title: Hotărârea Curții (Camera a noua) din 2 iunie 2016.#ROZ-ŚWIT Zakład Produkcyjno-Handlowo-Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna împotriva Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu.#Trimitere preliminară – Accize – Directiva 2003/96/CE – Rate ale accizei diferențiate pentru carburanți și combustibili – Condiția de aplicare a ratei pentru combustibili – Depunerea unei situații lunare a declarațiilor potrivit cărora produsele cumpărate sunt destinate încălzirii – Aplicarea ratei accizei prevăzute pentru carburanți în cazul nedepunerii acestei situații – Principiul proporționalității.#Cauza C-418/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a noua)
      2 iunie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Accize — Directiva 2003/96/CE — Rate ale accizei diferențiate pentru carburanți și combustibili — Condiția de aplicare a ratei pentru combustibili — Depunerea unei situații lunare a declarațiilor potrivit cărora produsele cumpărate sunt destinate încălzirii — Aplicarea ratei accizei prevăzute pentru carburanți în cazul nedepunerii acestei situații — Principiul proporționalității”
      În cauza C‑418/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (Tribunalul Administrativ din Voievodatul Wrocław, Polonia), prin decizia din 4 iunie 2014, primită de Curte la 5 septembrie 2014, în procedura

         ROZ‑ŚWIT Zakład Produkcyjno‑Handlowo‑Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna

      împotriva

         Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu

      CURTEA (Camera a noua),
      compusă din domnul C. Lycourgos, președinte de cameră, și domnii E. Juhász și C. Vajda (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 28 octombrie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru ROZ‑ŚWIT Zakład Produkcyjno‑Handlowo‑Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna, de K. Kocowski și de S. Bogdański, adwokaci;

               —

               pentru Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu, de W. Bronicki, de E Białas‑Giejbatow și de D. Kowalik, în calitate de agenți, asistați de J. Kaute, radca prawny;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna și de K. Maćkowska, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Owsiany‑Hornung și de F. Tomat, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (3), a articolului 5 și a articolului 21 alineatul (4) din Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității (JO 2003, L 283, p. 51, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/75/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 (JO 2004, L 195, p. 31, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 133, denumită în continuare „Directiva 2003/96”), precum și a principiului proporționalității.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între societatea ROZ‑ŚWIT Zakład Produkcyjno‑Handlowo‑Usługowy Henryk Ciurko, Adam Pawłowski spółka jawna (denumită în continuare „ROZ‑ŚWIT”), pe de o parte, și Dyrektor Izby Celnej we Wrocławiu (directorul biroului vamal din Wrocław), pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestuia din urmă de a acorda societății ROZ‑ŚWIT beneficiul ratei accizei aplicabile combustibilului pentru nedepunerea în termen a situației lunare a declarațiilor potrivit cărora produsele cumpărate sunt destinate încălzirii (denumită în continuare „situația declarațiilor cumpărătorilor”).

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentele (3), (4), (9), (17) și (18) ale Directivei 2003/96 sunt redactate după cum urmează:

                        „(3)

                        Buna funcționare a pieței interne și realizarea obiectivelor celorlalte politici comunitare necesită stabilirea la nivel comunitar a unor rate minime de impozitare la majoritatea produselor energetice, inclusiv electricitate, gaze naturale și cărbune.

                        (4)

                        Diferențele apreciabile între ratele naționale de impozitare a energiei aplicate de statele membre ar putea afecta buna funcționare a pieței interne.

                  […]

                        (9)

                        Ar trebui să se acorde statelor membre flexibilitatea necesară pentru a defini și a implementa politici adaptate contextelor lor naționale.

                  […]

                        (17)

                        Este necesar să se stabilească diferite rate comunitare minime de impozitare în funcție de utilizarea produselor energetice și a electricității.

                        (18)

                        Produsele energetice utilizate drept carburanți în anumite scopuri industriale și comerciale și cele utilizate ca păcură se impozitează în mod normal la rate inferioare celor aplicabile produselor energetice utilizate drept combustibil.”

               4

               Articolul 2 alineatul (3) primul paragraf din această directivă prevede:
               „Atunci când sunt destinate utilizării, sunt puse în vânzare sau sunt utilizate drept carburant sau combustibil pentru încălzire, produsele energetice altele decât cele pentru care este precizat un nivel de impozitare în prezenta directivă se impozitează în funcție de utilizarea lor, la rata aplicată combustibilului pentru încălzire sau carburantului echivalent.”

               5

               Articolul 4 alineatul (1) din directiva menționată are următorul cuprins:
               „Ratele de impozitare pe care statele membre le aplică produselor energetice și electricității enumerate în articolul 2 nu pot fi inferioare ratelor minime de impozitare prevăzute în prezenta directivă.”

               6

               Articolul 5 din aceeași directivă prevede:
               „Cu condiția de a respecta ratele minime de impozitare prevăzute în prezenta directivă și de a fi compatibile cu legislația comunitară, ratele diferențiate de impozitare pot fi aplicate de statele membre, sub control fiscal, în următoarele cazuri:

                        —

                        când ratele diferențiate sunt legate direct de calitatea produsului;

                        —

                        când ratele diferențiate depind de ratele cantitative de consum la electricitate și produsele energetice utilizate pentru încălzire;

                        —

                        pentru următoarele utilizări: transport public local de călători (inclusiv taxiuri), colectarea deșeurilor, forțele armate și administrația publică, persoanele handicapate, ambulanțele;

                        —

                        între utilizarea comercială și necomercială, pentru produsele energetice și electricitatea menționate în articolele 9 și 10.”

               7

               Articolele 7-9 din Directiva 2003/96 prevăd că ratele minime de impozitare aplicabile carburanților și, respectiv, produselor utilizate drept carburanți în scopuri industriale și comerciale specifice, precum și combustibililor se fixează conform tabelelor A-C din anexa I la această directivă.

               8

               La articolele 14-19 din directiva menționată sunt prevăzute scutiri totale sau parțiale sau reduceri ale nivelului de impozitare pe care statele membre sau unele dintre acestea pot sau trebuie să le aplice în condițiile care sunt enunțate în acestea.

               9

               Potrivit articolului 21 alineatul (4) din aceeași directivă:
               „De asemenea, statele membre pot să prevadă că impozitul pe produsele energetice și electricitate trebuie plătit atunci când se stabilește că nu este sau nu mai este îndeplinită o condiție referitoare la utilizarea finală prevăzută în reglementările naționale în scopul aplicării unei rate reduse de impozitare sau a unei scutiri.”

         Dreptul polonez

               10

               Articolul 89 alineatele 1, 4, 5 și 14-16 din Ustawa o podatku akcyzowym (Legea privind accizele) din 6 decembrie 2008, cu modificările ulterioare (Dz. U. din 2009, punctul 3 poziția 11, denumită în continuare „Legea privind accizele”), are următorul cuprins:
               „1.   Ratele accizelor aplicate produselor energetice au următoarele valori:
               […]

                        10)

                        pentru păcura care se încadrează la codurile NC 2710 19 51‑2710 19 69:

                                 a)

                                 cele care distilează 30 % sau mai mult din volumul lor la 350 °C sau a căror densitate la 15 °C este mai mică de 890 kilograme pe metru cub, colorate în roșu și marcate conform normelor speciale ‐ 232,00 [zloți polonezi (PLN)] la 1000 de litri;

                                 b)

                                 celelalte, care nu sunt supuse obligațiilor de colorare și de marcare conform normelor speciale – [64,00] PLN la 1000 de kilograme.

                  […]
               4.   În cazurile în care:

                        1)

                        produsele menționate la alineatul 1 punctul […] 10) […] sunt utilizate pentru alimentarea motoarelor cu combustie, dacă sunt utilizate fără respectarea condițiilor de etichetare și de colorare stabilite prin normele speciale și depozitate într‑o cuvă legată la un distribuitor de combustibil sau vândute într‑o asemenea cuvă, se aplică rata de 1822,00 PLN/1 000 de litri și, dacă densitatea lor la 15 °C este mai mică sau egală cu 890 kilograme pe metru cub, rata de 2047,00 PLN/1 000 de kilograme.

                  […]
               5.   Vânzătorul produselor accizabile prevăzute la alineatul 1 punctul […] 10) […], care nu sunt scutite în considerarea destinației lor, este obligat, în cazul vânzării:

                        1)

                        către persoane juridice, organizații fără personalitate juridică sau persoane fizice care desfășoară o activitate comercială, să obțină din partea cumpărătorului o declarație potrivit căreia produsele cumpărate sunt destinate încălzirii sau vor fi vândute spre a fi destinate încălzirii, permițând aplicarea ratelor accizei prevăzute la alineatul 1 punctul […] 10) […];

                        2)

                        către persoane fizice care nu desfășoară o activitate comercială, să obțină din partea cumpărătorului o declarație potrivit căreia produsele cumpărate sunt destinate încălzirii, permițând aplicarea ratelor accizei prevăzute la alineatul 1 punctul […] 10) […]; această declarație se va anexa la copia chitanței sau la copia oricărui alt document de vânzare predat cumpărătorului; în lipsa acestei posibilități, vânzătorul este obligat să înscrie în declarație numărul și data emiterii documentului care atestă această vânzare.

                  […]
               14.   Vânzătorul produselor accizabile prevăzute la alineatul 1 punctul […] 10) […] întocmește și transmite biroului vamal competent, cel mai târziu în data de 25 a lunii următoare celei în care a fost efectuată vânzarea, situația lunară a declarațiilor prevăzute la alineatul 5; originalele declarațiilor trebuie păstrate de vânzător o perioadă de cinci ani calculată de la sfârșitul anului calendaristic în care au fost întocmite și trebuie să fie disponibile pentru controale.
               15.   Situația lunară a declarațiilor cuprinde:

                        1)

                        pentru vânzătorul menționat la alineatul 14:

                                 a)

                                 numele și adresa sediului sau a domiciliului entității care furnizează situația;

                                 b)

                                 cantitatea și natura, precum și destinația produselor vizate în declarație;

                                 c)

                                 data declarației;

                                 d)

                                 data și locul întocmirii situației și semnătura lizibilă a persoanei care întocmește situația;

                                 e)

                                 mențiunea numărului de instalații de încălzire de care dispun cumpărătorii, potrivit declarațiilor lor;

                                 f)

                                 locul (adresa) unde se află instalațiile de încălzire indicate în declarații;

                  […]
               16.   În cazul în care condițiile prevăzute la alineatele 5-15 nu sunt îndeplinite, se aplică rata prevăzută la alineatul 4 punctul 1).”

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               11

               Prin decizia din 23 februarie 2011, Naczelnik Urzędu Celnego we Wrocławiu (șeful biroului vamal din Wrocław, Polonia) a emis o decizie de rectificare în materie de accize pentru o datorie fiscală în privința ROZ‑ŚWIT.

               12

               Din această decizie rezultă că, în urma procedurii inițiate de autoritățile fiscale, s‑a stabilit că, în perioada cuprinsă între 1 martie și 31 decembrie 2009, ROZ‑ŚWIT a efectuat o serie de tranzacții de vânzare de combustibil care consta în cantități de păcură ușoară. S‑a constatat că aceste vânzări au fost verificate și că nu exista nicio îndoială că cumpărătorii au confirmat cumpărarea și consumul acestui combustibil în scopul încălzirii. Cu toate acestea, ROZ‑ŚWIT nu a depus în termen situația declarațiilor cumpărătorilor, astfel cum prevede articolul 89 alineatul 14 din Legea privind accizele. În consecință, rata pentru carburant prevăzută la articolul 89 alineatul 4 punctul 1) din această lege a fost aplicată în temeiul alineatului 16 al aceluiași articol.

               13

               ROZ‑ŚWIT a formulat o reclamație împotriva deciziei menționate în fața directorului biroului vamal din Wrocław, arătând că omisiunea depunerii situațiilor privind declarațiile cumpărătorilor nu constituia decât o neregularitate formală, în timp ce destinația reală a combustibilului în cauză pentru încălzire era neîndoielnică.

               14

               Întrucât această reclamație a fost respinsă, ROZ‑ŚWIT a formulat o acțiune în fața Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (Tribunalul Administrativ din Voievodatul Wrocław, Polonia).

               15

               Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, în cazul în care un stat membru și‑a exercitat dreptul, prevăzut de Directiva 2003/96, de a stabili diferențe între ratele accizelor aferente produselor care intră în domeniul de aplicare al acesteia potrivit utilizării lor, dispoziția care figurează la articolul 89 alineatul 16 din Legea privind accizele este contrară acestei directive în măsura în care determină aplicarea, în cazul unui produs utilizat drept combustibil, a ratei accizei prevăzute pentru carburanți, ca urmare a omisiunii depunerii situației privind declarațiile cumpărătorilor.

               16

               Respectiva instanță exprimă îndoieli de asemenea în privința faptului dacă obligația întocmirii și depunerii unei asemenea situații este proporțională cu obiectivul urmărit, și anume prevenirea evaziunii și a fraudei fiscale. Ea apreciază că această obligație este de natură formală și secundară, nepermițând decât o analiză preliminară a destinației produselor în cauză. În această privință, ea se referă la jurisprudența Curții în materia taxei pe valoarea adăugată, potrivit căreia, pe de o parte, deducerea acestei taxe în amonte trebuie acordată dacă sunt îndeplinite cerințele de fond, chiar dacă anumite cerințe de formă au fost omise de către persoanele impozabile (a se vedea Hotărârea din 12 iulie 2012, EMS‑Bulgaria Transport, C‑284/11, EU:C:2012:458, punctele 61 și 62), și, pe de altă parte, condiționarea în dreptul național a scutirii la export de un termen de ieșire, fără a permite, ca urmare a nerespectării termenului menționat, rambursarea taxei pe valoarea adăugată deja achitate, deși persoana impozabilă a dovedit că marfa a părăsit teritoriul vamal al Uniunii, depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului combaterii evaziunii și a fraudei fiscale (a se vedea Hotărârea din 19 decembrie 2013, BDV Hungary Trading, C‑563/12, EU:C:2013:854, punctul 39).

               17

               Instanța de trimitere solicită de asemenea să se stabilească dacă sancțiunea prevăzută la articolul 89 alineatul 16 din Legea privind accizele, care constă în impunerea ratei accizei rezervate carburanților în cazul nerespectării obligației de depunere a unei situații privind declarațiile cumpărătorilor în termen, este conformă cu principiul proporționalității. În ceea ce privește în special gravitatea încălcării, ea consideră că această sancțiune nu are ca obiect prevenirea fraudei fiscale, ci vizează doar nerespectarea obligației menționate și constă, pe de altă parte, într‑un cuantum care nu este neglijabil.

               18

               În aceste condiții, Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (Tribunalul Administrativ din Voievodatul Wrocław) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 5 coroborat cu articolul 2 alineatul (3) și cu articolul 21 alineatul (4) din Directiva 2003/96 trebuie interpretat în sensul că se opune reglementării naționale prevăzute la articolul 89 alineatul 16 din Legea privind accizele, în temeiul căreia, dacă persoana impozabilă nu îndeplinește condiția de formă prevăzută la articolul 89 alineatele 14 și 15 din Legea privind accizele, în cazul combustibilului pentru încălzire, se va utiliza rata accizei aplicabile carburanților?

                        2)

                        Principiul proporționalității se opune condiției de formă prevăzute la articolul 89 alineatele 14 și 15 din Legea privind accizele, care prevede că rata redusă a accizei aplicabile în cazul combustibilului pentru încălzire se utilizează numai la întocmirea și la depunerea unei situații a declarațiilor cumpărătorilor în termenul prevăzut de lege, indiferent dacă este îndeplinită condiția materială a vânzării unui combustibil pentru încălzire?

                        3)

                        În cazul în care nu este îndeplinită condiția de formă prevăzută la articolul 89 alineatele 14 și 15 din Legea privind accizele, sancțiunea prevăzută la articolul 89 alineatul 16 din legea menționată, potrivit căruia în cazul vânzării de combustibil pentru încălzire, astfel cum este cel din speță, vânzătorul va achita acciza la rata aplicabilă carburanților (articolul 89 alineatul 4 punctul 1 din Legea privind accizele) este compatibilă cu principiul proporționalității?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               19

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă Directiva 2003/96, precum și principiul proporționalității trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia, pe de o parte, vânzătorii de combustibil sunt obligați să depună, într‑un termen stabilit, o situație lunară a declarațiilor cumpărătorilor potrivit cărora produsele cumpărate sunt destinate încălzirii și, pe de altă parte, în lipsa depunerii unei asemenea situații în termenul stabilit, combustibilului vândut i se aplică rata accizei prevăzută pentru carburanți, chiar dacă s‑a constatat că nu există nicio îndoială că acest produs a fost destinat încălzirii.

               20

               Cu titlu preliminar, trebuie amintit că principiile generale ale dreptului, printre care figurează principiul proporționalității, fac parte din ordinea juridică a Uniunii. Pentru acest motiv, ele trebuie respectate de instituțiile Uniunii, dar și de statele membre în exercitarea competențelor care le sunt conferite de directivele Uniunii (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 21 februarie 2008, Netto Supermarkt, C‑271/06, EU:C:2008:105, punctul 18, și Hotărârea din 10 septembrie 2009, Plantanol, C‑201/08, EU:C:2009:539, punctul 43).

               21

               Din aceasta rezultă că o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, care urmărește în special să transpună în ordinea juridică internă a statului membru respectiv dispozițiile Directivei 2003/96, trebuie să respecte principiul proporționalității.

         Cu privire la obligația depunerii unei situații a declarațiilor cumpărătorilor

               22

               Din decizia de trimitere reiese că situația declarațiilor cumpărătorilor, a căror întocmire și transmitere la biroul vamal sunt prevăzute la articolul 89 alineatele 14-15 din Legea privind accizele, constituie un instrument de control care are drept obiectiv prevenirea evaziunii și a fraudei fiscale.

               23

               Întrucât Directiva 2003/96 nu precizează un mecanism de control special pentru utilizarea combustibilului și nici măsuri destinate combaterii fraudei fiscale legate de vânzarea de combustibil, revine statelor membre sarcina de a prevedea asemenea mecanisme și asemenea măsuri în dreptul lor național, cu respectarea dreptului Uniunii. În această privință, din considerentul (9) al acestei directive rezultă că statele membre dispun de o marjă de apreciere în definirea și implementarea politicilor adaptate contextelor lor naționale.

               24

               În ceea ce privește proporționalitatea obligației de a depune o situație a declarațiilor cumpărătorilor, instanța de trimitere face referire la decizii ale Trybunał Konstytucyjny (Curtea Constituțională, Polonia), precum și ale anumitor instanțe administrative poloneze, potrivit cărora o asemenea situație informează autoritatea fiscală despre realizarea vânzării preferențiale a combustibilului, precum și despre locul și despre modul de utilizare prevăzut. Ea permite, în plus, o analiză preliminară a datelor pe care le conține și, prin urmare, identificarea și detectarea fraudelor fiscale.

               25

               Or, având în vedere marja de apreciere de care dispun statele membre în privința măsurilor și a mecanismelor care trebuie adoptate în vederea prevenirii evaziunii și a fraudei fiscale legate de vânzarea de combustibili și întrucât o obligație de depunere la autoritățile competente a unei situații a declarațiilor cumpărătorilor nu prezintă un caracter vădit disproporționat, este necesar să se considere că o asemenea obligație constituie o măsură adecvată pentru realizarea unui asemenea obiectiv și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia.

               26

               În consecință, Directiva 2003/96, precum și principiul proporționalității trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia vânzătorii de combustibil sunt obligați să depună, într‑un termen stabilit, o situație lunară a declarațiilor cumpărătorilor potrivit cărora produsele cumpărate sunt destinate încălzirii.

         Cu privire la aplicarea ratei accizei prevăzute pentru carburanți în cazul nerespectării obligației de depunere a unei situații a declarațiilor cumpărătorilor

               27

               Conform articolului 89 alineatul 16 din Legea privind accizele, nerespectarea obligației de întocmire și de transmitere a unei situații a declarațiilor cumpărătorilor în termenele stabilite determină aplicarea ratei accizei prevăzute pentru carburanți combustibilului vândut, indiferent de utilizarea reală a acestuia din urmă.

               28

               În ceea ce privește, în primul rând, conformitatea unei asemenea consecințe cu Directiva 2003/96, trebuie arătat de la bun început că dispozițiile acestei directive citate de instanța de trimitere în cadrul primei întrebări formulate nu au relevanță directă pentru litigiul principal. Astfel, mai întâi, articolul 2 alineatul (3) primul paragraf din directiva menționată vizează „produsele energetice, altele decât cele pentru care este precizat un nivel de impozitare în prezenta directivă”, în timp ce din decizia de trimitere reiese că nivelul de impozitare a produsului în discuție în litigiul principal este clar precizat în Directiva 2003/96.

               29

               În continuare, articolul 5 din această directivă prevede rate diferențiate de impozitare în anumite cazuri enumerate în mod limitativ la acest articol, și anume atunci când sunt legate de calitatea produsului, atunci când depind de cantitățile consumate, atunci când produsele sunt utilizate în anumite domenii publice sau, de asemenea, atunci când aceste rate diferențiază consumul profesional de cel neprofesional. Prin urmare, articolul menționat nu privește diferența de utilizare dintre carburant și combustibil.

               30

               În sfârșit, articolul 21 alineatul (4) din Directiva 2003/96 privește condițiile asociate aplicării ratelor reduse și a scutirilor prevăzute la articolele 14-19 din această directivă.

               31

               În schimb, Curtea a avut deja ocazia să constate că economia generală a Directivei 2003/96 se întemeiază pe o distincție netă între carburanți și combustibili pentru încălzire, în special în funcție de criteriul utilizării. Astfel, distincția dintre carburanți și combustibili, formulată în considerentele (17) și (18) ale acestei directive, este aplicată, printre altele, la articolele 7-9 din aceasta, referitoare la modalitățile de stabilire a nivelurilor minime de impozitare aplicabile, pe de o parte, combustibililor pentru încălzire și, pe de altă parte, carburanților, precum și produselor utilizate drept carburanți cu utilizări industriale și comerciale specifice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 aprilie 2014, Kronos Titan și Rhein‑Ruhr Beschichtungs‑Service, C‑43/13 și C‑44/13, EU:C:2014:216, punctul 28).

               32

               În plus, considerentele (3) și (4) ale directivei menționate enunță că buna funcționare a pieței interne necesită stabilirea la nivelul Uniunii a unor rate minime de impozitare la majoritatea produselor energetice și că diferențe apreciabile între ratele naționale de impozitare a energiei aplicate de statele membre ar putea afecta această funcționare. Prin urmare, este necesar să se considere că definirea ratelor minime de impozitare a produselor potrivit utilizării lor drept carburant sau combustibil contribuie la buna funcționare a pieței interne, permițând excluderea unor eventuale denaturări ale concurenței între produsele utilizate în aceleași scopuri.

               33

               Rezultă că atât economia generală, cât și finalitatea Directivei 2003/96 se întemeiază pe principiul potrivit căruia produsele energetice sunt impozitate în funcție de utilizarea lor reală.

               34

               În consecință, o dispoziție de drept național precum articolul 89 alineatul 16 din Legea privind accizele, în temeiul căreia, în lipsa depunerii unei situații a declarațiilor cumpărătorilor în termen, rata accizei prevăzută pentru carburanți se aplică în mod automat în privința combustibililor chiar dacă, astfel cum s‑a constatat în litigiul principal, aceștia sunt utilizați ca atare, contravine economiei generale și finalității Directivei 2003/96.

               35

               În al doilea rând, o asemenea aplicare automată a ratei accizei prevăzute pentru carburanți în cazul nerespectării obligației de depunere a unei asemenea situații încalcă principiul proporționalității.

               36

               Astfel, din decizia de trimitere reiese că, în cauza principală, s‑a constatat că aceste vânzări de combustibili efectuate de ROZ‑ŚWIT au fost verificate și că nu era nicio îndoială că cumpărătorii au confirmat cumpărarea, precum și consumul acestui combustibil în scopul încălzirii. În plus, niciun element din dosar nu indică faptul că aceste vânzări au fost realizate cu scopul de a beneficia în mod fraudulos de rata accizei preferențiale acordate combustibililor destinați încălzirii.

               37

               Cu toate acestea, în pofida constatării respective, autoritățile competente au aplicat combustibililor vânduți, în conformitate cu articolul 89 alineatul 16 din Legea privind accizele, rata accizei prevăzută pentru carburanți.

               38

               În această privință, din decizia de trimitere reiese că, în Polonia, rata accizei aplicabile carburanților poate fi de peste opt ori mai mare decât cea care se aplică combustibililor.

               39

               În aceste condiții, faptul de a aplica combustibililor în discuție în litigiul principal rata accizei prevăzută pentru carburanți ca urmare a încălcării obligației, impusă de dreptul național, de a depune o situație a declarațiilor cumpărătorilor în termenul stabilit, atunci când s‑a constatat că nu exista nicio îndoială cu privire la utilizarea acestor produse în scopul încălzirii, depășește ceea ce este necesar pentru a preveni evaziunea și frauda fiscală (a se vedea prin analogie Hotărârea din 27 septembrie 2007, Collée, C‑146/05, EU:C:2007:549, punctul 29).

               40

               În acest context, trebuie precizat că niciun element nu împiedică un stat membru să prevadă aplicarea unei amenzi pentru încălcarea unei obligații precum cea care constă în depunerea la autoritățile competente a unei situații privind declarațiile cumpărătorilor combustibilului vândut. Competența de care dispune un stat membru pentru a aplica o asemenea sancțiune trebuie exercitată cu respectarea dreptului Uniunii și a principiilor sale generale, inclusiv a principiului proporționalității. Pentru a aprecia dacă această sancțiune este conformă cu principiul amintit, revine instanțelor naționale sarcina să țină seama în special de natura și de gravitatea încălcării pe care această sancțiune urmărește să o pedepsească, precum și de modalitățile de stabilire a cuantumului acesteia (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 iulie 2012, Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, punctele 44-47).

               41

               În consecință, Directiva 2003/96 și principiul proporționalității trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia, în lipsa depunerii unei situații lunare a declarațiilor cumpărătorilor într‑un termen stabilit, combustibilului vândut i se aplică rata accizei prevăzută pentru carburanți chiar dacă s‑a constatat că nu există nicio îndoială că acest produs a fost destinat încălzirii.

               42

               Având în vedere cele ce precedă, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că Directiva 2003/96, precum și principiul proporționalității trebuie interpretate în sensul că:

                        —

                        nu se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia vânzătorii de combustibil sunt obligați să depună, într‑un termen stabilit, o situație lunară a declarațiilor cumpărătorilor potrivit cărora produsele cumpărate sunt destinate pentru încălzire și

                        —

                        se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia, în lipsa depunerii unei asemenea situații în termenul stabilit, produsului vândut i se aplică rata accizei prevăzută pentru carburanți chiar dacă s‑a constatat că nu există nicio îndoială că acest produs a fost destinat încălzirii.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               43

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:

                     Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/75/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004, precum și principiul proporționalității trebuie interpretate în sensul că:

                        —

                           nu se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia vânzătorii de combustibil sunt obligați să depună, într‑un termen stabilit, o situație lunară a declarațiilor cumpărătorilor potrivit cărora produsele cumpărate sunt destinate încălzirii și

                        —

                           se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia, în lipsa depunerii unei asemenea situații în termenul stabilit, produsului vândut i se aplică rata accizei prevăzută pentru carburanți chiar dacă s‑a constatat că nu există nicio îndoială că acest produs a fost destinat încălzirii.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: polona.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a șaptea) din data de 30 septembrie 2009. # Akzo Nobel NV și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Înțelegeri - Piața acidului monocloracetic - Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE - Acțiune în anulare - Admisibilitate - Împărțirea pieței și stabilirea prețurilor - Imputabilitatea comportamentului ilicit - Amenzi - Obligația de motivare - Gravitatea și durata încălcării - Efect descurajator. # Cauza T-175/05.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 30 septembrie 2009 – Akzo Nobel și alții/Comisia
      (Cauza T-175/05)
      „Concurență – Înțelegeri – Piața acidului monocloracetic – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE – Acțiune în anulare – Admisibilitate – Împărțirea pieței și stabilirea prețurilor – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Amenzi – Obligația de motivare – Gravitatea și durata încălcării – Efect descurajator”
      1.                     Acțiune în anulare – Condiții de admisibilitate – Acțiune formulată de mai multe entități din cadrul unui grup de societăți
            împotriva unei decizii a Comisiei prin care li se aplică în mod solidar o amendă – Acțiune admisibilă împotriva unora dintre
            aceste entități – Lipsa necesității de a se pronunța cu privire la o cauză de inadmisibilitate invocată împotriva altor entități
            care nu pot beneficia de o eventuală anulare (art. 230 CE) (a se vedea punctele 46 și 47)
      2.                     Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Societate-mamă și filiale – Unitate economică – Criterii de apreciere
            – Prezumția unei influențe determinante exercitate de societatea-mamă asupra filialelor deținute de aceasta în proporție de
            100 % – Obligația societății-mamă de a răsturna prezumția exercitării efective a unei puteri de decizie asupra filialei sale
            (art. 81 CE și 82 CE) (a se vedea punctele 91-93 și 96)
      3.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Cuantum maxim – Calcul – Cifră de afaceri care trebuie luată în considerare –
            Cifră de afaceri cumulată a tuturor societăților care constituie entitatea cu caracter economic ce acționează în calitate
            de întreprindere (art. 81 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15, și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art.
            23) (a se vedea punctele 114, 132 și 133)
      4.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Cifra de afaceri luată în considerare – An de referință – Ultimul an complet al
            încălcării (Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15, și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23) (a se vedea punctele
            142 și 143)
      5.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Caracter descurajator – Luarea în considerare a dimensiunii și a resurselor globale
            ale întreprinderii sancționate (Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15, și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art.
            23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A) (a se vedea punctele 154 și 155)
      Obiectul

               Cu titlu principal, cerere de anulare a deciziei C (2004) 4876 final a Comisiei din 19 ianuarie 2005 privind o procedură de
                  aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cauza COMP/E-1/37.773 – AMCA) și, cu titlu subsidiar,
                  reducerea amenzii aplicate reclamantelor

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel AB, Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV,
                     Akzo Nobel Base Chemicals AB și Eka Chemicals AB la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 17 iunie 2010.#Terre wallonne ASBL (C-105/09) și Inter-Environnement Wallonie ASBL (C-110/09) împotriva Région wallonne.#Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'État - Belgia.#Directiva 2001/42/CE - Evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului - Directiva 91/676/CEE - Protecția apelor împotriva poluării cu nitrați proveniți din surse agricole - Programe de acțiune privind zonele vulnerabile.#Cauze conexate C-105/09 și C-110/09.

text:
      Cauzele conexate C‑105/09 și C‑110/09
      Terre wallonne ASBL
      și
      Inter‑Environnement Wallonie ASBL
      împotriva
      Région wallonne
      [cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de Conseil d’État (Belgia)]
      „Directiva 2001/42/CE – Evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului – Directiva 91/676/CEE – Protecția apelor împotriva poluării cu nitrați proveniți din surse agricole – Programe de acțiune privind zonele vulnerabile”
      Sumarul hotărârii
      Mediu – Evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului – Directiva 2001/42 – Plan și program – Noțiune
      [Directiva 2001/42 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 2 lit. (a) și art. 3 alin. (2) lit. (a); Directiva 85/337
            a Consiliului, anexele I și II, și Directiva 91/676 a Consiliului, art. 5 alin. (1)]
      Un program de acțiune adoptat în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 91/676 privind protecția apelor împotriva
         poluării cu nitrați proveniți din surse agricole este în principiu un plan sau un program avut în vedere la articolul 3 alineatul
         (2) litera (a) din Directiva 2001/42 privind evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului în măsura în
         care constituie un plan sau un program în sensul articolului 2 litera (a) din această din urmă directivă și conține măsuri
         a căror respectare condiționează furnizarea autorizației care poate fi acordată pentru realizarea proiectelor enumerate în
         anexele I și II la Directiva 85/337 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului, astfel
         cum a fost modificată prin Directiva 97/11.

      (a se vedea punctul 55 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      17 iunie 2010(*)

      „Directiva 2001/42/CE – Evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului – Directiva 91/676/CEE – Protecția apelor împotriva poluării cu nitrați proveniți din surse agricole – Programe de acțiune privind zonele vulnerabile”
      În cauzele conexate C‑105/09 și C‑110/09,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 234 CE de Conseil d’État
         (Belgia), prin deciziile din 11 martie 2009, primite de Curte la 20 și la 23 martie 2009, în procedurile

      Terre wallonne ASBL (C‑105/09),

      Inter‑Environnement Wallonie ASBL (C‑110/09)

      împotriva
      Région wallonne,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, doamna C. Toader (raportor), domnii K. Schiemann, P. Kūris, și L.
         Bay Larsen, judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna R. Șereș, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 ianuarie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Inter‑Environnement Wallonie ASBL, de J. Sambon, avocat;
      –        pentru Région wallonne, de A. Gillain, avocat;
      –        pentru guvernul belgian, de domnul T. Materne, precum și de doamna C. Pochet, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamna S. Pardo Quintillán și de domnul J.‑B. Laignelot, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 4 martie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolului 3 din Directiva 2001/42/CE a Parlamentului
         European și a Consiliului din 27 iunie 2001 privind evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului (JO L 197,
         p. 30, Ediție specială, 15/vol. 7, p. 135).

      2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii între Terre wallonne ASBL și Inter‑Environnement Wallonie ASBL, pe
         de o parte, și Région wallonne, pe de altă parte, având ca obiect anularea Decretului din 15 februarie 2007 al guvernului
         valon privind modificarea cărții II din Codul mediului (Code de l’environnement) care constituie Codul apelor (Code de l’eau)
         în ceea ce privește gestionarea durabilă a azotului în agricultură (Moniteur belge din 7 martie 2007, p. 11118, denumit în continuare „decretul atacat”).

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
       Directiva 91/676/CEE
      3        Articolul 1 din Directiva 91/676/CEE a Consiliului din 12 decembrie 1991 privind protecția apelor împotriva poluării cu nitrați
         proveniți din surse agricole (JO L 375, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 81) prevede:

      „Obiectivul prezentei directive este de:
      –        a reduce poluarea apelor provocată sau indusă de nitrații proveniți din surse agricole;
      –        a preveni orice nouă poluare de acest tip.”
      4        Articolul 3 alineatele (1) și (2) din această directivă prevede:

      „(1)      Apele afectate de poluare și cele care ar putea fi afectate, dacă nu se iau măsurile prevăzute la articolul 5, sunt definite
         de statele membre în funcție de criteriile fixate la anexa I.

      (2)      În termen de doi ani de la data notificării prezentei directive, statele membre desemnează ca zone vulnerabile toate zonele
         cunoscute de pe teritoriul lor care alimentează apele definite în conformitate cu alineatul (1) și care contribuie la poluare.
         Statele membre notifică această desemnare inițială Comisiei în termen de șase luni.”

      5        Articolul 4 din directiva menționată are următorul conținut:

      „(1)      În scopul asigurării, pentru toate apele, a unui nivel general de protecție împotriva poluării, statele membre, în termen
         de doi ani de la notificarea prezentei directive:

      (a)      stabilesc un sau niște coduri de bună practică agricolă, care vor fi puse în aplicare în mod voluntar de către agricultori
         și care trebuie să cuprindă cel puțin elementele enumerate la punctul A din anexa II;

      […]”
      6        În temeiul articolului 5 din aceeași directivă:

      „(1)      Statele membre stabilesc programe de acțiune având drept obiect zonele vulnerabile desemnate, în vederea îndeplinirii obiectivelor
         prevăzute la articolul 1 și în termen de doi ani de la desemnarea inițială prevăzută la articolul 3 alineatul (2) sau de un
         an după fiecare nouă desemnare prevăzută la articolul 3 alineatul (4).

      (2)      Un program de acțiune poate avea drept obiect toate zonele vulnerabile situate pe teritoriul unui stat membru sau, dacă acest
         stat consideră potrivit, se pot întocmi programe diferite pentru diverse zone sau părți de zone vulnerabile.

      (3)      Programele de acțiune țin seama de:
      (a)      datele științifice și tehnice disponibile privind în principal cantitățile respective de azot de origine agricolă sau provenind
         din alte surse;

      (b)      condițiile de mediu din regiunile în cauză ale statului membru respectiv.
      (4)      Programele de acțiune se pun în practică într‑un termen de patru ani de la elaborarea lor și conțin următoarele măsuri obligatorii:
      (a)      măsurile prevăzute la anexa III;
      (b)      măsurile pe care statele membre le‑au adoptat în codul sau codurile de bună practică agricolă elaborat(e) în conformitate
         cu articolul 4, cu excepția acelora care au fost înlocuite cu măsurile enunțate la anexa III.

      (5)      În afară de aceasta, statele membre iau, în cadrul programelor de acțiune, toate măsurile suplimentare sau acțiunile consolidate
         pe care le consideră necesare, dacă se dovedește, de la început sau în baza experienței dobândite la punerea în aplicare a
         programelor de acțiune, că măsurile prevăzute la alineatul (4) nu vor fi suficiente pentru a atinge obiectivele definite la
         articolul 1. La alegerea acestor măsuri sau acțiuni, statele membre țin seama de eficacitatea și de costul lor în raport cu
         alte măsuri preventive care ar putea fi adoptate.

      […]”
      7        Anexa III la Directiva 91/676, intitulată „Măsurile care trebuie incluse în programele de acțiune în conformitate cu articolul
         5 alineatul (4) litera (a)”, prevede:

      „(1)      Măsurile cuprind reguli privind:
      […]
      (2)      capacitatea bazinelor destinate stocării efluenților de la complexe zootehnice; aceasta trebuie să fie mai mare decât capacitatea
         necesară stocării în timpul celei mai lungi din perioadele de interzicere de împrăștiere în zona vulnerabilă, exceptând cazul
         în care se poate demonstra autorității competente că volumul efluenților de la complexe zootehnice care depășește capacitatea
         de stocare reală se va evacua într‑un mod inofensiv pentru mediu;

      […]”
       Directiva 2001/42
      8        Articolul 2 din Directiva 2001/42 prevede:

      „În sensul prezentei directive:
      (a)      «planuri și programe» înseamnă planuri și programe, inclusiv cele cofinanțate de Comunitatea Europeană, precum și modificările
         lor:

      –        elaborate și/sau adoptate de o autoritate la nivel național, regional sau local sau elaborate de o autoritate în vederea adoptării,
         printr‑o procedură legislativă, de către parlament sau guvern și

      –        impuse prin acte cu putere de lege sau acte administrative;
      (b)      «evaluare ecologică» înseamnă elaborarea unui raport privind efectele asupra mediului, realizarea consultărilor, luarea în
         considerație a raportului de mediu și a rezultatelor consultărilor în luarea deciziilor și furnizarea de informații privind
         decizia, în conformitate cu articolele 4-9;

      […]”
      9        Potrivit articolului 3 din aceeași directivă:

      „(1)      O evaluare ecologică, în conformitate cu articolele 4-9, se realizează pentru planurile și programele prevăzute la alineatele
         (2)-(4) care pot avea efecte semnificative asupra mediului

      (2)      Sub rezerva alineatului (3), o evaluare ecologică se realizează pentru toate planurile și programele:
      (a)      care sunt elaborate pentru agricultură, silvicultură, pescuit, energie, industrie, transport, gestionarea deșeurilor, gestionarea
         apei, telecomunicații, turism, planificare urbană și rurală sau utilizarea terenului și care definesc cadrul în care punerea
         în aplicare a proiectelor enumerate în anexele I și II din Directiva 85/337/CEE va putea fi autorizată în viitor;

      (b)      pentru care, având în vedere efectele probabile asupra împrejurimilor, este necesară o evaluare ecologică în temeiul articolelor
         6 și 7 din Directiva 92/43/CEE.

      (3)      Planurile și programele prevăzute la alineatul (2) care stabilesc utilizarea unor zone mici la nivel local și modificări minore
         ale planurilor și programelor menționate la alineatul (2) necesită o evaluare ecologică numai în cazul în care statele membre
         stabilesc că pot avea efecte semnificative asupra mediului.

      (4)      [În ceea ce privește] planurile și programele, altele decât cele prevăzute la alineatul (2), care definesc cadrul în care
         punerea în aplicare a proiectelor poate fi autorizată în viitor, statele membre stabilesc dacă [acestea] pot avea efecte semnificative
         asupra mediului.

      (5)      Statele membre stabilesc dacă planurile sau programele prevăzute la alineatele (3) și (4) pot avea efecte semnificative asupra
         mediului fie printr‑o examinare a fiecărui caz, fie prin specificarea tipurilor de planuri și programe, fie prin ambele abordări.
         În acest scop, statele membre țin seama în toate cazurile de criteriile specifice descrise în anexa II, pentru a se asigura
         că planurile și programele care pot avea efecte semnificative asupra mediului sunt cuprinse în prezenta directivă.

      [...]”
       Directiva 85/337/CEE
      10      Articolul 1 alineatul (2) din Directivei 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte
         publice și private asupra mediului (JO L 175, p. 40, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 174), astfel cum a fost modificată prin
         Directiva 97/11/CE a Consiliului din 3 martie 1997 (JO L 73, p. 5, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 254, denumită în continuare
         „Directiva 85/337”), prevede:

      „În sensul prezentei directive:
      «proiect» înseamnă:
      –        executarea lucrărilor de construcții sau a altor instalații sau scheme;
      –        alte intervenții în mediul natural și asupra peisajului, inclusiv cele care implică exploatarea resurselor minerale;
      […]”
      11      În temeiul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 85/337, proiectele enumerate în anexa I se supun unei evaluări a efectelor
         lor asupra mediului.

      12      Potrivit articolului 8 din directiva menționată:

      „Rezultatele consultărilor și informațiile adunate în temeiul articolelor 5, 6 și 7 trebuie luate în considerare în cadrul
         procedurii de autorizare.”

      13      Anexa I la Directiva 85/337, intitulată „Proiecte care intră sub incidența articolului 4 alineatul (1)”, prevede:

      „[…]
      17.      Exploatații de creștere intensivă a păsărilor de curte și a porcinelor cu o capacitate care poate primi mai mult de:
      (a)      85 000 de pui maturi, respectiv 60 000 de găini;
      (b)      3 000 de porci de producție (cu o greutate mai mare de 30 kg) sau
      (c)      900 de scroafe.
      […]”
      14      Anexa II la această directivă, intitulată „Proiecte care intră sub incidența articolului 4 alineatul (2)”, menționează:

      „1.       Agricultura, silvicultura și acvacultura
      […]
      (b)      proiecte pentru folosirea terenului necultivat sau a suprafețelor seminaturale în scopul exploatării agricole intensive;
      […]
      (e)      instalații de creștere intensivă a animalelor de fermă (proiecte neincluse în anexa I);
      […]”
       Directiva 2003/35/CEE
      15      Considerentul (10) al Directivei 2003/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 mai 2003 de instituire a participării
         publicului la elaborarea anumitor planuri și programe privind mediul și de modificare a Directivelor 85/337/CEE și 96/61/CE
         ale Consiliului în ceea ce privește participarea publicului și accesul la justiție (JO L 156, p. 17, Ediție specială, 15/vol. 10,
         p. 8) prevede:

      „Ar trebui să se prevadă dispoziții pentru anumite directive din domeniul mediului care le impun statelor membre să prezinte
         planuri și programe privind mediul, dar care nu conțin suficiente dispoziții privind participarea publicului, astfel încât
         să se asigure o participare a publicului în conformitate cu dispozițiile Convenției de la Aarhus [privind accesul la informație,
         participarea publicului la luarea deciziilor și accesul la justiție în probleme de mediu, încheiată în numele Comunității
         Europene prin Decizia 2005/370/CE a Consiliului din 17 februarie 2005 (JO L 124, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 201,
         denumită în continuare «Convenția de la Aarhus»)], în special cu articolul 7. Alte acte din legislația comunitară relevantă
         prevăd deja participarea publicului la elaborarea planurilor și a programelor și, în viitor, criterii de participare a publicului
         în conformitate cu Convenția de la Aarhus vor fi incluse în legislația relevantă chiar de la început.”

      16      Articolul 2 din această directivă, intitulat „Participarea publicului la planuri și programe”, prevede la alineatele (2) și
         (5):

      „(2)      Statele membre se asigură că publicul beneficiază de la început de șanse efective de participare la pregătirea și modificarea
         sau revizuirea planurilor sau a programelor care urmează să fie elaborate în conformitate cu dispozițiile din anexa I.

      [...]
      (5)      Prezentul articol nu se aplică planurilor și programelor prevăzute în anexa I pentru care se realizează o procedură de participare
         a publicului în conformitate cu [Directiva 2001/42] sau cu Directiva 2000/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului
         din 23 octombrie 2000 de stabilire a cadrului comunitar de acțiune în domeniul strategiei apelor.”

      17      Anexa I la Directiva 2003/35, intitulată „Dispoziții privind elaborarea planurilor și a programelor menționate la articolul
         2”, prevede:

      „[…]
      (c)      Articolul 5 alineatul (1) din [Directiva 91/676].
      […]”
       Dreptul național
      18      Directiva 2001/42 a fost transpusă în dreptul regiunii valone prin articolul D. 52 și următoarele din cartea I din Codul mediului
         (Moniteur belge din 9 iulie 2004, p. 54654).

      19      Articolul D. 53 din acest cod prevede:

      „1.      O evaluare a efectelor planurilor și programelor asupra mediului este efectuată, în conformitate cu articolele 52-61, pentru
         planurile și programele, precum și pentru modificările acestora, care figurează în lista I ce este întocmită de guvern, care:

      1°      sunt elaborate pentru agricultură, silvicultură, pescuit, energie, industrie, transport, gestionarea deșeurilor, gestionarea
         apei, soluri, telecomunicații, turism și care definesc cadrul în care punerea în aplicare a proiectelor enumerate în lista
         întocmită în temeiul articolului 66 [alineatul] 2 va putea fi autorizată în viitor;

      2°      sunt supuse unei evaluări în temeiul articolului 29 din Legea din 12 iulie 1973 privind protecția naturii.
      […]
      3.       În temeiul prezentului capitol, guvernul poate supune unei evaluări ecologice planurile sau programele care pot avea efecte
         semnificative asupra mediului și care nu sunt prevăzute de un decret, de un act cu putere de lege sau de un act administrativ.

      […]”
      20      Articolul R. 47 din codul respectiv prevede:

      „Lista planurilor și a programelor prevăzută la articolul 53 alineatul [1] din partea ce cuprinde decretele de aplicare este
         stabilită în anexa V.”

      21      Respectiva anexă V, introdusă prin Decretul guvernului valon din 17 martie 2005 privind cartea I din Codul mediului (Moniteur belge din 4 mai 2005, p. 21184), conține printre altele programul de acțiune pentru calitatea aerului, programul de acțiune pentru
         calitatea solurilor și programul de acțiune pentru protecția naturii. Totuși, această anexă nu include programul de acțiune
         pentru gestionarea azotului în agricultură în zonele vulnerabile, care a fost instituit inițial în dreptul regiunii valone
         printr‑un decret din 10 octombrie 2002.

      22      În ceea ce privește, în mod specific, acest din urmă program de acțiune, dispozițiile relevante din dreptul regiunii valone
         în prezent în vigoare se regăsesc în decretul atacat.

      23      Decretul respectiv stabilește condițiile aplicabile gestionării azotului în agricultură pe întreg teritoriul regiunii valone.
         Acesta se ocupă de asemenea de gestionarea azotului în zonele vulnerabile, în privința cărora constituie programul de acțiune
         prevăzut la articolul 5 din Directiva 91/676. Zonele vulnerabile reprezintă 42 % din teritoriul regiunii menționate și 54 %
         din suprafața agricolă utilă a acesteia.

      24      Capitolul IV din decretul atacat cuprinde o secțiune 3 intitulată „Condiții aplicabile gestionării azotului în agricultură
         pe întreg teritoriul regiunii valone”. Această secțiune cuprinde, pe de o parte, subsecțiunile 1-5 care se aplică pe întreg
         teritoriul acestei regiuni, inclusiv în zonele vulnerabile, și subsecțiunile 6 și 7 care se aplică exclusiv zonelor vulnerabile.
         Toate aceste subsecțiuni formează programul de acțiune prevăzut la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 91/676.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      25      Prin Hotărârea din 22 septembrie 2005, Comisia/Belgia (C‑221/03, Rec., p. I‑8307), Curtea a constatat că prin neadoptarea,
         în termenul prevăzut, a măsurilor necesare pentru a pune în aplicare în mod complet și corect Directiva 91/676, Regatul Belgiei
         nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.

      26      Pentru a pune în aplicare respectiva hotărâre, guvernul valon a adoptat, în temeiul articolului 5 din Directiva 91/676, decretul
         atacat. Acest decret aduce modificări cărții II din Codul mediului, care constituie Codul apelor, în ceea ce privește gestionarea
         durabilă a azotului în agricultură.

      27      Terre Wallonne ASBL și Inter‑Environnement Wallonie ASBL au solicitat Conseil d’État anularea decretului menționat, invocând,
         printre altele, că programul pe care acesta îl conține nu a făcut obiectul unei evaluări ecologice în conformitate cu Directiva
         2001/42.

      28      Guvernul valon a susținut că programul de gestionare a azotului în agricultură nu intră în domeniul de aplicare al Directivei
         2001/42.

      29      Instanța de trimitere consideră că nu se poate exclude ca programe de acțiune precum cel vizat de Directiva 91/676 să fie
         planuri sau programe în sensul Directivei 2001/42. Instanța menționată arată, în plus, că nicio dispoziție din dreptul regiunii
         valone aplicabilă la data adoptării decretului atacat nu supunea planul de gestionare a azotului efectuării unei evaluări
         a efectelor asupra mediului, că nu s‑a dovedit în mod necesar că această situație este contrară Directivei 2001/42 și că aplicarea
         corectă a dreptului Uniunii nu se impune atât de evident încât să nu lase loc niciunei îndoieli rezonabile.

      30      Conseil d’État a hotărât, așadar, să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)       Programul de gestionare a azotului privind zonele vulnerabile desemnate a cărui stabilire este prevăzută la articolul 5 alineatul
         (1) din [Directiva 91/676] este un plan sau un program avut în vedere la articolul 3 alineatul (2) [litera] (a) din [Directiva
         2001/42] care este elaborat pentru agricultură, silvicultură, pescuit, energie, industrie, transport, gestionarea deșeurilor,
         gestionarea apei, telecomunicații, turism, planificare urbană și rurală sau utilizarea terenurilor și [care] definește cadrul
         în care va putea fi autorizată în viitor punerea în aplicare a proiectelor enumerate în anexele I și II la [Directiva 85/337]?

      2)      Programul de gestionare a azotului privind zonele vulnerabile desemnate a cărui stabilire este prevăzută la articolul 5 alineatul
         (1) din [Directiva 91/676] este un plan sau un program avut în vedere la articolul 3 alineatul (2) [litera] (b) din [Directiva
         2001/42] pentru care, având în vedere efectele probabile asupra împrejurimilor, este necesară o evaluare în temeiul articolelor
         6 și 7 din [Directiva 92/43], în special în cazul în care programul de gestionare a azotului în cauză se aplică tuturor zonelor
         vulnerabile desemnate din regiunea valonă?

      3)      Programul de gestionare a azotului privind zonele vulnerabile desemnate a cărui stabilire este prevăzută la articolul 5 alineatul
         (1) din [Directiva 91/676] este un plan sau un program diferit de cele care sunt avute în vedere la articolul 3 alineatul
         (2) din [Directiva 2001/42], care definește cadrul în care va putea fi autorizată în viitor punerea în aplicare a proiectelor,
         pentru care statele membre trebuie să determine, în temeiul articolului 3 alineatul (4) [din Directiva 2001/42], dacă pot
         avea efecte semnificative asupra mediului, potrivit [articolului 3 alineatul (5) din această directivă]?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      31      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, Curții să stabilească dacă un program de gestionare
         a azotului în agricultură, precum cel în cauză în acțiunea principală, poate constitui un plan sau un program avut în vedere
         la articolul 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/42.

      32      Trebuie arătat, în prealabil, că obiectivul esențial al Directivei 2001/42, astfel cum reiese din articolul 1 din aceasta,
         constă în a supune planurile și programele care pot avea efecte semnificative asupra mediului, cu ocazia elaborării acestora
         și înainte de adoptarea lor, unei evaluări ecologice.

      33      În ipoteza în care Directiva 2001/42 impune o asemenea evaluare ecologică, această directivă stabilește reguli minime privind
         elaborarea raportului referitor la efectele asupra mediului, punerea în aplicare a procesului de consultare, luarea în considerare
         a rezultatelor evaluării ecologice, precum și comunicarea de informații privind decizia adoptată la finalizarea evaluării.

      34      Pentru a stabili dacă unele programe de acțiune elaborate în aplicarea articolului 5 alineatul (1) din Directiva 91/676 (denumite
         în continuare „programele de acțiune”) intră în domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva
         2001/42, trebuie să se examineze, în primul rând, dacă programele de acțiune menționate reprezintă „planuri și programe” în
         sensul articolului 2 litera (a) din această din urmă directivă și, în al doilea rând, dacă acestea îndeplinesc condițiile
         stabilite la articolul 3 alineatul (2) litera (a) din respectiva directivă.

       Cu privire la aplicarea articolului 2 din Directiva 2001/42
      35      Este necesar să se constate mai întâi că programele de acțiune sunt, pe de o parte, elaborate de o autoritate la nivel național,
         regional sau local sau sunt elaborate de o autoritate în vederea adoptării lor, printr‑o procedură legislativă, de către parlament
         sau guvern și că, pe de altă parte, sunt impuse prin acte cu putere de lege sau acte administrative.

      36      În continuare, trebuie arătat că Directiva 91/676 impune stabilirea unor astfel de programe de acțiune în toate „zonele vulnerabile”
         desemnate de statele membre în aplicarea dispozițiilor sale și că aceste programe trebuie să cuprindă măsuri și acțiuni de
         tipul celor enumerate la articolul 5 din aceasta, destinate să combată poluarea cu nitrați, și a căror punere în aplicare,
         precum și supraveghere trebuie asigurate de statele membre. De asemenea, autoritățile competente trebuie să reexamineze în
         mod periodic pertinența măsurilor și a acțiunilor și, eventual, să revizuiască programele de acțiune.

      37      Pe de altă parte, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 25-28 din concluzii, o astfel de constatare este susținută
         de considerentul (10) al Directivei 2003/35, precum și de articolul 2 alineatul (5) și de anexa I la aceasta.

      38      În această privință, trebuie amintit că Directiva 2003/35 prevede participarea publicului la elaborarea anumitor planuri și
         programe privind mediul pentru a alinia legislația Uniunii la Convenția de la Aarhus.

      39      Reiese din considerentul (10) al Directivei 2003/35 că anumite acte legislative comunitare cuprindeau deja dispoziții privind
         participarea publicului la elaborarea unor planuri și a unor programe în conformitate cu Convenția de la Aarhus. În consecință,
         articolul 2 alineatul (5) din directiva menționată exclude din domeniul de aplicare al acestui articol „planurile și programele”
         prevăzute în anexa I la respectiva directivă, pentru care astfel de dispoziții fuseseră puse în aplicare în temeiul Directivei
         2001/42. Or, printre aceste planuri și programe figurează programele de acțiune avute în vedere la articolul 5 alineatul (1)
         din Directiva 91/676.

      40      Este adevărat că articolul 2 alineatul (5) din Directiva 2003/35 a fost adoptat în cadrul dispozițiilor privind participarea
         publicului la elaborarea anumitor planuri și programe privind mediul. Cu toate acestea, ar fi contradictoriu să se admită
         că programele de acțiune intră în domeniul de aplicare al articolului 2 din Directiva 2001/42 dacă se referă la dispoziții
         privind participarea publicului la adoptarea planului sau a programului, dar că aceleași programe de acțiune nu mai intră
         în domeniul de aplicare al acestei dispoziții dacă se referă la evaluarea efectelor asupra mediului.

      41      În sfârșit, trebuie să se precizeze că, deși nu orice măsură legislativă de protecție a apelor împotriva poluării cu nitrați
         proveniți din surse agricole constituie un „plan” sau un „program” în sensul Directivei 2001/42, simpla împrejurare că o asemenea
         măsură este adoptată printr‑o procedură legislativă nu determină excluderea sa din domeniul de aplicare al respectivei directive,
         cât timp prezintă caracteristicile menționate în cuprinsul punctului 36 din prezenta hotărâre.

      42      Rezultă din cele ce precedă că, atât prin caracteristicile pe care le prezintă, cât și prin chiar voința legiuitorului Uniunii,
         programele de acțiune constituie „planuri” și „programe” în sensul Directivei 2001/42.

       Cu privire la aplicarea articolului 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/42
      43      Trebuie arătat că, în temeiul articolului 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/42, sunt supuse unei evaluări ecologice
         sistematice planurile și programele care, pe de o parte, sunt elaborate pentru anumite sectoare și care, pe de altă parte,
         definesc cadrul în care punerea în aplicare a proiectelor enumerate în anexele I și II la Directiva 85/337 va putea fi autorizată
         în viitor.

      44      În ceea ce privește prima condiție prevăzută la articolul 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/42, este suficient
         să se constate că reiese chiar din titlul Directivei 91/676 că programele de acțiune sunt elaborate pentru sectorul agriculturii.

      45      Cu privire la cea de a doua condiție, pentru a stabili dacă programele de acțiune definesc cadrul în care punerea în aplicare
         a unor proiecte enumerate în anexele I și II la Directiva 85/337 va putea fi autorizată în viitor, trebuie să se examineze
         conținutul și finalitatea acestor programe, ținând seama de întinderea evaluării ecologice a proiectelor, astfel cum este
         prevăzută în directiva menționată.

      46      Astfel, referitor la finalitatea programelor de acțiune, reiese din Directiva 91/676 și în special din considerentele (9)-(11)
         ale acesteia, din articolele 1 și 3-5, precum și din anexele la această directivă că programele respective implică o examinare
         globală, la nivelul zonelor vulnerabile, a problemelor de mediu legate de poluarea cu nitrați proveniți din surse agricole
         și că acestea instituie un sistem organizat care urmărește să asigure un nivel general de protecție împotriva unei asemenea
         poluări.

      47      Caracterul specific al programelor menționate constă în faptul că acestea constituie o abordare globală și coerentă, care
         are caracterul unei planificări concrete și articulate, acoperind zonele vulnerabile, eventual pe întreg teritoriul, și care
         se referă la reducerea, precum și la prevenirea poluării cauzate de nitrați proveniți din surse agricole.

      48      În ceea ce privește conținutul programelor de acțiune, reiese din articolul 5 din Directiva 91/676 coroborat cu anexa III
         la aceasta că programele menționate conțin măsuri concrete și obligatorii, care privesc în special perioadele în cursul cărora
         este interzisă împrăștierea anumitor tipuri de fertilizanți, capacitatea bazinelor destinate stocării efluenților de la complexe
         zootehnice, modalitățile de împrăștiere și cantitatea maximă de efluenți de la complexele zootehnice care conțin azot ce poate
         fi împrăștiată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 septembrie 2005, Comisia/Spania, C‑416/02, Rec., p. I‑7487, punctul
         34). Aceste măsuri garantează în special, astfel cum se prevede la punctul 2 din anexa III la Directiva 91/676, că, pentru
         fiecare exploatație sau complex animalier, cantitatea efluenților împrăștiată anual, inclusiv de către animale însele, nu
         depășește o cantitate pe hectar ce corespunde cantității de efluenți care conține 170 de kilograme de azot.

      49      În ceea ce privește întinderea evaluării ecologice prevăzute de Directiva 85/337, trebuie amintit în prealabil că măsurile
         care figurează în cadrul programelor de acțiune vizează instalațiile de creștere intensivă a animalelor de fermă enumerate
         la punctul 17 din anexa I și la punctul 1 litera (e) din anexa II la Directiva 85/337.

      50      Trebuie amintit că, în cadrul evaluării ecologice prevăzute de Directiva 85/337, autoritățile naționale trebuie să ia în considerare
         nu numai efectele directe ale lucrărilor prevăzute, ci și efectele care ar putea fi provocate asupra mediului de utilizarea
         și de exploatarea instalațiilor rezultate din aceste lucrări (Hotărârea din 28 februarie 2008, Abraham și alții, C‑2/07, Rep.,
         p. I‑1197, punctul 43, și Hotărârea din 25 iulie 2008, Ecologistas en Acción‑CODA, C‑142/07, Rep., p. I‑6097, punctul 39).

      51      Mai exact, în ceea ce privește instalațiile destinate creșterii intensive a animalelor de fermă, o astfel de evaluare ecologică
         trebuie să aibă în vedere efectele instalațiilor menționate asupra calității apei (a se vedea în acest sens Hotărârea din
         8 septembrie 2005, Comisia/Spania, C‑121/03, Rec., p. I‑7569, punctul 88).

      52      Astfel cum a arătat în mod întemeiat avocatul general la punctul 80 din concluzii, articolul 8 din Directiva 85/337 impune
         ca aspectele de mediu a căror reglementare face obiectul programelor de acțiune să fie luate în considerare la momentul autorizării
         proiectelor de exploatare a unor asemenea instalații.

      53      În plus, trebuie constatat că reiese din cuprinsul articolului 5 alineatul (4) din Directiva 91/676 că programele de acțiune
         adoptate în aplicarea alineatului (1) al acestui articol trebuie să prevadă un ansamblu de măsuri a căror respectare poate
         condiționa furnizarea autorizației care poate fi acordată proiectelor enumerate în anexele I și II la Directiva 85/337 și
         pentru definirea cărora Directiva 91/676 conferă statelor membre o anumită marjă de apreciere. Printre acestea se numără,
         în special, măsurile privind depozitarea efluenților de la complexe zootehnice prevăzute în anexa III la Directiva 91/676
         în ceea ce privește proiectele de instalații destinate creșterii intensive a animalelor de fermă enumerate în anexele I și
         II la Directiva 85/337.

      54      Într‑o asemenea situație, a cărei existență în fapt și a cărei întindere în raport cu programul de acțiune în cauză trebuie
         totuși evaluate de instanța națională, este necesar să se concluzioneze că acest program de acțiune trebuie să fie considerat,
         în ceea ce privește măsurile menționate, ca stabilind cadrul în care punerea în aplicare a proiectelor enumerate în anexele
         I și II la Directiva 85/337 va putea fi autorizată în viitor în sensul articolului 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva
         2001/42.

      55      Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că un program de acțiune adoptat
         în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 91/676 este în principiu un plan sau un program avut în vedere la articolul
         3 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/42 în măsura în care constituie un „plan” sau un „program” în sensul articolului
         2 litera (a) din această din urmă directivă și conține măsuri a căror respectare condiționează furnizarea autorizației care
         poate fi acordată pentru realizarea proiectelor enumerate în anexele I și II la Directiva 85/337.

       Cu privire la a doua și la a treia întrebare
      56      Având în vedere răspunsul oferit la prima întrebare, trebuie să se constate că, pentru soluționarea litigiului din acțiunea
         principală, nu este necesar să se statueze asupra aspectului dacă articolul 3 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/42
         impune de asemenea o evaluare a efectelor programelor de acțiune asupra mediului.

      57      Prin urmare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.

      58      Ținând seama de faptul că articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2001/42 se aplică numai în ipoteza în care nu sunt aplicabile
         dispozițiile alineatului (2) al aceluiași articol, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      59      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Un program de acțiune adoptat în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 91/676/CEE a Consiliului din 12 decembrie
            1991 privind protecția apelor împotriva poluării cu nitrați proveniți din surse agricole este în principiu un plan sau un
            program avut în vedere la articolul 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/42/CE a Parlamentului European și a Consiliului
            din 27 iunie 2001 privind evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului în măsura în care constituie un
            „plan” sau un „program” în sensul articolului 2 litera (a) din această din urmă directivă și conține măsuri a căror respectare
            condiționează furnizarea autorizației care poate fi acordată pentru realizarea proiectelor enumerate în anexele I și II la
            Directiva 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra
            mediului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/11/CE a Consiliului din 3 martie 1997.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șasea extinsă) din 16 iunie 2011.#Solvay Solexis SpA împotriva Comisiei Europene.#Concurență - Înțelegeri - Peroxid de hidrogen și perborat de sodiu - Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE - Durata încălcării - Noțiunile «acord» și «practică concertată» - Acces la dosar - Amenzi - Egalitate de tratament - Comunicarea privind cooperarea - Obligația de motivare.#Cauza T-195/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea extinsă) din 16 iunie 2011 — Solvay Solexis/Comisia
      (Cauza T‑195/06)
      „Concurență — Înțelegeri — Peroxid de hidrogen și perborat de sodiu — Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE — Durata încălcării — Noțiunile «acord» și «practică concertată» — Acces la dosar — Amenzi — Egalitate de tratament — Comunicarea privind cooperarea — Obligația de motivare”
      1.                     Concurență — Înțelegeri — Acorduri între întreprinderi — Noțiune — Concurs de voințe în privința comportamentului care urmează
            să fie adoptat pe piață — Includere — Continuarea negocierilor cu privire la anumite elemente ale restricției — Irelevanță
            [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 55, 56, 98 și 100)
      2.                     Concurență — Înțelegeri — Practică concertată — Noțiune — Schimb de informații în cadrul unei înțelegeri sau în vederea pregătirii
            acesteia — Luarea în considerare a informațiilor schimbate — Prezumție — Condiții [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctele
            57-59, 102, 103 și 116)
      3.                     Concurență — Înțelegeri — Încălcare complexă care prezintă elementele unui acord și elementele unei practici concertate —
            Calificare unică drept „acord și/sau practică concertată” — Admisibilitate [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 60-62
            și 81)
      4.                     Concurență — Înțelegeri — Atingere adusă concurenței — Criterii de apreciere — Obiect anticoncurențial — Constatare suficientă
            [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 113, 118 și 157)
      5.                     Concurență — Înțelegeri — Interzicere — Înțelegeri care continuă să producă efecte după încetarea lor formală — Aplicarea
            articolului 81 CE [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 124 și 125)
      6.                     Concurență — Înțelegeri — Probă — Indicii prezentate de Comisie — Participare la reuniuni având un obiect anticoncurențial
            — Obligații în materie de probă ale întreprinderilor care contestă caracterul ilicit al unora dintre aceste reuniuni [art.
            81 alin. (1) CE] (a se vedea punctul 131)
      7.                     Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Acces la dosar — Domeniu de aplicare — Lipsa comunicării
            unui document — Consecințe — Necesitatea de a distinge, la nivelul sarcinii probei care îi incumbă întreprinderii în cauză,
            între documentele incriminatoare și documentele dezincriminatoare [Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (2)]
            (a se vedea punctele 146-149)
      8.                     Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei — Obligația de motivare — Conținut — Obligația Comisiei de a lua
            poziție cu privire la documente care nu conțin elemente dezincriminatoare — Lipsă (art. 81 CE și 253 CE) (a se vedea punctul
            159)
      9.                     Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Comunicarea răspunsurilor la o comunicare privind
            obiecțiunile — Condiții — Limite (art. 81 CE) (a se vedea punctele 167-171, 173, 176 și 178-181)
      10.                     Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Infracțiune unică și continuă — Luarea în considerare
            a variațiilor de intensitate a comportamentelor ilicite [Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (3)] (a se
            vedea punctele 191 și 210)
      11.                     Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Obligația de a lua în considerare impactul
            real asupra pieței — Domeniu de aplicare [Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03
            a Comisiei, punctul 1 A] (a se vedea punctele 195-197)
      12.                     Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Repartizarea întreprinderilor în cauză pe categorii care au un punct de plecare
            specific — Admisibilitate — Condiții — Control jurisdicțional [Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]
            (a se vedea punctele 220 și 221)
      13.                     Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante — Rol pasiv sau imitativ
            al întreprinderii — Criterii de apreciere (Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei,
            punctul 3 prima liniuță) (a se vedea punctele 241-243, 252 și 268)
      14.                     Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Circumstanțe atenuante — Comportament diferit de cel convenit în cadrul
            înțelegerii — Apreciere (Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3) (a
            se vedea punctele 269, 271 și 272)
      15.                     Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Luarea în considerare a cooperării cu Comisia a întreprinderii incriminate
            în afara cadrului stabilit de Comunicarea privind cooperarea — Condiții — Limite [Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului,
            art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3, și Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei, punctul 23 lit. (b), alin. (3)]
            (a se vedea punctele 283 și 285)
      16.                     Concurență — Amenzi — Decizie de aplicare a unor amenzi — Obligația de motivare — Conținut — Indicarea elementelor de apreciere
            care ‑au permis Comisiei să evalueze gravitatea și durata încălcării [art. 253 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului,
            art. 23 alin. (3)] (a se vedea punctele 297 și 299)
      17.                     Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Caracter descurajator — Criterii de evaluare a factorului descurajator [Regulamentul
            nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei] (a se vedea punctele 305 și 306)
      18.                     Concurență — Norme comunitare — Încălcări — Imputare — Cesiunea unei ramuri de activitate — Persoana juridică responsabilă
            pentru exploatarea întreprinderii la momentul încălcării [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 308 și 310)
      Obiectul

               Pe de o parte, cerere de anulare în parte a Deciziei C(2006) 1766 final a Comisiei din 3 mai 2006 privind o procedură de aplicare
                  a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.620 – Peroxid de hidrogen și perborat)
                  și, pe de altă parte, cerere de reducere a cuantumului amenzii aplicate reclamantei

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Solvay Solexis SpA la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 12 septembrie 2006.#M. G. Eman și O. B. Sevinger împotriva College van burgemeester en wethouders van Den Haag.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Raad van State - Țările de Jos.#Cauza C-300/04.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 10 mai 2001. # Agorà Srl și Excelsior Snc di Pedrotti Bruna & C. împotriva Ente Autonomo Fiera Internazionale di Milano și Ciftat Soc. coop. arl. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Italia. # Cauze conexate C-223/99 și C-260/99.