Hotărârea Curții din data de 2 februarie 1988. # Kwekerij Gebroeders van der Kooy BV și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauze conexate 67, 68 și 70/85.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 25 februarie 2016.#FCC Aqualia, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative AQUALOGY – Marca comunitară verbală anterioară AQUALIA și marca națională figurativă anterioară aqualia – Motive relative de refuz – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-402/14.


HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera de recursuri) din 6 decembrie 2012.#Peter Strobl împotriva Comisiei Europene și a Consiliului Uniunii Europene.#Recurs – Funcţie publică – Funcționari – Recrutare – Concurs general – Candidați înscriși pe o listă de candidați eligibili anterior intrării în vigoare a noului statut – Anunț pentru ocuparea unui post vacant – Numire – Încadrare în grad potrivit noilor norme, mai puțin favorabile – Articolul 12 din anexa XIII la statut – Eroare de drept – Obligaţia de motivare de către Tribunalul Funcţiei Publice.#Cauza T-630/11 P.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 26 ianuarie 2010. # Internationaler Hilfsfonds eV împotriva Comisiei Europene. # Recurs - Acces la documentele instituțiilor - Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 - Acțiune în anulare - Noțiunea «act atacabil» în sensul articolului 230 CE. # Cauza C-362/08 P.

text:
      Cauza C‑362/08 P
      Internationaler Hilfsfonds eV
      împotriva
      Comisiei Europene
      „Recurs – Acces la documentele instituțiilor – Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 – Acțiune în anulare – Noțiunea «act atacabil» în sensul articolului 230 CE”
      Sumarul hotărârii
      Acțiune în anulare – Acte supuse căilor de atac – Noțiune – Acte care produc efecte juridice obligatorii
      [art. 230 CE; Regulamentul nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 4 alin. (7), art. 6 alin. (1),
            art. 7 și art. 8 alin. (1) și (3)]
      Prin prevederea unei proceduri în două etape care vizează să garanteze astfel un acces rapid și ușor la documente, Regulamentul
         nr. 1049/2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei acordă un drept
         de acces foarte larg la documentele instituțiilor în cauză, beneficiul unui asemenea drept nefiind condiționat, în temeiul
         articolului 6 alineatul (1) din acest regulament, de o motivare a cererii. În plus, în temeiul articolului 4 alineatul (7)
         din același regulament, excepțiile prevăzute la alineatele (1)-(3) ale acestui articol nu se pot aplica decât în perioada
         în care protecția se justifică prin conținutul documentului. Rezultă că o persoană poate introduce o nouă cerere de acces
         cu privire la documente la care accesul i-a fost refuzat anterior. O astfel de cerere obligă instituția în cauză să verifice
         dacă refuzul anterior al accesului mai este justificat în raport cu o modificare a situației de drept sau de fapt care a intervenit
         între timp.

      În această privință, trebuie să se considere că un act prin care Comisia refuză accesul la documente constituie un refuz definitiv
         atunci când caracterul definitiv rezultă atât din conținutul său, care evocă explicit o „poziție definitivă” a Comisiei, cât
         și din contextul în care a intervenit, cu alte cuvinte la finalul unei lungi serii de demersuri realizate în mod continuu
         de recurent timp de aproape trei ani, care cuprindeau mai multe cereri și care au făcut obiectul unei proceduri în fața Ombudsmanului
         și al unui aviz detaliat al Comisiei în acest cadru.

      În asemenea circumstanțe, Comisia nu poate pretinde în mod util că recurentul ar fi trebuit, după ce i s-a comunicat actul
         în litigiu, să formuleze o nouă cerere și să aștepte ca această instituție să îi opună un nou refuz pentru ca acesta să poată
         fi considerat un act definitiv și, prin urmare, atacabil. Astfel, un asemenea demers din partea recurentului nu poate conduce
         la rezultatul dorit de acesta, având în vedere că Comisia examinase în detaliu cererea de acces prezentată de acesta și adoptase
         în mod clar și definitiv poziția sa în ceea ce privește refuzul accesului la documentele solicitate.

      A impune întreprinderea unui astfel de demers ar fi, de altfel, contrar obiectivului menționat de garantare a unui acces rapid
         și ușor la documentele instituțiilor în cauză.

      Un astfel de act de refuz constituie un act atacabil, susceptibil să facă obiectul unei acțiuni în anulare în temeiul articolului
         230 CE. Această acțiune este, așadar, admisibilă.

      (a se vedea punctele 56-62)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      26 ianuarie 2010(*)

      „Recurs – Acces la documentele instituțiilor – Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 – Acțiune în anulare – Noțiunea «act atacabil» în sensul articolului 230 CE”
      În cauza C‑362/08 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 7 august 2008,
      Internationaler Hilfsfonds eV, cu sediul în Rosbach (Germania), reprezentată de H. Kaltenecker și R. Karpenstein, Rechtsanwälte,

      recurentă,
      cealaltă parte în proces fiind:
      Comisia Europeană, reprezentată de doamnele P. Costa de Oliveira și S. Fries, precum și de domnul T. Scharf, în calitate de agenți, cu domiciliul
         ales în Luxemburg,

      pârâtă în primă instanță,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, doamnele R. Silva de Lapuerta
         și C. Toader, președinți de cameră, domnii C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann (raportor), M. Ilešič, J. Malenovský,
         U. Lõhmus și J.‑J. Kasel, judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 iunie 2009,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 septembrie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, Internationaler Hilfsfonds eV (denumită în continuare „IH”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului
         de Primă Instanță al Comunităților Europene din 5 iunie 2008, Internationaler Hilfsfonds/Comisia (T‑141/05, denumită în continuare
         „hotărârea atacată”), prin care s‑a respins ca inadmisibilă acțiunea acesteia având ca obiect anularea unei decizii a Comisiei
         Comunităților Europene din 14 februarie 2005, prin care i se refuză accesul la anumite documente deținute de aceasta din urmă
         (denumită în continuare „actul în litigiu”).

       Cadrul juridic
      2        Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele
         Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO L 145, p. 43, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76) are ca obiect
         definirea principiilor, a condițiilor și a limitelor dreptului de acces la documentele acestor instituții prevăzut la articolul
         255 CE.

      3        Intitulat „Beneficiarii și domeniul de aplicare”, articolul 2 din regulamentul menționat recunoaște, la alineatul (1), oricărui
         cetățean al Uniunii și oricărei persoane fizice sau juridice având reședința sau sediul social într‑un stat membru un drept
         de acces la documentele instituțiilor, „sub rezerva principiilor, condițiilor și limitelor definite de prezentul regulament”.

      4        Articolul 4 din același regulament, intitulat „Excepții”, prevede, la alineatul (3), următoarele:

      „Accesul la un document întocmit de o instituție pentru uzul său intern sau primit de o instituție și referitor la o chestiune
         pentru care instituția nu a luat încă nicio decizie este refuzat în cazul în care divulgarea conținutului acestuia ar aduce
         gravă atingere procesului decizional al acestei instituții, cu excepția cazului în care un interes public superior justifică
         divulgarea conținutului documentului în cauză.

      Accesul la un document conținând avize destinate uzului intern în cadrul deliberărilor și al consultărilor preliminare în
         cadrul instituției în cauză este refuzat chiar și după luarea deciziei, în cazul în care divulgarea conținutului acestuia
         ar aduce gravă atingere procesului decizional al acestei instituții, cu excepția cazului în care un interes public superior
         justifică divulgarea conținutului documentului în cauză.”

      5        Articolul 4 alineatul (7) din Regulamentul nr. 1049/2001 are următorul cuprins:

      „Excepțiile prevăzute la alineatele (1), (2) și (3) se aplică doar în perioada în care protecția se justifică prin conținutul
         documentului. Excepțiile se pot pune în aplicare în cursul unui termen de cel mult treizeci de ani. […]”

      6        Articolul 6 din același regulament, intitulat „Cereri de acces”, prevede, la alineatul (1), următoarele:

      „Cererile de acces la documente se formulează în scris, inclusiv în format electronic, într‑una din limbile enumerate la articolul
         [314 CE] și într‑un mod suficient de precis pentru a permite instituției să identifice documentul. Solicitantul nu este obligat
         să‑și motiveze cererea.”

      7        În ceea ce privește soluționarea cererilor inițiale, articolul 7 alineatele (1) și (2) din regulamentul menționat prevede:

      „(1)      Cererile de acces la documente se soluționează cu promptitudine. Solicitantului i se trimite o confirmare de primire. În termen
         de 15 zile lucrătoare de la înregistrarea cererii, instituția fie acordă accesul la documentul solicitat și îl furnizează
         în același termen, în conformitate cu articolul 10, fie îi comunică solicitantului, în scris, motivele respingerii în tot
         sau în parte a cererii și îl informează cu privire la dreptul acestuia de a prezenta o cerere de confirmare, în conformitate
         cu alineatul (2) din prezentul articol.

      (2)      În cazul respingerii în tot sau în parte a cererii, solicitantul poate adresa, în termen de 15 zile lucrătoare de la primirea
         răspunsului din partea instituției, o cerere de confirmare prin care solicită ca instituția să‑și revizuiască poziția.”

      8        În ceea ce privește soluționarea cererilor de confirmare, articolul 8 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 1049/2001
         prevede:

      „(1)      Cererile de confirmare se soluționează cu promptitudine. În termen de 15 zile lucrătoare de la înregistrarea cererii, instituția
         fie permite accesul la documentul solicitat și îl furnizează în același termen, în conformitate cu articolul 10, fie comunică,
         în scris, motivele respingerii în tot sau în parte a cererii. În cazul unei respingeri în tot sau în parte a cererii, instituția
         informează solicitantul cu privire la căile de atac de care dispune, și anume introducerea unei acțiuni în justiție împotriva
         instituției și/sau formularea unei plângeri adresate Ombudsmanului, în conformitate cu condițiile prevăzute la articolele
         [230 CE] și [195 CE].

      […]
      (3)      Lipsa unui răspuns din partea instituției în termenul stabilit se consideră răspuns negativ și dă dreptul solicitantului să
         introducă o acțiune în justiție împotriva instituției și/sau să formuleze o plângere adresată Ombudsmanului, în conformitate
         cu dispozițiile aplicabile din Tratatul CE.”

       Situația de fapt
      9        IH este o organizație neguvernamentală de drept german care își desfășoară activitatea în domeniul ajutorului umanitar. La
         28 aprilie 1998, aceasta a semnat cu Comisia contractul cu titlul „LIEN 97‑2011” (denumit în continuare „contractul”), în
         vederea cofinanțării unui program de ajutor medical pe care îl organiza în Kazahstan.

      10      La 1 octombrie 1999, Comisia a reziliat unilateral contractul menționat și, la 6 august 2001, a informat IH cu privire la
         decizia sa, luată în urma acestei rezilieri, de a recupera o anumită sumă plătită către IH în cadrul executării acestui contract.

      11      La 9 martie 2002, IH a prezentat Comisiei o cerere prin care se solicita accesul la documentele referitoare la contract.

      12      Prin scrisoarea din 8 iulie 2002, Comisia a adresat IH o listă a documentelor cuprinse în patru dosare (denumită în continuare
         „scrisoarea din 8 iulie 2002”). În această scrisoare, făcând trimitere la articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1049/2001,
         aceasta a respins cererea IH în măsura în care viza unele dintre documentele cuprinse în primele trei dosare și totalitatea
         documentelor cuprinse în al patrulea dosar.

      13      Prin scrisoarea din 11 iulie 2002, adresată președintelui Comisiei, IH a solicitat un acces complet la documentele referitoare
         la contract.

      14      Prin scrisoarea din 26 iulie 2002, semnată de directorul Direcției „Europa, Caucaz și Asia Centrală” din cadrul Oficiului
         de Cooperare EuropeAid (denumită în continuare „scrisoarea din 26 iulie 2002”), Comisia a răspuns la această cerere după cum
         urmează:

      „Mă refer la scrisoarea dumneavoastră din 11 iulie 2002 adresată președintelui Prodi, la care mi s‑a cerut să răspund.
      […]
      În prima scrisoare pe care ați primit‑o din partea Comisiei, care datează din 8 iulie 2002 și urmează cererii dumneavoastră
         având ca obiect cunoașterea conținutului diferitelor dosare referitoare la contract […], vi s‑a pus la dispoziție un inventar
         al conținutului respectiv. Pe baza acestui inventar, vi s‑a solicitat să informați serviciile Comisiei cu privire la documentele
         ale căror copii doriți să le obțineți.

      În urma unei astfel de cereri, puteți beneficia de un acces imediat la documentele care nu sunt supuse niciunei restricții.
         În ceea ce privește accesul la documentele supuse unor restricții, astfel cum sunt prevăzute la articolul 4 din Regulamentul
         nr. 1049/2001, în mod normal se decide pentru fiecare caz în parte.

      Reiterez atenția și prioritatea pe care serviciile Comisiei o acordă cererii dumneavoastră.”
      15      La 26 august 2002, IH a consultat documentele la care Comisia a acceptat să îi acorde accesul.

      16      În continuare, Comisia și IH au încercat să găsească o soluție amiabilă cu privire la recuperarea sumei solicitate de Comisie
         în temeiul contractului. La începutul lunii octombrie a anului 2003, Comisia și IH au constatat că nu erau în măsură să ajungă
         la o astfel de soluție amiabilă.

      17      La 6 octombrie 2003, IH a sesizat Ombudsmanul cu o plângere prin care critica refuzul Comisiei de a‑i acorda un acces complet
         la documentele referitoare la contract. Această plângere (denumită în continuare „plângerea depusă de IH”) a fost înregistrată
         cu nr. 1874/2003/GG.

      18      La 15 iulie 2004, Ombudsmanul a adresat Comisiei un proiect de recomandare în care constata că aceasta din urmă nu soluționase
         în mod corect cererea de acces complet la documentele referitoare la contract prezentată de IH și invita instituția menționată
         să efectueze o nouă examinare a acestei cereri. În plus, Ombudsmanul a recomandat Comisiei să permită accesul la documentele
         solicitate, cu excepția situației în care este în măsură să demonstreze că accesul la acestea se încadrează în una dintre
         excepțiile prevăzute de Regulamentul nr. 1049/2001.

      19      La 12 și la 21 octombrie 2004, Comisia a adresat un aviz detaliat Ombudsmanului, redactat în limba engleză, urmat de o versiune
         în limba germană a acestuia (denumit în continuare „avizul detaliat”). În acest aviz, Comisia afirma în special următoarele:

      „Comisia acceptă proiectul de recomandare al Ombudsmanului și a reexaminat cererea [IH] de acces la dosarul [referitor la
         contract]. Aceasta a reexaminat aspectul dacă documentele cuprinse în clasoarele nr. 1, 2 și 3 cu privire la care accesul
         fusese refuzat, precum și totalitatea documentelor cuprinse în clasorul nr. 4 trebuiau divulgate în tot sau în parte conform
         dispozițiilor Regulamentului […] nr. 1049/2001.”

      20      În urma acestei reexaminări, Comisia a acceptat să divulge cinci dintre documentele cu privire la care refuzase anterior accesul
         IH și a anexat copii ale acestora la avizul detaliat.

      21      În ceea ce privește restul documentelor vizate de cererea de acces, aceasta și‑a menținut totuși refuzul de a acorda IH un
         astfel de acces.

      22      Ombudsmanul a transmis IH copii ale versiunilor în limbile engleză și germană ale avizului detaliat la 18 și, respectiv, la
         25 octombrie 2004, invitând‑o pe aceasta din urmă să formuleze observații cu privire la acesta, ceea ce IH a făcut la 22 octombrie
         2004.

      23      La 14 decembrie 2004, Ombudsmanul a adoptat o decizie definitivă cu privire la plângerea depusă de IH. În concluzie, Ombudsmanul
         a făcut, la punctul 3.1 din decizia sa, un comentariu critic cu privire la practica administrativă a Comisiei în cauză. În
         acest sens, Ombudsmanul a constatat că faptul că aceasta nu a prezentat motive valabile care să poată justifica refuzul său
         de a acorda IH accesul la mai multe documente referitoare la contract constituie un caz de administrare defectuoasă. Totuși,
         considerând că Parlamentul European nu putea să ia măsuri în susținerea poziției sale și a IH în cauza cu care fusese sesizat,
         Ombudsmanul a apreciat că nu este util să adreseze Parlamentului European un raport special și, la punctul 3.5 din decizia
         sa, a decis să închidă procedura referitoare la respectiva plângere.

      24      La 22 decembrie 2004, întemeindu‑se pe concluziile deciziei definitive menționate, IH a adresat președintelui Comisiei o cerere
         de acces complet la documentele referitoare la contract, având următorul conținut:

      „[…] prin prezenta avem onoarea să vă înaintăm o cerere formală [vizând] permiterea unui acces deplin al [IH] la dosarele
         Comisiei referitoare la [contract], inclusiv la toate documentele cu privire la care accesul a fost refuzat până în prezent
         de serviciile dumneavoastră. Vă rugăm să dați dispozițiile necesare în vederea convenirii […] unei date apropiate pentru a
         da curs acestei cereri […]

      În susținerea acestei cereri, [facem trimitere] la decizia Ombudsmanului […] din 14 decembrie 2004 […]
      Sperăm că nu va fi necesară o acțiune în justiție și că veți da dispoziții serviciilor dumneavoastră [pentru] asigurarea unui
         acces complet la dosarele în cauză. […]

      Am reținut data de 21 ianuarie 2005 ca dată la care sperăm să putem primi un răspuns din partea dumneavoastră.
      […]”
      25      La 21 ianuarie 2005, răspunzând la această cerere, Comisia a adresat IH o scrisoare având următorul conținut:

      „Vă mulțumim pentru scrisoarea dumneavoastră din 22 decembrie 2004 […], prin care solicitați accesul la documentele [aferente
         contractului], conform Regulamentului [nr.] 1049/2001 […].

      Întrucât Comisia nu a adoptat încă o poziție definitivă [cu privire la] decizia Ombudsmanului din 14 decembrie 2004, vă facem
         cunoscut că cererea dumneavoastră va fi soluționată în cel mai scurt timp.

      Vă mulțumim anticipat pentru înțelegere și vă rugăm să primiți […] salutările noastre.”
      26      Prin actul în litigiu, semnat de directorul Direcției „Sprijin operațional” din cadrul Oficiului de Cooperare EuropeAid, Comisia
         a răspuns, la 14 februarie 2005, la cererea prezentată de IH la 22 decembrie 2004 după cum urmează:

      „Vă mulțumim pentru scrisoarea dumneavoastră din 22 decembrie 2004 […], prin care solicitați accesul la documentele [aferente
         contractului], conform Regulamentului [nr.] 1049/2001 […].

      La 21 ianuarie 2005, v‑am informat că trebuia adoptată o poziție definitivă a Comisiei [cu privire la] decizia Ombudsmanului
         din 14 decembrie 2004 înainte de a răspunde cererii dumneavoastră.

      Întrucât Comisia a adoptat o poziție [cu privire la] decizia menționată potrivit căreia această instituție nu este de acord
         cu interpretarea dată de Ombudsman [articolului 4 alineatul (1) litera (b) și alineatul (3) al doilea paragraf] din regulamentul
         menționat mai sus și Regulamentului [(CE) nr.] 45/2001 [al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2000]
         privind protecția persoanelor fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal de către instituțiile și organele
         comunitare și [privind libera circulație a acestor date (JO 2001, L 8, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 30, p. 142)], aceasta
         a decis să nu acorde accesul la documentele care – în opinia sa – intră sub incidența excepțiilor prevăzute de regulamentul
         menționat, astfel cum sunt invocate în comunicarea Comisiei adresată Ombudsmanului la 12 octombrie 2004.

      Prin urmare, vă informăm cu regret [că], exceptând documentele puse la dispoziție cu ocazia accesului clientului dumneavoastră
         la dosarul [aferent contractului] la 26 [august] 2002 și cele [cinci] documente pe care Comisia le‑a anexat la comunicarea
         menționată adresată Ombudsmanului – al căror conținut a fost transmis […] –, Comisia nu intenționează să vă pună la dispoziție
         alte documente […]”

       Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
      27      Printr‑o cerere depusă la grefa Tribunalului la 11 aprilie 2005, IH a introdus o acțiune în anulare împotriva actului în litigiu.

      28      Prin act separat, Comisia a ridicat o excepție de inadmisibilitate în temeiul articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul
         de procedură al Tribunalului. La 26 iunie 2005, IH a depus observații cu privire la această excepție.

      29      În susținerea excepției de inadmisibilitate menționate, Comisia invoca în special faptul că actul în litigiu nu face decât
         să confirme o decizie luată în luna iulie 2002, cuprinsă în scrisorile sale din 8 și din 26 iulie 2002, care nu a făcut obiectul
         vreunei acțiuni introduse de IH în termenul prevăzut. Prin urmare, actul menționat nu ar reprezenta un act atacabil în cadrul
         unei acțiuni în anulare introduse în temeiul articolului 230 CE.

      30      Într‑o primă etapă, la punctele 72-75 din hotărârea atacată, Tribunalul a calificat scrisoarea din 8 iulie 2002 ca fiind răspunsul
         inițial la o cerere de acces la documentele aferente contractului, în sensul articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 1049/2001.

      31      Într‑o a doua etapă, la punctele 76-79 din hotărârea atacată, Tribunalul a calificat scrisoarea din 26 iulie 2002 ca fiind
         răspunsul la o cerere de confirmare, în sensul articolului 8 din regulamentul menționat, adresată Comisiei de IH la 11 iulie
         2002.

      32      Într‑o a treia etapă, la punctul 81 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că, întrucât nu fusese atacată în termen,
         decizia cuprinsă în scrisoarea din 26 iulie 2002 devenise deja definitivă la data introducerii acțiunii IH.

      33      Având în vedere jurisprudența potrivit căreia o acțiune în anulare îndreptată împotriva unei decizii pur confirmative a unei
         decizii anterioare care nu a fost atacată în termenele prevăzute în acest sens este inadmisibilă, Tribunalul a examinat, în
         consecință, dacă actul în litigiu reprezintă un act pur confirmativ al deciziei din 26 iulie 2002.

      34      În acest context, acesta s‑a întemeiat, la punctul 82 din hotărârea atacată, pe jurisprudența potrivit căreia o decizie este
         pur confirmativă a unei decizii anterioare dacă nu conține niciun element nou în raport cu un act anterior și dacă nu a fost
         precedată de o reexaminare a situației destinatarului acestui act anterior. Tribunalul a citat în această privință Hotărârea
         Curții din 10 decembrie 1980, Grasselli/Comisia (23/80, Rec., p. 3709, punctul 18), Ordonanța Tribunalului din 4 mai 1998,
         BEUC/Comisia (T‑84/97, Rec., p. II‑795, punctul 52), și Hotărârea Tribunalului din 11 iunie 2002, AICS/Parlamentul European
         (T‑365/00, Rec., p. II‑2719, punctul 30).

      35      În această privință, Tribunalul a examinat mai întâi, la punctele 83-92 din hotărârea atacată, dacă elementele invocate de
         IH erau de natură să constituie un „element nou” în sensul acestei jurisprudențe. Acesta a concluzionat că nici concluziile
         Ombudsmanului din decizia din 14 decembrie 2004, nici evoluția și rezultatele anchetei desfășurate de acesta în contextul
         soluționării plângerii depuse de IH nu constituie elemente noi de natură să deosebească actul în litigiu de scrisoarea din
         26 iulie 2002.

      36      Tribunalul a verificat în continuare dacă actul în litigiu fusese precedat de o „reexaminare”, în sensul jurisprudenței citate
         la punctul 34 din prezenta hotărâre, a situației IH. Tribunalul a înlăturat această posibilitate la punctele 93-100 din hotărârea
         atacată.

      37      În consecință, la punctul 102 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat întemeiat argumentul Comisiei potrivit căruia
         actul în litigiu este pur confirmativ și, prin urmare, a admis excepția de inadmisibilitate invocată de aceasta din urmă.

      38      În sfârșit, cu titlu suplimentar, Tribunalul a precizat la punctele 103-110 din hotărârea atacată că, presupunând chiar că
         actul în litigiu nu constituie un act pur confirmativ al scrisorii din 26 iulie 2002, acesta tot nu poate fi considerat un
         act atacabil, pe motiv că ar trebui în acest caz să fie calificat ca răspuns inițial, în sensul articolului 7 alineatul (1)
         din Regulamentul nr. 1049/2001, care nu poate face obiectul unei acțiuni în anulare în temeiul articolului 230 CE.

      39      Întemeindu‑se pe ansamblul acestor considerații, Tribunalul a respins, prin urmare, ca inadmisibilă acțiunea introdusă de
         IH.

       Concluziile părților și procedura în fața Curții
      40      Prin recursul formulat, IH solicită Curții:

      –        anularea hotărârii atacate;
      –        soluționarea definitivă a fondului și anularea actului în litigiu sau, în subsidiar, trimiterea cauzei la Tribunal pentru
         a se pronunța din nou asupra acesteia și

      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      41      Comisia solicită Curții:

      –        respingerea recursului ca fiind în parte inadmisibil sau ca lipsit de temei și
      –        obligarea IH la plata cheltuielilor de judecată.
      42      Prin actul depus la grefa Curții la 21 octombrie 2009, IH a sugerat Curții să dispună redeschiderea procedurii orale, în temeiul
         articolului 61 din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabil procedurii recursului în temeiul articolului 118 din acesta.

       Cu privire la cererea de redeschidere a procedurii orale
      43      Din oficiu, la propunerea avocatului general sau la cererea părților, Curtea poate dispune redeschiderea procedurii orale,
         în conformitate cu articolul 61 din Regulamentul de procedură, în cazul în care consideră că nu este suficient lămurită sau
         că trebuie să soluționeze cauza în temeiul unui argument care nu a fost pus în discuția părților (Hotărârea din 8 septembrie
         2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International, C‑42/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 31 și
         jurisprudența citată).

      44      În schimb, Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și Regulamentul de procedură al acesteia din urmă nu prevăd posibilitatea
         ca părțile să depună observații ca răspuns la concluziile prezentate de avocatul general.

      45      Or, în cererea sa, IH se limitează la invocarea faptului că concluziile avocatului general s‑ar întemeia pe o interpretare
         eronată a Regulamentului nr. 1049/2001.

      46      Curtea consideră, după ascultarea avocatului general, că dispune în speță de toate elementele necesare pentru a soluționa
         litigiul cu care este sesizată și că acesta nu trebuie să fie examinat în raport cu un argument care nu a fost dezbătut în
         fața sa.

      47      În consecință, nu este necesar să se dispună redeschiderea procedurii orale.

       Cu privire la recurs
      48      În hotărârea atacată, Tribunalul a admis, în esență, excepția de inadmisibilitate ridicată în fața sa de Comisie pentru motivul
         că actul în litigiu nu constituie un act atacabil.

      49      IH invocă trei motive în sprijinul recursului său. Primul motiv se întemeiază pe o calificare eronată a deciziei conținute
         în scrisoarea din 26 iulie 2002 ca fiind un răspuns la o cerere de confirmare, în sensul articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 1049/2001. Al doilea și al treilea motiv, care privesc actul în litigiu, se întemeiază pe o calificare eronată a actului
         menționat ca fiind un act pur confirmativ al deciziei menționate și, respectiv, pe o calificare eronată a acestui act ca fiind
         un răspuns inițial, în sensul articolului 7 alineatul (1) din același regulament.

      50      Mai întâi trebuie examinate, împreună, al doilea și al treilea motiv.

      51      Potrivit unei jurisprudențe constante, nu sunt susceptibile să facă obiectul unei acțiuni în anulare decât măsurile care produc
         efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a
         acestuia (a se vedea în special Hotărârea din 12 septembrie 2006, Reynolds Tobacco și alții/Comisia, C‑131/03 P, Rec., p. I‑7795,
         punctul 54 și jurisprudența citată).

      52      Dintr‑o jurisprudență consacrată privind admisibilitatea acțiunilor în anulare reiese de asemenea că trebuie examinată substanța
         însăși a actelor atacate, precum și intenția autorilor lor pentru a califica aceste acte. În această privință, constituie
         în principiu acte atacabile măsurile care stabilesc definitiv poziția Comisiei la sfârșitul unei proceduri administrative
         și care urmăresc să producă efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele reclamantului, cu excluderea măsurilor
         intermediare al căror obiectiv este de a pregăti decizia finală, care nu au astfel de efecte, precum și a actelor pur confirmative
         ale unui act anterior care nu a fost atacat în termen (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 iulie 2008, Athinaïki Techniki/Comisia,
         C‑521/06 P, Rec., p. I‑5829, punctul 42).

      53      În ceea ce privește Regulamentul nr. 1049/2001, trebuie arătat că articolele 7 și 8 din acesta, prin prevederea unei proceduri
         în doi timpi, au ca obiectiv să permită, pe de o parte, o soluționare rapidă și ușoară a cererilor de acces la documentele
         instituțiilor în cauză, precum și, pe de altă parte, în mod prioritar, o rezolvare amiabilă a eventualelor diferende. Pentru
         situațiile în care un asemenea diferend nu poate fi rezolvat între părți, alineatul (1) al articolului 8 menționat prevede
         două căi de atac, și anume o acțiune judecătorească și formularea unei plângeri adresate Ombudsmanului.

      54      Prin faptul că prevede depunerea unei cereri de confirmare, procedura menționată permite în special instituției în cauză să
         își reexamineze poziția înaintea adoptării unei decizii definitive de refuz care poate face obiectul unei acțiuni în fața
         instanțelor judecătorești ale Uniunii. O astfel de procedură permite să se soluționeze cu mai multă promptitudine cererile
         inițiale și, în consecință, să se răspundă cât mai des așteptărilor solicitantului, permițând totodată acestei instituții
         să adopte o poziție detaliată înainte de a refuza definitiv accesul la documentele vizate de solicitant, în special dacă acesta
         din urmă reiterează cererea sa de divulgare a respectivelor documente, în pofida unui refuz motivat al instituției menționate.

      55      Pentru a determina dacă un act poate face obiectul unei acțiuni în temeiul articolului 230 CE, trebuie analizat mai degrabă
         conținutul acestuia decât prezentarea sa formală (a se vedea Hotărârea din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia, 60/81, Rec., p. 2639,
         punctul 9).

      56      Pe de altă parte, trebuie subliniat că Regulamentul nr. 1049/2001 acordă un drept de acces foarte larg la documentele instituțiilor
         în cauză, beneficiul unui asemenea drept nefiind condiționat, în temeiul articolului 6 alineatul (1) din acest regulament,
         de o motivare a cererii. În plus, în temeiul articolului 4 alineatul (7) din acesta, excepțiile prevăzute la alineatele (1)-(3)
         ale acestui articol nu se pot aplica decât în perioada în care protecția se justifică prin conținutul documentului.

      57      Rezultă că o persoană poate introduce o nouă cerere de acces cu privire la documente la care accesul i‑a fost refuzat anterior.
         O astfel de cerere obligă instituția în cauză să verifice dacă refuzul anterior al accesului mai este justificat în raport
         cu o modificare a situației de drept sau de fapt care a intervenit între timp.

      58      Trebuie să se constate, în această privință, că actul în litigiu constituie, în lumina atât a conținutului său, care evocă
         explicit o poziție definitivă a Comisiei, cât și a contextului în care a intervenit, un refuz definitiv al Comisiei de divulgare
         a totalității documentelor solicitate de IH. Acest refuz a pus capăt unei lungi serii de demersuri realizate în mod continuu
         de aceasta din urmă timp de aproape trei ani, amintite la punctele 11-26 din prezenta hotărâre, care vizau obținerea accesului
         la documentele referitoare la contract și cuprindeau mai multe cereri formulate de IH în acest scop.

      59      Astfel cum s‑a menționat la punctul 57 din prezenta hotărâre, IH putea prezenta noi cereri de acces la documentele respective
         fără a i se putea opune de către Comisie refuzuri anterioare ale accesului.

      60      Totodată, în circumstanțe precum cele ale prezentului litigiu, Comisia nu poate pretinde în mod util că IH ar fi trebuit,
         după ce i s‑a comunicat actul în litigiu, să formuleze o nouă cerere și să aștepte ca această instituție să îi opună un nou
         refuz pentru ca acesta să poată fi considerat un act definitiv și, prin urmare, atacabil. Astfel, independent de faptul că,
         în actul în litigiu, Comisia nu a informat IH cu privire la dreptul de a prezenta o cerere de confirmare, un asemenea demers
         din partea acesteia din urmă nu poate conduce la rezultatul dorit de aceasta, având în vedere că, astfel cum rezultă din avizul
         detaliat și din divulgarea a cinci documente în cadrul procedurii declanșate în fața Ombudsmanului, Comisia examinase în detaliu
         cererea de acces prezentată de IH și adoptase în mod clar și definitiv poziția sa în ceea ce privește refuzul accesului la
         documentele solicitate.

      61      A impune întreprinderea unui astfel de demers ar fi, de altfel, contrar obiectivului procedurii prevăzute de Regulamentul
         nr. 1049/2001, care urmărește garantarea unui acces rapid și ușor la documentele instituțiilor în cauză.

      62      În lumina ansamblului acestor elemente, trebuie să se constate că Tribunalul a considerat în mod greșit că actul în litigiu
         nu constituie un act atacabil, susceptibil să facă obiectul unei acțiuni în anulare în temeiul articolului 230 CE. Astfel,
         din considerațiile precedente rezultă, contrar celor statuate de Tribunal, că acțiunea împotriva unui asemenea act este admisibilă.

      63      Rezultă că al doilea și al treilea motiv invocate de IH în susținerea recursului său sunt întemeiate. Fără a fi necesară examinarea
         primului motiv, este necesar, așadar, să se admită recursul și să se anuleze hotărârea atacată.

       Cu privire la acțiunea în primă instanță
      64      Potrivit articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții, aceasta din urmă poate, în cazul în care anulează hotărârea Tribunalului,
         să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată.

      65      Cu toate acestea, Curtea nu este în măsură, în acest stadiu al procedurii, să se pronunțe cu privire la fondul acțiunii introduse
         de IH la Tribunal. Acest aspect al litigiului implică astfel examinarea unor motive și a unor elemente care nu au fost dezbătute
         în fața Tribunalului, întrucât acesta s‑a pronunțat asupra unei excepții de inadmisibilitate introduse prin act separat. Prin
         urmare, în ceea ce privește fondul, cauza nu este în stare de judecată. În schimb, Curtea dispune de elementele necesare pentru
         a se pronunța în mod definitiv cu privire la excepția de inadmisibilitate ridicată de Comisie în cursul procedurii în primă
         instanță.

      66      Pentru motivele enunțate la punctele 51-62 din prezenta hotărâre, excepția de inadmisibilitate menționată, întemeiată pe faptul
         că actul în litigiu nu este susceptibil să facă obiectul unei acțiuni în anulare, trebuie respinsă.

      67      În consecință, cauza trebuie trimisă Tribunalului, pentru ca acesta să examineze acțiunea IH prin care se solicită anularea
         actului în litigiu.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      68      În temeiul articolului 122 primul paragraf din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează
         ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 69 alineatul
         (2) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din regulamentul menționat, partea care
         cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.

      69      Întrucât recursul a fost admis, iar Curtea a respins excepția de inadmisibilitate ridicată de Comisie, este necesară obligarea
         acesteia la suportarea cheltuielilor de judecată aferente recursului, precum și a celor din procedura în primă instanță aferente
         excepției de inadmisibilitate, conform concluziilor IH, și soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de
         judecată aferente celorlalte capete de cerere.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:
      1)      Anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 5 iunie 2008, Internationaler Hilfsfonds/Comisia
            (T‑141/05).
      2)      Respinge excepția de inadmisibilitate ridicată de Comisia Comunităților Europene în fața Tribunalului de Primă Instanță al
            Comunităților Europene.
      3)      Trimite cauza la Tribunalul Uniunii Europene pentru a se pronunța asupra concluziilor Internationaler Hilfsfonds eV prin care
            se solicită anularea deciziei Comisiei Comunităților Europene din 14 februarie 2005, prin care i se refuză accesul la anumite
            documente deținute de aceasta din urmă.
      4)      Obligă Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentei proceduri, precum și a celor din
            procedura în primă instanță aferente excepției de inadmisibilitate.
      5)      Cererea privind cheltuielile de judecată aferente celorlalte capete de cerere se soluționează odată cu fondul.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 9 decembrie 1982. # Onno Plug împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 191/81.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 12 ianuarie 2005. # Wieland-Werke AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Motive absolute de refuz. # Cauze conexate T-367/02 până la T-369/02.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 13 decembrie 1995. # Vereniging van Exporteurs in Levende Varkens și alții și Nederlandse Bond van Waaghouders van Levend Vee și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Acțiune în despăgubiri. # Cauze conexate T-481/93 și T-484/93.