Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 25 aprilie 2002. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 85/374/CEE. # Cauza C-154/00.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din 15 septembrie 2011.#Olivier Halley, Julie Halley și Marie Halley împotriva Belgische Staat.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Rechtbank van eerste aanleg te Leuven - Belgia.#Fiscalitate directă - Libera circulație a capitalurilor - Articolul 63 TFUE - Taxă asupra succesiunii pe acțiuni nominative - Termen de prescripție pentru evaluarea acțiunilor la societăți nerezidente mai lung decât cel aplicabil în cazul societăților rezidente - Restricție - Justificare.#Cauza C-132/10.

text:
      Cauza C‑132/10
      Olivier Halley și alții
      împotriva
      Belgische Staat
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de rechtbank van eerste aanleg te Leuven)
      „Fiscalitate directă — Libera circulație a capitalurilor — Articolul 63 TFUE — Taxă asupra succesiunii pe acțiuni nominative — Termen de prescripție pentru evaluarea acțiunilor la societăți nerezidente mai lung decât cel aplicabil în cazul societăților
         rezidente — Restricție — Justificare”

      Sumarul hotărârii
      Libera circulație a capitalurilor — Restricții — Legislație fiscală — Impozit pe succesiuni
      (art. 63 TFUE)
      Articolul 63 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune legislației unui stat membru care prevede în materia taxelor asupra
         succesiunii un termen de prescripție de 10 ani pentru evaluarea unor acțiuni nominative ale unei societăți la care defunctul
         era acționar și al cărei sediu de administrare este situat în alt stat membru, în timp ce termenul de prescripție este de
         2 ani în cazul în care sediul de administrare se află în primul stat membru.

      Astfel, aplicarea unui astfel de termen de prescripție mai lung în cazul moștenitorilor care dețin acțiuni la o societate
         al cărei sediu de administrare se află în alt stat membru poate avea drept consecință să descurajeze rezidenții primului stat
         membru să facă investiții sau să mențină investițiile în active situate în afara teritoriului acestui stat membru, dat fiind
         că moștenitorii acestora se vor afla mai mult timp în incertitudine în ceea ce privește posibilitatea de a face obiectul unei
         rectificări a impunerii.

      O astfel de legislație nu este justificată de necesitatea de a garanta eficacitatea controalelor fiscale și nici de obiectivul
         luptei împotriva fraudei fiscale întrucât aplicarea generală a termenului de 10 ani nu depinde în niciun mod de intervalul
         de timp necesar pentru a recurge în mod util la aceste mecanisme de asistență reciprocă sau la alte mijloace care să permită
         investigarea valorii acțiunilor în cauză. Astfel, trebuie distinsă situația în care elemente impozabile au fost ascunse autorităților
         fiscale naționale și acestea nu dispun de niciun indiciu care să le permită inițierea unei anchete de situația în care respectivele
         autorități dispun de informații în legătură cu aceste elemente impozabile. Atunci când autoritățile fiscale dintr‑un stat
         membru dispun de indicii care le permit să se adreseze autorităților competente din alte state membre, fie prin intermediul
         asistenței reciproce prevăzute de Directiva 77/799 privind asistența reciprocă acordată de autoritățile competente din statele
         membre în domeniul impozitării directe, fie prin al celei prevăzute de convenții bilaterale, pentru ca aceste din urmă autorități
         să le comunice informațiile necesare pentru a stabili cuantumul corect al impozitului, simplul fapt că elementele impozabile
         în cauză se situează în alt stat membru nu justifică aplicarea generală a unui termen de recuperare suplimentar care nu depinde
         în niciun mod de intervalul de timp necesar pentru a recurge în mod util la aceste mecanisme de asistență reciprocă.

      (a se vedea punctele 24, 30, 33, 36, 39 și 40 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      15 septembrie 2011(*)

      „Fiscalitate directă – Libera circulație a capitalurilor – Articolul 63 TFUE – Taxă asupra succesiunii pe acțiuni nominative – Termen de prescripție pentru evaluarea acțiunilor la societăți nerezidente mai lung decât cel aplicabil în cazul societăților
         rezidente – Restricție − Justificare”

      În cauza C‑132/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de rechtbank
         van eerste aanleg te Leuven (Belgia), prin decizia din 12 februarie 2010, primită de Curte la 15 martie 2010, în procedura

      Olivier Halley,
      Julie Halley,
      Marie Halley
      împotriva
      Belgische Staat,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii A. Arabadjiev, A. Rosas, U. Lõhmus (raportor) și A.
         Ó Caoimh, judecători,

      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 13 ianuarie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul și pentru doamnele Halley, de A. Biesmans și de R. Deblauwe, advocaten;
      –        pentru guvernul belgian, de doamna M. Jacobs și de domnul J.-C. Halleux, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii R. Lyal, P. van Nuffel și W. Roels, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 26 TFUE, 49 TFUE, 63 TFUE și 65 TFUE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul și doamnele Halley, pe de o parte, și Belgische Staat,
         pe de altă parte, în legătură cu taxele asupra succesiunii datorate pentru acțiuni nominative la o întreprindere al cărei
         sediu de administrare nu se află în Belgia.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directiva 88/361/CEE a Consiliului din 24 iunie 1988 pentru punerea în aplicare a
         articolului 67 din tratat [articol abrogat prin Tratatul de la Amsterdam] (JO L 178, p. 5, Ediție specială, 10/vol. 1, p. 10):

      „Fără a aduce atingere dispozițiilor de mai jos, statele membre elimină restricțiile privind mișcările de capital care se
         realizează între rezidenții statelor membre. Pentru a facilita aplicarea prezentei directive, mișcările de capital se clasifică
         în conformitate cu nomenclatorul prezentat în anexa I.”

      4        Printre mișcările de capital la care se referă articolul 1 din Directiva 88/361, anexa I la directivă menționează la poziția
         XI, intitulată „Circulația capitalului cu caracter personal”, în special moștenirile și succesiunile.

       Reglementarea națională
      5        Articolul 1 punctul 1 din Codul privind taxele asupra succesiunii (code des droits de succession) adoptat prin Decretul regal
         nr. 308 din 31 martie 1936 (Belgisch Staatsblad din 7 aprilie 1936, p. 2403), confirmat prin Legea din 4 mai 1936 (Belgisch Staatsblad din 7 mai 1936, p. 3426, denumit în continuare „codul”), prevede că taxa asupra succesiunii se stabilește pe baza valorii
         tuturor bunurilor primite de moștenitori de la defunct prin moștenire din care se scad datoriile.

      6        Articolul 111 din cod prevede:

      „Pentru a stabili că există o subevaluare a tuturor sau a unora dintre bunurile succesorale aflate pe teritoriul Regatului
         [Belgiei], care sunt declarate la valoarea lor de circulație, instituția care încasează taxa poate, fără a aduce atingere
         altor mijloace de probă prevăzute la articolul 105, să solicite efectuarea unei expertize a respectivelor bunuri; cu toate
         acestea, în ceea ce privește bunurile mobile corporale, acest drept la expertiză nu se aplică navelor și ambarcațiunilor.”

      7        Articolul 137 primul paragraf punctul 2 din codul menționat prevede un termen de prescripție pentru cererea „de efectuare
         a unei expertize privind bunurile care fac obiectul unui astfel de control și privind taxele, dobânzile și amenzile în cazul
         unei subevaluări a respectivelor bunuri de 2 ani; pentru taxele, dobânzile și amenzile în cazul subevaluării bunurilor care
         nu făcut obiectul unei expertize, de 10 ani; în ambele cazuri, termenul începe să curgă de la data depunerii declarației”.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      8        Doamna De Pinsun și domnul Halley, părinții reclamanților din acțiunea principală, au decedat simultan la 6 decembrie 2003.
         Aceștia au avut domiciliul în Tervuren (Belgia), iar declarația succesorală s‑a făcut la Louvain.

      9        La 16 august 2004 și la 16 august 2005, reclamanții din acțiunea principală au plătit 16 milioane de euro și, respectiv, 4
         milioane de euro cu titlu de taxă asupra succesiunii.

      10      La 7 noiembrie 2005, reclamanții din acțiunea principală au depus la administrația fiscală din Louvain o declarație de acceptare
         a succesiunii după tatăl lor și o declarație de acceptare a succesiunii după mama lor.

      11      În fiecare caz, moștenirea cuprindea jumătate din numărul de 2 172 600 de acțiuni nominative, deținute în indiviziune, ale
         societății Carrefour SA al cărei sediu social era, la data situației de fapt din acțiunea principală, în Levallois‑Perret
         (Franța) și din numărul de 2 085 de acțiuni la purtător ale aceleiași societăți. Reclamanții din acțiunea principală au evaluat
         valoarea acțiunilor nominative la 28,31 euro pe acțiune, mai precis, valoarea lor la Bursă la data decesului părinților acestora,
         cu aplicarea unei reduceri de 35 %.

      12      Prin scrisoarea din 20 februarie 2008, derde Ontvangkantoor van de Registratie te Leuven (Camera a treia a Administrației
         veniturilor din Louvain) a informat reclamanții din acțiunea principală că Administrația centrală de la Bruxelles a decis
         la 29 ianuarie 2008 că acțiunile trebuiau evaluate la 43,55 euro fiecare.

      13      În cererea introductivă depusă la instanța de trimitere, reclamanții din acțiunea principală invocă, cu titlu principal, prescripția
         dreptului administrației fiscale de a constata subevaluarea respectivelor acțiuni nominative. Cu titlu subsidiar, ei contestă
         valoarea acestora reținută de respectiva administrație.

      14      Din decizia de trimitere rezultă că, potrivit interpretării coroborate a articolelor 111 și 137 primul paragraf punctul 2
         din cod, expertiza asupra acțiunilor nominative prevăzută la articolul 111 este posibilă cu condiția ca acestea să fie deținute
         la o societate situată în Belgia. Acțiunile sunt considerate că se află pe teritoriul acestui stat membru atunci când sediul
         de administrare al societății vizate se află pe același teritoriu. Termenul de prescripție pentru evaluarea acțiunilor este,
         în acest caz, de 2 ani. Totuși, pentru acțiuni deținute la o societate a cărei conducere administrativă se află în afara teritoriului
         belgian, o astfel de expertiză nu este posibilă, iar termenul de prescripție este de 10 ani.

      15      Apreciind că acțiunea principală ridică probleme de interpretare a dreptului Uniunii, rechtbank van eerste aanleg te Leuven
         a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Articolul 137 primul paragraf punctul 2 din cod […] coroborat cu articolul 111 din același cod este compatibil cu articolele
         26 [TFUE], 49 [TFUE], 63 [TFUE] și 65 [TFUE], în condițiile în care termenul de prescripție privind taxele asupra succesiunii
         datorate pentru acțiuni nominative este de 2 ani atunci când sediul de administrare al societății se află în Belgia, iar acest
         termen de prescripție este de 10 ani atunci când sediul de administrare al societății nu se află în Belgia?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Cu privire la libertatea care face obiectul acțiunii principale
      16      Întrebarea adresată de instanța de trimitere privește articolele 26 TFUE, 49 TFUE, 63 TFUE și 65 TFUE. În observațiile depuse
         la Curte, guvernul belgian și Comisia Europeană arată că doar ultimele două dispoziții, respectiv cele privind libera circulație
         a capitalurilor, sunt relevante în acțiunea principală.

      17      În această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență în prezent consacrată că, pentru a determina dacă o reglementare națională
         ține de una sau de alta dintre libertățile de circulație, trebuie luat în considerare obiectul reglementării în cauză (Hotărârea
         din 24 mai 2007, Holböck, C‑157/05, Rep., p. I‑4051, punctul 22, și Hotărârea din 17 septembrie 2009, Glaxo Wellcome, C‑182/08,
         Rep., p. I‑8591, punctul 36).

      18      În acțiunea principală, obiectul legislației naționale în discuție este stabilirea termenului în interiorul căruia se pot
         evalua acțiunile nominative deținute la o societate al cărei sediu de administrare se află în afara teritoriului belgian și
         transmise prin moștenire.

      19      Or, din jurisprudența Curții rezultă că moștenirile, care constau în transmiterea către una sau mai multe persoane a patrimoniului
         lăsat de o persoană decedată, cuprinse la poziția XI din anexa I la Directiva 88/361, intitulată „Circulația capitalului cu
         caracter personal”, intră în noțiunea de circulație a capitalurilor în sensul articolului 63 TFUE, cu excepția cazurilor în
         care elementele constitutive ale acestora se limitează la interiorul unui singur stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 11 septembrie 2008, Eckelkamp și alții, C‑11/07, Rep., p. I‑6845, punctul 39 și jurisprudența citată). O situație precum
         cea în cauză în acțiunea principală, în care acțiunile sunt deținute de un rezident belgian la o societate al cărei sediu
         de administrare se află în Franța, nu constituie în niciun caz o situație pur internă.

      20      Rezultă că dispozițiile Tratatului FUE privind libera circulație a capitalurilor sunt aplicabile într‑o cauză precum acțiunea
         principală.

      21      Așadar, trebuie să se considere că, prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se
         stabilească dacă articolul 63 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune legislației unui stat membru care prevede, în
         materia taxelor asupra succesiunii, un termen de prescripție diferit pentru evaluarea acțiunilor nominative după cum sediul
         de administrare al societății emitente al cărei acționar era defunctul se află sau nu se află în acest stat membru.

       Cu privire la existența unei restricții la libera circulație a capitalurilor
      22      Trebuie amintit că măsurile interzise prin articolul 63 alineatul (1) TFUE, fiind restricții privind libera circulație a capitalurilor,
         le includ în special pe cele de natură să descurajeze nerezidenții să facă investiții într‑un stat membru sau să mențină astfel
         de investiții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 ianuarie 2009, STEKO Industriemontage, C‑377/07, Rep., p. I‑299,
         punctele 23 și 24, precum și Hotărârea din 31 martie 2011, Schröder, C‑450/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 30).

      23      În ceea ce privește legislația în discuție în acțiunea principală, rezultă din decizia de trimitere că aceasta impune o distincție
         privind termenul de prescripție pentru evaluarea acțiunilor nominative în vederea impozitării unei succesiuni în funcție de
         locația sediului de administrare a întreprinderii emitente, din moment ce termenul de prescripție pentru evaluarea acțiunilor
         emise de o societate al cărei sediu de administrare se află în Belgia este de 2 ani, în timp ce termenul de prescripție este
         de 10 ani atunci când acțiunile sunt deținute la o societate al cărei sediu de administrare se află în alt stat membru.

      24      Or, aplicarea unui astfel de termen de prescripție mai lung în cazul moștenitorilor care dețin acțiuni la o societate al cărei
         sediu de administrare se află în alt stat membru decât Regatul Belgiei poate avea drept consecință să descurajeze rezidenții
         belgieni să facă investiții sau să mențină investițiile în active situate în afara teritoriului acestui stat membru, dat fiind
         că moștenitorii acestora se vor afla mai mult timp în incertitudine în ceea ce privește posibilitatea de a face obiectul unei
         rectificări a impunerii.

      25      O asemenea legislație națională constituie, așadar, o restricție privind libera circulație a capitalurilor, în sensul articolului
         63 alineatul (1) TFUE.

       Cu privire la justificarea restricției la libera circulație a capitalurilor
      26      Pentru a justifica restricția la libera circulație a capitalurilor, guvernul belgian invocă considerații legate, pe de o parte,
         de necesitatea de a garanta eficacitatea controalelor fiscale și, pe de altă parte, de necesitatea de a lupta împotriva fraudei
         fiscale.

      27      Potrivit guvernului sus‑menționat, în ceea ce privește eficacitatea controalelor fiscale, aplicarea unui termen de prescripție
         mai lung pentru evaluarea acțiunilor la o societate situată în alt stat membru decât Regatul Belgiei este necesar pentru a
         putea obține informațiile legate de acestea.

      28      Referitor la lupta împotriva fraudei fiscale, un astfel de termen ar permite autorităților fiscale belgiene ca, în cazul în
         care descoperă o subevaluare a acțiunilor la societăți situate în străinătate, să inițieze o anchetă și, în cazul în care
         se dovedește că acestor acțiuni li s‑a aplicat un impozit aferent unei sume mai mici, să aplice un impozit suplimentar.

      29      În plus, guvernul belgian susține că o legislație precum cea în discuție în acțiunea principală este necesară pentru a remedia
         lipsa unei reale posibilități ca respectivele autorități să obțină informații cu privire la bunurile deținute în alt stat
         membru decât Regatul Belgiei. Acest guvern precizează că o cerere de informații formulată în temeiul articolului 2 din Directiva
         77/799/CEE a Consiliului din 19 decembrie 1977 privind asistența reciprocă acordată de autoritățile competente din statele
         membre în domeniul impozitării directe (JO L 336, p. 15, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 21) nu poate fi introdusă de un stat
         membru decât în cazul clar în care acesta din urmă dispune deja de elemente suficiente pentru început.

      30      În această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că reprezintă motive imperative de interes general de
         natură să justifice o restricție privind exercitarea libertăților de circulație garantate de Tratatul FUE lupta împotriva
         fraudei și necesitatea de a garanta eficacitatea controalelor fiscale (referitor la lupta împotriva fraudei, a se vedea în
         special Hotărârea din 14 septembrie 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Rec., p. I‑8203, punctul 32, și,
         referitor la eficacitatea controalelor fiscale, Hotărârea din 27 ianuarie 2009, Persche, C‑318/07, Rep., p. I‑359, punctul
         52).

      31      Cu toate acestea, o restricție privind libera circulație a capitalurilor nu poate fi admisă în acest temei decât dacă ar fi
         de natură să asigure realizarea obiectivului în cauză și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv
         (a se vedea în special Hotărârea din 28 octombrie 2010, Établissements Rimbaud, C‑72/09, Rep., p. I‑10659, punctul 33 și jurisprudența
         citată).

      32      Or, presupunând chiar că legislația națională în cauză în acțiunea principală este de natură să aducă atingere obiectivelor
         referitoare la necesitatea de a asigura eficacitatea controalelor fiscale și la lupta împotriva fraudei fiscale, trebuie subliniat
         că o astfel de legislație depășește ceea ce este necesar pentru atingerea unor astfel de obiective.

      33      Astfel, rezultă din jurisprudența Curții privind termenul de rectificare în cazul ascunderii față de autoritățile fiscale
         a unor active rezultând din economii și/sau a unor venituri obținute de pe urma unor astfel de active că trebuie distinse
         două ipoteze: prima corespunde situației în care elemente impozabile au fost ascunse, iar autoritățile fiscale nu dispun de
         niciun indiciu care să le permită inițierea unei anchete, și a doua privește o situație în care respectivele autorități dispun
         de informații în legătură cu aceste elemente impozabile (Hotărârea din 11 iunie 2009, X și Passenheim‑van Schoot, C‑155/08
         și C‑157/08, Rep., p. I‑5093, punctele 62 și 63).

      34      În acțiunea principală, este cert că acțiunile nominative în discuție au fost menționate în declarațiile succesorale, astfel
         încât autoritățile fiscale din statul membru în cauză dispun de informații referitoare la aceste acțiuni. Legislația în discuție
         în acțiunea principală privește, așadar, a doua ipoteză menționată la punctul precedent.

      35      Or, referitor la cea de a doua ipoteză, Curtea a statuat la punctul 74 din Hotărârea X și Passenheim‑van Schoot, citată anterior,
         că nu se poate justifica aplicarea de către un stat membru a unui termen de recuperare prelungit care nu urmărește în mod
         specific să permită autorităților fiscale ale acestui stat să recurgă în mod util la mecanisme de asistență reciprocă între
         statele membre și care se declanșează atunci când elementele impozabile în cauză se situează în alt stat membru.

      36      Astfel, atunci când autoritățile fiscale dintr‑un stat membru dispun de indicii care le permit să se adreseze autorităților
         competente din alte state membre, fie prin intermediul asistenței reciproce prevăzute de Directiva 77/799, fie prin al celei
         prevăzute de convenții bilaterale, pentru ca aceste din urmă autorități să le comunice informațiile necesare pentru a stabili
         cuantumul corect al impozitului, simplul fapt că elementele impozabile în cauză se situează în alt stat membru nu justifică
         aplicarea generală a unui termen de recuperare suplimentar care nu depinde în niciun mod de intervalul de timp necesar pentru
         a recurge în mod util la aceste mecanisme de asistență reciprocă (Hotărârea X și Passenheim‑van Schoot, citată anterior, punctul
         75).

      37      Or, în speță, deși este adevărat că directiva menționată nu este aplicabilă în cazul taxelor asupra succesiunii, din dosarul
         aflat pe rolul Curții rezultă că nu este exclus ca autoritățile fiscale belgiene să fi putut totuși recurge, pentru a verifica
         valoarea acțiunilor în cauză, la alte instrumente de asistență reciprocă, cum ar fi în special Convenția dintre Franța și
         Belgia de evitare a dublei impuneri și de reglementare a altor aspecte determinate în materie de impozite asupra succesiunilor
         și de taxe de înregistrare, semnată la Bruxelles la 20 ianuarie 1959.

      38      În orice caz, astfel cum în mod întemeiat a subliniat Comisia, pentru a evalua valoarea acțiunilor unor societăți cotate la
         Bursă, precum cele care fac obiectul acțiunii principale, nimic nu împiedică autoritățile fiscale belgiene să se refere, pentru
         a iniția o anchetă, la cursul acestor acțiuni la data decesului proprietarului acestora fie în presă, fie pe internet. Astfel
         cum rezultă din dosarul aflat pe rolul Curții, pe această bază au fost de altfel evaluate în final acțiunile în discuție de
         către autoritățile fiscale belgiene la peste 2 ani de la depunerea declarațiilor succesorale.

      39      Rezultă că aplicarea unui termen de 10 ani pentru a evalua acțiunile deținute la o societate al cărei sediu de administrare
         se află în alt stat membru decât Regatul Belgiei nu este justificată, întrucât aplicarea generală a unui astfel de termen
         nu depinde în niciun mod de intervalul de timp necesar pentru a recurge în mod util la aceste mecanisme de asistență reciprocă
         sau la alte mijloace care să permită investigarea valorii acestor acțiuni.

      40      Rezultă din toate cele ce precedă că se impune să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 63 TFUE trebuie interpretat
         în sensul că se opune legislației unui stat membru, precum cea în cauză în acțiunea principală, care prevede în materia taxelor
         asupra succesiunii un termen de prescripție de 10 ani pentru evaluarea unor acțiuni nominative ale unei societăți la care
         defunctul era acționar și al cărei sediu de administrare este situat în alt stat membru, în timp ce termenul de prescripție
         este de 2 ani în cazul în care sediul de administrare se află în primul stat membru.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      41      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Articolul 63 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune legislației unui stat membru, precum cea în cauză în acțiunea
            principală, care prevede în materia taxelor asupra succesiunii un termen de prescripție de 10 ani pentru evaluarea unor acțiuni
            nominative ale unei societăți la care defunctul era acționar și al cărei sediu de administrare este situat în alt stat membru,
            în timp ce termenul de prescripție este de 2 ani în cazul în care sediul de administrare se află în primul stat membru.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 30 martie 1993. # Ulrich Klinke împotriva Curții de Justiție a Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-30/92.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 24 februarie 1994. # Administration des douanes împotriva Solange Chiffre. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Toulouse - Franța. # Cauza C-368/92.


Hotărârea Curții (Camera a zecea) din 16 mai 2013. # Comisia Europeană împotriva Ryanair Ltd. # Recurs - Acțiune în constatarea abținerii de a acționa- Articolul 232 CE - Regulamentul(CE) nr. 659/1999 - Articolul 20 alineatul (2) - Ajutor de stat pretins acordat în favoarea unor companii aeriene italiene - Plângere - Absența unei decizii a Comisiei. # Cauza C-615/11 P.


Hotărârea Curții (camera a doua) din 11 iunie 2015. # Association médicale européenne (EMA) împotriva Comisiei Europene. # Cauza C-100/14 P.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 29 noiembrie 2007. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2004/24/CE - Medicamente tradiționale din plante - Cod comunitar - Netranspunere în termenul prevăzut. # Cauza C-67/07.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 29 noiembrie 2007 – Comisia/Franța
      (Cauza C‑67/07)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2004/24/CE – Medicamente tradiționale din plante – Cod comunitar – Netranspunere în termenul prevăzut”
      Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 7)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor necesare pentru a se conforma
                  Directivei 2004/24/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 de modificare, în ceea ce privește medicamentele
                  tradiționale din plante, a Directivei 2001/83/CE de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman
                  (JO L 136, p. 85, Ediție specială, 13/vol. 44, p. 167)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma
                     Directivei 2004/24/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 de modificare, în ceea ce privește medicamentele
                     tradiționale din plante, a Directivei 2001/83/CE de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman,
                     Republica Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 2 din această directivă.

                  2)

                  	Obligă Republica Franceză la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (Camera a doua) din 26 mai 2016.#Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs împotriva National Exhibition Centre Limited.#Cerere de decizie preliminară formulată de Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Trimitere preliminară – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – A șasea directivă 77/388/CEE – Scutire – Articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 3 – Operațiuni privind plăți și viramente – Noțiune – Cumpărarea de bilete pentru spectacole sau pentru alte evenimente – Plata cu un card de debit sau cu un card de credit – Servicii denumite „de prelucrare a plății cu un card”.#Cauza C-130/15.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din 23 ianuarie 2013. # Nicolas Katrakasas împotriva Comisiei Europene. # Funcție publică - Concursuri interne COM/INT/OLAF/09/AD 8 și COM/INT/OLAF/09/AD 10. # Cauza F-24/11.


Hotărârea Curții din data de 9 iunie 1993. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-95/92.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 13 iunie 2002. # Comisia Comunităților Europene împotriva Irlandai. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 79/409/CEE și 92/43/CEE. # Cauza C-117/00.


Hotărârea Tribunalului (camera a cincea) din 20 februarie 2013. # Caventa AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a unei mărci comunitare figurative BERG - Marca comunitară verbală anterioară Christian Berg - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-225/11.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 8 decembrie 2005. # Banca Centrală Europeană împotriva Republicii Federale Germania. # Clauză compromisorie. # Cauza C-220/03.


Hotărârea Curții din data de 25 iunie 2002. # Proces penal împotriva Dante Bigi, în prezența Consorzio del Formaggio Parmigiano Reggiano. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Parma - Italia. # Regulamentul (CEE) nr. 2081/92 - Articol 13. # Cauza C-66/00.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 27 ianuarie 1994. # Alison Maitland Toosey împotriva Chief Adjudication Officer. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Social Security Commissioner - Regatul Unit. # Libera circulație a lucrătorilor - Securitate socială - Prestații pentru invaliditate. # Cauza C-287/92.


Hotărârea Curții din data de 14 decembrie 1962. # Compagnie des Hauts Fourneaux de Chasse împotriva Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauza 33/59.


title: Hotărârea Curții (camera a opta) din 7 noiembrie 2013. # Jan Sneller împotriva DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad der Nederlanden - Țările de Jos. # Asigurare de protecție juridică - Directiva 87/344/CEE - Articolul 4 alineatul (1) - Libera alegere a avocatului de către asigurat - Clauză cuprinsă în condițiile generale aplicabile contractului, prin care se garantează acordarea de asistență juridică în procedurile judiciare și administrative de către unul dintre salariații asigurătorului - Cheltuieli aferente asistenței juridice acordate de un consilier juridic extern rambursate doar în cazul necesității, apreciată de asigurător, de a încredința cauza unui consilier juridic extern. # Cauza C-442/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      7 noiembrie 2013 (
            *1
         )
      „Asigurare de protecție juridică — Directiva 87/344/CEE — Articolul 4 alineatul (1) — Libera alegere a avocatului de către asigurat — Clauză cuprinsă în condițiile generale aplicabile contractului, prin care se garantează acordarea de asistență juridică în procedurile judiciare și administrative de către unul dintre salariații asigurătorului — Cheltuieli aferente asistenței juridice acordate de un consilier juridic extern rambursate doar în cazul necesității, apreciată de asigurător, de a încredința cauza unui consilier juridic extern”
      În cauza C‑442/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Hoge Raad der Nederlanden (Țările de Jos), prin decizia din 28 septembrie 2012, primită de Curte la 3 octombrie 2012, în procedura

         Jan Sneller

      împotriva

         DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV,

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din domnul C. G. Fernlund, președintele Camerei a opta, îndeplinind funcția de președinte de cameră, doamna C. Toader (raportor) și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 septembrie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV, de J. W. H. van Wijk și de B. J. Drijber, advocaten;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de W. Ferrante, avvocato dello Stato;

               —

               pentru guvernul austriac, de A. Posch, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de F. Wilman și de K.‑P. Wojcik, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 87/344/CEE a Consiliului din 22 iunie 1987 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea de protecție juridică (JO L 185, p. 77, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 186), aplicabilă ratione temporis cauzei principale.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Sneller, pe de o parte, și DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV (denumită în continuare „DAS”), o societate de asigurări, pe de altă parte, în legătură cu acoperirea cheltuielilor aferente asistenței juridice acordate de un avocat ales de asigurat.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               În al unsprezecelea considerent al Directivei 87/344 se afirmă:
               „întrucât interesul persoanei cu asigurare de protecție juridică impune ca aceasta să poată să își aleagă un avocat sau o altă persoană cu calificări corespunzătoare în conformitate cu legislația națională, în cadrul oricărei proceduri judiciare sau administrative și ori de câte ori apare un conflict de interese;”.

               4

               Articolul 1 din această directivă prevede:
               „Scopul prezentei directive este de a coordona actele cu putere de lege și actele administrative privind asigurarea de protecție juridică [...] pentru a facilita exercitarea efectivă a libertății de stabilire și pentru a preveni într‑o cât mai mare măsură orice conflict de interese datorat, în special, faptului că asigurătorul asigură un alt asigurat sau asigură asiguratul atât pentru protecție juridică, cât și pentru altă clasă [...] și pentru a permite soluționarea unui astfel de conflict în cazul apariției acestuia.”

               5

               Articolul 2 alineatul (1) din directiva menționată are următorul cuprins:
               „Prezenta directivă se aplică asigurării de protecție juridică. Aceasta constă în asumarea angajamentului, contra plății unei prime, de a suporta cheltuielile procedurii judiciare și cheltuielile furnizării altor servicii legate direct de acoperirea dată de asigurare, în special cu scopul de a:

                        —

                        compensa prejudiciul suferit de asigurat, printr‑o soluționare pe căi amiabile sau printr‑o procedură civilă sau penală;

                        —

                        apăra sau reprezenta asiguratul în proceduri civile, penale, administrative sau de altă natură sau în legătură cu orice plângere împotriva acestuia.”

               6

               Articolul 4 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
               „Orice contract de asigurare de protecție juridică recunoaște în mod explicit că:

                        (a)

                        în cazul în care se face apel la un avocat sau la orice altă persoană cu calificare corespunzătoare potrivit legislației interne, pentru a apăra, a reprezenta sau a servi interesele persoanei asigurate în orice procedură judiciară sau administrativă, persoana asigurată are libertatea de a alege;

                        (b)

                        persoana asigurată are libertatea să aleagă un avocat sau, în cazul în care preferă în mod expres și în măsura în care o permite legislația internă, orice altă persoană cu calificările corespunzătoare, pentru a‑i servi interesele ori de câte ori survine un conflict de interese.”

               7

               Articolul 5 din Directiva 87/344 prevede:
               „(1)   Fiecare stat membru poate excepta asigurarea de protecție juridică de la aplicarea articolului 4 alineatul (1) în cazul în care sunt întrunite următoarele condiții:

                        (a)

                        asigurarea se limitează la cazurile care apar în urma utilizării vehiculelor rutiere pe teritoriul statului membru în cauză;

                        (b)

                        asigurarea privește un contract de acordare de asistență în caz de accident sau defecțiune a unui vehicul rutier;

                        (c)

                        nici asigurătorul de protecție juridică, nici asigurătorul de asistență nu acoperă orice fel de răspundere;

                        (d)

                        se adoptă măsuri corespunzătoare, astfel încât consultanța juridică și reprezentarea fiecărei părți într‑un litigiu să se facă prin avocați total independenți, în cazul în care aceste părți sunt asigurate pentru protecție juridică de către același asigurător.

                  (2)   Exceptarea acordată de un stat membru unei întreprinderi de asigurare, în conformitate cu alineatul (1), nu afectează aplicarea articolului 3 alineatul (2).”

         Dreptul olandez

               8

               Articolul 4:67 alineatul 1 din Legea privind supravegherea financiară (Wet op het financieel toezicht) are următorul cuprins:
               „În cadrul contractelor de asigurare de protecție juridică, asigurătorii de protecție juridică au obligația să prevadă în mod expres faptul că persoana asigurată are libertatea să aleagă un avocat sau o altă persoană specializată în drept în cazul în care:

                        a)

                        se face apel la un avocat sau la o altă persoană specializată în drept pentru a apăra, a reprezenta sau a servi interesele persoanei asigurate într‑o procedură judiciară sau administrativă sau

                        b)

                        survine un conflict de interese.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               Din decizia de trimitere reiese că domnul Sneller a încheiat un contract de asigurare de protecție juridică cu Reaal Schadeverzekeringen NV. Contractul de asigurare prevede că DAS este societatea desemnată să gestioneze prestațiile aferente asigurării de protecție juridică.

               10

               În contractul menționat se prevede totodată că tratarea cauzelor este asigurată de colaboratorii proprii ai DAS. Cu toate acestea, în cazul în care, în conformitate cu contractul sau în opinia DAS, o cauză trebuie încredințată unui consilier extern, asiguratul are dreptul să desemneze un avocat sau o altă persoană cu calificări corespunzătoare aleasă de el însuși.

               11

               În cauza principală, domnul Sneller intenționează să inițieze o procedură jurisdicțională împotriva fostului său angajator pentru a solicita obligarea acestuia la plata de daune interese pentru motivul că l‑ar fi concediat în mod abuziv. În acest scop, domnul Sneller dorește să fie asistat de un avocat ales de el însuși și ca asigurătorul de protecție juridică să suporte cheltuielile aferente asistenței juridice. DAS și‑a exprimat acordul cu privire la inițierea unei asemenea proceduri, însă a considerat că contractul încheiat de domnul Sneller nu prevede ca, într‑o asemenea situație, cheltuielile aferente asistenței juridice acordate de un avocat ales de asigurat să fie suportate de asigurător. DAS a arătat că este dispusă doar să acorde ea însăși asistență juridică domnului Sneller prin intermediul unuia dintre colaboratorii săi, care nu este avocat.

               12

               În această privință, instanța de trimitere precizează că, în conformitate cu dreptul olandez, în cadrul procedurii pe care domnul Sneller intenționează să o inițieze împotriva fostului său angajator, asistența juridică nu este obligatorie.

               13

               Ca urmare a refuzului DAS de a suporta cheltuielile aferente asistenței juridice acordate de un avocat ales de domnul Sneller, acesta a solicitat voorzieningenrechter te Amsterdam (instanța competentă în materia măsurilor provizorii din Amsterdam) obligarea DAS la suportarea cheltuielilor menționate. Prin hotărârea din 8 martie 2011, voorzieningenrechter te Amsterdam a respins această cerere.

               14

               Hotărârea menționată a fost confirmată de Gerechtshof te Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam) prin hotărârea din 26 iulie 2011. Gerechtshof te Amsterdam a considerat că articolul 4:67 alineatul 1 litera a) din Legea privind supravegherea financiară trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care obiectul convenției este o asigurare de protecție juridică în natură, dreptul la libera alegere a unui avocat nu se naște în favoarea asiguratului exclusiv din decizia de inițiere a unei proceduri, ci este necesar și ca asigurătorul de protecție juridică să decidă că asistența juridică trebuie acordată de un consilier extern, iar nu de unul dintre colaboratorii săi. Numai în această ipoteză ar exista un conflict de interese pe care articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva 87/344 ar intenționa să îl evite.

               15

               Domnul Sneller a atacat această hotărâre la instanța de trimitere. Potrivit acesteia din urmă, atât analiza diferitor versiuni lingvistice ale articolului 4 alineatul (1) din Directiva 87/344, cât și Hotărârea din 10 septembrie 2009, Eschig (C-199/08, Rep., p. I-8295), și Hotărârea din 26 mai 2011, Stark (C-293/10, Rep., p. I-4711), oferă argumente importante în susținerea tezei potrivit căreia, în cazul inițierii unei proceduri judiciare sau administrative, condițiile contractuale trebuie să ofere întotdeauna asiguratului dreptul de a‑și alege în mod liber consilierul.

               16

               Instanța de trimitere consideră că răspunsul pe care trebuie să îl dea în cauza principală ar putea avea consecințe sociale reale întrucât, dacă ar fi acceptată o astfel de interpretare a articolului 4 alineatul (1) din Directiva 87/344, ar fi inevitabilă o creștere probabil importantă a cuantumului primelor de asigurare.

               17

               În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Regatului Țărilor de Jos) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 4 alineatul (1) din Directiva [87/344] permite ca un asigurător de protecție juridică, care stabilește în contractele sale de asigurare că asistența juridică în procedurile judiciare sau administrative va fi acordată în principiu de angajații asigurătorului, să stipuleze și faptul că costurile aferente asistenței juridice acordate de un avocat sau de un reprezentant ales în mod liber de persoana asigurată sunt acoperite doar în cazul în care asigurătorul consideră că este necesară încredințarea cauzei unui consilier extern?

                        2)

                        Răspunsul la prima întrebare este diferit în funcție de faptul dacă asistența juridică este sau nu este obligatorie în procedura judiciară sau administrativă respectivă?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               18

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva 87/344 trebuie interpretat în sensul că se opune ca un asigurător de protecție juridică, care stabilește în contractele sale de asigurare că asistența juridică este acordată în principiu de colaboratorii săi, să stipuleze și faptul că costurile aferente asistenței juridice acordate de un avocat sau de un reprezentant ales în mod liber de persoana asigurată nu pot fi suportate decât în cazul în care asigurătorul consideră că este necesară încredințarea cauzei unui consilier extern.

               19

               În această privință, trebuie să se precizeze că, potrivit DAS, forma pasivă utilizată la articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva 87/344 în expresia „lorsqu’il est fait appel à un avocat” [„în cazul în care se face apel la un avocat”], care se regăsește și în versiunile în limbile germană, engleză și neerlandeză ale acestei dispoziții, demonstrează că aceasta nu stabilește dacă, într‑o procedură, asigurătorul sau asiguratul este cel care apreciază dacă este necesar să se facă apel la un consilier extern. De aici ar rezulta că DAS are libertatea să reglementeze această chestiune în contractele sale de asigurare, dispoziția respectivă putând fi înțeleasă în sensul că prevede că „în cazul în care [asigurătorul decide că este necesar să se facă] apel la un avocat [...], persoana asigurată are libertatea de a alege”.

               20

               O asemenea interpretare restrictivă a articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva 87/344 nu poate fi reținută.

               21

               În primul rând, deși este adevărat că domeniul de aplicare al termenilor „în cazul în care se face apel la un avocat [...], persoana asigurată are libertatea de a alege” nu poate fi stabilit numai pe baza modului în care este formulat articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva 87/344, nu este mai puțin adevărat că, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de termenii utilizați, ci și de contextul în care apare aceasta, precum și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (Hotărârea Eschig, citată anterior, punctul 38).

               22

               În această privință, trebuie arătat că, atât din al unsprezecelea considerent al Directivei 87/344, cât și din articolul 4 alineatul (1) din aceasta rezultă că interesul persoanei cu asigurare de protecție juridică impune ca aceasta să poată să își aleagă un avocat sau o altă persoană cu calificări corespunzătoare în conformitate cu legislația națională, în cadrul oricărei proceduri judiciare sau administrative (Hotărârea Stark, citată anterior, punctul 28).

               23

               Astfel, din interpretarea articolului 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva 87/344 coroborat cu al unsprezecelea considerent al acesteia rezultă că libera alegere a avocatului de către asigurat nu poate fi limitată doar la situațiile în care asigurătorul decide că trebuie să se facă apel la un consilier extern.

               24

               În al doilea rând, după cum subliniază Comisia Europeană, trebuie constatat că scopul urmărit de Directiva 87/344, în special de articolul 4 din aceasta, de a proteja în mod amplu interesele asiguraților (a se vedea în acest sens Hotărârea Eschig, citată anterior, punctul 45) nu este compatibil cu o interpretare restrictivă a articolului 4 alineatul (1) litera (a) din această directivă, precum cea propusă de DAS.

               25

               În această privință, trebuie amintit că articolul 4 alineatul (1) din Directiva 87/344, referitor la libera alegere a reprezentantului, este de aplicabilitate generală și are valoare obligatorie (a se vedea Hotărârile citate anterior Eschig, punctul 47, și Stark, punctul 29).

               26

               În al treilea rând, în ceea ce privește problema cuantumului primelor de asigurare, este necesar să se precizeze că diferitele modalități de exercitare a dreptului asiguratului de a‑și alege în mod liber reprezentantul nu exclud posibilitatea ca, în anumite cazuri, să se stabilească limite în ceea ce privește cheltuielile suportate de asigurători.

               27

               Astfel, conform jurisprudenței Curții, libertatea de a alege, în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 87/344, nu implică obligația statelor membre de a impune asigurătorilor acoperirea integrală, în orice circumstanță, a cheltuielilor efectuate în cadrul apărării unui asigurat, atât timp cât această libertate nu este lipsită de conținut. Aceasta ar fi situația în cazul în care limitarea adusă obligației de suportare a acestor cheltuieli ar face practic imposibilă o alegere rezonabilă de către asigurat a reprezentantului său. În orice caz, instanțele naționale sesizate eventual cu privire la acest aspect trebuie să verifice dacă nu există o limitare de acest tip (a se vedea în acest sens Hotărârea Stark, citată anterior, punctul 33).

               28

               În plus, părțile contractante sunt libere să stabilească niveluri de suportare a cheltuielilor de asistență juridică mai ridicate, eventual în schimbul plății unei prime mai mari de către persoana asigurată (a se vedea în acest sens Hotărârea Stark, citată anterior, punctul 34).

               29

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva 87/344 trebuie interpretat în sensul că se opune ca un asigurător de protecție juridică, care stabilește în contractele sale de asigurare că asistența juridică este acordată în principiu de colaboratorii săi, să stipuleze și faptul că costurile aferente asistenței juridice acordate de un avocat sau de un reprezentant ales în mod liber de persoana asigurată nu pot fi suportate decât în cazul în care asigurătorul consideră că este necesară încredințarea cauzei unui consilier extern.

         Cu privire la a doua întrebare

               30

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă are incidență asupra răspunsului dat la prima întrebare caracterul obligatoriu sau neobligatoriu al asistenței juridice în temeiul dreptului național în procedura judiciară sau administrativă în cauză.

               31

               Având în vedere, pe de o parte, că, după cum s‑a amintit la punctul 25 din prezenta hotărâre, dreptul asiguratului de a‑și alege în mod liber reprezentantul are aplicabilitate generală și valoare obligatorie și că, pe de altă parte, Directiva 87/344, astfel cum rezultă în special din al unsprezecelea considerent al său și din articolul 4 alineatul (1) litera (a) din aceasta, nu condiționează existența și întinderea acestui drept de normele naționale în materie de reprezentare în justiție, asemenea norme naționale nu pot avea incidență asupra răspunsului dat la prima întrebare.

               32

               Având în vedere aceste considerații, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că nu are incidență asupra răspunsului dat la prima întrebare caracterul obligatoriu sau neobligatoriu al asistenței juridice în temeiul dreptului național în procedura judiciară sau administrativă în cauză.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               33

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

                           1)

                           Articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva 87/344/CEE a Consiliului din 22 iunie 1987 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea de protecție juridică trebuie interpretat în sensul că se opune ca un asigurător de protecție juridică, care stabilește în contractele sale de asigurare că asistența juridică este acordată în principiu de colaboratorii săi, să stipuleze și faptul că costurile aferente asistenței juridice acordate de un avocat sau de un reprezentant ales în mod liber de persoana asigurată nu pot fi suportate decât în cazul în care asigurătorul consideră că este necesară încredințarea cauzei unui consilier extern.

                           2)

                           Nu are incidență asupra răspunsului dat la prima întrebare caracterul obligatoriu sau neobligatoriu al asistenței juridice în temeiul dreptului național în procedura judiciară sau administrativă în cauză.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.


title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 30 iunie 2016.#Admiral Casinos & Entertainment AG împotriva Balmatic Handelsgesellschaft mbH și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Landesgericht Wiener Neustadt.#Trimitere preliminară – Articolul 56 TFUE – Libera prestare a serviciilor – Jocuri de noroc – Reglementare a unui stat membru care interzice, sub sancțiune penală, exploatarea de aparate de tip slot‑machine cu câștig limitat (kleines Glücksspiel) în lipsa unei concesiuni acordate de autoritatea competentă – Restricție – Justificare – Proporționalitate – Apreciere a proporționalității atât pe baza obiectivului reglementării la momentul adoptării sale, cât și a efectelor acesteia cu ocazia punerii sale în aplicare – Efecte constatate în mod empiric cu certitudine.#Cauza C-464/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      30 iunie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Articolul 56 TFUE — Libera prestare a serviciilor — Jocuri de noroc — Reglementare a unui stat membru care interzice, sub sancțiune penală, exploatarea de aparate de tip slot‑machine cu câștig limitat (kleines Glücksspiel) în lipsa unei concesiuni acordate de autoritatea competentă — Restricție — Justificare — Proporționalitate — Apreciere a proporționalității atât pe baza obiectivului reglementării la momentul adoptării sale, cât și a efectelor acesteia cu ocazia punerii sale în aplicare — Efecte constatate în mod empiric cu certitudine”
      În cauza C‑464/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landesgericht Wiener Neustadt (Tribunalul Regional din Wiener Neustadt, Austria), prin decizia din 26 august 2015, primită de Curte la 2 septembrie 2015, în procedura

         Admiral Casinos & Entertainment AG

      împotriva

         Balmatic Handelsgesellschaft mbH,

         Robert Schnitzer,

         Suayip Polat KG,

         Ülkü Polat,

         Attila Juhas,

         Milazim Rexha,

      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din doamna C. Toader (raportor), președinte de cameră, doamna A. Prechal și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Admiral Casinos & Entertainment AG, de M. Aixberger, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Balmatic Handelsgesellschaft mbH și Suayip Polat KG și pentru domnii Schnitzer, Polat, Juhas și Rexha, de P. Ruth, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul austriac, de C. Pesendorfer, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul belgian, de L. Van den Broeck și de M. Jacobs, în calitate de agenți, asistate de B. Van Vooren și de P. Vlaemminck, advocaten;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek, de T. Müller și de J. Vláčil, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul eston, de K. Kraavi‑Käerdi, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul elen, de E. Tsaousi și de A. Dimitrakopoulou, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul francez, de D. Colas și de R. Coesme, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes, de M. Figueiredo, de P. de Sousa Inês și de A. Silva Coelho, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de G. Braun și de H. Tserepa‑Lacombe, în calitate de agenți,

         pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 56 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unor litigii între Admiral Casinos & Entertainment AG (denumită în continuare „Admiral Casinos”), pe de o parte, și Balmatic Handelsgesellschaft mbH și Suayip Polat KG, precum și domnii Robert Schnitzer, Ülkü Polat, Attila Juhas și Milazim Rexha, pe de altă parte, în legătură cu o cerere de încetare a exploatării ilegale a unor aparate de tip slot‑machine în Austria.

         Cadrul juridic

         Dreptul austriac

      Legea federală privind jocurile de noroc

               3

               Glücksspielgesetz (Legea federală privind jocurile de noroc) din 28 noiembrie 1989 (BGBl. 620/1989), în versiunea aplicabilă litigiilor principale (denumită în continuare „GSpG”), la articolul 2, intitulat „Loterii”, prevede:
               „(1)   Loteriile sunt jocuri de noroc

                        1.

                        înființate, organizate, oferite sau puse la dispoziție de un întreprinzător,

                        2.

                        prin care jucătorii sau alte persoane plătesc o prestație în bani (miză) în cadrul participării la joc și

                        3.

                        de la care întreprinzătorul, jucătorii sau alte persoane se așteaptă la o prestație în bani (câștig).

                  […]
               (3)   Există o loterie de tip slot‑machine atunci când decizia referitoare la rezultatul jocului nu este luată în mod centralizat, ci este stabilită de un dispozitiv mecanic sau electronic aflat chiar în aparatul de tip slot‑machine […]
               (4)   Loteriile interzise sunt cele pentru care nu a fost acordată nicio concesiune sau autorizație în temeiul prezentei legi federale și care nu sunt excluse de la monopolul de stat federal asupra jocurilor de noroc în temeiul articolului 4.”

               4

               În temeiul articolului 3 din GSpG, intitulat „Monopolul jocurilor de noroc”, dreptul de a organiza jocuri de noroc este rezervat statului federal.

               5

               Articolele 4 și 5 din GSpG prevăd totuși excepții de la monopolul menționat pentru loteriile realizate prin intermediul aparatelor de tip slot‑machine, a căror reglementare este rezervată legiuitorului landurilor (statele federației).

               6

               Articolul 5 din GSpG prevede printre altele că fiecare dintre cele nouă landuri (Länder) poate să transfere prin concesiune unui terț dreptul de a organiza loterii de tip slot‑machine, cu respectarea de către concesionari a unor cerințe minimale în materie de ordine publică stabilite prin concesiune și a unor măsuri de însoțire speciale în materie de protecție a jucătorilor.

         Codul penal

               7

               În plus față de sancțiunile administrative care pot fi aplicate în temeiul GSpG, organizarea de jocuri de noroc în scop lucrativ de o persoană care nu este titulara unei concesiuni poate intra și sub incidența legii penale. Potrivit articolului 168 alineatul 1 din Strafgesetzbuch (Codul penal), se pedepsește „orice persoană care organizează un joc interzis în mod expres sau al cărui rezultat favorabil sau defavorabil depinde exclusiv sau în principal de hazard sau orice persoană care favorizează o reuniune în vederea organizării unui astfel de joc în scopul obținerii unui avantaj material din această organizare sau din această reuniune sau în scopul obținerii unui avantaj material pentru un terț”. Sancțiunile prevăzute sunt pedeapsa cu închisoarea care poate ajunge până la 6 luni sau 360 de zile‑amendă. În temeiul articolului 168 alineatul (2) din acest cod, se pedepsește cu aceleași sancțiuni „orice persoană care participă la un asemenea joc în calitate de întreprinzător”.

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               8

               Admiral Casinos, societate de drept austriac, este titulara, în landul Austria Inferioară, a unei autorizații de exploatare, prin intermediul aparatelor de tip slot‑machine, a unor jocuri de noroc sub formă de loterii.

               9

               Pârâții din litigiile principale sunt societăți și persoane fizice care administrează cafenele și benzinării situate în landul Austria Inferioară în care sunt instalate asemenea aparate.

               10

               Aceste aparate sunt exploatate de două societăți care au sediul în Republica Cehă și, respectiv, în Slovacia, cărora pârâții din litigiile principale le‑au acordat, contra cost, dreptul de a instala aparatele de tip slot‑machine în unitățile lor. Acești pârâți nu dispun, în Austria, de nicio autorizație de exploatare, prin intermediul aparatelor de tip slot‑machine, de jocuri de noroc sub forma loteriilor.

               11

               Prin acțiunile introduse la Landesgericht Wiener Neustadt (Tribunalul Regional din Wiener Neustadt, Austria), Admiral Casinos solicită obligarea pârâților din litigiile principale să înceteze să exploateze sau să permită să se exploateze aparate de tip slot‑machine, în măsura în care nu dispun de autorizațiile administrative necesare în acest scop.

               12

               Pârâții menționați susțin în esență că activitatea lor este legală, întrucât GSpG și monopolul de stat asupra jocurilor de noroc sunt contrare dreptului Uniunii, în special articolului 56 TFUE, referitor la libera prestare a serviciilor.

               13

               Din decizia de trimitere reiese că Landesgericht Wiener Neustadt (Tribunalul Regional din Wiener Neustadt) subscrie la jurisprudența celor trei instanțe supreme austriece potrivit căreia, având în vedere Hotărârea din 30 aprilie 2014, Pfleger și alții (C‑390/12, EU:C:2014:281), GSpG este compatibilă cu articolul 56 TFUE, dat fiind că această lege răspunde preocupării reale a legiuitorului de a determina o reducere a jocurilor de noroc și de a controla infracționalitatea legată de acestea.

               14

               Instanța amintită nu împărtășește însă interpretarea dată de Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă, Austria) Hotărârii din 30 aprilie 2014, Pfleger și alții (C‑390/12, EU:C:2014:281), potrivit căreia aprecierea proporționalității reglementării naționale ar trebui să se întemeieze pe evoluția observată în domeniul jocurilor de noroc după data adoptării acestei reglementări.

               15

               Potrivit instanței de trimitere, diferiți factori dificil de evaluat ar putea avea influență asupra efectelor reglementării menționate, ulterior adoptării acesteia, cum ar fi creșterea demografică, conjunctura economică, imigrația etc. Ea consideră că conformitatea cu dreptul Uniunii constatată la momentul adoptării acestei reglementări de către instanțele supreme nu ar trebui să poată să fie repusă în discuție ulterior printr‑o evaluare ex post a evoluțiilor intervenite de la această adoptare.

               16

               Instanța amintită are dubii în special în ceea ce privește interpretarea care trebuie să fie dată termenului german „tatsächlich” („genuinely” în versiunea în limba engleză și „véritablement” în versiunea în limba franceză), care figurează la punctul 56 din Hotărârea din 30 aprilie 2014, Pfleger și alții (C‑390/12, EU:C:2014:281), potrivit căruia articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în măsura în care această reglementare nu răspunde cu adevărat preocupării de a reduce ocaziile de a juca sau de a combate infracționalitatea legată de aceste jocuri în mod coerent și sistematic. Ea se întreabă astfel dacă acest termen ar trebui interpretat în sensul că ar confirma interpretarea dată de Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă) potrivit căreia ar fi necesar să se evalueze nu numai obiectivele reglementării în discuție în litigiul principal, ci și efectele sale, care trebuie să fie constatate în mod empiric cu certitudine, în cadrul unei aprecieri ex post a proporționalității.

               17

               În aceste condiții, Landesgericht Wiener Neustadt (Tribunalul Regional din Wiener Neustadt) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că la examinarea proporționalității unei reglementări naționale care prevede un monopol pe piața jocurilor de noroc, pentru a aprecia legalitatea acesteia din perspectiva dreptului Uniunii, prezintă relevanță nu numai finalitatea reglementării, ci și efectele sale care trebuie stabilite în mod empiric cu certitudine?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

         Cu privire la competență

               18

               Guvernul austriac contestă competența Curții de a răspunde la întrebarea adresată, în special în considerarea faptului că litigiile principale nu ar conține elemente transfrontaliere.

               19

               În această privință, trebuie amintit că, deși, având în vedere repartizarea competențelor în cadrul procedurii preliminare, instanța națională este singura competentă să definească obiectul întrebărilor pe care înțelege să le adreseze Curții, este totuși de competența acesteia din urmă, în circumstanțe excepționale, să examineze condițiile în care a fost sesizată de instanța națională în vederea verificării propriei competențe (a se vedea Hotărârea din 9 noiembrie 2010, Volker und Markus Schecke și Eifert, C‑92/09 și C‑93/09, EU:C:2010:662, punctul 39).

               20

               Aceasta este situația în special atunci când problema cu care este sesizată Curtea este de natură pur ipotetică sau când interpretarea unei norme a Uniunii solicitată de instanța națională nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal. Astfel, Curtea nu este competentă să răspundă la o întrebare adresată atunci când este evident că dispoziția de drept al Uniunii supusă interpretării Curții nu poate să își găsească aplicare (a se vedea Hotărârea din 1 octombrie 2009, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, punctul 43 și jurisprudența citată).

               21

               Or, este adevărat că dispozițiile Tratatului FUE în materie de liberă prestare a serviciilor nu își găsesc aplicarea într‑o situație în care totalitatea elementelor se limitează la interiorul unui singur stat membru (a se vedea prin analogie Hotărârea din 17 iulie 2008, Comisia/Franța, C‑389/05, EU:C:2008:411, punctul 49).

               22

               Cu toate aceste, trebuie amintit că, deși o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal – care se aplică fără a face distincție între operatorii austrieci și operatorii care au sediul în alte state membre – nu este, ca regulă generală, susceptibilă să țină de dispozițiile referitoare la libertățile fundamentale garantate de Tratatul FUE decât în măsura în care ea se aplică unor situații care au legătură cu schimburile între statele membre, nu se poate nicidecum exclude posibilitatea ca operatori stabiliți în alte state membre decât Republica Austria să fi fost sau să fie interesați să exploateze aparate de tip slot‑machine în acest din urmă stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 iulie 2012, Garkalns, C‑470/11, EU:C:2012:505, punctul 21, și Hotărârea din 13 februarie 2014, Sokoll‑Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, punctul 10).

               23

               În speță, astfel cum rezultă de la punctele 8-10 din prezenta hotărâre, cu toate că atât reclamanta, cât și pârâții din litigiile principale sunt, într‑adevăr, întreprinderi sau persoane cu sediul sau cu domiciliul pe teritoriul Republicii Austria, nu este mai puțin adevărat că, deși nu figurează printre pârâții din litigiile principale, exploatanții aparatelor de tip slot‑machine în discuție în litigiile principale sunt două societăți cu sediul în Republica Cehă și în Slovacia, cărora acești pârâți le‑au acordat dreptul să instaleze, contra cost, aparate de tip slot‑machine în unitățile lor.

               24

               În aceste condiții, este necesar să se constate că Curtea este competentă să răspundă la întrebarea adresată.

         Cu privire la fond

               25

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 56 TFUE trebuie să fie interpretat în sensul că, cu ocazia controlului proporționalității unei reglementări naționale restrictive în domeniul jocurilor de noroc, trebuie să se țină seama nu numai de obiectivul urmărit de această reglementare, astfel cum se prezenta la momentul adoptării acesteia, ci și de efectele reglementării menționate, apreciate ulterior adoptării sale, care trebuie constatate în mod empiric cu certitudine.

               26

               În primul rând, este necesar să se precizeze că termenii „efecte constatate în mod empiric cu certitudine”, care figurează în textul întrebării preliminare, se întemeiază, astfel cum rezultă din decizia de trimitere, pe semnificația juridică a termenului „tatsächlich”, folosit în versiunea în limba germană a punctului 56 din Hotărârea din 30 aprilie 2014, Pfleger și alții (C‑390/12, EU:C:2014:281).

               27

               În această privință, trebuie arătat că versiunile termenului menționat care figurează la punctul 56 din Hotărârea din 30 aprilie 2014, Pfleger și alții (C‑390/12, EU:C:2014:281), într‑un număr important de limbi se apropie mai degrabă de sensul pe care îl are acest termen în versiunea în limba franceză a acestei hotărâri. Astfel, termenul „véritablement” este echivalentul termenului „wirklich” în limba germană, iar nu a termenului „tatsächlich”, această apreciere fiind confirmată printre altele de versiunile termenului vizat care figurează la punctul 56 menționat în limbile spaniolă („verdaderamente”), engleză („genuinely”), lituaniană („tikrai”), polonă („rzeczywiście”), portugheză („verdadeiramente”), română („cu adevărat”) și finlandeză („todellisuudessa”).

               28

               Pe de altă parte, trebuie arătat că, având în vedere contextul jurisprudențial constant și consacrat în care a fost astfel utilizat, termenul german „tatsächlich” trebuie înțeles în speță într‑un sens analog celui al termenului „wirklich”, acești doi termeni apărând interschimbabili în contextul menționat. Astfel, deși este adevărat că Curtea a recurs la termenul „tatsächlich” la punctul 98 din Hotărârea din 8 septembrie 2010, Stoß și alții (C‑316/07, C‑358/07-C‑360/07, C‑409/07 și C‑410/07, EU:C:2010:504), nu este mai puțin adevărat că punctul menționat face trimitere la o jurisprudență în același timp constantă și mai veche, având la bază punctul 37 din Hotărârea din 21 octombrie 1999, Zenatti (C‑67/98, EU:C:1999:514), și punctul 53 din Hotărârea din 6 martie 2007, Placanica și alții (C‑338/04, C‑359/04 și C‑360/04, EU:C:2007:133), care, în versiunea lor în limba germană, au recurs la termenul „wirklich”. Astfel, printre altele, și versiunile în limbile germană și franceză ale punctului 36 din Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Stanleybet și alții (C‑186/11 și C‑209/11, EU:C:2013:33), folosesc, în același context, tot termenii „wirklich” și „véritablement”.

               29

               Rezultă că simpla folosire a expresiei „cu adevărat” la punctul 56 din Hotărârea din 30 aprilie 2014, Pfleger și alții (C‑390/12, EU:C:2014:281), nu poate fi interpretată în sensul că ar revela o indicație dată instanțelor naționale de a constata „în mod empiric cu certitudine” existența anumitor efecte ale reglementării naționale după adoptarea acesteia.

               30

               În al doilea rând, trebuie să se examineze chestiunea dacă, cu ocazia controlului proporționalității unei reglementări naționale restrictive în domeniul jocurilor de noroc, instanța de trimitere trebuie să țină seama nu numai de obiectivul acestei reglementări, astfel cum se prezenta la momentul adoptării acesteia, ci și de efectele reglementării menționate, apreciate ulterior adoptării sale.

               31

               În această privință, trebuie amintit că, la punctul 52 din Hotărârea din 30 aprilie 2014, Pfleger și alții (C‑390/12, EU:C:2014:281), pronunțată în legătură cu aceeași reglementare ca cea în discuție în litigiul principal, Curtea a statuat că instanța națională trebuie să efectueze o apreciere globală a împrejurărilor referitoare la adoptarea și la punerea în aplicare a unei reglementări restrictive.

               32

               Prin urmare, Curtea a statuat deja că aprecierea proporționalității nu se poate limita la analiza situației, astfel cum se prezenta aceasta la momentul adoptării reglementării vizate, ci că această apreciere trebuie să ia în considerare și etapa, în mod necesar ulterioară, pe care o constituie punerea în aplicare a acestei reglementări.

               33

               La punctul 56 din Hotărârea din 30 aprilie 2014, Pfleger și alții (C‑390/12, EU:C:2014:281), Curtea a statuat în plus că articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în măsura în care această reglementare nu răspunde cu adevărat preocupării de a reduce ocaziile de joc sau de a combate infracționalitatea legată de jocuri în mod coerent și sistematic.

               34

               Or, decurge din utilizarea termenilor „în mod coerent și sistematic” că reglementarea vizată trebuie să răspundă preocupării de reducere a ocaziilor de a juca sau de combatere a infracționalității legate de jocuri nu numai la momentul adoptării sale, ci și ulterior acesteia.

               35

               Pe de altă parte, la punctele 65 și 66 din Hotărârea din 15 septembrie 2011, Dickinger și Ömer (C‑347/09, EU:C:2011:582), Curtea a considerat de asemenea că, în cadrul analizei proporționalității, instanța de trimitere are sarcina să efectueze verificări referitoare printre altele la evoluția politicii comerciale a operatorilor autorizați și la situația, la data faptelor din litigiul principal, a activităților infracționale și frauduloase legate de jocuri.

               36

               Rezultă că trebuie să se considere că, cu ocazia controlului proporționalității, abordarea urmată de instanța de trimitere nu trebuie să fie statică, ci dinamică, în sensul că trebuie să țină seama de evoluția împrejurărilor ulterior adoptării reglementării menționate.

               37

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 56 TFUE trebuie să fie interpretat în sensul că, cu ocazia controlului proporționalității unei reglementări naționale restrictive în domeniul jocurilor de noroc, trebuie să se țină seama nu numai de obiectivul acestei reglementări, astfel cum se prezenta la momentul adoptării acesteia, ci și de efectele reglementării menționate, apreciate posterior adoptării sale.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               38

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

                     Articolul 56 TFUE trebuie să fie interpretat în sensul că, cu ocazia controlului proporționalității unei reglementări naționale restrictive în domeniul jocurilor de noroc, trebuie să se țină seama nu numai de obiectivul acestei reglementări, astfel cum se prezenta la momentul adoptării acesteia, ci și de efectele reglementării menționate, apreciate posterior adoptării sale.

                     Semnături

            (
            *1
         )	* Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului (camera a cincea) din 7 octombrie 2015. # CBM Creative Brands Marken GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-227/14.