Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 29 noiembrie 2006. # Franco Campoli împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Act cauzator de prejudiciu - Egalitate de tratament. # Cauza T-135/05.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 22 decembrie 2008. # Isabel Clara Centeno Mediavilla și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Statutul funcționarilor - Excepția de nelegalitate a articolului 12 alineatul (3) din anexa XIII privind încadrarea funcționarilor recrutați după 1 mai 2004 - Consultarea Comitetului pentru statutul funcționarilor - Neîncălcarea drepturilor dobândite și a principiului egalității de tratament. # Cauza C-443/07 P.

text:
      HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      22 decembrie 2008
      Cauza C‑443/07 P
      Isabel Clara Centeno Mediavilla și alții
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Recurs – Statutul funcționarilor – Excepția de nelegalitate a articolului 12 alineatul (3) din anexa XIII privind încadrarea funcționarilor recrutați după 1
         mai 2004 – Consultarea Comitetului pentru Statutul funcționarilor – Neîncălcarea drepturilor dobândite și a principiului egalității de tratament”

      Obiectul: Recurs formulat împotriva Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 11 iulie 2007, Centeno Mediavilla
         și alții/Comisia (T‑58/05, Rep., p. II‑2523), având ca obiect anularea acestei hotărâri

      Decizia: Respinge recursul.

      Sumarul hotărârii
      1.        Funcționari – Statut – Regulament de modificare a statutului – Procedură de elaborare – Consultarea Comitetului pentru Statutul
            funcționarilor
      [art. 283 CE; Statutul funcționarilor, art. 10 al doilea paragraf; anexa XIII, art. 12 alin. (3)]
      2.        Funcționari – Recrutare – Numire în grad – Introducerea unei noi structuri a carierelor prin Regulamentul nr. 723/2004 – Dispoziții
            tranzitorii de încadrare în grad
      [Statutul funcționarilor, art. 3 și 31; anexa XIII, art. 12 alin. (3); Regulamentul nr. 723/2004 al Consiliului]
      3.        Funcționari – Recrutare – Numire în grad – Introducerea unei noi structuri a carierelor prin Regulamentul nr. 723/2004 – Dispoziții
            tranzitorii de încadrare în grad
      [Statutul funcționarilor, anexa XIII, art. 12 alin. (3); Regulamentul nr. 723/2004 al Consiliului]
      4.        Funcționari – Recrutare – Numire în grad – Introducerea unei noi structuri a carierelor prin Regulamentul nr. 723/2004 – Dispoziții
            tranzitorii de încadrare în grad
      [Statutul funcționarilor, anexa XIII, art. 12 alin. (3); Regulamentul nr. 723/2004 al Consiliului]
      1.        Termenii articolului 10 din statut, care prevede instituirea unui Comitet pentru Statutul funcționarilor, ce trebuie consultat
         în privința oricărei propuneri de revizuire a statutului și poate formula sugestii în cadrul unei astfel de revizuiri, sunt
         în mod vădit incompatibili cu o interpretare restrictivă. Comisia are obligația de a consulta din nou acest comitet înainte
         de adoptarea de către Consiliu a dispozițiilor de reglementare respective, atunci când modificări la o propunere a statutului
         afectează economia propunerii în mod substanțial, o astfel de obligație fiind exclusă pentru modificările punctuale și cu
         efect limitat. Caracterul substanțial al unei modificări trebuie apreciat din punctul de vedere al obiectului și al poziției
         dispozițiilor modificate în ansamblul reformei, iar nu în considerarea consecințelor individuale asupra funcționarilor vizați.

      În această privință, înlocuirea gradului A 7 cu gradul A *6 care decurge din reforma carierelor introdusă de legiuitorul comunitar
         la 1 mai 2004, avută în vedere inițial în dispoziția care a devenit articolul 12 alineatul (3) din anexa XIII la statut, nu
         este substanțială din moment ce constituie un element complementar al acestei reforme, care se inserează în sistemul de ansamblu
         și în perspectiva globală a unei restructurări evolutive a carierelor. Această modificare nu necesita o nouă consultare a
         Comitetului pentru Statutul funcționarilor întrucât nu se îndepărta în mod substanțial de textul propus comitetului menționat,
         care, prin urmare, a avut ocazia să își exprime opinia asupra posibilității de a lua în considerare o diferență a gradelor
         de recrutare între funcționarii – candidați care au reușit la concursuri ce s‑au desfășurat înainte de intrarea în vigoare
         a reformei – recrutați înainte de această dată și cei recrutați după data respectivă.

      2.        Candidații care au reușit la un concurs, înscriși pe o lista de candidați eligibili nu au, în calitatea amintită, niciun drept
         dobândit de a fi numiți, ci au numai o vocație în acest sens, iar încadrarea lor în grad depinde de numirea lor, care este
         de competența autorității împuternicite să facă numiri. În consecință, candidații care au reușit la concursurile generale
         înscriși pe liste de candidați eligibili înainte de 1 mai 2004, data intrării în vigoare a Regulamentului nr. 723/2004 de
         modificare a Statutului funcționarilor, precum și a Regimului aplicabil celorlalți agenți, dar care au fost numiți funcționari
         aflați în perioada de probă după această dată nu pot invoca niciun drept dobândit pentru a solicita, în locul aplicării noilor
         criterii de încadrare prevăzute de acest regulament, respectarea clasificării în gradul indicat în anunțul de concurs, în
         măsura în care situația care a dat naștere dreptului lor la respectarea anumitor condiții de recrutare nu s‑a definitivat
         înainte de intrarea în vigoare a regulamentului menționat. Aceste considerații sunt valabile de asemenea pentru persoanele
         care au fost recrutate ca funcționari aflați în perioada de probă înainte de 1 mai 2004, dar care au fost numite funcționari
         după această dată.

      Deși acei candidați care au reușit la un concurs dobândesc în principiu, conform articolului 31 alineatul (1) din statut,
         dreptul de a fi încadrați în gradul din grupa de funcții indicat în anunțul concursului, dacă sunt numiți, această dispoziție
         nu se poate aplica decât în condițiile unei reglementări nemodificate, întrucât această dispoziție nu poate obliga autoritatea
         împuternicită să facă numiri să adopte o decizie neconformă statutului, astfel cum a fost modificat de legiuitorul comunitar,
         și, prin urmare, nelegală. Articolul 12 alineatul (3) din anexa XIII la statut, în calitate de dispoziție tranzitorie cu caracter
         special, poate institui o derogare de la norma cu caracter general prevăzută la articolul 31 din statut, aplicabilă unei categorii
         determinate de funcționari.

      3.        Prin adoptarea articolului 12 alineatul (3) din anexa XIII la statut, din care rezultă o diferență de tratament între funcționarii
         care au reușit la același concurs recrutați înainte și, respectiv, după 1 mai 2004, data intrării în vigoare a reformei realizate
         prin Regulamentul nr. 723/2004 de modificare a Statului funcționarilor, precum și a Regimului aplicabil celorlalți agenți,
         legiuitorul nu a încălcat principiul egalității de tratament întrucât acest tratament diferențiat afectează funcționari care
         nu fac parte din una și aceeași categorie. Într‑adevăr, funcționarii recrutați după 1 mai 2004 nu se găsesc în aceeași situație
         juridică în care se găsesc funcționarii recrutați înainte de această dată, deoarece, spre deosebire de funcționarii deja recrutați,
         aceștia nu aveau la momentul intrării în vigoare a reformei decât vocația de a fi numiți. O astfel de diferență de tratament
         se bazează în plus pe un element obiectiv și independent de voința legiuitorului comunitar, și anume data recrutării stabilită
         de autoritatea împuternicită să facă numiri. Pe de altă parte, prin echilibrarea intereselor diferitelor categorii de funcționari
         în cadrul introducerii progresive a noului regim statutar, legiuitorul comunitar a putut în mod legal să decidă că recrutarea
         funcționarilor care au reușit la concursuri ce s‑au desfășurat înainte de 1 mai 2004, dar care au fost recrutați după această
         dată ar avea loc în condițiile stabilite de noul regim, acordându‑le totodată un tratament mai favorabil decât cel aplicabil
         funcționarilor care au reușit la concursul ce s‑a desfășurat după 1 mai 2004 și care au fost recrutați ulterior.

      Criteriile de încadrare menționate la articolul 12 alineatul (3) din anexa XIII la statut nu cuprind nicio discriminare pe
         motiv de vârstă, în condițiile în care sunt vădit independente de luarea în considerare a vârstei candidaților care au reușit
         la concursurile respective și, în plus, prevăd, în privința categoriei A, o distincție între gradul de bază A *5 (vechiul
         grad A 8) și gradul superior A *6 (vechiul grad A 7/A 6).

      4.        Candidații care au reușit la un concurs, înscriși pe o lista de candidați eligibili înainte de 1 mai 2004, data intrării în
         vigoare a Regulamentului nr. 723/2004 de modificare a Statutului funcționarilor, precum și a Regimului aplicabil celorlalți
         agenți, dar care au fost numiți funcționari aflați în perioada de probă după această dată nu pot invoca indicațiile primite
         din partea administrației înainte de numire în privința încadrării lor potrivit criteriilor menționate în anunțul de concurs,
         însoțite însă de avertismente în legătură cu posibilitatea de a li se propune o încadrare pe baza noilor dispoziții statutare,
         pentru a contesta legalitatea dispozițiilor menționate, pe care s‑au întemeiat în final deciziile de numire. Astfel, chiar
         considerând că astfel de indicații provenite de la administrație reprezintă asigurări precise susceptibile să dea naștere
         unei încrederi legitime în beneficiul destinatarilor, persoanele interesate nu se pot prevala de principiul protecției încrederii
         legitime pentru a se opune aplicării unei noi dispoziții de reglementare, în special într‑un domeniu în care legiuitorul dispune
         de o largă putere de apreciere. Actele administrative nu pot limita marja de manevră a legiuitorului și nici nu pot reprezenta
         un parametru al legalității pe care acesta trebuie să îl respecte.


Hotărârea Curții din data de 11 iulie 1991. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Portugheze. # Cauza C-247/89.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 17 martie 1983. # Christiane Hoffmann împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 280/81.


Hotărârea Curții din data de 9 august 1994. # Bund Naturschutz in Bayern e.V. și Richard Stahnsdorf și alții împotriva Freistaat Bayern, Stadt Vilsbiburg și Landkreis Landshut. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bayerischer Verwaltungsgerichtshof - Germania. # Directivă 85/337/CEE. # Cauza C-396/92.


title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 9 iunie 2016.#Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ NV împotriva Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit.#Cerere de decizie preliminară formulată de Raad van State.#Trimitere preliminară – Poluare atmosferică – Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră – Directiva 2003/87/CE – Noțiunea «instalație» – Includerea sitului de stocare a combustibilului – Regulamentul (UE) nr. 601/2012 – Noțiunea «combustibil exportat din instalație».#Cauza C-158/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
      9 iunie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Poluare atmosferică — Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră — Directiva 2003/87/CE — Noțiunea «instalație» — Includerea sitului de stocare a combustibilului — Regulamentul (UE) nr. 601/2012 — Noțiunea «combustibil exportat din instalație»”
      În cauza C‑158/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Raad van State (Consiliul de Stat, Țările de Jos), prin decizia din 1 aprilie 2015, primită de Curte la 3 aprilie 2015, în procedura

         Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV

      împotriva

         Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit,

      CURTEA (Camera a șasea),
      compusă din domnul A. Arabadjiev, președinte de cameră, și domnii J.‑C. Bonichot (raportor) și E. Regan, judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV, de V. M. Y. van 't Lam și de T. Kortmann, advocaten;

               —

               pentru guvernul olandez, de M. de Ree și de M. Bulterman, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de E. Manhaeve și de K. Mifsud‑Bonnici, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 martie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului (JO 2003, L 275, p. 32, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 78), astfel cum a fost modificată prin Decizia nr. 1359/2013/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 17 decembrie 2013 (JO 2013, L 343, denumită în continuare „Directiva 2003/87”), și a articolului 27 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 601/2012 al Comisiei din 21 iunie 2012 privind monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră în conformitate cu Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului (JO 2012, L 181, p.30), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 206/2014 al Comisiei din 4 martie 2014 (JO 2014, L 65, p. 27, denumit în continuare „Regulamentul nr. 601/2012”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV (denumită în continuare „EPZ”), pe de o parte, și Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit (Direcția autorității olandeze competente în materie de emisii, denumită în continuare „NEa”), pe de altă parte, în legătură cu luarea în considerare a emisiilor de gaze cu efect de seră provenite din autoîncălzirea cărbunelui în timpul depozitării.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Directiva 2003/87

               3

               Considerentul (11) al Directivei 2003/87 are următorul cuprins:
               „Este necesar ca statele membre să se asigure că operatorii anumitor activități specificate dețin permise de emisie de gaze cu efect de seră și că aceștia monitorizează și raportează emisiile lor de gaze cu efect de seră specificate în legătură cu activitățile respective.”

               4

               Articolul 2 din această directivă, intitulat „Sfera de aplicare”, prevede la alineatul (1):
               „Prezenta directivă se aplică emisiilor care provin din activitățile enumerate în anexa I și gazelor cu efect de seră din anexa II.”

               5

               Articolul 3 din directiva menționată, intitulat „Definiții”, prevede:
               „În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
               […]

                        (b)

                        «emisii» înseamnă eliberarea în atmosferă de gaze cu efect de seră din surse aparținând unei instalații […]

                  […]

                        (e)

                        «instalație» înseamnă o unitate tehnică staționară în care sunt realizate una sau mai multe dintre activitățile enumerate în anexa I și orice alte activități direct asociate care au o legătură de natură tehnică cu activitățile realizate în locul respectiv și care ar putea avea efecte asupra emisiilor și a poluării;

                  […]

                        (t)

                        «ardere» înseamnă orice oxidare a combustibililor, indiferent de modul în care este utilizată energia termică, electrică sau mecanică produsă prin acest proces și orice alte activități asociate, inclusiv spălarea gazelor reziduale;

                  […]”

               6

               Articolul 12 din aceeași directivă, intitulat „Transferul, restituirea și anularea cotelor”, prevede la alineatul (3):
               „Statele membre se asigură că, până la data de 30 aprilie a fiecărui an, operatorul fiecărei instalații restituie un număr de cote, altele decât cotele eliberate în temeiul capitolului II, egal cu totalul emisiilor instalației în cauză pe parcursul anului calendaristic anterior, conform verificării efectuate în conformitate cu articolul 15, și că acestea sunt ulterior anulate.”

               7

               Anexa I la Directiva 2003/87 enumeră categoriile de activități cărora li se aplică această directivă și menționează printre altele, la punctul 6, arderea combustibililor în instalații cu o putere termică nominală totală de peste 20 MW, cu excepția instalațiilor pentru incinerarea deșeurilor periculoase sau municipale. Punctul 5 din această anexă precizează, pe de altă parte, că, dacă se constată că într‑o instalație se depășește pragul de capacitate pentru vreo activitate menționată în această anexă, se includ în permisul de emisii de gaze cu efect de seră toate instalațiile în care se ard combustibili, altele decât instalațiile pentru incinerarea deșeurilor periculoase sau municipale.

         Regulamentul nr. 601/2012

               8

               Considerentul (1) al Regulamentului nr. 601/2012 are următorul cuprins:
               „Monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră, realizate în conformitate cu cerințele armonizate prevăzute în prezentul regulament, trebuie să fie complete, coerente, transparente și precise pentru buna funcționare a schemei de comercializare a certificatelor de emisii de gaze cu efect de seră stabilit prin [Directiva 2003/87] […]”

               9

               În considerentul (5) al regulamentului menționat se arată:
               „Planul de monitorizare, care stabilește o documentație detaliată, completă și transparentă cu privire la metodologia unui operator al unei instalații specifice sau a unui operator de aeronavă trebuie să constituie un element central al sistemului stabilit prin prezentul regulament. Ar trebui solicitate actualizări periodice ale planului pentru a ține seama de constatările verificatorului, dar și la inițiativa operatorului sau a operatorului de aeronave. […]”

               10

               Articolul 2 din același regulament, intitulat „Domeniu de aplicare”, prevede:
               „Prezentul regulament se aplică monitorizării și raportării emisiilor de gaze cu efect de seră legate de activitățile enumerate în anexa I la [Directiva 2003/87] și datelor de activitate privind instalațiile staționare […].
               Acesta se aplică emisiilor și datelor de activitate înregistrate începând cu 1 ianuarie 2013.”

               11

               Articolul 3 din Regulamentul nr. 601/2012, intitulat „Definiții”, prevede:
               „În sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții:
               […]

                        5.

                        «sursă de emisii» înseamnă o parte identificabilă distinctă dintr‑o instalație sau un proces din cadrul unei instalații care generează emisii de gaze cu efect de seră semnificative […]

                  […]

                        11.

                        «emisii de ardere» înseamnă emisiile de gaze cu efect de seră care au loc în timpul reacției exoterme a unui combustibil cu oxigenul;

                  […]”

               12

               Articolul 5 din regulamentul menționat, intitulat „Exhaustivitate”, prevede:
               „Monitorizarea și raportarea trebuie să fie complete și să acopere toate emisiile de proces și de ardere provenite din totalitatea surselor de emisii și a fluxurilor de surse aferente activităților enumerate în anexa I la [Directiva 2003/87] și altor activități relevante incluse în temeiul articolului 24 din directiva respectivă, precum și toate gazele cu efect de seră menționate în legătură cu activitățile respective, evitându‑se în același timp dubla contabilizare.
               Operatorii și operatorii de aeronave aplică măsuri adecvate pentru prevenirea lacunelor privind datele, care ar putea apărea în perioada de raportare.”

               13

               Articolul 11 din același regulament, intitulat „Obligație generală”, prevede la alineatul (1):
               „Fiecare operator sau operator de aeronavă monitorizează emisiile de gaze cu efect de seră pe baza unui plan de monitorizare aprobat de către autoritatea competentă în conformitate cu articolul 12, având în vedere natura și funcționarea instalației sau a activității de aviație pentru care se aplică acesta.
               […]”

               14

               Articolul 20 din Regulamentul nr. 601/2012, intitulat „Limitele monitorizării”, prevede la alineatul (1):
               „Un operator definește limitele monitorizării pentru fiecare instalație.
               În cadrul acestor limite, operatorul include toate emisiile de gaze cu efect de seră relevante care provin din totalitatea surselor de emisii și a fluxurilor de surse aferente activităților desfășurate în instalație și enumerate în anexa I la [Directiva 2003/87], precum și din activitățile și gazele cu efect de seră incluse de un stat membru în conformitate cu articolul 24 din Directiva 2003/87/CE.
               Operatorul include, de asemenea, emisiile rezultate din operațiuni obișnuite și evenimente excepționale, inclusiv pornirea și oprirea instalației sau situațiile de urgență survenite în timpul perioadei de raportare, cu excepția emisiilor provenite de la echipamentele mobile utilizate în scopuri de transport.”

               15

               Articolul 21 din regulamentul menționat, intitulat „Alegerea metodologiei de monitorizare”, prevede la alineatul (1):
               „Pentru monitorizarea emisiilor unei instalații, operatorul alege să aplice fie o metodologie bazată pe calcul, fie o metodă bazată pe măsurare, făcând obiectul unor dispoziții specifice în cadrul prezentului regulament.
               O metodă bazată pe calcul constă în determinarea emisiilor provenite din fluxuri de surse pe baza datelor de activitate obținute cu ajutorul sistemelor de măsurare și a parametrilor adiționali rezultați din analize de laborator sau valori implicite. […]
               […]”

               16

               Articolul 27 din același regulament, intitulat „Determinarea datelor de activitate”, prevede:
               „(1)   Operatorul determină datele de activitate ale unui flux de surse, după cum urmează:

                        (a)

                        pe baza unei contorizări continue în cadrul procesului care generează emisiile;

                        (b)

                        pe baza cumulării contorizărilor de cantități emise separat, luând în calcul variațiile semnificative de stoc.

                  (2)   În sensul alineatului (1) litera (b), cantitatea de combustibil sau de materie primă prelucrată în timpul perioadei de raportare se calculează ca fiind cantitatea de combustibil sau de materie primă achiziționată în cursul perioadei de raportare minus cantitatea de combustibil sau de materie primă exportată din instalație plus cantitatea de combustibil sau de materie primă aflată în stoc la începutul perioadei de raportare minus cantitatea de combustibil sau de materie primă aflată în stoc la sfârșitul perioadei de raportare.
               […]”

         Dreptul olandez

               17

               Potrivit articolului 2.2 alineatul 1 din wet milieubeheer (Legea privind gestionarea mediului), misiunile prevăzute de Regulamentul nr. 601/2012 sunt încredințate NEa.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               18

               EPZ exploatează o centrală pe cărbune în Țările de Jos, pusă în funcțiune în 1987. Această centrală are o putere de 406 MW și consumă în medie 2500 de tone de cărbune pe zi.

               19

               Cărbunele este livrat pe un sit de stocare, situat la aproximativ 800 de metri de centrală, care este separat de aceasta printr‑un drum public. Acesta este păstrat între șase luni și un an pe situl menționat înainte de a fi expediat până la centrală pe o bandă transportoare, pentru a fi ulterior măcinat și apoi introdus în instalația de ardere.

               20

               În cadrul elaborării planului de monitorizare a instalației exploatate de EPZ pentru a treia perioadă de comercializare, cuprinsă între anii 2013 și 2020, NEa a estimat că pierderile de cărbune datorate autoîncălzirii acestuia în perioada de stocare nu puteau fi considerate combustibil exportat din această instalație în sensul articolului 27 alineatul (2) din Regulamentul nr. 601/2012.

               21

               Prin decizia din 8 noiembrie 2013, NEa a refuzat, în consecință, să aprobe modificarea planului de monitorizare menționat solicitată de EPZ, iar ulterior, prin decizia din 23 aprilie 2014, a respins ca nefondată contestația formulată de întreprinderea menționată împotriva acestei prime decizii.

               22

               EPZ a sesizat Raad van State (Consiliul de Stat) cu o cerere de anulare a acestei din urmă decizii.

               23

               În aceste condiții, Raad van State (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Noțiunea «instalație» în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87 acoperă și o situație de fapt precum cea din speță, în care cărbunele este depozitat într‑un parc de cărbune unde, ca urmare a autoîncălzirii, se produc emisii de CO2, în care centrul parcului de cărbune se află la o distanță de 800 de metri de limita [terenului] centralei pe cărbune și în care cele două terenuri sunt despărțite de un drum public, iar cărbunele este transportat de la situl de stocare până în centrală cu o bandă transportoare care trece peste drumul public?

                        2)

                        Noțiunea «combustibil exportat din instalație» prevăzută la articolul 27 alineatul (2) din [Regulamentul nr. 601/2012] descrie o situație precum cea din speță, în care se înregistrează pierderi de cărbune cauzate de arderea ca urmare a autoîncălzirii în perioada de stocare în parcul de cărbune?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               24

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă constituie o „instalație”, în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87, un sit de stocare a combustibilului al unei centrale pe cărbune precum cel în discuție în litigiul principal și astfel cum este descris de instanța de trimitere, ținând seama în special de faptul că se găsește la o distanță de aproximativ 800 de metri de centrala menționată, că este separat de aceasta printr‑un drum public și că de pe respectivul sit până la centrală combustibilul este transportat pe o bandă transportoare care trece peste drumul public menționat.

               25

               Este necesar să se amintească faptul că articolul 3 litera (e) din Directiva 2003/87 definește instalația în sensul acestei directive ca fiind o unitate tehnică staționară în care sunt realizate una sau mai multe dintre activitățile enumerate în anexa I la directiva menționată și orice alte activități direct asociate care au o legătură de natură tehnică cu activitățile realizate în locul respectiv și care ar putea avea efecte asupra emisiilor și a poluării.

               26

               Pe de altă parte, această anexă vizează printre altele activitatea de ardere a combustibililor în instalații cu o putere termică nominală totală de peste 20 MW, cu excepția instalațiilor pentru incinerarea deșeurilor periculoase sau municipale.

               27

               În cauza principală este cert că, întrucât centrala pe cărbune a EPZ are o putere termică nominală totală de peste 20 MW, activitatea de ardere a cărbunelui a acestei instalații este vizată de anexa I la Directiva 2003/87.

               28

               În schimb, în ceea ce privește activitatea de stocare, chiar presupunând că procesul de autoîncălzire naturală a cărbunelui destinat acestei centrale care are loc în timpul stocării combustibilului respectiv poate fi considerat ca o ardere de combustibili prevăzută în anexa I la directiva menționată, din dosarul de care dispune Curtea nu reiese că puterea termică nominală a sitului de stocare în discuție în litigiul principal este superioară pragului de 20 MW stabilit prin anexa I la această directivă. Prin urmare, acest sit nu poate fi considerat ca fiind o unitate tehnică staționară în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87.

               29

               În consecință, situl de stocare a cărbunelui în discuție în litigiul principal face parte dintr‑o instalație în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87 doar în cazul în care activitatea de stocare a cărbunelui îndeplinește criteriile prevăzute de această dispoziție pentru alte activități decât cele indicate în anexa I la directiva menționată. Această situație se regăsește în cazul în care activitatea menționată are legătură directă cu activitatea de ardere a centralei, dacă este legată din punct de vedere tehnic cu activitățile desfășurate în locația acestei centrale și dacă ar putea avea efecte asupra emisiilor și a poluării.

               30

               În această privință, trebuie să se sublinieze, pe de o parte, că simpla împrejurare că, pentru funcționarea centralei, cărbunele stocat este indispensabil este suficientă pentru a considera că stocarea are legătură directă cu activitatea acesteia. Această legătură directă este, în plus, materializată prin existența unei legături tehnice între cele două activități. Astfel, după cum preconizează avocatul general la punctul 30 din concluzii, trebuie să se concluzioneze în sensul existenței unei asemenea legături în cazul în care activitatea în discuție este integrată în procesul tehnic global al activității de ardere a centralei.

               31

               O asemenea legătură există în orice caz pentru un sit de stocare a cărbunelui precum cel în discuție în litigiul principal, prin însăși organizarea materială a acestui sit și prin prezența unei benzi transportoare situate între parcul de cărbune și centrală.

               32

               Celelalte împrejurări menționate de instanța de trimitere, potrivit cărora terenul sitului de stocare și cel al centralei ar fi la o distanță de aproximativ 800 de metri unul de celălalt și ar fi separate, în plus, de un drum public, sunt lipsite de pertinență în această privință.

               33

               Pe de altă parte, trebuie de asemenea să se constate că din decizia de trimitere reiese că activitatea de stocare a cărbunelui în discuție în litigiul principal emite, printr‑un proces natural de autoîncălzire, gaze cu efect de seră, astfel încât această activitate ar putea avea efecte asupra emisiilor și a poluării în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87.

               34

               Ținând seama de cele ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că un sit de stocare a combustibilului unei centrale pe cărbune precum cel în discuție în litigiul principal, astfel cum este descris de instanța de trimitere, face parte dintr‑o „instalație” în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87.

         Cu privire la a doua întrebare

               35

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 27 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul nr. 601/2012 trebuie interpretat în sensul că pierderile de cărbune care rezultă din procesul de autoîncălzire naturală a acestuia în timpul stocării pe un sit care face parte dintr‑o instalație în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87 trebuie considerate ca fiind cărbune exportat din această instalație.

               36

               Din decizia de trimitere reiese că, în scopul monitorizării emisiilor instalației pe care o exploatează, EPZ a ales să aplice metoda monitorizării bazate pe calcul descrisă la articolul 27 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 601/2012.

               37

               În acest caz, mai întâi, articolul 27 alineatul 1 litera (b) din Regulamentul nr. 601/2012 permite operatorului să determine datele de activitate ale unui flux pe baza cumulării contorizărilor de cantități emise separat, luând în calcul variațiile de stoc.

               38

               Articolul 27 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul nr. 601/2012 prevede în continuare că, în scopul determinării datelor de activitate ale unui flux în conformitate cu metoda precizată la alineatul (1) litera (b) al acestui articol, este necesar, printre altele, să se scadă din cantitatea de combustibil achiziționată în perioada de raportare cantitatea de combustibil exportată din instalație.

               39

               Atât modul de redactare a acestei dispoziții, unde se recurge la noțiunea „export”, iar nu la cea de „pierdere”, cât și obiectivul urmărit prin Regulamentul nr. 601/2012, de a asigura o monitorizare și o raportare complete, care să acopere, astfel cum precizează articolul 5 din acest regulament, toate emisiile de proces și de ardere provenite din totalitatea surselor de emisii și a fluxurilor de surse aferente activităților enumerate în anexa I la Directiva 2003/87, precum și toate gazele cu efect de seră menționate în legătură cu activitățile respective, evitându‑se în același timp dubla contabilizare, justifică faptul ca pierderile de combustibil precum cele în discuție în litigiul principal să nu fie considerate cărbune exportat din instalație în sensul articolului 27 alineatul (2) primul paragraf din regulamentul respectiv.

               40

               Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 27 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul nr. 601/2012 trebuie interpretat în sensul că pierderile de cărbune care rezultă din procesul de autoîncălzire naturală a acestuia în timpul stocării pe un sit care face parte dintr‑o instalație în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87 nu pot fi considerate cărbune exportat din această instalație.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               41

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

                           1)

                           Un sit de stocare a combustibilului al unei centrale pe cărbune precum cel în discuție în litigiul principal, astfel cum este descris de instanța de trimitere, face parte dintr‑o „instalație” în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE, astfel cum a fost modificată prin Decizia nr. 1359/2013/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 17 decembrie 2013.

                           2)

                           Articolul 27 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul (UE) nr. 601/2012 al Comisiei din 21 iunie 2012 privind monitorizarea și raportarea emisiilor de gaze cu efect de seră în conformitate cu Directiva 2003/87, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 206/2014 al Comisiei din 4 martie 2014, trebuie interpretat în sensul că pierderile de cărbune care rezultă din procesul de autoîncălzire naturală a acestuia în timpul stocării pe un sit care face parte dintr‑o instalație în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87 nu pot fi considerate cărbune exportat din această instalație.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 28 octombrie 1982. # Directeur des affaires maritimes du littoral du Sud-Ouest și Procureur de la République împotriva Alfonso Campandeguy Sagarzazu ; Administrateur des affaires maritimes à Bayonne şi Procureur de la République împotriva Antonio Echevarria Sagasti. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de grande instance de Bayonne - Franța. # Cauze conexate 137 și 140/81.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 12 septembrie 2002. # Pirkko Niemi. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Vakuutusoikeus - Finlanda. # Politica socială - Egalitate de tratament între bărbați și femei. # Cauza C-351/00.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 18 ianuarie 1984. # Ekro BV Vee- en Vleeshandel împotriva Produktschap voor Vee en Vlees. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Țările de Jos. # Cauza 327/82.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 17 noiembrie 1987. # British-American Tobacco Company Ltd și R. J. Reynolds Industries Inc. împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauze conexate 142 și 156/84.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 18 noiembrie 2008.#Jacqueline Förster împotriva Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Centrale Raad van Beroep - Țările de Jos.#Libera circulație a persoanelor - Student, resortisant al unui stat membru, care se deplasează într-un alt stat membru pentru a urma un curs de formare - Alocație de întreținere pentru persoane aflate la studii - Cetățenia Uniunii - Articolul 12 CE - Securitate juridică.#Cauza C-158/07.

text:
      Cauza C‑158/07
      Jacqueline Förster
      împotriva
      Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Centrale Raad van Beroep)
      „Libera circulație a persoanelor – Student, resortisant al unui stat membru, care se deplasează într‑un alt stat membru pentru a urma un curs de formare – Alocație de întreținere pentru persoane aflate la studii – Cetățenia Uniunii – Articolul 12 CE – Securitate juridică”
      Sumarul hotărârii
      1.        Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Dreptul lucrătorilor de a rămâne pe teritoriul unui stat membru după ce au ocupat
            un loc de muncă
      (Regulamentul nr. 1251/70 al Comisiei, art. 1, 2 și 7)
      2.        Drept comunitar – Principii – Egalitate de tratament – Discriminare pe motiv de cetățenie sau de naționalitate
      (art. 12 primul paragraf CE)
      3.        Drept comunitar – Principii – Securitate juridică – Noțiune
      1.        O persoană resortisant al unui stat membru aflat pe teritoriul unui alt stat membru în vederea finalizării studiilor și care
         a întrerupt orice activitate profesională pe perioada în cauză pentru a‑și continua studiile, fără ca prin aceasta să fi pus
         capăt proiectului său de desfășurare a unei activități profesionale în acest din urmă stat membru, pe teritoriul căruia și‑a
         păstrat reședința nu poate invoca, în scopul obținerii unei alocații de întreținere, articolul 7 din Regulamentul nr. 1251/70
         privind dreptul lucrătorilor de a rămâne pe teritoriul unui stat membru după ce au ocupat un loc de muncă, care prevede că
         lucrătorul resortisant al unui stat membru beneficiază pe teritoriul celorlalte state membre „de aceleași avantaje sociale
         și fiscale ca și lucrătorii naționali”.

      Astfel, condițiile de dobândire de către lucrător a dreptului de a rămâne pe teritoriul statului membru gazdă sunt limitativ
         prevăzute la articolul 2 din Regulamentul nr. 1251/70. Întrucât situația persoanei aflate la studii în cauză nu se încadrează
         în niciuna dintre ipotezele prevăzute la acest articol, o asemenea persoană aflată la studii nu poate fi considerată „[resortisant
         al] unui stat membru care [a] [desfășurat] o activitate în calitate de [lucrător salariat] pe teritoriul altui stat membru”,
         în sensul articolului 1 din Regulamentul nr. 1251/70, regulamentul menționat nefiind, așadar, aplicabil.

      (a se vedea punctele 27 și 29-33 și dispozitiv 1)
      2.        O persoană, resortisant al unui stat membru aflat într‑un alt stat membru în vederea finalizării studiilor, poate invoca articolul
         12 primul paragraf CE în vederea obținerii unei alocații de întreținere în măsura în care a avut reședința pentru o anumită
         perioadă pe teritoriul statului membru gazdă. Articolul 12 primul paragraf CE nu interzice aplicarea, în privința resortisanților
         altor state membre, a unei condiții privind reședința prealabilă de cinci ani.

      Astfel, în mod justificat un stat membru nu acordă un ajutor care să acopere cheltuielile de întreținere ale persoanelor aflate
         la studii decât celor care au demonstrat un anumit grad de integrare în societatea acestui stat. În această privință, existența
         unui anumit grad de integrare poate fi considerată dovedită prin constatarea potrivit căreia persoana aflată la studii în
         cauză a locuit, pentru o anumită perioadă, pe teritoriul statului membru gazdă.

      Mai specific, în ceea ce privește compatibilitatea cu dreptul comunitar a unei condiții privind reședința neîntreruptă pe
         o perioadă de cinci ani, o asemenea condiție este aptă să garanteze că solicitantul alocației de întreținere în cauză este
         integrat în statul membru gazdă. În plus, o asemenea condiție privind reședința neîntreruptă pe o perioadă de cinci ani nu
         poate fi considerată excesivă ținând seama, în special, de exigențele invocate în privința gradului de integrare în statul
         membru gazdă a persoanelor care nu au cetățenia acestuia. Pe de altă parte, pentru a fi proporțională, o condiție privind
         reședința trebuie aplicată de autoritățile naționale pe baza unor criterii clare și cunoscute în prealabil. Permițând persoanelor
         interesate să își cunoască în mod neechivoc drepturile și obligațiile, condiția privind reședința stabilită prin legislația
         națională în cauză este, în sine, aptă să garanteze un nivel ridicat de securitate juridică și de transparență în cadrul acordării
         de alocații de întreținere persoanelor aflate la studii. Astfel, o condiție privind reședința pe o durată de cinci ani, precum
         aceea prevăzută de respectiva legislație națională, nu depășește cadrul a ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului
         care vizează garantarea unui anumit grad de integrare în statul membru gazdă a persoanelor aflate la studii, originare din
         alte state membre. Această constatare nu afectează posibilitatea statelor membre de a acorda, dacă doresc, alocații de întreținere
         persoanelor aflate la studii, originare din alte state membre, care nu îndeplinesc condiția privind reședința pe o durată
         de cinci ani.

      (a se vedea punctele 43, 49-52, 54 și 56-60 și dispozitiv 2)
      3.        Principiul securității juridice, care face parte dintre principiile generale ale dreptului comunitar, impune, în special,
         ca normele de drept să fie clare, precise și previzibile în privința efectelor lor, în special în cazul în care pot avea efecte
         nefavorabile asupra indivizilor și asupra întreprinderilor. În măsura în care subordonarea dreptului la o alocație de întreținere
         aparținând persoanelor aflate la studii, originare din alte state membre, unei condiții privind reședința, în calitate de
         element constitutiv al acestui drept, nu presupune consecințe negative, ci implică acordarea, pentru persoanele interesate,
         a unor drepturi mai importante decât acelea care le erau conferite de regimul național anterior, dreptul comunitar, și în
         special principiul securității juridice, nu interzice aplicarea unei asemenea condiții privind reședința care să subordoneze
         dreptul la o alocație de întreținere aparținând persoanelor aflate la studii, originare din alte state membre, existenței
         unor perioade de reședință anterioare introducerii acestei condiții.

      (a se vedea punctele 67 și 69-71 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      18 noiembrie 2008(*)

      „Libera circulație a persoanelor – Student, resortisant al unui stat membru, care se deplasează într‑un alt stat membru pentru a urma un curs de formare – Alocație de întreținere pentru persoane aflate la studii – Cetățenia Uniunii – Articolul 12 CE – Securitate juridică”
      În cauza C‑158/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Centrale Raad
         van Beroep (Țările de Jos), prin decizia din 16 martie 2007, primită de Curte la 22 martie 2007, în procedura

      Jacqueline Förster
      împotriva
      Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts și T. von Danwitz, președinți
         de cameră, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues (raportor), doamna R. Silva de Lapuerta, domnii K. Schiemann, A. Arabadjiev,
         doamna C. Toader și domnul J.‑J. Kasel, judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 23 aprilie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamna Förster, de A. Noordhuis, advocaat;
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele C. Wissels și M. de Mol, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul belgian, de doamna L. Van den Broeck, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul danez, de doamna B. Weis Fogh, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și J. Möller, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul finlandez, de doamna J. Himmanen, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul suedez, de doamnele A. Falk și S. Johannesson, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna T. Harris, în calitate de agent, asistată de doamna S. Lee, barrister;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii G. Rozet și M. van Beek, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 iulie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 12 CE și 18 CE, a articolului 7 din Regulamentul
         (CEE) nr. 1251/70 al Comisiei din 29 iunie 1970 privind dreptul lucrătorilor de a rămâne pe teritoriul unui stat membru după
         ce au ocupat un loc de muncă (JO L 142, p. 24, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 23), precum și a articolului 3 din Directiva
         93/96/CEE a Consiliului din 29 octombrie 1993 privind dreptul de ședere al persoanelor aflate la studii (JO L 317, p. 59).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Förster, pe de o parte, și hoofddirectie van de Informatie
         Beheer Groep (denumită în continuare „IB‑Groep”), pe de altă parte, în legătură cu anularea parțială a unei alocații de întreținere
         de care beneficiase în temeiul Legii din 2000 privind bursele de studii (Wet studiefinanciering 2000, denumită în continuare
         „WSF 2000”).

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulație
         a lucrătorilor în cadrul Comunității (JO L 257, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 11), astfel cum a fost modificat prin
         Regulamentul (CEE) nr. 2434/92 al Consiliului din 27 iulie 1992 (JO L 245, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 234, denumit
         în continuare „Regulamentul nr. 1612/68”), prevede că lucrătorul resortisant al unui stat membru beneficiază pe teritoriul
         celorlalte state membre „de aceleași avantaje sociale și fiscale ca și lucrătorii naționali”.

      4        Articolul 2 din Regulamentul nr. 1251/70 prevede printre altele:

      „(1) Au dreptul de a rămâne permanent pe teritoriul unui stat membru următoarele persoane:
      (a)      lucrătorul care, la data încetării activității sale, a atins vârsta prevăzută de legislația statului membru respectiv pentru
         a beneficia de dreptul la pensie pentru limită de vârstă și care a ocupat un loc de muncă în cursul a cel puțin ultimelor
         douăsprezece luni și a locuit în acel stat cel puțin trei ani fără întrerupere;

      (b)      lucrătorul care, după ce a locuit mai mult de doi ani fără întrerupere pe teritoriul acelui stat, încetează să mai ocupe un
         loc de muncă în calitate de salariat ca urmare a incapacității permanente de muncă.

               […]
      (c)      lucrătorul care, după trei ani de activitate salariată și ședere neîntrerupte pe teritoriul acelui stat, ocupă un loc de muncă
         salariat pe teritoriul altui stat membru, păstrându‑și reședința pe teritoriul primului stat, unde se întoarce, de regulă,
         zilnic sau cel puțin o dată pe săptămână.

      […]”
      5        În conformitate cu articolul 7 din Regulamentul nr. 1251/70:

      „Dreptul la un tratament egal, prevăzut de Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului, se aplică tuturor beneficiarilor
         prezentului regulament.”

      6        Articolul 1 din Directiva 93/96 prevede:

      „Pentru a stabili condițiile care facilitează exercitarea dreptului de ședere și în vederea garantării accesului la formare
         profesională, fără discriminare, pentru un resortisant al unui stat membru care a fost acceptat să urmeze un curs de formare
         profesională în alt stat membru, statele membre recunosc dreptul de ședere oricărui resortisant al unui stat membru aflat
         la studii care nu beneficiază de acest drept în temeiul altor dispoziții ale legislației comunitare, precum și pentru soțul
         acestuia și pentru copiii aflați în întreținere, atunci când resortisantul aflat la studii asigură autoritățile naționale
         competente, printr‑o declarație sau printr‑un mijloc alternativ cel puțin echivalent, că dispune de suficiente resurse pentru
         a nu deveni o povară pentru sistemul de asistență socială din statul membru gazdă pe durata șederii lor, cu condiția ca acesta
         să fie înscris într‑o instituție de învățământ acreditată cu scopul principal de a urma un curs de formare profesională și
         să dețină o asigurare medicală împotriva tuturor riscurilor în statul membru gazdă.” [traducere neoficială]

      7        Potrivit articolului 3 din Directiva 93/96:

      „Prezenta directivă nu stabilește nicio obligație la plata, de către statul membru gazdă, a unor alocații de întreținere în
         favoarea celor ce studiază și beneficiază de dreptul de ședere.” [traducere neoficială]

      8        Directiva 93/96 a fost abrogată de la 30 aprilie 2006 prin Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului
         din 29 aprilie 2004 (JO L 158, p. 77, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 56, rectificare în JO 2004, L 229, p. 35), care, în virtutea
         articolului 40, trebuia transpusă de statele membre până la 30 aprilie 2006.

       Reglementarea națională
      9        În redactarea în vigoare în perioada cuprinsă între 1 septembrie 2000 și 21 noiembrie 2003, articolul 2.2 din WSF 2000 prevedea
         următoarele:

      „1.      Poate beneficia de o bursă de studii studentul care:
      a.      are cetățenia olandeză;
      b.      nu are cetățenia olandeză, însă are reședința în Țările de Jos și este asimilat unui resortisant olandez în materie de burse
         de studii în virtutea unui tratat ori a unei decizii a unei organizații internaționale sau

      c.      nu are cetățenia olandeză, însă are reședința în Țările de Jos și face parte dintr‑un grup de persoane asimilate prin act
         administrativ resortisanților olandezi în materia burselor de studii.”

      10      Cu începere de la 21 noiembrie 2003, a fost adăugat la articolul 2.2 din WSF 2000 un al doilea alineat cu următorul conținut:

      „Prin derogare de la alineatul 1 litera b), condiția ca studentul să aibă reședința în Țările de Jos nu se aplică în privința
         persoanei aflate la studii căreia, în virtutea unui tratat sau a unei decizii a unei organizații internaționale, nu îi poate
         fi impusă această condiție. Prin intermediul sau în temeiul unui act administrativ pot fi adoptate norme în vederea asigurării
         aplicării corespunzătoare a prezentului alineat.”

      11      La 4 martie 2005, IB‑Groep a adoptat Liniile directoare privind politica de control a lucrătorilor migranți (Beleidsregel
         controlebeleid migrerend werknemerschap, AG/OCW/MT 05.11). Aceste linii directoare au intrat în vigoare la 23 martie 2005
         și privesc controlul perioadelor pentru care sunt acordate alocații de întreținere cu începere din anul calendaristic 2003.
         Se prevede că orice student care, în perioada supusă controlului, a lucrat în medie cel puțin 32 de ore lunar dobândește automat
         statutul de lucrător comunitar. În cazul în care un student nu îndeplinește criteriul celor 32 de ore de lucru, IB‑Groep efectuează
         o investigație mai aprofundată asupra situației personale a acelui student.

      12      În urma pronunțării Hotărârii din 15 martie 2005, Bidar (C‑209/03, Rec., p. I‑2119), IB‑Groep a adoptat, la 9 mai 2005, Liniile
         directoare privind adaptarea cererilor de burse de studii pentru studenții din Uniunea Europeană, din Spațiul Economic European
         și din Elveția (Beleidsregel aanpassing aanvraag studiefinanciering voor studenten uit EU, EER en Zwitserland, denumite în
         continuare „Liniile directoare din 9 mai 2005”), care au fost publicate la 18 mai 2005.

      13      Articolul 2 alineatul 1 din aceste linii directoare prevede:

      „Persoana aflată la studii, cetățean al unuia dintre statele membre ale Uniunii Europene […] poate, la cerere, să beneficieze
         de o bursă de studii în temeiul WSF 2000 […] dacă în perioada anterioară formulării cererii a avut reședința legală pe teritoriul
         Țărilor de Jos pentru o durată neîntreruptă de minimum cinci ani. Celelalte dispoziții ale WSF 2000 […] sunt în întregime
         aplicabile.”

      14      Articolul 5 din Liniile directoare din 9 mai 2005 este redactat după cum urmează:

      „Prezentele linii directoare intră în vigoare la data publicării și retroactivează până la 15 martie 2005.”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      15      La 5 martie 2000, la vârsta de 20 de ani, doamna Förster, resortisant german, s‑a stabilit în Țările de Jos, unde s‑a înscris
         la un curs de formare a învățătorilor și, începând cu 1 septembrie 2001, la cursuri de licență în pedagogie organizate de
         Hogeschool van Amsterdam.

      16      Pe perioada studiilor, doamna Förster a exercitat mai multe activități salariate.

      17      Începând cu luna octombrie 2002 până în luna iunie 2003, doamna Förster a efectuat un stagiu remunerat într‑o școală olandeză
         specializată în formarea continuă a elevilor cu probleme de comportament și/sau care suferă de tulburări psihiatrice.

      18      După acest stagiu, doamna Förster a întrerupt orice activitate salariată.

      19      După ce a promovat, la jumătatea anului 2004, examenul final de licență în pedagogie, doamna Förster a acceptat, la 15 iunie
         același an, un post de lucrător social într‑o instituție pentru persoane care suferă de tulburări psihiatrice.

      20      Începând cu luna septembrie 2000, IB‑Groep i‑a acordat doamnei Förster o alocație de întreținere. Această alocație a fost
         prelungită periodic de IB‑Groep, care aprecia că doamna Förster trebuia considerată „lucrător” în sensul articolului 39 CE
         și, prin urmare, trebuia asimilată, în materia alocațiilor de întreținere și în virtutea articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 1612/68, unui student de cetățenie olandeză.

      21      Cu ocazia unui control, IB‑Groep a constatat că, în perioada iulie‑decembrie 2003, doamna Förster nu desfășurase nicio activitate
         remunerată. Astfel, prin Decizia din 3 martie 2005, instituția a considerat că doamna Förster nu mai putea fi considerată
         lucrător. Pe cale de consecință, decizia privind acordarea alocației de întreținere pentru perioada iulie‑decembrie 2003 a
         fost anulată, iar doamnei Förster i s‑a solicitat să restituie sumele necuvenite.

      22      Prin Hotărârea din 12 septembrie 2005, acțiunea formulată de doamna Förster a fost respinsă ca nefondată de Rechtbank Alkmaar
         pentru două motive. Pe de o parte, această instanță a considerat că doamna Förster, care nu efectuase o muncă reală și efectivă
         în cursul celui de al doilea semestru al anului 2003, nu mai putea fi considerată un lucrător comunitar pentru această perioadă.
         Pe de altă parte, aceeași instanță a apreciat că doamna Förster nu putea pretinde beneficiul unei alocații de întreținere
         în temeiul Hotărârii Bidar, citată anterior, deoarece, înainte de a urma cursurile de pedagogie, ea nu fusese în niciun mod
         integrată în societatea olandeză.

      23      Doamna Förster a declarat apel împotriva acestei hotărâri în fața Centrale Raad van Beroep, susținând în principal că, în
         perioada în cauză, era deja suficient de integrată în societatea olandeză pentru a putea, în virtutea dreptului comunitar,
         să pretindă o alocație de întreținere pentru cel de al doilea semestru al anului 2003. În subsidiar, doamna Förster a arătat
         că trebuia să fie considerată lucrător comunitar pentru întreg anul 2003.

      24      În aceste condiții, Centrale Raad van Beroep a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Articolul 7 din Regulamentul (CEE) nr. 1251/70 se aplică și persoanei aflate la studii care a venit în Țările de Jos în principal
         pentru finalizarea studiilor și care, inițial, a exercitat, în paralel cu studiile, activități profesionale de o întindere
         limitată, dar care, între timp, a întrerupt aceste activități?

      2)      Directiva 93/96/CEE interzice ca persoana aflată la studii vizată de prima întrebare să invoce cu succes articolul 12 CE în
         vederea obținerii unei alocații de [întreținere]?

      3)      a)     Regula potrivit căreia un cetățean al Uniunii inactiv din punct de vedere economic poate invoca articolul 12 CE doar în cazul
         în care a avut reședința legală pe teritoriul țării gazdă pentru o anumită perioadă sau dacă dispune de un titlu de ședere
         se aplică și ajutorului acordat persoanelor aflate la studii în vederea acoperirii cheltuielilor de întreținere?

      b)      În cazul unui răspuns afirmativ, se justifică, pentru această perioadă, impunerea unei condiții privind durata șederii exclusiv
         resortisanților statelor membre, altele decât țara gazdă?

      c)      În cazul unui răspuns afirmativ, aplicarea unei condiții care să impună o ședere cu o durată de cinci ani este conformă cu
         articolul 12 CE?

      d)      În cazul unui răspuns negativ, care condiție privind durata șederii este legitimă?
      4)      În cazuri individuale, o ședere legală mai scurtă este suficientă atunci când alți factori decât durata șederii indică un
         grad ridicat de integrare în societatea din țara gazdă?

      5)      Dacă persoanele interesate pot deduce cu efect retroactiv, în temeiul unei hotărâri a Curții de Justiție, mai multe drepturi
         din articolul 12 CE decât se admitea inițial, li se poate opune, pentru perioade anterioare, îndeplinirea unor condiții legitime
         corelative acestor drepturi dacă aceste condiții au făcut obiectul publicării la scurtă vreme după pronunțarea hotărârii?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      25      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o persoană aflată la
         studii, într‑o situație similară cu cea a reclamantei din acțiunea principală, poate invoca articolul 7 din Regulamentul nr. 1251/70
         în scopul obținerii unei alocații de întreținere.

      26      Regulamentul nr. 1251/70 garantează lucrătorului care a încetat activitatea profesională dreptul de a rămâne permanent pe
         teritoriul unui stat membru după ce a desfășurat acolo o activitate salariată, precum și de a beneficia în continuare de dreptul
         la un tratament egal în raport cu cetățenii statului respectiv, recunoscut de Regulamentul nr. 1612/68. Aceste drepturi se
         extind și cu privire la membrii familiei lucrătorului care locuiesc cu acesta pe teritoriul aceluiași stat membru.

      27      Condițiile de dobândire de către lucrător a dreptului de a rămâne pe teritoriul statului membru gazdă sunt limitativ prevăzute
         la articolul 2 din Regulamentul nr. 1251/70 (a se vedea Hotărârea din 9 ianuarie 2003, Givane și alții, C‑257/00, Rec., p. I‑345,
         punctul 29).

      28      Pe lângă respectarea condițiilor legate de durata atât a activității salariate desfășurate, cât și a reședinței, lucrătorul
         care a avut un loc de muncă în statul membru gazdă are dreptul de a rămâne pe teritoriul acestuia în trei ipoteze. În primul
         rând, dacă acest lucrător, în momentul în care și‑a încetat activitatea, a împlinit vârsta prevăzută de legislația statului
         membru respectiv în vederea pensionării pentru limită de vârstă. În al doilea rând, dacă încetarea activității se datorează
         unei incapacități permanente de muncă. În al treilea rând, dacă acest lucrător desfășoară o activitate salariată pe teritoriul
         unui alt stat membru, păstrându‑și reședința pe teritoriul primului stat, unde se întoarce, de regulă, zilnic sau cel puțin
         o dată pe săptămână.

      29      Astfel cum rezultă din decizia de trimitere, situația reclamantei din acțiunea principală nu se încadrează în niciuna dintre
         ipotezele prevăzute la articolul 2 din Regulamentul nr. 1251/70.

      30      Se impune a adăuga că doamna Förster a întrerupt orice activitate profesională pe întreaga perioadă litigioasă pentru a‑și
         continua studiile, fără ca prin aceasta să fi pus capăt proiectului său de desfășurare a unei activități profesionale în Țările
         de Jos, pe teritoriul cărora și‑a păstrat reședința.

      31      În aceste condiții, doamna Förster nu poate fi considerată „[resortisant al] unui stat membru care [a] [desfășurat] o activitate
         în calitate de [lucrător salariat] pe teritoriul altui stat membru”, în sensul articolului 1 din Regulamentul nr. 1251/70.

      32      Regulamentul nr. 1251/70 nu este, așadar, aplicabil în speță.

      33      În consecință, se impune să se răspundă la prima întrebare în sensul că o persoană aflată la studii, într‑o situație similară
         cu cea a reclamantei din acțiunea principală, nu poate invoca articolul 7 din Regulamentul nr. 1251/70 în scopul obținerii
         unei alocații de întreținere.

       Cu privire la doua, la a treia și la a patra întrebare
      34      Prin intermediul acestor întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă
         – și în ce condiții – o persoană, resortisant al unui stat membru aflat pe teritoriul unui alt stat membru în vederea finalizării
         studiilor, poate invoca articolul 12 primul paragraf CE în vederea obținerii unei alocații de întreținere. Instanța de trimitere
         solicită de asemenea să se stabilească dacă aplicarea în privința resortisanților altor state membre a unei condiții privind
         reședința prealabilă cu o durată de cinci ani poate fi considerată compatibilă cu articolul 12 primul paragraf, menționat
         anterior, și, în caz afirmativ, dacă este necesar, în anumite cazuri, să se rețină alte criterii care demonstrează existența
         unui grad ridicat de integrare în statul membru gazdă.

      35      Articolul 12 primul paragraf CE interzice, în cadrul domeniului de aplicare al Tratatului CE și fără a aduce atingere dispozițiilor
         speciale pe care le prevede, orice discriminare pe motiv de cetățenie.

      36      Potrivit unei jurisprudențe constante, un cetățean al Uniunii care are reședința legală pe teritoriul statului membru gazdă
         se poate prevala de dispozițiile articolului 12 CE în toate situațiile care se încadrează în domeniul de aplicare ratione materiae al dreptului comunitar (Hotărârea din 12 mai 1998, Martínez Sala, C‑85/96, Rec., p. I‑2691, punctul 63, și Hotărârea Bidar,
         citată anterior, punctul 32).

      37      Aceste situații le cuprind, printre altele, pe acelea referitoare la exercitarea libertăților fundamentale garantate de tratat
         și pe acelea referitoare la exercitarea libertății de circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre conferite de articolul
         18 CE (a se vedea Hotărârea din 2 octombrie 2003, Garcia Avello, C‑148/02, Rec., p. I‑11613, punctul 24, și Hotărârea din
         12 iulie 2005, Schempp, C‑403/03, Rec., p. I‑6421, punctul 18).

      38      În această privință, Curtea a statuat deja că un resortisant al unui stat membru care se deplasează într‑un alt stat membru
         pe teritoriul căruia urmează studii secundare se prevalează de libertatea de circulație garantată de articolul 18 CE (a se
         vedea Hotărârea din 11 iulie 2002, D’Hoop, C‑224/98, Rec., p. I‑6191, punctele 29-34, și Hotărârea Bidar, citată anterior,
         punctul 35).

      39      În ceea ce privește prestațiile de asistență socială, Curtea s‑a pronunțat în sensul că un cetățean al Uniunii, inactiv din
         punct de vedere economic, poate invoca articolul 12 primul paragraf CE, din moment ce a avut reședința legală pe teritoriul
         statului membru gazdă pentru o anumită perioadă (Hotărârea Bidar, citată anterior, punctul 37).

      40      Persoana aflată într‑un alt stat membru în scopul începerii sau al continuării studiilor poate beneficia de un drept de ședere
         în temeiul articolului 18 CE și al Directivei 93/96 în cazul în care îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 1 din
         directivă referitoare la cerința de a dispune de suficiente resurse și de o asigurare medicală și la înscrierea într‑o instituție
         de învățământ acreditată cu scopul principal de a urma un curs de formare profesională.

      41      Situația persoanei aflate la studii care are reședința legală pe teritoriul unui alt stat membru se încadrează astfel în domeniul
         de aplicare al tratatului în sensul articolului 12 primul paragraf CE în ceea ce privește obținerea unei alocații de întreținere
         (a se vedea Hotărârea Bidar, citată anterior, punctul 42).

      42      Este adevărat că, potrivit articolului 3 din Directiva 93/96, aceasta nu stabilește nicio obligație la plata, de către statul
         membru gazdă, a unor alocații de întreținere în favoarea celor ce studiază și beneficiază de dreptul de ședere.

      43      Totuși, această dispoziție nu se opune ca un resortisant al unui stat membru care, în virtutea articolului 18 CE și a dispozițiilor
         adoptate pentru punerea în aplicare a acestuia, are reședința legală pe teritoriul altui stat membru în care intenționează
         să înceapă sau să își continue studiile să invoce, pe perioada șederii, principiul fundamental al egalității de tratament
         consacrat prin articolul 12 primul paragraf CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Bidar, citată anterior, punctul 46).

      44      În acest sens, împrejurarea că doamna Förster a venit în Țările de Jos în principal în vederea finalizării studiilor este
         irelevantă.

      45      În plus, potrivit Liniilor directoare din 9 mai 2005, studentul, cetățean al unuia dintre statele membre ale Uniunii, poate,
         la cerere, să beneficieze de o alocație de întreținere dacă, în perioada anterioară formulării cererii, a avut reședința legală
         pe teritoriul Țărilor de Jos o perioadă neîntreruptă de minimum cinci ani. Întrucât această condiție referitoare la durata
         șederii nu este opozabilă studenților de cetățenie olandeză, se pune întrebarea ce limitări poate cunoaște dreptul studenților
         resortisanți ai altor state membre la o alocație de întreținere astfel încât tratamentul diferențiat al acestor din urmă studenți
         în raport cu studenții care au cetățenia statului gazdă, tratament care poate decurge din aceste limitări, să nu poată fi
         considerat discriminatoriu și, prin urmare, interzis de articolul 12 primul paragraf CE.

      46      Această problemă a fost examinată de Curte în cadrul Hotărârii Bidar, citată anterior.

      47      Cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Bidar, citată anterior, spre deosebire de prezenta cauză, privea o legislație națională
         care, pe lângă respectarea condiției referitoare la reședință, impunea persoanelor originare din alte state membre aflate
         la studii și care pretindeau acordarea unui ajutor prin care să le fie acoperite cheltuielile de întreținere să se fi stabilit
         în statul membru gazdă. În măsura în care legislația la care se făcea referire în acțiunea principală din cauza menționată
         excludea orice posibilitate pentru un resortisant al unui alt stat membru de a obține, în calitate de persoană aflată la studii,
         statutul de persoană stabilită în țara gazdă, această legislație plasa un asemenea resortisant, independent de gradul său
         de integrare reală în societatea statului membru gazdă, în imposibilitatea de a îndeplini condiția menționată și, pe cale
         de consecință, de a beneficia de dreptul la un ajutor care să acopere cheltuielile sale de întreținere.

      48      În Hotărârea Bidar, citată anterior, Curtea a subliniat că, deși statele membre trebuie să demonstreze, în cadrul organizării
         și al punerii în aplicare a sistemului lor de asistență socială, o anumită solidaritate financiară cu resortisanții celorlalte
         state membre, statele membre au totuși libertatea de a veghea ca acordarea ajutoarelor destinate să acopere cheltuielile de
         întreținere ale persoanelor aflate la studii, originare din alte state membre, să nu devină o sarcină excesivă care ar putea
         avea consecințe asupra nivelului global al ajutorului care poate fi acordat de acest stat (a se vedea Hotărârea Bidar, citată
         anterior, punctul 56).

      49      Curtea a subliniat de asemenea că în mod justificat un stat membru nu acordă un ajutor care să acopere cheltuielile de întreținere
         ale persoanelor aflate la studii decât celor care au demonstrat un anumit grad de integrare în societatea acestui stat (Hotărârea
         Bidar, citată anterior, punctul 57).

      50      Pe baza acestor considerații, Curtea a concluzionat că existența unui anumit grad de integrare poate fi considerată dovedită
         prin constatarea potrivit căreia persoana aflată la studii în cauză a locuit, pentru o anumită perioadă, pe teritoriul statului
         membru gazdă (Hotărârea Bidar, citată anterior, punctul 59).

      51      Mai specific, în ceea ce privește compatibilitatea cu dreptul comunitar a unei condiții privind reședința neîntreruptă pe
         o perioadă de cinci ani, precum aceea impusă de legislația națională la care se face referire în acțiunea principală, se impune
         a examina dacă o asemenea condiție poate fi justificată prin scopul, urmărit de statul membru gazdă, de a garanta existența
         unui anumit grad de integrare pe teritoriul său a persoanelor aflate la studii, resortisanți ai altor state membre.

      52      În speță, o asemenea condiție privind reședința neîntreruptă pe o durată de cinci ani este aptă să garanteze că solicitantul
         alocației de întreținere în cauză este integrat în statul membru gazdă.

      53      Pentru a fi considerată justificată, în considerarea dreptului comunitar, se impune de asemenea ca această condiție să fie
         proporțională în raport cu obiectivul legitim urmărit de legislația națională, neputând depăși ceea ce este necesar pentru
         atingerea acestui obiectiv.

      54      O condiție privind reședința neîntreruptă pe o perioadă de cinci ani nu poate fi considerată excesivă ținând seama, în special,
         de exigențele invocate în privința gradului de integrare în statul membru gazdă a persoanelor care nu au cetățenia acestuia.

      55      În această privință, se impune a aminti că, deși nu este aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, totuși Directiva
         2004/38 prevede la articolul 24 alineatul (2), cu referire la alte persoane decât lucrătorii care desfășoară activități salariate
         sau independente și la persoanele care își mențin acest statut sau la membrii familiilor acestora, că un stat membru gazdă
         nu este obligat să acorde ajutoare pentru studii, inclusiv pentru formare profesională, constând în burse de studiu sau în
         împrumuturi, persoanelor aflate la studii care nu au dobândit un drept de ședere permanentă, prevăzând, la articolul 16 alineatul
         (1), că cetățenii Uniunii care au avut reședința legală pe teritoriul statului membru gazdă pe o perioadă neîntreruptă de
         cinci ani dobândesc dreptul de ședere permanentă pe teritoriul acestuia.

      56      Curtea a precizat de asemenea că, pentru a fi proporțională, o condiție privind reședința trebuie aplicată de autoritățile
         naționale pe baza unor criterii clare și cunoscute în prealabil (a se vedea Hotărârea din 23 martie 2004, Collins, C‑138/02,
         Rec., p. I‑2703, punctul 72).

      57      Permițând persoanelor interesate să își cunoască în mod neechivoc drepturile și obligațiile, condiția privind reședința stabilită
         prin Liniile directoare din 9 mai 2005 este, în sine, aptă să garanteze un nivel ridicat de securitate juridică și de transparență
         în cadrul acordării de alocații de întreținere persoanelor aflate la studii.

      58      Este astfel important să se constate că o condiție privind reședința pe o durată de cinci ani, precum cea prevăzută de legislația
         națională la care se face referire în acțiunea principală, nu depășește cadrul a ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului
         care vizează garantarea unui anumit grad de integrare în statul membru gazdă a persoanelor aflate la studii, originare din
         alte state membre.

      59      Această constatare nu afectează facultatea statelor membre de a acorda, dacă doresc, alocații de întreținere persoanelor aflate
         la studii, originare din alte state membre, care nu îndeplinesc condiția privind reședința pe o durată de cinci ani.

      60      Având în vedere ceea ce precedă, se impune să se răspundă la a doua, la a treia și la a patra întrebare în sensul că o persoană,
         resortisant al unui stat membru aflat într‑un alt stat membru în vederea finalizării studiilor, poate invoca articolul 12
         primul paragraf CE în vederea obținerii unei alocații de întreținere în măsura în care a avut reședința pentru o anumită perioadă
         pe teritoriul statului membru gazdă. Articolul 12 primul paragraf CE nu interzice aplicarea, în privința resortisanților altor
         state membre, a unei condiții privind reședința prealabilă de cinci ani.

       Cu privire la a cincea întrebare
      61      Prin intermediul acestei întrebări, Centrale Raad van Beroep solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul comunitar,
         în special principiul securității juridice, interzice aplicarea retroactivă a unei condiții privind reședința care, la momentul
         faptelor din acțiunea principală, nu putea fi cunoscută de persoana interesată.

      62      În această privință, trebuie amintit că Liniile directoare din 9 mai 2005 au intrat în vigoare la momentul publicării, cu
         efect retroactiv până la 15 martie 2005, cu alte cuvinte la o dată posterioară faptelor din acțiunea principală.

      63      Instanța de trimitere consideră, cu toate acestea, că Liniile directoare din 9 mai 2005 sunt pertinente pentru soluționarea
         litigiului principal, dat fiind faptul că reflectă modul în care IB‑Groep a decis să pună în aplicare Hotărârea Bidar, citată
         anterior, și că efectele acestei hotărâri nu au fost limitate în timp.

      64      Instanța de trimitere precizează că îndoielile sale cu privire la acest aspect provin din soluția care se desprinde din cauza
         în care s‑a pronunțat Hotărârea Collins, citată anterior, în măsura în care Curtea a considerat, în cuprinsul acestei hotărâri,
         că o condiție privind reședința nu poate fi opusă unui solicitant de ajutor social decât dacă acesta din urmă avea posibilitatea
         de a fi informat despre condiția respectivă în cadrul perioadei de referință.

      65      Într‑adevăr, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 56 din prezenta hotărâre, în Hotărârea Collins, citată anterior, Curtea
         a declarat că o condiție privind reședința trebuie aplicată de autoritățile naționale pe baza unor criterii clare și cunoscute
         în prealabil.

      66      Pentru a răspunde la întrebare, trebuie amintit că, întrucât efectele Hotărârii Bidar, citată anterior, nu sunt limitate în
         timp, interpretarea articolului 12 CE, astfel cum rezultă din această hotărâre, poate și trebuie să fie aplicată de instanțele
         naționale raporturilor juridice născute și constituite înaintea pronunțării hotărârii menționate dacă, pe de altă parte, sunt
         întrunite condițiile care permit sesizarea instanțelor competente cu un litigiu relativ la aplicarea dispoziției menționate
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 martie 1980, Denkavit italiana, 61/79, Rec., p. 1205, punctul 16, și Hotărârea
         Bidar, citată anterior, punctul 66).

      67      Potrivit unei jurisprudențe constante, principiul securității juridice, care face parte dintre principiile generale ale dreptului
         comunitar, impune în special ca normele de drept să fie clare, precise și previzibile în privința efectelor lor, în special
         în cazul în care pot avea efecte nefavorabile asupra indivizilor și asupra întreprinderilor (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 13 februarie 1996, Van Es Douane Agenten, C‑143/93, Rec., p. I‑431, punctul 27, și Hotărârea din 17 iulie 2008, ASM Brescia,
         C‑347/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 69).

      68      Rezultă din dosarul cauzei că condiția privind reședința prevăzută de Liniile directoare din 9 mai 2005 a fost introdusă pentru
         a asigura tranziția între Hotărârea Bidar, citată anterior, și transpunerea Directivei 2004/38. O asemenea opțiune ar fi fost
         reținută pentru a îndeplini cerințele articolului 24 alineatul (2) și ale articolului 16 din această directivă.

      69      Astfel, este cert că, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, subordonarea dreptului la o alocație de întreținere
         aparținând persoanelor aflate la studii, originare din alte state membre, unei condiții privind reședința, în calitate de
         element constitutiv al acestui drept, nu presupune consecințe negative pentru persoanele interesate.

      70      De asemenea, dat fiind că Liniile directoare din 9 mai 2005 implică acordarea, pentru persoanele interesate, a unor drepturi
         mai importante decât acelea care le erau conferite de regimul național anterior, cerința stabilită prin Hotărârea Collins,
         citată anterior, nu este aplicabilă în speță.

      71      Prin urmare, se impune să se răspundă la întrebarea adresată că, în împrejurări precum acelea din acțiunea principală, dreptul
         comunitar, în special principiul securității juridice, nu interzice aplicarea unei condiții privind reședința care să subordoneze
         dreptul la o alocație de întreținere aparținând persoanelor aflate la studii, originare din alte state membre, existenței
         unor perioade de reședință anterioare introducerii acestei condiții.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      72      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      1)      O persoană aflată la studii, într‑o situație similară cu cea a reclamantei din acțiunea principală, nu poate invoca articolul
            7 din Regulamentul (CEE) nr. 1251/70 al Comisiei din 29 iunie 1970 privind dreptul lucrătorilor de a rămâne pe teritoriul
            unui stat membru după ce au ocupat un loc de muncă în scopul obținerii unei alocații de întreținere.
      2)      O persoană, resortisant al unui stat membru aflat într‑un alt stat membru în vederea finalizării studiilor, poate invoca articolul
            12 primul paragraf CE în vederea obținerii unei alocații de întreținere în măsura în care a avut reședința pentru o anumită
            perioadă pe teritoriul statului membru gazdă. Articolul 12 primul paragraf CE nu interzice aplicarea, în privința resortisanților
            altor state membre, a unei condiții privind reședința prealabilă de cinci ani.
      3)      În împrejurări precum acelea din acțiunea principală, dreptul comunitar, în special principiul securității juridice, nu interzice
            aplicarea unei condiții privind reședința care să subordoneze dreptul la o alocație de întreținere aparținând persoanelor
            aflate la studii, originare din alte state membre, existenței unor perioade de reședință anterioare introducerii acestei condiții.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din data de 18 mai 2009. # Herbert Meister împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Funcție publică - Funcționari - Promovare - Acțiune în anulare - Acțiune în despăgubiri. # Cauze conexate F-138/06 și F-37/08.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera întâi)
      18 mai 2009
      Cauzele conexate F‑138/06 și F‑37/08
      Herbert Meister
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Funcție publică – Funcționari – Evaluare – Rapoarte de evaluare 2001/2002, 2003/2004 și 2004/2005 – Întocmire cu întârziere – Competență – Dialog – Promovare – Puncte de promovare – Hărțuire morală – Acțiune în anulare – Acțiune în despăgubire”
      Obiectul: Acțiuni formulate în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Meister solicită, în esență, în primul rând, anularea
         rapoartelor de evaluare întocmite în privința sa pentru perioadele 1 aprilie 2001-31 decembrie 2002, 1 ianuarie 2003-30 septembrie
         2004 și 1 octombrie 2004-30 septembrie 2005, în al doilea rând, anularea deciziilor de atribuire a punctelor de promovare
         în temeiul exercițiilor de promovare 2006 și 2007, în al treilea rând, anularea deciziei de respingere a cererii sale de asistență
         formulate în temeiul articolului 24 din Statutul funcționarilor Comunităților Europene, în versiunea ulterioară Regulamentului
         (CE, Euratom) nr. 723/2004 al Consiliului din 22 martie 2004 de modificare a statutului (JO L 124, p. 1), în al patrulea rând,
         anularea deciziei Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) de respingere
         a cererii sale de creare a unui program individual de dezvoltare personală pentru membrii personalului care au exercitat o
         activitate profesională anterior activității în cadrul OAPI, în al cincilea rând, obligarea OAPI la plata de daune interese

      Decizia: Anulează raportul asupra evoluției carierei întocmit în privința reclamantului pentru perioada 1 aprilie 2001-31 decembrie
         2002. Anulează raportul de evaluare întocmit în privința reclamantului pentru perioada 1 octombrie 2004-30 septembrie 2005.
         Anulează decizia de atribuire a punctelor de promovare reclamantului în temeiul exercițiului de promovare 2006. Obligă OAPI
         să plătească reclamantului suma de 5 000 de euro. Respinge celelalte capete de cerere din cauza F‑138/06, precum și din cauza
         F‑37/08. În cauza F‑138/06, OAPI suportă, în afară de propriile cheltuieli de judecată, două treimi din cheltuielile de judecată
         efectuate de reclamant. În cauza F‑37/08, reclamantul suportă toate cheltuielile de judecată, respectiv propriile cheltuieli
         de judecată, precum și pe cele efectuate de OAPI.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Obligația de asistență care incumbă administrației – Domeniu de aplicare – Întindere
      (Statutul funcționarilor, art. 24)
      2.      Funcționari – Decizie individuală – Notificarea unei decizii de respingere – Redactare într‑o limbă care să permită persoanei
            interesate să ia cunoștință de conținutul acesteia în mod util
      3.      Funcționari – Hărțuire morală – Noțiune – Comportament prin care se urmărește discreditarea persoanei interesate sau degradarea
            condițiilor sale de muncă
      [Statutul funcționarilor, art. 12a alin. (3) și (4); Directiva 2000/78 a Consiliului, art. 1 și art. 2 alin. (3)]
      4.      Funcționari – Statut – Derogări prin intermediul dispozițiilor generale de punere în aplicare – Inadmisibilitate
      [Statutul funcționarilor, art. 43 primul paragraf și art. 90 alin. (2)]
      5.      Funcționari – Acțiune – Reclamație administrativă prealabilă – Identitate de obiect și cauză – Motive și argumente care nu
            figurează în reclamație, dar care sunt în strânsă legătură cu aceasta
      (Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
      6.      Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei – Intervenția validatorului în procedura de evaluare
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      7.      Funcționari – Evaluare – Raport de evaluare – Întocmire
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      8.      Funcționari – Acțiune – Procedură administrativă prealabilă – Nerespectarea termenelor de răspuns de către administrație
      [Statutul funcționarilor, art. 90 alin. (2)]
      1.      În temeiul obligației de asistență prevăzute la articolul 24 din statut, administrația trebuie, în prezența unui incident
         incompatibil cu ordinea și cu liniștea serviciului, să intervină cu toată energia necesară și să răspundă cu rapiditatea și
         cu solicitudinea impuse de împrejurările din speță pentru stabilirea faptelor și pentru adoptarea, în cunoștință de cauză,
         a măsurilor adecvate.

      Faptul că autoritatea împuternicită să facă numiri nu a răspuns cu celeritatea necesară la cererea de asistență, încălcând
         obligația de solicitudine, deși poate angaja răspunderea instituției vizate pentru prejudiciul eventual produs persoanei interesate,
         nu poate, singur, să afecteze legalitatea deciziei explicite de respingere a acestei cereri. Astfel, deși o asemenea decizie
         trebuia să fie anulată exclusiv din cauza caracterului său tardiv, noua decizie care ar trebui să o înlocuiască nu ar putea
         avea în niciun caz un caracter mai puțin tardiv.

      (a se vedea punctele 73 și 76)
      Trimitere la:
      Curte: 26 ianuarie 1989, Koutchoumoff/Comisia, 224/87, Rec., p. 99, punctele 15 și 16
      Tribunalul de Primă Instanță: 21 aprilie 1993, Tallarico/Parlamentul European, T‑5/92, Rec., p. II‑477, punctul 31; 6 noiembrie
         1997, Liao/Consiliul, T‑15/96, RecFP, p. I‑A‑329 și II-897, punctul 34; 5 decembrie 2000, Campogrande/Comisia, T‑136/98, RecFP,
         p. I‑A‑267 și II-1225, punctul 42; 25 octombrie 2007, Lo Giudice/Comisia, T‑154/05, RepFP, p. I‑A‑2-0000 și II‑A-2-0000, punctul
         136

      2.      Pentru ca o decizie să fie notificată corespunzător, trebuie ca ea să fi fost comunicată destinatarului și ca acesta să fi
         fost în măsură să ia cunoștință în mod util de conținutul ei. Astfel, decizia de respingere a unei cereri de asistență în
         temeiul articolului 24 din statut, redactată într‑o limbă care nu este nici limba maternă a funcționarului, nici aceea în
         care este întocmită cererea de asistență, corespunde dispozițiilor legale cu condiția ca persoana interesată să poată lua
         cunoștință de conținutul acesteia în mod util.

      (a se vedea punctele 84 și 85)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 9 iunie 1994, X/Comisia, T‑94/92, RecFP, p. I‑A‑149 și II-481, punctul 24; 23 martie 2000, Rudolph/Comisia,
         T‑197/98, RecFP, p. I‑A‑55 și II-241, punctul 44; 7 februarie 2001, Bonaiti Brighina/Comisia, T‑118/99, RecFP, p. I‑A‑25 și
         II-97, punctele 16 și 17

      3.      Articolul 12a alineatul (3) din statut definește hărțuirea morală drept o „conduită abuzivă” pentru a cărei stabilire trebuie
         să fie îndeplinite două condiții cumulative. Prima condiție se referă la existența unor comportamente, a unui limbaj, a unor
         acte, gesturi sau înscrisuri „de lungă durată, repetat[e] sau sistematic[e]”, ceea ce presupune că hărțuirea morală trebuie
         înțeleasă ca un proces care se înscrie obligatoriu în timp și presupune existența unor acțiuni repetate sau continue și care
         sunt „intenționate”. A doua condiție, separată de prima prin conjuncția „și”, impune ca aceste comportamente, acest limbaj,
         aceste acte, gesturi sau înscrisuri să aibă ca efect faptul că aduc atingere personalității, demnității sau integrității fizice
         sau psihice ale unei persoane.

      Din faptul că adjectivul „intenționat” se referă la prima condiție, iar nu la a doua, înseamnă că, pe de o parte, comportamentele,
         limbajul, actele, gesturile sau înscrisurile menționate la articolul 12a alineatul (3) din statut trebuie să prezinte un caracter
         voluntar, ceea ce exclude din domeniul de aplicare al acestei dispoziții actele care s‑ar produce în mod accidental. Pe de
         altă parte, în schimb, nu este necesar ca aceste comportamente, acest limbaj, aceste acte, gesturi sau înscrisuri să fi fost
         săvârșite cu intenția de a aduce atingere personalității, demnității sau integrității fizice sau psihice ale unei persoane.
         Cu alte cuvinte, există hărțuire morală în sensul articolului 12a alineatul (3) din statut fără ca autorul hărțuirii să fi
         intenționat, prin acțiunile sale, să discrediteze victima sau să îi degradeze în mod deliberat condițiile de muncă. Este suficient
         numai ca acțiunile sale, din moment ce au fost săvârșite intenționat, să fi determinat obiectiv astfel de consecințe. O interpretare
         contrară a articolului 12a alineatul (3) din statut ar avea ca rezultat lipsirea acestei dispoziții de orice efect util, din
         cauza dificultății de a dovedi intenția răuvoitoare a autorului unui comportament de hărțuire morală.

      O astfel de interpretare nu poate fi repusă în discuție de dispozițiile articolului 12a alineatul (4) prima teză din statut,
         care prevăd că „[p]rin hărțuire sexuală se înțelege un comportament cu conotații sexuale, care este nedorit de persoana căreia
         i se adresează și al cărei scop sau efect este atingerea demnității persoanei respective sau de a crea un mediu intimidant,
         ostil, ofensator sau deranjant”. Chiar dacă expresia „al cărei scop sau efect” figurează în dispozițiile articolului 12a alineatul
         (4) prima teză din statut, deși lipsește din dispozițiile articolului 12a alineatul (3) din statut, o astfel de absență nu
         poate fi interpretată ca semnificând că, în ceea ce privește hărțuirea morală, numai acțiunile având ca „scop” discreditarea
         sau degradarea condițiilor de muncă ale unei persoane ar putea fi privite ca elemente constitutive ale unei astfel de hărțuiri
         morale.

      În sfârșit, o interpretare a articolului 12a alineatul (3) din statut, care ar fi întemeiată pe intenția răuvoitoare a autorului
         prezumat al hărțuirii, nu ar corespunde definiției hărțuirii pe care o dă Directiva 2000/78 de creare a unui cadru general
         în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă. În Directiva 2000/78,
         folosirea expresiei „ca obiectiv sau ca efect” pune în evidență faptul că legiuitorul comunitar a înțeles să garanteze pentru
         victimele hărțuirii morale o „protecție juridică adecvată”.

      (a se vedea punctele 102, 104-108 și 111-113)
      Trimitere la:
      Tribunalul Funcției Publice: 9 decembrie 2008, Q/Comisia, F‑52/05, RepFP, p. I‑A‑1-0000 și II‑A-1-0000, punctele 135 și 144,
         aflată în recurs pe rolul Tribunalului de Primă Instanță, cauza T‑80/09 P

      4.      Un raport de evaluare constituie un act care lezează împotriva căruia un funcționar poate introduce fie o acțiune direct la
         Tribunal, fie o reclamație în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut. Deși, în mod normal, este de dorit să se recurgă
         la procedurile interne instituite prin dispozițiile generale de punere în aplicare a articolului 43 din statut, astfel de
         dispoziții nu pot să deroge de la dreptul statutar sus‑menționat, ce permite funcționarilor să introducă o acțiune la Tribunal
         sau să adreseze o reclamație împotriva unui raport de evaluare fără să fi epuizat în prealabil aceste proceduri interne.

      Instituțiile nu sunt competente să deroge de la o normă explicită din statut printr‑o normă de punere în aplicare.
      (a se vedea punctele 138-140)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 1 decembrie 1994, Schneider/Comisia, T‑54/92, RecFP, p. I‑A‑281 și II-887, punctul 22; 4 mai
         2005, Castets/Comisia, T‑398/03, RecFP, p. I‑A‑109 și II-507, punctul 32

      5.      Regula concordanței dintre reclamația administrativă prealabilă și acțiune impune, sub sancțiunea inadmisibilității, ca un
         motiv invocat în fața instanței comunitare să fi fost deja invocat în cadrul procedurii precontencioase pentru ca autoritatea
         împuternicită să facă numiri să fi fost în măsură să cunoască suficient de precis criticile pe care persoana interesată le
         formulează împotriva deciziei atacate. Deși concluziile prezentate în fața instanței comunitare nu pot conține decât „capete
         de cerere” care se întemeiază pe aceeași cauză precum cele invocate în reclamație, aceste capete de cerere pot fi dezvoltate
         în fața instanței comunitare prin prezentarea unor motive și argumente care nu figurează în mod necesar în reclamație, dar
         care se află în strânsă legătură cu aceasta.

      (a se vedea punctul 145)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 8 iunie 1995, Allo/Comisia, T‑496/93, RecFP, p. I‑A‑127 și II-405, punctul 26
      6.      Un regim care prevede că raportul de evaluare este întocmit de un evaluator și este contrasemnat de un validator și că, în
         caz de dezacord cu evaluatorul, decizia definitivă îi revine validatorului, acesta fiind astfel un evaluator în deplinul înțeles
         al termenului, trebuie considerat ca fiind o garanție de natură să neutralizeze un eventual risc de parțialitate a evaluatorului.

      (a se vedea punctul 156)
      Trimitere la:
      Tribunal Funcției Publice: 13 decembrie 2007, Sequeira Wandschneider/Comisia, F‑28/06, RepFP, p. I‑A‑1-0000 și II‑A-1-0000,
         punctul 43

      7.      În afara unor circumstanțe excepționale, un raport de evaluare nu poate fi anulat numai pentru motivul că a fost întocmit
         tardiv. Deși întârzierea în întocmirea unui raport de evaluare poate da naștere unui drept de despăgubire în beneficiul funcționarului
         vizat, aceasta nu poate afecta validitatea raportului de evaluare și, în consecință, nu poate justifica anularea sa.

      (a se vedea punctul 171)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 20 noiembrie 2007, Ianniello/Comisia, T‑205/04, RepFP, p. I‑A‑2-0000 și II‑A-2-0000, punctul
         139

      8.      Nerespectarea termenelor prevăzute la articolul 90 din statut poate angaja răspunderea instituției vizate pentru prejudiciul
         eventual produs persoanelor interesate.

      (a se vedea punctul 212)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 26 ianuarie 2005, Roccato/Comisia, T‑267/03, RecFP, p. I‑A‑1 și II-1, punctul 84


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 9 februarie 1994. # Edward Patrick Latham împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționar - Respingerea candidaturii. # Cauza T-82/91.