Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 5 iunie 2001. # ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza T-6/99.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 21 mai 1987. # R. T. Hamilton împotriva Joseph Stanley Wilson Whitelock. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justiciary (Scotland) - Regatul Unit. # Cauza 79/86.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 24 martie 2011. # Densmore Ronald Dover împotriva Parlamentului European. # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative Linea Natura Natur hat immer Stil - Marca comunitară figurativă anterioară natura selection - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Similitudine a semnelor - Articolul 8 alineatul 1 litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul 1 litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]. # Cauza T-149/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 24 martie 2011 – Dover/Parlamentul European
      (Cauza T‑149/09)
      „Norme privind cheltuielile și indemnizațiile deputaților în Parlamentul European – Controlul utilizării indemnizațiilor – Indemnizație pentru asistență parlamentară – Justificare a cheltuielilor – Recuperarea sumelor plătite în mod nedatorat”
      1.                     Procedură – Măsuri de organizare a procedurii – Cerere de retragere din dosar a unor documente interne – Documente obținute
            în mod nelegal – Menținere în dosar – Criterii (a se vedea punctele 61-63)
      2.                     Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut – Decizie a secretarului general al Parlamentului European privind
            recuperarea unor sume plătite unui deputat cu titlu de indemnizații pentru asistență parlamentară – Obligația unei motivări
            adecvate specifice pentru fiecare dintre sumele considerate ca fiind nejustificate (art. 253 CE) (a se vedea punctele 98,
            99, 109 și 111)
      3.                     Parlamentul European – Norme privind cheltuielile și indemnizațiile deputaților în Parlamentul European – Indemnizație pentru
            asistență parlamentară – Inexistența unor înscrisuri care să justifice o utilizare conformă – Obligație de rambursare – Condiții
            de acordare a indemnizației respective îndeplinite la momentul cererii – Irelevanță (a se vedea punctele 122-124)
      4.                     Parlamentul European – Norme privind cheltuielile și indemnizațiile deputaților în Parlamentul European – Indemnizație pentru
            asistență parlamentară – Prestator de servicii de asistență parlamentară care nu și‑a onorat obligațiile fiscale decurgând
            din onorariile care se raportează la acestea – Răspundere a membrului Parlamentului European autor al cererii față de această
            instituție – Inexistență (a se vedea punctele 150-155)
      Obiectul

               Cerere de anulare a Deciziei D(2009) 4639 a secretarului general al Parlamentului European din 29 ianuarie 2009 privind recuperarea
                  unor sume plătite reclamantului cu titlu de indemnizații parlamentare

            Dispozitivul

                  	Anulează Decizia D(2009) 4639 a secretarului general al Parlamentului European din 29 ianuarie 2009 în ceea ce privește recuperarea
                     sumei de 193 001 lire sterline.

                  	Respinge în rest acțiunea.

                  	Parlamentul European și domnul Densmore Ronald Dover suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Curții din data de 12 iulie 1988. # Parlamentul European împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Cauza 377/87.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 21 iunie 2012.#IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH împotriva Comisiei Europene.#Recurs — Accesul public la documentele instituțiilor — Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 — Articolul 4 alineatul (5) — Domeniu de aplicare — Documente emise de un stat membru — Opoziție a acestui stat membru față de divulgarea acestor documente — Întindere a controlului efectuat de instituție și de instanța Uniunii cu privire la motivele de opoziție invocate de statul membru — Depunere a documentului în litigiu în fața instanței Uniunii.#Cauza C-135/11 P.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C-135/11 P,
            având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 16 martie 2011,
            IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH , cu sediul în Hamburg (Germania), reprezentată de S. Crosby și de S. Santoro, advocaten,
            recurentă,
            celelalte părți în proces fiind:
            Comisia Europeană , reprezentată de C. O’Reilly și de P. Costa de Oliveira, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
            pârâtă în primă instanță,
            Regatul Danemarcei ,
            Republica Finlanda ,
            Regatul Suediei ,
            interveniente în primă instanță,
            CURTEA (Camera a treia),
            compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul J. Malenovský (raportor), doamna R. Silva de Lapuerta, domnii E. Juhász și D. Šváby, judecători,
            avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 1 martie 2012,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Prin recursul formulat, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH (denumită în continuare „IFAW”) solicită Curții anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 13 ianuarie 2011, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Comisia (T-362/08, Rep., p. II-11, denumită în continuare „hotărârea atacată”), de respingere a acțiunii sale având ca obiect anularea deciziei Comisiei Europene din 19 iunie 2008 (denumită în continuare „decizia în litigiu”) prin care i se refuză acordarea accesului la un document transmis acestei instituții de către autoritățile germane în cadrul unei proceduri privind declasarea unui sit protejat în temeiul Directivei 92/43/CEE a Consiliului din 21 mai 1992 privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică (JO L 206, p. 7, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 109).
            Cadrul juridic
            2. Articolul 255 alineatele (1) și (2) CE prevede:
            „(1) Orice cetățean al Uniunii și orice persoană fizică sau juridică, care are reședința sau sediul într-un stat membru, [are] drept de acces la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei, sub rezerva principiilor și condițiilor care vor fi stabilite în conformitate cu alineatele (2) și (3).
            (2) Principiile generale și limitele care, din motive de interes public sau privat, reglementează exercitarea dreptului de acces la documente se stabilesc de către Consiliu, hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251, în următorii doi ani de la intrarea în vigoare a Tratatului de la Amsterdam.”
            3. Declarația nr. 35 privind articolul [255] alineatul (1) [CE], anexată la Actul final al Tratatului de la Amsterdam, prevede:
            „Conferința este de acord că principiile și condițiile prevăzute la articolul [255] alineatul (1) [CE] vor permite unui stat membru să ceară Comisiei sau Consiliului să nu comunice unor terți un document care emană de la statul respectiv fără acordul prealabil al acestuia.”
            4. Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO L 145, p. 43, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76) se aplică începând cu 3 decembrie 2001, conform articolului 19 al doilea paragraf.
            5. Considerentele (2), (4) și (10) ale Regulamentului nr. 1049/2001 sunt redactate după cum urmează:
            „(2) Transparența permite asigurarea unei mai bune participări a cetățenilor la procesul de decizie, garantând o mai mare legitimitate, eficacitate și responsabilitate a administrației față de cetățeni într-un sistem democratic. Transparența contribuie la consolidarea principiilor democrației și drepturilor fundamentale, astfel cum sunt acestea definite în articolul 6 din Tratatul UE și în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
            [...]
            (4) Prezentul regulament vizează conferirea celui mai mare efect posibil dreptului de acces public la documente și definirea principiilor generale și a limitelor, în conformitate cu articolul 255 alineatul (2) din Tratatul CE.
            [...]
            (10) În scopul îmbunătățirii transparenței activității instituțiilor, Parlamentul European, Consiliul și Comisia ar trebui să autorizeze accesul nu numai la documentele care provin de la instituții, ci și la documentele primite de acestea. În acest context, trebuie amintit că Declarația nr. 35 [...] prevede că un stat membru poate solicita Comisiei sau Consiliului să nu comunice unor terți un document furnizat de acest stat fără acordul său.”
            6. Articolul 1 din Regulamentul nr. 1049/2001, intitulat „Obiectul”, prevede la litera (a):
            „Prezentul regulament urmărește:
            (a) definirea principiilor, a condițiilor și a limitelor, întemeiate pe rațiuni de interes public sau privat, care cârmuiesc dreptul de acces la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (denumite în continuare «instituții»), prevăzut la articolul 255 din Tratatul CE în vederea garantării unui acces cât mai larg la documente.”
            7. Articolul 2 alineatele (1) și (3) din regulamentul menționat prevede:
            „(1) Orice cetățean al Uniunii și orice persoană fizică sau juridică având reședința sau sediul social într-un stat membru [au] drept de acces la documentele instituțiilor, sub rezerva principiilor, condițiilor și limitelor definite de prezentul regulament.
            [...]
            (3) Prezentul regulament se aplică tuturor documentelor deținute de o instituție, adică întocmite sau primite de către aceasta și aflate în posesia acesteia, în toate domeniile de activitate ale Uniunii Europene.”
            8. Articolul 3 din același regulament prevede:
            „În sensul prezentului regulament:
            (a) prin «document» se înțelege orice conținut, indiferent de suport (scris pe hârtie sau stocat sub formă electronică, înregistrare sonoră, vizuală sau audiovizuală) privind un subiect referitor la politicile, activitățile și deciziile care țin de competența instituției;
            (b) prin «terț» se înțelege orice persoană fizică sau juridică ori entitate exterioară instituției în cauză, inclusiv statele membre, celelalte instituții și organe comunitare sau necomunitare și țările terțe.”
            9. Articolul 4 din Regulamentul nr. 1049/2001, care enumeră excepțiile de la dreptul de acces, are următorul cuprins:
            „(1) Instituțiile resping cererile de acces la un document în cazul în care divulgarea conținutului ar putea aduce atingere protecției:
            (a) interesului public, în ceea ce privește:
            — siguranța publică;
            — apărarea și chestiunile militare;
            — relațiile internaționale;
            — politica financiară, monetară sau economică a Comunității sau a unui stat membru;
            [...]
            (3) [...]
            Accesul la un document conținând avize destinate uzului intern în cadrul deliberărilor și al consultărilor preliminare în cadrul instituției în cauză este refuzat chiar și după luarea deciziei, în cazul în care divulgarea conținutului acestuia ar aduce gravă atingere procesului decizional al acestei instituții, cu excepția cazului în care un interes public superior justifică divulgarea conținutului documentului în cauză.
            (4) În cazul documentelor terților, instituția consultă terții pentru a stabili dacă se poate aplica o excepție prevăzută la alineatul (1) sau (2), cu excepția cazului în care există certitudinea că documentul trebuie sau nu trebuie divulgat.
            (5) Un stat membru poate solicita unei instituții să nu divulge conținutul unui document emis de acesta fără acordul său prealabil.
            (6) În cazul în care doar o parte a documentului cerut se încadrează într-una sau mai multe din excepțiile menționate anterior, celelalte părți ale documentului se divulgă.
            (7) Excepțiile prevăzute la alineatele (1), (2) și (3) se aplică doar în perioada în care protecția se justifică prin conținutul documentului. Excepțiile se pot pune în aplicare în cursul unui termen de cel mult treizeci de ani. În cazul documentelor care se încadrează la excepțiile privind viața privată sau interesele comerciale și documentele sensibile, excepțiile pot continua să se aplice, dacă este necesar, și după expirarea acestei perioade.”
            Istoricul cauzei
            10. IFAW este o organizație neguvernamentală care își desfășoară activitatea în domeniul protecției animalelor și a naturii. Opunându-se realizării unui proiect industrial într-un sit protejat din Germania (în continuare „proiectul industrial în cauză”), ea a solicitat accesul la mai multe documente primite de Comisie în cadrul examinării acestui proiect industrial, în special anumite documente emise de diferite autorități din Republica Federală Germania.
            Cu privire la prima cerere de acces la documente prezentată de IFAW
            11. Prin scrisoarea din 20 decembrie 2001 adresată Comisiei, IFAW a solicitat accesul la diverse documente primite de această instituție în cadrul analizării proiectului industrial în cauză, și anume anumite documente provenite de la Republica Federală Germania și de la orașul Hamburg, precum și o scrisoare din 15 martie 2000 adresată de cancelarul german președintelui Comisiei (denumită în continuare „scrisoarea cancelarului german”).
            12. Întrucât articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001 îi interzicea, în lipsa acordului prealabil al statului membru vizat, să divulge documentele a căror comunicare se solicita, Comisia a adoptat, la 26 martie 2002, o decizie prin care se refuza accesul IFAW la documentele solicitate.
            13. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 4 iunie 2002, IFAW a formulat o acțiune având ca obiect anularea deciziei menționate.
            14. Prin Hotărârea din 30 noiembrie 2004, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Comisia (T-168/02, Rec., p. II-4135), Tribunalul a respins această acțiune ca nefondată.
            15. La 10 februarie 2005, Regatul Suediei, intervenient în cauza în care s-a pronunțat hotărârea menționată, a introdus recurs la Curte împotriva acesteia.
            16. Prin Hotărârea din 18 decembrie 2007, Suedia/Comisia (C-64/05 P, Rep., p. I-11389), Curtea a anulat Hotărârea IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Comisia, citată anterior, precum și decizia Comisiei din 26 martie 2002.
            Cu privire la a doua cerere de acces la documente prezentată de IFAW
            17. Ca urmare a Hotărârii Suedia/Comisia, citată anterior, prin scrisoarea din 13 februarie 2008 adresată Comisiei, reclamanta și-a reiterat cererea de acces la documentele primite de această instituție în cadrul examinării proiectului industrial în cauză și care erau emise de autoritățile germane.
            18. Prin scrisoarea din 20 februarie 2008, Comisia a confirmat primirea scrisorii reclamantei din 13 februarie 2008.
            19. La 26 martie 2008, reclamanta a solicitat Comisiei să răspundă cererii sale din 13 februarie 2008.
            20. Prin scrisoarea din 7 aprilie 2008, Comisia a informat IFAW că era în curs o consultare cu autoritățile germane în legătură cu divulgarea documentelor solicitate.
            21. La 9 aprilie 2008, reclamanta a solicitat încă o dată Comisiei să răspundă cererii sale din 13 februarie 2008 până cel târziu la 22 aprilie 2008.
            22. În lipsa unui răspuns al Comisiei la această dată, IFAW a depus, prin scrisoarea din 29 aprilie 2008, o cerere de confirmare.
            23. La 19 mai 2008, Comisia a răspuns reclamantei confirmând primirea cererii de confirmare și declarând că îi va da un răspuns în termenul prevăzut de Regulamentul nr. 1049/2001.
            24. La 19 iunie 2008, Comisia a adoptat decizia în litigiu privind cererea de confirmare a IFAW, pe care i-a comunicat-o în aceeași zi. Prin această decizie, Comisia a divulgat toate documentele solicitate de reclamantă, și anume opt documente emise de orașul Hamburg și de Republica Federală Germania, dar a refuzat să dea curs cererii de acces referitoare la scrisoarea cancelarului german, deoarece autoritățile germane s-au opus divulgării acestui document.
            25. Potrivit deciziei în litigiu, pe de o parte, autoritățile germane ar fi declarat că divulgarea scrisorii cancelarului german ar aduce atingere protecției interesului public în ceea ce privește relațiile internaționale și politica economică a Republicii Federale Germania, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) a treia și a patra liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001.
            26. Astfel, această scrisoare ar privi o declarație confidențială de uz exclusiv intern și ar privi politica economică a Republicii Federale Germania și a altor state membre. Divulgarea acestui document nu numai că ar aduce atingere confidențialității, în detrimentul relațiilor internaționale dintre Republica Federală Germania, instituții și alte state membre, ci ar compromite de asemenea politica economică germană și pe cea a altor state membre. În consecință, ar trebui refuzat accesul la scrisoarea cancelarului german, în temeiul articolului 4 alineatul (1) litera (a) a treia și a patra liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001.
            27. Pe de altă parte, autoritățile germane ar fi indicat că divulgarea scrisorii cancelarului german ar aduce gravă atingere protecției procesului decizional al Comisiei, în sensul articolului 4 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001.
            28. Astfel, această scrisoare ar privi o declarație confidențială adresată Comisiei și destinată exclusiv unei utilizări interne în cadrul deliberărilor acesteia referitoare la examinarea proiectului industrial în cauză. Divulgarea acestui document ar aduce gravă atingere protecției procesului decizional al Comisiei. În consecință, excepția prevăzută la articolul 4 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001 ar fi aplicabilă în ceea ce privește scrisoarea cancelarului german.
            29. În decizia în litigiu, Comisia a reluat esența motivelor invocate de autoritățile germane. În plus, a examinat problema dacă exista un interes public superior, în sensul articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1049/2001, care să justifice divulgarea scrisorii menționate. În speță, a apreciat că nu dispune de niciun element de natură să indice existența unui eventual interes public superior în sensul acestei dispoziții care să prevaleze asupra necesității de a proteja procesul decizional al Comisiei.
            30. În ceea ce privește problema unui acces parțial la documentul în cauză, Comisia a indicat în decizia în litigiu că, în temeiul Hotărârii Suedia/Comisia, citată anterior, era obligată să respecte rezultatul procesului de consultare și să respingă cererea de acces la scrisoarea cancelarului german în temeiul excepțiilor invocate de autoritățile germane și a motivelor prezentate de acestea. Din moment ce aceste autorități se opuneau divulgării întregii scrisori a cancelarului german, nu s-ar putea acorda niciun fel de acces parțial la acest document în temeiul articolului 4 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1049/2001.
            Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
            31. La 28 august 2008, IFAW a formulat o acțiune în anulare împotriva deciziei în litigiu, care a fost respinsă prin hotărârea atacată.
            32. La punctele 67-88 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit, în esență, că articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001 transformă acordul prealabil al statului membru în condiție necesară pentru divulgarea unui document care emană de la statul respectiv.
            33. Cu toate acestea, Tribunalul a amintit de asemenea că, astfel cum a statuat Curtea în Hotărârea Suedia/Comisia, citată anterior, Regulamentul nr. 1049/2001 nu acordă statului membru vizat un drept de veto general și necondiționat care să îi permită să se opună, în mod pur discreționar și fără a trebui să își motiveze decizia, divulgării oricărui document deținut de o instituție numai pentru motivul că documentul respectiv emană de la acest stat membru.  Astfel, articolul 4 alineatul (5) din acest regulament nu autorizează statul membru în cauză să se opună divulgării unor documente care emană de la acesta decât în temeiul excepțiilor materiale prevăzute la alineatele (1)-(3) ale acestui articol, motivându-și în mod corespunzător poziția în această privință.
            34. Potrivit Tribunalului, înainte de a respinge cererea de acces la un document care emană de la un stat membru, Comisia trebuie, așadar, să examineze dacă acesta și-a întemeiat opoziția pe excepțiile materiale prevăzute la articolul 4 alineatele (1)-(3) și dacă și-a motivat în mod corespunzător poziția în această privință.
            35. În sfârșit, Tribunalul a apreciat la punctele 84-88 din hotărârea atacată că, în ceea ce privește, în speță, refuzul accesului la un document emis de un stat membru care este întemeiat pe motivele de opoziție invocate de acesta, nu este necesară soluționarea problemei dacă Comisia era obligată ca, în plus față de controlul pur formal al existenței unei motivări a statului membru privind respingerea cererii de acces și al referirii la excepțiile prevăzute la articolul 4 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1049/2001, să realizeze un control restrâns sau un control complet al motivelor opoziției invocate de statul membru.
            36. Astfel, Tribunalul a considerat că, în caz de adecvare între decizia Comisiei referitoare la divulgarea unui document emis de un stat membru, pe de o parte, și poziția acestuia în aplicarea articolului 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001, pe de altă parte, singurul tip de control relevant este cel pe care instanța Uniunii este abilitată să îl efectueze în privința deciziei Comisiei de refuzare a accesului la documentul în cauză.
            37. În al doilea rând, și anume la punctele 101-127 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat temeinicia refuzului Comisiei de a oferi accesul la scrisoarea cancelarului german.
            38. Acesta a amintit, mai întâi, la punctul 103 din hotărârea atacată că, în această privință, trebuie să se amintească faptul că, în cazul prezentului refuz al Comisiei de a acorda accesul la un document care emană de la un stat membru în temeiul articolului 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001, aplicarea excepțiilor referitoare la interesul public prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din regulamentul menționat avea la bază aprecierea materială a statului membru, iar nu cea a Comisiei.
            39. Acesta a arătat în continuare, la punctele 105 și 106 din hotărârea atacată, că, în ceea ce privește întinderea controlului legalității unei asemenea decizii efectuat de instanța Uniunii, în cadrul aplicării uneia dintre excepțiile materiale prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) menționat, trebuie să i se recunoască Republicii Federale Germania o marjă largă de apreciere în scopul de a determina dacă divulgarea unor documente care aparțin domeniului avut în vedere de aceste excepții este susceptibilă de a aduce atingere interesului public.
            40. Tribunalul a dedus astfel, la punctul 107 din hotărârea atacată, că controlul exercitat de instanța Uniunii trebuie să se limiteze la verificarea respectării normelor de procedură și de motivare, a exactității prezentării faptelor, a absenței oricărei erori vădite în aprecierea faptelor, precum și a oricărui abuz de putere.
            41. La finalul acestui control, Tribunalul a ajuns la concluzia că aprecierea potrivit căreia divulgarea scrisorii cancelarului german era susceptibilă să aducă atingere protecției interesului public în ceea ce privește politica economică a Republicii Federale Germania nu se întemeiază pe o eroare vădită a autorităților germane. Așadar, la punctul 138 din hotărârea atacată, acesta a concluzionat că în mod întemeiat a refuzat Comisia să divulge scrisoarea cancelarului german în urma opoziției acestui stat membru, potrivit articolului 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001, în temeiul excepției privind protecția interesului public în ceea ce privește politica economică a unui stat membru, prevăzută la articolul 4 alineatul (1) litera (a) a patra liniuță din același regulament.
            42. În sfârșit, deși IFAW solicitase Tribunalului să dispună, prin intermediul unor măsuri de organizare a procedurii, ca Comisia să prezinte scrisoarea cancelarului german, Tribunalul, apreciind că se poate pronunța în mod util asupra acțiunii numai în temeiul concluziilor, motivelor și argumentelor prezentate în cursul judecății, a refuzat să dispună depunerea acestui document.
            Concluziile părților
            43. IFAW solicită Curții:
            — anularea hotărârii atacate, precum și a deciziei în litigiu, și
            — obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și recursului.
            44. Comisia solicită:
            — respingerea recursului și
            — obligarea IFAW la plata cheltuielilor de judecată.
            Cu privire la recurs
            45. În susținerea cererii de anulare a hotărârii atacate, reclamanta invocă două motive, întemeiate pe erori de drept săvârșite de Tribunal, în primul rând, în ceea ce privește interpretarea articolului 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001 și, în al doilea rând, prin faptul că nu a efectuat o examinare completă a scrisorii cancelarului german pentru a verifica temeinicia motivelor de refuz al accesului la acest document.
            Cu privire la primul motiv
            46. Prin intermediul primului motiv, IFAW susține, în esență, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept nerecunoscând că revenea Comisiei sarcina de a proceda, cu privire la documentul a cărui divulgare este refuzată de statul membru vizat, la o apreciere exhaustivă a motivelor de opoziție invocate de acesta din urmă în temeiul excepțiilor prevăzute la articolul 4 din Regulamentul nr. 1049/2001.
            Argumentele părților
            47. IFAW arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept considerând că nu era nici necesară, nici relevantă efectuarea de către Comisie a unei aprecieri aprofundate a motivelor de refuz opuse de statul membru vizat, încălcând astfel articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001, așa cum este interpretat de Curte. Astfel, potrivit recurentei, era sarcina Comisiei, în plus față de verificarea aspectului dacă acest stat membru și-a motivat opoziția, pe de o parte, să controleze dacă această motivare este legată de excepțiile prevăzute la articolul 4 din Regulamentul nr. 1049/2001 și, pe de altă parte, să aprecieze in concreto dacă excepțiile și motivele invocate sunt aplicabile documentului vizat.
            48. În memoriul în apărare, Comisia susține că a examinat dacă excepțiile și motivarea erau la prima vedere invocate în mod întemeiat având în vedere împrejurările din speță și, din moment ce aceasta era situația, susține că a prezentat rațiunile care motivează decizia sa de refuz.
            Aprecierea Curții
            49. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, după cum reiese din cuprinsul considerentului (4) și al articolului 1, Regulamentul nr. 1049/2001 vizează conferirea celui mai mare efect posibil dreptului de acces public la documentele deținute de o instituție. În temeiul articolului 2 alineatul (3) din acest regulament, acest drept privește nu numai documentele întocmite de o instituție, ci și pe cele primite de aceasta de la terți, printre care figurează statele membre, astfel cum se precizează în mod expres la articolul 3 litera (b) din același regulament.
            50. Cu toate acestea, Regulamentul nr. 1049/2001 prevede excepții de la dreptul de acces la un document. În special, alineatul (5) al acestui articol prevede că un stat membru poate solicita unei instituții să nu divulge conținutul unui document emis de acesta fără acordul său prealabil.
            51. În speță, Republica Federală Germania a utilizat posibilitatea de care dispunea potrivit articolului 4 alineatul (5) menționat și a solicitat Comisiei să nu divulge scrisoarea cancelarului german. Acest stat membru și-a întemeiat opoziția pe excepțiile privind protecția interesului public, relațiile internaționale și politica economică a unui stat membru, prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (a) a treia și a patra liniuță din regulamentul menționat, precum și pe excepția privind protecția procesului decizional al Comisiei, prevăzută la același articol 4 alineatul (3) al doilea paragraf. În consecință, în decizia în litigiu, Comisia a întemeiat respingerea cererii de acces la scrisoarea cancelarului german pe opoziția exprimată de autoritățile germane potrivit articolului 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001.
            52. Curtea a avut deja ocazia să precizeze, în Hotărârea Suedia/Comisia, citată anterior, întinderea opoziției formulate de un stat membru în temeiul dispoziției menționate.
            53. Astfel, Curtea a subliniat că această dispoziție are un caracter procedural din moment ce se limitează să prevadă cerința unui acord prealabil al statului membru vizat atunci când acesta a formulat o cerere specifică în acest sens și este consacrată procesului de adoptare a unei decizii a Uniunii (Hotărârea Suedia/Comisia, citată anterior, punctele 78 și 81).
            54. Spre deosebire de articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1049/2001, care nu acordă terților, în cazul unor documente care emană de la aceștia, decât dreptul de a fi consultați de instituția vizată în legătură cu aplicarea uneia dintre excepțiile prevăzute la alineatele (1) și (2) ale aceluiași articol 4, alineatul (5) al acestuia transformă acordul prealabil al statului membru în condiție necesară pentru divulgarea unui document care emană de la statul respectiv în cazul în care el solicită acest lucru.
            55. Curtea a apreciat astfel că, din moment ce un stat membru a utilizat posibilitatea care îi este oferită de articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001 de a solicita ca un document specific, emis de acest stat, să nu fie divulgat fără acordul său prealabil, eventuala divulgare a acestui document de către instituție necesită obținerea acordului prealabil al statului membru menționat (Hotărârea Suedia/Comisia, citată anterior, punctul 50).
            56. Rezultă, a contrario , că instituția care nu dispune de acordul statului membru vizat nu este abilitată să divulge documentul în cauză (Hotărârea Suedia/Comisia, citată anterior, punctul 44). În speță, decizia Comisiei privind cererea de acces la scrisoarea cancelarului german depindea, prin urmare, de decizia luată de autoritățile germane în cadrul procesului de adoptare a deciziei în litigiu.
            57. Cu toate acestea, potrivit punctului 58 din Hotărârea Suedia/Comisia, citată anterior, articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001 nu acordă statului membru vizat un drept de veto general și necondiționat care îi permite să se opună, în mod pur discreționar și fără a fi necesar să își motiveze decizia, divulgării oricărui document deținut de o instituție numai pentru motivul că documentul menționat emană de la acest stat membru.
            58. Potrivit punctului 76 din Hotărârea Suedia/Comisia, citată anterior, exercitarea dreptului pe care articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001 îl atribuie statului membru respectiv este limitată de excepțiile materiale enumerate la alineatele (1)-(3) ale aceluiași articol, acest stat membru beneficiind în această privință numai de dreptul de a participa la adoptarea deciziei instituției. Acordul prealabil al statului membru în cauză, la care se referă acest articol 4 alineatul (5), se aseamănă astfel cu o formă de aviz conform privind inexistența unor motive de exceptare întemeiate pe alineatele (1)-(3) ale aceluiași articol, iar nu cu un drept de veto discreționar. Procesul decizional instituit astfel prin articolul (4) alineatul (5) menționat impune, așadar, ca instituția și statul membru în cauză să respecte excepțiile materiale prevăzute la articolul 4 alineatele (1)-(3) (Hotărârea Suedia/Comisia, citată anterior, punctul 83).
            59. În consecință, articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001 nu permite statului membru vizat să se opună divulgării unor documente care emană de la acesta decât în temeiul excepțiilor materiale prevăzute la alineatele (1)-(3) ale acestui articol și motivându-și în mod corespunzător poziția în această privință (Hotărârea Suedia/Comisia, citată anterior, punctul 99).
            60. În ceea ce privește, în cazul de față, domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001 în raport cu instituția sesizată, trebuie amintit, astfel cum a statuat Curtea la punctul 94 din Hotărârea Suedia/Comisia, citată anterior, că intervenția statului membru în cauză nu afectează, în privința solicitantului, caracterul de act al Uniunii al deciziei pe care i-o adresează ulterior instituția ca răspuns la cererea de acces cu care a sesizat-o și care privește un document pe care aceasta îl deținea.
            61. Instituția sesizată, în calitate de autor al unei decizii de refuzare a accesului la documente, este, prin urmare, responsabilă de legalitatea acesteia. Curtea a statuat deja că această instituție nu poate să accepte opoziția unui stat membru față de divulgarea unui document care emană de la acesta dacă această opoziție este lipsită de orice motivare sau dacă motivele pe care se întemeiază acest stat pentru a refuza accesul la documentul în cauză nu face parte dintre excepțiile enumerate la articolul 4 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1049/2001 (Hotărârea Suedia/Comisia, citată anterior, punctul 88).
            62. În consecință, înainte de a refuza accesul la un document emis de un stat membru, revine instituției vizate sarcina de a examina dacă acesta și-a întemeiat opoziția pe excepțiile materiale prevăzute la articolul 4 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1049/2001 și dacă și-a motivat în mod corespunzător poziția în această privință. În consecință, în cadrul procesului de adoptare a unei decizii de refuzare a accesului, Comisia trebuie să se asigure în legătură cu existența unei astfel de motivări și să o menționeze în decizia adoptată la încheierea procedurii (Hotărârea Suedia/Comisia, citată anterior, punctul 99).
            63. În schimb, contrar celor susținute de IFAW, nu intră în sarcina instituției sesizate efectuarea unei aprecieri exhaustive a deciziei de opoziție a statului membru vizat, prin efectuarea unui control care ar depăși verificarea simplei existențe a unei motivări care face trimitere la excepțiile prevăzute la articolul 4 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1049/2001.
            64. Astfel, a impune o astfel de apreciere exhaustivă ar putea avea rezultatul ca, odată efectuată, instituția sesizată să poată proceda, în mod greșit, la comunicarea către solicitant a documentului în cauză, în pofida opoziției, motivată coresp unzător în sensul punctelor 61 și 62 din prezenta hotărâre, a statului membru care a emis acest document.
            65. În consecință, IFAW nu poate susține în mod întemeiat că Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept nerecunoscând că revenea Comisiei obligația de a efectua, în legătură cu documentul a cărui divulgare este refuzată, o apreciere exhaustivă a motivelor de opoziție invocate de statul membru în temeiul excepțiilor prevăzute la articolul 4 din Regulamentul nr. 1049/2001.
            66. Prin urmare, trebuie înlăturat primul motiv invocat de IFAW în susținerea recursului.
            Cu privire la al doilea motiv
            67. Prin intermediul celui de al doilea motiv, IFAW susține, în esență, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept apreciind că era în măsură să efectueze controlul pe care trebuia să îl efectueze fără a consulta el însuși documentul a cărui divulgare a fost refuzată de Comisie.
            Argumentele părților
            68. Recurenta apreciază că în mod greșit Tribunalul a refuzat să dispună depunerea scrisorii cancelarului german deținute de Comisie, din moment ce depunerea acestui document era indispensabilă pentru ca Tribunalul să poată verifica el însuși, în situația respectivă, existența și, în consecință, aplicabilitatea excepțiilor opuse de această instituție pentru a-și justifica decizia de refuz al comunicării acestei scrisori și care, la origine, au fost invocate de Republica Federală Germania. În această privință, ea arată că Tribunalul nu își putea îndeplini sarcina fără să fi văzut și fără să fi analizat documentul în discuție.
            69. Ca răspuns, Comisia susține că Tribunalul dispune de o putere de apreciere discreționară în ceea ce privește măsurile de cercetare judecătorească, inclusiv depunerea de documente.
            Aprecierea Curții
            70. Rezultă din cuprinsul punctului 87 din hotărârea atacată că, potrivit Tribunalului, aplicarea articolului 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1049/2001 nu îl împiedică să efectueze un control al deciziei de refuz al Comisiei care depășește o examinare prima facie și implică aprecierea materială a aplicabilității în speță a excepțiilor prevăzute la articolul 4 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1049/2001.
            71. Această apreciere nu este afectată de nicio eroare de drept.
            72. Astfel, în cazul în care statul membru refuză, motivând acest refuz, să autorizeze accesul la documentul în discuție și, prin urmare, instituția vizată este constrânsă să respingă cererea de acces, autorul acesteia se bucură de protecție jurisdicțională. Este de competența instanței Uniunii să verifice, la cererea persoanei interesate căreia instituția solicitată a refuzat să îi acorde accesul, dacă acest refuz a putut să fie întemeiat în mod valabil pe excepțiile menționate, iar aceasta indiferent dacă respectivul refuz este rezultatul aprecierii acestora de către instituția însăși sau de către statul membru respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea Suedia/Comisia, citată anterior, punctele 90 și 94).
            73. Așadar, garanția unei astfel de protecții jurisdicționale, în beneficiul solicitantului căruia instituția sesizată îi refuză accesul la unul sau la mai multe documente emise de un stat membru ca urmare a opoziției acestuia, implică aprecierea legalității deciziei de refuz al accesului in concreto de către instanța Uniunii (a se vedea în această privință Hotărârea din 1 februarie 2007, Sison/Consiliul, C-266/05 P, Rep., p. I-1233, punctele 33-39), în lumina tuturor elementelor utile, în primul rând, al cărora figurează documentele a căror divulgare este refuzată. Pentru respectarea interdicției de divulgare a documentelor în cauză în absența unui acord prealabil al statului membru vizat, este de competența Tribunalului să consulte aceste documente in camera , astfel încât părțile însele să nu aibă acces la documentele în cauză, după cum prevede articolul 67 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
            74. Or, rezultă din cuprinsul punctelor 152 și 153 din hotărârea atacată că Tribunalul nu a considerat necesar să dispună depunerea documentului a cărui divulgare a fost refuzată în speță, și anume scrisoarea cancelarului german.
            75. Rezultă că, în lipsa consultării chiar de către Tribunal a scrisorii menționate, acesta nu era în măsură să aprecieze in concreto dacă accesul la respectivul document putea fi refuzat în mod valabil în temeiul excepțiilor prevăzute la articolul 4 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1049/2001 și, prin urmare, să controleze legalitatea deciziei în litigiu, spre deosebire de cerința enunțată la punctul 73 din prezenta hotărâre.
            76. Rezultă din cele ce precedă că recurenta susține în mod întemeiat că Tribunalul, considerând că era în măsură să efectueze controlul pe care trebuia să îl efectueze fără a consulta el însuși documentul a cărui divulgare a fost refuzată de Comisie, a săvârșit o eroare de drept.
            77. Prin urmare, trebuie primit al doilea motiv și, în consecință, hotărârea atacată trebuie anulată în întregime.
            Cu privire la acțiune
            78. În temeiul articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în cazul în care recursul este întemeiat, Curtea anulează decizia Tribunalului. În acest caz, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia.
            79. În speță, cauza nu este în stare de judecată și, prin urmare, trebuie trimisă spre rejudecare Tribunalului pentru ca acesta să se pronunțe, în raport cu scrisoarea cancelarului german, cu privire la acțiunea formulată de IFAW și având ca obiect anularea deciziei în litigiu.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:
            1) Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 13 ianuarie 2011, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Comisia (T-362/08).
            2) Trimite cauza spre rejudecare Tribunalului Uniunii Europene pentru ca acesta să se pronunțe cu privire la acțiunea formulată de IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH având ca obiect anularea deciziei Comisiei Europene din 19 iunie 2008 prin care i se refuză accesul la un document transmis Comisiei Europene de autoritățile germane în cadrul unei proceduri referitoare la declasarea unui sit protejat în temeiul Directivei 92/43/CEE a Consiliului din 21 mai 1992 privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică.
            3) Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.


Hotărârea Curții (Camera a doua) din 28 februarie 2013.#Ellinika Nafpigeia AE împotriva Comisia Europeană.#Recurs – Ajutoare de stat – Construcție navală – Decizie prin care sunt declarate incompatibile cu piața comună măsuri de ajutor – Protecția intereselor esențiale ale siguranței naționale – Condiții de concurență pe piața internă.#Cauza C‑246/12 P.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 12 februarie 2004. # Campina Melkunie BV împotriva Benelux-Merkenbureau. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Benelux-Gerechtshof. # Apropierea legislațiilor - Directivă 89/104/CEE. # Cauza C-265/00.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 1 decembrie 2005.#Abdelkader Dellas și alții împotriva Premier ministre și Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'État - Franța.#Politica socială - Directivă 93/104/CE.#Cauza C-14/04.


Hotărârea Curții din data de 21 iunie 1988. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza 283/86.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 22 decembrie 2010.#Bezpečnostní softwarová asociace - Svaz softwarové ochrany împotriva Ministerstvo kultury.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Nejvyšší správní soud - Republica Cehă.#Proprietate intelectuală - Directiva 91/250/CEE - Protecția juridică a programelor pentru calculator - Noțiunea «oricare formă de exprimare a unui program pentru calculator» - Includerea sau neincluderea interfeței grafice cu utilizatorul a unui program - Drept de autor - Directiva 2001/29/CE - Drept de autor și drepturi conexe în societatea informațională - Difuzare a unei interfețe grafice cu utilizatorul în cadrul programelor de televiziune - Comunicare publică a unei opere.#Cauza C-393/09.

text:
      Cauza C‑393/09
      Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany
      împotriva
      Ministerstvo kultury
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Nejvyšší správní soud)
      „Proprietate intelectuală — Directiva 91/250/CEE — Protecția juridică a programelor pentru calculator — Noțiunea «oricare formă de exprimare a unui program pentru calculator» — Includerea sau neincluderea interfeței grafice cu utilizatorul a unui program — Drept de autor — Directiva 2001/29/CE — Drept de autor și drepturi conexe în societatea informațională — Difuzare a unei interfețe grafice cu utilizatorul în cadrul programelor de televiziune — Comunicare publică a unei opere”
      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare — Competența Curții — Limite — Litigiu anterior aderării unui stat la Uniunea Europeană
      (Art. 267 TFUE)
      2.        Apropierea legislațiilor — Drept de autor și drepturi conexe — Directiva 91/250 — Protecția juridică a programelor pentru
            calculator — Domeniu de aplicare
      [Directiva 2001/29 a Parlamentului European și a Consiliului; Directiva 91/250 a Consiliului, art. 1 alin. (2)]
      3.        Apropierea legislațiilor — Drept de autor și drepturi conexe — Directiva 2001/29 — Armonizarea anumitor aspecte ale dreptului
            de autor și ale drepturilor conexe în societatea informațională — Comunicare publică a unei opere protejate
      [Directiva 2001/29 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 3 alin. (1)]
      1.        Atunci când întrebările preliminare se referă la interpretarea dreptului Uniunii, Curtea se pronunță fără a avea nevoie, în
         principiu, să se preocupe de circumstanțele care au determinat instanțele naționale să îi adreseze întrebările și de circumstanțele
         în care acestea intenționează să aplice prevederea de drept al Uniunii supusă interpretării Curții.

      Situația ar fi diferită numai în cazurile în care prevederea de drept al Uniunii supusă interpretării Curții nu ar fi aplicabilă
         în ceea ce privește faptele din acțiunea principală, care s‑ar fi produs anterior aderării unui nou stat membru la Uniune,
         sau atunci când ar fi evident că respectiva prevedere nu poate fi aplicabilă.

      (a se vedea punctele 25 și 26)
      2.        Interfața grafică cu utilizatorul nu constituie o formă de exprimare a unui program pentru calculator în sensul articolului
         1 alineatul (2) din Directiva 91/250 privind protecția juridică a programelor pentru calculator și nu poate beneficia de protecția
         prin dreptul de autor asupra programelor pentru calculator în temeiul acestei directive.

      Astfel, orice formă de exprimare a unui program pentru calculator trebuie să fie protejată din momentul în care reproducerea
         sa ar genera reproducerea programului pentru calculator însuși, permițând astfel calculatorului să își îndeplinească funcția.
         Or, potrivit celui de al zecelea și celui de al unsprezecelea considerent ale Directivei 91/250, interfețele sunt părți ale
         programului pentru calculator care asigură interconexiunea și interacțiunea tuturor elementelor software și hardware cu alte
         componente software și hardware, precum și cu utilizatorii pentru a permite deplina funcționare a acestora. În principal,
         interfața grafică cu utilizatorul este o interfață de interacțiune, care permite o comunicare între programul pentru calculator
         și utilizator. În aceste condiții, interfața grafică cu utilizatorul nu permite reproducerea acestui program pentru calculator,
         ci constituie doar un element al acestui program prin intermediul căruia utilizatorii exploatează funcționalitățile acestui
         program.

      În schimb, o astfel de interfață poate beneficia de protecția prin dreptul de autor ca operă, în temeiul Directivei 2001/29
         privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională, dacă această
         interfață constituie o creație intelectuală proprie autorului său. Instanța națională are obligația să verifice dacă această
         situație se regăsește în litigiul cu care este sesizată ținând cont în special de dispunerea sau de configurația specifică
         a tuturor elementelor componente ale interfeței grafice cu utilizatorul pentru a stabili care îndeplinesc criteriul originalității.
         În această privință, criteriul menționat nu poate fi îndeplinit de componentele interfeței grafice cu utilizatorul care s‑ar
         caracteriza doar prin funcția lor tehnică.

      (a se vedea punctele 38-42, 47, 48 și 51 și dispozitiv 1)
      3.        Difuzarea unei interfețe grafice cu utilizatorul în cadrul programelor de televiziune nu constituie o comunicare publică a
         unei opere protejate prin dreptul de autor în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 privind armonizarea
         anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională.

      Desigur, difuzarea unei opere în cadrul programelor de televiziune este, în principiu, o comunicare publică pe care autorul
         acesteia are dreptul exclusiv de a o autoriza sau de a o interzice, iar interfața grafică cu utilizatorul poate, în plus,
         să constituie o creație intelectuală proprie autorului său. Cu toate acestea, chiar dacă interfața grafică cu utilizatorul
         este afișată cu ocazia difuzării unei emisiuni în cadrul programelor de televiziune, telespectatorii recepționează comunicarea
         acestei interfețe grafice cu utilizatorul doar în mod pasiv, fără posibilitatea de a interveni. Aceștia nu pot utiliza funcția
         interfeței respective, care constă în a permite o interacțiune între programul pentru calculator și utilizator. Dat fiind
         că, prin difuzarea programelor de televiziune, interfața grafică cu utilizatorul nu este pusă la dispoziția publicului, astfel
         încât persoanele care îl alcătuiesc să poată avea acces la elementul esențial ce caracterizează interfața, și anume interacțiunea
         cu utilizatorul, nu există o comunicare publică a interfeței grafice cu utilizatorul în sensul articolului 3 alineatul (1)
         din Directiva 2001/29.

      (a se vedea punctele 55-58 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      22 decembrie 2010(*)

      „Proprietate intelectuală – Directiva 91/250/CEE – Protecția juridică a programelor pentru calculator – Noțiunea «oricare formă de exprimare a unui program pentru calculator» – Includerea sau neincluderea interfeței grafice cu utilizatorul a unui program – Drept de autor – Directiva 2001/29/CE – Drept de autor și drepturi conexe în societatea informațională – Difuzare a unei interfețe grafice cu utilizatorul în cadrul programelor de televiziune – Comunicare publică a unei opere”
      În cauza C‑393/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Nejvyšší správní
         soud (Republica Cehă), prin decizia din 16 septembrie 2009, primită de Curte la 5 octombrie 2009, în procedura

      Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany
      împotriva
      Ministerstvo kultury,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii G. Arestis (raportor), J. Malenovský
         și T. von Danwitz, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 septembrie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany, de I. Juřena, advokát;
      –        pentru guvernul ceh, de domnii M. Smolek și D. Hadroušek, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul finlandez, de domnul J. Heliskoski, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii H. Krämer și P. Ondrůšek, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 octombrie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 1 alineatul (2) din Directiva 91/250/CEE
         a Consiliului din 14 mai 1991 privind protecția juridică a programelor pentru calculator (JO L 122, p. 42, Ediție specială,
         17/vol. 1, p. 114) și a articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din
         22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională
         (JO L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany (Asociația
         pentru Protecția de Software, denumită în continuare „BSA”), pe de o parte, și Ministerstvo kultury (Ministerul Culturii),
         pe de altă parte, cu privire la respingerea de către acesta din urmă a cererii formulate de BSA în vederea acordării unei
         autorizații pentru gestionarea colectivă a drepturilor patrimoniale de autor asupra programelor pentru calculator.

       Cadrul juridic
       Dreptul internațional
      3        Potrivit articolului 10 alineatul (1) din Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală,
         care constituie anexa 1 C la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului, semnat la Marrakech la 15 aprilie
         1994, și care a fost aprobat prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității
         Europene, referitor la domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale
         din Runda Uruguay (1986-1994) (JO L 336, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 3, denumit în continuare „Acordul TRIPS”):

      „Programele pentru calculator, fie că sunt exprimate în cod sursă, fie în cod obiect, vor fi protejate ca opere literare în
         temeiul Convenției de la Berna [(Actul de la Paris din 24 iulie 1971), în versiunea modificată la 28 septembrie 1979 (denumită
         în continuare «Convenția de la Berna»)].”

       Reglementarea Uniunii
       Directiva 91/250
      4        Al șaptelea, al zecelea și al unsprezecelea considerent ale Directivei 91/250 au următorul cuprins:

      „întrucât, în înțelesul prezentei directive, noțiunea «program pentru calculator» include programe, indiferent de forma acestora,
         inclusiv cele care sunt încorporate în hardware; întrucât această noțiune include, de asemenea, lucrările de concepție pregătitoare
         care au drept scop dezvoltarea unui program, cu condiția ca acestea să fie de natură să permită realizarea unui program pentru
         calculator într‑un stadiu ulterior;

      […]
      întrucât funcția unui program pentru calculator este de a comunica și a opera cu alte componente ale unui sistem informatic
         și cu utilizatorii; întrucât, în acest scop, o legătură logică și, dacă este cazul, fizică de interconexiune și interacțiune
         este necesară pentru a permite deplina funcționare a tuturor elementelor software și hardware cu alte componente software
         și hardware, precum și cu utilizatorii;

      întrucât părțile programului care asigură interconexiunea și interactivitatea între elementele software și hardware sunt cunoscute
         în general ca «interfețe»”.

      5        Articolul 1 din Directiva 91/250 prevede:

      „(1)      În conformitate cu dispozițiile prezentei directive, statele membre protejează programele pentru calculator, prin dreptul
         de autor, ca fiind opere literare în înțelesul Convenției de la Berna privind protecția operelor literare și artistice. În
         înțelesul prezentei directive, noțiunea «program pentru calculator» include materialul de concepție pregătitor.

      (2)      Protecția în conformitate cu prezenta directivă se aplică oricărei forme de exprimare a unui program pentru calculator. Ideile
         și principiile care se află la baza unui element al oricărui program pentru calculator, inclusiv cele care se află la baza
         interfețelor sale, nu sunt protejate de dreptul de autor în temeiul prezentei directive.

      (3)      Un program pentru calculator este protejat dacă este original, în înțelesul în care acesta reprezintă o creație intelectuală
         proprie autorului. Niciun alt criteriu nu se aplică pentru a stabili dacă acesta poate beneficia de protecție.”

       Directiva 2001/29
      6        Considerentele (9) și (10) ale Directivei 2001/29 prevăd:

      „Orice armonizare a dreptului de autor și a drepturilor conexe trebuie să aibă la bază un nivel ridicat de protecție, deoarece
         aceste drepturi sunt esențiale pentru creația intelectuală. Protecția lor contribuie la menținerea și dezvoltarea creativității
         în interesul autorilor, artiștilor interpreți sau executanți, producătorilor, consumatorilor, culturii, industriei și publicului
         larg. În consecință, proprietatea intelectuală a fost recunoscută ca parte integrantă a proprietății.

      Autorii sau artiștii interpreți sau executanți trebuie să primească o remunerație adecvată pentru utilizarea operelor lor,
         pentru a‑și putea continua munca creativă și artistică, la fel ca și producătorii, pentru a putea finanța această muncă. Investiția
         necesară pentru a produce produse ca fonograme, filme sau produse multimedia și servicii, cum ar fi «serviciile la cerere»,
         este considerabilă. Pentru a asigura o astfel de remunerație și pentru a obține un randament satisfăcător al investiției,
         este necesară o protecție juridică adecvată a drepturilor de proprietate intelectuală.”

      7        Considerentele (20) și (23) ale Directivei 2001/29 prevăd:

      „Prezenta directivă se bazează pe principiile și normele deja stabilite prin directivele în vigoare în acest domeniu, în special
         [Directiva 91/250], și dezvoltă acele principii și norme și le plasează în contextul societății informaționale. Dispozițiile
         prezentei directive trebuie aplicate fără să se aducă atingere dispozițiilor [directivei menționate], cu excepția cazurilor
         în care prezenta directivă prevede altfel.

      […]
      Prezenta directivă trebuie să armonizeze într‑o mai mare măsură dreptul de autor asupra actelor de comunicare publică. Acest
         drept trebuie înțeles în sens larg ca acoperind orice comunicare către public care nu este prezent în locul de proveniență
         a comunicării. Acest drept include orice transmisie sau retransmisie, de orice natură, a unei opere către public, prin cablu
         sau fără cablu, inclusiv radiodifuziunea. Acest drept nu ar trebui să includă niciun alt act.”

      8        Articolul 1 din Directiva 2001/29 prevede:

      „(1)      Prezenta directivă reglementează protecția juridică a dreptului de autor și a drepturilor conexe în cadrul pieței interne,
         acordând o atenție specială societății informaționale.

      (2)      Cu excepția cazurilor menționate la articolul 11, prezenta directivă lasă intacte și nu aduce în niciun fel atingere dispozițiilor
         comunitare privind:

      (a)      protecția juridică a programelor pentru calculator;
      […]”
      9        În temeiul articolului 2 litera (a) din Directiva 2001/29:

      „Statele membre prevăd dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice reproducerea directă sau indirectă, temporară sau
         permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte:

      (a)      pentru autori, a operelor lor”.
      10      Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 prevede:

      „Statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorilor de a autoriza sau de a interzice orice comunicare publică a operelor
         lor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului a operelor lor, astfel încât oricine să poată avea
         acces la acestea din orice loc și în orice moment.”

       Reglementarea națională
      11      Directiva 91/250 a fost transpusă în ordinea juridică cehă prin Legea nr. 121/2000 privind dreptul de autor, drepturile conexe
         și modificarea anumitor legi (zákon č. 121/2000 o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých
         zákonů) din 7 aprilie 2000 (denumită în continuare „Legea privind dreptul de autor”).

      12      În temeiul articolului 2 alineatul 1 din această lege, face obiectul dreptului de autor orice operă literară și orice altă
         operă artistică creatoare a autorului, exprimată sub orice formă care poate fi percepută obiectiv, inclusiv în format electronic,
         permanent sau temporar, independent de întinderea, de finalitatea sau de importanța sa.

      13      Articolul 2 alineatul 2 din legea menționată precizează că programul pentru calculator este de asemenea considerat ca fiind
         o operă dacă este original, în sensul că este vorba despre creația intelectuală proprie a autorului.

      14      Conform articolului 65 din aceeași lege:

      „1.      Programul pentru calculator, indiferent de forma de exprimare, inclusiv elementele de concepție pregătitoare, este protejat
         ca operă literară.

      2.      Ideile și principiile pe care se întemeiază orice element al unui program pentru calculator, inclusiv cele care reprezintă
         fundamentul conexiunii cu un alt program, nu sunt protejate în temeiul prezentei legi.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      15      La 9 aprilie 2001, BSA, în calitatea sa de asociație, a formulat la Ministerstvo kultury, în temeiul articolului 98 din Legea
         privind dreptul de autor, o cerere de acordare a unei autorizații pentru gestionarea colectivă a drepturilor patrimoniale
         de autor asupra programelor pentru calculator. BSA a definit întinderea acestor drepturi într‑o scrisoare din 12 iunie 2001.

      16      Această cerere a fost respinsă, la fel și recursul administrativ formulat împotriva acestei respingeri. În consecință, BSA
         a introdus o acțiune în justiție împotriva acestor decizii la Vrchní soud v Praze.

      17      Ca urmare a anulării celor două decizii de respingere de către Nejvyšší správní soud, căreia i‑a fost înaintată cauza, Ministerstvo
         kultury a adoptat o nouă decizie la 14 aprilie 2004 prin care a respins din nou cererea BSA. Aceasta din urmă a formulat un
         recurs administrativ la Ministerstvo kultury, care a retras respectiva decizie de respingere.

      18      La 27 ianuarie 2005, Ministerstvo kultury a adoptat o nouă decizie prin care a respins încă o dată cererea formulată de BSA,
         în special pentru motivul că, pe de o parte, Legea privind dreptul de autor protejează numai codul obiect și codul sursă ale
         unui program pentru calculator și nicidecum rezultatul afișării unui program pe ecranul unui calculator, întrucât interfața
         grafică cu utilizatorul face obiectul doar al protecției împotriva concurenței neloiale. Pe de altă parte, acesta a susținut
         că gestiunea colectivă a programelor pentru calculator era desigur posibilă, dar că gestiunea colectivă obligatorie nu intra
         totuși în discuție și că gestiunea colectivă voluntară nu era utilă.

      19      BSA a introdus un recurs împotriva acestei decizii, care a fost respins de Ministerstvo kultury prin decizia din 6 iunie 2005.
         Ca urmare a respingerii, asociația a atacat această ultimă decizie la Mĕstský soud v Praze. În acțiune, BSA a susținut că
         definiția programului pentru calculator de la articolul 2 alineatul (2) din Legea privind dreptul de autor vizează de asemenea
         interfața grafică cu utilizatorul. În opinia sa, un program pentru calculator este perceptibil atât la nivelul codului obiect
         sau al codului sursă, cât și la nivelul modului de comunicare (interfață de comunicare).

      20      Întrucât Mĕstský soud v Praze a respins acțiunea, BSA a formulat recurs la Nejvyšší správní soud. BSA consideră că un program
         pentru calculator face obiectul unei utilizări atunci când este prezentat printr‑o afișare pe ecrane de calculator și că,
         prin urmare, o astfel de utilizare trebuie protejată prin dreptul de autor.

      21      Nejvyšší správní soud a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare cu privire
         la interpretarea dispozițiilor Directivelor 91/250 și 2001/29:

      „1)      Articolul 1 alineatul (2) din Directiva [91/250] trebuie interpretat în sensul că, în scopul protecției dreptului de autor
         asupra unui program pentru calculator ca operă protejată prin dreptul de autor în temeiul directivei menționate, prin expresia
         «oricare formă de exprimare a unui program pentru calculator» se înțelege și interfața grafică cu utilizatorul a unui program
         pentru calculator sau o parte a acesteia?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, difuzarea în cadrul programelor de televiziune, care permite publicului
         să perceapă senzorial interfața grafică cu utilizatorul a unui program pentru calculator sau o parte a acesteia, desigur fără
         posibilitatea de a comanda în mod activ acest program, reprezintă o comunicare publică a unei opere protejate prin dreptul
         de autor sau a unei părți a acesteia, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva [2001/29]?”

       Cu privire la competența Curții
      22      Din decizia de trimitere rezultă că situația de fapt din acțiunea principală a luat naștere anterior aderării Republicii Cehe
         la Uniunea Europeană. Astfel, prima decizie a Ministerstvo kultury datează din 20 iulie 2001.

      23      Totuși, ca urmare a diferitelor recursuri formulate de BSA, Ministerstvo kultury a adoptat o nouă decizie la 27 ianuarie 2005,
         respingând încă o dată cererea BSA. Întrucât a contestat, fără succes, această nouă decizie la Ministerstvo kultury, BSA a
         sesizat instanța de trimitere solicitând anularea deciziei.

      24      Trebuie reținut, pe de o parte, că decizia contestată în cadrul acțiunii principale este ulterioară datei aderării Republicii
         Cehe la Uniune, că ea reglementează o situație pentru viitor fără a avea efecte pentru trecut și că, pe de altă parte, judecătorul
         național adresează Curții o serie de întrebări referitoare la legislația Uniunii aplicabilă în litigiul care formează obiectul
         acțiunii principale (a se vedea Hotărârea din 14 iunie 2007, Telefónica O2 Czech Republic, C‑64/06, Rep., p. I‑4887, punctul
         21).

      25      Atunci când întrebările preliminare se referă la interpretarea dreptului Uniunii, Curtea se pronunță fără a avea nevoie, în
         principiu, să se preocupe de circumstanțele care au determinat instanțele naționale să îi adreseze întrebările și de circumstanțele
         în care acestea intenționează să aplice prevederea de drept al Uniunii supusă interpretării Curții (a se vedea Hotărârea din
         5 decembrie 1996, Reisdorf, C‑85/95, Rec., p. I‑6257, punctul 15, și Hotărârea Telefónica O2 Czech Republic, citată anterior,
         punctul 22).

      26      Situația ar fi diferită numai în cazurile în care prevederea de drept al Uniunii supusă interpretării Curții nu ar fi aplicabilă
         în ceea ce privește faptele din acțiunea principală, care s‑ar fi produs anterior aderării unui nou stat membru la Uniune,
         sau atunci când ar fi evident că respectiva prevedere nu poate fi aplicabilă (a se vedea Hotărârea Telefónica O2 Czech Republic,
         citată anterior, punctul 23).

      27      Or, această situație nu se regăsește în speță. Prin urmare, Curtea este competentă să interpreteze dispozițiile directivelor
         invocate de instanța de trimitere și trebuie să răspundă la întrebările adresate de aceasta.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      28      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă interfața grafică cu
         utilizatorul a unui program pentru calculator este o formă de exprimare a acestui program în sensul articolului 1 alineatul
         (2) din Directiva 91/250 și dacă beneficiază, în consecință, de protecția prin dreptul de autor a programelor pentru calculator,
         astfel cum rezultă din această directivă.

      29      Directiva 91/250 nu definește noțiunea „oricare formă de exprimare a unui program pentru calculator”.

      30      În aceste condiții, noțiunea trebuie definită având în vedere textul și contextul în care apar dispozițiile articolului 1
         alineatul (2) din Directiva 91/250 în care se regăsește aceasta, precum și în lumina obiectivelor directivei în ansamblu și
         ale dreptului internațional (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 16 iulie 2009 Infopaq International, C‑5/08, Rep., p. I‑6569,
         punctul 32).

      31      Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directiva 91/250, programele pentru calculator sunt protejate prin dreptul de autor
         ca fiind opere literare în înțelesul Convenției de la Berna. Alineatul (2) al acestui articol extinde o astfel de protecție
         la toate formele de exprimare a unui program pentru calculator.

      32      Prima teză a celui de al șaptelea considerent al Directivei 91/250 prevede că, în înțelesul acestei directive, noțiunea „program
         pentru calculator” include programe, indiferent de forma acestora, inclusiv cele care sunt încorporate în hardware.

      33      În această privință, trebuie să se facă trimitere la articolul 10 alineatul (1) din Acordul TRIPS, care prevede că programele
         pentru calculator, fie că sunt exprimate în cod sursă, fie în cod obiect, vor fi protejate ca opere literare în temeiul Convenției
         de la Berna.

      34      Rezultă că codul sursă și codul obiect ale unui program pentru calculator sunt forme de exprimare a acestuia care merită,
         în consecință, să fie protejate prin dreptul de autor asupra programelor pentru calculator, în temeiul articolului 1 alineatul
         (2) din Directiva 91/250.

      35      Prin urmare, obiectul protecției conferite de această directivă cuprinde programul pentru calculator în toate formele de exprimare
         a acestuia, care permit reproducerea sa în diferite limbaje informatice, precum codul sursă și codul obiect.

      36      Trebuie de asemenea să se pună accentul pe a doua teză a celui de al șaptelea considerent al Directivei 91/250 potrivit căreia
         noțiunea „program pentru calculator” include, de asemenea, lucrările de concepție pregătitoare care au drept scop dezvoltarea
         unui program, cu condiția ca acestea să fie de natură să permită realizarea unui program pentru calculator într‑un stadiu
         ulterior.

      37      Astfel, obiectul protecției Directivei 91/250 cuprinde formele de exprimare a unui program pentru calculator, precum și lucrările
         de concepție pregătitoare de natură să permită reproducerea sau, respectiv, realizarea ulterioară a unui asemenea program.

      38      Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 61 din concluzii, orice formă de exprimare a unui program pentru calculator
         trebuie să fie protejată din momentul în care reproducerea sa ar genera reproducerea programului pentru calculator însuși,
         permițând astfel calculatorului să își îndeplinească funcția.

      39      Potrivit celui de al zecelea şi celui de al unsprezecelea considerent ale Directivei 91/250, interfețele sunt părți ale programului
         pentru calculator care asigură interconexiunea și interacțiunea tuturor elementelor software și hardware cu alte componente
         software și hardware, precum și cu utilizatorii pentru a permite deplina funcționare a acestora.

      40      În principal, interfața grafică cu utilizatorul este o interfață de interacțiune, care permite o comunicare între programul
         pentru calculator și utilizator.

      41      În aceste condiții, interfața grafică cu utilizatorul nu permite reproducerea acestui program pentru calculator, ci constituie
         doar un element al acestui program prin intermediul căruia utilizatorii exploatează funcționalitățile acestui program.

      42      Rezultă că această interfață nu constituie o formă de exprimare a unui program pentru calculator în sensul articolului 1 alineatul
         (2) din Directiva 91/250 și că, prin urmare, nu poate beneficia de protecția specifică prin dreptul de autor asupra programelor
         pentru calculator în temeiul acestei directive.

      43      Cu toate acestea, chiar dacă instanța de trimitere și‑a limitat întrebarea la interpretarea articolului 1 alineatul (2) din
         Directiva 91/250, această împrejurare nu împiedică Curtea să îi furnizeze toate elementele de interpretare a dreptului Uniunii
         care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă această instanță s‑a referit sau nu s‑a
         referit la acestea în enunțul întrebării sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2007, Alevizos, C‑392/05,
         Rep., p. I‑3505, punctul 64 și jurisprudența citată).

      44      În această privință, trebuie să se verifice dacă interfața grafică cu utilizatorul a unui program pentru calculator poate
         beneficia de protecția prin dreptul de autor de drept comun în temeiul Directivei 2001/29.

      45      Curtea a statuat că dreptul de autor în sensul Directivei 2001/29 nu se poate aplica decât în cazul unei opere care este originală,
         fiind o creație intelectuală proprie autorului său [a se vedea în acest sens, referitor la articolul 2 litera (a) din Directiva
         2001/29, Hotărârea Infopaq International, citată anterior, punctele 33-37].

      46      În consecință, interfața grafică cu utilizatorul poate beneficia, ca operă, de protecția prin dreptul de autor dacă este o
         creație intelectuală proprie autorului său.

      47      Instanța națională are obligația să verifice dacă această situație se regăsește în litigiul cu care este sesizată.

      48      În momentul în care procedează la o astfel de apreciere, instanța națională va trebui să țină cont în special de dispunerea
         sau de configurația specifică a tuturor elementelor componente ale interfeței grafice cu utilizatorul pentru a stabili care
         îndeplinesc criteriul originalității. În această privință, criteriul nu poate fi îndeplinit de componentele interfeței grafice
         cu utilizatorul care s‑ar caracteriza doar prin funcția lor tehnică.

      49      Prin urmare, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 75 și 76 din concluzii, în cazul în care exprimarea elementelor
         componente menționate este dictată de funcția lor tehnică, criteriul originalității nu este îndeplinit, întrucât modalitățile
         diferite de punere în aplicare a unei idei sunt atât de limitate, încât ideea și expresia se confundă.

      50      Într‑o astfel de situație, elementele componente ale interfeței grafice cu utilizatorul nu ar permite autorului să își poată
         exprima spiritul creator în mod original și să ajungă la un rezultat concretizat într‑o creație intelectuală proprie acestui
         autor.

      51      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că interfața grafică cu utilizatorul
         nu constituie o formă de exprimare a unui program pentru calculator în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 91/250
         și că nu poate beneficia de protecția prin dreptul de autor asupra programelor pentru calculator în temeiul acestei directive.
         Cu toate acestea, o astfel de interfață poate beneficia de protecția prin dreptul de autor ca operă, în temeiul Directivei
         2001/29, dacă această interfață constituie o creație intelectuală proprie autorului său.

       Cu privire la a doua întrebare
      52      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă difuzarea unei
         interfețe grafice cu utilizatorul în cadrul programelor de televiziune este o comunicare publică a unei opere protejate de
         dreptul de autor, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.

      53      Potrivit acestui articol, statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorilor de a autoriza sau de a interzice orice comunicare
         publică a operelor lor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului a operelor lor, astfel încât
         oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment.

      54      Din considerentul (23) al Directivei 2001/29 rezultă că noțiunea „comunicare publică” trebuie înțeleasă în sens larg. Pe de
         altă parte, o astfel de interpretare se dovedește indispensabilă pentru a atinge obiectivul principal al acestei directive,
         care, după cum rezultă din considerentele (9) și (10), este de a institui un nivel ridicat de protecție în favoarea, printre
         alții, a autorilor, permițându‑le acestora să primească o remunerație adecvată pentru utilizarea operelor lor, în special
         cu ocazia unei comunicări publice (Hotărârea din 7 decembrie 2006, SGAE, C‑306/05, Rec., p. I‑11519, punctul 36).

      55      Rezultă că, în principiu, difuzarea unei opere în cadrul programelor de televiziune este o comunicare publică pe care autorul
         acesteia are dreptul exclusiv de a o autoriza sau de a o interzice.

      56      În plus, din cuprinsul punctului 46 din prezenta hotărâre rezultă că interfața grafică cu utilizatorul poate constitui o creație
         intelectuală proprie autorului său.

      57      Cu toate acestea, chiar dacă interfața grafică cu utilizatorul este afișată cu ocazia difuzării unei emisiuni în cadrul programelor
         de televiziune, telespectatorii recepționează comunicarea acestei interfețe grafice cu utilizatorul doar în mod pasiv, fără
         posibilitatea de a interveni. Aceștia nu pot utiliza funcția interfeței respective, care constă în a permite o interacțiune
         între programul pentru calculator și utilizator. Dat fiind că, prin difuzarea programelor de televiziune, interfața grafică
         cu utilizatorul nu este pusă la dispoziția publicului, astfel încât persoanele care îl alcătuiesc să poată avea acces la elementul
         esențial ce caracterizează interfața, și anume interacțiunea cu utilizatorul, nu există o comunicare publică a interfeței
         grafice cu utilizatorul în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.

      58      În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare adresată că difuzarea unei interfețe grafice cu utilizatorul în
         cadrul programelor de televiziune nu constituie o comunicare publică a unei opere protejate prin dreptul de autor în sensul
         articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      59      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Interfața grafică cu utilizatorul nu constituie o formă de exprimare a unui program pentru calculator în sensul articolului
            1 alineatul (2) din Directiva 91/250/CEE a Consiliului din 14 mai 1991 privind protecția juridică a programelor pentru calculator
            și nu poate beneficia de protecția prin dreptul de autor asupra programelor pentru calculator în temeiul acestei directive.
            Cu toate acestea, o astfel de interfață poate beneficia de protecția prin dreptul de autor ca operă, în temeiul Directivei
            2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de
            autor și drepturilor conexe în societatea informațională, dacă această interfață constituie o creație intelectuală proprie
            autorului său.
      2)      Difuzarea unei interfețe grafice cu utilizatorul în cadrul programelor de televiziune nu constituie o comunicare publică a
            unei opere protejate prin dreptul de autor în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.
      Semnături
      * Limba de procedură: ceha.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 10 ianuarie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 92/43/CEE. # Cauza C-98/03.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 13 iulie 2000. # Parlamentul European împotriva Pierre Richard. # Funcționari. # Cauza C-174/99 P.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 7 iulie 2011. # Cree, Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare TRUEWHITE - Motive absolute de refuz - Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 - Marcă descriptivă. # Cauza T-208/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 7 iulie 2011 – Cree/OAPI (TRUEWHITE)
      (Cauza T‑208/10)
      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare TRUEWHITE – Motive absolute de refuz – Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 – Marcă descriptivă”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci compuse exclusiv din semne sau indicații care pot să servească pentru a desemna caracteristicile unui produs [Regulamentul
         nr.º207/2009 al Consiliului, art. 7 alin. (1) litera (c)] (a se vedea punctele 23, 25 și 31)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 17 februarie 2010 (cauza R 985/2009‑2) privind înregistrarea
                  semnului TRUEWHITE drept marcă comunitară

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Cree, Inc. la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 22 iunie 1999. # Lloyd Schuhfabrik Meyer & Co. GmbH împotriva Klijsen Handel BV. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landgericht München I - Germania. # Directivă 89/104/CEE. # Cauza C-342/97.


Hotărârea Curții din data de 17 septembrie 1987. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Nerespectarea unei directive. # Cauza 412/85.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 7 martie 2007. # Paulo Sequeira Wandschneider împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Acțiune în anulare - Motivare - Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-110/04.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)
      7 martie 2007
      Cauza T‑110/04
      Paulo Sequeira Wandschneider
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcționari — Raport asupra evoluției carierei — Exercițiul de evaluare 2001/2002 — Acțiune în anulare — Motivare — Aprecierea meritelor — Elemente de probă — Acțiune în despăgubire”
      Obiectul: Acțiune având ca obiect, pe de o parte, o cerere privind anularea deciziei din 23 aprilie 2003 prin care a fost întocmit raportul
         asupra evoluției carierei referitor la reclamant pentru perioada 1 iulie 2001-31 decembrie 2002 și, pe de altă parte, o cerere
         privind acordarea de daune interese

      Decizia: Anulează decizia din 23 aprilie 2003 prin care a fost întocmit raportul asupra evoluției carierei referitor la reclamant pentru
         perioada 1 iulie 2001-31 decembrie 2002. Respinge acțiunea în despăgubiri. Obligă Comisia să suporte toate cheltuielile de
         judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari — Evaluare — Raport de evaluare — Întocmire — Întârziere
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      2.      Funcționari — Evaluare — Raport de evaluare — Schimbarea metodei de evaluare
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      3.      Funcționari — Evaluare — Raport asupra evoluției carierei
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      4.      Funcționari — Drepturi și obligații — Obligația de a concilia spiritul independent de care trebuie dat dovadă cu organizarea
            ierarhizată a funcției publice
      5.      Funcționari — Principii — Obligația de solicitudine ce revine administrației — Principiul bunei administrări
      1.      Cu excepția existenței unor împrejurări excepționale, un raport de evaluare nu poate fi anulat numai pentru motivul că a fost
         întocmit cu întârziere. Chiar dacă întocmirea cu întârziere a unui raport de evaluare poate da naștere, după caz, unui drept
         al funcționarului în cauză de a obține despăgubiri, aceasta nu poate afecta validitatea raportului de evaluare și, în consecință,
         nu poate justifica anularea acestuia.

      (a se vedea punctul 39)
      Trimitere la: Tribunalul de Primă Instanță 7 mai 2003, den Hamer/Comisia, T‑278/01, RecFP, p. I‑6139 și II‑665, punctul 32
         și jurisprudența citată

      2.      Atunci când o instituție urmărește obiectivul de a diferenția și de a nuanța într‑o mai mare măsură aprecierile analitice
         realizate în ceea ce privește funcționarii, cu ocazia evaluării acestora, prin înlocuirea unei metode de apreciere cu o alta,
         o astfel de schimbare de metodă implică în mod necesar imposibilitatea efectuării corespondenței între noua metodă de evaluare
         și cea anterioară prin intermediul unui mecanism de corelare fix. Modificarea parametrilor de apreciere face, așadar, deosebit
         de dificilă o comparație între noua evaluare a unui funcționar și cea anterioară.

      (a se vedea punctul 104)
      Trimitere la: Tribunalul de Primă Instanță 22 februarie 1990, Turner/Comisia, T‑40/89, Rec., p. II‑55, publicare sumară, punctul
         23; Tribunalul de Primă Instanță 13 iulie 2006, Vounakis/Comisia, T‑165/04, RecFP, p. I‑A‑2‑155 și II‑A‑2‑735, punctul 141

      3.      Administrația are obligația de a motiva rapoartele de evaluare în mod detaliat și suficient. Comentariile cu caracter general
         care însoțesc aprecierile analitice trebuie să permită persoanei evaluate să aprecieze temeinicia acestora în deplină cunoștință
         de cauză și, dacă este cazul, trebuie să permită instanței comunitare să exercite controlul jurisdicțional și, în acest scop,
         este important să existe o coerență între aceste aprecieri și comentariile care au rolul de a le justifica.

      În această privință, în cadrul sistemului de evaluare instituit de Comisie, aprecierile finale efectuate în raportul asupra
         evoluției carierei sunt cele care pot leza un funcționar și care, prin urmare, trebuie să fie motivate, iar nu fiecare dintre
         observațiile sau aprecierile formulate succesiv, în fiecare etapă a procedurii, de evaluator, de validator, de comitetul paritar
         de evaluare și de evaluatorul de apel.

      Pe de altă parte, chiar dacă nu li se poate pretinde superiorilor ierarhici să expună, în minutele ședințelor, în procesele‑verbale,
         în notele de serviciu sau în alte documente, orice comportament sau orice atitudine care este criticabilă sau care îi poate
         fi reproșată unui funcționar, în lipsa oricărui element concret care să susțină o critică sau un reproș referitoare la comportamentul
         funcționarului evaluat, acesta nu poate să aprecieze existența efectivă a comportamentelor care îi sunt imputate sau temeinicia
         aprecierilor făcute, iar Tribunalul nu are posibilitatea să își exercite controlul, astfel încât această lipsă constituie
         o încălcare a obligației de motivare.

      (a se vedea punctele 108, 110 și 117)
      Trimitere la: Tribunalul de Primă Instanță 21 octombrie 1992, Maurissen/Curtea de Conturi, T‑23/91, Rec., p. II‑2377, punctul
         41; Tribunalul de Primă Instanță 12 iunie 2002, Mellone/Comisia, T‑187/01, RecFP, p. I‑A‑81 și II‑389, punctul 27 și jurisprudența
         citată, Vounakis/Comisia, citată anterior, punctul 84

      4.      Spiritul independent de care trebuie să dea dovadă funcționarul în cadrul îndeplinirii unora dintre sarcinile sale nu trebuie
         să se manifeste în contradicție cu faptul că acesta face parte dintr‑o echipă care are o structură ierarhizată și este obligat,
         în calitatea sa de funcționar, să urmeze instrucțiunile superiorilor săi ierarhici, cu excepțiile prevăzute în statut.

      (a se vedea punctul 154)
      5.      Atât obligația administrației de solicitudine față de agenții săi, care reflectă echilibrul dintre drepturile și obligațiile
         reciproce pe care statutul le‑a instituit în ceea ce privește raporturile dintre autoritatea publică și agenții serviciului
         public, cât și principiul bunei administrări impun ca, atunci când se pronunță în legătură cu situația unui funcționar, autoritatea
         ierarhică să țină seama nu numai de interesul serviciului, ci și de cel al funcționarului în cauză.

      (a se vedea punctele 184 și 185)
      Trimitere la: Tribunalul de Primă Instanță 5 februarie 1997, Ibarra Gil/Comisia, T‑207/95, RecFP, p. I‑A‑13 și II‑31, punctul
         75; Tribunalul de Primă Instanță 16 iulie 1998, Presle/Cedefop, T‑93/96, RecFP, p. I‑A‑387 și II‑1111, punctul 83; Tribunalul
         de Primă Instanță 16 martie 2004, Afari/BCE, T‑11/03, RecFP, p. I‑A‑65 și II‑267, punctele 42 și 217


Hotărârea Curții din data de 18 mai 1994. # Codorníu SA împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Acțiune în anulare. # Cauza C-309/89.


Hotărârea Curții din data de 9 iunie 1977. # M. Blottner împotriva Het Bestuur der Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Raad van Beroep Amsterdam - Țările de Jos. # Securitate socială. # Cauza 109-76.