title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 15 septembrie 2016.#Landkreis Potsdam-Mittelmark împotriva Finanzamt Brandenburg.#Cerere de decizie preliminară formulată de Bundesfinanzhof.#Trimitere preliminară – Fiscalitate – Taxa pe valoarea adăugată – A șasea directivă 77/388/CEE – Drept de deducere – Decizia 2004/817/CE – Reglementare a unui stat membru – Cheltuieli privind bunuri și servicii – Utilizarea lor în scopuri neeconomice în proporție mai mare de 90 % din utilizarea lor totală – Excludere de la dreptul de deducere.#Cauza C-400/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      15 septembrie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Fiscalitate — Taxa pe valoarea adăugată — A șasea directivă 77/388/CEE — Drept de deducere — Decizia 2004/817/CE — Reglementare a unui stat membru — Cheltuieli privind bunuri și servicii — Utilizarea lor în scopuri neeconomice în proporție mai mare de 90 % din utilizarea lor totală — Excludere de la dreptul de deducere”
      În cauza C‑400/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesfinanzhof (Curtea Federală Fiscală, Germania), prin decizia din 16 iunie 2015, primită de Curte la 23 iulie 2015, în procedura

         Landkreis Potsdam‑Mittelmark

      împotriva

         Finanzamt Brandenburg,

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din domnul D. Šváby, președinte de cameră, și domnii J. Malenovský și M. Safjan (raportor), judecători,
      avocat general: domnul M. Campos Sánchez‑Bordona,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Landkreis Potsdam‑Mittelmark, de J. Wulf‑von Moers, consilier;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de K. Petersen, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul austriac, de G. Eberhard, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Lozano Palacios și de M. Wasmeier, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 din Decizia 2004/817/CE a Consiliului din 19 noiembrie 2004 de autorizare a Germaniei să aplice o măsură de derogare de la articolul 17 din A șasea directivă 77/388/CEE privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri (JO 2004, L 357, p. 33, denumită în continuare „decizia de autorizare”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Landkreis Potsdam‑Mittelmark (arondismentul Potsdam‑Mittelmark, Germania), pe de o parte, și Finanzamt Brandenburg (Administrația financiară din Brandenburg, Germania), pe de altă parte, privind taxa pe valoarea adăugată (TVA) datorată de acest arondisment pentru exercițiul fiscal 2008.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      A șasea directivă

               3

               A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO 1977, L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”) a fost abrogată și înlocuită, începând de la 1 ianuarie 2007, de Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/162/UE a Consiliului din 22 decembrie 2009 (JO 2010, L 10, p. 14). Întrucât exercițiul fiscal în litigiu corespunde anului 2008, trimiterile la A șasea directivă se înțeleg ca fiind trimiteri la Directiva 2006/112 și trebuie interpretate în conformitate cu tabelul de corespondență care figurează în anexa XII la aceasta.

               4

               Articolul 4 alineatele (1) și (2) din A șasea directivă prevedea:
               „(1)   «Persoană impozabilă» înseamnă orice persoană care, în mod independent, desfășoară în orice loc orice activitate economică menționată la alineatul (2), indiferent de scopul sau rezultatele activității respective.
               (2)   Activitățile economice menționate la alineatul (1) cuprind toate activitățile producătorilor, comercianților sau persoanelor care prestează servicii, inclusiv activitățile miniere și activitățile agricole și activitățile prestate în cadrul profesiunilor liberale. Exploatarea bunurilor corporale sau necorporale în scopul obținerii de venituri cu caracter de continuitate este de asemenea considerată activitate economică.” [traducere neoficială]

               5

               Articolul 6 alineatul (2) litera (a) din A șasea directivă prevedea:
               „Se consideră prestări de servicii cu titlu oneros următoarele:

                        (a)

                        utilizarea în folosul propriu a bunurilor care constituie o parte din activele folosite în cadrul unei activități economice de către persoanele impozabile sau de către personalul acestora sau, mai general, utilizarea acestora în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității lor, atunci când [TVA‑ul] aferent bunurilor respective a fost dedus total sau parțial;” [traducere neoficială]

               6

               Potrivit articolului 17 alineatul (2) litera (a) din această directivă:
               „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul de a deduce din taxa pe care o datorează:

                        (a)

                        [TVA‑ul] datorat sau achitat în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate și pentru serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă;” [traducere neoficială]

               7

               Articolul 27 alineatul (1) din A șasea directivă prevedea:
               „Consiliul, hotărând în unanimitate la propunerea Comisiei, poate autoriza orice stat membru să introducă măsuri speciale de derogare de la dispozițiile prezentei directive, în scopul simplificării procedurii de colectare a TVA‑ului sau al prevenirii anumitor forme de evaziune fiscală sau de fraudă. Măsurile destinate simplificării procedurii de colectare a TVA‑ului nu pot influența, decât în mică măsură, valoarea globală a încasărilor din impozite ale statelor membre, colectate în stadiul consumului final.” [traducere neoficială]

         Decizia de autorizare

               8

               Considerentul (3) al deciziei de autorizare prevede:
               „Obiectivul măsurii de derogare este de a exclude complet TVA‑ul aplicat bunurilor și serviciilor de la dreptul de deducere, în cazul în care bunurile și serviciile sunt utilizate, în proporție mai mare de 90 %, în scop privat de către persoana impozabilă sau de către angajații acesteia sau, mai general, în scopuri care nu au legătură cu activitatea economică. Această măsură constituie o derogare de la articolul 17 din [A șasea directivă], modificat prin articolul 28f din aceeași directivă, și ea se justifică prin necesitatea de a simplifica procedura de colectare a TVA‑ului; aceasta are doar un efect minim asupra cuantumului TVA‑ului datorat în etapa consumului final.”

               9

               Articolul 1 din această decizie prevede:
               „Prin derogare de la dispozițiile articolului 17 alineatul (2) din [A șasea directivă], Germania este autorizată să excludă de la deducerea TVA‑ului cheltuielile pentru bunuri și servicii utilizate în proporție mai mare de 90 % în folosul propriu de către persoana impozabilă sau de personalul acesteia sau în general în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității sale.”

               10

               Potrivit articolului 2 din decizia menționată:
               „Prezenta decizie se aplică până la 31 decembrie 2009.”

               11

               Articolul 3 din aceeași decizie prevede:
               „Prezenta decizie se adresează Republicii Federale Germania.”

         Dreptul german

               12

               Articolul 15 din Umsatzsteuergesetz (Legea privind impozitul pe cifra de afaceri, denumită în continuare „UStG”) prevede:
               „1)   Întreprinzătorul poate deduce, în contul TVA‑ului achitat în amonte,

                        a)

                        TVA‑ul legal datorat pentru prestările care au fost executate de un alt întreprinzător pentru nevoile întreprinderii sale. […]

                  […]
               Livrarea, importul sau achiziția intracomunitară a unui bun pe care întreprinzătorul îl utilizează pentru întreprinderea sa în proporție mai mică de 10 % se consideră că nu au fost realizate pentru întreprindere.
               […]
               2)   Este exclusă deducerea TVA‑ului achitat în amonte pentru livrarea, importul sau achiziția intracomunitară a unui bun […] pe care întreprinzătorul îl utilizează pentru următoarele operațiuni:

                        a)

                        operațiunile scutite;

                  […]”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               13

               Arondismentul Potsdam‑Mittelmark este o colectivitate teritorială care își asumă, sub proprie răspundere, misiunile care depășesc capacitățile comunelor și ale administrațiilor care aparțin de acest arondisment. În calitatea sa de autoritate publică, acestuia îi revine, în special în cadrul exercitării autorității publice, sarcina de a construi și de a întreține drumuri, precum și de a menține securitatea rutieră pe teritoriul său. Acesta a efectuat misiunile menționate prin intermediul unei entități proprii (Eigenbetrieb) fără personalitate juridică.

               14

               În cursul exercițiului fiscal 2008, arondismentul Potsdam‑Mittelmark a achiziționat diferite bunuri, și anume utilaje, vehicule utilitare și accesorii, pe care le‑a utilizat în principal pentru prestările de servicii efectuate în cadrul exercitării autorității publice. Totuși, în proporție de 2,65 %, acesta a folosit de asemenea bunurile respective, printre altele, pentru prestări de servicii de curățare și de tăiere de copaci, pentru lucrări de tuns iarba și de măturat, precum și pentru servicii invernale, furnizate unor terți. Pentru aceste prestări de servicii, arondismentul menționat a fost supus plății TVA‑ului.

               15

               Administrația financiară din Brandenburg nu a autorizat deducerea TVA‑ului plătit în amonte aferent bunurilor menționate la punctul anterior pentru motivul că aceste bunuri nu fuseseră utilizate în proporție de cel puțin 10 % pentru întreprinderea arondismentului Potsdam‑Mittelmark, conform articolului 15 alineatul (1) a doua teză din UStG. În urma contestației formulate de reclamantul din litigiul principal, Administrația financiară din Brandenburg a acordat, pentru un alt motiv, o parte din deducerea solicitată. În rest, contestația a fost respinsă. Acțiunea îndreptată împotriva acestei decizii, introdusă de arondismentul Potsdam‑Mittelmark în fața Finanzgericht Berlin‑Brandenburg (Tribunalul Fiscal din Berlin‑Brandeburg, Germania), a fost respinsă de acesta din urmă.

               16

               Prin intermediul acțiunii sale în Revision în fața Bundesfinanzhof (Curtea Federală de Finanțe), reclamantul a susținut că refuzul de a deduce TVA‑ul încalcă dreptul Uniunii. Astfel, potrivit arondismentului Potsdam‑Mittelmark, deși Republica Federală Germania a fost autorizată, prin decizia de autorizare, să aplice o măsură de derogare de la articolul 17 din A șasea directivă, această autorizare nu acoperă o excludere de la deducerea TVA‑ului în amonte pentru cazurile în care, precum cel în discuție în litigiul principal, bunurile ar fi utilizate în proporție mai mare de 90 % pentru activități neeconomice care nu mai intră în domeniul de aplicare al TVA‑ului, dar care nu ar putea fi calificate ca fiind „în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității sale”. În consecință, arondismentul Potsdam‑Mittelmark consideră că are dreptul la o deducere proporțională de 2,65 % a TVA‑ului plătit în amonte.

               17

               Pe de altă parte, acesta a susținut că refuzul de a deduce TVA‑ul în amonte încalcă principiul neutralității în ceea ce privește concurența, acest refuz având drept consecință faptul că cuantumurile TVA‑ului în amonte care nu pot fi deduse sunt integrate cu titlu de costuri directe în calcularea prețurilor, deși operațiunile în aval pe care le efectuează în concurență cu întreprinderi private sunt pe deplin supuse TVA‑ului. Aceasta ar suferi, așadar, un dezavantaj concurențial structural.

               18

               În această privință, instanța de trimitere precizează că, în temeiul dreptului național, arondismentul Potsdam‑Mittelmark nu are dreptul la deducerea TVA‑ului în amonte pe care o invocă. Astfel, acesta ar utiliza bunurile în cauză în principal pentru a‑și efectua misiunile de serviciu public, și numai în proporție de 2,65 % în cadrul întreprinderii sale în scopul unor prestări de servicii impozabile. În acest caz, deducerea TVA‑ului în amonte ar fi exclusă în temeiul articolului 15 alineatul (1) a doua teză din UStG, dat fiind că proporția utilizării pentru întreprinderea reclamantului este mai mică de 10 %.

               19

               Această instanță amintește că, în temeiul articolului 1 din decizia de autorizare, prin derogare de la dispozițiile articolului 17 alineatul (2) din A șasea directivă, Republica Federală Germania este autorizată să excludă de la deducerea TVA‑ului cheltuielile pentru bunuri și servicii utilizate în proporție mai mare de 90 % în folosul propriu de către persoana impozabilă sau de personalul acesteia sau în general în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității sale.

               20

               Or, pe de o parte, din jurisprudența Curții ar rezulta că, în cazul în care persoana impozabilă are în vedere o utilizare sau o utilizare parțială a unui bun pentru o activitate neeconomică ce nu intră în domeniul de aplicare al celei de A șasea directive, aceasta nu ar avea dreptul la o deducere a TVA‑ului în amonte.

               21

               Pe de altă parte, în cazul livrării unui bun pe care persoana impozabilă dorește să îl utilizeze în același timp pentru activități economice supuse TVA‑ului și în scopuri private, „alte[le ]decât pentru desfășurarea activității [sale]”, în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (a) din A șasea directivă, aceasta ar putea să afecteze în totalitate bunul respectiv întreprinderii sale și, pe baza acestei afectări, să aibă pe deplin dreptul la deducerea TVA‑ului în amonte. Persoana impozabilă în cauză ar trebui totuși să plătească TVA‑ul datorat pentru utilizarea bunului respectiv în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității sale, astfel cum ar rezulta în special din Hotărârea din 23 aprilie 2009, Puffer (C‑460/07, EU:C:2009:254, punctul 39).

               22

               Instanța de trimitere consideră că, potrivit acestor principii, deducerea TVA‑ului în amonte este obligatoriu exclusă în măsura în care arondismentul Potsdam‑Mittelmark utilizează bunurile pe care le‑a achiziționat în proporție de 97,35 % pentru activitățile sale legate de exercitarea autorității publice, care ar fi activități neeconomice nesupuse regimului TVA‑ului. Pe de altă parte, în proporție de 2,65 %, reclamantul ar avea dreptul, în principiu, la o deducere a TVA‑ului în amonte. Această deducere ar fi însă exclusă în temeiul articolului 15 alineatul (1) a doua teză din UStG.

               23

               În această privință, instanța de trimitere exprimă îndoieli cu privire la aspectul dacă, astfel cum rezultă din modul său de redactare, articolul 1 din decizia de autorizare urmărește exclusiv să excludă deducerea TVA‑ului în amonte în cazul în care un bun este utilizat în scopuri private de către persoana impozabilă sau de către personalul acesteia sau este utilizat în general în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității sale sau dacă acesta se aplică de asemenea în cazuri în care, precum în cauza principală, un bun este utilizat în proporție mai mare de 90 % pentru activități neeconomice care nu intră în domeniul de aplicare al TVA‑ului.

               24

               Această instanță apreciază că, pe baza Hotărârii din 12 februarie 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), autorizarea care figurează la articolul 1 din decizia de autorizare poate fi interpretată în sensul că autorizează excluderea deducerii TVA‑ului în amonte numai pentru cazurile în care bunul achiziționat este utilizat în proporție mai mare de 90 % „în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității [economice]”, iar nu pentru cele neeconomice, care nu intră în domeniul de aplicare al TVA‑ului. În acest caz, articolul 15 alineatul 1 a doua teză din UStG nu ar fi acoperit de decizia de autorizare, întrucât deducerea TVA‑ului în amonte este de asemenea exclusă în cazul unei utilizări neeconomice în proporție mai mare de 90 %.

               25

               În aceste condiții, Bundesfinanzhof (Curtea Federală de Finanțe) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 15 alineatul 1 a doua teză din UStG prevede că livrarea, importul sau achiziția intracomunitară a unui bun pe care întreprinzătorul îl utilizează în proporție mai mică de 10 % pentru întreprinderea sa nu se consideră realizată în scopuri profesionale și exclude în această măsură deducerea TVA‑ului în amonte.
               Reglementarea se întemeiază pe articolul 1 din decizia de autorizare, care autorizează Republica Federală Germania să deroge de la articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă și să excludă de la deducerea TVA‑ului cheltuielile aferente bunurilor și serviciilor care sunt utilizate în proporție mai mare de 90 % în folosul propriu de către persoana impozabilă sau de către personalul acesteia sau, mai general, în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității sale.
               Potrivit modului său de redactare, această autorizare se aplică numai cazurilor reglementate la articolul 6 alineatul (2) din A șasea directivă (articolul 26 din Directiva 2006/112, astfel cum a fost modificat prin Directiva 2009/162) sau tuturor cazurilor în care un bun sau un serviciu este utilizat numai parțial în cadrul unei activități profesionale?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               26

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 din decizia de autorizare trebuie interpretat în sensul că este aplicabil într‑o situație în care o întreprindere achiziționează bunuri sau servicii pe care le exploatează în proporție mai mare de 90 % pentru activități neeconomice, care nu intră în domeniul de aplicare al TVA‑ului.

               27

               Astfel cum reiese din modul său de redactare, decizia de autorizare prevede o derogare de la articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă, în temeiul căruia o persoană impozabilă poate deduce TVA‑ul în amonte în măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor sale taxabile, și anume pentru o activitate economică.

               28

               Pentru a stabili dacă noțiunea „scopuri care nu au legătură cu activitatea economică” care figurează la articolul 1 din decizia de autorizare poate acoperi o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care reclamanta exercită activități care îi revin în calitatea sa de autoritate publică, și anume activități neeconomice, deși acestea nu sunt fără legătură cu activitatea economică, trebuie să se aibă în vedere semnificația dată acestei noțiuni în A șasea directivă, pe baza căreia a fost adoptată decizia de autorizare, conform articolului 27 alineatul (1) din aceasta.

               29

               Astfel cum rezultă din cuprinsul articolului 6 alineatul (2) litera (a) din A șasea directivă, o utilizare în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității economice poate fi supusă TVA‑ului.

               30

               În schimb, activitățile neeconomice nu intră în domeniul de aplicare al celei de A șasea directive (Hotărârea din 13 martie 2008, Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, punctele 30 și 31, precum și Hotărârea din 12 februarie 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, punctele 36 și 37).

               31

               În consecință, articolul 6 alineatul (2) litera (a) din A șasea directivă nu este de natură să stabilească o normă potrivit căreia operațiuni care se situează în afara domeniului de aplicare al regimului TVA‑ului pot fi considerate ca fiind efectuate „în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității [economice]” în sensul acestei dispoziții. Astfel, o asemenea interpretare ar lipsi de sens articolul 2 punctul 1 din A șasea directivă (Hotărârea din 12 februarie 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, punctul 38).

               32

               Aceste considerații sunt confirmate de economia sistemului comun al TVA‑ului, în cadrul căruia distincția între activitățile economice și activitățile neeconomice se face în funcție de criterii diferite de cele care fac distincția între o utilizare profesională și o utilizare în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității economice, în special private.

               33

               Potrivit unei jurisprudențe constante, în cazul utilizării unui bun de capital atât în scopuri profesionale, cât și private, persoana interesată poate alege, în vederea plății TVA‑ului, fie să afecteze bunul în totalitate patrimoniului întreprinderii sale, fie să îl păstreze în totalitate în patrimoniul său privat, excluzându‑l astfel complet din sistemul TVA‑ului, fie să nu îl integreze în întreprinderea sa decât în limita utilizării profesionale efective (Hotărârea din 23 aprilie 2009, Puffer, C‑460/07, EU:C:2009:254, punctul 39 și jurisprudența citată).

               34

               În schimb, o astfel de libertate de alegere nu există în cazul în care este vorba despre a stabili dacă un bun este sau nu este utilizat pentru o activitate economică. Atunci când o întreprindere utilizează un bun atât pentru activități economice, cât și pentru activități neeconomice, articolul 17 alineatul (2) litera (a) din A șasea directivă se limitează la a prevedea un drept de deducere a taxei plătite în amonte. Măsurile pe care statele membre sunt chemate să le adopte în această privință trebuie să respecte principiul neutralității fiscale, care stă la baza sistemului comun al TVA‑ului (Hotărârea din 13 martie 2008, Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, punctul 36).

               35

               În conformitate cu acest principiu al neutralității fiscale, regimul de deduceri urmărește să elimine în întregime sarcina TVA‑ului datorat sau plătit de agentul economic în cadrul tuturor activităților sale economice (Hotărârea din 12 februarie 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, punctul 27).

               36

               Or, o excludere a dreptului de deducere pentru bunuri profesionale care sunt utilizate în proporție de mai puțin de 10 % pentru activități economice nu îndeplinește această cerință.

               37

               Considerațiile care precedă pot fi pe deplin transpuse în cazul interpretării noțiunii „scopuri care nu au legătură cu activitatea economică” care figurează la articolul 1 din decizia de autorizare. Astfel, ținând seama de cerințele unității și coerenței ordinii juridice a Uniunii, noțiunile utilizate în actele adoptate în același domeniu trebuie să aibă aceeași semnificație, cu excepția situației în care legiuitorul Uniunii a exprimat o voință diferită (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2011, Football Association Premier League și alții, C‑403/08 și C‑429/08, EU:C:2011:631, punctul 188, precum și Hotărârea din 31 mai 2016, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, punctul 28). Situația este diferită în speță.

               38

               În sfârșit, în ceea ce privește argumentul că noțiunea „scopuri care nu au legătură cu activitatea economică” ar fi avut o accepțiune diferită pentru perioadele anterioare Hotărârii din 12 februarie 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), astfel încât decizia de autorizare, adoptată la 19 noiembrie 2004, ar putea privi în continuare distincția dintre activitățile economice și activitățile neeconomice, trebuie amintit că interpretarea de către Curte a dispozițiilor dreptului Uniunii are un caracter retroactiv și este astfel valabilă de la intrarea în vigoare a dispoziției interpretate (Hotărârea din 27 martie 1980, Denkavit italiana, 61/79, EU:C:1980:100, punctul 16).

               39

               Prin urmare, nu se poate considera că noțiunea „scopuri care nu au legătură cu activitatea economică” ar putea face obiectul unei interpretări diferite în ceea ce privește perioadele anterioare Hotărârii din 12 februarie 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), din care reiese că această noțiune nu privește distincția dintre activitățile economice și activitățile neeconomice.

               40

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 1 din decizia de autorizare trebuie interpretat în sensul că nu se aplică într‑o situație în care o întreprindere achiziționează bunuri sau servicii pe care le exploatează în proporție mai mare de 90 % pentru activități neeconomice, care nu intră în domeniul de aplicare al TVA‑ului.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               41

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

                     Articolul 1 din Decizia 2004/817/CE a Consiliului din 19 noiembrie 2004 de autorizare a Germaniei să aplice o măsură de derogare de la articolul 17 din A șasea directivă 77/388/CEE privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri trebuie interpretat în sensul că nu se aplică într‑o situație în care o întreprindere achiziționează bunuri sau servicii pe care le exploatează în proporție mai mare de 90 % pentru activități neeconomice, care nu intră în domeniul de aplicare al taxei pe valoarea adăugată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 6 februarie 1997. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Netranspunere. # Cauza C-205/96.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 12 septembrie 2007. # Cain Cellars, Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a unei mărci comunitare figurative constând în reprezentarea unui pentagon - Motiv absolut de refuz - Lipsa caracterului distinctiv - Simplitatea semnului. # Cauza T-304/05.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 12 septembrie 2007 – Cain Cellars/OAPI (Reprezentarea unui pentagon)
      (Cauza T‑304/05)
      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a unei mărci comunitare figurative constând în reprezentarea unui pentagon – Motiv absolut de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Simplitatea semnului”
      Marcă comunitară – Definirea și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci lipsite de caracter distinctiv [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         23-26)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 23 mai 2005 (cauza R 975/2004‑1) privind înregistrarea
                  ca marcă comunitară a reprezentării unui pentagon

            Date referitoare la cauză

               Persoana care solicită înregistrarea mărcii comunitare:

               Cain Cellars, Inc.

               Marca comunitară vizată:

               Marca figurativă în formă de pentagon pentru produsul „vin” din clasa 33 – cererea nr. 3425121

               Decizia examinatorului:

               Respinge cererea de înregistrare

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă societatea Cain Cellars, Inc. la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 22 decembrie 2010.#Mehiläinen Oy şi Terveystalo Healthcare Oy împotriva Oulun kaupunki.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Markkinaoikeus - Finlanda.#Contracte de achiziții publice de servicii - Directiva 2004/18/CE - Contract mixt - Contract încheiat de o autoritate contractantă cu o societate privată independentă de ea - Crearea, în condițiile unei participații egale, a unei întreprinderi comune care prestează servicii de sănătate - Angajament al partenerilor de a achiziționa de la întreprinderea comună, pentru o perioadă tranzitorie de patru ani, serviciile de sănătate pe care trebuie să le asigure angajaților lor.#Cauza C-215/09.

text:
      Cauza C‑215/09
      Mehiläinen Oy și Terveystalo Healthcare Oy, fostă Suomen Terveystalo Oyj,
      împotriva
      Oulun kaupunki
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de markkinaoikeus)
      „Contracte de achiziții publice de servicii — Directiva 2004/18/CE — Contract mixt — Contract încheiat de o autoritate contractantă cu o societate privată independentă de ea — Crearea, în condițiile unei participații egale, a unei întreprinderi comune care prestează servicii de sănătate — Angajament al partenerilor de a achiziționa de la întreprinderea comună, pentru o perioadă tranzitorie de patru ani, serviciile
         de sănătate pe care trebuie să le asigure angajaților lor”

      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor — Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii
            — Directiva 2004/18 — Domeniu de aplicare
      (Directiva 2004/18 a Parlamentului European și a Consiliului)
      Directiva 2004/18/CE privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri
         și de servicii trebuie interpretată în sensul că, atunci când o autoritate contractantă încheie cu o societate privată independentă
         de ea un contract privind înființarea unei întreprinderi comune, care ia forma unei societăți pe acțiuni, al cărei obiect
         îl constituie prestarea de servicii de sănătate și de bunăstare la locul de muncă, atribuirea de către autoritatea contractantă
         menționată a contractului de achiziții aferent serviciilor destinate propriilor angajați, a cărui valoare depășește pragul
         prevăzut de această directivă și care este detașabil de contractul prin care se constituie această societate, trebuie să se
         facă cu respectarea dispozițiilor directivei menționate aplicabile serviciilor care intră sub incidența anexei II B la aceasta.

      Astfel, deși constituirea de către o autoritate contractantă și un operator economic privat a unei întreprinderi comune nu
         intră, ca atare, sub incidența Directivei 2004/18, totuși, o operațiune de capital nu poate masca, în realitate, atribuirea
         către un partener privat a unor contracte care pot fi calificate drept contracte de achiziții publice sau concesionări. De
         altfel, faptul că o entitate privată și o entitate contractantă cooperează în cadrul unei entități cu capital mixt nu poate
         justifica nerespectarea dispozițiilor privind achizițiile publice în momentul atribuirii unui astfel de contract acestei entități
         private sau entității cu capital mixt. Astfel, în cazul în care necesitatea de a încheia un astfel de contract mixt cu un
         partener unic nu este demonstrată în mod obiectiv, iar partea din contractul mixt care constă în angajamentul autorității
         contractante de a achiziționa de la întreprinderea comună serviciile de sănătate destinate angajaților săi este detașabilă
         de acest contract, dispozițiile pertinente ale Directivei 2004/18 sunt aplicabile atribuirii acestei părți.

      (a se vedea punctele 33, 34 și 45-47 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      22 decembrie 2010(*)

      „Contracte de achiziții publice de servicii – Directiva 2004/18/CE – Contract mixt – Contract încheiat de o autoritate contractantă cu o societate privată independentă de ea – Crearea, în condițiile unei participații egale, a unei întreprinderi comune care prestează servicii de sănătate – Angajament al partenerilor de a achiziționa de la întreprinderea comună, pentru o perioadă tranzitorie de patru ani, serviciile
         de sănătate pe care trebuie să le asigure angajaților lor”

      În cauza C‑215/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de markkinaoikeus
         (Finlanda), prin decizia din 12 iunie 2009, primită de Curte la 15 iunie 2009, în procedura

      Mehiläinen Oy,
      Terveystalo Healthcare Oy, fostă Suomen Terveystalo Oyj,

      împotriva
      Oulun kaupunki,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnii E. Juhász (raportor), G. Arestis, J. Malenovský și T. von Danwitz,
         judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul N. Nanchev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 17 iunie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Mehiläinen Oy și Terveystalo Healthcare Oy (fostă Suomen Terveystalo Oyj), de doamna A. Laine și de A. Kuusniemi‑Laine,
         asianajaja;

      –        pentru Oulun kaupunki, de doamna S. Rasinkangas și de I. Korpinen, asianajaja;
      –        pentru guvernul finlandez, de doamnele A. Guimaraes‑Purokoski și M. Pere, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii E. Paasivirta, C. Zadra și D. Kukovec, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea dispozițiilor pertinente, în raport cu circumstanțele
         acțiunii principale, ale Directivei 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea
         procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție
         specială, 06/vol. 8, p. 116).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Mehiläinen Oy și Terveystalo Healthcare Oy, fostă Suomen Terveystalo
         Oyj, societăți pe acțiuni de drept finlandez, pe de o parte, și Oulun kaupunki (orașul Oulu), pe de altă parte, cu privire
         la calificarea juridică, din punctul de vedere al normelor Uniunii în materie de contracte de achiziții publice, a unui aranjament
         contractual încheiat între Oulun kaupunki și ODL Terveys Oy, societate privată independentă de acest oraș (denumită în continuare
         „partenerul privat”), și care avea ca obiect crearea unei întreprinderi comune, ODL Oulun Työterveys Oy (denumită în continuare
         „întreprinderea comună”).

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Conform definițiilor cuprinse la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2004/18:

      „(a)      «Contractele de achiziții publice» sunt contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între unul sau mai mulți operatori economici
         și una sau mai multe autorități contractante și care au ca obiect execuția de lucrări, furnizarea de produse sau prestarea
         de servicii în sensul prezentei directive.

      [...]
      (d)      «Contractele de achiziții publice de servicii» sunt contracte de achiziții publice, altele decât contractele de achiziții
         publice de lucrări sau de bunuri, care au ca obiect prestarea de servicii prevăzute în anexa II.

      [...]”
      4        Articolul 2 din această directivă, intitulat „Principii de atribuire a contractelor”, prevede:

      „Autoritățile contractante tratează operatorii economici în mod egal și fără discriminare și acționează potrivit principiului
         transparenței.”

      5        Potrivit articolului 7 din aceeași directivă, intitulat „Valoarea pragurilor pentru contractele de achiziții publice”, astfel
         cum a fost actualizat prin Regulamentul (CE) nr. 1422/2007 al Comisiei din 4 decembrie 2007 de modificare a Directivelor 2004/17/CE
         și 2004/18/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului în ceea ce privește pragurile de aplicare a acestora în materie
         de proceduri de atribuire a contractelor de achiziții (JO L 317, p. 34), Directiva 2004/18 se aplică contractelor de achiziții
         publice de servicii, atribuite de alte autorități contractante decât cele care sunt autorități guvernamentale centrale, a
         căror valoare estimată fără taxa pe valoarea adăugată (TVA) este egală sau mai mare de 206 000 euro.

      6        Conform anexei II B la Directiva 2004/18, serviciile de sănătate intră sub incidența punctului 25 din această anexă, intitulat
         „Servicii de sănătate și servicii de asistență socială”.

      7        Potrivit articolului 21 din această directivă:

      „Atribuirea contractelor care au ca obiect serviciile prevăzute în anexa II B se realizează exclusiv în conformitate cu articolul
         23 și articolul 35 alineatul (4).”

      8        Articolul 23 din Directiva 2004/18, care face parte din capitolul IV al acesteia, intitulat „Norme speciale privind caietul
         de sarcini și documentele contractului”, privește specificațiile tehnice care figurează în documentele contractului, iar articolul
         35 alineatul (4) din aceeași directivă, care face parte din capitolul VI al acesteia, intitulat „Norme de publicitate și transparență”,
         se referă la obligațiile de informare ale autorităților contractante în ceea ce privește rezultatele procedurii de atribuire
         a unui contract.

       Reglementarea națională
      9        Legea finlandeză 1383/2001 privind ocrotirea sănătății la locul de muncă (Työterveyshuoltolaki) impune angajatorilor publici
         și privați să acorde atenție ocrotirii sănătății angajaților lor la locul de muncă.

      10      Potrivit articolului 3 punctul 1 din această lege, ocrotirea sănătății la locul de muncă este activitatea, pusă în aplicare
         sub responsabilitatea angajatorului, prin care personal calificat și experți din domeniul sănătății muncii asigură prevenirea
         bolilor și a accidentelor legate de muncă, veghează ca locul de muncă să nu pună în pericol sănătatea și securitatea angajaților,
         promovează un mediu de muncă adecvat, asigură buna funcționare a colectivului de muncă, precum și sănătatea, eficacitatea
         și capacitatea de muncă a salariaților.

      11      Potrivit articolului 4 primul paragraf din legea menționată, angajatorul trebuie să organizeze, pe cheltuiala sa, un serviciu
         de ocrotire a sănătății la locul de muncă în scopul prevenirii și combaterii atingerilor aduse sănătății și a riscurilor sanitare
         cauzate de muncă și de condițiile de muncă, precum și pentru protejarea și garantarea securității, a capacității de muncă
         și a sănătății salariaților.

      12      În temeiul articolului 7 din Legea 1383/2001, angajatorul poate organiza serviciile de ocrotire a sănătății la locul de muncă
         în sensul acestei legi achiziționând prestațiile necesare de la un „centru de sănătate” în sensul Legii 66/1972 privind sănătatea
         publică (kansanterveyslaki), organizând el însuși sau împreună cu alți angajatori serviciile de care are nevoie sau achiziționând
         serviciile în cauză de la o persoană sau de la o entitate abilitată în acest scop.

      13      Conform articolului 87a alineatul 1 din Legea finlandeză 365/1995 privind comunele (Kuntalaki), astfel cum a fost modificată
         prin Legea 519/2007, intrată în vigoare la 15 mai 2007, o comună sau o grupare de comune poate crea o regie municipală în
         vederea exercitării unei activități economice sau pentru asumarea unei misiuni conform unor principii de gestiune privată.
         Regiile municipale nu au personalitate juridică, însă sunt integrate organic în comună, iar activitățile acestora sunt supuse
         dispozițiilor privind activitatea comunei.

      14      Directiva 2004/18 a fost transpusă în dreptul finlandez prin Legea 348/2007 privind atribuirea contractelor de achiziții publice
         (Hankintalaki), al cărei articol 5 alineatul 1 conține o definiție a noțiunii de „contract de achiziții publice” care corespunde
         celei care figurează la articolul 1 alineatul (2) litera (a) din această directivă.

      15      Conform lucrărilor pregătitoare care au condus la adoptarea acestei legi (proiectul de lege 50/2006 vp), contractul de achiziții
         publice este în general un contract de drept privat între două persoane juridice distincte. Pentru acest motiv, acordurile
         încheiate în interiorul unui organism nu pot în mod normal să fie considerate contracte de achiziții publice. Un contract
         nu poate fi considerat ca fiind un contract de achiziții publice atunci când obiectul său principal este altul decât atribuirea
         unui contract de achiziții. Ar trebui să se examineze în special dacă operațiunea sau grupul de acorduri formează un ansamblu
         de care contractul de achiziții în cauză nu poate fi disociat.

      16      Potrivit articolului 10 din legea menționată, aceasta nu se aplică contractelor de achiziții pe care autoritatea contractantă
         le atribuie unei entități distincte din punct de vedere formal și autonome din punct de vedere decizional, dar asupra căreia
         exercită, singură sau împreună cu alte autorități contractante, un control analog celui pe care îl exercită asupra propriilor
         servicii, dacă această entitate distinctă desfășoară partea cea mai importantă a activității sale cu aceste autorități contractante.
         Această dispoziție constituie adaptarea reglementării naționale la jurisprudența Curții (Hotărârea din 18 noiembrie 1999,
         Teckal, C‑107/98, Rec., p. I‑8121, punctul 50).

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      17      Consiliul municipal al Oulun kaupunki a decis, la 21 aprilie 2008, să creeze, împreună cu partenerul privat, întreprinderea
         comună, care urma să intre sub incidența Legii 624/2006 privind societățile pe acțiuni și să își înceapă activitatea la 1
         iunie 2008. Capitalul întreprinderii comune urma să fie deținut în părți egale de cei doi parteneri, iar gestiunea acesteia
         urma să fie exercitată în comun.

      18      Activitatea întreprinderii comune urma să constea în prestarea de servicii de sănătate și de bunăstare la locul de muncă,
         iar cei doi parteneri intenționau să orienteze această activitate, în principal și din ce în ce mai mult, către o clientelă
         privată. Cu toate acestea, pentru o perioadă tranzitorie de patru ani (denumită în continuare „perioada tranzitorie”), aceștia
         s‑au angajat să achiziționeze de la întreprinderea comună serviciile de sănătate pe care, în calitate de angajatori, trebuie
         să le asigure angajaților lor, conform legislației naționale.

      19      Potrivit Oulun kaupunki, cifra de afaceri preconizată a întreprinderii comune urma să se ridice la aproximativ 90 de milioane
         de euro în perioada tranzitorie, din care 18 milioane de euro ar fi reprezentat valoarea serviciilor pe care acest oraș urma
         să le furnizeze angajaților săi.

      20      Cei doi parteneri trebuiau să transfere către întreprinderea comună, sub formă de aport în natură, unitățile fiecăruia însărcinate,
         în cadrul lor, cu furnizarea către angajații lor a prestațiilor de sănătate la locul de muncă, conform legislației naționale
         aplicabile. Astfel, Oulun kaupunki a transferat către întreprinderea comună regia municipală Oulun Työterveys (denumită în
         continuare „regia municipală”), însărcinată în cadrul său cu prestarea de servicii de sănătate la locul de muncă, care ar
         avea o valoare între 2,5 și 3,4 milioane de euro, în timp ce partenerul privat a transferat unitatea sa corespondentă, care
         are o valoare estimată între 2,2 și 3 milioane de euro.

      21      Potrivit Oulun kaupunki, prestațiile în materie de sănătate la locul de muncă furnizate salariaților acestui oraș reprezintă
         aproximativ 38 % din cifra de afaceri a regiei municipale. Restul cifrei de afaceri ar fi atins prin furnizarea de prestații
         unei clientele private.

      22      În procesul‑verbal al ședinței Consiliului municipal al Oulun kaupunki în care s‑a adoptat decizia din 21 aprilie 2008, se
         arată următoarele:

      „Părțile au convenit pe de altă parte să achiziționeze de la [întreprinderea comună] prestații în materie de sănătate și de
         bunăstare la locul de muncă pentru o perioadă tranzitorie de patru ani. Oulun kaupunki va achiziționa același volum de prestații
         de sănătate și de bunăstare la locul de muncă precum cel achiziționat de la regia municipală […] [Legea privind atribuirea
         contractelor de achiziții publice] prevede că Oulun kaupunki lansează un apel la concurență pentru prestațiile sale în materie
         de sănătate la locul de muncă de îndată ce acestea vor fi fost transferate [întreprinderii comune]. Următoarele motive justifică
         însă ca Oulun kaupunki să rămână clienta [întreprinderii comune] în perioada tranzitorie:

      –        situația angajaților municipali transferați este astfel garantată;
      –        actualul contract al Oulun kaupunki este avantajos și concurențial;
      –        [întreprinderea comună] își începe activitatea în condiții favorabile.”
      23      Conform acestui proces‑verbal, Oulun kaupunki a semnat, la 24 aprilie 2008, cu partenerul privat un pact potrivit căruia s‑a
         angajat să încredințeze viitoarei întreprinderi comune sarcina prestării către angajații municipali a serviciilor de sănătate
         și de bunăstare la locul de muncă în perioada tranzitorie. La încheierea acestei perioade tranzitorii, Oulun kaupunki intenționa,
         potrivit afirmațiilor sale, să supună atribuirea serviciilor în cauză unei proceduri de atribuire a unui contract de achiziții
         publice.

      24      Din procesul‑verbal menționat rezultă astfel că Oulun kaupunki, în calitate de autoritate contractantă, nu a lansat cererea
         de ofertă pentru prestarea, în perioada tranzitorie, a serviciilor de sănătate și de bunăstare la locul de muncă pe care trebuia
         să le asigure angajaților proprii, conform legislației naționale. Este de asemenea cert că alegerea partenerului privat nu
         a fost efectuată în urma unei proceduri concurențiale.

      25      Sesizată de întreprinderi concurente care erau interesate de prestarea serviciilor de sănătate și de bunăstare la locul de
         muncă destinate angajaților Oulun kaupunki, instanța de trimitere a interzis provizoriu acestuia din urmă, care în caz de
         nerespectare a interdicției urma să plătească o amendă de 200 000 de euro, să pună în aplicare, sub orice formă, decizia consiliului
         municipal din 21 aprilie 2008, în măsura în care privește achiziționarea de către Oulun kaupunki de la întreprinderea comună
         a unor servicii de sănătate și de bunăstare la locul de muncă destinate angajaților acestui oraș. În așteptarea deciziei definitive
         a instanței sesizate, Oulun kaupunki a decis, la 26 august 2008, să transfere întreprinderii comune activitățile regiei municipale,
         excluzând însă din acest transfer prestațiile de sănătate la locul de muncă furnizate angajaților săi.

      26      Având în vedere argumentele contrare invocate de părțile din acțiunea principală în ceea ce privește natura operațiunii în
         litigiu în lumina dreptului Uniunii în materia achizițiilor publice, markkinaoikeus a hotărât să suspende judecarea cauzei
         și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Luat în considerare în ansamblu, un acord potrivit căruia o autoritate contractantă municipală încheie, cu o întreprindere
         privată independentă de ea, un contract privind înființarea unei noi întreprinderi sub forma unei societăți pe acțiuni, în
         cadrul căreia capitalul și puterea de control sunt împărțite în mod egal între cele două părți și de la care, la înființarea
         acestei societăți, autoritatea contractantă se angajează să achiziționeze serviciile de sănătate și de bunăstare la locul
         de muncă pentru propriii angajați, este supus procedurilor de achiziții publice pentru motivul că acordul contractual global
         se prezintă ca o atribuire a unui contract de achiziții publice de servicii în sensul Directivei 2004/18 […] sau acest acord
         trebuie considerat crearea unei întreprinderi comune și transferul activităților unei regii municipale, caz în care directiva
         sus‑menționată și obligația de a lansa o cerere de ofertă pe care aceasta o impune nu ar fi aplicabile?

      2)      Pe de altă parte, trebuie considerat relevant în speță faptul că:
      a)      în calitate de autoritate contractantă municipală, Oulun kaupunki s‑a angajat să achiziționeze cu titlu oneros prestațiile
         sus‑menționate pentru o perioadă tranzitorie de patru ani, la expirarea căreia, conform deciziei sale, intenționează să lanseze
         din nou o cerere de ofertă pentru furnizarea serviciilor de sănătate la locul de muncă necesare?

      b)      anterior acordului în discuție, cifra de afaceri a regiei municipale, care era un organism ce depindea din punct de vedere
         organizatoric de Oulun kaupunki, rezulta în mare parte din alte prestații decât serviciile de sănătate la locul de muncă furnizate
         angajaților municipali?

      c)      noua întreprindere este creată prin transferul, cu titlu de aport în natură, al activităților regiei municipale, care constau
         în servicii de sănătate la locul de muncă furnizate atât angajaților municipali, cât și unor clienți particulari?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      27      Prin intermediul celor două întrebări preliminare adresate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită,
         în esență, să se stabilească dacă Directiva 2004/18 trebuie interpretată în sensul că se aplică unui acord potrivit căruia
         o autoritate contractantă încheie, cu o entitate privată independentă de ea, un contract privind înființarea unei întreprinderi
         comune sub forma unei societăți pe acțiuni, de la care autoritatea contractantă se angajează ca, la înființarea acestei societăți,
         să achiziționeze serviciile de sănătate și de bunăstare la locul de muncă pe care trebuie să le asigure propriilor angajați.

      28      Din cuprinsul acestor întrebări și din contextul în care acestea se înscriu reiese că incertitudinile instanței de trimitere
         sunt legate mai precis de prestarea de către întreprinderea comună către Oulun kaupunki a unor servicii de sănătate și de
         bunăstare la locul de muncă destinate angajaților acestui oraș, această prestare corespunzând angajamentului luat de orașul
         menționat de a achiziționa de la această întreprindere comună, pentru o perioadă tranzitorie de patru ani, astfel de servicii,
         care anterior îi erau furnizate de o regie municipală care era din punct de vedere organic legată de acesta.

      29      Cu titlu introductiv, este necesar să se sublinieze că este cert că, în acțiunea principală, Oulun kaupunki are calitatea
         de autoritate contractantă, în sensul articolului 1 alineatul (9) din Directiva 2004/18, și că serviciile în cauză intră în
         noțiunea „servicii de sănătate”, în sensul punctului 25 din anexa II B la directiva menționată. Angajamentul luat de Oulun
         kaupunki de a achiziționa serviciile în cauză pentru angajații săi de la întreprinderea comună presupune existența unui contract
         cu titlu oneros între orașul menționat și această întreprindere. În plus, din informațiile oferite de instanța de trimitere
         rezultă că valoarea estimată a acestui contract, de aproximativ 18 milioane de euro, depășește pragul de aplicare pertinent
         din Directiva 2004/18.

      30      Trebuie de asemenea amintit că Directiva 2004/18 nu distinge între contractele de achiziții publice atribuite de o autoritate
         contractantă pentru îndeplinirea misiunii sale ce constă în satisfacerea unor necesități de interes general și cele care nu
         au legătură cu această misiune, precum necesitatea de a îndeplini, cum este cazul în speță, o obligație pe care o are ca angajator
         față de angajații săi (a se vedea în special Hotărârea din 15 iulie 2010, Comisia/Germania, C‑271/08, nepublicată încă în
         Repertoriu, punctul 73 și jurisprudența citată).

      31      Odată aduse aceste precizări introductive, trebuie amintit că o autoritate publică poate îndeplini sarcinile de interes public
         care îi revin prin propriile mijloace, fără a fi obligată să apeleze la entități externe care nu aparțin serviciilor sale,
         și că poate face acest lucru și în colaborare cu alte autorități publice (Hotărârea din 9 iunie 2009, Comisia/Germania, C‑480/06,
         Rep., p. I‑4747, punctul 45). De asemenea, astfel cum s‑a arătat la punctul 1 din Comunicarea interpretativă a Comisiei privind
         aplicarea dreptului comunitar în domeniul contractelor de achiziții publice și al concesiunilor în cazul parteneriatelor public‑privat
         interinstituționale (PPPI) (JO 2008, C 91, p. 4), o astfel de autoritate este liberă să exercite ea însăși o activitate economică
         sau să o încredințeze unui terț, de exemplu unei entități cu capital mixt create în cadrul unui parteneriat public‑privat.

      32      În plus, aplicarea dreptului Uniunii în materia achizițiilor publice este, desigur, exclusă în cazul în care controlul exercitat
         de autoritatea contractantă asupra entității adjudecatare este analog celui pe care autoritatea menționată îl exercită asupra
         propriilor servicii și, totodată, această entitate realizează cea mai mare parte a activității sale cu autoritatea contractantă
         care o deține (a se vedea Hotărârea Teckal, citată anterior, punctul 50). Cu toate acestea, participarea, chiar și minoritară,
         a unei întreprinderi private la capitalul unei societăți la care participă de asemenea o autoritate contractantă exclude ca
         aceasta din urmă să poată exercita asupra societății menționate un control analog celui pe care îl exercită asupra propriilor
         servicii (a se vedea în special Hotărârea din 10 septembrie 2009, Sea, C‑573/07, Rep., p. I‑8127, punctul 46, și Hotărârea
         din 15 octombrie 2009, Acoset, C‑196/08, Rep., p. I‑9913, punctul 53).

      33      În ceea ce privește, mai precis, incertitudinea instanței de trimitere cu privire la aspectul dacă angajamentul Oulun kaupunki
         de a achiziționa, în perioada tranzitorie, de la întreprinderea comună serviciile de sănătate și de bunăstare la locul de
         muncă pe care acesta trebuie să le asigure propriilor angajați este sau nu este scos de sub incidența normelor Directivei
         2004/18 din cauza faptului că acest angajament face parte din contractul prin care este creată întreprinderea comună, trebuie
         arătat că constituirea de către o autoritate și un operator economic privat a unei întreprinderi comune nu intră, ca atare,
         sub incidența Directivei 2004/18. De altfel, acest lucru este amintit la punctul 66 din Cartea verde a Comisiei privind parteneriatele
         public‑privat și dreptul comunitar în domeniul achizițiilor publice și al concesionărilor [COM(2004) 327 final].

      34      Trebuie cu toate acestea să se sublinieze că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 69 din această carte verde, este necesar
         să se asigure că o operațiune de capital nu maschează, în realitate, atribuirea către un partener privat a unor contracte
         care pot fi calificate drept contracte de achiziții publice sau concesionări. De altfel, astfel cum se arată la punctul 2.1
         din Comunicarea interpretativă a Comisiei, menționată mai sus, faptul că o entitate privată și o entitate contractantă cooperează
         în cadrul unei entități cu capital mixt nu poate justifica nerespectarea dispozițiilor privind achizițiile publice în momentul
         atribuirii unui astfel de contract acestei entități private sau entității cu capital mixt (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Acoset, citată anterior, punctul 57).

      35      Având în vedere aceste orientări generale, este necesar să se stabilească dacă și în ce măsură Directiva 2004/18 poate fi
         aplicată în cadrul acțiunii principale.

      36      În această privință, din jurisprudența Curții reiese că, în ceea ce privește un contract mixt ale cărui diferite părți se
         îmbină astfel încât nu pot fi separate și formează astfel un tot indivizibil, acest contract trebuie examinat în ansamblul
         său într‑un mod unitar în scopul calificării sale juridice din punctul de vedere al normelor în materia contractelor de achiziții
         publice și trebuie apreciat în temeiul normelor care reglementează partea care constituie obiectul principal sau elementul
         preponderent al contractului (Hotărârea din 6 mai 2010, Club Hotel Loutraki și alții, C‑145/08 și C‑149/08, nepublicată încă
         în Repertoriu, punctele 48 și 49, precum și jurisprudența citată).

      37      Rezultă că, în scopul aplicării Directivei 2004/18, trebuie să se verifice dacă partea reprezentată de serviciile de sănătate
         destinate angajaților Oulun kaupunki, care intră, în principiu, sub incidența acestei directive, poate fi detașată de acest
         contract.

      38      În această privință, trebuie avut în vedere procesul‑verbal al ședinței Consiliului municipal al Oulun kaupunki din 21 aprilie
         2008, care expune motivele angajamentului luat de acest oraș cu ocazia constituirii întreprinderii comune. În plus, din explicațiile
         oferite de Oulun kaupunki cu ocazia ședinței rezultă că orașul menționat consideră această parte a contractului ca fiind nedetașabilă,
         din cauza faptului că valoarea angajamentului de a achiziționa servicii de sănătate de la întreprinderea comună în perioada
         tranzitorie făcea parte din aportul său în natură la capitalul acestei întreprinderi și a faptului că acest capital constituia,
         din punct de vedere economic, o condiție pentru crearea acesteia.

      39      Este necesar să se sublinieze că intențiile exprimate sau prezumate ale părților contractante de a considera diferitele părți
         care compun un contract mixt ca fiind inseparabile nu sunt suficiente, ci trebuie să se sprijine pe elemente obiective susceptibile
         să le justifice și să stea la baza necesității de a încheia un contract unic.

      40      În ceea ce privește argumentul prezentat de Oulun kaupunki potrivit căruia situația angajaților municipali transferați la
         întreprinderea comună ar fi garantată ca urmare a angajamentului luat, trebuie să se arate că o asemenea garanție ar fi putut
         fi asigurată și în cadrul unei proceduri de atribuire a unui contract de achiziții conform principiilor nediscriminării și
         transparenței, în care cerința referitoare la această garanție ar fi făcut parte din condițiile care trebuie respectate pentru
         atribuirea contractului.

      41      În ceea ce privește argumentele Oulun kaupunki care constau în afirmarea faptului că „actualul contract va fi avantajos și
         concurențial” și că, prin angajamentul menționat, „întreprinderea comună își va începe activitatea în condiții favorabile”,
         trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, atribuirea unui contract de achiziții publice unei întreprinderi cu capital
         mixt fără asigurarea concurenței ar aduce atingere obiectivului privind concurența liberă și nedenaturată și principiului
         egalității de tratament, în măsura în care o asemenea procedură ar oferi unei întreprinderi private prezentă în capitalul
         acestei întreprinderi un avantaj în raport cu concurenții săi (Hotărârea Acoset, citată anterior, punctul 56 și jurisprudența
         citată). Astfel de argumente nu permit să se concluzioneze că partea reprezentată de serviciile de sănătate destinate angajaților
         Oulun kaupunki nu poate fi disociată de restul contractului.

      42      În plus, trebuie să se constate că includerea pretinsă, însă nedemonstrată a valorii angajamentului luat de Oulun kaupunki
         în aportul în natură al acestui oraș la capitalul întreprinderii comune constituie, în aceste condiții, un artificiu juridic
         care nici el nu permite să se considere că această parte a contractului mixt este nedetașabilă de acesta din urmă.

      43      Mai mult, astfel cum au arătat guvernul ceh și Comisia, faptul că, în acțiunea principală, autoritatea contractantă și‑a exprimat
         intenția de a lansa, la încheierea perioadei tranzitorii, o procedură de cerere de ofertă pentru achiziția serviciilor de
         sănătate pentru angajații săi constituie de asemenea o împrejurare care confirmă caracterul detașabil al acestei părți de
         restul contractului mixt.

      44      De asemenea, faptul că întreprinderea comună funcționează din luna august 2008 fără partea menționată tinde să demonstreze
         că cei doi parteneri par să fie în măsură să facă față eventualului impact al acestei absențe asupra situației financiare
         a întreprinderii menționate, ceea ce constituie un alt indiciu pertinent al caracterului detașabil al acestei părți.

      45      În consecință, spre deosebire de împrejurările care au stat la baza pronunțării Hotărârii Loutraki și alții, citată anterior,
         constatările menționate mai sus nu demonstrează, în mod obiectiv, necesitatea de a încheia contractul mixt în cauză în acțiunea
         principală cu un partener unic (a se vedea în acest sens Hotărârea Loutraki și alții, citată anterior, punctul 53).

      46      Întrucât partea din contractul mixt care constă în angajamentul Oulun kaupunki de a achiziționa de la întreprinderea comună
         serviciile de sănătate destinate angajaților săi este, prin urmare, detașabilă de acest contract, rezultă că, într‑un context
         precum cel din acțiunea principală, dispozițiile pertinente ale Directivei 2004/18 sunt aplicabile atribuirii acestei părți.

      47      Având în vedere considerațiile de mai sus, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că Directiva 2004/18 trebuie
         interpretată în sensul că, atunci când o autoritate contractantă încheie cu o societate privată independentă de ea un contract
         privind înființarea unei întreprinderi comune, care ia forma unei societăți pe acțiuni, al cărei obiect îl constituie prestarea
         de servicii de sănătate și de bunăstare la locul de muncă, atribuirea de către autoritatea contractantă menționată a contractului
         de achiziții aferent serviciilor destinate propriilor angajați, a cărui valoare depășește pragul prevăzut de această directivă
         și care este detașabil de contractul prin care se constituie această societate, trebuie să se facă cu respectarea dispozițiilor
         directivei menționate aplicabile serviciilor care intră sub incidența anexei II B la aceasta.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      48      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire
            a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii trebuie interpretată în sensul că, atunci când o
            autoritate contractantă încheie cu o societate privată independentă de ea un contract privind înființarea unei întreprinderi
            comune, care ia forma unei societăți pe acțiuni, al cărei obiect îl constituie prestarea de servicii de sănătate și de bunăstare
            la locul de muncă, atribuirea de către autoritatea contractantă menționată a contractului de achiziții aferent serviciilor
            destinate propriilor angajați, a cărui valoare depășește pragul prevăzut de această directivă și care este detașabil de contractul
            prin care se constituie această societate, trebuie să se facă cu respectarea dispozițiilor directivei menționate aplicabile
            serviciilor care intră sub incidența anexei II B la aceasta.
      Semnături
      * Limba de procedură: finlandeza.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 5 februarie 1981. # Staatssecretaris van Financiën împotriva Association coopérative "Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats GA". # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # TVA. # Cauza 154/80.


Hotărârea Curții din data de 11 iulie 1968. # Claude Moïse Sayag și S.A. Zurich împotriva Jean-Pierre Leduc, Denise Thonnon, épouse Leduc, și S.A. La Concorde. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Belgia. # Cauza 5-68.


Hotărârea Curții din data de 6 decembrie 1994. # The owners of the cargo lately laden on board the ship "Tatry" împotriva the owners of the ship "Maciej Rataj". # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Court of Appeal (England) - Regatul Unit. # Convenția de la Bruxelles. # Cauza C-406/92.


Hotărârea Trbunalului (Camera de recursuri) din 22 septembrie 2017.#Patrick Wanègue împotriva Comitetului Regiunilor.#Recurs – Funcție publică – Funcționari – Condiții de lucru – Ore suplimentare – Șofer cu gradul AST 6 – Retragerea dreptului la indemnizația forfetară pentru ore suplimentare – Egalitate de arme – Obligația de motivare – Erori de drept – Denaturarea faptelor.#Cauza T-682/15 P.


Hotărârea Curții din data de 25 iunie 1970. # Gouvernement de la Republica Franceză împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 47-69.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 20 septembrie 1990. # Jack Hanning împotriva Parlamentului European. # Funcționari. # Cauza T-37/89.