title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 12 februarie 2015.#Comisia Europeană împotriva IPK International - World Tourism Marketing Consultants GmbH.#Recurs – Decizie a Comisiei prin care se dispune rambursarea unei contribuții financiare – Executarea unei hotărâri a Tribunalului Uniunii Europene – Distincție între dobânzile moratorii și dobânzile compensatorii – Calculul dobânzilor.#Cauza C-336/13 P.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      12 februarie 2015 (
            *1
         )
      „Recurs — Decizie a Comisiei prin care se dispune rambursarea unei contribuții financiare — Executarea unei hotărâri a Tribunalului Uniunii Europene — Distincție între dobânzile moratorii și dobânzile compensatorii — Calculul dobânzilor”
      În cauza C‑336/13 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 19 iunie 2013,

         Comisia Europeană, reprezentată de F. Dintilhac, de G. Wilms și de G. Zavvos, în calitate de agenți,
      recurentă,
      cealaltă parte din procedură fiind:

         IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH, cu sediul în München (Germania), reprezentată de C. Pitschas, Rechtsanwalt,
      reclamantă în primă instanță,
      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, și domnii A. Arabadjiev și J. L. da Cruz Vilaça (raportor), judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot;
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 4 septembrie 2014,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin recursul formulat, Comisia Europeană solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene IPK International/Comisia (T‑671/11, EU:T:2013:163, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta a anulat Decizia Comisiei din 14 octombrie 2011 [ENTR/R1/HHO/lsa – entre.r.l(2011)1183091] (denumită în continuare „decizia în litigiu”) în măsura în care aceasta limitează cuantumul dobânzilor care trebuiau plătite IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH (denumită în continuare „IPK”) la 158618,27 euro.

         Istoricul cauzei

               2

               Prezentul litigiu se înscrie într‑o serie de cauze între aceleași părți, care au făcut obiectul mai multor litigii deduse judecății Tribunalului și a Curții, începând cu anul 1994. Aceste cauze au la origine Decizia Comisiei din 4 august 1992 privind acordarea în favoarea IPK a unei contribuții financiare. La aproape 13 ani de la adoptarea acestei decizii, Comisia, întemeindu‑se pe neregularități de procedură, a anulat, printr‑o decizie din 13 mai 2005, acordarea acestei contribuții financiare. În continuare, această instituție a emis, la 4 decembrie 2006, un ordin de recuperare pentru executarea căruia IPK a rambursat, la 15 mai 2007, suma de 318000 de euro, majorată cu dobânzi moratorii.

               3

               Prin Hotărârea IPK International/Comisia (T‑297/05, EU:T:2011:185), Tribunalul a anulat această decizie a Comisiei din 13 mai 2005. Acesta a considerat că, desigur, Comisia a constatat în mod întemeiat existența unor neregularități procedurale care justificau în principiu anularea contribuției financiare respective. Cu toate acestea, decizia menționată trebuia anulată ca urmare a nerespectării termenului de prescripție.

               4

               În consecință, printr‑o scrisoare din 27 iulie 2011, IPK a solicitat Comisiei rambursarea sumelor plătite. Cuantumul în cauză era compus din trei tranșe, și anume o primă tranșă de 212000 de euro, neplătită către IPK, respectiv 40 % din contribuția financiară acordată în 1992, o a doua tranșă de 318000 de euro, rambursată între timp de IPK, respectiv 60 % din contribuția financiară menționată, precum și o a treia tranșă de 31961,63 euro, corespunzătoare dobânzilor moratorii pe care IPK le plătise Comisiei odată cu rambursarea celei de a doua tranșe. IPK a solicitat de asemenea plata unor dobânzi moratorii începând de la 1 ianuarie 1994 pentru prima tranșă și începând de la 18 mai 2007, respectiv din ziua următoare datei la care IPK a procedat la rambursarea sumelor deja plătite majorate cu dobânzi moratorii, în ceea ce privește cea de a doua tranșă.

               5

               La 14 octombrie 2011, Comisia a adoptat și a notificat IPK decizia în litigiu, în care a menționat cuantumul total care trebuia plătit acesteia, inclusiv dobânzile calificate drept „compensatorii”. Aceste dobânzi, în cuantum de 158618,27 euro, au fost calculate în conformitate cu ratele dobânzilor Băncii Centrale Europene (BCE) și ale Institutului Monetar European (IME), predecesorul BCE, pentru principalele operațiuni de refinanțare. În plus, Comisia a precizat că a calculat aceste dobânzi începând cu 18 mai 2007 pentru cuantumurile de 318000 de euro și de 31961,63 euro și începând cu 1 ianuarie 1994 pentru cuantumul de 212000 de euro, până la 31 octombrie 2011.

               6

               Printr‑o scrisoare din 17 octombrie 2011, IPK a contestat legalitatea deciziei în litigiu și a solicitat să i se comunice în special temeiul juridic al acestei decizii, precum și justificarea calificării dobânzilor în cauză drept „compensatorii”, iar nu „moratorii”.

               7

               Printr‑o scrisoare din 25 octombrie 2011, Comisia a precizat între altele că decizia în litigiu era întemeiată pe articolul 266 TFUE. În plus, aceasta a arătat că nu era ținută la plata dobânzilor moratorii, ci că a dedus din jurisprudență obligația de a plăti dobânzi compensatorii în conformitate cu o hotărâre de anulare.

         Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată

               8

               Printr‑o cerere introductivă depusă la grefa Tribunalului la 22 decembrie 2011, IPK a formulat o acțiune în anularea deciziei în litigiu, în măsura în care cuantumul dobânzilor care i‑au fost atribuite este de doar 158618,27 euro. Aceasta a invocat un motiv unic, întemeiat pe încălcarea articolului 266 TFUE și având ca obiect contestarea calculului dobânzilor efectuat de Comisie.

               9

               Prin hotărârea atacată, Tribunalul a admis acțiunea formulată de IPK.

               10

               Din cuprinsul punctului 27 din această hotărâre rezultă că, potrivit IPK, prin decizia în litigiu, Comisia și‑a recunoscut obligația de a plăti acestei societăți dobânzi începând de la 1 ianuarie 1994 pentru prima tranșă și începând de la 18 mai 2007 pentru celelalte două tranșe. IPK a precizat astfel că această obligație de plată a Comisiei nu face obiectul prezentului litigiu, astfel încât, în această măsură, decizia în litigiu a devenit definitivă. La punctul 33 din această hotărâre, Tribunalul a constatat că, în ședință, Comisia a recunoscut că datorează IPK un cuantum de 158618,27 euro cu titlu de dobânzi compensatorii.

               11

               La punctul 34 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat că argumentele Comisiei, potrivit căreia, pe de o parte, IPK ar fi un creditor de rea‑credință și, pe de altă parte, Tribunalul ar fi constatat, în Hotărârea IPK International/Comisia (EU:T:2011:185), comportamente culpabile ale acestei societăți, nu pot repune în discuție existența creanței principale și nici faptul că Comisia datorează dobânzi.

               12

               La punctul 36 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit că, indiferent de denumirea lor, dobânzile în cauză trebuie calculate pe baza ratei dobânzii BCE pentru principalele operațiuni de refinanțare, majorând această rată cu două puncte. El a precizat că această majorare forfetară este destinată să prevină îmbogățirea fără justă cauză, înainte de a deduce la punctul 39 din hotărârea menționată că, în mod greșit, Comisia a omis majorarea ratelor dobânzilor compensatorii.

               13

               În ceea ce privește dobânzile moratorii, la punctul 41 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit că „jurisprudența consacrată […] a recunoscut obligația necondiționată a Comisiei de a plăti dobânzi moratorii, printre altele în cazul în care aceasta angajează răspunderea extracontractuală a Uniunii pentru perioada următoare pronunțării hotărârii care o constată […], precum și în cazul restituirii plății nedatorate în urma unei hotărâri de anulare”. De asemenea, acesta a constatat că Comisia a recunoscut, în faza orală a procedurii, că este debitoarea unor dobânzi moratorii datorate de la pronunțarea Hotărârii IPK International/Comisia (EU:T:2011:185), înainte de a concluziona că Comisia era obligată să adauge cuantumului principal datorat dobânzi moratorii care, în speță, ca urmare a faptului că părțile au căzut de comun acord cu privire la acest aspect, ar curge de la 15 aprilie 2011, indiferent de aspectul că decizia în litigiu constituie unicul temei juridic al creanței principale în cauză.

               14

               Tribunalul a considerat, la punctul 42 din hotărârea atacată, că „Comisia era de asemenea ținută să calculeze aceste dobânzi moratorii pe baza cuantumului principal datorat, majorat cu dobânzile compensatorii aplicabile anterior”.

         Concluziile părților în fața Curții

               15

               Comisia solicită Curții:

                        —

                        anularea hotărârii atacate;

                        —

                        respingerea acțiunii formulate de IPK și

                        —

                        obligarea acestei societăți la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.

               16

               IPK solicită respingerea recursului formulat de Comisie și obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

         Cu privire la recurs

               17

               În susținerea recursului formulat, Comisia invocă șase motive, întemeiate, în primul rând, pe faptul că hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept care rezultă din încălcarea jurisprudenței Curții în materie de dobânzi compensatorii, în al doilea rând, pe nerespectarea jurisprudenței privind distincția dintre dobânzile compensatorii și dobânzile moratorii, în al treilea rând, pe o eroare de drept privind capitalizarea dobânzilor compensatorii și calculul dobânzilor moratorii începând de la 15 aprilie 2011, în al patrulea rând, pe o interpretare eronată a deciziei în litigiu și a unei hotărâri precedente a Tribunalului, precum și pe denaturarea faptelor, în al cincilea rând, pe insuficiența motivării și pe o contradicție între motive și, în al șaselea și ultimul rând, pe o eroare de drept în aplicarea principiilor dreptului Uniunii în materia îmbogățirii fără justă cauză.

               18

               Primul, al doilea și al patrulea motiv se referă la temeiul juridic al creanței în cauză și la aplicarea jurisprudenței privind dobânzile compensatorii. Întrucât problema dobânzilor datorate este strâns legată de cea a temeiului juridic al obligației de plată care revine Comisiei, aceste motive trebuie examinate împreună.

         Cu privire la eroarea de drept care ține de temeiul juridic al creanței și de aplicarea jurisprudenței privind dobânzile compensatorii

      Argumentele părților

               19

               Comisia invocă o eroare de drept care ar rezulta din încălcarea de către Tribunal a jurisprudenței aplicabile în materie de dobânzi compensatorii. Astfel, Tribunalul nu ar fi respectat jurisprudența Curții, care rezultă în special din Hotărârea Mulder și alții/Consiliul și Comisia (C‑104/89 și C‑37/90, EU:C:2000:38, punctul 214), și pe cea a Tribunalului, care rezultă în special din Hotărârea Agraz și alții/Comisia (T‑285/03, EU:T:2008:526, punctul 50), potrivit căreia dobânzile compensatorii urmăresc să compenseze inflația constatată în statul membru în care este stabilit creditorul, prin repararea pierderilor rezultate din deprecierea monetară.

               20

               Comisia susține, în plus, că Tribunalul a încălcat jurisprudența privind distincția care trebuie stabilită între dobânzile compensatorii și dobânzile moratorii. Tribunalul ar fi trebuit, astfel, să țină seama de funcțiile diferite pe care le îndeplinesc aceste două tipuri de dobânzi, stabilind o rată mai ridicată în ceea ce privește dobânzile moratorii. Acestea din urmă ar avea ca scop să stimuleze debitorul să își plătească datoria cât mai repede posibil, în timp ce dobânzile compensatorii ar urmări să compenseze pierderea de valoare a patrimoniului.

               21

               În sfârșit, Comisia susține că Tribunalul s‑a întemeiat pe o interpretare eronată a deciziei în litigiu și a unei hotărâri precedente, precum și pe denaturarea faptelor.

               22

               Comisia admite că a recunoscut, în decizia în litigiu și în ședință, faptul că este ținută la plata creanței care rezultă din decizia de acordare inițială „resuscitată” prin Hotărârea IPK International/Comisia (EU:T:2011:185) din 15 aprilie 2011. Ea apreciază însă că obligația de plată care îi revine rezultă în mod direct din obligația de executare a hotărârii menționate și că, prin urmare, Tribunalul a considerat în mod eronat că decizia în litigiu, întrucât constituie o „recunoaștere a datoriei”, este unicul temei juridic al obligației de plată a sumei principale și a dobânzilor. Tribunalul ar fi trebuit să considere că această obligație de plată se întemeiază pe articolul 266 TFUE.

               23

               IPK consideră că Comisia face o interpretare eronată a hotărârii atacate deoarece Tribunalul nu a repus în discuție faptul că dobânzile compensatorii urmăresc să atenueze deprecierea monetară. Pe de altă parte, IPK arată că aceasta din urmă nu constituie singurul parametru care poate fi utilizat în vederea calculării dobânzilor compensatorii. Acestea ar avea de asemenea drept funcție să compenseze beneficiul nerealizat sau chiar prevenirea îmbogățirii fără justă cauză.

               24

               De asemenea, IPK consideră că faptul că, din punct de vedere formal, calculul este același în ceea ce privește cele două tipuri de dobânzi vizate nu împiedică recunoașterea funcției specifice fiecăreia dintre acestea. În plus, ar exista o diferență materială de calcul între cele două tipuri de dobânzi, având în vedere că dobânzile compensatorii ar fi calculate numai pe baza datoriei principale, în timp ce dobânzile moratorii ar fi calculate pe baza acesteia, însă majorată cu dobânzile compensatorii scadente la data pronunțării hotărârii.

               25

               În sfârșit, IPK arată că Tribunalul ar fi trebuit să se întemeieze pe articolul 266 TFUE. Aceasta apreciază însă că această eroare de drept nu influențează calculul dobânzilor în cauză.

         Aprecierea Curții

               26

               La punctele 34 și 41 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că decizia în litigiu constituie unicul temei juridic al creanței principale în cauză.

               27

               Trebuie amintit însă că articolul 264 primul paragraf TFUE prevede că, în cazul în care o acțiune în anulare este admisă, actul atacat este declarat nul și neavenit.

               28

               În speță, Hotărârea IPK International/Comisia (EU:T:2011:185) din 15 aprilie 2011, prin care Tribunalul a anulat decizia Comisiei din 13 mai 2005 menționată la punctul 2 din prezenta hotărâre, a avut ca efect confirmarea deciziei de acordare a contribuției financiare în litigiu din 4 august 1992.

               29

               În plus, din articolul 266 primul paragraf TFUE reiese că instituția emitentă a actului anulat trebuie să ia măsurile impuse de executarea hotărârii prin care acest act a fost declarat nul și neavenit. Aceasta presupune în special plata sumelor datorate și restituirea plății nedatorate, precum și plata de dobânzi moratorii.

               30

               În această privință, trebuie subliniat că plata dobânzilor moratorii constituie o măsură de executare a hotărârii de anulare, în sensul articolului 266 primul paragraf TFUE, în măsura în care urmărește să compenseze forfetar privarea de beneficiile unei creanțe și să încurajeze debitorul să execute, în cel mai scurt timp, hotărârea de anulare.

               31

               Din cele ce precedă rezultă că obligația impusă Comisiei privind plata creanței principale, însoțită de dobânzi, își găsește temeiul nu în executarea deciziei în litigiu, ci în executarea Hotărârii IPK International/Comisia (EU:T:2011:185) din 15 aprilie 2011, conform articolului 266 TFUE.

               32

               Prin urmare, trebuie să se constate că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat, la punctele 34 și 41 din hotărârea atacată, că decizia în litigiu constituie unicul temei al creanței în cauză.

               33

               Cu toate acestea, criticile îndreptate împotriva motivelor neesențiale ale unei decizii a Tribunalului nu pot determina anularea acestei decizii și sunt, așadar, inoperante (a se vedea în acest sens Hotărârea Franța/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, punctul 79, și Hotărârea Ungaria/Comisia, C‑31/13 P, EU:C:2014:70, punctul 82).

               34

               Or, în speță, motivarea care figurează la punctul 34 din hotărârea atacată constituie un răspuns la motivul Comisiei întemeiat pe faptul că creditorul ar fi de rea‑credință. În special, ultima teză a acestui punct, prin care Tribunalul arată că decizia în litigiu constituie unicul temei juridic al creanței principale în cauză, începe cu expresia „pe de altă parte” și vine să încheie o scurtă analiză a Hotărârii IPK International/Comisia (EU:T:2011:185) din 15 aprilie 2011 care urmărește să demonstreze că abordarea Comisiei decurge dintr‑o interpretare eronată a acestei hotărâri. Această ultimă teză prezintă, prin urmare, un caracter neesențial.

               35

               De asemenea, la punctul 41 din hotărârea atacată, Tribunalul își încheie raționamentul privind obligația impusă Comisiei de a plăti dobânzi moratorii începând de la pronunțarea Hotărârii IPK International/Comisia (EU:T:2011:185) din 15 aprilie 2011 cu precizarea că, astfel cum s‑a menționat la punctul 34 din hotărârea atacată, această constatare este valabilă independent de faptul că decizia în litigiu constituie unicul temei juridic al creanței principale în cauză.

               36

               Întrucât motivul privind, în esență, temeiul juridic al creanței în cauză este îndreptat împotriva unor motive neesențiale, acesta trebuie, în consecință, să fie înlăturat ca inoperant.

               37

               Pe de altă parte, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 93 din concluzii, acordarea dobânzilor compensatorii nu ține de măsura executării unei hotărâri în anulare, în sensul articolului 266 primul paragraf TFUE, ci de aplicarea celui de al doilea paragraf al acestui articol 266, care se referă la articolul 340 TFUE, adică la contenciosul răspunderii extracontractuale a Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Brazzelli Lualdi și alții, C‑136/92 P, EU:C:1994:211, punctul 42). Această categorie de dobânzi urmărește, astfel, să compenseze scurgerea timpului până la evaluarea judiciară a cuantumului prejudiciului, independent de orice întârziere imputabilă debitorului.

               38

               Rezultă că Tribunalul a apreciat în mod eronat că Comisia este debitoarea unor dobânzi calificate drept „compensatorii”, deși, în temeiul articolului 266 primul paragraf TFUE, în cadrul executării Hotărârii IPK International/Comisia (EU:T:2011:185) din 15 aprilie 2011 puteau fi acordate numai dobânzi moratorii.

               39

               În consecință, întrucât motivele de recurs privesc, în esență, aplicarea jurisprudenței privind dobânzile compensatorii, acestea trebuie înlăturate ca inoperante.

         Cu privire la eroarea de drept privind capitalizarea dobânzilor compensatorii și calculul dobânzilor moratorii începând de la 15 aprilie 2011

      Argumentele părților

               40

               Acest al treilea motiv poate fi împărțit în două aspecte. Astfel, prin intermediul unuia dintre aspectele acestui motiv, Comisia contestă obligația stabilită în sarcina sa privind plata de dobânzi moratorii începând de la 15 aprilie 2011.

               41

               Recurenta subliniază că, în principiu, dobânzile moratorii pot fi impuse în urma punerii în întârziere, pe care o înlocuiește dispozitivul deciziei Tribunalului în cazul în care dispune obligarea în acest sens. În lipsa acestei dispoziții, Tribunalul nu poate impune retroactiv plata unor asemenea dobânzi. Comisia contestă astfel faptul că data de 15 aprilie 2011 a fost reținută ca punct de plecare al obligației la plata dobânzilor moratorii, întrucât o asemenea obligație ar trebui să rezulte nu din Hotărârea IPK International/Comisia (EU:T:2011:185) din 15 aprilie 2011, ci doar din decizia în litigiu.

               42

               În sfârșit, luarea în considerare a acestei date ar contrazice poziția adoptată de Tribunal, întrucât acesta a decis că obligația de rambursare nu rezultă decât din decizia în litigiu, adoptată la 14 octombrie 2011.

               43

               Prin intermediul celuilalt aspect al acestui al treilea motiv de recurs, Comisia susține că Tribunalul nu putea impune o capitalizare a dobânzilor compensatorii, întrucât Hotărârea IPK International/Comisia (EU:T:2011:185) din 15 aprilie 2011 nu dispune nicio obligare expresă la capitalizarea acestor dobânzi.

               44

               IPK consideră că această din urmă hotărâre avea ca unic obiect examinarea legalității deciziei în litigiu. Faptul că Tribunalul nu a examinat consecințele juridice care rezultă din această hotărâre nu ar dispensa Comisia de obligația de a plăti dobânzi atât moratorii, cât și compensatorii. Pe de altă parte, această societate amintește că Comisia a recunoscut, în faza orală în fața Tribunalului, că este ținută la plata de dobânzi moratorii începând de la 15 aprilie 2011.

               45

               IPK adaugă că dobânzile moratorii ar trebui să fie calculate pe baza cuantumului datoriei principale, majorat cu dobânzile compensatorii care au curs până la pronunțarea hotărârii menționate.

         Aprecierea Curții

               46

               În ceea ce privește eroarea de drept invocată, referitoare la obligația de a plăti dobânzi moratorii începând de la 15 aprilie 2011, trebuie subliniat că, în faza orală a procedurii în fața Tribunalului, Comisia a admis că este debitoarea unor dobânzi moratorii începând de la această dată.

               47

               Or, competența Curții în cadrul unui recurs este limitată la aprecierea soluției legale date cu privire la motivele dezbătute în fața primei instanțe. Prin urmare, o parte nu poate, în principiu, să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv pe care nu l‑a invocat în fața Tribunalului, întrucât aceasta ar însemna să se permită Curții să controleze legalitatea soluției reținute de Tribunal în raport cu motive pe care acesta nu a avut ocazia să le examineze (a se vedea în acest sens Hotărârea Germania/Comisia, C‑544/09 P, EU:C:2011:584, punctul 63). Rezultă că un aspect al unui motiv prezentat pentru prima dată în acest cadru trebuie considerat inadmisibil (a se vedea în acest sens Hotărârea FENIN/Comisia, C‑205/03 P, EU:C:2006:453, punctul 22).

               48

               Întrucât aspectul celui de al treilea motiv de recurs întemeiat pe o eroare de drept privind obligația de a acorda dobânzi moratorii începând de la 15 aprilie 2011 este unul nou, acesta trebuie înlăturat ca inadmisibil.

               49

               În ceea ce privește eroarea de drept privind capitalizarea dobânzilor, din cuprinsul punctelor 37 și 38 din prezenta hotărâre rezultă că dobânzile datorate în speță de Comisie nu pot fi calificate drept compensatorii.

               50

               Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 117 din concluzii, aceste dobânzi nu constituie un prejudiciu suplimentar care se adaugă la creanța principală și care produce la rândul său dobânzi.

               51

               Prin urmare, capitalizarea dobânzilor, astfel cum este dispusă de Tribunal la punctul 42 din hotărârea atacată, în măsura în care este întemeiată pe caracterul compensatoriu al dobânzilor aplicate anterior, provine dintr‑o eroare de drept.

               52

               Prin urmare, motivul Comisiei trebuie admis în măsura în care se raportează la capitalizarea dobânzilor.

               53

               Desigur, în ipoteza în care motivarea unei hotărâri a Tribunalului relevă o încălcare a dreptului Uniunii, însă dispozitivul acesteia apare ca fiind întemeiat pentru alte motive de drept, o astfel de încălcare nu este de natură să determine anularea acestei hotărâri și se impune astfel efectuarea unei substituiri a motivelor (a se vedea în acest sens Hotărârea Comitato „Venezia vuole vivere” și alții/Comisia, C‑71/09 P, C‑73/09 P și C‑76/09 P, EU:C:2011:368, punctul 118 și jurisprudența citată).

               54

               Cu toate acestea, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 120 din concluzii, în prezenta speță, nicio împrejurare specială nu justifică capitalizarea dobânzilor moratorii datorate IPK.

               55

               În aceste condiții, al treilea motiv trebuie declarat fondat în ceea ce privește aspectul întemeiat pe eroarea de drept care rezultă din capitalizarea dobânzilor și inadmisibil în rest.

         Cu privire la insuficiența și caracterul contradictoriu al motivării

      Argumentele părților

               56

               Prin intermediul celui de al cincilea motiv, Comisia susține că Tribunalul nu a răspuns la argumentele sale privind cuantumul dobânzilor, acesta limitându‑se, cu privire la acest aspect, să facă trimitere la jurisprudență. Pe de altă parte, Tribunalul s‑ar fi contrazis, pe de o parte, atunci când a considerat că dobânzile compensatorii au drept vocație să atenueze deprecierea monetară cauzată de inflație și, pe de altă parte, atunci când a stabilit forfetar cuantumul dobânzilor compensatorii atribuite.

               57

               În ceea ce privește dobânzile moratorii, Comisia reproșează de asemenea Tribunalului faptul că hotărârea este afectată de o contradicție între motive ca urmare a faptului că acesta a luat ca punct de plecare pentru plata acestor dobânzi data de 15 aprilie 2011, considerând totodată că decizia în litigiu constituie unicul temei juridic al obligației de plată care revine Comisiei.

               58

               IPK consideră că motivarea hotărârii atacate nu este afectată de nicio contradicție sau insuficiență.

         Aprecierea Curții

               59

               În ceea ce privește, pe de o parte, motivarea hotărârii atacate privind calculul dobânzilor compensatorii, este necesar să se arate, astfel cum procedează avocatul general la punctele 98 și 99 din concluzii, că Tribunalul a răspuns punct cu punct la argumentele invocate în fața sa de Comisie.

               60

               Astfel, argumentul întemeiat pe insuficiența motivării privind calculul dobânzilor compensatorii trebuie înlăturat ca nefondat.

               61

               În plus, din cuprinsul punctelor 37 și 38 din prezenta hotărâre rezultă că dobânzile în discuție în prezenta cauză nu trebuie calificate drept dobânzi compensatorii.

               62

               Prin urmare, argumentul întemeiat pe faptul că hotărârea atacată ar fi, în ceea ce privește calculul dobânzilor compensatorii, afectată de o contradicție între motive trebuie înlăturat ca inoperant.

               63

               În ceea ce privește, pe de altă parte, contradicția dintre motive care ar afecta această hotărâre în ceea ce privește calculul dobânzilor moratorii, din cuprinsul punctelor 31 și 32 din prezenta hotărâre reiese că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că decizia în litigiu constituie unicul temei juridic al creanței principale în cauză.

               64

               Cu toate acestea, erorile de drept săvârșite de Tribunal din perspectiva obligației de motivare nu sunt de natură să conducă la invalidarea hotărârii atacate dacă dispozitivul acesteia este întemeiat pentru alte motive de drept (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, punctul 47, precum și Hotărârea Biret și Cie/Consiliul, C‑94/02 P, EU:C:2003:518, punctul 63).

               65

               Or, din cuprinsul punctului 41 din hotărârea atacată reiese că însăși Comisia a recunoscut, în cadrul procedurii orale din fața Tribunalului, că este debitoarea unor dobânzi moratorii datorate de la pronunțarea Hotărârii IPK International/Comisia (EU:T:2011:185) din 15 aprilie 2011, astfel încât Tribunalul s‑a întemeiat pe existența unui acord între părți pentru a decide că dobânzile în cauză erau datorate începând de la data acestei pronunțări.

               66

               Argumentul întemeiat pe contradicția dintre motive care ar afecta hotărârea atacată în ceea ce privește calculul dobânzilor moratorii trebuie, în consecință, să fie înlăturat ca inoperant.

               67

               Prin urmare, al cincilea motiv de recurs trebuie respins.

         Cu privire la eroarea de drept privind aplicarea principiilor dreptului Uniunii în materia îmbogățirii fără justă cauză

      Argumentele părților

               68

               Prin intermediul celui de al șaselea motiv, Comisia contestă majorarea cu două puncte a ratei dobânzii stabilite de BCE. Tribunalul ar fi săvârșit o eroare atât în fapt, deoarece Comisia nu s‑ar fi îmbogățit, cât și în drept, în condițiile în care plata dobânzilor compensatorii ar urmări să evite o sărăcire a creditorului, iar nu să prevină o îmbogățire a debitorului.

               69

               Recurenta adaugă că aplicarea forfetară a unei rate principale de refinanțare majorate cu două puncte ar cauza o sărăcire a Uniunii în favoarea unui creditor de rea‑credință, ceea ce ar contraveni principiilor generale ale dreptului Uniunii în materia îmbogățirii fără justă cauză.

               70

               Potrivit IPK, acordarea de dobânzi compensatorii urmărește nu numai atenuarea deprecierii monedei, ci și prevenirea îmbogățirii fără justă cauză.

         Aprecierea Curții

               71

               Din cuprinsul punctelor 29-31 din prezenta hotărâre reiese că obligația stabilită în sarcina Comisiei privind plata de dobânzi moratorii rezultă din aplicarea articolului 266 primul paragraf TFUE. Prin urmare, Comisia nu poate susține în mod util că executarea acestei obligații ar atrage o îmbogățire fără cauză a IPK.

               72

               În consecință, al șaselea motiv de recurs trebuie înlăturat ca nefondat.

               73

               Având în vedere considerațiile care precedă, hotărârea atacată trebuie anulată doar în măsura în care dispune stabilirea dobânzilor moratorii datorate de IPK pe baza unui cuantum principal al creanței, majorat cu dobânzile aplicate anterior. Respinge în rest recursul.

         Cu privire la trimiterea cauzei la Tribunal

               74

               Conform articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, în cazul anulării deciziei Tribunalului, aceasta poate fie să trimită cauza spre rejudecare la Tribunal pentru a se pronunța asupra acesteia, fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată.

               75

               În speță, Curtea consideră că dispune de toate elementele necesare pentru a statua asupra capitalizării dobânzilor solicitate de IPK.

               76

               Astfel cum s‑a arătat la punctul 54 din prezenta hotărâre, cererea de capitalizare a dobânzilor datorate IPK nu poate fi admisă. Dobânzile moratorii datorate IPK de Comisie trebuie, în consecință, să fie calculate doar pe baza cuantumului principal al creanței în cauză și curg până la executarea integrală a Hotărârii IPK International/Comisia (EU:T:2011:185) din 15 aprilie 2011.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               77

               În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, orice parte care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Articolul 138 alineatul (3) din Regulamentul de procedură prevede că, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

               78

               În speță, întrucât ambele părți au căzut în pretenții în parte, este necesar să se decidă ca fiecare dintre ele să suporte propriile cheltuieli de judecată aferente prezentei proceduri.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară și hotărăște:

                           1)

                           Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene IPK International/Comisia (T‑671/11, EU:T:2013:163) în măsura în care dispune stabilirea dobânzilor moratorii datorate de Comisie IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH pe baza cuantumului principal al creanței, majorat cu dobânzile aplicate anterior.

                           2)

                           Respinge în rest recursul.

                           3)

                           Dobânzile moratorii datorate de Comisia Europeană IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH trebuie calculate doar pe baza cuantumului principal al creanței.

                           4)

                           Comisia Europeană și IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH suportă propriile cheltuieli de judecată aferente prezentei proceduri.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 13 decembrie 2012.#Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat-Troost împotriva Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie.#Cerere de decizie preliminară formulată de College van Beroep voor het bedrijfsleven.#Politica agricolă comună – Sistemul integrat de gestionare și control – Reducerea plăților sau excluderea de la plată în caz de nerespectare a normelor de ecocondiționalitate – Răspundere pentru fapta altuia.#Cauza C-11/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      13 decembrie 2012 (
            *1
         )
      „Politica agricolă comună — Sistemul integrat de gestionare și control — Reducerea plăților sau excluderea de la plată în caz de nerespectare a normelor de ecocondiționalitate — Răspundere pentru fapta altuia”
      În cauza C-11/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de College van Beroep voor het bedrijfsleven (Țările de Jos), prin decizia din 12 octombrie 2011, primită de Curte la 4 ianuarie 2012, în procedura

         Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat-Troost

      împotriva

         Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet, E. Levits, J.-J. Kasel și M. Safjan (raportor), judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul olandez, de C. S. Schillemans și de C. Wissels, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de B. Burggraaf și de H. Tserepa-Lacombe, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 23 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 73/2009 al Consiliului din 19 ianuarie 2009 de stabilire a unor norme comune pentru sistemele de ajutor direct pentru agricultori în cadrul politicii agricole comune și de instituire a anumitor sisteme de ajutor pentru agricultori, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1290/2005, (CE) nr. 247/2006, (CE) nr. 378/2007 și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1782/2003 (JO L 30, p. 16).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat-Troost (denumită în continuare „Maatschap”), pe de o parte, și Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie (denumit în continuare „Staatssecretaris”), pe de altă parte, privind reducerea ajutorului care i-a fost acordat în temeiul politicii agricole comune.

         Cadrul juridic

         Regulamentul (CE) nr. 1782/2003

               3

               Articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori și de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 2019/93, (CE) nr. 1452/2001, (CE) nr. 1453/2001, (CE) nr. 1454/2001, (CE) nr. 1868/94, (CE) nr. 1251/1999, (CE) nr. 1254/1999, (CE) nr. 1673/2000, (CEE) nr. 2358/71 și (CE) nr. 2529/2001 (JO L 270, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 49, p. 177), în forma sa inițială, prevedea:
               „Dacă cerințele de reglementare în materie de gestionare sau bunele condiții agricole și de mediu nu sunt respectate, din cauza unei acțiuni sau a unei omisiuni direct imputabile agricultorului în cauză, valoarea totală a plăților directe care trebuie acordate în anul calendaristic în cursul căruia s-a constatat nerespectarea este redusă sau eliminată după aplicarea articolelor 10 și 11, în conformitate cu normele detaliate prevăzute în articolul 7.”

               4

               Articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 146/2008 al Consiliului din 14 februarie 2008 (JO L 46, p. 1), avea următorul cuprins începând cu 1 aprilie 2008:
               „Atunci când cerințele legale în materie de gestionare sau bunele condiții agricole și de mediu nu sunt respectate oricând în cursul unui an calendaristic dat (denumit în continuare «anul calendaristic în cauză»), iar această nerespectare este cauzată de o acțiune sau omisiune direct imputabilă agricultorului care a depus cererea de ajutor în anul calendaristic în cauză, cuantumul total al plăților directe care urmează să fie acordate […] respectivului agricultor[…] se reduce sau se anulează în conformitate cu normele detaliate stabilite în temeiul articolului 7.
               Primul paragraf se aplică, de asemenea, în cazurile în care nerespectarea în cauză este rezultatul unei acțiuni sau omisiuni direct imputabile persoanei către care sau de la care a fost transferat terenul agricol.
               [...]
               În sensul acestui paragraf, «transfer» înseamnă orice tip de tranzacție prin care terenul agricol încetează a mai sta la dispoziția persoanei care transferă.”

               5

               Regulamentul nr. 1782/2003 a fost abrogat începând cu 1 ianuarie 2009 prin Regulamentul nr. 73/2009.

         Regulamentul nr. 146/2008

               6

               Considerentele (2) și (3) ale Regulamentului nr. 146/2008 sunt formulate după cum urmează:

                        „(2)

                        Articolul 44 alineatul (3) din Regulamentul [nr. 1782/2003] prevede că agricultorii trebuie să păstreze parcelele corespunzătoare hectarelor eligibile la dispoziția lor pe o perioadă de cel puțin 10 luni. Experiența a arătat că această condiție riscă să limiteze funcționarea pieței funciare și să creeze un volum semnificativ de muncă administrativă pentru agricultori și pentru serviciile administrative implicate. Cu toate acestea, pentru a evita cumulul de ajutoare pentru același teren, ar trebui stabilită o dată la care parcelele ar trebui să fie la dispoziția agricultorului. Ar fi oportun ca statele membre să stabilească data, care nu ar trebui să fie ulterioară datei fixate pentru modificarea cererii de ajutor. Aceeași regulă ar trebui, de asemenea, aplicată și în cazul statelor membre care aplică schema de plată unică pe suprafață.

                        (3)

                        Ca urmare a reducerii la o singură zi a perioadei în care parcelele corespunzătoare hectarelor eligibile stau la dispoziția agricultorului atât în cadrul schemei de plată unice, cât și în cadrul schemei de plată unice pe suprafață, ar trebui clarificate normele care reglementează răspunderea în domeniul ecocondiționalității, în special în cazul transferului de teren în anul calendaristic în cauză. Ar trebui, prin urmare, să fie clarificat faptul că agricultorul care depune o cerere de ajutor ar trebui să fie răspunzător în fața autorității competente pentru orice neîndeplinire a cerințelor de ecocondiționalitate în anul calendaristic în cauză, pentru toate terenurile agricole declarate în cererea de ajutor. Aceasta nu ar trebui să împiedice înțelegerile de drept privat între agricultorul în cauză și persoana către care sau de la care terenul agricol a fost transferat.”

         Regulamentul (CE) nr. 796/2004

               7

               Regulamentul (CE) nr. 796/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de stabilire a normelor de aplicare a ecocondiționalității, a modulării și a sistemului integrat de gestionare și control, prevăzute de Regulamentul nr. 1782/2003, precum și de aplicare a ecocondiționalității prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 479/2008 al Consiliului (JO L 141, p. 18, Ediție specială, 03/vol. 56, p. 210), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1266/2008 al Comisiei din 16 decembrie 2008 (JO L 338, p. 34), cuprinde dispozițiile de aplicare a sancțiunilor în cazul nerespectării normelor privind ecocondiționalitatea.

               8

               Potrivit considerentelor (56) și (57) ale acestui regulament:

                        „(56)

                        Cu toate acestea, sistemul de reduceri și excluderi prevăzut de Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 privind obligațiile în materie de ecocondiționare urmărește un scop diferit, acela de a încuraja agricultorii să respecte legislația care există deja în diferite domenii ale ecocondiționării.

                        (57)

                        Reducerile și excluderile trebuie instituite pe baza principiului proporționalității și, în cazul criteriilor de eligibilitate pentru ajutor, pe baza aspectelor specifice legate de cazurile de forță majoră, precum și de circumstanțe excepționale și naturale. În cazul obligațiilor în materie de ecocondiționare, reducerile și excluderile nu pot fi aplicate decât atunci când agricultorul a dat dovadă de neglijență sau a acționat intenționat. Reducerile și excluderile trebuie aplicate cu ajutorul unor ponderări care să varieze în funcție de gravitatea neregulilor comise și să meargă până la excluderea totală din unul sau mai multe scheme de ajutor pe o perioadă determinată. Aceste reduceri și excluderi trebuie să țină seama, în ceea ce privește criteriile de eligibilitate pentru ajutor, de particularitățile diferitor scheme de ajutor.”

         Regulamentul nr. 73/2009

               9

               În considerentul (3) al Regulamentului nr. 73/2009 se afirmă:
               „Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 a instituit principiul conform căruia agricultorii care nu respectă anumite cerințe în domeniile sănătății publice, al sănătății animalelor și al sănătății plantelor, al mediului și al bunăstării animalelor fac obiectul reducerii sau al excluderii de la ajutorul direct. Acest sistem de «ecocondiționalitate» este parte integrantă din ajutorul comunitar în domeniul plăților directe și ar trebui, prin urmare, menținut. Cu toate acestea, experiența a demonstrat că numeroase cerințe din cadrul domeniului de aplicare al ecocondiționalității nu sunt suficient de pertinente pentru activitatea agricolă sau pentru terenurile agricole sau vizează mai degrabă autoritățile naționale decât agricultorii. Prin urmare, domeniul de aplicare al ecocondiționalității ar trebui modificat.”

               10

               Alineatul (1) al articolului 23 din Regulamentul nr. 73/2009, intitulat „Reducerea plăților sau excluderea de la plată în caz de nerespectare a normelor de ecocondiționalitate”, are următorul cuprins:
               „În cazul în care cerințele legale în materie de gestionare sau bunele condiții agricole și de mediu nu sunt respectate în orice moment dintr-un an calendaristic dat (denumit în continuare «anul calendaristic în cauză») și nerespectarea în cauză este rezultatul unei acțiuni sau al unei omisiuni direct imputabile agricultorului care a depus cererea de ajutor în anul calendaristic în cauză, valoarea totală a plăților directe acordate sau care trebuie acordate agricultorului […] este redusă sau eliminată în conformitate cu normele detaliate prevăzute la articolul 24.
               Primul paragraf se aplică, de asemenea, în cazul în care nerespectarea în cauză este rezultatul unei acțiuni sau omisiuni direct atribuibile persoanei căreia sau de la care s-a efectuat transferul de teren agricol.
               În sensul prezentului alineat, «transfer» înseamnă orice tip de tranzacție prin care terenul agricol încetează să mai fie la dispoziția cedentului.
               Prin derogare de la al doilea paragraf, începând din 2010, în cazul în care persoana căreia acțiunea sau omisiunea îi este direct imputabilă a depus o cerere de ajutor în anul calendaristic în cauză, reducerea sau excluderea se aplică valorii totale a plăților directe acordate sau care urmează a fi acordate respectivei persoane.”

               11

               Articolul 24 din regulamentul menționat, intitulat „Norme detaliate privind reducerile și excluderile în caz de nerespectare a normelor de ecocondiționalitate”, prevede:
               „(1)   Normele detaliate privind reducerile și excluderile prevăzute la articolul 23 se stabilesc în conformitate cu procedura menționată la articolul 141 alineatul (2). În acest context, se ține seama de gravitatea, amploarea, persistența și repetarea nerespectării constatate, precum și de criteriile stabilite la alineatele (2), (3) și (4) din prezentul articol.
               (2)   În caz de neglijență, procentajul reducerii nu depășește 5 %, iar în caz de nerespectare repetată, 15 %.
               [...]
               (3)   În cazul nerespectării deliberate, în principiu, procentul reducerii nu trebuie să fie mai mic de 20 % și poate ajunge până la excluderea totală din una sau mai multe scheme de ajutor și se poate aplica pentru unul sau mai mulți ani calendaristici.
               [...]”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               12

               Societatea civilă L. Oosthoek en J. P. Groen (denumită în continuare „Oosthoek/Groen”) a arendat o parcelă de teren agricol societății Maatschap pentru ca aceasta din urmă să o poată utiliza pentru a cultiva ceapă. Contractul de arendare cuprindea o condiție care permitea societății Oosthoek/Groen să continue să are respectiva parcelă și să împrăștie pe aceasta o serie de îngrășăminte. Părțile au convenit că arendarea va produce efecte începând cu data de 1 ianuarie 2009, însă că arendașul, Maatschap, nu va beneficia de dreptul de folosință efectivă asupra respectivei parcele decât după ce vor fi efectuate lucrările de arat.

               13

               Oosthoek/Groen a împrăștiat efectiv îngrășământul pe parcela în cauză, însă lucrările de arat nu au fost efectuate într-un mod conform cu legislația națională care prevedea utilizarea unui îngrășământ care produce o cantitate redusă de emisii. Pentru acest motiv, societății Oosthoek/Groen i-a fost aplicată o amendă.

               14

               Maatschap, care a intrat în posesia respectivei parcele la începutul lunii martie 2009, a depus o cerere de acordare a unor plăți directe pentru anul 2009, referitoare, printre altele, la parcela în cauză. Potrivit deciziei de trimitere, Maatschap nu a aflat de încălcarea comisă de societatea Oosthoek/Groen decât prin intermediul unei scrisori a Staatssecretaris din 23 noiembrie 2009 prin care era anunțată o eventuală reducere a plăților directe ca urmare a utilizării de îngrășăminte într-un mod care nu producea o cantitate redusă de emisii, cu încălcarea legislației naționale.

               15

               Prin decizia din 3 martie 2010, Staatssecretaris a aplicat societății Maatschap o reducere de 20 % a plăților directe pentru încălcarea cerințelor legale din domeniul agriculturii ca urmare a respectivei încălcări. Prin scrisoarea din 8 martie 2010, Maatschap a formulat o contestație împotriva acestei decizii. Prin decizia din 1 aprilie 2010, Staatssecretaris a declarat contestația neîntemeiată. În aceste condiții, Maatschap a introdus o acțiune la instanța de trimitere împotriva deciziei menționate.

               16

               Instanța de trimitere consideră că Oosthoek/Groen trebuie să fie calificată drept persoana de la care s-a efectuat transferul de teren agricol în sensul articolului 23 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 73/2009. În consecință, plățile directe care urmau să fie acordate societății Maatschap ar trebui să fie reduse sau ar trebui să aibă loc o excludere de la plată ca urmare a nerespectării cerințelor legale din domeniul agriculturii imputabile societății Oosthoek/Groen. Instanța de trimitere consideră că declarațiile date Serviciului de Inspecție Generală de reprezentanții societății menționate permit să se ajungă la concluzia că este vorba despre o nerespectare intenționată a acestor cerințe de către respectiva societate.

               17

               Cu toate acestea, întrucât nu a reținut existența unei participări intenționate a societății Maatschap la încălcarea comisă de Oosthoek/Groen, instanța de trimitere are unele îndoieli cu privire la posibilitatea aplicării reducerii plăților directe pentru nerespectarea intenționată a cerințelor legale din domeniul agriculturii în cazul societății Maatschap, căreia nu îi este imputabilă încălcarea.

               18

               Instanța de trimitere constată în special că, potrivit considerentelor (56) și (57) ale Regulamentului nr. 796/2004, sistemul de reduceri și de excluderi are scopul de a încuraja agricultorii să respecte legislația în vigoare în diferitele domenii ale ecocondiționalității și că acest sistem este instituit ținând seama de principiul proporționalității. Astfel, pe de o parte, reducerile și excluderile nu pot fi aplicate decât atunci când agricultorul a dat dovadă de neglijență sau a acționat intenționat și, pe de altă parte, acestea trebuie aplicate cu ajutorul unor ponderări care să varieze în funcție de gravitatea neregulilor comise.

               19

               Potrivit instanței de trimitere, sunt posibile două interpretări ale articolului 23 din Regulamentul nr. 73/2009, și anume fie că încălcarea intenționată săvârșită de Oosthoek/Groen trebuie să fie imputată direct societății Maatschap, fie că acesteia din urmă trebuie să îi fie imputată numai nerespectarea în sine a cerințelor legale din domeniul agriculturii.

               20

               În aceste condiții, College van Beroep voor het bedrijfsleven a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 73/2009 […] trebuie interpretat în sensul că o reducere a plății sau o excludere de la plată trebuie aplicată unui agricultor care a solicitat un ajutor, astfel cum aceasta ar fi aplicată, în legătură cu nerespectarea constatată, în cazul persoanei care nu a respectat efectiv legea, către care sau de la care a fost transmisă folosința suprafețelor, dacă aceasta ar fi depus cererea ea însăși? Ori sensul prevederii este numai că nerespectarea constatată este imputabilă persoanei care a depus cererea de acordare a ajutorului, însă la pronunțarea deciziei cu privire la procentajul reducerii sau la excludere trebuie să se examineze, în plus, în ce măsură agricultorul însuși a acționat din neglijență, din eroare sau cu intenție?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               21

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 73/2009 trebuie interpretat în sensul că nerespectarea normelor de ecocondiționalitate de către persoana căreia sau de la care s-a efectuat transferul terenurilor agricole care implică reducerea cuantumului total al plăților directe sau excluderea posibilității de a beneficia de acestea trebuie să fie imputată în întregime agricultorului care a prezentat cererea de ajutor.

               22

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că articolul 23 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 73/2009 prevede o reducere a cuantumului total al plăților directe acordate sau care trebuie acordate unui agricultor care a prezentat o cerere de ajutor în cazul în care cerințele legale în materie de gestionare sau bunele condiții agricole și de mediu nu sunt respectate în orice moment din anul calendaristic pentru care a fost prezentată cererea de ajutor.

               23

               Potrivit articolului 23 alineatul (1) al doilea paragraf din respectivul regulament, reducerea cuantumului total al plăților directe este prevăzută și în cazul în care nerespectarea în cauză este rezultatul unei acțiuni sau omisiuni direct atribuibile persoanei căreia sau de la care s-a efectuat transferul de teren agricol.

               24

               Textul acestei dispoziții este clar în ceea ce privește imputarea unui agricultor care a prezentat o cerere de ajutor în cazul nerespectării normelor de ecocondiționalitate de către persoana căreia sau de la care s-a efectuat transferul terenurilor agricole. Regulamentul nr. 73/2009 nu precizează însă dacă și consecințele constatării existenței unui element intențional imputabil persoanei căreia sau de la care s-a efectuat transferul trebuie să fie imputate acestui agricultor.

               25

               În această privință, Regulamentul nr. 796/2004 precizează că nivelul reducerii aplicabile în caz de neglijență este cuprins între 1 % și 15 %. În schimb, în cazul în care reducerea este aplicată în urma unui act intenționat al agricultorului, nivelul reducerii este cuprins, în principiu, între 20 % și 100 %.

               26

               În acest context, trebuie arătat că nu se poate da un răspuns la întrebarea adresată de instanța de trimitere numai pe baza modului de redactare a articolului 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 73/2009.

               27

               Conform jurisprudenței Curții, în vederea interpretării unei dispoziții a dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de termenii utilizați, ci și de contextul în care apare aceasta, precum și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte (Hotărârea din 21 iulie 2011, Beneo-Orafti, C-150/10, Rep., p. I-6843, punctul 41 și jurisprudența citată).

               28

               Or, în primul rând, trebuie amintit că „regula celor 10 luni”, cuprinsă la articolul 44 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1782/2003, potrivit căreia, pentru a putea depune o cerere de ajutor, agricultorii trebuiau să dispună de parcelele de teren corespunzătoare suprafeței lor eligibile timp de cel puțin 10 luni, a fost redusă la o singură zi prin Regulamentul nr. 146/2008. Prin urmare, este suficient ca agricultorul să dispună de o parcelă la data de referință pentru a obține plata directă aferentă anului în care a fost prezentată cererea de ajutor.

               29

               Astfel cum reiese din considerentul (2) al Regulamentului nr. 146/2008, această simplificare a normelor privind admisibilitatea cererilor avea drept obiectiv să reducă volumul de muncă administrativă atât în ceea ce privește agricultorii, cât și în ceea ce privește serviciile administrative implicate.

               30

               Aceasta are drept rezultat și că o anumită parcelă poate face mai ușor obiectul mai multor transferuri în cursul unui an calendaristic, ceea ce poate avea drept consecință creșterea probabilității ca agricultorul care a prezentat o cerere de ajutor să nu fi arat el însuși terenul.

               31

               În al doilea rând, renunțarea la „regula celor 10 luni” a determinat o modificare a articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003 prin Regulamentul nr. 146/2008, această dispoziție fiind preluată la articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 73/2009, care consacră răspunderea agricultorului în cazul nerespectării normelor de ecocondiționalitate, adăugând că un agricultor care depune o cerere de ajutor pentru o parcelă continuă să fie responsabil de aceasta, în cazul transferului respectivei parcele, în cursul întregului an pentru care a fost depusă cererea de ajutor.

               32

               Trebuie, așadar, să se constate că articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 73/2009 nu distinge între cazurile de nerespectare a normelor de ecocondiționalitate datorate, pe de o parte, neglijenței și, pe de altă parte, unui act intenționat al persoanei căreia sau de la care s-a efectuat transferul terenurilor agricole. Prin urmare, nu poate fi exclusă imputarea unui agricultor care a prezentat o cerere de ajutor a consecințelor unui act comis de persoana căreia sau de la care s-a efectuat transferul terenurilor agricole.

               33

               Având în vedere cele care precedă, interpretarea articolului 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 73/2009 trebuie realizată luând în considerare evoluția legislației prezentată mai sus.

               34

               Reiese din considerentul (2) al Regulamentului nr. 146/2008 că simplificarea accesului la plățile directe permite ca agricultorii să recurgă mai ușor la ajutoarele din domeniul agricol. În plus, în considerentul (3) al Regulamentului nr. 73/2009 se amintește că acordarea ajutorului este condiționată de respectarea de către beneficiar a normelor de ecocondiționalitate.

               35

               În consecință, sancțiunea aplicabilă în cazul nerespectării acestor norme reprezintă un instrument administrativ specific, care este parte integrantă a schemei de ajutoare din domeniul agricol și care are scopul de a promova respectarea normelor menționate.

               36

               În această privință, Curtea a subliniat în mai multe rânduri că prevederile încălcate se adresează numai agenților economici care au ales, în deplină libertate, să recurgă la o schemă de ajutor din domeniul agricol (a se vedea Hotărârea din 18 noiembrie 1987, Maizena și alții, 137/85, Rec., p. 4587, punctul 13, Hotărârea din 27 octombrie 1992, Germania/Comisia, C-240/90, Rec., p. I-5383, punctul 26, Hotărârea din 11 iulie 2002, Käserei Champignon Hofmeister, C-210/00, Rec., p. I-6453, punctul 41, precum și Hotărârea din 5 iunie 2012, Bonda, C-489/10, punctul 30).

               37

               În consecință, agricultorul care primește ajutorul, chiar dacă nu are în cursul întregului an civil dreptul de folosință efectivă asupra parcelei pentru care a solicitat plata directă, trebuie să suporte riscul de a-i fi imputată o situație de nerespectare a normelor de ecocondiționalitate privind această parcelă datorată atât neglijenței, cât și unui act intenționat al persoanei căreia sau de la care s-a efectuat transferul respectivei parcele, care poate determina o reducere a cuantumului total al plăților directe sau o excludere a posibilității de a beneficia de acestea. Respectivul agricultor poate, așadar, să fie considerat responsabil pentru încălcarea comisă de persoana căreia sau de la care s-a efectuat transferul terenurilor agricole în cauză, inclusiv în ceea ce privește consecințele actelor intenționate.

               38

               Cu toate acestea, în considerentul (57) al Regulamentului nr. 796/2004 se afirmă că reducerile cuantumului total al plăților directe și excluderea posibilității de a beneficia de acestea trebuie instituite pe baza principiului proporționalității. Este necesar, așadar, să se verifice dacă soluția reținută la punctul precedent respectă acest principiu.

               39

               În această privință, trebuie amintit că principiul proporționalității, care face parte dintre principiile generale ale dreptului Uniunii, impune ca mijloacele puse în aplicare printr-o dispoziție a dreptului Uniunii să fie apte să realizeze obiectivul urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (a se vedea Hotărârea din 12 iulie 2012, Association Kokopelli, C-59/11, punctul 38 și jurisprudența citată).

               40

               Reiese din cuprinsul punctelor 34-37 din prezenta hotărâre că răspunderea agricultorului care depune o cerere de ajutor, ca urmare a unei situații de nerespectare a normelor de ecocondiționalitate datorate atât neglijenței, cât și unui act intenționat al persoanei căreia sau de la care s-a efectuat transferul terenurilor agricole, permite realizarea obiectivului care stă la baza sistemului de reduceri ale cuantumului total al plăților directe și de excludere a posibilității de a beneficia de acestea, astfel cum se amintește în considerentul (3) al Regulamentului nr. 73/2009, și anume integrarea standardelor de bază în materie de mediu, de siguranță a produselor alimentare, de sănătate și de bunăstare animală, precum și a bunelor condiții agricole și de mediu în organizarea comună a piețelor.

               41

               În ceea ce privește aspectul dacă o astfel de răspundere a agricultorului care a depus o cerere de ajutor depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului menționat, trebuie arătat că agricultorul care primește ajutorul este singura persoană responsabilă în raport cu administrația. Cu toate acestea, astfel cum afirmă în mod corect guvernul olandez și Comisia Europeană, nimic nu împiedică părțile la un contract prin care sunt transferate terenuri agricole să prevadă în cadrul acestuia dispoziții mai precise în ceea ce privește riscurile financiare ale unui astfel de contract, inclusiv riscul unei eventuale reduceri a subvențiilor agricole sau al excluderii posibilității primirii acestora. În plus, chiar și în lipsa unei astfel de dispoziții, nu poate fi exclusă a priori posibilitatea de a recurge la mecanismele de drept civil care permit protejarea intereselor agricultorului care a prezentat o cerere de ajutor.

               42

               În consecință, imputarea integrală agricultorului care a prezentat o cerere de ajutor pentru parcela în privința căreia a fost constatată nerespectarea normelor de ecocondiționalitate a unei încălcări comise de persoana căreia sau de la care s-a efectuat transferul terenurilor agricole nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit.

               43

               Pe de altă parte, trebuie să se observe că, în cazul în care agricultorul care a comis încălcarea sau agricultorul care deținea parcela în cauză la data de referință nu depune o cerere de ajutor, nu va fi aplicată nicio sancțiune. Astfel, sistemul de reduceri ale cuantumului total al plăților directe și de excludere a posibilității de a beneficia de acestea constituie o măsură administrativă legată de stimulentele sub forma plăților directe.

               44

               În consecință, urmează să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 73/2009 trebuie interpretat în sensul că nerespectarea normelor de ecocondiționalitate de către persoana căreia sau de la care s-a efectuat transferul terenurilor agricole care implică reducerea cuantumului total al plăților directe sau excluderea posibilității de a beneficia de acestea trebuie să fie imputată în întregime agricultorului care a prezentat cererea de ajutor.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               45

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 73/2009 al Consiliului din 19 ianuarie 2009 de stabilire a unor norme comune pentru sistemele de ajutor direct pentru agricultori în cadrul politicii agricole comune și de instituire a anumitor sisteme de ajutor pentru agricultori, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1290/2005, (CE) nr. 247/2006, (CE) nr. 378/2007 și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1782/2003 trebuie interpretat în sensul că nerespectarea normelor de ecocondiționalitate de către persoana căreia sau de la care s-a efectuat transferul terenurilor agricole care implică reducerea cuantumului total al plăților directe sau excluderea posibilității de a beneficia de acestea trebuie să fie imputată în întregime agricultorului care a prezentat cererea de ajutor.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 19 martie 1998. # Georges Tzoanos împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Acțiune în anulare. # Cauza T-74/96.