title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 26 septembrie 2013.#Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) și SNF SAS împotriva Agenției Europene pentru Produse Chimice (ECHA).#Recurs – Agenția Europeană pentru Produse Chimice (ECHA) – Înregistrarea, evaluarea și autorizarea substanțelor chimice – Regulamentul (CE) nr. 1907/2006 (Regulamentul REACH) – Articolele 57 și 59 – Substanțe care fac obiectul autorizării – Identificarea acrilamidei drept substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită – Înscriere pe lista substanțelor candidate – Publicare – Termen de introducere a acțiunii – Articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului – Dată de la care trebuie calculat acest termen în cazul unei acțiuni îndreptate împotriva unei decizii publicate numai pe internet – Securitate juridică – Protecție jurisdicțională efectivă.#Cauza C-625/11 P.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      26 septembrie 2013 (
            *1
         )
      „Recurs — Agenția Europeană pentru Produse Chimice (ECHA) — Înregistrarea, evaluarea și autorizarea substanțelor chimice — Regulamentul (CE) nr. 1907/2006 (Regulamentul REACH) — Articolele 57 și 59 — Substanțe care fac obiectul autorizării — Identificarea acrilamidei drept substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită — Înscriere pe lista substanțelor candidate — Publicare — Termen de introducere a acțiunii — Articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului — Dată de la care trebuie calculat acest termen în cazul unei acțiuni îndreptate împotriva unei decizii publicate numai pe internet — Securitate juridică — Protecție jurisdicțională efectivă”
      În cauza C‑625/11 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 30 noiembrie 2011,

         Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG), cu sediul în Bruxelles (Belgia),

         SNF SAS, cu sediul în Andrézieux‑Bouthéon (Franța),
      reprezentate de R. Cana și de K. Van Maldegem, avocats,
      recurente,
      celelalte părți în proces fiind:

         Agenția Europeană pentru Produse Chimice (ECHA), reprezentată de M. Heikkilä și de W. Broere, în calitate de agenți, asistați de J. Stuyck, advocaat,
      pârâtă în primă instanță,

         Regatul Țărilor de Jos, reprezentat de C. Wissels și de B. Koopman, în calitate de agenți,

         Comisia Europeană, reprezentată de P. Oliver și de E. Manhaeve, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      interveniente în primă instanță,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii J. Malenovský, U. Lõhmus (raportor) și M. Safjan și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 14 noiembrie 2012,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 martie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin recursul formulat, Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) (denumit în continuare „PPG”) și SNF SAS (denumită în continuare „SNF”) solicită anularea Ordonanței Tribunalului Uniunii Europene din 21 septembrie 2011, PPG și SNF/ECHA (T-268/10, Rep., p. II-6595, denumită în continuare „ordonanța atacată”), prin care Tribunalul a respins ca inadmisibilă acțiunea acestora prin care se urmărea anularea deciziei Agenției Europene pentru Produse Chimice (ECHA) de identificare a acrilamidei (CE nr. 201‑173‑7) drept substanță care îndeplinește criteriile prevăzute la articolul 57 din Regulamentul (CE) nr. 1907/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2006 privind înregistrarea, evaluarea, autorizarea și restricționarea substanțelor chimice (REACH), de înființare a Agenției Europene pentru Produse Chimice, de modificare a Directivei 1999/45/CE și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 793/93 al Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 1488/94 al Comisiei, precum și a Directivei 76/769/CEE a Consiliului și a Directivelor 91/155/CEE, 93/67/CEE, 93/105/CE și 2000/21/CE ale Comisiei (JO L 396, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 60, p. 3, rectificare în JO 2007, L 136, p. 3, denumit în continuare „Regulamentul REACH”) și de includere a acrilamidei în lista de substanțe candidate la o eventuală includere în anexa XIV la regulamentul menționat, în conformitate cu articolul 59 din acesta din urmă (denumită în continuare „decizia în litigiu”).

         Cadrul juridic

         Regulamentul REACH

               2

               Articolul 57 din Regulamentul REACH enumeră substanțele care pot fi incluse în anexa XIV la acesta, intitulată „Lista substanțelor care fac obiectul autorizării”. Articolul 57 literele (a) și (b) din acest regulament menționează substanțele care îndeplinesc criteriile de clasificare ca substanțe cancerigene și mutagene, care intră în anumite categorii.

               3

               Potrivit articolului 59 din acest regulament, intitulat „Identificarea substanțelor menționate la articolul 57”:
               „(1)   Procedura stabilită în alineatele (2)-(10) de la prezentul articol se aplică în scopul identificării substanțelor care îndeplinesc criteriile menționate la articolul 57 și al întocmirii unei liste a substanțelor candidate la o eventuală includere în anexa XIV [(denumită în continuare «lista substanțelor candidate»)]. [...]
               [...]
               (10)   [ECHA] publică și actualizează lista menționată la alineatul (1) pe pagina sa de internet, de îndată ce s‑a adoptat o decizie privind includerea unei substanțe.”

               4

               Articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul REACH prevede că Tribunalul sau Curtea de Justiție pot fi sesizate, în conformitate cu articolul 263 TFUE, cu o acțiune împotriva unei decizii luate de Camera de recurs a ECHA sau, în cazurile fără drept la o cale de atac în fața acestei camere, a unei decizii luate de ECHA.

               5

               Împotriva deciziilor adoptate în temeiul articolului 59 din acest regulament nu se prevede nicio cale de atac în fața camerei menționate.

         Regulamentul de procedură al Tribunalului

               6

               Articolul 102 din Regulamentul de procedură al Tribunalului prevede:
               „(1)   Atunci când un termen pentru introducerea unei acțiuni împotriva unui act al unei instituții începe să curgă de la data publicării actului, acest termen se calculează, în sensul articolului 101 alineatul (1) litera (a), de la sfârșitul celei de a paisprezecea zile de la data publicării actului în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
               (2)   Termenele procedurale se prelungesc pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu zece zile.”

         Istoricul cauzei și decizia în litigiu

               7

               PPG este un grup european de interes economic care reprezintă interesele societăților producătoare și/sau importatoare de polielectroliți, de poliacrilamidă și/sau de alți polimeri care conțin acrilamidă. Printre membrii acestuia se numără și SNF.

               8

               La 25 august 2009, Regatul Țărilor de Jos a transmis ECHA un dosar pe care l‑a elaborat cu privire la identificarea acrilamidei drept substanță care îndeplinește criteriile prevăzute la articolul 57 literele (a) și (b) din Regulamentul REACH.

               9

               Conform procedurii prevăzute la articolul 59 din Regulamentul REACH, ECHA a identificat, prin decizia în litigiu, acrilamida drept substanță care îndeplinește criteriile prevăzute la articolul 57 din acest regulament și a inclus acrilamida pe lista substanțelor candidate.

               10

               La 30 martie 2010, această listă, care includea acrilamida, a fost publicată pe site‑ul internet al ECHA, în conformitate cu articolul 59 alineatul (10) din Regulamentul REACH.

         Procedura în fața Tribunalului și ordonanța atacată

               11

               Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 10 iunie 2010, PPG și SNF au introdus o acțiune în anularea deciziei în litigiu.

               12

               La 5 noiembrie 2010, prin act depus la grefa Tribunalului, ECHA a invocat o excepție de inadmisibilitate împotriva acestei acțiuni. ECHA a invocat trei cauze de inadmisibilitate, întemeiate, cu titlu principal, pe nerespectarea termenului de introducere a acțiunii, precum și, cu titlu subsidiar, pe faptul că decizia în litigiu nu afecta direct recurentele și pe faptul că decizia atacată, care nu era un act normativ în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, nu le privea în mod individual.

               13

               Cererile de intervenție formulate de Regatul Țărilor de Jos și de Comisia Europeană în susținerea concluziilor ECHA au fost admise. Comisia a susținut argumentația ECHA întemeiată pe nerespectarea termenului de introducere a acțiunii și a invocat de asemenea inadmisibilitatea acțiunii respective din cauză de litispendență.

               14

               În ceea ce privește nerespectarea termenului de introducere a acțiunii, ECHA și Comisia au arătat, în esență, că decizia în litigiu a fost publicată la 30 martie 2010 și că termenul, prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE, de introducere a unei acțiuni împotriva acestei decizii curge până la 30 mai 2010. De la această din urmă dată ar fi curs termenul suplimentar de zece zile pentru considerente de distanță prevăzut la articolul 102 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, astfel încât termenul complet de introducere a acțiunii ar fi expirat la 9 iunie 2010. În consecință, acțiunea introdusă de PPG și de SNF la 10 iunie 2010 ar fi fost tardivă.

               15

               Reclamantele au invocat aplicarea articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură menționat, considerând că termenul de introducere a acțiunii trebuie calculat de la sfârșitul celei de a paisprezecea zile de la data publicării deciziei în litigiu, astfel încât acest termen a fost respectat în speță.

               16

               La punctul 33 din ordonanța atacată, Tribunalul a statuat că această din urmă dispoziție se aplică, potrivit cuprinsului său, doar actelor publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, în timp ce articolul 59 alineatul (10) din Regulamentul REACH prevede publicarea listei substanțelor candidate pe site‑ul internet al ECHA și nicio altă dispoziție din acest regulament nu impune o altă formă de publicare.

               17

               În această privință, la punctul 35 din ordonanța atacată, Tribunalul a considerat mai întâi că publicarea exclusivă pe internet se efectuează prin mijloace electronice, astfel încât actele publicate în acest mod sunt accesibile publicului în toată Uniunea în același timp. În schimb, în opinia Tribunalului, chiar dacă o versiune electronică a Jurnalului Oficial al Uniunii Europene este disponibilă și pe internet, versiunea sa tipărită este singura versiune autentică.

               18

               În continuare, la punctul 37 din ordonanța atacată, Tribunalul a considerat că jurisprudența sa referitoare la publicarea deciziilor în materie de ajutoare de stat nu poate fi transpusă în prezenta cauză. Tribunalul a precizat în această privință că, deși, potrivit acestei jurisprudențe, faptul că terților le‑a fost acordat un acces integral la textul unei decizii postate pe pagina de internet, coroborat cu publicarea unei comunicări succinte în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, face posibilă aplicarea articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al acestuia, o publicare în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene este prevăzută, pentru acest tip de cauze, în mod expres la articolul 26 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [108 TFUE] (JO L 83, p. 1).

               19

               În sfârșit, la punctul 38 din ordonanța atacată, Tribunalul a respins argumentul invocat de reclamante potrivit căruia faptul de a nu aplica articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură publicărilor pentru care dreptul Uniunii prevede publicarea exclusiv pe internet constituie o discriminare sau un tratament arbitrar în raport cu acestea. Tribunalul a considerat că situația de fapt și de drept a unei persoane în urma publicării unui act în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene nu este comparabilă cu cea în care s‑ar găsi această persoană în urma publicării unui act exclusiv pe internet. În plus, în opinia Tribunalului, luarea în considerare a datei publicării deciziei în litigiu pe site‑ul internet al ECHA drept data publicării în sensul articolului 263 al șaselea paragraf TFUE garantează egalitatea de tratament între toate persoanele interesate și calcularea în același mod pentru toți a termenului de introducere a unei acțiuni împotriva acestei decizii. Tribunalul a adăugat că diferențele existente între publicarea în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și cea pe internet în ceea ce privește calculul termenului de introducere a acțiunii sunt oricum în egală măsură justificate, date fiind caracteristicile acestei din urmă publicări.

               20

               Pe baza examinării cauzei de inadmisibilitate întemeiate pe nerespectarea termenului de introducere a acțiunii, Tribunalul a respins ca inadmisibilă acțiunea formulată de PPG și de SNF, fără a examina celelalte cauze de inadmisibilitate invocate de ECHA și de Comisie.

         Concluziile părților

               21

               Recurentele solicită Curții anularea ordonanței atacate și a deciziei în litigiu sau, cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal pentru ca acesta să se pronunțe asupra acțiunii și obligarea ECHA la plata cheltuielilor de judecată efectuate în fața celor două instanțe.

               22

               ECHA, precum și Regatul Țărilor de Jos și Comisia, care au susținut ECHA în primă instanță, solicită Curții declararea recursului ca nefondat și obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată.

         Cu privire la recurs

         Argumentele părților

               23

               Recurentele invocă un motiv unic, întemeiat pe o eroare de drept săvârșită de Tribunal la interpretarea și la aplicarea articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al acestuia, eroarea având drept consecință o încălcare a principiului protecției jurisdicționale efective. Ele susțin că termenul de paisprezece zile menționat la această dispoziție trebuie să fie aplicat tuturor deciziilor publicate, iar nu doar celor care sunt publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

               24

               În această privință, recurentele susțin că principiile care stau la baza luării în considerare a perioadei de paisprezece zile, prevăzută la articolul 102 alineatul (1) menționat, la calculul termenului de introducere a acțiunii, și anume principiile securității juridice și egalității între terți, se aplică și publicărilor pe internet. În ceea ce privește punctul 37 din ordonanța atacată, ele consideră că, atât în cazul deciziei în litigiu, cât și în cazul deciziilor adoptate în domeniul ajutoarelor de stat care au dat naștere jurisprudenței la care a făcut referire Tribunalul în cuprinsul acestui punct, decizia oficială este publicată pe internet. Prin urmare, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept prin faptul că a făcut o distincție între aceste două situații.

               25

               În plus, contrar celor constatate de Tribunal la punctul 38 din ordonanța atacată, situația de drept și de fapt a unei persoane în urma publicării unui act în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene ar fi identică cu cea cu cea în care s‑ar găsi această persoană în urma publicării unui act exclusiv pe internet, astfel încât neaplicarea articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului acestei din urmă publicări ar constitui o discriminare și un tratament arbitrar.

               26

               În opinia ECHA, susținută de Regatul Țărilor de Jos, nu este posibilă aplicarea dispoziției menționate dincolo de cadrul stabilit de textul acesteia. În această privință, agenția în cauză amintește, pe de o parte, că aplicarea strictă a reglementărilor Uniunii privind termenele procedurale respectă cerința privind securitatea juridică și necesitatea de a evita orice discriminare sau orice tratament arbitrar în administrarea justiției și, pe de altă parte, că aceste termene, care au fost instituite în vederea asigurării clarității și a securității situațiilor juridice, sunt de ordine publică și, în consecință, nu sunt la discreția părților și nici a instanței. Tribunalul nu ar putea extinde domeniul de aplicare al articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al acestuia decât modificându‑l. ECHA insistă și asupra diferenței existente între publicarea pe internet și publicarea în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

               27

               Comisia consideră că recurentele ar fi suferit o discriminare sau un tratament arbitrar numai dacă li s‑ar fi aplicat un termen mai scurt decât cel de care ar fi beneficiat alte părți aflate în aceeași situație, și anume cele care doresc să conteste de asemenea legalitatea listei substanțelor candidate. Or, astfel cum a statuat Tribunalul la punctul 38 din ordonanța atacată, situația unor persoane care contestă un act publicat numai pe site‑ul internet al unui organism al Uniunii ar fi diferită de cea a unor persoane care urmăresc să obțină anularea unui act publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. Comisia susține de asemenea că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept la punctele 35 și 37 din ordonanța atacată.

         Aprecierea Curții

               28

               Trebuie arătat de la bun început că este cert că o decizie a ECHA privind includerea unei substanțe pe lista substanțelor candidate constituie un act atacabil în sensul articolului 263 primul paragraf TFUE. Astfel, articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul REACH prevede o cale de atac, întemeiată pe acest articol 263, împotriva unei decizii a ECHA, în special în cazurile fără drept la o cale de atac în fața Camerei de recurs a ECHA. Această situație se regăsește în cazul deciziilor adoptate în temeiul articolului 59 din regulamentul menționat.

               29

               În ceea ce privește un act publicat, articolul 263 al șaselea paragraf TFUE prevede un termen de introducere a acțiunii de două luni de la publicarea acestui act. Articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului prevede că, atunci când un termen pentru introducerea unei acțiuni împotriva unui act al unei instituții începe să curgă de la data publicării actului, acest termen se calculează de la sfârșitul celei de a paisprezecea zile de la data publicării actului în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

               30

               Contrar considerațiilor Tribunalului de la punctul 33 din ordonanța atacată, din textul acestei din urmă dispoziții nu rezultă că ea se aplică numai actelor publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

               31

               Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctele 76 și 77 din concluzii, modul de redactare a primei părți a frazei care reprezintă articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului este de natură să evoce, la fel ca articolul 263 al șaselea paragraf TFUE, publicarea actelor în general. Astfel, menționarea Jurnalului Oficial al Uniunii Europene în a doua parte a acestei fraze poate fi explicată prin simplul fapt că o publicare în acesta era singura posibilitate la momentul adoptării regulamentului de procedură amintit.

               32

               Rezultă că nu este exclus ca dispoziția care figurează la articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului să se aplice unui act publicat numai pe internet, precum decizia în litigiu.

               33

               Pe de altă parte, în măsura în care formularea articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului ar putea genera îndoieli, în lipsa unor cauze peremptorii contrare, trebuie favorizată interpretarea care nu determină decăderea din drepturi, care ar priva persoanele interesate de dreptul la o acțiune în justiție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 aprilie 1979, Orlandi/Comisia, 117/78, Rec., p. 1613, punctul 11).

               34

               Într‑un mod mai general, trebuie amintit că, atunci când termenii unei dispoziții nu sunt suficient de clari, trebuie să se țină seama de contextul din care face parte această dispoziție, precum și de obiectivele urmărite de aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2012, Leno Merken, C‑149/11, punctul 39).

               35

               În această privință, trebuie să se considere că obiectivul termenului de paisprezece zile prevăzut la articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului constă în a garanta persoanelor interesate un interval de timp suficient pentru a formula o acțiune împotriva actelor publicate și, prin urmare, respectarea dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă, astfel cum este consacrat în prezent la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

               36

               Or, în măsura în care, astfel cum s‑a statuat la punctul 31 din prezenta hotărâre, este posibilă interpretarea articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului în sensul că privește orice act publicat, indiferent de forma publicării sale, această dispoziție trebuie interpretată în sensul menționat pentru a se evita privarea persoanelor interesate de o protecție jurisdicțională efectivă, prin faptul că acestea se bazează pe existența unui interval de timp suplimentar de paisprezece zile pentru a formula o acțiune.

               37

               Rezultă de aici că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept statuând că dispoziția menționată se aplică numai actelor publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și declarând, în consecință, ca inadmisibilă acțiunea formulată de PPG și de SNF.

               38

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se admită motivul unic invocat de recurente și, prin urmare, recursul formulat și să se anuleze ordonanța atacată.

               39

               În conformitate cu articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în cazul în care anulează decizia Tribunalului, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia.

               40

               Întrucât în speță litigiul nu este în stare de judecată, trebuie să se dispună trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului și soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

                           1)

                           Anulează Ordonanța Tribunalului Uniunii Europene din 21 septembrie 2011, PPG și SNF/ECHA (T‑268/10).

                           2)

                           Trimite prezenta cauză spre rejudecare Tribunalului Uniunii Europene.

                           3)

                           Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 4 mai 2017.#Martin Kasztantowicz împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de decădere – Marca Uniunii Europene verbală GEOTEK – Articolul 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Norma 40 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 – Dovada utilizării serioase a mărcii – Tardivitate – Norma 61 alineatele (2) și (3) și norma 65 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95 – Notificarea prin fax a termenului acordat titularului – Lipsa unor împrejurări susceptibile să repună în discuție raportul de transmisie furnizat de EUIPO – Articolul 78 din Regulamentul nr. 207/2009 – Norma 57 din Regulamentul nr. 2868/95 – Cerere de audiere a unor martori – Marja de apreciere a EUIPO.#Cauza T-97/16.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 3 septembrie 2009.#AHP Manufacturing BV împotriva Bureau voor de Industriële Eigendom.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Rechtbank 's-Gravenhage - Țările de Jos.#Dreptul brevetelor - Medicamente brevetate - Regulamentele (CEE) nr. 1768/92 și (CE) nr. 1610/96 - Certificat suplimentar de protecție pentru medicamente - Condiții de acordare a certificatelor pentru doi sau mai mulți titulari de brevete de bază pentru același produs - Precizare referitoare la existența unor cereri în curs.#Cauza C-482/07.

text:
      Cauza C‑482/07
      AHP Manufacturing BV
      împotriva
      Bureau voor de Industriële Eigendom
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Rechtbank 's‑Gravenhage)
      „Dreptul brevetelor – Medicamente brevetate – Regulamentele (CEE) nr. 1768/92 și (CE) nr. 1610/96 – Certificat suplimentar de protecție pentru medicamente – Condiții de acordare a certificatelor pentru doi sau mai mulți titulari de brevete de bază pentru același produs – Precizare referitoare la existența unor cereri în curs”
      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor – Legislații uniforme – Proprietate industrială și comercială – Drept asupra brevetului – Certificat
            suplimentar de protecție pentru medicamente
      [Regulamentul nr. 1610/96 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 3 alin. (2); Regulamentul nr. 1768/92 al Consiliului,
            art. 3 lit. (c)]
      Articolul 3 litera (c) din Regulamentul nr. 1768/92 privind instituirea unui certificat suplimentar de protecție pentru medicamente,
         care prevede că certificatul se eliberează în cazul în care, în statul membru în care se prezintă cererea și la data acestei
         cereri, produsul nu a făcut deja obiectul unui certificat, raportat la articolul 3 alineatul (2) a doua teză din Regulamentul
         nr. 1610/96 privind crearea unui certificat suplimentar de protecție pentru produsele fitosanitare, potrivit căruia, atunci
         când sunt în curs două sau mai multe cereri pentru același produs, formulate de doi sau mai mulți titulari de brevete diferite,
         se poate emite câte un certificat pentru acest produs pentru fiecare titular, trebuie interpretat în sensul că nu se opune
         eliberării unui certificat suplimentar de protecție titularului unui brevet de bază pentru un produs pentru care, la data
         depunerii cererii de certificat, unul sau mai multe certificate fuseseră deja eliberate unuia sau mai multor titulari ai unuia
         sau mai multor alte brevete de bază.

      (a se vedea punctul 43 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      3 septembrie 2009(*)

      „Dreptul brevetelor – Medicamente brevetate – Regulamentele (CEE) nr. 1768/92 și (CE) nr. 1610/96 – Certificat suplimentar de protecție pentru medicamente – Condiții de acordare a certificatelor pentru doi sau mai mulți titulari de brevete de bază pentru același produs – Precizare referitoare la existența unor cereri în curs”
      În cauza C‑482/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Rechtbank ‘s‑Gravenhage
         (Țările de Jos), prin decizia din 22 octombrie 2007, primită de Curte la 2 noiembrie 2007, în procedura

      AHP Manufacturing BV
      împotriva
      Bureau voor de Industriële Eigendom,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii J. Klučka, U. Lõhmus (raportor), doamna P. Lindh și domnul A. Arabadjiev,
         judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna R. Șereș, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 februarie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru AHP Manufacturing BV, de domnul K. A. J. Bisschop, advocaat;
      –        pentru Bureau voor de Industriële Eigendom, de doamna N. O. M. Rethmeier, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna C. Wissels, de domnul Y. de Vries și de doamna M. de Mol, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul elen, de domnul V. Kondolaimos și de doamna S. Charitaki, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna Z. Bryanston-Cross, în calitate de agent, asistată de domnii S. Malynicz și G. Peretz,
         barristers;

      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii H. Krämer și A. Nijenhuis, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 litera (c) din Regulamentul (CEE) nr. 1768/92
         al Consiliului din 18 iunie 1992 privind instituirea unui certificat suplimentar de protecție pentru medicamente (JO L 182,
         p. 1, Ediție specială, 13/vol. 11, p. 130), precum și a articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1610/96 al Parlamentului
         European și al Consiliului din 23 iulie 1996 privind crearea unui certificat suplimentar de protecție pentru produsele fitosanitare
         (JO L 198, p. 30, Ediție specială, 03/vol. 19, p. 160).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între AHP Manufacturing BV (denumită în continuare „AHP”), pe de o
         parte, și Bureau voor de Industriële Eigendom (Biroul pentru Proprietate Industrială, denumit în continuare „BIE”), pe de
         altă parte, privind o decizie a acestuia din urmă de a‑i refuza acordarea unui certificat suplimentar de protecție (denumit
         în continuare „CSP”).

       Cadrul juridic
      3        Primul-al patrulea considerent și, respectiv, al șaselea-al nouălea considerent ale Regulamentului nr. 1768/92 prevăd:

      „[...] cercetarea în domeniul farmaceutic contribuie decisiv la îmbunătățirea continuă a sănătății publice;
      […] medicamentele, în special cele apărute în urma unei cercetări îndelungi și costisitoare, nu continuă să fie dezvoltate
         în Comunitate și în Europa decât în cazul în care beneficiază de o reglementare favorabilă, care să prevadă o protecție suficientă
         pentru a încuraja o astfel de cercetare;

      […] în prezent, perioada care se scurge între depunerea unei cereri de brevet pentru un nou medicament și autorizația de introducere
         pe piață a produsului respectiv reduce protecția efectivă conferită de brevet la o perioadă insuficientă pentru amortizarea
         investițiilor efectuate în cercetare;

      […] aceste împrejurări conduc la o protecție insuficientă care penalizează cercetarea farmaceutică;
      […]
      […] este necesar să se prevadă o soluție uniformă la nivel comunitar și să se prevină astfel o evoluție eterogenă a legislațiilor
         interne, care ar conduce la noi disparități care ar împiedica libera circulație a medicamentelor în interiorul Comunității
         și, prin aceasta, ar afecta direct stabilirea și funcționarea pieței interne;

      […] se impune crearea unui [CSP] pentru medicamentele care au dat prilejul [a se citi «au făcut obiectul»] unei autorizații
         de introducere pe piață, care se poate obține de către titularul unui brevet național sau european în aceleași condiții în
         toate statele membre […];

      […] durata protecției conferite de certificat trebuie să fie stabilită astfel încât acesta să permită o protecție efectivă
         suficientă; [...] [în acest scop], titularul atât al unui brevet, cât și al unui certificat trebuie să poată beneficia în
         total de 15 ani de exclusivitate maximum, începând cu prima autorizație de introducere pe piață, în Comunitate, a medicamentului
         în cauză;

      […] cu toate acestea, toate interesele în joc, inclusiv cele ale sănătății publice, într‑un sector atât de complex și de important
         ca cel farmaceutic trebuie luate în considerare; […] în acest scop, certificatul nu se poate elibera pe o durată mai mare
         de cinci ani; […]”

      4        Articolul 3 din acest regulament, care definește condițiile de obținere a unui CSP, prevede:

      „Certificatul se eliberează în cazul în care în statul membru în care se prezintă cererea menționată la articolul 7 și la
         data prezentei cereri:

      (a)       produsul este protejat de un brevet de bază în vigoare;
      (b)       produsul, în calitate de medicament, a obținut o autorizație de introducere pe piață în curs de validitate în conformitate
         cu Directiva 65/65/CEE [a Consiliului din 26 ianuarie 1965 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative
         privind medicamentele (JO 1965, 22, p. 369)] sau cu Directiva 81/851/CEE [a Consiliului din 28 septembrie 1981 privind apropierea
         legislativă a statelor membre cu privire la produsele medicamentoase veterinare (JO L 317, p. 1)], după caz;

      (c)       produsul nu a făcut deja obiectul unui certificat;
      (d)       autorizația menționată la litera (b) este prima autorizație de introducere pe piață a produsului, în calitate de medicament.”
      5        La articolul 6 din regulamentul menționat se precizează că dreptul la CSP aparține titularului brevetului de bază sau persoanei
         în drept.

      6        În conformitate cu dispozițiile articolului 7 din Regulamentul nr. 1768/92:

      „(1)       Cererea de certificat trebuie depusă în termen de șase luni de la data la care produsul, în calitate de medicament, a obținut
         autorizația de introducere pe piață menționată la articolul 3 litera (b).

      (2)       Fără să aducă atingere alineatului (1), în cazul în care autorizația de introducere pe piață intervine înainte de eliberarea
         brevetului de bază, cererea de certificat trebuie depusă în termen de șase luni de la data de eliberare a brevetului.”

      7        Potrivit articolului 9 alineatul (1) din acest regulament, cererea de CSP trebuie depusă la serviciul competent privind proprietatea
         industrială al statului membru care a eliberat brevetul de bază și în care a fost obținută autorizația de introducere pe piață
         pentru produsul respectiv, cu excepția cazului în care statul membru desemnează o altă autoritate în acest scop.

      8        Articolul 13 din regulamentul menționat prevede:

      „(1)      Certificatul intră în vigoare la sfârșitul duratei legale a brevetului de bază pentru o durată egală cu perioada scursă între
         data depunerii cererii de brevet de bază și data primei autorizații de introducere pe piață în Comunitate, redusă cu o perioadă
         de cinci ani.

      (2)      Fără a aduce atingere alineatului (1), durata certificatului nu poate depăși cinci ani de la data intrării în vigoare a acestuia.”
      9        Considerentul (17) al Regulamentului nr. 1610/96 are următorul cuprins:

      „[…] regulile detaliate din expunerile de motive [a se citi «considerentele»] (12), (13) și (14) și din articolul 3 alineatul
         (2), din articolul 4, din articolul 8 alineatul (1) litera (c) și din articolul 17 alineatul (2) din prezentul regulament
         sunt valabile, mutatis mutandis, și pentru interpretarea în special a considerentului (9) și a articolului 3, a articolului 4, a articolului 8 alineatul
         (1) litera (c) și a articolului 17 din Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 […]”

      10      Articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1610/96 prevede:

      „Titularului mai multor brevete pentru același produs nu i se acordă decât un certificat pentru acel produs. Totuși, atunci
         când sunt înaintate [a se citi «sunt în curs»] două sau mai multe cereri pentru același produs, formulate de doi sau mai mulți
         titulari de brevete diferite, se poate emite câte un certificat pentru acest produs pentru fiecare titular.”

      11      În conformitate cu articolul 21, Regulamentul nr. 1610/96 a intrat în vigoare la șase luni de la data publicării, la 8 august
         1996, în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, respectiv la 8 februarie 1997.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      12      La 3 februarie 2000, Comisia a acordat pentru prima dată o autorizație de introducere pe piață pentru medicamentul Enbrel,
         al cărui element activ este compusul etanercept.

      13      La 4 și la 6 octombrie 2000, precum și la 30 ianuarie 2001, trei CSP având ca obiect etanerceptul au fost acordate pentru
         Țările de Jos, respectiv pentru Immunex Corporation, pentru Hoechst AG și General Hospital Corporation, precum și pentru Abbott
         GmbH & Co KG. Brevetele de bază pentru etanercept au fost eliberate acestor întreprinderi între 1994 și 1998. Cele trei CSP
         expiră la 1 februarie 2015.

      14      Ca urmare a unei cereri depuse de F. Hoffmann-La Roche AG (denumită în continuare „Hoffmann”), a fost acordat acestei întreprinderi
         un brevet european pentru proteinele care fixează FNT (factorul de necroză tumorală). Acordarea acestui brevet a fost publicată
         la 2 aprilie 2003.

      15      La 2 iulie 2003, Hoffmann a formulat o cerere la BIE pentru obținerea unui CSP având ca obiect Enbrelul (etanercept) pentru
         Țările de Jos. Această cerere era întemeiată pe brevetul european deținut de Hoffmann și pe autorizația de introducere pe
         piață menționate mai sus. Prin decizia din 22 decembrie 2003, BIE a respins această cerere. La 2 februarie 2004, Hoffmann
         a introdus o contestație împotriva deciziei menționate.

      16      Prin transferul înscris la 24 martie 2005 în Registrul pentru brevete din Țările de Jos, Hoffmann a cedat către AHP drepturile
         sale asupra brevetului menționat.

      17      La 16 iunie 2006, BIE a declarat nefondată contestația introdusă de Hoffmann și și‑a menținut decizia din 22 decembrie 2003.

      18      Din decizia de trimitere rezultă că, procedând astfel, BIE s‑a întemeiat pe o interpretare textuală strictă a articolului
         3 litera (c) din Regulamentul nr. 1768/92 coroborat cu articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1610/96 și a considerat
         că, în măsura în care fuseseră deja acordate alte CSP pentru etanercept, cererile aferente nu mai erau în curs, în sensul
         acestei din urmă dispoziții, în momentul în care Hoffmann a introdus cererea. Prin urmare, această cerere ar trebui respinsă.

      19      La 26 iulie 2006, AHP a introdus o acțiune împotriva deciziei emise de BIE la Rechtbank ‘s‑Gravenhage, care a hotărât să suspende
         judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Regulamentul [...] nr. 1768/92 [...], și în special [articolul 3 litera (c)], se opune eliberării unui [CSP] titularului unui
         brevet de bază pentru un produs , la data depunerii cererii [CSP], unul sau mai multe [CSP] fuseseră deja eliberate unuia
         sau mai multor titulari ai unuia sau mai multor alte brevete de bază?

      2)      Răspunsul la întrebarea 1 este diferit dacă se ține seama de Regulamentul [...] nr. 1610/96, și în special de considerentul
         [(17)] și de articolul 3 alineatul (2) [a doua teză]?

      3)      Prezintă importanță pentru răspunsurile la întrebările anterioare ca ultima cerere depusă, ca și cererea sau cererile anterioare,
         să fie depusă în cadrul termenului prevăzut la articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul [...] nr. 1768/92, și nu în cadrul
         termenului prevăzut la articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul [...] nr. 1768/92?

      4)      Prezintă importanță pentru răspunsurile la întrebările anterioare faptul că durata protecției conferite prin eliberarea unui
         [CSP] potrivit articolului 13 din Regulamentul [...] nr. 1768/92 expiră concomitent sau ulterior în raport cu aceea conferită
         prin unul sau mai multe [CSP] deja eliberate pentru produsul în cauză?

      5)      Prezintă importanță pentru răspunsurile la întrebările anterioare faptul că Regulamentul [...] nr. 1768/92 nu prevede termenul
         în care autoritatea competentă potrivit articolului 9 alineatul (1) din acest regulament trebuie să soluționeze cererea de
         [CSP] și să elibereze la final un [CSP], fapt care face ca diferențele în ceea ce privește celeritatea cu care autoritățile
         competente ale statelor membre soluționează cererile să poată determina diferențe în ceea ce privește posibilitatea eliberării
         unui [CSP]?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      20      Prin intermediul acestor întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în
         esență, dacă articolul 3 litera (c) din Regulamentul nr. 1768/92, raportat la articolul 3 alineatul (2) a doua teză din Regulamentul
         nr. 1610/96, trebuie interpretat în sensul că se opune eliberării unui CSP titularului unui brevet de bază pentru un produs
         pentru care, la data depunerii cererii de [CSP], unul sau mai multe certificate fuseseră deja eliberate unuia sau mai multor
         titulari ai unuia sau mai multor alte brevete de bază.

      21      În temeiul articolului 3 litera (c) din Regulamentul nr. 1768/92 coroborat cu articolul 6 din acesta, se eliberează un CSP
         titularului unui brevet de bază sau persoanei în drept în cazul în care, în statul membru în care a fost înaintată cererea
         de CSP și la data acestei cereri, produsul protejat prin brevetul respectiv nu a făcut deja obiectul unui CSP.

      22      În această privință, la punctul 28 din Hotărârea din 23 ianuarie 1997, Biogen (C‑181/95, Rec., p. I‑357), Curtea a precizat
         că, în cazul în care un produs este protejat prin mai multe brevete de bază în vigoare ce aparțin, după caz, mai multor titulari,
         fiecare dintre aceste brevete poate fi desemnat pentru procedura de obținere a unui CSP, însă fără să se poată elibera mai
         mult de un CSP pentru fiecare brevet de bază.

      23      Această precizare adusă de Curte corespunde prevederilor Regulamentului nr. 1610/96, care, deși a fost adoptat anterior pronunțării
         Hotărârii Biogen, citată anterior, a intrat în vigoare după aceasta. Astfel, articolul 3 alineatul (2) a doua teză din acest
         regulament prevede posibilitatea de a acorda un CSP pentru un produs fiecăruia dintre cei doi sau mai mulți titulari ai unor
         brevete de bază diferite pentru acest produs. Potrivit dispozițiilor considerentului (17) al regulamentului menționat, regulile
         care figurează în special la articolul 3 alineatul (2) din acesta se aplică, mutatis mutandis, interpretării articolului 3 din Regulamentul nr. 1768/92 (Hotărârea din 4 mai 2006, Massachusetts Institute of Technology,
         C‑431/04, Rec., p. I‑4089, punctul 24).

      24      Cu toate acestea, articolul 3 alineatul (2) a doua teză din Regulamentul nr. 1610/96 nu prevede în mod expres acordarea unui
         CSP în aceste condiții decât în cazul în care cererile de CSP care provin de la respectivii titulari sunt în curs. Se ridică,
         așadar, problema dacă modul de redactare a acestei prevederi se opune acordării unui CSP pentru un produs pentru care, în
         momentul depunerii cererii pentru respectivul CSP de către titularul unui brevet de bază, unul sau mai multe brevete fuseseră
         deja eliberate unuia sau mai multor titulari ai unuia sau mai multor brevete de bază.

      25      În această privință, este necesar să se observe că prima teză a alineatului respectiv se opune acordării titularului mai multor
         brevete pentru același produs de mai multe CSP pentru acest produs. Cu toate acestea, a doua teză a aceluiași alineat permite
         emiterea unor astfel de CSP pentru doi sau mai mulți titulari ai unor brevete diferite pentru același produs. Rezultă, așadar,
         că, pentru emiterea a două sau mai multe CSP pentru același produs, condiția specială este aceea ca respectivele cereri aferente
         să provină de la titulari diferiți ai unor brevete de bază. La a doua teză menționată nu se impune, în schimb, cerința ca
         aceste cereri să se afle simultan în curs. Mai mult, termenii „în curs” nu figurează în versiunea italiană a Regulamentului
         nr. 1610/96, potrivit căreia cererile menționate trebuie pur și simplu să fi fost introduse („[t]uttavia, se sono state introdotte
         due o più domande […]”).

      26      Rezultă din constatările de la punctul anterior că simultaneitatea cererilor în cauză nu poate fi considerată o condiție esențială
         pentru emiterea de CSP prevăzută la articolul 3 alineatul (2) a doua teză din acest regulament.

      27      În continuare, trebuie precizat că articolul 3 alineatul (2) a doua teză din Regulamentul nr. 1610/96 nu trebuie interpretat
         exclusiv în lumina modului său de redactare, ci având în vedere și economia generală și obiectivele sistemului din care face
         parte (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 9 ianuarie 2003, Davidoff, C‑292/00, Rec., p. I‑389, punctul 24).

      28      În ceea ce privește economia generală a Regulamentului nr. 1768/92, este necesar să se constate că la articolul 7 se prevede
         un termen de șase luni pentru depunerea unei cereri de CSP, începând de la data la care produsul a obținut autorizația de
         introducere pe piață menționată la articolul 3 litera (b) din același regulament sau, în cazul în care aceasta are loc înainte
         de eliberarea brevetului de bază, începând de la data eliberării acestuia. Pe de altă parte, la punctul 46 din expunerea de
         motive la Propunerea de regulament (CEE) al Consiliului din 11 aprilie 1990 privind instituirea unui certificat suplimentar
         de protecție pentru medicamente [COM (90) 101 final] se arată că aceste termene au fost concepute în scopul de a respecta,
         pe de o parte, interesele titularului brevetului și, pe de altă parte, pe acelea ale terților care doresc să știe cât mai
         curând cu putință dacă produsul în cauză va fi sau nu va fi protejat printr‑un CSP.

      29      Or, respingerea unei cereri de CSP înaintată în termenele prevăzute la articolul 7 menționat, pentru motivul că o altă cerere
         pentru același produs a primit deja un răspuns favorabil și că, din această cauză, nu mai este în curs, ar echivala cu a‑l
         priva pe autorul cererii posterioare de beneficiul termenelor respective, termene care constituie unul dintre elementele sistemului
         instituit prin Regulamentul nr. 1768/92.

      30      În ceea ce privește obiectivele Regulamentului nr. 1768/92, în primul rând, trebuie amintit că obiectivul fundamental al acestuia,
         astfel cum este prevăzut în primul și în al doilea considerent ale acestui regulament, constă în garantarea unei protecții
         suficiente pentru a încuraja cercetarea în domeniul farmaceutic, care contribuie în mod decisiv la îmbunătățirea continuă
         a sănătății publice (Hotărârea din 16 septembrie 1999, Farmitalia, C‑392/97, Rec., p. I‑5553, punctul 19). În această privință,
         adoptarea regulamentului menționat este motivată, în al doilea și în al patrulea considerent ale acestuia, de perioada insuficientă
         de protecție efectivă conferită de brevet pentru amortizarea investițiilor efectuate în cercetarea farmaceutică. Regulamentul
         nr. 1768/92 urmărește astfel să înlăture acest neajuns prin crearea unui CSP pentru medicamente. Acesta urmărește, în plus,
         să acorde o protecție suplimentară în favoarea titularilor unui brevet național sau european, fără a stabili o ordine de preferință
         între aceștia (Hotărârea Biogen, citată anterior, punctele 26 și 27).

      31      Or, în ipoteza în care există doi sau mai mulți titulari de brevete pentru același produs, care înaintează toți o cerere de
         CSP la serviciul competent pentru proprietate industrială din statul membru în cauză în termenele prevăzute la articolul 7
         din Regulamentul nr. 1768/92, subordonarea acordării unui CSP condiției ca aceste cereri să fie în curs ar putea avea drept
         consecință să priveze unul sau mai mulți dintre acești titulari de protecția suplimentară care să le permită să amortizeze
         în mai bune condiții investițiile efectuate în cercetare, ceea ce ar conduce la stabilirea unei ordini de preferință între
         respectivii titulari.

      32      Într‑adevăr, dacă ar exista o astfel de condiție, acordarea unui CSP ar putea depinde de un eveniment aleatoriu și, în principiu,
         independent de controlul solicitantului, respectiv data deciziei serviciului în cauză referitoare la acordarea unuia sau mai
         multor CSP. Astfel, de îndată ce ar fi adoptată o decizie pozitivă în privința uneia sau a mai multe cereri de CSP pentru
         același produs, acestea nu ar mai fi în curs, astfel încât o altă cerere de CSP, indiferent dacă a fost formulată înainte
         sau după această decizie, sau chiar anterior depunerii cererilor care fac obiectul deciziei menționate, ar trebui respinsă.

      33      O astfel de soluție ar putea astfel să reducă în mod considerabil posibilitatea, prevăzută la articolul 3 alineatul (2) din
         Regulamentul nr. 1610/96, ca doi sau mai mulți titulari ai unor brevete diferite pentru același produs să obțină un CSP pentru
         produsul respectiv.

      34      Pe de altă parte, posibilitatea titularului unui brevet de bază, menționată în mod expres la articolul 7 alineatul (2) din
         Regulamentul nr. 1768/92, de a depune cererea de CSP în termen de șase luni de la data eliberării acestui brevet, în cazul
         în care aceasta intervine după autorizația de introducere pe piață, este de natură să protejeze acest titular împotriva duratei
         eventuale a procedurii de acordare a unui astfel de brevet, durată asupra căreia solicitantul nu poate exercita decât o influență
         limitată. Refuzul de a acorda un CSP unui astfel de titular pentru motivul că, precum în cauza principală, alte CSP au fost
         deja acordate altor titulari de brevete a căror eliberare, anterior autorizației de introducere pe piață, le‑a permis să utilizeze
         termenul prevăzut la articolul 7 alineatul (1) din același regulament, l‑ar priva de această protecție, ceea ce ar însemna
         să îl defavorizeze în raport cu ceilalți titulari.

      35      În al doilea rând, Regulamentul nr. 1768/92, care a fost adoptat în temeiul articolului 100a din Tratatul CEE (devenit articolul
         100a din Tratatul CE, devenit, la rândul său, după modificare, articolul 95 CE), instituie, astfel cum rezultă din al șaselea
         și din al șaptelea considerent ale acestuia, o soluție uniformă la nivel comunitar prin crearea unui CSP care se poate obține
         de către titularul unui brevet național sau european în aceleași condiții în toate statele membre. Se urmărește astfel să
         se prevină o evoluție eterogenă a legislațiilor naționale, care ar conduce la noi disparități ce ar împiedica libera circulație
         a medicamentelor în interiorul Comunității și, prin aceasta, ar afecta direct stabilirea și funcționarea pieței interne (a
         se vedea Hotărârea din 13 iulie 1995, Spania/Consiliul, C‑350/92, Rec., p. I‑1985, punctele 34 și 35, precum și Hotărârea
         din 11 decembrie 2003, Hässle, C‑127/00, Rec., p. I‑14781, punctul 37).

      36      O protecție diferită, în cadrul Comunității, pentru un medicament identic ar conduce la o fragmentare a pieței, caracterizată
         prin existența unor piețe naționale pe care medicamentul ar fi încă protejat și a unor piețe pe care nu ar mai exista această
         protecție (Hotărârea Spania/Consiliul, citată anterior, punctul 36).

      37      Astfel, întrucât regulamentul menționat nu precizează niciun termen, începând de la data depunerii cererii de CSP, pentru
         adoptarea deciziei referitoare la aceasta de către serviciul competent prevăzut la articolul 9 alineatul (1), astfel de termene
         pot diferi într‑o măsură considerabilă între statele membre, în conformitate cu legislația națională sau cu practicile autorităților
         din statele respective. În această privință, AHP subliniază că, în Țările de Jos, în temeiul articolului 3:18 alineatul 1
         din Legea generală privind dreptul administrativ (Algemene wet bestuursrecht), respectivul serviciu competent trebuie să adopte
         o decizie referitoare la eliberarea unui CSP cât mai repede posibil și cel mult în termen de șase luni de la primirea cererii,
         în timp ce în alte state membre acest serviciu nu începe să analizeze cererile de CSP decât în momentul în care expiră respectivele
         brevete de bază.

      38      Se impune constatarea potrivit căreia, cu cât termenul pentru adoptarea unei astfel de decizii într‑un stat membru este mai
         scurt, cu atât este mai probabil ca două sau mai multe cereri de CSP pentru același produs să fie în curs, în sensul articolului
         3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1610/96, în respectivul stat. În consecință, a limita soluționarea favorabilă a unor
         astfel de cereri formulate de diferiți titulari ai brevetelor de bază respective la cazurile în care cererile sunt în curs
         ar putea conduce la o protecție distinctă a unui produs farmaceutic între statele membre, împrejurare care ar putea împiedica,
         într‑adevăr, libera circulație a medicamentelor în interiorul Comunității și, prin aceasta, ar afecta direct stabilirea și
         funcționarea pieței interne.

      39      În al treilea rând, pe lângă obiectivul garantării unei protecții suficiente pentru a încuraja cercetarea, Regulamentul nr. 1768/92
         recunoaște, astfel cum rezultă din al nouălea considerent, necesitatea de a se lua în considerare, într‑un sector atât de
         complex ca acela farmaceutic, toate interesele în joc, inclusiv cele ale sănătății publice (a se vedea Hotărârea Spania/Consiliul,
         citată anterior, punctul 38). În acest scop, nu se poate elibera un CSP pe o durată mai mare de cinci ani. De asemenea, al
         optulea considerent al aceluiași regulament prevede că titularul atât al unui brevet, cât și al unui certificat trebuie să
         poată beneficia în total de maximum 15 ani de protecție exclusivă, începând cu prima autorizație de introducere pe piață,
         în Comunitate, a medicamentului în cauză.

      40      Având în vedere, pe de o parte, modalitățile de calcul al duratei unui CSP, prevăzute la articolul 13 din Regulamentul nr. 1768/92,
         și, pe de altă parte, durata brevetului, respectiv 20 de ani de la data depunerii cererii, acordarea unui CSP nu poate conduce
         la depășirea acestor perioade maxime de protecție. În consecință, nu este deloc necesar, pentru a se ajunge la un echilibru
         între diferitele interese avute în vedere de acest regulament, să se refuze această acordare pentru motivul că unul sau mai
         multe CSP au fost deja eliberate altor titulari ai unor brevete de bază pentru același produs.

      41      În această privință, nu prezintă importanță faptul că data la care expiră CSP solicitat coincide cu data la care expiră unul
         sau mai multe CSP deja acordate, din moment ce perioada de protecție care decurge din fiecare CSP a fost calculată potrivit
         regulilor prevăzute la articolul 13 din Regulamentul nr. 1768/92.

      42      În plus, la punctul 36 din expunerea de motive la Propunerea de regulament citată la punctul 28 din prezenta hotărâre se arată
         că obiectivul articolului 3 litera (c) din Regulamentul nr. 1768/92 este acela de a se evita ca același produs să facă obiectul
         mai multor CSP succesive, astfel încât durata totală de protecție pentru același medicament să poată fi depășită. Or, pentru
         motivele prezentate la cele două puncte precedente, mai multe cereri de CSP de la diferiți titulari de brevete de bază pentru
         produsul în cauză, indiferent dacă sunt sau nu sunt în curs în același timp, nu pot conduce la o perioadă de protecție exclusivă
         mai mare de 15 ani începând cu prima autorizație de introducere pe piață, în Comunitate, a acestui produs.

      43      Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 3 litera (c)
         din Regulamentul nr. 1768/92, raportat la articolul 3 alineatul (2) a doua teză din Regulamentul nr. 1610/96, trebuie interpretat
         în sensul că nu se opune eliberării unui CSP titularului unui brevet de bază pentru un produs pentru care, la data depunerii
         cererii de CSP, unul sau mai multe CSP fuseseră deja eliberate unuia sau mai multor titulari ai unuia sau mai multor alte
         brevete de bază.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      44      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 3 litera (c) din Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 al Consiliului din 18 iunie 1992 privind instituirea unui certificat
            suplimentar de protecție pentru medicamente, raportat la articolul 3 alineatul (2) a doua teză din Regulamentul nr. 1610/96
            al Parlamentului European și al Consiliului din 23 iulie 1996 privind crearea unui certificat suplimentar de protecție pentru
            produsele fitosanitare, trebuie interpretat în sensul că nu se opune eliberării unui certificat suplimentar de protecție titularului
            unui brevet de bază pentru un produs pentru care, la data depunerii cererii de certificat, unul sau mai multe certificate
            fuseseră deja eliberate unuia sau mai multor titulari ai unuia sau mai multor alte brevete de bază.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 22 noiembrie 1990. # V împotriva Parlamentului European. # Funcționari. # Cauza T-54/89.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 10 iulie 2008.#Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding împotriva Firma Feryn NV.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arbeidshof te Brussel - Belgia.#Directiva 2000/43/CE - Criterii discriminatorii de selecție a personalului - Sarcina probei - Sancțiuni.#Cauza C-54/07.

text:
      Cauza C‑54/07
      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding
      împotriva
      Firma Feryn NV
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de arbeidshof te Brussel)
      „Directiva 2000/43/CE – Criterii discriminatorii de selecție a personalului – Sarcina probei – Sancțiuni”
      Sumarul hotărârii
      1.        Drept comunitar – Principii – Egalitate de tratament – Egalitate de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine
            etnică – Directiva 2000/43
      [Directiva 2000/43 a Consiliului, art. 2 alin. (2) lit. (a)]
      2.        Drept comunitar – Principii – Egalitate de tratament – Egalitate de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine
            etnică – Directiva 2000/43
      [Directiva 2000/43 a Consiliului, art. 8 alin.(1)]
      3.        Drept comunitar – Principii – Egalitate de tratament – Egalitate de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine
            etnică – Directiva 2000/43
      (Directiva 2000/43 a Consiliului, art. 15)
      1.        Faptul că un angajator declară public că nu va angaja salariați cu o anumită origine etnică sau rasială constituie o discriminare
         directă la angajare, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43/CE a Consiliului de punere în
         aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică, întrucât astfel
         de declarații sunt de natură să descurajeze în mod serios anumiți candidați să își depună candidaturile și, prin urmare, sunt
         de natură să împiedice accesul acestora la piața muncii. Existența unei astfel de discriminări directe nu presupune existența
         unui reclamant identificabil care să susțină că ar fi fost victima unei astfel de discriminări.

      (a se vedea punctele 25 și 28 și dispozitiv 1)
      2.        Declarațiile publice prin care un angajator informează că, în cadrul politicii sale de recrutare, nu va angaja salariați cu
         o anumită origine etnică sau rasială sunt suficiente pentru a se prezuma, în sensul articolului 8 alineatul (1) din Directiva
         2000/43 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică,
         existența unei politici de angajare direct discriminatorii. Acestui angajator îi incumbă, așadar, obligația de a dovedi că
         nu a existat o încălcare a principiului egalității de tratament. El poate face acest lucru demonstrând că practica reală de
         angajare a întreprinderii nu corespunde declarațiilor sale.

      Este de competența instanței de trimitere să verifice dacă faptele reproșate sunt dovedite și să aprecieze dacă elementele
         prezentate în sprijinul afirmațiilor angajatorului menționat, potrivit cărora acesta nu a încălcat principiul egalității de
         tratament, sunt suficiente.

      (a se vedea punctul 34 și dispozitiv 2)
      3.        Articolul 15 din Directiva 2000/43 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire
         de rasă sau origine etnică impune ca, și atunci când nu există o victimă identificabilă, sancțiunile care se aplică în cazul
         încălcării dispozițiilor de drept intern adoptate pentru transpunerea acestei directive să fie eficiente, proporționale și
         să descurajeze discriminarea.

      (a se vedea punctul 40 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      10 iulie 2008(*)

      „Directiva 2000/43/CE – Criterii discriminatorii de selecție a personalului – Sarcina probei – Sancțiuni”
      În cauza C‑54/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de arbeidshof te
         Brussel (Belgia), prin decizia din 24 ianuarie 2007, primită de Curte la 6 februarie 2007, în procedura

      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding
      împotriva
      Firma Feryn NV,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii L. Bay Larsen, K. Schiemann, J. Makarczyk și J.‑C. Bonichot
         (raportor), judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 28 noiembrie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding, de C. Bayart, advocaat;
      –        pentru guvernul belgian, de doamnele L. Van den Broeck și C. Pochet, în calitate de agenți;
      –        pentru Irlanda, de domnii D. O’Hagan și P. McGarry, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna T. Harris, în calitate de agent, asistată de domnul T. Ward, barrister, și de doamna
         J. Eady, solicitor;

      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii M. van Beek și J. Enegren, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 martie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare se referă la interpretarea Directivei 2000/43/CE a Consiliului
         din 29 iunie 2000 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau
         origine etnică (JO L 180, p. 22, Ediție specială, 20/vol. 1, p. 19).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding
         (Centrul pentru egalitatea de șanse și lupta împotriva rasismului), reclamant în acțiunea principală, pe de o parte, și societatea
         Firma Feryn NV (denumită în continuare „Feryn”), pârâtă în acțiunea principală, pe de altă parte, ca urmare a declarațiilor
         unuia dintre directorii acesteia din urmă, care a afirmat în mod public că societatea sa nu dorește să recruteze persoane
         numite „alohtone”.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Potrivit articolului 1 din Directiva 2000/43, „scopul prezentei directive este de a stabili un cadru pentru combaterea discriminării
         pe baza rasei sau originii etnice, în vederea punerii în aplicare în statele membre a principiului egalității de tratament”.

      4        Potrivit articolului 2 alineatul (2) litera (a) din această directivă: „se consideră că are loc o discriminare directă atunci
         când o persoană este tratată mai puțin favorabil decât a fost sau ar fi o altă persoană, într‑o situație comparabilă, pe baza
         rasei sau originii etnice”.

      5        La articolul 3 alineatul (1) litera (a) din directiva menționată se precizează că aceasta privește „condițiile de acces la
         locurile de muncă, activități independente sau autonome, inclusiv criteriile de selecție și condițiile de recrutare, indiferent
         care este ramura de activitate și avându‑se în vedere toate nivelurile ierarhiei profesionale, inclusiv promovarea”. În schimb,
         potrivit articolului 3 alineatul (2), această directivă nu se referă la „diferența de tratament bazată pe cetățenie”.

      6        Potrivit articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2000/43:

      „Statele membre pot introduce sau menține dispoziții care sunt mai favorabile pentru protejarea principiului egalității de
         tratament decât cele stabilite de prezenta directivă”.

      7        La articolul 7 din această directivă se precizează:

      „(1)      Statele membre trebuie să asigure punerea la dispoziția tuturor persoanelor care se consideră nedreptățite prin nerespectarea
         principiului egalității de tratament, a procedurilor judiciare și/sau administrative, inclusiv a procedurilor de conciliere
         acolo unde consideră necesar, în vederea respectării obligațiilor care decurg din prezenta directivă, chiar și după ce relația
         din care se presupune că a rezultat discriminarea a luat sfârșit.

      (2)      Statele membre trebuie să asigure pentru asociații, organizații sau persoane juridice care, în conformitate cu criteriile
         stabilite prin legislația internă, au un interes legitim în respectarea dispozițiilor prezentei directive posibilitatea de
         a întreprinde orice procedură judiciară și/sau administrativă disponibilă, în numele sau în sprijinul reclamantului, pentru
         respectarea obligațiilor care decurg din prezenta directivă.

      […]”
      8        Articolul 8 alineatul (1) din directiva menționată prevede pe de altă parte:

      „Statele membre iau măsurile care sunt necesare, în conformitate cu sistemele lor judiciare, pentru ca, atunci când o persoană
         care se consideră nedreptățită prin nerespectarea principiului egalității de tratament prezintă, în fața unei autorități sau
         a altei instanțe judecătorești competente, fapte pe baza cărora se poate prezuma că a avut loc o discriminare directă sau
         indirectă, pârâtul să fie obligat să dovedească faptul că nu a avut loc o încălcare a principiului egalității de tratament”.

      9        Articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2000/43 impune statelor membre să desemneze un organism sau mai multe organisme pentru
         promovarea egalității de tratament. Potrivit articolului 13 alineatul (2) din această directivă:

      „Statele membre trebuie să ia măsuri pentru ca în competențele acestor organisme să fie incluse:
      –        acordarea de asistență independentă victimelor discriminării, în urmărirea plângerilor lor de discriminare, fără a aduce atingere
         dreptului victimelor și al asociațiilor, organizațiilor și al altor persoane juridice menționate la articolul 7 alineatul
         (2);

      […]”
      10      În sfârșit, prin articolul 15 din directiva menționată se încredințează statelor membre obligația de a stabili norme privind
         sancțiunile aplicabile și se precizează că sancțiunile pot cuprinde plata de compensații pentru victimă și că acestea trebuie
         să fie „eficiente, proporționale și să descurajeze discriminarea”.

       Reglementarea națională
      11      Legea din 25 februarie 2003 privind lupta împotriva discriminării și de modificare a Legii din 15 februarie 1993 privind crearea
         Centrului pentru egalitatea de șanse și lupta împotriva rasismului (Moniteur belge din 17 martie 2003, p. 12844), astfel cum a fost modificată prin Legea din 20 iulie 2006 privind diferite dispoziții (Moniteur belge din 28 iulie 2006, p. 36940, denumită în continuare „Legea din 25 februarie 2003”), urmărește transpunerea Directivei 2000/43
         în dreptul belgian.

      12      Articolul 2 din Legea din 25 februarie 2003 interzice orice discriminare directă sau indirectă referitoare la condițiile de
         acces la activitățile remunerate. Articolul 19 din această lege are drept scop transpunerea articolului 8 din Directiva 2000/43
         referitor la sarcina probei.

      13      Legea din 25 februarie 2003 permite de asemenea urmărirea discriminărilor fie în dreptul penal, fie în dreptul civil. Judecătorul
         poate să hotărască, în temeiul articolului 19 din această lege, încetarea actului discriminatoriu (alineatul 1) și publicarea
         hotărârii sale (alineatul 2) sau, în temeiul articolului 20 din legea menționată, poate să impună penalități cu titlu cominatoriu.

      14      Legiuitorul belgian a deschis posibilitatea pentru Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding de a sta
         în justiție atunci când există sau ar putea să existe o discriminare, fără să fie necesară o plângere prealabilă în această
         privință.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      15      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding, care este organismul belgian desemnat, în aplicarea articolului
         13 din Directiva 2000/43, pentru a promova egalitatea de tratament, a solicitat instanțelor belgiene pentru litigii de muncă
         să constate că societatea Feryn, specializată în vânzarea și în instalarea de uși basculante și secționale, a aplicat o politică
         discriminatorie la angajare.

      16      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding se întemeiază pe declarațiile publice ale directorului acestei
         întreprinderi, potrivit cărora, în esență, întreprinderea sa urmărea să recruteze instalatori, dar că aceasta nu putea să
         angajeze „alohtoni” din cauza reticenței clienților de a le permite accesul pe durata lucrărilor în locuința lor privată.

      17      Prin Ordonanța din 26 iunie 2006, voorzitter van de arbeidsrechtbank te Brussel (președintele Tribunalului pentru Litigii
         de Muncă din Bruxelles) a respins cererea Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding, arătând, printre
         altele, că nu existau nici probe, nici prezumții în sensul că o persoană a candidat pentru un post și nu a fost angajată din
         cauza originii sale etnice.

      18      În aceste condiții, l’arbeidshof te Brussel (Curtea pentru Litigii de Muncă din Bruxelles) a hotărât să suspende judecarea
         cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Se poate vorbi de o discriminare directă în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43 […] atunci
         când un angajator declară în mod public, după ce a plasat o ofertă de muncă ostensibilă:

      «Trebuie să răspund exigențelor clienților mei. Dacă îmi spuneți „vreau cutare produs sau vreau așa ori așa”, iar eu vă răspund
         „nu fac eu asta, vi‑i trimit pe oamenii aceia”, dumneavoastră îmi veți răspunde „atunci nici eu nu vă cumpăr ușa”. Aș ajunge
         să dau faliment. Trebuie să răspundem exigențelor clienților. Nu este treaba mea. Nu eu am creat problema aceasta în Belgia.
         Eu vreau ca întreprinderea mea să funcționeze și să realizez cifra de afaceri la sfârșitul anului și cum ajung la acest rezultat
         ... Ca să îl obțin trebuie să mă conformez dorințelor clientului!»[?]

      2)      Pentru constatarea unei discriminări directe care afectează accesul la o muncă remunerată, este suficient să se constate aplicarea
         de către angajator a unor criterii de selecție direct discriminatorii?

      3)      La examinarea eventualului caracter discriminatoriu al politicii de recrutare a unui angajator, se poate ține seama de faptul
         că o societate aflată în relație cu angajatorul nu a angajat decât montori autohtoni pentru a constata o discriminare directă
         în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43 […]?

      4)      Ce trebuie înțeles prin «fapte care permit să se prezume existența unei discriminări directe sau indirecte» prevăzute la articolul
         8 alineatul (1) din Directiva 2000/43 […]? Care este gradul de exigență de care trebuie să dea dovadă o instanță națională
         în aprecierea faptelor care pot da naștere unei prezumții de discriminare?

      a)      În ce măsură unele fapte de discriminare anterioare (declarație publică a unor criterii de selecție direct discriminatorii
         în luna aprilie 2005) constituie «fapte care permit să se prezume existența unei discriminări directe sau indirecte», avute
         în vedere la articolul 8 alineatul (1) din Directiva [2000/43]?

      b)      O discriminare constatată în luna aprilie 2005 (declarație publică în aprilie 2005) poate constitui ulterior o prezumție de
         continuare a unei politici de angajare direct discriminatorii? Ținând seama de faptele din acțiunea principală, pentru a da
         naștere prezumției (potrivit căreia un angajator a aplicat și continuă să aplice o politică de discriminare la angajare) este
         suficient că în luna aprilie 2005, ca răspuns la întrebarea dacă, în calitate de angajator, acesta nu aplică același tratament
         alohtonilor și autohtonilor și dacă, prin urmare, nu este puțin rasist, acesta răspunde în public: «Trebuie să răspund exigențelor
         clienților mei. Dacă îmi spuneți „vreau cutare produs sau vreau așa ori așa”, iar eu vă răspund „nu fac eu asta, vi‑i trimit
         pe oamenii aceia”, dumneavoastră îmi veți răspunde „atunci nici eu nu vă cumpăr ușa”. Aș ajunge să dau faliment. Trebuie să
         răspundem exigențelor clienților. Nu este treaba mea. Nu eu am creat problema aceasta în Belgia. Eu vreau ca întreprinderea
         mea să funcționeze și să realizez cifra de afaceri la sfârșitul anului și cum ajung la acest rezultat ... Ca să îl obțin trebuie
         să mă conformez dorințelor clientului!»[?]

      c)      Ținând seama de faptele din acțiunea principală, un comunicat de presă comun emanând de la angajator și de la autoritatea
         națională de luptă împotriva discriminării, comunicat în cuprinsul căruia asemenea fapte discriminatorii sunt recunoscute
         cel puțin în mod implicit, poate da naștere unei asemenea prezumții?

      d)      Faptul că un angajator nu angajează montori alohtoni poate da naștere unei prezumții de discriminare indirectă în cazul în
         care acesta a trebuit să facă față cu câtva timp în urmă unor mari probleme de recrutare a montorilor și, potrivit declarațiilor
         publice ale acestuia, clientela sa nu colaborează cu plăcere cu montorii alohtoni?

      e)      Un singur fapt este suficient pentru a da naștere unei astfel de prezumții de discriminare?
      f)      Ținând seama de faptele din acțiunea principală, o prezumție de discriminare făcută de angajator poate fi dedusă din simplul
         fapt al angajării în exclusivitate de montori autohtoni de către o societate afiliată a angajatorului?

      5)      De câtă exigență trebuie să dea dovadă o instanță națională în aprecierea probei contrare care trebuie produsă în cazul unei
         prezumții de discriminare în sensul articolului 8 alineatul (1) din Directiva 2000/43 […]? O prezumție de discriminare în
         sensul articolului 8 alineatul (1) din Directiva 2000/43 […] poate fi răsturnată prin unica și simpla declarație a angajatorului
         dată presei, potrivit căreia acesta nu acționează sau nu mai acționează în manieră discriminatorie și că montorii alohtoni
         sunt bineveniți; și/sau prin simpla declarație a angajatorului potrivit căreia la el, cu excepția cazului societății‑surori,
         toate posturile vacante de montori au fost ocupate și/sau prin afirmația potrivit căreia a fost angajată o femeie de serviciu
         tunisiană; și/sau prezumția poate fi răsturnată numai prin angajarea efectivă de montori alohtoni, ținând seama de faptele
         din acțiunea principală, și/sau prin respectarea angajamentelor asumate în cuprinsul unui comunicat de presă comun?

      6)      Ce trebuie înțeles prin sancțiuni «efective, proporționale și care să descurajeze discriminarea» în sensul articolului 15
         din Directiva 2000/43 […]? Cerința de la articolul 15 din Directiva 2000/43 […] permite oare instanței naționale să se limiteze
         la simpla constatare a existenței unei discriminări directe, ținând seama de faptele din acțiunea principală? Sau această
         cerință impune instanței naționale pronunțarea unei ordonanțe prin care se dispune încetarea, astfel cum prevede dreptul național?
         Ținând seama de faptele din acțiunea principală, în ce măsură instanța națională trebuie în continuare să dispună publicarea
         hotărârii care urmează a fi pronunțată, cu titlu de sancțiune eficace, proporțională și care să descurajeze discriminarea?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      19      Trebuie să se amintească, cu titlul introductiv, că articolul 234 CE abilitează Curtea nu să aplice normele comunitare la
         o speță determinată, ci numai să se pronunțe asupra interpretării Tratatului CE și a actelor adoptate de instituțiile Comunității
         Europene (a se vedea printre altele Hotărârea din 15 iulie 1964, Van der Veen, 100/63, Rec., p. 1105, 1121, și Hotărârea din
         10 mai 2001, Veedfald, C‑203/99, Rec., p. I‑3569, punctul 31). Cu toate acestea, în cadrul cooperării judiciare create prin
         intermediul acestui articol, Curtea, plecând de la elementele dosarului, poate furniza instanței naționale elementele de interpretare
         a dreptului comunitar care ar putea să îi fie utile în aprecierea efectelor uneia sau ale alteia dintre dispozițiile acestuia
         (Hotărârea din 8 decembrie 1987, Gauchard, 20/87, Rec., p. 4879, punctul 5, și Hotărârea din 5 martie 2002, Reisch și alții,
         C‑515/99, C‑519/99-C‑524/99 și C‑526/99-C‑540/99, Rec., p. I‑2157, punctul 22).

      20      Instanța de trimitere solicită, în esență, interpretarea de către Curte a dispozițiilor Directivei 2000/43 pentru a aprecia
         întinderea noțiunii de discriminare directă în ceea ce privește declarațiile publice făcute de un angajator în cadrul procesului
         de recrutare (prima și a doua întrebare), condițiile în care poate fi aplicată norma inversării sarcinii probei prevăzute
         prin aceeași directivă (întrebările a treia‑a cincea) și natura sancțiunilor care ar putea fi considerate corespunzătoare
         într‑un caz precum cel din acțiunea principală (întrebarea a șasea).

       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      21      Cu privire la prima și la a doua întrebare, Irlanda, precum și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord susțin că
         nu poate fi vorba de discriminare directă în sensul Directivei 2000/43, astfel încât aceasta ar fi inaplicabilă atunci când
         discriminarea invocată rezultă din declarații publice făcute de un angajator cu privire la politica sa de angajare, dar lipsește
         un reclamant identificabil care să susțină că ar fi fost victimă a acestei discriminări.

      22      Este adevărat, astfel cum susțin aceste două state membre, că articolul 2 alineatul (2) din Directiva 2000/43 definește discriminarea
         directă ca fiind situația în care o persoană „este tratată” mai puțin favorabil decât este, a fost sau ar fi tratată o altă
         persoană, într‑o situație comparabilă, pe baza rasei sau a originii etnice. La fel, prin articolul 7 din această directivă
         se impune statelor membre să asigure punerea procedurilor judiciare la dispoziția „tuturor persoanelor care se consideră nedreptățite
         prin nerespectarea principiului egalității de tratament” și la dispoziția organismelor de interes public care acționează în
         justiție „în numele sau în sprijinul reclamantului”.

      23      Totuși, din aceasta nu se poate deduce că lipsa unui reclamant identificabil permite să se concluzioneze în sensul lipsei
         oricărei discriminări directe în sensul Directivei 2000/43. Într‑adevăr, directiva are obiectivul, astfel cum se amintește
         în considerentul (8) al acesteia, „de a crea condițiile pentru o piață a muncii cuprinzătoare din punct de vedere social”.
         În acest scop, la articolul 3 alineatul (1) litera (a) din directiva menționată se precizează că această directivă privește
         în special criteriile de selecție și condițiile de recrutare.

      24      Obiectivul de a crea condițiile pentru o piață a muncii cuprinzătoare din punct de vedere social ar fi dificil de realizat
         dacă domeniul de aplicare al Directivei 2000/43 ar fi limitat numai la cazurile în care un candidat respins de la angajare,
         care se consideră victimă a unei discriminări directe, ar începe o procedură judiciară împotriva angajatorului.

      25      Într‑adevăr, faptul că un angajator declară public că nu va angaja salariați cu o anumită origine etnică sau rasială, ceea
         ce este evident de natură să descurajeze în mod serios anumiți candidați să își depună candidaturile și, prin urmare, este
         de natură să împiedice accesul acestora la piața muncii, constituie o discriminare directă la angajare, în sensul Directivei
         2000/43. Existența unei astfel de discriminări directe nu presupune existența unui reclamant identificabil care să susțină
         că ar fi fost victima unei astfel de discriminări.

      26      Întrebarea ce este o discriminare directă în sensul Directivei 2000/43 trebuie să fie distinsă de cea privitoare la căile
         legale prevăzute la articolul 7 din această directivă pentru constatarea și pentru sancționarea nerespectării principiului
         egalității de tratament. Aceste căi legale trebuie să fie, într‑adevăr, conform dispozițiilor acestui articol, la dispoziția
         persoanelor care se consideră nedreptățite ca urmare a unei discriminări. Prevederile articolului 7 din Directiva 2000/43
         nu sunt însă decât, astfel cum este prevăzut la articolul 6 din această directivă, prevederi minime, iar directiva menționată
         nu interzice statelor membre să adopte sau să mențină dispoziții mai favorabile pentru protejarea principiului egalității
         de tratament.

      27      În consecință, articolul 7 din Directiva 2000/43 nu se opune sub nicio formă ca statele membre să prevadă în legislația lor
         națională, pentru asociațiile care au un interes legitim în respectarea dispozițiilor prezentei directive ori pentru organismul
         sau pentru organismele desemnate conform articolului 13 din aceasta, dreptul de a iniția orice procedură judiciară sau administrativă
         care urmărește respectarea obligațiilor ce decurg din directiva menționată, fără a acționa în numele unui reclamant determinat
         sau în lipsa unui reclamant identificabil. Totuși, este numai de competența instanței naționale să aprecieze dacă legislația
         sa oferă o astfel de posibilitate.

      28      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că faptul că un angajator declară
         public că nu va angaja salariați cu o anumită origine etnică sau rasială constituie o discriminare directă la angajare în
         sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43, întrucât astfel de declarații sunt de natură să descurajeze
         în mod serios anumiți candidați să își depună candidaturile și, prin urmare, sunt de natură să împiedice accesul acestora
         la piața muncii.

       Cu privire la întrebările a treia‑a cincea
      29      Întrebările a treia‑a cincea privesc problema de a se stabili în ce mod se aplică norma inversării sarcinii probei, prevăzută
         la articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2000/43, la o situație în care existența unei politici discriminatorii de angajare
         este invocată prin trimitere la declarații făcute în mod public de către un angajator cu privire la politica sa de angajare.

      30      La articolul 8 din Directiva 2000/43 se precizează în această privință că pârâtului îi revine sarcina să dovedească faptul
         că nu a avut loc o încălcare a principiului egalității de tratament atunci când anumite fapte permit să se prezume existența
         unei discriminări directe sau indirecte. Obligația de a face dovada contrară, care incumbă astfel autorului prezumat al unei
         discriminări, nu depinde decât de constatarea unei prezumții de discriminare, din moment ce aceasta se întemeiază pe fapte
         dovedite.

      31      Pot constitui astfel de fapte de natură să prezume o politică discriminatorie de angajare declarații prin care un angajator
         informează în mod public că, în cadrul politicii sale de angajare, el nu va angaja salariați cu o anumită origine etnică sau
         rasială.

      32      Prin urmare, acestui angajator îi revine obligația de a face dovada că nu a încălcat principiul egalității de tratament, ceea
         ce se poate realiza, printre altele, demonstrând că practica reală de angajare a întreprinderii nu corespunde declarațiilor
         sale.

      33      Este de competența instanței de trimitere, pe de o parte, să verifice dacă faptele reproșate angajatorului menționat sunt
         dovedite și, pe de altă parte, să aprecieze dacă elementele pe care acesta le prezintă în sprijinul afirmațiilor sale, potrivit
         cărora el nu a încălcat principiul egalității de tratament, sunt suficiente.

      34      Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebările a treia‑a cincea că declarațiile publice prin care un angajator informează
         că, în cadrul politicii sale de recrutare, nu va angaja salariați cu o anumită origine etnică sau rasială sunt suficiente
         pentru a se prezuma, în sensul articolului 8 alineatul (1) din Directiva 2000/43, existența unei politici de angajare direct
         discriminatorii. Acestui angajator îi incumbă, așadar, obligația de a dovedi că nu a existat o încălcare a principiului egalității
         de tratament. El poate face acest lucru demonstrând că practica reală de angajare a întreprinderii nu corespunde declarațiilor
         sale. Este de competența instanței de trimitere să verifice dacă faptele reproșate sunt dovedite și să aprecieze dacă elementele
         prezentate în sprijinul afirmațiilor angajatorului menționat, potrivit cărora acesta nu a încălcat principiul egalității de
         tratament, sunt suficiente.

       Cu privire la a șasea întrebare
      35      A șasea întrebare privește, în esență, problema de a se stabili ce sancțiuni ar putea fi considerate potrivite în cazul unei
         discriminări la angajare constatate pe baza declarațiilor publice ale angajatorului.

      36      Prin articolul 15 din Directiva 2000/43 se impune statelor membre obligația de a stabili norme privind sancțiunile aplicabile
         încălcărilor dispozițiilor de drept intern adoptate în aplicarea acestei directive. În acest articol se precizează că aceste
         sancțiuni trebuie să fie eficiente, proporționale și să descurajeze discriminarea și se prevede că acestea pot cuprinde plata
         de compensații pentru victimă.

      37      Articolul 15 din Directiva 2000/43 impune astfel statelor membre obligația de a introduce în ordinea lor juridică internă
         măsuri suficient de eficace pentru a realiza obiectivul acestei directive și de a face în așa fel, încât aceste măsuri să
         poată fi invocate efectiv în fața instanțelor naționale pentru ca protecția jurisdicțională să fie efectivă și eficace. Cu
         toate acestea, Directiva 2000/43 nu impune sancțiuni determinate, ci lasă statelor membre libertatea de a alege între diferitele
         soluții apte să realizeze obiectul pe care aceasta îl stabilește.

      38      Într‑un caz precum cel care este supus Curții de către instanța de trimitere, în care nu există o victimă directă a unei discriminări,
         dar în care un organism, care este abilitat în acest sens prin lege, solicită ca o discriminare să fie constatată și sancționată,
         sancțiunile care trebuie să fie prevăzute în dreptul național, potrivit articolului 15 din Directiva 2000/43, trebuie să fie
         de asemenea eficiente, proporționale și să descurajeze discriminarea.

      39      Acestea pot consta, după caz, dacă pare potrivit față de situația în discuție în acțiunea principală, în constatarea discriminării
         de către instanța sau de către autoritatea administrativă competentă, însoțită de gradul de publicitate adecvat, costul acesteia
         fiind în sarcina pârâtului. De asemenea, sancțiunile pot consta în somația adresată angajatorului, potrivit normelor impuse
         de dreptul național, de a înceta practica discriminatorie constatată, însoțită, după caz, de penalități cu titlu cominatoriu.
         În plus, acestea pot consta în acordarea de despăgubiri organismului care a inițiat procedura.

      40      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a șasea întrebare că articolul 15 din Directiva 2000/43 impune ca, și atunci când nu
         există o victimă identificabilă, sancțiunile care se aplică în cazul încălcării dispozițiilor de drept intern adoptate pentru
         transpunerea acestei directive să fie eficiente, proporționale și să descurajeze discriminarea.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      41      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      Faptul că un angajator declară public că nu va angaja salariați cu o anumită origine etnică sau rasială constituie o discriminare
            directă la angajare, în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/43/CE a Consiliului din 29 iunie
            2000 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică,
            întrucât astfel de declarații sunt de natură să descurajeze în mod serios anumiți candidați să își depună candidaturile și,
            prin urmare, sunt de natură să împiedice accesul acestora la piața muncii.
      2)      Declarațiile publice prin care un angajator informează că, în cadrul politicii sale de recrutare, nu va angaja salariați cu
            o anumită origine etnică sau rasială sunt suficiente pentru a se prezuma, în sensul articolului 8 alineatul (1) din Directiva
            2000/43, existența unei politici de angajare direct discriminatorii. Acestui angajator îi incumbă, așadar, obligația de a
            dovedi că nu a existat o încălcare a principiului egalității de tratament. El poate face acest lucru demonstrând că practica
            reală de angajare a întreprinderii nu corespunde declarațiilor sale. Este de competența instanței de trimitere să verifice
            dacă faptele reproșate sunt dovedite și să aprecieze dacă elementele prezentate în sprijinul afirmațiilor angajatorului menționat,
            potrivit cărora acesta nu a încălcat principiul egalității de tratament, sunt suficiente.
      3)      Articolul 15 din Directiva 2000/43 impune ca, și atunci când nu există o victimă identificabilă, sancțiunile care se aplică
            în cazul încălcării dispozițiilor de drept intern adoptate pentru transpunerea acestei directive să fie eficiente, proporționale
            și să descurajeze discriminarea.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții (Camera a opta) din 6 aprilie 2017.#Comisia Europeană împotriva Republicii Federale Germania.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Consolidarea securității portuare – Directiva 2005/65/CE – Articolul 2 alineatul (3) și articolele 6, 7 și 9 – Încălcare – Lipsa unei evaluări a securității portuare – Limite portuare, plan de securitate portuară și agent de securitate portuară – Nedefinire.#Cauza C-58/16.