneros pe teritoriul țării de către un comerciant în cadrul activității sale.
      […]
      Articolul 4 – Scutiri pentru livrări și alte prestări
      Operațiunile următoare care intră în sfera de aplicare a articolului 1 alineatul 1 punctul 1 sunt scutite:
      […]
      8.      a) acordarea și negocierea de credite, […]”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      6        Reclamantul din acțiunea principală exercită profesia de consilier patrimonial independent în numele societății Deutsche Vermögensberatung
         AG (denumită în continuare „DVAG”) pe baza unui contract de agenție comercială.

      7        DVAG pune le dispoziția persoanelor private, prin intermediul subagentului său care acționează în calitate de consilier patrimonial,
         diferite produse financiare precum creditele, ale căror condiții generale au fost definite în prealabil cu instituții financiare
         de credit.

      8        În acest scop, consilierul patrimonial prospectează potențiali clienți, în numele DVAG, pentru a‑i invita la un interviu având
         ca scop întocmirea bilanțului patrimoniului lor și stabilirea eventualelor nevoi de investiție ale acestora.

      9        În urma unei analize a situației financiare a unei persoane astfel contactate, realizate datorită unui program de calculator
         pus la dispoziție de DVAG, consilierul patrimonial îi propune acestei persoane produsele financiare care pot să răspundă nevoilor
         sale.

      10      Dacă persoana își manifestă interesul pentru un credit, consilierul pregătește o ofertă de contract ferm transmisă, în urma
         semnării de către client, către DVAG, care controlează corectitudinea acesteia. DVAG trimite oferta de contract unei instituții
         financiare de credit care este liberă să o accepte, să o refuze sau să modifice termenii acesteia.

      11      În cazul încheierii contractului, DVAG primește un comision de rezultat din partea instituției financiare de credit. DVAG
         plătește, la rândul său, consilierului patrimonial, în calitatea sa de subagent și ca remunerație pentru intervenția sa în
         încheierea contractului respectiv, un comision al cărui cuantum depinde de clauzele contractului de agenție comercială. Cât
         privește clientul, acesta nu plătește vreun comision nici către DVAG, nici consilierului.

      12      Consilierul este responsabil de urmărirea clientelei sale ulterior încheierii fiecărui contract de credit.

      13      Prin intermediul acestui mecanism, reclamantul din acțiunea principală a primit de la DVAG, în calitate de subagent, un comision
         în sumă netă de 267 de euro, în urma contribuției la încheierea unui contract de credit în cursul primului trimestru al anului
         2005. Întrucât reclamantul din acțiunea principală apreciază că operațiunea efectuată de el și care a ocazionat plata comisionului
         respectiv este scutită de TVA în temeiul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă, acesta contestă
         în fața Finanzgericht des Landes Brandenburg perceperea taxei menționate în cotă de 16 % de către administrația fiscală germană.

      14      În cadrul acestei acțiuni, Finanzgericht des Landes Brandenburg a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții
         următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Atunci când o persoană impozabilă – eventual reprezentată de un subagent – procură clienților prospectați de aceasta credite
         acordate de diferiți împrumutători cu care a realizat în prealabil un acord referitor la condițiile generale aplicabile clienților
         săi și de la care primește un comision pentru negocierea unui produs, chiar dacă, făcând acest lucru, el analizează situația
         patrimonială a clienților, precum și nevoile lor personale și financiare, suntem în prezența unei prestări de negociere în
         sensul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă sau această prestare este una neautonomă, accesorie
         prestării principale, care constituie un serviciu financiar ce nu este vizat prin articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul
         1 din A șasea directivă?

      2)      Scutirea negocierii de credite prevăzută la articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă presupune
         că:

      a)      există o relație contractuală directă între negociator, pe de o parte, și împrumutat și/sau împrumutător, pe de altă parte,
      b)      și că negociatorul trebuie să intre în contact nu doar cu împrumutatul, ci și cu împrumutătorul și să ajungă la un acord cu
         acesta asupra detaliilor contractului,

      sau scutirea se referă și la plățile comisioanelor pe care o persoană impozabilă le primește de la un agent principal, pentru
         care lucrează în calitate de subagent și în numele căruia apare față de clienții acestuia, în schimbul faptului că acești
         clienți încheie contracte de credit cu împrumutători indicați de agentul principal, dar fără ca subagentul să intre în contact
         cu împrumutătorul?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      15      Prin intermediul primei sale întrebări, instanța de trimitere dorește să știe, în esență, care dintre activitățile reclamantului
         din acțiunea principală, și anume negocierea de credite sau consultanța patrimonială, este determinantă pentru calificarea
         prestării acestuia în raport cu scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă.

      16      Din decizia de trimitere rezultă că activitatea reclamantului din acțiunea principală constă, pe de o parte, în oferirea de
         consultanță clienților referitor la situația lor financiară și, pe de altă parte, în a face astfel încât aceștia din urmă
         să încheie un contract de credit în caz de nevoie. Pentru această activitate, reclamantul din acțiunea principală primește,
         cu titlu de remunerație, o parte din comisionul plătit către DVAG de instituțiile financiare de credit, această remunerație
         fiind supusă condiției potrivit căreia consilierul patrimonial, în calitate de subagent al DVAG, contribuie la încheierea
         unui contract de credit între aceste instituții și clienții pe care i‑a abordat.

      17      Din articolul 2 alineatul (1) din A șasea directivă care definește domeniul de aplicare al directivei respective rezultă că
         fiecare prestare de servicii trebuie să fie considerată în mod normal ca fiind distinctă și independentă și că prestarea constituită
         dintr‑un singur serviciu pe plan economic nu trebuie să fie descompusă în mod artificial pentru a nu altera funcționalitatea
         sistemului TVA‑ului, astfel încât trebuie identificate elementele caracteristice ale operațiunii respective pentru a determina
         dacă o persoană impozabilă livrează consumatorului, considerat ca un consumator mediu, mai multe prestații principale distincte
         sau o prestație unică (hotărârea din 25 februarie 1999, CPP, C‑349/96, Rec., p. I‑973, punctul 29).

      18      În această privință, este vorba despre o prestație unică în special în situația în care unul sau mai multe elemente trebuie
         considerate ca reprezentând prestația principală, pe când, invers, unul sau mai multe elemente trebuie să fie privite ca una
         sau mai multe prestații accesorii care au același tratament fiscal precum prestația principală. O prestație trebuie să fie
         considerată accesorie unei prestații principale atunci când ea nu constituie pentru clientelă un scop în sine, ci mijlocul
         de a beneficia în cele mai bune condiții de serviciul principal al prestatorului (hotărârea din 22 octombrie 1998, Madgett
         și Baldwin, C‑308/96 și C‑94/97, Rec., p. I‑6229, punctul 24, și hotărârea CPP, citată anterior, punctul 30).

      19      În acțiunea principală, pe de o parte, împrejurarea că prestările efectuate de către DVAG și de subagentul acesteia sunt remunerate
         de către instituțiile financiare de credit doar cu condiția ca acei clienți abordați și cărora li se oferă consultanță de
         către consilierul patrimonial să încheie un contract de credit face ca prestarea de negociere să fie considerată ca reprezentând
         prestarea principală, prestarea de consultanță fiind doar accesorie. Negocierea de credite apare, pe de altă parte, ca fiind
         prestarea decisivă pentru împrumutați, precum și pentru instituțiile financiare de credit, în măsura în care activitatea de
         consultanță patrimonială intervine doar într‑o fază preliminară și se limitează la asistarea clientului în alegerea, dintre
         diferitele produse financiare, a celor care sunt cel mai bine adaptate la situația și la nevoile sale.

      20      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că împrejurarea că o persoană impozabilă analizează situația
         patrimonială a clienților prospectați prin demersurile sale în vederea procurării de credite acestora nu se opune recunoașterii
         unei prestări de negociere de credite scutite în sensul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă,
         dacă, în lumina elementelor de interpretare de mai sus, prestarea de negociere de credite oferită de persoana impozabilă respectivă
         trebuie considerată ca fiind prestarea principală față de care prestarea de consultanță patrimonială este accesorie, astfel
         încât aceasta din urmă beneficiază de același tratament fiscal ca și prima. Este de competența instanței de trimitere să stabilească
         dacă aceasta este situația în litigiul aflat pe rolul său.

       Cu privire la a doua întrebare
       Observații preliminare
      21      Trebuie amintit că termenii utilizați pentru a indica scutirile prevăzute la articolul 13 din A șasea directivă sunt de strictă
         interpretare, având în vedere că acestea constituie derogări de la principiul general potrivit căruia TVA‑ul este perceput
         pentru fiecare prestare de servicii efectuată cu titlu oneros de către o persoană impozabilă (hotărârea din 15 iunie 1989,
         Stiching Uitvoering Financiële Acties, 348/87, Rec., p. 1737, punctul 13, și hotărârea din 5 iunie 1997, SDC, C‑2/95, Rec.,
         p. I‑3017, punctul 20).

      22      De asemenea, potrivit unei jurisprudențe constante, respectivele scutiri constituie noțiuni autonome de drept comunitar care
         au ca obiect evitarea unor divergențe în aplicarea regimului TVA‑ului de la un stat membru la altul și trebuie să fie considerate
         în contextul general al sistemului comun de TVA (hotărârea din 8 martie 2001, Skandia, C‑240/99, Rec., p. I‑1951, punctul
         23, și hotărârea din 3 martie 2005, Arthur Andersen, C‑472/03, Rec., p. I‑1719, punctul 25).

      23      Termenul „negociere” prevăzut la punctele 1-5 ale articolului 13 secțiunea B litera (d) din A șasea directivă nu este definit
         în directiva respectivă. Cu toate acestea, Curtea a hotărât în contextul punctului 5 din această dispoziție că această noțiune
         vizează o activitatea efectuată de către o persoană intermediară care nu ocupă locul unei părți la un contract având ca obiect
         un produs financiar și a cărei activitate este diferită de prestațiile contractuale tipice efectuate de părțile la astfel
         de contracte. Într‑adevăr, activitatea de negociere este un serviciu prestat unei părți contractante și remunerat de către
         aceasta ca o activitate distinctă de intermediere. În această privință, finalitatea unei astfel de activități este de a face
         ceea ce este necesar pentru ca două părți să încheie un contract, fără ca negociatorul să aibă un interes propriu cu privire
         la conținutul contractului (a se vedea în acest sens hotărârea din 13 decembrie 2001, CSC Financial Services, C‑235/00, Rec.,
         p. I‑10237, punctul 39). În schimb, nu este vorba despre o activitate de negociere atunci când una dintre părțile la contract
         încredințează unui subcontractant o parte din operațiunile materiale legate de contract (a se vedea în acest sens hotărârea
         CSC Financial Services, citată anterior, punctul 40).

      24      Instanța de trimitere dorește să afle dacă noțiunea „negociere”, în sensul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1
         din A șasea directivă, presupune, pe de o parte, existența unei legături contractuale între prestatorul serviciului de negociere
         de credite și una dintre părțile la contractul de credit și, pe de altă parte, în cazul unui răspuns negativ, dacă un contract
         direct între prestatorul respectiv și cele două părți la contractul de credit este necesar pentru a aplica scutirea prevăzută
         la punctul 1 al articolului menționat.

       Cu privire la necesitatea unei legături contractuale între negociator și una dintre părțile la contract
      25      Trebuie subliniat că operațiunile scutite în temeiul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă
         sunt definite în funcție de natura prestărilor de servicii furnizate, și nu în funcție de prestator sau de destinatarul serviciului.
         Într‑adevăr, această dispoziție nu face nicio referire la aceștia din urmă [a se vedea, prin analogie, în ceea ce privește
         articolul 13 secțiunea B litera (d) punctele 3 și 5 din A șasea directivă, hotărârea SDC, citată anterior, punctul 32, iar
         în ceea ce privește articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 6 din această directivă, hotărârea din 4 mai 2006, Abbey National,
         C‑169/04, Rec., p. I‑4027, punctul 66].

      26      Această constatare este valabilă și cu privire la natura raportului dintre negociator și părțile la contract, în măsura în
         care textul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă nu conține nicio indicație referitoare la
         acest aspect.

      27      Într‑adevăr, din jurisprudența Curții rezultă că, pentru a fi calificate drept operațiuni scutite în sensul articolului 13
         secțiunea B litera (d) din A șasea directivă, serviciile prestate trebuie să formeze un ansamblu distinct, apreciat în mod
         global, care are drept efect îndeplinirea funcțiilor specifice și esențiale ale serviciului de negociere [a se vedea în acest
         sens, în ceea ce privește articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 5 din A șasea directivă, hotărârile citate anterior
         SDC, punctul 66, și CSC Financial Services, punctul 25, precum și, în ceea ce privește articolul 13 secțiunea B litera (d)
         punctul 6 din această directivă, hotărârea Abbey National, citată anterior, punctul 70].

      28      În această privință, Curtea a apreciat că activitatea de negociere este o activitate de intermediere care poate consta, printre
         altele, în a indica unei părți din contract ocaziile de a încheia un astfel de contract, în a contracta cu cealaltă parte
         și în a negocia în numele clientului și pentru acesta detaliile prestațiilor reciproce, finalitatea unei astfel de activități
         fiind aceea de a face ceea ce este necesar pentru ca cele două părți să încheie un contract, fără ca negociatorul să aibă
         un interes propriu cu privire la conținutul acestuia [a se vedea în acest sens, în ceea ce privește articolul 13 secțiunea
         B litera (d) punctul 5 din A șasea directivă, hotărârea CSC Financial Services, citată anterior, punctul 39].

      29      Din cele de mai sus rezultă, așadar, că recunoașterea unei activități de negociere scutite în sensul articolului 13 secțiunea
         B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă nu ar putea depinde în mod necesar de existența unei legături contractuale între
         prestatorul serviciului de negociere și una dintre părțile la contractul de credit.

      30      Contrar celor susținute de guvernul german, această constatare nu este contrazisă de împrejurarea că, la punctul 39 din hotărârea
         CSC Financial Services, citată anterior, Curtea a indicat că activitatea de negociere este un serviciu prestat unei părți
         contractante și remunerat de către aceasta ca activitate distinctă de intermediere.

      31      Într‑adevăr, mai întâi, în cauza CSC Financial Services menționată, chestiunea existenței unui contract între prestatorul
         și destinatarul serviciului, în această împrejurare CSC Financial Services Ltd, și, respectiv, Sun Alliance Group, nu era
         în discuție. Astfel cum rezultă de la punctul 7 din această hotărâre, o asemenea legătură contractuală exista în speță. În
         pofida acestei împrejurări, Curtea a constatat totuși, sub rezerva aprecierii faptelor în speță de către instanța de trimitere,
         că CSC Financial Services Ltd părea să exercite o activitate similară cu cea a unui subcontractant, căruia o parte la contract
         i‑ar fi încredințat simple operațiuni materiale legate de contract, care nu intră în domeniul de aplicare al articolului 13
         secțiunea B litera (d) punctele 3-5 din A șasea directivă (hotărârea CSC Financial Services, citată anterior, punctul 40).
         Prin urmare, constatarea Curții privind existența unei legături contractuale între prestator și destinatarul serviciului nu
         a putut avea, în argumentarea Curții, importanța pe care i‑o atribuie guvernul german în observațiile sale.

      32      Trebuie amintit în continuare, pe de o parte, că, în această cauză, Curtea, atunci când s‑a referit la punctele 64 și 66 din
         hotărârea SDC, citată anterior, a subliniat caracterul primordial al naturii activităților CSC Financial Services Ltd pentru
         a stabili dacă aceasta efectua o prestare scutită în sensul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctele 3-5 din A șasea
         directivă (hotărârea CSC Financial Services, citată anterior, punctele 23-28). Pe de altă parte, Curtea a apreciat ca introducere
         la punctul 39 din această hotărâre că nu este necesar să analizeze sensul exact al termenului „negociere”.

      33      În consecință, aplicarea scutirii prevăzute la articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă nu ar putea
         depinde de existența unei legături contractuale între prestatorul serviciului de negociere și o parte la contractul de credit,
         ci trebuie apreciată având în vedere însăși natura prestării furnizate și finalitatea sa, astfel cum au fost amintite la punctul
         23 din prezenta hotărâre.

       Cu privire la necesitatea unui contract direct între negociator și cele două părți la contract
      34      Trebuie să se sublinieze că formularea articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă nu exclude, în
         principiu, ca activitatea de negociere să se împartă în diferite servicii distincte care pot intra în sfera noțiunii „negociere
         de credite” în sensul acestei dispoziții și care pot beneficia de scutirea pe care aceasta o prevede [a se vedea în acest
         sens, cu privire la articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 3 din A șasea directivă, hotărârea SDC, citată anterior, punctul
         64; în ceea ce privește articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 5 din această directivă, hotărârea CSC Financial Services,
         citată anterior, punctul 23, precum și, în ceea ce privește articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 6 din această directivă,
         hotărârea Abbey National, citată anterior, punctul 67].

      35      În aceste condiții, din principiul neutralității fiscale rezultă că operatorii trebuie să poată alege modelul de organizare
         pe care, din punct de vedere strict economic, îl consideră cel mai convenabil, fără să riște excluderea operațiunilor lor
         de la scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 6 din A șasea directivă [a se vedea în acest sens,
         în ceea ce privește articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 6 din A șasea directivă, hotărârea Abbey National, citată
         anterior, punctul 68].

      36      Cu toate acestea, astfel cum s‑a amintit la punctul 27 din prezenta hotărâre, pentru a fi calificat drept operațiune scutită
         în sensul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă, serviciul furnizat de către prestator trebuie
         să formeze un ansamblu distinct, apreciat în mod global, care are drept efect îndeplinirea funcțiilor specifice și esențiale
         ale serviciului de negociere.

      37      În consecință, articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă nu se opune, în împrejurări precum cele
         din acțiunea principală, faptului ca serviciul de negociere a creditelor să se împartă în două prestări, una furnizată de
         agentul principal, și anume DVAG, în cadrul negocierii cu instituțiile financiare de credit, și cealaltă furnizată de subagentul
         său, și anume reclamantul din acțiunea principală în calitatea sa de consilier patrimonial, în cadrul negocierii cu împrumutații.

      38      Trebuie amintit că, potrivit punctului 39 din hotărârea CSC Financial Services, citată anterior, negocierea este o activitate
         de intermediere care poate consta, printre altele, în a indica unei părți la contract ocaziile de a încheia un astfel de contract,
         finalitatea unei astfel de activități fiind de a face ceea ce este necesar pentru ca două părți să încheie un contract, fără
         ca negociatorul să aibă un interes propriu cu privire la conținutul său. Prin urmare, noțiunea de negociere nu presupune în
         mod necesar ca negociatorul, în calitate de subagent al unui agent principal, să intre în contact direct cu cele două părți
         la contract pentru a negocia ansamblul clauzelor, cu condiția, totuși, ca activitatea sa să nu se limiteze la asumarea unei
         părți a operațiunilor materiale legate de contract.

      39      În plus, însuși faptul că una dintre părțile la contract a stabilit în prealabil clauzele unui contract de credit nu ar putea
         împiedica, în sine, furnizarea unei prestări de negociere în sensul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A
         șasea directivă, deoarece, astfel cum rezultă de la punctul precedent, activitatea de negociere se poate limita la a indica
         unei părți la contract ocaziile de a încheia un astfel de contract.

      40      În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare adresată că împrejurarea că o persoană impozabilă nu are o relație
         contractuală cu niciuna dintre părțile la un contract de credit la încheierea căruia a contribuit și nu intră direct în contact
         cu una dintre aceste părți nu se opune faptului ca persoana impozabilă respectivă să furnizeze o prestare de negociere de
         credite scutită în sensul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      41      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Împrejurarea că o persoană impozabilă analizează situația patrimonială a clienților prospectați prin demersurile sale în vederea
            procurării de credite acestora nu se opune recunoașterii unei prestări de negociere de credite scutite în sensul articolului
            13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor
            statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară
            de evaluare, dacă, în lumina elementelor de interpretare de mai sus, prestarea de negociere de credite oferită de persoana
            impozabilă respectivă trebuie considerată ca fiind prestarea principală față de care prestarea de consultanță patrimonială
            este accesorie, astfel încât aceasta din urmă beneficiază de același tratament fiscal ca și prima. Este de competența instanței
            de trimitere să stabilească dacă aceasta este situația în litigiul aflat pe rolul său.
      2)      Împrejurarea că o persoană impozabilă nu are o relație contractuală cu niciuna dintre părțile la un contract de credit la
            încheierea căruia a contribuit și nu intră direct în contact cu una dintre aceste părți nu se opune faptului ca persoana impozabilă
            respectivă să furnizeze o prestare de negociere de credite scutită în sensul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul
            1 din A șasea directivă 77/388.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 18 februarie 1993. # Miriam Gobbis împotriva Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bayerisches Landessozialgericht - Germania. # Securitatea socială a lucrătorilor migranți. # Cauza C-218/91.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 16 ianuarie 1996. # Elena Candiotte împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Cauza T-108/94.


Hotărârea Curții din data de 11 iulie 1996. # Eurim-Pharm Arzneimittel GmbH împotriva Beiersdorf AG (C-71/94), Boehringer Ingelheim KG (C-72/94) și Farmitalia Carlo Erba GmbH (C-73/94). # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania. # Cauze conexate C-71/94, C-72/94 și C-73/94.