title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 2 iunie 2016.#Lajvér Meliorációs Nonprofit Kft. și Lajvér Csapadékvízrendezési Nonprofit Kft. împotriva Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (NAV).#Cerere de decizie preliminară formulată de Kúria.#Trimitere preliminară – Fiscalitate – Taxa pe valoarea adăugată – Directiva 2006/112/CE – Articolul 9 alineatul (1) – Noțiunile «persoană impozabilă în scopuri de taxă pe valoarea adăugată» și «activitate economică» – Articolul 24 alineatul (1) – Noțiunea «prestare de servicii» – Lucrări de inginerie rurală – Construirea și exploatarea unui sistem de evacuare a apelor de către o societate comercială fără scop lucrativ – Incidența finanțării lucrărilor prin intermediul unor ajutoare de stat și al unor ajutoare ale Uniunii Europene.#Cauza C-263/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      2 iunie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Fiscalitate — Taxa pe valoarea adăugată — Directiva 2006/112/CE — Articolul 9 alineatul (1) — Noțiunile «persoană impozabilă în scopuri de taxă pe valoarea adăugată» și «activitate economică» — Articolul 24 alineatul (1) — Noțiunea «prestare de servicii» — Lucrări de inginerie rurală — Construirea și exploatarea unui sistem de evacuare a apelor de către o societate comercială fără scop lucrativ — Incidența finanțării lucrărilor prin intermediul unor ajutoare de stat și al unor ajutoare ale Uniunii Europene”
      În cauza C‑263/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Kúria (Curtea Supremă, Ungaria), prin decizia din 14 mai 2015, primită de Curte la 3 iunie 2015, în procedura

         Lajvér Meliorációs Nonprofit Kft.,

         Lajvér Csapadékvízrendezési Nonprofit Kft.

      împotriva

         Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (NAV),

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din domnul D. Šváby, președinte de cameră, și domnii J. Malenovský și M. Vilaras (raportor), judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul maghiar, de M. Z. Fehér și de G. Koós, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de K. Talabér‑Ritz și de M. Owsiany‑Hornung, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 9 alineatul (1) și a articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Lajvér Meliorációs Nonprofit Kft. și Lajvér Csapadékvízrendezési Nonprofit Kft., societăți comerciale fără scop lucrativ, pe de o parte, și Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (NAV) (Direcția principală a impozitelor din Regiunea Transdanubia Meridională, Ungaria), pe de altă parte, în legătură cu dreptul acestora la deducerea taxei pe valoarea adăugată (TVA) pentru facturile emise de Recontír BPM Kft. pentru lucrări efectuate în contul lor.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112 prevede că prestările de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul unui stat membru de către o persoană impozabilă care acționează ca atare sunt supuse TVA‑ului.

               4

               Articolul 9 alineatul (1) din directiva menționată prevede:
               „«Persoană impozabilă» înseamnă orice persoană care, în mod independent, desfășoară în orice loc orice activitate economică, indiferent de scopul sau rezultatele activității respective.
               Orice activitate a producătorilor, comercianților sau persoanelor care prestează servicii, inclusiv activitățile miniere și agricole și activitățile prestate în cadrul profesiunilor liberale, este considerată «activitate economică». Exploatarea bunurilor corporale sau necorporale în scopul obținerii de venituri cu caracter de continuitate este de asemenea considerată activitate economică.”

               5

               Articolul 24 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
               „«Prestare de servicii» înseamnă orice operațiune care nu constituie o livrare de bunuri.”

         Dreptul maghiar

               6

               Articolul 5 alineatul (1) din az általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény (Legea nr. CXXVII din 2007 privind taxa pe valoarea adăugată, denumită în continuare „Legea privind TVA‑ul”) prevede:
               „Persoana impozabilă este acea persoană sau organism cu personalitate juridică care desfășoară, în nume propriu, o activitate economică, indiferent de locul, de scopul și de rezultatul acestei activități. […]”

               7

               Articolul 6 alineatul (1) din Legea privind TVA‑ul prevede:
               „Activitate economică înseamnă orice activitate desfășurată sub forma unei profesii care generează un venit, respectiv cu caracter durabil sau regulat, în vederea obținerii unei contraprestații sau prin care se obține acest rezultat, iar aceasta în mod independent.”

               8

               Articolul 16 din Legea privind TVA‑ul prevede:
               „Faptul că livrarea de bunuri sau prestarea de servicii este efectuată în temeiul unui contract, al unei dispoziții legislative sau administrative, al unei hotărâri judecătorești sau al unei decizii administrative (inclusiv o decizie care nu este pronunțată pe fond) sau chiar prin intermediul unei licitații nu are impact asupra livrării de bunuri sau asupra prestării de servicii respective.”

               9

               Potrivit articolului 259 alineatul (6) din Legea privind TVA‑ul:
               „«Contraprestație» înseamnă orice avantaj patrimonial, inclusiv valorile patrimoniale recunoscute pentru reducerea unei creanțe existente, cu excepția despăgubirilor.”

               10

               Articolul 4 alineatul (1) din a gazdasági társaságokról szóló 2006. évi IV. törvény (Legea nr. IV din 2006 privind societățile comerciale) prevede:
               „Pot fi constituite, de asemenea, societăți comerciale pentru desfășurarea unei activități economice colective prin care nu se urmărește obținerea unui profit (societate comercială fără scop lucrativ). Societatea comercială fără scop lucrativ poate fi constituită și poate funcționa sub orice formă. Caracterul nelucrativ al societății comerciale trebuie să figureze în denumirea societății, alături de mențiunea formei de societate.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               11

               Reclamantele din litigiul principal sunt „societăți comerciale fără scop lucrativ”, care, în această calitate, desfășoară o activitate economică prin care nu se urmărește obținerea unui profit și care nu pot desfășura o activitate economică producătoare de venit decât cu titlu complementar. Acestea au fost constituite cu obiectivul de a construi, iar ulterior de a exploata lucrări de inginerie rurală, și anume un sistem de evacuare a apelor, un rezervor și un puț pentru aluviuni pe terenuri care aparțin asociaților lor.

               12

               Lucrările necesare realizării acestor construcții au fost finanțate din resurse de stat și ale Uniunii Europene. Pentru efectuarea acestor lucrări, reclamantele din litigiul principal dispun de autorizații administrative și de acordul proprietarilor terenurilor în cauză. Se prevede de asemenea că reclamantele din litigiul principal încasează de la proprietarii respectivi o redevență pentru exploatarea lucrărilor de inginerie rurală pentru o perioadă de opt ani.

               13

               Pregătirea și realizarea operațiunilor au fost încredințate de reclamantele din litigiul principal societății Recontír BPM Kft., care a emis facturi cu TVA pentru lucrările realizate, pe care reclamantele din litigiul principal au dorit să îl deducă.

               14

               Dreptul de deducere revendicat de reclamantele din litigiul principal a fost însă refuzat de NAV pentru motivul că activitatea proiectată nu era o „activitate economică” în sensul articolului 6 din Legea privind TVA‑ul, nici pentru segmentele care fac parte din rețeaua rutieră, deci utilizabile de orice persoană, nici pentru segmentele situate pe proprietăți private. Prin urmare, reclamantele din litigiul principal nu ar avea, prin prisma activității lor, calitatea de „persoane impozabile”. Acestea nu ar desfășura o activitate calificabilă drept „prestare de servicii”, nici în privința asociaților lor și nici în privința terților. Exploatarea normală a lucrărilor de inginerie rurală, care constă în întreținerea căii din beton și a zonelor din vecinătatea acesteia, precum și în garantarea scurgerii apelor, ar ține de domeniul drumurilor publice și ar corespunde unei obligații impuse printr‑o normă de drept, iar nu unei prestări de servicii. Veniturile reduse pe care reclamantele din litigiul principal urmăresc să le perceapă pentru exploatarea acestor lucrări nu ar corespunde noțiunii „contraprestație” în sensul Legii privind TVA‑ul.

               15

               Acțiunea formulată de reclamantele din litigiul principal împotriva acestei decizii de refuz a fost respinsă în primă instanță, pentru aceleași motive cu cele formulate de NAV.

               16

               În consecință, reclamantele din litigiul principal au formulat recurs la Kúria (Curtea Supremă, Ungaria), în fața căreia au arătat că, în calitate de societăți comerciale, au calitatea de „persoane impozabile”, impozitarea întemeindu‑se pe un element obiectiv. Acestea consideră că posibilitatea exercitării dreptului de deducere depinde de clasificarea activității desfășurate și că, pentru a se încadra în definiția „activității economice” în sensul articolului 6 alineatul (1) din Legea privind TVA‑ul, este suficient să se desfășoare în mod durabil sau regulat o activitate care să aibă drept rezultat obținerea unei contraprestații. Realizarea unui profit nu ar fi necesară în vederea calificării drept „activitate economică”.

               17

               Instanța de trimitere notează că noțiunea „activitate economică” este foarte largă și că nici realizarea unui profit, nici finanțarea investițiilor prin intermediul unor ajutoare de stat nu are vreo influență în acest domeniu. Potrivit acesteia, pentru calificarea unei activități drept „prestare de servicii”, este irelevant dacă reclamantele din litigiul principal execută o obligație de întreținere pe care le‑o impune o normă de drept. În schimb, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă redevența plătită în temeiul contractului de exploatare și de utilizare trebuie considerată drept o contraprestație și dacă există o legătură directă între întreținerea lucrărilor de inginerie rurală realizate datorită investițiilor și o asemenea contraprestație.

               18

               În aceste împrejurări, Kúria (Curtea Supremă) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        În circumstanțele din prezenta cauză, reclamantele [din litigiul principal] acționează în calitate de persoane impozabile, având în vedere că interpretarea articolului 9 alineatul (1) din [Directiva 2006/112] nu exclude activitățile desfășurate de societățile comerciale din domeniul de aplicare al noțiunii de activitate economică, nici chiar în cazul în care acestea pot exercita o activitate economică sub forma unei profesii care generează un venit numai cu caracter complementar?

                        2)

                        În vederea calificării reclamantelor [din litigiul principal] drept persoane impozabile, prezintă relevanță faptul că o parte considerabilă din investiția acestora este finanțată prin intermediul unui ajutor de stat, precum și faptul că, în cadrul exploatării, obțin venituri din perceperea unei redevențe în cuantum redus?

                        3)

                        În cazul unui răspuns negativ la cea de a doua întrebare, trebuie să se considere că această «redevență» reprezintă contraprestația unui serviciu și că există o legătură directă între prestarea serviciului și plata contraprestației?

                        4)

                        Exploatarea investiției presupune o prestare de servicii de către reclamantele [din litigiul principal], în sensul articolului 24 din [Directiva 2006/112], astfel cum a fost interpretat, sau nu se poate considera că este vorba despre o prestare de servicii, întrucât reprezintă îndeplinirea unei obligații legale?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               19

               Prin intermediul celor patru întrebări formulate, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că exploatarea unor lucrări de inginerie rurală, precum cele în discuție în litigiul principal, de către o societate comercială fără scop lucrativ constituie o activitate economică în sensul acestei dispoziții, indiferent de împrejurarea că, pe de o parte, aceste lucrări au fost finanțate în mod substanțial din ajutoare de stat și că, pe de altă parte, exploatarea lor nu generează decât venituri care provin dintr‑o redevență într‑un cuantum redus. Ea solicită de asemenea să se stabilească dacă articolul 24 din directiva menționată trebuie interpretat în sensul că exploatarea acestor lucrări de inginerie rurală constituie o prestare de servicii și dacă există o legătură directă între această prestare și redevența care ar constitui contraprestația ei, indiferent de împrejurarea că este vorba despre îndeplinirea unor obligații prevăzute de norme de drept.

               20

               Trebuie amintit că, deși Directiva 2006/112 stabilește un domeniu de aplicare foarte larg pentru TVA, această taxă vizează numai activitățile cu caracter economic (a se vedea în special Hotărârea din 26 iunie 2003MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, C‑305/01, EU:C:2003:377, punctul 39, Hotărârea din 26 iunie 2007, T‑Mobile Austria și alții, C‑284/04, EU:C:2007:381, punctul 34, precum și Hotărârea din 29 octombrie 2009, Comisia/Finlanda, C‑246/08, EU:C:2009:671, punctul 34).

               21

               Astfel, potrivit articolului 2 din Directiva 2006/112, referitor la operațiunile impozabile, sunt supuse la plata TVA‑ului, pe lângă importurile de bunuri, livrările de bunuri și prestările de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul țării de către o persoană impozabilă. În plus, în temeiul articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2006/112, „persoană impozabilă” înseamnă orice persoană care, în mod independent, desfășoară în orice loc orice activitate economică, indiferent de scopul sau de rezultatele acestei activități (a se vedea în special Hotărârea din 26 martie 1987, Comisia/Țările de Jos, 235/85, EU:C:1987:161, punctul 6, Hotărârea din 16 septembrie 2008, Isle of Wight Council și alții, C‑288/07, EU:C:2008:505, punctele 26 și 27, precum și Hotărârea din 29 octombrie 2009, Comisia/Finlanda, C‑246/08, EU:C:2009:671, punctul 35).

               22

               De asemenea, analiza noțiunilor „livrare de bunuri” și „prestare de servicii” demonstrează că aceste noțiuni, care definesc, în parte, operațiunile taxabile în temeiul Directivei 2006/112, au un caracter obiectiv și se aplică independent de scopul și de rezultatele operațiunilor în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 ianuarie 2006, Optigen, C‑354/03, C‑355/03 și C‑484/03, EU:C:2006:16, punctul 44).

               23

               Noțiunea „activitate economică” este definită la articolul 9 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2006/112 ca incluzând toate activitățile producătorilor, comercianților sau persoanelor care prestează servicii și în special operațiunile care presupun exploatarea bunurilor corporale și necorporale în scopul obținerii de venituri cu caracter de continuitate (a se vedea în special Hotărârea din 26 iunie 2007, T‑Mobile Austria și alții, C‑284/04, EU:C:2007:381, punctul 33, Hotărârea din 29 octombrie 2009, Comisia/Finlanda, C‑246/08, EU:C:2009:671, punctul 36, precum și Hotărârea din 20 iunie 2013, Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr, C‑219/12, EU:C:2013:413, punctul 16).

               24

               În această privință, este necesară constatarea potrivit căreia conceptul „exploatare”, în sensul articolului 9 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2006/112, se referă, conform cerințelor principiului neutralității sistemului comun al TVA‑ului, la toate operațiunile, oricare ar fi forma juridică a acestora, prin care se urmărește obținerea unor venituri cu caracter de continuitate din bunul respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 iunie 2007, T‑Mobile Austria și alții, C‑284/04, EU:C:2007:381, punctul 38, precum și Hotărârea din 13 decembrie 2007, Götz, EU:C:2007:789, punctul 18).

               25

               În plus, conform articolului 24 din Directiva 2006/112, „[p]restare de servicii” înseamnă orice operațiune care nu constituie o livrare de bunuri.

               26

               Or, baza de impozitare a unei prestări de servicii este constituită din tot ceea ce se primește în contrapartidă pentru serviciul realizat și o prestare de servicii nu este, prin urmare, impozabilă decât în cazul în care există o legătură directă între serviciul prestat și contraprestația primită. Rezultă că o prestare de servicii nu este efectuată „cu titlu oneros”, în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112 și, prin urmare, nu este impozabilă decât în cazul în care între prestator și beneficiar există un raport juridic în care au loc prestații reciproce, plata primită de prestator constituind contravaloarea efectivă a serviciului furnizat beneficiarului (Hotărârea din 3 martie 1994,Tolsma, C‑16/93, EU:C:1994:80, punctele 13 și 14, Hotărârea din 21 martie 2002, Kennemer Golf, C‑174/00, EU:C:2002:200, punctul 39, precum și Hotărârea din 6 octombrie 2009, SPÖ Landesorganisation Kärnten, C‑267/08, EU:C:2009:619, punctul 19).

               27

               Acestea sunt elementele în lumina cărora trebuie să se răspundă la întrebările adresate.

               28

               În primul rând, din decizia de trimitere reiese că activitatea în discuție în litigiul principal consistă în exploatarea unor lucrări de inginerie rurală care cuprind un sistem de evacuare a apelor, un rezervor și un puț pentru aluviuni. O asemenea activitate trebuie considerată ca încadrându‑se în noțiunea „activitate economică”, în sensul articolului 9 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2006/112, dacă aceasta este desfășurată în scopul obținerii unor venituri cu caracter de continuitate.

               29

               Aspectul dacă această activitate are drept scop obținerea de venituri cu caracter de continuitate este o problemă de fapt care trebuie apreciată ținându‑se cont de toate datele speței, printre care figurează în special natura bunului vizat (a se vedea Hotărârea din 19 iulie 2012, Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, punctul 33, precum și Hotărârea din 20 iunie 2013, Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr, C‑219/12, EU:C:2013:413, punctul 19).

               30

               În speță, prestațiile efectuate sau care urmează a fi efectuate de reclamantele din litigiul principal constau în exploatarea lucrărilor de inginerie rurală, precum și a rețelei de drumuri publice, care cuprinde unele dintre segmentele acestora, în vederea garantării permanente a liberei scurgeri a apelor, în special prin întreținerea acestor lucrări. Prestațiile respective generează sau vor genera o remunerație, reclamantele din litigiul principal dorind să perceapă de la proprietarii terenurilor în cauză o redevență pentru exploatarea lucrărilor de inginerie rurală pentru o perioadă determinată de opt ani.

               31

               În asemenea condiții, trebuie să se considere că exploatarea acestor lucrări este asigurată în vederea obținerii de venituri.

               32

               În această privință, deși nu este sigur că reclamantele din litigiul principal începuseră exploatarea lucrărilor de inginerie rurală la data la care și‑au revendicat dreptul de deducere a TVA‑ului plătit în amonte, trebuie amintit că persoana care are intenția, confirmată prin elemente obiective, să demareze în mod independent o „activitate economică” în sensul articolului 9 din Directiva 2006/112 și care efectuează primele cheltuieli de investiții în acest scop trebuie considerat persoană impozabilă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 21 martie 2000, Gabalfrisa și alții, C‑110/98-C‑147/98, EU:C:2000:145, punctul 47, precum și Hotărârea din 8 iunie 2000, Breitsohl, C‑400/98, EU:C:2000:304, punctul 34).

               33

               În plus, este necesar să se constate că perioada de opt ani prevăzută pentru perceperea redevenței de exploatare avute în vedere îi conferă acesteia un caracter de continuitate în sensul jurisprudenței citate la punctul 23 din prezenta hotărâre.

               34

               Existența unor venituri cu caracter de continuitate nu poate fi pusă la îndoială pentru motivul că reclamantele din litigiul principal nu ar putea desfășura o activitate economică sub forma unei profesii care generează un venit decât cu titlu complementar.

               35

               Pe de o parte, trebuie amintit că atât din textul însuși al articolului 9 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2006/112, cât și din jurisprudența Curții reiese că, pentru a considera că exploatarea unui bun corporal sau incorporal este exercitată în scopul obținerii de venituri, este indiferent dacă această exploatare urmărește sau nu urmărește să genereze profit (a se vedea în special Hotărârea din 20 iunie 2013, Finanzamt Freistadt Rohrbach Urfahr, C‑219/12, EU:C:2013:413, punctul 25), astfel încât faptul că, din cauza formei lor de societate, reclamantele din litigiul principal nu pot desfășura o activitate economică sub forma unei profesii care generează un venit decât cu titlu complementar nu are impact asupra existenței unei activități economice prin care se urmărește realizarea de venituri cu caracter de continuitate.

               36

               Pe de altă parte, incidența unei posibile desfășurări a activității în discuție în litigiul principal cu titlu complementar asupra caracterului economic al acestei activități depinde de analiza ansamblului condițiilor de exploatare a lucrărilor de inginerie rurală pentru a se determina dacă acestea sunt utilizate în vederea obținerii de venituri care au efectiv un caracter de continuitate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 septembrie 1996, Enkler, C‑230/94, EU:C:1996:352, punctul 27, precum și Hotărârea din 19 iulie 2012, Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, punctul 34).

               37

               Cu toate acestea, având în vedere elementele factuale comunicate de instanța de trimitere și relevate deja la punctele 31-34 din prezenta hotărâre, rezultă că, având în vedere durata redevenței de exploatare preconizate, acesteia trebuie să i se confere un caracter de continuitate de natură să determine considerarea exploatării acestor lucrări drept o „activitate economică” în sensul articolului 9 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2006/112.

               38

               În sfârșit, împrejurarea că investițiile realizate ar fi fost finanțate în mare parte din ajutoare acordate de statul membru și de Uniune nu poate influența natura economică sau neeconomică a activității desfășurate sau proiectate de reclamantele din litigiul principal, întrucât noțiunea „activitate economică” are un caracter obiectiv și se aplică independent nu doar de scopul și de rezultatele operațiunilor în cauză, ci și de modul de finanțare ales de operatorul în cauză, inclusiv atunci când este vorba despre subvenții publice (a se vedea, în ce privește interdicția limitării dreptului de deducere, Hotărârea din 6 octombrie 2005, Comisia/Franța, C‑243/03, EU:C:2005:589, punctele 32 și 33, precum și Hotărârea din 23 aprilie 2009, PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08, EU:C:2009:261, punctele 20 și 26).

               39

               În al doilea rând, exploatarea lucrărilor de inginerie rurală nu poate fi considerată ca intrând în categoria prestărilor de servicii efectuate cu titlu oneros decât dacă există o legătură directă între serviciul prestat și redevența de exploatare primită sau care urmează a fi primită de reclamantele din litigiul principal și doar dacă această redevență constituie contravaloarea efectivă a serviciului furnizat beneficiarilor.

               40

               În speță, prestațiile efectuate sau care urmează a fi efectuate de reclamantele din litigiul principal constau în exploatarea lucrărilor de inginerie rurală, precum și a rețelei de drumuri publice, care cuprinde unele dintre segmentele acestora, în vederea garantării permanente a liberei scurgeri a apelor, în special prin întreținerea acestor lucrări, și constituie, prin urmare, prestări de servicii în sensul articolului 24 din Directiva 2006/112.

               41

               În aprecierea caracterului oneros al activității în discuție în litigiul principal, împrejurarea că, în cadrul acestei activități, întreținerea drumului public pentru a permite libera scurgere a apelor îndeplinește o obligație impusă de o normă de drept nu poate avea relevanță, o asemenea împrejurare neputând repune în discuție nici calificarea unei astfel de activități drept „prestare de servicii” și nici legătura directă dintre această prestație și contraprestația ei.

               42

               Astfel, s‑a statuat că faptul că activitatea vizată constă în exercitarea unor funcții conferite și reglementate de lege, într‑un scop de interes general, este irelevant pentru a aprecia dacă această activitate este constituită din prestări de servicii efectuate cu titlu oneros (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 septembrie 2000, Comisia/Franța, C‑276/97, EU:C:2000:424, punctul 33, precum și Hotărârea din 29 octombrie 2009, Comisia/Finlanda, C‑246/08, EU:C:2009:671, punctul 40). Pe de altă parte, s‑a statuat de asemenea că, chiar și atunci când activitatea vizată are ca obiect executarea unei obligații constituționale care revine exclusiv și direct statului membru în cauză, legătura directă existentă între prestarea de servicii efectuată și contraprestația primită nu poate fi repusă în discuție ca urmare a acestui simplu fapt (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 octombrie 2015, Saudaçor, C‑174/14, EU:C:2015:733, punctul 39).

               43

               De asemenea, niciunul dintre celelalte elemente comunicate de instanța de trimitere nu este de natură să afecteze legătura existentă între prestarea de servicii efectuată sau care urmează a fi efectuată și contraprestația primită sau care urmează a fi primită.

               44

               Această situație se regăsește în special în ceea ce privește cuantumul redus al redevenței de exploatare prevăzute de reclamantele din litigiul principal.

               45

               Astfel, trebuie amintit că faptul că o tranzacție economică este realizată la un preț mai mare sau mai mic decât prețul de cost și, prin urmare, la un preț mai mare sau mai mic decât prețul normal al pieței este fără relevanță în ceea ce privește calificarea drept tranzacție cu titlu oneros (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 ianuarie 2015, Hotel Scandic Gåsabäck, C‑412/03, EU:C:2005:47, punctul 22, Hotărârea din 9 iunie 2011, Campsa Estaciones de Servicio, C‑285/10, EU:C:2011:381, punctul 25, precum și Hotărârea din 27 martie 2014, Le Rayon d'Or, C‑151/13, EU:C:2014:185, punctele 36 și 37).

               46

               Prin urmare, o asemenea împrejurare nu este de natură să afecteze legătura directă care există între prestările de servicii efectuate sau care urmează a fi efectuate și contraprestația obținută sau care urmează a fi obținută, al cărei cuantum este determinat în avans și potrivit unor criterii bine stabilite (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 octombrie 2015, Saudaçor, C‑174/14, EU:C:2015:733, punctul 36).

               47

               În plus, cuantumul redevenței menționate a fost determinat în avans, întrucât se consideră, atât de instanța de trimitere, cât și de guvernul maghiar și de Comisia Europeană, că redevența primită sau care urmează a fi primită este în cuantum redus. Cu privire la acest aspect, se poate admite de asemenea că acest cuantum a fost determinat pe baza unor criterii bine stabilite. Astfel, prestațiile de întreținere efectuate sau care urmează a fi efectuate de reclamantele din litigiul principal trebuie să corespundă existenței unei obligații, care le revine în calitate de exploatante ale lucrărilor de inginerie rurală, de a garanta libera scurgere a apelor. O asemenea obligație se poate concretiza prin operațiuni definite de întreținere realizate la termene regulate și care pot genera o remunerație determinată în avans.

               48

               Într‑un asemenea context, redevența de exploatare, chiar în cuantum redus, poate constitui contravaloarea serviciului furnizat de reclamantele din litigiul principal proprietarilor terenurilor pe care sunt situate lucrările menționate, în conformitate cu Hotărârea din 3 martie 1994, Tolsma (C‑16/93, EU:C:1994:80, punctele 13 și 14), cu Hotărârea din 21 martie 2002, Kennemer Golf (C‑174/00, EU:C:2002:200, punctul 39), precum și cu Hotărârea din 6 octombrie 2009, SPÖ Landesorganisation Kärnten (C‑267/08, EU:C:2009:619, punctul 19).

               49

               În această privință, va reveni instanței de trimitere sarcina să verifice dacă cuantumul redevenței primite sau care urmează a fi primită este de natură, în calitate de contraprestație, să caracterizeze existența unei legături directe între prestările de servicii efectuate sau care urmează a fi efectuate și contraprestația acestora și, în consecință, caracterul oneros al prestațiilor de servicii. Ea va trebui în mod special să se asigure că redevența prevăzută de reclamantele din litigiul principal nu remunerează decât parțial prestațiile efectuate sau care urmează a fi efectuate și că nivelul său nu a fost determinat ca urmare a existenței altor factori eventuali și care pot, dacă este cazul, să repună în discuție legătura directă dintre prestații și contraprestația lor.

               50

               Pe de altă parte, va reveni, dacă este cazul, instanței de trimitere sarcina de a se asigura că operațiunea în discuție în litigiul principal nu constituie un aranjament pur artificial, lipsit de realitate economică, efectuat în scopul unic de obținere a unui avantaj fiscal (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 2011, Tanoarch, C‑504/10, EU:C:2011:707, punctul 51 și Hotărârea din 12 iulie 2012, J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard, C‑326/11, EU:C:2012:461, punctul 35).

               51

               Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate după cum urmează:

                        —

                        articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că exploatarea unor lucrări de inginerie rurală precum cele în discuție în litigiul principal de către o societate comercială fără scop lucrativ, care nu desfășoară o asemenea activitate decât cu titlu complementar sub forma unei profesii care generează venituri, constituie o activitate economică în sensul acestei dispoziții, în pofida împrejurării că, pe de o parte, aceste lucrări au fost finanțate în mod substanțial din ajutoare de stat și că, pe de altă parte, exploatarea lor nu determină decât venituri care provin dintr‑o redevență în cuantum redus, cu condiția ca această redevență să aibă un caracter de continuitate, având în vedere durata sa de percepere prevăzută;

                        —

                        articolul 24 din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că exploatarea unor lucrări de inginerie rurală precum cele în discuție în litigiul principal constă în realizarea unor prestări de servicii efectuate cu titlu oneros, pentru motivul că acestea se află în legătură directă cu redevența primită sau care urmează a fi primită, sub rezerva faptului că această redevență în cuantum redus constituie contravaloarea serviciului furnizat și indiferent de împrejurarea că aceste prestații ar reprezenta îndeplinirea unor obligații prevăzute de norme de drept. Va reveni instanței de trimitere sarcina să verifice dacă cuantumul redevenței primite sau care urmează a fi primită este de natură, în calitate de contraprestație, să caracterizeze existența unei legături directe între prestările de servicii efectuate sau care urmează a fi efectuate și contraprestația menționată și, în consecință, caracterul oneros al prestărilor de servicii. Ea va trebui să se asigure în special că redevența prevăzută de reclamantele din litigiul principal nu remunerează decât parțial prestațiile efectuate sau care urmează a fi efectuate și că nivelul său nu a fost determinat ca urmare a existenței altor factori eventuali și care pot, dacă este cazul, să repună în discuție legătura directă dintre prestații și contraprestația lor.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               52

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

                           1)

                           Articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că exploatarea unor lucrări de inginerie rurală precum cele în discuție în litigiul principal de către o societate comercială fără scop lucrativ, care nu desfășoară decât cu titlu complementar o asemenea activitate sub forma unei profesii care generează venituri, constituie o activitate economică în sensul acestei dispoziții, în pofida împrejurării că, pe de o parte, aceste lucrări au fost finanțate în mod substanțial din ajutoare de stat și că, pe de altă parte, exploatarea lor nu determină decât venituri care provin dintr‑o redevență în cuantum redus, cu condiția ca această redevență să aibă un caracter de continuitate, având în vedere durata sa de percepere prevăzută.

                           2)

                           Articolul 24 din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că exploatarea unor lucrări de inginerie rurală precum cele în discuție în litigiul principal constă în realizarea unor prestări de servicii efectuate cu titlu oneros, pentru motivul că acestea se află în legătură directă cu redevența primită sau care urmează a fi primită, sub rezerva ca această redevență în cuantum redus să constituie contravaloarea serviciului furnizat și în pofida împrejurării că aceste prestații ar reprezenta îndeplinirea unor obligații prevăzute de norme de drept. Revine instanței de trimitere sarcina să verifice dacă cuantumul redevenței primite sau care urmează a fi primită este de natură, în calitate de contraprestație, să caracterizeze existența unei legături directe între prestările de servicii efectuate sau care urmează a fi efectuate și contraprestația menționată și, în consecință, caracterul oneros al prestărilor de servicii. Ea va trebui să se asigure în special că redevența prevăzută de reclamantele din litigiul principal nu remunerează decât parțial prestațiile efectuate sau care urmează a fi efectuate și că nivelul său nu a fost determinat ca urmare a existenței altor factori eventuali și care pot, dacă este cazul, să repună în discuție legătura directă dintre prestații și contraprestația lor.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: maghiara.


title: Hotărârea Curții (camera a opta) din 15 decembrie 2011. # Niels Møller împotriva Haderslev Kommune. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Vestre Landsret - Danemarca. # Prevenirea și controlul integrat al poluării - Directiva 96/61/CE - Anexa I, punctul 6.6 litera (c) - Instalații pentru creșterea în sistem intensiv a porcilor cu capacități de peste 750 de locuri pentru scroafe - Includerea sau neincluderea locurilor pentru scrofițe. # Cauza C-585/10.

text:
      Cauza C‑585/10
      Niels Møller
      împotriva
      Haderslev Kommune
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Vestre Landsret)
      „Prevenirea și controlul integrat al poluării – Directiva 96/61/CE – Anexa I, punctul 6.6 litera (c) – Instalații pentru creșterea în sistem intensiv a porcilor cu capacități de peste 750 de locuri pentru scroafe – Includerea sau neincluderea locurilor pentru scrofițe”
      Sumarul hotărârii
      Mediu – Prevenirea și controlul integrat al poluării – Directiva 96/61 – Instalații pentru creșterea în sistem intensiv a
            porcilor cu capacități de peste 750 de locuri pentru scroafe – Noțiunea de locuri pentru scroafe
      [Regulamentul nr. 166/2006 al Parlamentului European și al Consiliului; Directiva 96/61 a Consiliului, art. 1 și anexa I,
            pct. 6.6 lit. (c)]
      Expresia „locuri pentru scroafe” care figurează la punctul 6.6 litera (c) din anexa I la Directiva 96/61 privind prevenirea
         și controlul integrat al poluării, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul nr. 166/2006, trebuie interpretată în sensul
         că înglobează locurile pentru scrofițe, și anume femele din specia porcină care au trecut deja printr‑o perioadă de călduri,
         dar care nu au fătat încă.

      (a se vedea punctul 39 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      15 decembrie 2011(*)

      „Prevenirea și controlul integrat al poluării – Directiva 96/61/CE – Anexa I, punctul 6.6 litera (c) – Instalații pentru creșterea în sistem intensiv a porcilor cu capacități de peste 750 de locuri pentru scroafe – Includerea sau neincluderea locurilor pentru scrofițe”
      În cauza C‑585/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Vestre Landsret
         (Danemarca), prin decizia din 2 decembrie 2010, primită de Curte la 13 decembrie 2010, în procedura

      Niels Møller
      împotriva
      Haderslev Kommune,
      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din domnul K. Schiemann, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a opta, doamna C. Toader și domnul E. Jarašiūnas
         (raportor), judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 6 octombrie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Møller, de G. Lund, advokat;
      –        pentru Haderslev Kommune, de E. Gram, advokat;
      –        pentru guvernul danez, de domnul C. Vang, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul ceh, de domnii M. Smolek și D. Hadroušek, în calitate de agenți;
      –        pentru Irlanda, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnul B. Doherty, barrister;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamnele A. Alcover San Pedro și S. Petrova, precum și de domnul U. Nielsen, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea punctului 6.6 litera (c) din anexa I la Directiva
         96/61/CE a Consiliului din 24 septembrie 1996 privind prevenirea și controlul integrat al poluării (JO L 257, p. 26, Ediție
         specială, 15/vol. 3, p. 183), astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (CE) nr. 166/2006 al Parlamentului European și
         al Consiliului din 18 ianuarie 2006 (JO L 33, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 15, p. 212, denumită în continuare „Directiva
         96/61”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Møller, pe de o parte, și Haderslev Kommune (comuna Haderslev,
         denumită în continuare „Kommune”), pe de altă parte, în legătură cu o decizie a acesteia din urmă de a-l obliga să reducă
         capacitățile exploatării la un maxim de 750 de locuri pentru scroafe.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Articolul 1 din Directiva 91/630/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1991 de stabilire a normelor minime de protecție a porcilor
         (JO L 340, p. 33, Ediție specială, 03/vol. 10, p. 198), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/88/CE a Consiliului
         din 23 octombrie 2001 (JO L 316, p. 1, denumită în continuare „Directiva 91/630”), prevedea:

      „Prezenta directivă stabilește normele minime privind protecția porcilor izolați în scopul creșterii și al îngrășării.”
      4        Potrivit dispozițiilor articolului 2 din directiva menționată:

      „În sensul prezentei directive:
      1.      prin porc se înțelege un animal din specia porcină, indiferent de vârstă, crescut pentru reproducere sau îngrășare;
      [...]
      3.      prin scrofiță se înțelege o femelă puberă din specia porcină, care încă nu a fătat;
      4.      prin scroafă se înțelege o femelă din specia porcină după prima fătare;
      [...]”
      5        Considerentele (8) și (27) ale Directivei 96/61 prevăd:

      „(8)      întrucât obiectivul unei strategii integrate de control al poluării este acela de a preveni emisiile în aer, apă sau sol oriunde
         este posibil, având în vedere managementul deșeurilor, și, unde nu este posibil, de a minimiza aceste emisii pentru a se atinge
         un nivel înalt de protecție a mediului în ansamblul său;

      [...]
      (27)      întrucât prezenta directivă vizează instalațiile al căror potențial de poluare și, de aceea, de poluare transfrontalieră este
         considerabil; [...]”

      6        Scopul și domeniul de aplicare ale acestei directive sunt definite la articolul 1 după cum urmează:

      „Scopul prezentei directive este de a realiza prevenirea și controlul integrat al poluării care rezultă din activitățile enumerate
         la anexa I. Prezenta directivă stabilește măsurile destinate prevenirii sau, în cazul în care aceasta nu este posibilă, reducerii
         emisiilor în aer, apă sau sol care provin din activitățile menționate anterior, inclusiv măsurile referitoare la deșeuri,
         pentru a se atinge un nivel înalt de protecție a mediului în ansamblul său, fără a aduce atingere Directivei 85/337/CEE [a
         Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului (JO L 175,
         p. 40, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 174), astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/11/CE a Consiliului din 3 martie
         1997 (JO L 73, p. 5, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 254)] și altor prevederi comunitare relevante.”

      7        Articolul 2 din Directiva 96/61 este redactat după cum urmează:

      „În sensul prezentei directive:
      [...]
      3.      «instalație» înseamnă o unitate tehnică fixă în care se desfășoară una sau mai multe dintre activitățile enumerate la anexa
         I, precum și alte activități direct asociate care au o conexiune tehnică cu activitățile desfășurate în amplasamentul respectiv
         și care ar putea avea un efect asupra emisiilor și a poluării;

      4.      «instalație existentă» înseamnă o instalație în funcțiune sau, în conformitate cu legislația existentă până la data de intrare
         în vigoare a acestei directive, o instalație autorizată sau, din perspectiva autorității competente, o instalație care face
         obiectul unei cereri complete de autorizare, cu condiția ca instalația respectivă să intre în funcțiune în termen de un an
         de la data intrării în vigoare a prezentei directive;

      [...]
      9.      «autorizație» înseamnă o parte sau totalitatea unei decizii scrise (sau a mai multor decizii de acest tip) prin care se acordă
         autorizația de a exploata o instalație, în totalitate sau parțial, dacă se îndeplinesc anumite condiții care garantează faptul
         că instalația se conformează cerințelor prezentei directive. […]

      [...]”
      8        Articolul 5 din Directiva 96/61, referitor la cerințele pentru acordarea autorizațiilor pentru instalațiile existente, prevede
         la alineatul (1):

      „Statele membre iau măsurile necesare pentru a garanta că autoritățile competente se asigură, prin intermediul autorizațiilor
         emise în conformitate cu articolele 6 și 8 sau, după caz, prin revizuirea și, dacă este necesar, prin actualizarea condițiilor,
         că instalațiile existente funcționează conform cerințelor din articolele 3, 7, 9, 10, 13, articolul 14 prima și a doua liniuță
         și articolul 15 alineatul (2), în termen de maximum opt ani de la intrarea în vigoare a prezentei directive, fără a aduce
         atingere legislației comunitare speciale.”

      9        Articolul 9 din aceeași directivă, referitor la condițiile de acordare a autorizației, prevede la alineatele (1) și (3):

      „(1)      Statele membre se asigură că autorizația cuprinde toate măsurile necesare pentru îndeplinirea cerințelor din articolele 3
         și 10 pentru acordarea autorizațiilor, pentru a atinge un nivel înalt de protecție a mediului în ansamblul său, prin protecția
         aerului, a apei și a solului.

      [...]
      (3)      Autorizația prevede valorile limită de emisie pentru agenți poluanți, în special pentru cei menționați la anexa III, care
         pot fi emiși de instalația respectivă în cantități semnificative, luându-se în considerare natura acestora și potențialul
         lor de a transfera poluarea dintr-un mediu în altul (apă, aer, sol). Dacă este necesar, autorizația cuprinde cerințele adecvate
         pentru protecția solului și a apelor subterane, precum și măsurile privind managementul deșeurilor generate de instalație.
         După caz, valorile limită pot fi suplimentate sau înlocuite cu parametri sau cu măsuri tehnice echivalente.

      Pentru instalațiile menționate la punctul 6.6 din anexa I, valorile limită de emisie stabilite în conformitate cu prezentul
         alineat țin seama de considerațiile practice adecvate pentru categoriile de instalații respective.

      [...]”
      10      În conformitate cu punctul 6.6 din anexa I la Directiva 96/61, țin de categoriile de activități prevăzute de această directivă:

      „Instalații pentru creșterea în sistem intensiv a păsărilor domestice și a porcilor cu capacități de peste:
      [...]
      (b)      2 000 de [a se citi «locuri pentru»] porci de producție (peste 30 kg)
      sau
      (c)      750 de [a se citi «locuri pentru»] scroafe.”
      11      Punctul 2 din introducerea la această anexă I precizează că valorile‑prag menționate în aceasta se referă în general la capacități
         de producție sau la randamente.

       Dreptul național
      12      Articolul 41 alineatele (1) și (2) din Legea privind protecția mediului (lov om miljøbeskyttelse), astfel cum a fost publicată
         prin Legea de consolidare nr. 1757 din 22 decembrie 2006, prevede:

      „(1)      În cazul în care o întreprindere dintre cele enumerate produce o poluare semnificativă, autoritatea de supraveghere poate
         dispune reducerea acestei poluări, inclusiv prin adoptarea unor măsuri specifice. Autoritatea de supraveghere poate de asemenea
         să emită o somație în cazul în care se consideră că o întreprindere dintre cele enumerate prezintă un risc evident de poluare
         semnificativă.

      (2)      În cazul în care poluarea nu poate fi redusă, autoritatea de supraveghere poate interzice continuarea activității, cu posibilitatea
         de a dispune închiderea întreprinderii respective.”

      13      Decizia nr. 1640 din 13 decembrie 2006 referitoare la autorizări, în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede la
         articolul 1 alineatul (6):

      „Exploatațiile zootehnice descrise la punctul I.101 al listei din anexa 1 trebuie considerate ca fiind întreprinderi enumerate
         până în momentul în care exploatația zootehnică este supusă unor modificări sau extinderii [...]”

      14      Punctul I.101 din anexa I la aceeași decizie prevede:

      „Instalații pentru activități zootehnice pentru un număr mai mare de:
      (a)      250 de unități de șeptel sau 270 de unități de șeptel în cazul în care cel puțin 90% dintre unitățile de șeptel sunt provenite
         din scroafe cu purcei de maximum 30 kg sau 750 de locuri pentru scroafe.”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      15      La 8 noiembrie 2007, Kommune a efectuat o inspecție de mediu la exploatația domnului Møller. Cu ocazia inspecției respective,
         s-a constatat că exploatația includea un șeptel de 875 de scroafe cu vârsta de cel mult un an. La 26 noiembrie 2007, Kommune
         i-a trimis domnului Møller o notificare prin care arăta că intenționează să emită o somație pentru a-l obliga să reducă capacitățile
         exploatării la un număr maxim de 750 de locuri pentru scroafe, întrucât nu avea aprobare de mediu pentru a exploata o instalație
         care dispune de mai mult de 750 de locuri. La 20 decembrie 2007, Kommune a emis o somație împotriva domnului Møller prin care
         îl obliga să procedeze la o reducere în acest sens până cel târziu la 15 iunie 2008. Acesta din urmă a contestat această decizie
         în fața instanței de trimitere.

      16      În acțiunea formulată în fața acesteia din urmă, domnul Møller arată că este necesar să se facă distincție între locurile
         pentru scrofițe și locurile pentru scroafe. El apreciază că noțiunea „scroafă” include doar femelele adulte care au fătat,
         în timp ce termenul „scrofiță” trebuie înțeles ca desemnând femelele adulte care au trecut de prima perioadă de călduri, dar
         care nu au fătat încă. Domnul Møller susține că Kommune a inclus în mod greșit numărul de locuri pentru scrofițe din exploatație
         în numărul de locuri pentru scroafe. În consecință, decizia contestată ar fi ilegală, întrucât capacitatea exploatării sale
         nu ar depăși limita de 750 de locuri pentru scroafe.

      17      Kommune susține în fața instanței de trimitere că avea dreptul să includă numărul de locuri pentru scrofițe în numărul de
         locuri pentru scroafe. Ea arată că obiectivul Directivei 96/61 este protecția mediului și că nu există niciun motiv pentru
         a considera că o scrofiță poluează mai puțin decât o scroafă sau că este la originea unei poluări diferite. Ea deduce din
         aceasta că locurile pentru scrofițe sunt vizate prin expresia „locuri pentru scroafe”. În opinia sa, reglementările în materie
         de bunăstare a animalelor nu sunt pertinente în această privință.

      18      În cuprinsul deciziei de trimitere, Vestre Landsret arată, pe de o parte, că numărul de locuri pentru scroafe din exploatația
         domnului Møller nu depășește limita de 750 decât dacă sunt luate în considerare locurile pentru scrofițe și, pe de altă parte,
         că locurile destinate scroafelor, care sunt femele care au fătat, și cele afectate scrofițelor, care sunt femele care nu au
         fătat încă, sunt concepute în același mod.

      19      Pe de altă parte, instanța menționată arată că, deși expresia „locuri pentru scroafe” nu este definită în Directiva 96/61,
         totuși Directiva 91/630 distinge scroafele de scrofițe. În această privință, ea subliniază că scrofițele reprezintă între
         12% și 20 % dintr-un șeptel de scroafe. Prin urmare, problema dacă punctul 6.6 litera (c) din anexa I la Directiva 96/61 trebuie
         interpretat ca incluzând locurile pentru scrofițe printre cele destinate scroafelor ar avea o incidență asupra domeniului
         de aplicare al acestei directive și, în consecință, asupra soluționării litigiului cu care este sesizată.

      20      În aceste condiții, Vestre Landsret a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Punctul 6.6 litera (c) din anexa I la Directiva [96/61] trebuie interpretat în sensul că se referă și la locurile pentru
         scrofițe?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      21      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă expresia „locuri
         pentru scroafe”, care figurează la punctul 6.6 litera (c) din anexa I la Directiva 96/61, trebuie interpretată în sensul că
         înglobează locurile pentru scrofițe.

      22      Domnul Møller și Irlanda apreciază că se impune un răspuns negativ la această întrebare, în special din perspectiva reglementării
         referitoare la bunăstarea animalelor, care distinge scroafele de scrofițe. Domnul Møller susține în plus că, potrivit jurisprudenței
         Curții, poluarea generată de aceste animale nu poate fi luată în considerare în vederea interpretării solicitate, întrucât
         Curtea a respins deja posibilitatea de a calcula pragurile de autorizare a instalațiilor de creștere în sistem intensiv pornind
         de la așa-numita metodă a „animalelor-echivalente”.

      23      Kommune, guvernele danez și ceh, precum și Comisia Europeană consideră, dimpotrivă, că expresia „locuri pentru scroafe” include
         locurile pentru scrofițe, în special din cauza faptului că, în opinia acestora, în vederea interpretării Directivei 96/61,
         considerațiile referitoare la mediu trebuie să prevaleze. Or, scrofițele ar genera o poluare cel puțin echivalentă celei generate
         de scroafe.

      24      În această privință trebuie relevat, pe de o parte, că din decizia de trimitere reiese că termenul „scrofiță” desemnează,
         în speță, femele care, deși au trecut deja printr‑o perioadă de călduri, nu au fătat încă. Pe de altă parte, Directiva 96/61,
         în cuprinsul căreia nu figurează termenul „scrofiță”, nu definește noțiunea „scroafă”.

      25      Potrivit unei jurisprudențe constante, determinarea sensului și a sferei termenilor pentru care dreptul Uniunii nu oferă nicio
         definiție trebuie realizată în funcție de sensul lor obișnuit în limbajul curent, ținând cont de contextul în care sunt utilizați
         și de obiectivele urmărite de reglementarea din care fac parte (a se vedea printre altele Hotărârea din 24 octombrie 1996,
         Kraaijeveld și alții, C-72/95, Rec., p. I‑5403, punctul 38, Hotărârea din 22 decembrie 2008, Wallentin-Hermann, C‑549/07,
         Rep., p. I‑11061, punctul 17, precum și Hotărârea din 22 ianuarie 2009, Association nationale pour la protection des eaux
         et rivières și OABA, C-473/07, Rep., p. I‑319, punctele 23 și 24).

      26      De asemenea, necesitatea unei interpretări uniforme a diferitelor versiuni lingvistice ale unei dispoziții a dreptului Uniunii
         impune și ca, în caz de divergențe între acestea, dispoziția în cauză să fie interpretată în raport cu economia generală și
         cu finalitatea reglementării din care face parte (Hotărârea Kraaijeveld și alții, citată anterior, punctul 28, precum și Hotărârea
         din 19 aprilie 2007, Profisa, C‑63/06, Rep., p. I‑3239, punctul 14).

      27      În ceea ce privește sensul obișnuit al termenului „scroafă”, este necesar să se arate că el desemnează în general femela din
         specia porcină. În această privință, se impune a constata că Directiva 91/630 precizează, la articolul 2, că definițiile pe
         care le conține sunt date „[î]n sensul” directivei în cauză, cu alte cuvinte că sunt specifice acesteia. Prin urmare, contrar
         celor susținute de Irlanda în ședință, nu se poate considera că definiția termenului „scroafă” care figurează la acel articol
         permite determinarea sensului obișnuit al acestui termen. Astfel fiind, după cum a arătat același stat membru, termenul „scroafă”
         nu are un sens univoc în ansamblul limbilor oficiale ale Uniunii Europene. Astfel, acest termen poate fi de asemenea înțeles,
         în special în limbile germană și engleză, ca referindu-se doar la femelele din specia porcină care au fătat deja o dată.

      28      Se impune, prin urmare, a examina și economia generală a Directivei 96/61 și obiectivele urmărite de aceasta.

      29      Curtea a statuat deja că obiectivul Directivei 96/61, astfel cum este definit la articolul 1, este prevenirea și controlul
         integrat al poluării prin punerea în aplicare a unor măsuri destinate prevenirii sau reducerii emisiilor în aer, apă sau sol
         care provin din activitățile menționate în anexa I, pentru a se atinge un nivel înalt de protecție a mediului (Hotărârea Association
         nationale pour la protection des eaux et rivières și OABA, citată anterior, punctul 25).

      30      Această abordare integrată se materializează printr‑o coordonare adecvată a procedurii și a condițiilor de autorizare a instalațiilor
         industriale cu potențial de poluare important, permițând să se atingă cel mai înalt nivel de protecție a mediului în ansamblu,
         aceste condiții trebuind, în toate cazurile, să includă dispoziții referitoare la minimizarea poluării la mare distanță sau
         transfrontaliere și să garanteze un nivel ridicat de protecție a mediului în ansamblu (Hotărârea Association nationale pour
         la protection des eaux et rivières și OABA, citată anterior, punctul 26).

      31      Întrucât obiectivul Directivei 96/61 a fost definit în mod larg, punctul 6.6 litera (c) din anexa I nu poate, astfel cum sugerează
         domnul Møller și Irlanda, face obiectul unei interpretări restrictive care să excludă locurile destinate scrofițelor (a se
         vedea, prin analogie, Hotărârea Association nationale pour la protection des eaux et rivières și OABA, citată anterior, punctul
         27).

      32      Interpretarea care asimilează scrofițele cu scroafele prevăzute la punctul 6.6 litera (c) din anexa I la Directiva 96/61 se
         coroborează, în primul rând, cu contextul în care se înscrie utilizarea termenului „scroafă” în această dispoziție. Astfel,
         același punct 6.6 distinge, în ceea ce privește creșterea în sistem intensiv a porcilor, între porcii de producție de peste
         30 kg, vizați la litera (b) de la punctul menționat, și scroafe, vizate la litera (c) de la același punct. Prin urmare, în
         sensul Directivei 96/61, se operează o distincție între creșterea în sistem intensiv a porcilor de producție, masculi sau
         femele, de peste 30 de kilograme, destinați îngrășării, și creșterea în sistem intensiv a femelelor destinate reproducerii.
         Or, de îndată ce o femelă a trecut de prima perioadă de călduri, ea intră, prin natura lucrurilor, în categoria femelelor
         destinate reproducerii și trebuie, în consecință, să intre în noțiunea „scroafă”, în sensul punctului 6.6 litera (c) menționat,
         în același mod ca și o femelă din specia porcină care a fătat deja.

      33      Această interpretare se coroborează, în al doilea rând, cu faptul, invocat de guvernele danez și ceh, precum și de Comisie
         și care nu a fost serios contestat de domnul Møller, că o femelă care a trecut de prima perioadă de călduri este la originea
         unei poluări care are aceeași incidență asupra mediului ca și cea generată de o scroafă care a fătat deja. În această privință,
         se impune a arăta că, întrucât obiectivul Directivei 96/61 este, astfel cum rezultă de la punctele 29 și 30 din prezenta hotărâre,
         acela de a atinge un nivel înalt de protecție a mediului supunând autorizării și anumitor condiții instalațiile industriale
         cu un potențial de poluare important, poluarea care rezultă dintr-o activitate dată prezintă, contrar celor arătate de domnul
         Møller, o relevanță certă în vederea interpretării punctului 6.6 litera (c) din anexa I la aceeași directivă.

      34      Se impune a sublinia de asemenea în această privință că Curtea, la punctul 40 din Hotărârea Association nationale pour la
         protection des eaux et rivières și OABA, citată anterior, nu a exclus orice posibilitate de a determina pragul de autorizare
         prealabilă a instalațiilor de creștere în sistem intensiv potrivit unei metode a animalelor-echivalente prin luarea în considerare
         a poluării realmente generate de un animal dat. Ea a considerat doar că, pe de o parte, utilizarea unei asemenea metode nu
         ar trebui admisă decât dacă asigură respectarea deplină a obiectivului de prevenire și de reducere a poluanților care rezultă
         din anumite activități, urmărit de Directiva 96/61, și că, pe de altă parte, recurgerea la această metodă nu poate avea ca
         efect excluderea de la regimul instituit de directivă a instalațiilor care se încadrează în domeniul de aplicare al acesteia,
         în considerarea capacității totale a acestora (Hotărârea Association nationale pour la protection des eaux et rivières și
         OABA, citată anterior, punctul 40).

      35      Împrejurarea că Directiva 91/630 distinge printre altele scroafele de scrofițe nu este de natură a pune în discuție interpretarea
         reținută la punctul 32 din prezenta hotărâre.

      36      Astfel, reiese de la articolul 1 că Directiva 91/630 stabilește normele minime privind protecția porcilor izolați în scopul
         creșterii și îngrășării, norme care vizează, potrivit celui de al doilea considerent al acestei directive, asigurarea bunăstării
         animalelor de fermă. În acest scop, ea prevede diverse reguli care urmăresc în special să asigure că porcii în sens larg dispun
         de un mediu corespunzător nevoilor lor de mișcare și explorare și care să le permită, eventual, să aibă interacțiuni sociale
         cu alte porcine [a se vedea considerentele (4) și (5) ale Directivei 2001/88].

      37      Directiva 91/630 urmărește astfel un obiectiv vădit diferit de cel fixat de Directiva 96/61 și, în consecință, dispozițiile
         sale nu pot fi utilizate pentru interpretarea care trebuie dată noțiunii „scroafă” care figurează la punctul 6.6 litera (c)
         din anexa I la Directiva 96/61.

      38      În plus, se impune, pe de o parte, să se constate că Directiva 96/61 nu conține nicio trimitere la Directiva 91/630 în ceea
         ce privește definirea activităților care țin de domeniul său de aplicare și, pe de altă parte, să se amintească faptul că,
         astfel cum s‑a constatat deja la punctul 27 din prezenta hotărâre, Directiva 91/630 precizează, la articolul 2, că definițiile
         pe care le conține îi sunt specifice.

      39      Din ansamblul celor ce precedă rezultă că trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că expresia „locuri pentru scroafe”
         care figurează la punctul 6.6 litera (c) din anexa I la Directiva 96/61 trebuie interpretată în sensul că înglobează locurile
         pentru scrofițe (femele din specia porcină care au trecut deja printr-o perioadă de călduri, dar care nu au fătat încă).

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      40      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
      Expresia „locuri pentru scroafe” care figurează la punctul 6.6 litera (c) din anexa I la Directiva 96/61/CE a Consiliului
            din 24 septembrie 1996 privind prevenirea și controlul integrat al poluării, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul
            (CE) nr. 166/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 ianuarie 2006, trebuie interpretată în sensul că înglobează
            locurile pentru scrofițe (femele din specia porcină care au trecut deja printr-o perioadă de călduri, dar care nu au fătat
            încă).
      Semnături
      * Limba de procedură: daneza.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 30 septembrie 2015.#Volkswagen AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ULTIMATE – Motiv absolut de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-385/14.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra extinsă) din data de 14 septembrie 1995. # Antillean Rice Mills NV, Trading & Shipping Co. Ter Beek BV, European Rice Brokers AVV, Alesie Curaçao NV și Guyana Investments AVV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Admisibilitate. # Cauze conexate T-480/93 și T-483/93.


Hotărârea Curții din data de 5 iulie 1967. # Stanislas Ciechelski împotriva Caisse régionale de sécurité sociale du Centre d'Orléans și directeur régional de la sécurité sociale d'Orléans. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel d'Orléans - Franța. # Cauza 1-67.