title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 7 noiembrie 2007. # Republica Federală Germania împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Mediu - Directiva 2003/87/CE - Sistemul de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră - Planul național de alocare a cotelor de emisie al Germaniei - Măsuri de ajustare ex post a numărului de cote alocate instalațiilor - Decizie a Comisiei de respingere - Egalitate de tratament - Obligație de motivare. # Cauza T-374/04.

text:
      Cauza T‑374/04
      Republica Federală Germania
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Mediu — Directiva 2003/87/CE — Sistemul de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră — Planul național de alocare a cotelor de emisie al Germaniei — Măsuri de ajustare ex post a numărului de cote alocate instalațiilor — Decizie a Comisiei de respingere — Egalitate de tratament — Obligație de motivare”
      Sumarul hotărârii
      1.      Drept comunitar — Principii — Principiul subsidiarității
      (art. 5 al doilea paragraf CE, art. 174 CE-176 CE, 211 CE, 226 CE, art. 249 al treilea paragraf CE)
      2.      Mediu — Poluare atmosferică — Directiva 2003/87 — Plan național de alocare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră (PNA)
      [Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului, considerentul (5), art. 1, art. 9 alin. (3) și art. 10]
      3.      Mediu — Poluare atmosferică — Directiva 2003/87 — Plan național de alocare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră (PNA)
      [art. 211 CE și 226 CE; Regulamentul nr. 2216/2004 al Comisiei; Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului,
            art. 9, art. 11 alin. (1) și anexa III]
      4.      Mediu — Poluare atmosferică — Directiva 2003/87 — Plan național de alocare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră (PNA)
      [art. 249 CE; Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 9 alin. (1) și (3), art. 10 și anexa III]
      5.      Mediu — Poluare atmosferică — Directiva 2003/87 — Obiectiv
      [Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului, considerentele (2), (5), (7) și (20) și art. 1]
      6.      Mediu — Poluare atmosferică — Directiva 2003/87 — Criterii aplicabile planurilor naționale de alocare a cotelor (PNA)
      [Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului, considerentul (7) și criteriul 10 din anexa III]
      7.      Mediu — Poluare atmosferică — Directiva 2003/87 — Criterii aplicabile planurilor naționale de alocare a cotelor (PNA)
      [Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului, considerentele (5), (7) și (20), art. 1, anexa I și criteriul
            10 din anexa III]
      8.      Mediu — Poluare atmosferică — Directiva 2003/87 — Criterii aplicabile planurilor naționale de alocare a cotelor (PNA)
      (Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 1 și criteriul 5 din anexa III)
      9.      Acte ale instituțiilor — Motivare — Obligație — Domeniu de aplicare
      [art. 253 CE; Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 9 alin (3)]
      1.      În cazul în care o directivă nu indică forma și mijloacele de aducere la îndeplinire a unui rezultat specific, libertatea
         de acțiune a statului membru în ceea ce privește alegerea formelor și a mijloacelor adecvate pentru obținerea rezultatului
         menționat rămâne, în principiu, deplină. Cu toate acestea, statele membre au obligația, în cadrul libertății care le este
         acordată de prevederile articolului 249 al treilea paragraf CE, să aleagă cele mai adecvate forme și mijloace în scopul asigurării
         efectului util al directivelor. Reiese astfel deopotrivă, că, în lipsa unei reguli comunitare care să indice, în mod clar
         și precis, forma și mijloacele ce trebuie folosite de către statul membru, revine Comisiei, în cadrul exercitării competenței
         sale de control, întemeiată în special pe prevederile articolelor 211 CE și 226 CE, sarcina de a demonstra temeinic că instrumentele
         utilizate de către statul membru în acest scop contravin dreptului comunitar.

      Numai prin aplicarea principiilor amintite se asigură respectarea principiului subsidiarității, consacrat de articolul 5 al
         doilea paragraf CE, obligatoriu pentru instituțiile comunitare în exercitarea funcțiilor normative ce le aparțin. În temeiul
         acestui principiu, Comunitatea nu intervine în domeniile care nu sunt de competența sa exclusivă decât în cazul și în măsura
         în care obiectivele acțiunii preconizate nu pot să fie realizate într‑un mod satisfăcător de către statele membre, însă pot
         fi realizate mai bine la nivel comunitar datorită dimensiunilor sau efectelor acțiunii preconizate. Prin urmare, într‑un domeniu
         precum mediul, reglementat prin articolele 174 CE-176 CE, în cadrul căruia competențele sunt împărțite între Comunitate și
         statele membre, sarcina probei revine Comisiei pentru a demonstra în ce măsură competențele statului membru și, prin urmare,
         marja de manevră a acestuia sunt limitate.

      (a se vedea punctele 78 și 79)
      2.      Dacă un stat membru dispune de o anumită marjă de manevră pentru transpunerea Directivei 2003/87 de stabilire a unui sistem
         de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61,
         nu este mai puțin adevărat că, în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directiva amintită, pe de o parte, Comisia este
         împuternicită să verifice conformitatea măsurilor adoptate de către statul membru cu criteriile enunțate în anexa III și cu
         prevederile articolului 10 din directiva amintită și că, pe de altă parte, în exercitarea acestui control, Comisia se bucură,
         la rândul său, de o marjă de apreciere, în măsura în care acest control implică efectuarea de evaluări economice și ecologice
         complexe, realizate din perspectiva obiectivului general de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră prin intermediul
         unui sistem de comercializare de cote rentabil și eficient din punct de vedere economic, astfel cum rezultă din articolul
         1 și din considerentul (5) al aceleiași directive.

      Reiese astfel că, în cadrul controlului de legalitate pe care îl efectuează în această privință, instanța comunitară exercită
         un control complet asupra bunei aplicări de către Comisie a normelor de drept relevante, al căror domeniu de aplicare trebuie
         să fie determinat potrivit metodelor de interpretare recunoscute de jurisprudență. În schimb, instanța comunitară nu ar putea
         să se substituie Comisiei în ceea ce privește efectuarea de către aceasta, în contextul amintit, a evaluărilor economice și
         ecologice complexe. Din acest punct de vedere, această instanță este obligată să se limiteze la a verifica dacă măsura respectivă
         nu este afectată de o eroare vădită sau de un abuz de putere, dacă autoritatea competentă nu a depășit în mod vădit limitele
         puterii sale de apreciere și dacă au fost pe deplin respectate garanțiile procedurale, care dobândesc o importanță fundamentală
         în acest context.

      (a se vedea punctele 80 și 81)
      3.      Faptul că alineatul (1) al articolului 11 din Directiva 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de
         emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61 obligă statul membru să își fundamenteze
         decizia de alocare pe prevederile planului național de alocare a cotelor (PNA) propriu, astfel cum a fost examinat acesta
         de către Comisie în temeiul articolului 9 din directivă și eventual modificat la cererea acesteia, nu înseamnă în mod obligatoriu
         că o modificare ulterioară a alocărilor individuale de cote nu mai este posibilă. Într‑adevăr, potrivit părții finale a celei
         de a doua teze a articolului 11 alineatul (1) coroborat cu criteriul 9 din anexa III la Directiva 2003/87, conținutul deciziei
         de alocare depinde deopotrivă de cea de a doua consultare a publicului. Or, această a doua consultare a publicului nu intervine
         decât ulterior examinării PNA notificat de către Comisie, trebuind să poată sta la baza unei modificări a alocării propuse
         spre adoptare de către statul membru prin decizia sa de alocare, existând în caz contrar riscul de a lipsi această consultare
         de obiect și de a face ca observațiile publicului să fie pur teoretice.

      Astfel, în lipsa unei interdicții explicite, în cadrul respectivului articol 11 alineatul (1), a modificării ulterioare a
         atribuirii individuale de cote de emisie de gaze cu efect de seră, PNA și decizia de alocare pot prevedea în mod explicit
         o astfel de posibilitate de modificare, cu condiția ca aceste criterii de punere în aplicare să fie stabilite în mod obiectiv
         și transparent.

      Deoarece aceste criterii suplimentare nu reprezintă criterii definite în anexa III la Directiva 2003/87, competența de control
         a Comisiei în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă este în mod necesar restrânsă și limitată la aspectele ce
         țin de a ști dacă aceste criterii suplimentare – introduse de către statul membru în exercitarea marjei de apreciere care
         îi este acordată în vederea transpunerii directivei menționate – îndeplinesc condițiile de obiectivitate și transparență.
         Această eventuală modificare ulterioară a alocărilor individuale de cote, care intervine după adoptarea deciziei de alocare
         în sensul articolului 11 alineatul (1) din directiva amintită, nu are drept consecință pierderea oricărei posibilități de
         control de către Comisie, dată fiind supravegherea permanentă pe care aceasta o exercită grație instrumentelor de gestionare
         și verificare prevăzute de Regulamentul nr. 2216/2004 privind un sistem de registre standardizat și securizat în conformitate
         cu Directiva 2003/87 și cu Decizia nr. 280/2004, precum și competența generală de supraveghere cu care este învestită aceasta
         în temeiul articolelor 211 CE și 226 CE, competență care îi permite să acționeze, în orice moment, în caz de încălcare a dreptului
         comunitar.

      (a se vedea punctele 105 și 106)
      4.      Orientările elaborate de Comisie, în cadrul Directivei 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie
         de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61, deși au la bază un temei legal expres
         prevăzut la articolul 9 alineatul (1) primul paragraf ultima teză din directiva menționată, potrivit căruia Comisia elaborează
         orientări privind aplicarea criteriilor enumerate în anexa III, nu corespund niciunuia dintre actele de drept comunitar derivat
         prevăzute la articolul 249 CE. Prin urmare, aceste orientări fac parte din categoria regulilor care, în sine, nu produc în
         principiu efecte obligatorii autonome față de terți, reguli de care Comisia se servește în mod frecvent în cadrul practicii
         sale administrative în vederea structurării și a sporirii transparenței modalităților de exercitare a puterii sale discreționare
         și de supraveghere.

      Totuși, adoptând reguli de conduită administrativă prin care se urmărește producerea de efecte față de terți și anunțând,
         pe calea publicării, faptul că urmează să le aplice din momentul respectiv la cazurile vizate de acestea, Comisia procedează
         la o autolimitare astfel încât nu ar putea să se dezică de aceste reguli decât cu riscul de a fi sancționată, dacă este cazul,
         pentru încălcarea principiilor generale de drept comunitar, cum ar fi principiul egalității de tratament, principiul securității
         juridice sau acela al protejării încrederii legitime. Prin urmare, Comisiei îi pot fi opuse orientările proprii, în special
         de către statele membre care sunt destinatarii acestora, atunci când adoptă măsuri care contravin orientărilor menționate.

      Comisia este astfel obligată să stabilească respectivele orientări, în special în ceea ce privește aspectele cele mai relevante,
         cu gradul maxim de claritate și de precizie posibil. Aceasta este cu atât mai adevărat cu cât competența de control și de
         respingere a planurilor naționale de alocare a cotelor (PNA), exercitată de către Comisie în temeiul articolului 9 alineatul
         (3) din Directiva 2003/87, este foarte restrânsă, fiind limitată la examinarea compatibilității PNA exclusiv cu criteriile
         din anexa III și cu prevederile articolului 10 din directiva amintită.

      Prin urmare, în lipsa oricărei referințe în orientările Comisiei la problematica legalității ajustărilor ex post descendente ale numărului de cote alocate individual și a marjei de manevră a statului membru în acest domeniu, Comisia nu
         ar putea să interzică în mod valid statului membru să efectueze ajustările menționate fără a‑și asuma riscul de a încălca
         principiile menționate ale securității juridice și protejării încrederii legitime; dimpotrivă, faptul că nu a fost făcută
         această referință de către Comisie trebuie să poată fi invocat de către statul membru, cu excepția cazului în care acest lucru
         ar fi contrar altor prevederi ale dreptului comunitar, mai cu seamă prevederilor de drept comunitar de rang superior.

      (a se vedea punctele 110-112 și 116)
      5.      Principalul obiectiv declarat al Directivei 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze
         cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61 este reducerea în mod substanțial a emisiilor de
         gaze cu efect de seră pentru a putea respecta angajamentele Comunității și ale statelor membre în ceea ce privește Protocolul
         de la Kyoto. Acest obiectiv trebuie îndeplinit cu respectarea unei serii de subobiective și utilizând anumite instrumente.
         Principalul instrument în acest scop îl constituie sistemul comunitar de comercializare a drepturilor de emisie de gaze cu
         efect de seră [articolul 1 și considerentul (2) al directivei], a cărui funcționare este determinată de anumite subobiective,
         și anume menținerea condițiilor de rentabilitate și eficiență economică, menținerea dezvoltării economice și a ocupării forței
         de muncă, precum și a integrității pieței interne și evitarea denaturării concurenței [articolul 1 și considerentele (5) și
         (7) ale directivei menționate]. Directiva încurajează, de altfel, utilizarea unui tip de instrument specific, și anume utilizarea
         unor tehnologii eficiente din punct de vedere energetic care să permită obținerea unei reduceri a emisiilor pe unitatea de
         producție [considerentul (20) al directivei amintite].

      (a se vedea punctul 124)
      6.      Criteriul 10 din anexa III la Directiva 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu
         efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61, care face trimitere la alocarea cotelor în favoarea
         instalațiilor enumerate în cadrul unui plan național de alocare a cotelor, constituie o dispoziție comunitară privitoare la
         alocarea cotelor de către statele membre în sensul considerentului (7) al directivei amintite și are astfel drept obiect să
         contribuie la menținerea integrității pieței interne și la evitarea denaturării concurenței. Prin urmare, în cadrul interpretării
         teleologice a acestui criteriu, subobiectivele reprezentate de menținerea integrității pieței interne și de evitarea denaturării
         concurenței dobândesc o importanță deosebită.

      (a se vedea punctul 125)
      7.      În vederea aplicării criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor
         de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61 la o serie de ajustări ex post prevăzute de un plan național de alocare a cotelor (PNA) asociate în principal unor modificări ale volumului de producție,
         trebuie să fie luată în considerare în primul rând, în calitate de criteriu de analiză relevant, relația dintre volumul de
         producție și nivelul emisiilor din perspectiva obiectivului de reducere a emisiilor, în al doilea rând, relația dintre acest
         obiectiv și obiectivul de menținere a condițiilor de rentabilitate și eficiență economică (articolul 1 din directiva menționată),
         în al treilea rând, obiectivul de reducere a emisiilor pe calea îmbunătățirilor tehnice [considerentul (20) al aceleiași directive]
         și, în al patrulea rând, obiectivul de menținere a pieței interne și de evitare a denaturării concurenței [considerentul (7)
         al directivei].

      Chiar dacă este adevărat că ajustări ex post ale cotelor alocate de către un PNA care sunt asociate în principal unor modificări ale volumului de producție, mai exact
         modificării numărului de unități produse, iar nu unei modificări a nivelului de emisii ale unei instalații, pot aduce atingere
         realizării obiectivului funcționării performante a pieței de comercializare a cotelor, în sensul articolului 1 și al considerentului
         (5) al Directivei 2003/87, în măsura în care descurajează diminuarea de către operatori a volumului de producție al instalațiilor
         și, astfel, aprovizionarea acestei piețe cu cote de emisie, această constatare nu este suficientă pentru a confirma faptul
         că aceste ajustări dăunează obiectivului principal al directivei, și anume reducerea tuturor emisiilor de gaze cu efect de
         seră.

      În privința relației existente între obiectivul reducerii emisiilor și obiectivul de menținere a condițiilor de rentabilitate
         și eficiență economică, o scădere a volumului de producție care nu se reflectă în mod necesar într‑o reducere a nivelului
         global de emisii ar putea să determine o aprovizionare insuficientă a pieței bunurilor în cauză în măsura în care producția
         nu ar mai fi suficientă pentru a satisface cererea existentă pe aceste piețe, situație care, dacă rezultă din logica economică
         a pieței de comercializare a cotelor, pare dificil de conciliat cu obiectivul de menținere a condițiilor de rentabilitate
         și eficiență economică din sectoarele de activitate și de pe piețele de comercializare a unor bunuri precum cele care sunt
         indicate în anexa I la Directiva 2003/87. Or, criteriile de rentabilitate și eficiență economică nu se aplică exclusiv funcționării
         pieței de comercializare a cotelor ca atare, ci deopotrivă sectoarelor de activitate avute în vedere în anexa I menționată,
         care se supun obiectivului de reducere a emisiilor, precum sectorul producției de oțel sau sectorul energiei.

      În ceea ce privește obiectivul de reducere a emisiilor pe calea îmbunătățirilor tehnice, respectivele ajustări ex post, deși pot descuraja diminuarea volumului producției de către operatori în vederea reducerii emisiilor, nu aduc atingere obiectivului
         privind încurajarea operatorilor să realizeze investiții în dezvoltarea de tehnologii eficiente din punct de vedere energetic,
         nici siguranței unor astfel de investiții. Dimpotrivă, în măsura în care ajustările menționate descurajează diminuarea producției
         de către operatori, în contradicție cu propriile previziuni, ținând cont de cantitatea limitată de cote de emisie disponibile,
         acestea pot spori motivarea operatorilor de a reduce emisiile prin investiții efectuate în vederea îmbunătățirii eficienței
         energetice a tehnologiilor de producție. Într‑adevăr, utilizarea de noi tehnologii de producție mai eficiente din punct de
         vedere ecologic, întrucât reduc emisiile pe unitatea de producție, poate, pe de o parte, să contribuie în mod substanțial
         la îndeplinirea obiectivului principal de reducere a emisiilor și, pe de altă parte, la menținerea condițiilor de rentabilitate
         și eficiență economică atât pe piața de comercializare a cotelor, cât și pe piețele bunurilor respective, câtă vreme aceasta
         nu determină o reducere a volumului de producție potențial dăunătoare bunei lor funcționări. Aceasta demonstrează totodată
         că investițiile în tehnologii eficiente din punct de vedere energetic constituie un instrument cel puțin echivalent, dacă
         nu chiar mai eficace decât scăderea volumului de producție, în vederea stabilirii concordanței între obiectivul de reducere
         substanțială a emisiilor și acela de menținere a condițiilor de rentabilitate și eficiență economică atât pe piața de comercializare
         a cotelor, cât și pe piața bunurilor respective.

      Prin urmare, simplul fapt că anumite ajustări ex post ar putea descuraja scăderea volumului de producție de către operatori și, prin urmare, a nivelului emisiilor proprii nu este
         suficient pentru a pune sub semnul întrebării legalitatea acestora din perspectiva totalității obiectivelor Directivei 2003/87.

      (a se vedea punctele 129, 130, 134, 136, 137, 139, 140 și 148)
      8.      Criteriul 5, al cărui text face trimitere în mod expres la noțiunea de discriminare, reprezintă aplicarea specifică a principiului
         general al egalității de tratament în cadrul punerii în practică de către statele membre a Directivei 2003/87 de stabilire
         a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei
         96/61 și, mai exact, în cadrul alocării de cote efectuate în temeiul planurilor naționale de alocare a cotelor. În acest context,
         pentru a stabili dacă principiul egalității de tratament a fost în mod corect aplicat de către Comisie într‑o cauză privind
         aplicarea unor ajustări ex post, trebuie început prin a examina dacă aceasta a verificat în mod corespunzător dacă operatorii în cauză se găsesc sau nu se
         găsesc într‑o situație similară celei a altor operatori de instalații. Într‑adevăr, Comisia nu ar putea să se limiteze să
         afirme existența unei inegalități de tratament fără a fi examinat în prealabil, cu rigoarea necesară, elementele relevante
         în această privință – și anume, mai precis, necesitatea efectuării unei comparații între situațiile persoanelor avute în vedere
         și posibilitatea de a justifica în mod obiectiv o discriminare – și fără a le fi luat în considerare în mod adecvat pentru
         justificarea concluziei sale.

      (a se vedea punctele 153, 154 și 163)
      9.      Respectarea obligației de motivare în sensul articolului 253 CE, astfel cum este aceasta reiterată la articolul 9 alineatul
         (3) ultima teză din Directiva 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de
         seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61, referitoare la deciziile adoptate de către Comisie de respingere
         în tot sau în parte a unui plan național de alocare a cotelor dobândește o importanță fundamentală, dat fiind că exercitarea
         competenței de control a Comisiei în temeiul respectivului articol 9 alineatul (3) presupune evaluări economice și ecologice
         complexe, iar controlul legalității și temeiniciei acestor evaluări de către instanța comunitară este limitat.

      (a se vedea punctul 168)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia extinsă)
      7 noiembrie 2007(*)

      „Mediu – Directiva 2003/87/CE – Sistemul de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră – Planul național de alocare a cotelor de emisie al Germaniei – Măsuri de ajustare ex post a numărului de cote alocate instalațiilor – Decizie a Comisiei de respingere – Egalitate de tratament – Obligație de motivare”
      În cauza T‑374/04,
      Republica Federală Germania, reprezentată inițial de domnul C.‑D. Quassowski, de doamnele A. Tiemann și C. Schulze‑Bahr și ulterior de doamna Schulze‑Bahr
         și de domnul M. Lumma, în calitate de agenți, asistați de D. Sellner și U. Karpenstein, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de domnul U. Wölker, în calitate de agent,

      pârâtă,
      având ca obiect o cerere de anulare parțială a Deciziei Comisiei C (2004) 2515/2 final din 7 iulie 2004 referitoare la planul
         național de alocare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră notificat de către Republica Federală Germania în conformitate
         cu Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare
         a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului (JO
         L 275, p. 32, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 78) în măsura în care Comisia a respins prin aceasta anumite măsuri de ajustare
         ex post a cotelor alocate, considerate incompatibile cu criteriile 5 și 10 din anexa III la directiva menționată,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a treia extinsă),
      compus din domnul M. Jaeger, președinte, doamna V. Tiili, domnul J. Azizi, doamna E. Cremona și domnul O. Czúcz, judecători,
      grefier: doamna K. Andová, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 iunie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Cadrul juridic
      1        Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare
         a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului (JO
         L 275, p. 32, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 78), intrată în vigoare la 25 octombrie 2003, instituie un sistem de comercializare
         a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității (denumit în continuare „sistemul de comercializare a cotelor”)
         pentru a promova reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră, în special a dioxidului de carbon (denumit în continuare „CO2”), într‑un mod rentabil și eficient din punct de vedere economic (articolul 1 din Directiva 2003/87). Ea se bazează pe obligațiile
         care îi incumbă Comunității în temeiul Convenției‑cadru a Organizației Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice și al
         Protocolului de la Kyoto. Acesta din urmă a fost aprobat prin Decizia 2002/358/CE din 25 aprilie 2002 privind aprobarea, în
         numele Comunității Europene, a Protocolului de la Kyoto la Convenția‑cadru a Organizației Națiunilor Unite asupra schimbărilor
         climatice și îndeplinirea în comun a angajamentelor care decurg din acesta (JO L 130, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 27, p. 220).
         Protocolul a intrat în vigoare la 16 februarie 2005.

      2        Comunitatea și statele sale membre s‑au angajat în procesul de reducere a emisiilor lor antropice agregate de gaze cu efect
         de seră enumerate în anexa A la Protocolul de la Kyoto cu 8 % față de nivelurile din 1990 în perioada 2008-2012 [considerentul
         (4) al Directivei 2003/87].

      3        În acest scop, Directiva 2003/87 prevede în esență că emisiile de gaze cu efect de seră de la instalațiile enumerate în anexa
         I trebuie să facă obiectul unui permis prealabil și al unei atribuiri a cotelor alocate în conformitate cu planurile naționale
         de alocare (denumite în continuare „PNA”). Dacă un operator reușește să reducă emisiile sale, acesta poate vinde cotele excedentare
         altor operatori. În sens invers, operatorul unei instalații cu emisii excesive poate cumpăra cotele necesare de la un operator
         care dispune de cote excedentare.

      4        Directiva 2003/87 prevede o primă fază cuprinsă între 2005 și 2007 (denumită în continuare „prima perioadă de alocare”), ce
         precede prima perioadă de angajamente prevăzută de Protocolul de la Kyoto, și ulterior o a doua fază, cuprinsă între 2008
         și 2012 (denumită în continuare „a doua perioadă de alocare”), ce corespunde primei perioade de angajamente amintite mai sus
         (articolul 11 din Directiva 2003/87).

      5        În vederea respectării angajamentelor cuprinse în Decizia 2002/358 și în Protocolul de la Kyoto, criteriul 1 din anexa III
         la Directiva 2003/87 prevede:

      „Cantitatea totală de cote care urmează să fie alocate pentru perioada în cauză este în conformitate cu obligațiile statului
         membru privind limitarea emisiilor în conformitate cu Decizia 2002/358 […] și cu Protocolul de la Kyoto […] Cantitatea totală
         de cote care urmează să fie alocate nu este mai mare decât ceea ce este considerat necesar pentru aplicarea strictă a criteriilor
         prezentei anexe. Înainte de 2008, această cantitate se va conforma intenției statelor membre de realizare sau depășire a obiectivului
         acestora în temeiul Deciziei 2002/358 […] și al Protocolului de la Kyoto.”

      6        Mai concret, sistemul de comercializare a cotelor se întemeiază, pe de o parte, pe instituirea unui permis prealabil de emisie
         de gaze cu efect de seră (articolele 4-8 din Directiva 2003/87) și, pe de altă parte, pe cotele ce îi permit operatorului
         titular să emită o anumită cantitate de astfel de gaze, cu obligația pentru acesta de a restitui anual numărul de cote corespunzând
         emisiilor totale ale instalației sale [articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2003/87].

      7        Condițiile și procedurile în conformitate cu care autoritățile naționale competente alocă, pe baza unui PNA, cote operatorilor
         de instalații sunt prevăzute de articolele 9-11 din Directiva 2003/87.

      8        Astfel, articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2003/87 prevede:

      „Pentru fiecare perioadă prevăzută la articolul 11 alineatele (1) și (2), fiecare stat membru elaborează un [PNA] în care
         precizează cantitatea totală de cote pe care intenționează să le aloce pentru perioada respectivă și modul în care propune
         să fie alocate acestea. Acest [PNA] se bazează pe criterii obiective și transparente, inclusiv pe cele enumerate în anexa
         III, luând în considerare observațiile publicului. Fără a aduce atingere dispozițiilor tratatului, Comisia elaborează până
         la 31 decembrie 2003 orientări privind aplicarea criteriilor enumerate în anexa III.

      Pentru perioada prevăzută la articolul 11 alineatul (1), [PNA] este publicat și notificat Comisiei și celorlalte state membre
         până la 31 martie 2004 […]”

      9        Comisia a prezentat orientările menționate mai sus în cadrul comunicării sale COM (2003) 830 final din 7 ianuarie 2004 privind
         orientările menite să sprijine statele membre în punerea în aplicare a criteriilor menționate în anexa III la Directiva 2003/87
         și privind condițiile forței majore (denumite în continuare „orientările Comisiei”).

      10      Articolul 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87 prevede:

      „În termen de trei luni de la notificarea unui [PNA] de către un stat membru în conformitate cu alineatul (1), Comisia poate
         respinge [PNA] în cauză, sau orice element al acestuia, pe baza incompatibilității cu criteriile enumerate în anexa III sau
         a incompatibilității cu articolul 10. Statul membru adoptă o decizie în temeiul articolului 11 alineatul (1) sau (2) numai
         în cazul în care modificările propuse sunt acceptate de Comisie. Comisia motivează orice decizie de respingere.”

      11      Potrivit articolului 10 din Directiva 2003/87, statele membre trebuie să aloce cel puțin 95 % din cote gratuit pentru prima
         perioadă de alocare și cel puțin 90 % pentru a doua perioadă de alocare.

      12      Articolul 11 din Directiva 2003/87 privind alocarea și emiterea cotelor prevede:

      „(1) Pentru perioada de trei ani care începe la 1 ianuarie 2005, fiecare stat membru decide cu privire la cantitatea totală
         de cote pe care le alocă pentru perioada în cauză și cu privire la alocarea cotelor în cauză operatorilor fiecărei instalații.
         Această decizie se adoptă cu cel puțin trei luni înainte de începerea perioadei și se bazează pe [PNA] elaborat în temeiul
         articolului 9 și în conformitate cu articolul 10, luând în considerare în mod corespunzător observațiile publicului.

      […]
      (3) Deciziile adoptate în temeiul alineatului (1) sau (2) sunt în conformitate cu cerințele din tratat, în special cu articolele
         87 și 88. La luarea deciziilor privind alocarea, statele membre iau în considerare nevoia de a oferi acces la cote noilor
         intrați.

      (4) Autoritatea competentă emite câte o parte din cantitatea totală de cote în fiecare an al perioadei prevăzute la alineatul
         (1) […] până la data de 28 februarie a anului respectiv.”

      13      Anexa III la Directiva 2003/87 enumeră unsprezece criterii pentru PNA.

      14      Potrivit criteriului 1 din anexa III:

      „Cantitatea totală de cote care urmează să fie alocate pentru perioada în cauză este în conformitate cu obligațiile statului
         membru privind limitarea emisiilor în conformitate cu Decizia 2002/358 [...] și cu Protocolul de la Kyoto, având în vedere,
         pe de o parte, proporția din totalitatea emisiilor pe care aceste cote le reprezintă în comparație cu emisiile din surse care
         nu sunt reglementate prin prezenta directivă și, pe de altă parte, politicile naționale în domeniul energiei, și este necesar
         să fie în conformitate cu sistemul național privind modificările climatice. Cantitatea totală de cote care urmează să fie
         alocate nu este mai mare decât ceea ce este considerat necesar pentru aplicarea strictă a criteriilor prezentei anexe. Înainte
         de 2008, această cantitate se va conforma intenției statelor membre de realizare sau depășire a obiectivului acestora în temeiul
         Deciziei 2002/358 și al Protocolului de la Kyoto.” [

      15      Potrivit criteriului 5 din anexa III:

      „În conformitate cu cerințele din tratat, în special articolele 87 și 88, [PNA] nu face discriminare între societăți sau sectoare
         astfel încât să favorizeze în mod nejustificat anumite întreprinderi sau activități.”

      16      Potrivit criteriului 9 din anexa III:

      „[PNA] conține dispoziții privind exprimarea observațiilor de către public și conține informații privind modul în care aceste
         observații sunt luate în considerare înainte de adoptarea unei decizii privind alocarea cotelor.”

      17      În această privință, punctele 93-96 din orientările Comisiei prevăd mai cu seamă:

      „93. Criteriul se aplică în mod obligatoriu.
      94.      [...] Accesul publicului la [PNA] ar trebui permis astfel încât acesta să poată cu adevărat să formuleze comentarii încă dintr‑un
         stadiu timpuriu […]

      95.      Un stat membru ar trebui să prevadă un termen rezonabil pentru prezentarea de comentarii și să stabilească o coordonare între
         acest termen și procedura decizională la nivel național, astfel încât comentariile să poată fi avute pe deplin în vedere înainte
         de adoptarea deciziei privind [PNA]. Prin expresia «avute pe deplin în vedere» se va înțelege că respectivele comentarii trebuie
         luate în considerare, dacă este cazul, prin trimitere la criteriile din anexa III sau la orice alt criteriu obiectiv și transparent
         aplicat de către statul membru în cadrul [PNA] propriu. Un stat membru ar trebui să informeze Comisia asupra oricărei modificări
         pe care preconizează să o introducă după participarea publicului care a urmărit publicarea și notificarea [PNA] și înainte
         de adoptarea deciziei sale finale în temeiul articolului 11 [din Directiva 2003/87]. Publicul trebuie să fie informat ulterior,
         de manieră generală, asupra deciziei adoptate și a principalelor elemente pe care se întemeiază aceasta.

      96.      Este necesar să se remarce faptul că posibilitatea ca publicul să prezinte observații în privința [PNA], prevăzută în cadrul
         acestui criteriu, reprezintă o a doua rundă de consultare a publicului. În temeiul articolului 9 alineatul (1) din Directiva
         [2003/87], observațiile formulate cu ocazia unei prime runde de consultări a publicului pe baza proiectului [PNA] ar trebui,
         dacă se dovedesc a fi pertinente, să fi fost inserate în cadrul [PNA] înainte ca acesta să fie notificat Comisiei și celorlalte
         state membre. Prima rundă de consultare a publicului este esențială pentru ca ansamblul procesului de participare a publicului
         (consultare și luare în considerare a comentariilor) să producă efecte. Regulile descrise în cadrul acestui criteriu ar trebui
         deopotrivă să fie aplicate în privința primei faze de participare.

      Un stat membru trebuie să informeze Comisia asupra oricărei modificări pe care preconizează să o introducă după publicarea
         și notificarea [PNA], înainte de adoptarea deciziei sale finale în temeiul articolului 11 [din Directiva 2003/87].”

      18      Criteriul 10 din anexa III prevede că „[PNA] conține o listă a instalațiilor reglementate prin prezenta directivă însoțită
         de cantitățile de cote care se intenționează să fie alocate fiecăreia dintre acestea.”

      19      În ceea ce privește criteriul 10, punctele 97-100 din orientările Comisiei prevăd următoarele:

      „97. Acest criteriu prevede că [PNA] este transparent. Aceasta înseamnă că întreaga cantitate de cote alocate fiecărei instalații
         este indicată, și prin urmare cunoscută de către public, atunci când [PNA] este prezentat Comisiei și celorlalte state membre.

      […]
      98.      Acest criteriu se consideră îndeplinit în cazul în care statul membru respectă obligația de întocmire a listei tuturor instalațiilor
         cuprinse în domeniul de aplicare a Directivei [2003/87] […]

      [...]
      100.      Un stat membru trebuie să indice cantitatea totală de cote pe care propune să le aloce fiecărei instalații și ar trebui să
         indice cantitatea de cote acordate anual fiecărei instalații potrivit articolului 11 alineatul (4) [din Directiva 2003/87].”

      20      Potrivit punctelor 60-74 din orientările Comisiei, statul membru poate constitui o rezervă de cote (denumită în continuare
         „rezerva”) la care poate acorda acces gratuit, în special noilor intrați, potrivit unor reguli și proceduri obiective și transparente.
         Importanța acestei rezerve în raport cu cantitatea totală de cote prevăzută trebuie să fie indicată în cadrul PNA.

      21      Articolul 12 alineatul (1) din Directiva 2003/87 prevede posibilitatea transferării cotelor între persoane fizice sau juridice
         din cadrul Comunității sau unor persoane fizice sau juridice din state terțe. În temeiul articolului 12 alineatul (3) din
         Directiva 2003/87, înainte de data de 1 mai a fiecărui an, operatorul fiecărei instalații trebuie să restituie autorității
         competente un număr de cote egal cu totalul emisiilor instalației în cauză în cursul anului calendaristic anterior pentru
         ca acestea să fie ulterior anulate.

      22      Potrivit articolului 29 alineatul (1) din Directiva 2003/87:

      „[…] statele membre pot solicita Comisiei emiterea unor cote suplimentare pentru anumite instalații în cazuri de forță majoră.
         Comisia determină dacă se impune cazul de forță majoră și, în cazul justificării acestuia, autorizează emiterea de cote suplimentare
         și netransferabile de către statul membru respectiv operatorului instalațiilor în cauză.”

      23      Articolul 38 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 2216/2004 al Comisiei din 21 decembrie 2004 privind un sistem de registre
         standardizat și securizat în conformitate cu Directiva 2003/87 […] și cu Decizia nr. 280/2004/CE a Parlamentului European
         și a Consiliului (JO L 386, p. 1) prevede la titlul „Tabelul «[PNA]» pentru [prima] perioad[ă] [de alocare]”:

      „Un stat membru adresează Comisiei o notificare privind orice corectură efectuată [PNA], în același timp cu corectura aferentă
         tabelului «[PNA]». În cazul în care corectura tabelului «[PNA]» se bazează pe [PNA] notificat Comisiei și nerespins în conformitate
         cu articolul 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87 […] sau ale cărui modificări propuse au fost acceptate de Comisie și în
         cazul în care corectura în cauză se efectuează în conformitate cu metodele stabilite în [PNA] menționat anterior sau rezultă
         dintr‑o îmbunătățire a datelor, Comisia îl însărcinează pe administratorul central să insereze corectura corespunzătoare în
         tabelul «[PNA]» […]. În toate celelalte cazuri, statul membru adresează o notificare Comisiei privind corectura efectuată
         [PNA‑ului său] și, în cazul în care Comisia nu respinge corectura în cauză în conformitate cu procedura prevăzută la articolul
         9 alineatul (3) din Directiva 2003/87 […], Comisia îl însărcinează pe administratorul central să insereze corectura aferentă
         în tabelul «[PNA]» […]”

       Faptele, procedura și concluziile părților
      24      La 31 martie 2004, Republica Federală Germania a notificat Comisiei PNA propriu pentru prima perioadă de alocare (denumit
         în continuare „PNA german”) potrivit prevederilor articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2003/87.

      25      PNA german este compus dintr‑un „plan macro” și un „plan micro”. Planul macro conține repartizarea bugetului național de emisii
         și stabilește cantitatea totală de cote care urmează a fi alocate în conformitate cu angajamentele de reducere a emisiilor
         care îi revin Republicii Federale Germania. Planul micro reglementează alocarea cotelor către operatorii diferitelor instalații
         și prevede constituirea unei rezerve de cote destinate noilor intrați.

      26      În vederea stabilirii numărului de cote care urmează a fi alocate diferitelor instalații, PNA prevede, în partea ce corespunde
         planului micro, trei perioade, mai exact, trei metode distincte în funcție de data la care începe exploatarea instalației.

      27      Pentru instalațiile a căror exploatare a început înainte de 31 decembrie 2002, numărul de cote care urmează a fi alocate gratuit
         este calculat pe baza cantității medii anuale a emisiilor lor de CO2 din trecut, conform metodei de calcul denumite „grandfathering”. Numărul de cote ce urmează a fi alocate este stabilit prin
         înmulțirea datelor de emisie istorice cu un „factor de executare” (Erfüllungsfaktor) stabilit în funcție de obiectivul de
         reducere a emisiilor ce trebuie atins. Acest factor de executare este prin urmare, ca regulă generală, mai mic de 1, pentru
         a permite o reducere în raport cu nivelul anterior al emisiilor și, în cele din urmă, pentru a limita numărul total de cote
         ce urmează a fi alocate.

      28      Pentru instalațiile a căror exploatare a început între 1 ianuarie 2003 și 31 decembrie 2004, numărul de cote ce urmează a
         fi alocate gratuit este calculat pe baza datelor referitoare la cantitatea medie anuală a emisiilor acestora de CO2 notificate de către operatori. Cererea operatorului pentru alocarea de cote trebuie să fie însoțită de o expertiză privind
         proprietățile determinante ale instalației. Cererea, ca și expertiza trebuie să conțină date privind capacitatea instalației,
         utilizarea de materii prime preconizată, precum și nivelul de utilizare a capacității instalației. Factorul de executare aplicat
         acestor instalații pentru o perioadă de 12 ani este de 1.

      29      Pentru instalațiile a căror exploatare a început după 1 ianuarie 2005, denumite „noii intrați”, numărul de cote ce urmează
         a fi alocat gratuit este determinat, în lipsa datelor istorice, potrivit metodei de calcul denumite „benchmarking”, care constă
         în calcularea produsului matematic dintre volumul de producție mediu anual preconizat pentru anii 2005-2007, previziunile
         privind emisiile instalației pe unitatea de producție și numărul anilor calendaristici în cursul cărora instalația se consideră
         că va fi exploatată în cadrul perioadei de alocare. Previziunile privind emisiile pe unitatea de producție sunt evaluate luându‑se
         în considerare criteriul (benchmark) stării „celei mai bune tehnici disponibile”. Pentru aceste noi instalații, factorul de
         executare rămâne neschimbat, fiind stabilit la valoarea 1 pe durata primilor 14 ani de exploatare.

      30      În temeiul articolului 11 alineatul (4) din Directiva 2003/87, PNA german prevede că, cel mai târziu la data de 28 februarie
         a fiecărui an, cotele alocate pentru prima perioadă de alocare vor fi emise în tranșe anuale egale.

      31      PNA german, astfel cum a fost notificat Comisiei, prevede ajustarea ex post a numărului de cote alocate în următoarele cazuri:

      –        reducerea substanțială a utilizării capacității de producție a instalației și închiderea instalației (regula denumită „regula
         închiderii de facto”): dacă exploatarea unei instalații ia sfârșit, operatorul este obligat să restituie cotele care i‑au fost alocate în măsura
         în care acestea au devenit excedentare. Exploatarea unei instalații se consideră a fi luat sfârșit atunci când emisiile acesteia
         în cursul anului respectiv sunt inferioare nivelului de 10 % din media anuală de emisii înregistrate în cursul perioadei de
         referință. În cazul în care aceste emisii sunt inferioare nivelului de 60 % din media anuală de emisii înregistrate în cursul
         perioadei de referință, are loc o ajustare ex post și proporțională cu diminuarea utilizării capacității de producție, mai exact, a nivelului de activitate, a tranșei de cote
         de emisie pentru anul respectiv. În privința anilor următori, tranșa de cote alocate va corespunde deciziei de alocare inițiale,
         sub rezerva unei noi aplicări ulterioare a regulii ajustării ex post;

      –        transferul cotelor în caz de închidere și înlocuire a instalației (regula denumită „regula transferului”): la cerere, cotele
         alocate unei instalații închise nu sunt retrase atunci când operatorul inițiază exploatarea unei noi instalații în termen
         de trei luni de la data închiderii vechii instalații. Într‑un astfel de caz, alocarea cotelor se efectuează, pentru început,
         timp de patru ani, pe baza emisiilor istorice ale instalației închise, pentru a fi calculată apoi, de‑a lungul unei perioade
         de 14 ani, pe baza unui factor de executare cu valoarea 1, această regulă având drept obiectiv încurajarea operatorului să
         închidă instalațiile sale învechite și ineficiente. Cu toate acestea, în cazul în care capacitatea de producție a noii instalații
         este mai scăzută decât cea a instalației închise, se consideră că diferența dintre aceste capacități corespunde unei închideri
         de instalație, iar partea din cote corespunzând diferenței nu va mai fi alocată cu ocazia următoarei alocări de cote. În sens
         invers, în cazul unei capacități de producție sporite a noii instalații, se aplică regula stabilită în favoarea noilor intrați
         și sunt alocate cote suplimentare care acoperă surplusul de capacitate (a se vedea a patra liniuță, mai jos);

      –        instalații preexistente a căror exploatare a început în 2003 sau în 2004: numărul de cote de emisie alocate acestor instalații
         va fi ajustat în funcție de faptul dacă, pe durata exploatării instalației respective, volumul de producție efectiv se dovedește
         inferior sau superior volumelor de producție declarate în vederea calculării numărului de cote alocate inițial. După caz,
         cu ocazia emiterii tranșei de cote pentru anul următor, numărul de cote va fi redus sau sporit în mod proporțional. În cazul
         sporirii volumului de producție, cotele suplimentare vor fi preluate de la rezervă;

      –        noii intrați, operatori de instalații a căror exploatare începe după 1 ianuarie 2005, sau în cazul sporirii capacității de
         producție a instalațiilor existente: numărul de cote de emisie alocate acestor instalații va fi ajustat în funcție de faptul
         dacă, pe durata exploatării instalației respective, volumul de activitate efectiv se dovedește inferior sau superior volumului
         de activitate declarat în vederea calculării numărului de cote alocate inițial. După caz, cu ocazia emiterii tranșei de cote
         pentru anul următor, numărul de cote va fi redus sau sporit în mod proporțional;

      –        instalații de cogenerare care combină producția simultană de electricitate și de căldură (Kraft‑Wärme‑Kopplung): cote de emisie
         se alocă în mod special acestor instalații (Sonderzuteilung) pe durata primului an de alocare, în funcție de volumul efectiv
         de producție de electricitate. Numărul cotelor poate să fie totuși corectat ulterior în funcție de volumul de producție de
         electricitate stabilit anul următor.

      32      PNA german prevede în plus că se transferă la rezervă cotele de emisie nealocate sau retrase. În sfârșit, cotele cuprinse
         în rezervă sunt disponibile pentru noii intrați. Cu ocazia ședinței, reclamanta a precizat că rezerva putea fi utilizată exclusiv
         pentru operatorii unor instalații aflate pe teritoriul german (procesul‑verbal al ședinței, p. 2).

      33      Printr‑o scrisoare din 8 iunie 2004, autoritățile germane competente au răspuns anumitor întrebări adresate de către Comisie.

      34      Ca răspuns la aceste întrebări, autoritățile germane au precizat în special că, astfel cum prevede Zuteilungsgesetz 2007 (Legea
         germană din 26 august 2004 privind alocarea cotelor de emisie în cursul primei perioade de alocare) (BGBl. 2004 I, p. 2211,
         denumită în continuare „legea de alocare”) și contrar indicațiilor cuprinse în PNA german, astfel cum a fost notificat Comisiei,
         ajustările ex post nu pot în niciun caz să conducă la o sporire a contingentului de cote alocate instalațiilor respective. Autoritățile germane
         au indicat în plus că, în ceea ce privește instalațiile de cogenerare, posibilitatea unei ajustări ex post descendente ar permite evitarea creării unei „încurajări contraproductive” – mai exact, indezirabilă din punct de vedere
         ecologic – a operatorilor unor instalații de acest tip, care ar fi, în caz contrar, stimulați să își reducă producția de electricitate;
         astfel, această posibilitate servește la menținerea justificării alocării speciale de cote de emisie (Sonderzuteilung). Într‑adevăr,
         dacă o astfel de reducere ar antrena o diminuare a emisiilor și o scădere a cererii de cote de emisie în cadrul sistemului
         de comercializare a cotelor, aceasta ar conduce, la modul general, la apariția unui surplus de emisii în afara sistemului
         menționat.

      35      Potrivit explicațiilor oferite de către autoritățile germane (a se vedea punctul 34 de mai sus), legea de alocare nu prevede
         decât ajustări ex post descendente. Acestea sunt guvernate de dispozițiile legii de alocare, și anume articolul 7 alineatul 9 (alocări pentru instalațiile
         existente pe baza datelor istorice), articolul 8 alineatul 4 (alocări pentru instalațiile existente pe baza emisiilor notificate),
         articolul 9 alineatele 1 și 4 (închiderea instalațiilor), articolul 10 alineatele 2 și 4 (alocări pentru instalațiile noi
         în calitate de instalații de înlocuire), articolul 11 alineatul 5 coroborat cu articolul 8 alineatul 4 (alocări pentru noii
         intrați), precum și articolul 14 alineatul 5 (alocări speciale pentru instalațiile de cogenerare). În sfârșit, articolul 6
         alineatul 2 din legea de alocare prevede că se transferă la rezervă cotele retrase în temeiul dispozițiilor citate anterior.

      36      Prin Decizia Comisiei C (2004) 2515/2 final din 7 iulie 2004 privind PNA german astfel cum a fost notificat de către reclamantă
         (denumită în continuare „decizia atacată”), adoptată în temeiul articolului 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87, Comisia
         a respins PNA german în măsura în care acesta prevedea anumite măsuri de ajustare ex post a alocării cotelor de emisie, declarându‑le incompatibile cu criteriile 5 și 10 din anexa III la Directiva 2003/87 (articolul
         1 din decizia atacată) și solicitând reclamantei eliminarea acestora (articolul 2 din decizia atacată). Cu toate acestea,
         Comisia a acordat reclamantei posibilitatea să aloce cote înainte de aplicarea modificărilor solicitate la articolul 2 din
         decizia menționată (articolul 3 al patrulea paragraf din decizia atacată). Respectivele ajustări ex post erau cele prevăzute pentru:

      –        noii intrați [articolul 1 litera (a) din decizia atacată];
      –        noile instalații exploatate după efectuarea unui transfer de cote inițial alocate unei instalații închise [articolul 1 litera
         (b) din decizia atacată];

      –        instalațiile în cazul cărora utilizarea capacității de producție este inferioară celei inițial scontate [prima ipoteză din
         articolul 1 litera (c) din decizia atacată];

      –        instalațiile în cazul cărora emisiile anuale reprezintă mai puțin de 40 % din volumul emisiilor din cursul perioadei de referință
         [a doua ipoteză din articolul 1 litera (c) din decizia atacată];

      –        instalațiile de cogenerare care produc o cantitate de energie inferioară celei înregistrate în cursul perioadei de referință
         [a treia ipoteză din articolul 1 litera (c) din decizia atacată].

      37      În considerentul (4) al deciziei atacate, Comisia indică faptul că ajustările ex post aplicabile noilor intrați contravin dispozițiilor criteriului 5 din anexa III la Directiva 2003/87, dat fiind că acestora
         li se acordă un avantaj nejustificat în comparație cu operatorii unor instalații cărora le este deja aplicabil PNA german
         și pentru care astfel de ajustări nu sunt admise în cursul primei perioade de alocare.

      38      În considerentul (5) al deciziei atacate, Comisia constată că ajustările numărului de cote alocate unei noi instalații exploatate
         după închiderea unei vechi instalați, sunt incompatibile cu prevederile criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87,
         potrivit cărora, în cursul perioadei de comercializare avute în vedere la articolul 11 alineatul (1) din Directiva 2003/87,
         numărul de cote ce urmează a fi alocat diferitelor instalații enumerate de PNA german trebuie să fie stabilit în avans.

      39      În considerentul (6) al deciziei atacate, Comisia relevă faptul că sunt deopotrivă contrare dispozițiilor criteriului 10 din
         anexa III la Directiva 2003/87 ajustările prevăzute: a) pentru instalațiile în cazul cărora utilizarea capacității de producție
         este inferioară celei inițial scontate; b) pentru cele în cazul cărora emisiile anuale reprezintă mai puțin de 40 % din volumul
         emisiilor din cursul perioadei de referință, precum și c) pentru instalațiile de cogenerare care produc o cantitate de energie
         inferioară celei înregistrate în cursul perioadei de referință.

      40      Cu ocazia ședinței, Comisia a precizat că a doua ipoteză din articolul 1 litera (c), precum și considerentul (6) [a se vedea
         punctul 39 litera (b) de mai sus] din decizia atacată aveau în vedere în realitate instalațiile în cazul cărora emisiile anuale
         reprezentau mai puțin de 60 % din volumul emisiilor înregistrate în cursul perioadei de referință, iar referirea la cele 40
         de procente din decizia menționată se datora unei erori (procesul‑verbal al ședinței, p. 2).

      41      În Comunicarea COM (2004) 500 final adresată Consiliului și Parlamentului European privind deciziile Comisiei din 7 iulie
         2004 referitoare la [PNA] notificate de către [Republica] Austria, [Regatul] Danemarcei, [Republica Federală] Germania, Irlanda,
         [Regatul] Țărilor de Jos, [Republica] Slovenia, [Regatul] Suediei și Regatul Unit [al Marii Britanii și Irlandei de Nord]
         în conformitate cu Directiva 2003/87 din 7 iulie 2004 (denumită în continuare „comunicarea Comisiei din 7 iulie 2004”), Comisia
         s‑a pronunțat, la punctul 3.2, cu privire la ajustările ex post în felul următor:

      „Articolul 11 și criteriul 10 din anexa III la Directiva [2003/87] prevăd că statele membre trebuie să adopte în avans (înaintea
         începutului perioadei de comercializare) o decizie cu privire la cantitatea totală de cote pe care le vor aloca, precum și
         la atribuirea acestor cote operatorului fiecărei instalații. Această decizie nu poate fi modificată și nicio cotă nu poate
         fi reatribuită prin sporirea sau diminuarea cantității determinate pentru fiecare operator pe baza unei decizii guvernamentale
         sau a unei reguli prestabilite. Directiva [2003/87] permite ajustări ex post în caz de forță majoră potrivit procedurii prevăzute la articolul 29. În plus:

      –        aceste decizii permit corectarea alocărilor prevăzute, în funcție de calitatea datelor, oricând înainte de adoptarea deciziei
         de alocare conform prevederilor articolului 11 alineatul (1);

      –        Directiva [2003/87] nu înlătură posibilitatea ca, în caz de închidere a unei instalații în cursul perioadei, statele membre
         să stabilească faptul că nu mai există niciun operator căruia să i se acorde cote și

      –        atunci când alocarea are în vedere noi intrați și utilizează cote preluate dintr‑o rezervă, cantitatea exactă alocată fiecărui
         nou intrat va fi stabilită după adoptarea deciziei de alocare potrivit prevederilor articolului 11 alineatul (1).

      Criteriul 10 stabilește obligația de indicare de către [PNA] a cantității de cote ce urmează a fi alocate unor instalații
         existente înainte de începerea perioadei de [alocare]. Comisia a evaluat admisibilitatea ajustărilor ex post indiferent dacă o ajustare preconizată – sau valoarea acesteia – poate sau nu să fie atribuită conduitei operatorului pentru
         care se propune modificarea alocării pe durata acelei perioade.

      Pe baza criteriului 5 din anexa III, același principiu este aplicabil noilor intrați. De îndată ce un stat membru a luat o
         decizie în cursul perioadei de comercializare cu privire la numărul absolut de cote ce trebuie preluate dintr‑o rezervă pentru
         noii intrați în scopul de a fi atribuite unui nou intrat, devine imposibilă modificarea acestei decizii. În caz contrar, anumite
         întreprinderi ar putea fi favorizate nejustificat ori discriminate prin aplicarea unui principiu care nu poate fi acceptat
         în privința instalațiilor existente.

      Ajustările ex post ar deveni o sursă de insecuritate pentru operatori și ar avea un efect defavorabil asupra deciziilor privind investițiile
         și [asupra] pieței [de comercializare a cotelor]. Ajustările ex post înlocuiesc soluții mai eficiente întâlnite pe piață cu proceduri administrative dificil de aplicat în practică. Revizuirile
         ex post descendente ale cotelor alocate, c[are] ar putea fi considerate benefice pentru mediu, dăunează în același timp siguranței
         necesare întreprinderilor pentru realizarea de investiții care permit reducerea emisiilor.

      Comisia consideră că ajustările ex post prevăzute în cadrul [PNA] al Germaniei și al Austriei sunt contrare criteriilor 5 și/sau 10.

      Comisia consideră că [PNA] german contravine criteriului [10] deoarece [Republica Federală Germania] intenționează să ajusteze
         în mod efectiv sau potențial cantitatea alocată pentru fiecare instalație în cursul [primei] perioade [de alocare] în cazul
         în care (i) indicele de utilizare a capacității instalațiilor existente puse în funcțiune după 1 ianuarie 2003 este mai scăzut;
         (ii) instalațiile existente produc emisii anuale inferioare cotei de 40 % din nivelul emisiilor produse în cursul perioadei
         de referință, (iii) instalațiile existente obțin cote suplimentare prin transferul cotelor prevăzute pentru instalațiile închise,
         (iv) instalațiile existente sau noii intrați care beneficiază de prima pentru producerea combinată de căldură și electricitate
         obțin o producție combinată de căldură și electricitate inferioară celei înregistrate în perioada de referință. Intenția [Republicii
         Federale Germania] de a ajusta în mod potențial alocarea cotelor în favoarea noilor intrați contravine criteriului [5], care
         impune regula nediscriminării potrivit prevederilor tratatului, deoarece aplicarea acestor ajustări ex post ar conduce la apariția unei discriminări între noii intrați, pe de o parte, și operatorii altor instalații, pe de altă parte,
         aceștia din urmă neputând beneficia de ajustări ex post în temeiul Directivei [2003/87]

      […]”
      42      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 20 septembrie 2004, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

      43      În temeiul articolului 14 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, la propunerea Camerei a treia, Tribunalul a decis,
         după ascultarea părților potrivit articolului 51 din regulamentul amintit, să trimită cauza în fața unui complet de judecată
         extins.

      44      Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia extinsă) a decis deschiderea procedurii orale și, în
         cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute de articolul 64 din Regulamentul de procedură, a invitat părțile să
         răspundă la întrebările scrise adresate și Comisia să depună un document înainte de ședință. Părțile au răspuns la aceste
         întrebări și Comisia a depus documentul menționat în termenul stabilit.

      45      Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 21
         iunie 2006.

      46      Reclamanta a solicitat Tribunalului:

      –        anularea articolului 1 din decizia atacată;
      –        anularea articolului 2 literele (a)-(c) din decizia amintită în măsura în care dispune ca reclamanta să procedeze la anumite
         modificări ale PNA german și să le comunice;

      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      47      Comisia a solicitat Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
      I –  Observație introductivă
      48      În susținerea acțiunii introduse, reclamanta invocă trei motive, și anume, în primul rând, încălcarea articolului 9 alineatul
         (3) din Directiva 2003/87 coroborat cu prevederile anexei III la directiva amintită, în al doilea rând, încălcarea articolului
         176 CE și, în al treilea rând, încălcarea obligației de motivare, în temeiul articolului 253 CE, în ceea ce privește articolul
         1 litera (a) și articolul 2 litera (a) din decizia atacată.

      II –  Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87 coroborat cu prevederile
            anexei III la directiva amintită
      A –  Argumentele părților
      1.     Argumentele reclamantei
      a)     Observație introductivă
      49      Prin intermediul primului motiv invocat, reclamanta contestă constatările Comisiei din decizia atacată, potrivit cărora ajustările
         ex post, astfel cum au fost prevăzute în cadrul PNA german, sunt incompatibile cu criteriile 5 și 10 din anexa III la Directiva 2003/87.
         Aceste constatări ar fi contrare prevederilor articolului 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87 coroborat cu prevederile anexei
         III la directiva amintită, care nu ar interzice statelor membre să efectueze ajustări ex post. Reclamanta consideră că poziția Comisiei se opune aplicării efective de către statele membre a Directivei 2003/87 și, mai
         cu seamă, a criteriilor enumerate în anexa III la aceasta.

      b)     Cu privire la respectarea criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      50      Reclamanta susține că decizia atacată este incompatibilă cu prevederile criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87,
         întrucât nu respectă nici modul de redactare a criteriului și nici contextul normativ al acestuia. În special, nu s‑ar putea
         deduce din criteriul amintit că numărul de cote care urmează să fie alocate în cursul perioadei avute în vedere la articolul
         11 alineatul (1) din Directiva 2003/87 diferitelor instalații enumerate în cadrul PNA trebuie stabilit în avans [considerentul
         (5) al deciziei atacate].

      51      Potrivit reclamantei, modul de redactare a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87 nu interzice efectuarea unor
         ajustări ex post atunci când se dovedește că anumite alocări sunt întemeiate pe evaluări greșite din partea operatorului. În această privință,
         reclamanta amintește că, potrivit criteriului amintit, PNA trebuie să conțină lista instalațiilor reglementate prin Directiva
         2003/87, însoțită de cantitățile de cote care „se intenționează să fie alocate fiecăreia dintre acestea”. Ar rezulta că, astfel,
         cantitățile de alocări de cote indicate de această listă nu redau decât cantitățile pe care statul membru „intenționează”
         să le aloce în sensul articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2003/87. În opinia reclamantei, nu reiese nici din textul
         versiunii germane și nici din cel al altor versiuni lingvistice ale Directivei 2003/87 că instalațiile menționate în PNA au
         dreptul să obțină numărul exact de cote care a fost comunicat Comisiei.

      52      Potrivit reclamantei, în ceea ce privește contextul normativ în care se situează criteriul 10 din anexa III la Directiva 2003/87,
         articolul 9 alineatul (1) din directiva amintită prevede că PNA trebuie să permită exclusiv să fie cunoscută „cantitatea totală
         de cote pe care [statul membru] intenționează să le aloce pentru perioada respectivă și modul în care propune să fie alocate
         acestea”. În mod similar, ar reieși din prevederile articolului 11 alineatul (1) din directiva menționată că atribuirea individuală
         de cote nu are loc decât după participarea publicului și ulterior comunicării PNA Comisiei și celorlalte state membre. Prin
         urmare, pentru a nu elimina efectul acestei comunicări și al participării menționate, ar trebui în mod necesar să poată exista
         o diferență între, pe de o parte, numărul de cote pe care statul membru „intenționează să le aloce”, în sensul criteriului
         10 din anexa III la Directiva 2003/87, și, pe de altă parte, cantitatea efectiv alocată potrivit articolului 11 alineatul
         (1) din directiva menționată, „pe baza [PNA]”. În consecință, argumentul Comisiei potrivit căruia criteriul 10 din anexa III
         la Directiva 2003/87 interzice unui stat membru orice ajustare ex post a alocărilor cuprinse în PNA ar fi greșit. Reclamanta adaugă totodată că punctul de vedere adoptat de Comisie este, deopotrivă,
         incompatibil cu prevederile articolului 38 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2216/2004, care permite, fără a impune un mecanism
         de control specific, ajustarea ex post descendentă a deciziilor de alocare, cu condiția ca aceste ajustări să se întemeieze pe date mai precise sau să fie conforme
         procedurilor prevăzute de PNA.

      53      În ceea ce privește interpretarea teleologică a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87, reclamanta consideră că,
         astfel cum a fost prezentat chiar de către Comisie în orientările sale, obiectivul acestui criteriu este garantarea transparenței
         PNA pentru ca întreprinderile, publicul, Comisia și celelalte state membre să poată reacționa în funcție de cantitățile de
         cote pe care statul membru își propune să le aloce (orientările Comisiei, p. 23). Această interpretare este confirmată de
         justificarea adusă în sprijinul introducerii criteriului amintit în cursul procesului de elaborare a Directivei 2003/87, justificare
         potrivit căreia este important „să se poată dispune de date care redau și cuantifică situația comerțului cu drepturi de emisie”
         (Comisia pentru mediu, sănătate publică și politici privind consumatorii a Parlamentului European, documentul de ședință A5-0303/2002,
         I, p. 48, amendamentul 73). Reclamanta deduce din toate acestea că în cadrul criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
         nu este cuprinsă nicio cerință formală potrivit căreia statul membru trebuie să notifice Comisiei un PNA care să cuprindă
         o listă a instalațiilor ce intră sub incidența directivei amintite, precum și cantitățile individuale preconizate de cote
         pe care își propune să le aloce fiecăreia dintre acestea. În sfârșit, reclamanta susține că, la rândul său, și Comisia a renunțat
         să mai stabilească cerințe suplimentare în această privință, chiar în orientările sale (orientările Comisiei, p. 23 și 24).

      c)     Cu privire la respectarea criteriului 5 din anexa III la Directiva 2003/87
      54      Reclamanta arată că ajustările ex post prevăzute în cadrul PNA german sunt, contrar opiniei Comisiei, deopotrivă compatibile cu criteriul 5 din anexa III la Directiva
         2003/87, potrivit căruia, conform cerințelor impuse de tratat, PNA nu trebuie să avantajeze în mod nejustificat anumite întreprinderi
         sau activități. În această privință, reclamanta precizează că dacă, dimpotrivă, statele membre nu ar fi în măsură să retragă
         cote nici în condițiile în care acestea s‑ar întemeia pe previziuni greșite sau exagerate privind producția, spre exemplu,
         în cazul noilor intrați, aceasta ar duce la apariția unui avantaj concurențial nejustificat pentru operatorul în cauză, datorat
         posibilității de a vinde pe piață, cu profit, cotele excedentare și că ar rezulta astfel, în sens invers, dezavantaje concurențiale
         nejustificate pentru ceilalți operatori. Într‑o astfel de ipoteză, ajustările ex post descendente ar reprezenta un mijloc adecvat și necesar pentru a preveni apariția unor astfel de denaturări ale concurenței
         contrare criteriului 5, asigurând totodată și compensarea avantajului pe care noii intrați l‑ar obține prin faptul că alocarea
         de cote în favoarea lor se întemeiază pe un nivel al utilizării capacității de producție rezultat din calculele proprii ale
         acestora.

      55      Reclamanta adaugă faptul că, în lipsa posibilității de a efectua astfel de ajustări ex post pentru a evita „supraalocările”, nu ar putea să se conformeze obligației care îi revine în temeiul criteriului 1 din anexa
         III la Directiva 2003/87, potrivit căruia este datoare să se asigure că prin cantitatea totală de cote ce urmează a fi alocate
         nu se depășește ceea ce este considerat necesar pentru aplicarea strictă a criteriilor din anexa menționată. Reclamanta consideră
         că, în această privință, Comisia ignoră diferența fundamentală dintre ajustările ex post descendente și ajustările ex post ascendente. În vreme ce acestea din urmă ar fi incompatibile cu anexa III la Directiva 2003/87, în măsura în care generează
         o depășire a cantității totale ce urmează să fie atribuită (criteriul 1), ajustările ex post descendente nu ar încălca niciunul dintre criteriile relevante. Dimpotrivă, criteriile 5 și 10 din anexa III la Directiva
         2003/87 ar impune revocarea alocărilor excedentare în cazuri speciale și justificate.

      56      În sfârșit, reclamanta contestă argumentul Comisiei potrivit căruia posibilitatea de a efectua ajustări ex post este susceptibilă să diminueze precizia și rigoarea controalelor preventive ce trebuie să fie efectuate cu privire la calculul
         și previziunile prezentate de către operatori în vederea alocării inițiale de cote. Potrivit reclamantei, chiar presupunând
         că previziunile se întemeiază pe cea mai exactă estimare posibilă a utilizării viitoare a capacității de producție, în fapt,
         certitudinea absolută a acestor previziuni ar fi exclusă. Riscul alocării excedentare de cote, mai exact, al unei alocări
         care depășește necesarul real al operatorului în cauză, ar impune astfel aplicarea unor ajustări ex post. În plus, previziunile inițiale ar trebui să facă obiectul unei verificări pe cât de atente și complete posibil, dat fiind
         că o „supraalocare” inițială ar putea determina o alocare insuficientă în detrimentul altor operatori.

      d)     Cu privire la întinderea competenței de control a Comisiei în temeiul articolului 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87 coroborat
         cu prevederile anexei III la aceasta și cu privire la marja de manevră acordată statelor membre de directiva menționată

      57      Reclamanta pune sub semnul întrebării, la modul general, întinderea competenței de control a Comisiei în ceea ce privește
         PNA. Reclamanta precizează că articolul 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87 restrânge competența de control a Comisiei la
         examinarea PNA exclusiv în temeiul criteriilor cuprinse în anexa III și al dispozițiilor articolului 10 din directiva menționată.
         Prin urmare, respingerea PNA nu ar fi posibilă decât în măsura în care acesta ar fi incompatibil cu criteriile și prevederile
         amintite. Criteriul 10, în special, nu ar putea fi interpretat extensiv, în lumina contextului general sau a sistemului general
         al Directivei 2003/87. În cazul în care Comisia ar intenționa să conteste regulile naționale de alocare în baza altor considerente,
         aceasta ar trebui să exercite competențele sale generale de supraveghere, astfel cum sunt acestea prevăzute la articolele
         211 CE și 226 CE.

      58      În plus, potrivit reclamantei, nici Directiva 2003/87 și nici articolul 9 alineatul (3) din aceasta coroborat cu prevederile
         anexei III nu interzic efectuarea de ajustări ex post, acestea fiind lăsate la libera apreciere a statelor membre. Dimpotrivă, excluderea unei astfel de posibilități în cazuri
         speciale ar însemna că reclamanta nu mai poate fi în măsură să respecte, în mod eficient, criteriile enumerate în anexa III.
         De altfel, potrivit articolului 9 alineatul (1) a doua teză din Directiva 2003/87, statele membre ar putea prevedea în cadrul
         PNA propriu, în afara criteriilor enunțate în anexa III, criterii suplimentare, cu condiția ca acestea să fie obiective și
         transparente. În opinia reclamantei, orice ajustări ex post ale PNA german îndeplinesc aceste cerințe privind obiectivitatea și transparența, întrucât operatorilor li se indică, încă
         de la momentul atribuirii cotelor, în ce condiții și în ce măsură cotele pot fi retrase.

      59      Reclamanta contestă, pe de altă parte, posibilitatea de a deduce din cuprinsul articolului 29 din Directiva 2003/87 o interdicție
         generală a măsurilor de ajustare ex post descendente, de vreme ce această dispoziție prevede exclusiv, și cu titlu de excepție, posibilitatea de acordare de cote suplimentare
         în caz de forță majoră. Obiectul articolului 29 din Directiva 2003/87 ar consta prin urmare în restrângerea strictă, încă
         de la începutul comercializării, a emiterii de către statele membre a unor cote suplimentare, și anume o ajustare ex post ascendentă, în vederea evitării riscului ca totalul cantității alocate în cadrul unui stat membru să crească. În schimb, această
         dispoziție nu ar avea în vedere nicidecum situația contrară, și anume aceea a ajustărilor ex post descendente.

      60      Reclamanta conchide că ajustările ex post prevăzute în cadrul PNA german sunt conforme atât obiectivelor, cât și modului de redactare a Directivei 2003/87.

      e)     Cu privire la argumentele economice prezentate de către Comisie
      61      Reclamanta susține că teza sa este confirmată, contrar afirmațiilor Comisiei, de către obiectivele, atât ecologice, cât și
         economice, ale Directivei 2003/87, mai exact, reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră într‑un mod rentabil și eficient
         din punct de vedere economic (articolul 1 din Directiva 2003/87), menținerea integrității pieței interioare și evitarea denaturării
         concurenței [considerentul (7) al Directivei 2003/87] și luarea în considerare a potențialului activităților care implică
         procese industriale de reducere a emisiilor [considerentul (8) al Directivei 2003/87].

      62      În realitate, ajustările ex post descendente contestate de către Comisie ar urmări prevenirea denaturării concurenței pe piața internă prin înlăturarea abuzurilor
         și remedierea „supraalocărilor” ce prejudiciază concurenții. Acestea ar permite în plus corectarea previziunilor greșite,
         precum și a scăderilor de producție ce se îndepărtează de aceste previziuni și, în cazul instalațiilor de cogenerare, ar permite
         corectarea consecințelor inerente utilizării abuzive a unei alocări speciale de cote, contrare obiectivului ecologic al acesteia.

      63      Din această perspectivă, reclamanta contestă argumentul Comisiei potrivit căruia ajustările ex post acționează în detrimentul certitudinii de care întreprinderile au nevoie pentru efectuarea de investiții care să permită
         reducerea emisiilor (comunicarea Comisiei din 7 iulie 2004, p. 8). Aceste ajustări nu ar depinde de reducerea emisiilor, ci
         de reducerea producției reale a instalației, în cazul în care aceasta s‑ar îndepărta de producția prevăzută. Potrivit reclamantei,
         dimpotrivă, ajustările ex post facilitează funcționarea eficientă a pieței și sporesc siguranța investițiilor, precum cele menite să înlocuiască combustibilii
         care generează un nivel ridicat de CO2. Acestea ar face, în fapt, ca decizia operatorului de a vinde sau de a cumpăra cote să depindă de eficiența instalației sale
         și ar elibera cotele neutilizate pentru noile instalații. În plus, argumentul Comisiei potrivit căruia ajustările ex post și restituirea cotelor la rezervă afectează deciziile privind investițiile ale noilor intrați ar fi greșit, dată fiind siguranța
         deplină a investițiilor de care ar beneficia aceștia din urmă grație obligației de achiziționare de cote impusă statului de
         PNA și de prevederile articolului 6 alineatul (3) din legea de alocare. Sporirea rezervei prin cotele reintegrate prin intermediul
         acestor ajustări ar avea de altfel ca obiect evitarea posibilității ca această obligație de achiziționare să dobândească o
         importanță covârșitoare.

      64      În ceea ce privește argumentul Comisiei potrivit căruia ajustările ex post nu sunt necesare pentru a combate abuzurile și previziunile greșite și potrivit căruia corectarea informațiilor inexacte
         trebuie să intervină înainte de adoptarea deciziei de alocare, reclamanta remarcă faptul că acest caracter greșit al previziunilor
         nu devine evident decât după adoptarea deciziei, și anume pe baza unei comparații între producția efectivă și cea prevăzută
         inițial. Într‑o astfel de situație, ajustarea ex post ar reprezenta singurul mijloc de evitare a riscului „supraalocării” astfel apărut și, prin urmare, singurul mijloc de evitare
         a prejudicierii bunei funcționări a sistemului de comercializare a cotelor. În plus, Directiva 2003/87 nu distinge, din acest
         punct de vedere, în funcție de gravitatea greșelii comise de către operator. Rezultă astfel că greșelile de previziune comise
         din neglijență ar trebui, deopotrivă, să fie corectate a posteriori și că legislația internă privind combaterea abuzurilor deliberate, contrar opiniei Comisiei, nu ar fi suficientă în acest
         sens.

      65      Reclamanta adaugă faptul că singura măsură recunoscută a fi legală de către Comisie, în cadrul deciziei atacate, și anume
         revocarea alocării de cote ca urmare a închiderii unei instalații, reprezintă de asemenea o ajustare ex post. Din această perspectivă, ea respinge argumentul Comisiei potrivit căruia închiderea unei instalații determină dispariția
         instalației și, astfel, a operatorului ca atare. Pe de o parte, existența juridică a unui operator nu ar înceta prin simpla
         închidere a unei instalații. Pe de altă parte, dreptul german al mediului ar impune operatorului importante obligații privind
         întreținerea instalației, chiar și după închiderea sa (Nachsorgepflichten). Or, în astfel de împrejurări, operatorul ar putea
         profita de pe urma cedării cotelor ce nu i‑ar mai fi necesare. Prin urmare, retragerea cotelor în caz de închidere a unei
         instalații, necontestată de către Comisie, ar constitui, în realitate, o ajustare ex post descendentă.

      2.     Argumentele Comisiei
      a)     Cu privire la caracterul decisiv al domeniului de aplicare a criteriilor din anexa III la Directiva 2003/87 în cadrul controlului
         efectuat de către Comisie în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directiva menționată

      66      Comisia consideră că propria sa competență de control al PNA, astfel cum este aceasta prevăzută de articolul 9 alineatul (3)
         din Directiva 2003/87, are în vedere în principal criteriile enunțate în anexa III la directiva menționată, care trebuie să
         fie interpretate în lumina contextului general și a sistemului general al directivei respective în ansamblul său. Potrivit
         Comisiei, obiectul litigiului îl constituie compatibilitatea deciziei atacate cu această directivă și în special cu criteriile
         formulate în anexa III la aceasta, al căror obiectiv general este acela de a oferi operatorilor, pe baza unor cote clare și
         fixe, un stimulent economic pentru reducerea emisiilor lor. Decizia atacată ar fi legală dacă PNA, care constituie obiectul
         acesteia, ar contraveni criteriilor menționate. Prin urmare, domeniul de aplicare a criteriilor menționate ar fi decisiv în
         privința legalității deciziei atacate precum și a legalității PNA.

      b)     Cu privire la conformitatea PNA german cu criteriul 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      67      Comisia consideră că o ajustare ex post, chiar efectuată potrivit unor reguli prestabilite, nu este compatibilă cu criteriul 10, astfel cum este acesta interpretat
         în contextul general descris de articolele 9 și 11 din Directiva 2003/87. Aceasta susține că nu mai este posibilă efectuarea
         unei astfel de ajustări odată ce a fost adoptată decizia de alocare în temeiul prevederilor articolului 11 alineatul (1) din
         directiva menționată. Aceasta s‑ar datora faptului că respectivele cote alocate trebuie emise în favoarea operatorilor [articolul
         11 alineatul (4)] și că acestea pot fi transferate în interiorul Comunității [articolul 12 alineatul (1)]. Comisia precizează
         că, începând cu momentul adoptării acestei decizii, obiectivul general al Directivei 2003/87, care constă în oferirea, prin
         intermediul unor cote predeterminate, a unui stimulent economic pentru operatori în vederea reducerii emisiilor lor, își dobândește
         întreaga semnificație.

      68      În ceea ce privește necesitatea de a evita abuzurile și previziunile eronate, pe care o susține reclamanta, Comisia remarcă,
         pentru început, că există posibilitatea corectării informațiilor greșite până în momentul adoptării deciziei de alocare în
         temeiul prevederilor articolului 11 alineatul (1) din Directiva 2003/87. Apoi, anumite riscuri și o anumită marjă de eroare
         – privind, spre exemplu, previziunile pe care sunt obligați să le prezinte noii intrați –, ce nu pot justifica încălcarea
         prevederilor Directivei 2003/87, ar fi inerente în cazul unui sistem precum cel ales de către reclamantă. De altfel, în afara
         reclamantei, numai un număr foarte redus de state membre ar considera sau ar fi considerat, într‑o primă etapă, imposibilă
         renunțarea la ajustările ex post. Comisa adaugă că, în orice caz, există în statele membre prevederi legale generale menite să combată abuzurile deliberate.

      69      În ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia ajustările ex post descendente permit limitarea emisiilor de gaze cu efect de seră la strictul necesar și potrivit căruia acestea contribuie
         deopotrivă la combaterea schimbărilor climatice, Comisia obiectează că acest efect nu poate fi obținut decât în condițiile
         în care, în lipsa cererii, rezerva nu este epuizată și cotele sunt anulate. Într‑o astfel de ipoteză, nu ar fi vorba decât
         despre un efect secundar neprevăzut, explicabil prin prezența unui număr de noi intrați mai scăzut decât cel anticipat. Dacă
         reclamanta ar fi dorit să urmărească acest obiectiv ecologic, ar fi trebuit să prevadă, încă de la început, o cantitate totală
         de cote mai scăzută pentru a evita o „supraalocare” sau, cel puțin, anularea imediată a cotelor retrase ex post. Comisia conchide că ajustările ex post sunt neutre din punctul de vedere al protecției mediului, întrucât cantitatea totală de cote nu suferă nicio modificare. Aceasta
         consideră că ajustările respective sunt chiar susceptibile să înlăture, în ceea ce îi privește pe operatori, stimulentul de
         reducere a emisiilor, în măsura în care aceștia pierd posibilitatea de a ceda pe piața de comercializare cotele obținute grație
         propriilor decizii economice, cum ar fi aceea de reducere a producției proprii.

      70      Comisia consideră că poziția sa nu este contrară prevederilor articolului 38 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2216/2004,
         întrucât această dispoziție permite numai efectuarea de corecturi potrivit metodei de alocare prevăzute în cadrul PNA, iar
         această metodă trebuie să fie deopotrivă conformă criteriilor enunțate în anexa III la Directiva 2003/87. În plus, trimiterea
         la articolul 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87 cuprinsă în această prevedere nu face decât să confirme caracterul decisiv
         al criteriilor prevăzute în anexa III, precum și al celorlalte dispoziții din directiva menționată în vederea evaluării compatibilității
         PNA.

      71      Comisia adaugă faptul că retragerea cotelor în cazul închiderii instalațiilor, contrar afirmațiilor reclamantei, nu constituie
         un caz de ajustare ex post, deoarece cotele sunt asociate instalațiilor. Potrivit Comisiei, o instalație care dispare nu mai necesită cote de emisie.
         Astfel, imediat după dispariția instalației, obiectivul care constă în stimularea operatorului în vederea reducerii emisiilor
         pentru eliberarea de cote nu ar mai fi relevant, iar statul membru ar fi astfel liber să retragă cotele de care instalația
         închisă nu mai are nevoie. Ca urmare, într‑un astfel de caz, retragerea cotelor nu ar constitui o ajustare ex post comparabilă cu cele prevăzute de PNA german.

      c)     Cu privire la conformitatea PNA german cu criteriul 5 din anexa III la Directiva 2003/87
      72      Potrivit Comisiei, decizia atacată nu poate fi contestată nici din perspectiva criteriului 5. Aceasta consideră că posibilitatea
         de efectuare a unor ajustări ex post descendente este în măsură să conducă la apariția unui tratament preferențial nejustificat al noilor intrați, în sensul că
         aceștia au posibilitatea să obțină de la bun început o cantitate sporită de cote față de cea la care ar fi putut spera în
         lipsa unei astfel de posibilități, ceea ce dezavantajează ceilalți operatori, care nu dispun de această posibilitate de corectare
         inerentă unei alocări inițiale. Luând în considerare necesitatea ca noii intrați să evalueze ei înșiși nivelul prevăzut de
         utilizare a capacității și volumul de producție scontat, aceștia ar fi mai puțin stimulați să furnizeze estimări precise și
         nu ar efectua controale decât în ipoteza unei alocări irevocabil fixate de la început. Or, o alocare inițială supradimensionată
         ar putea să avantajeze în mod nepermis un nou intrat, dacă s‑ar dovedi că acesta poate vinde mai multe produse datorită unei
         creșteri a cererii, fără a efectua cheltuieli suplimentare pentru achiziționarea de cote. În schimb, operatorul unei instalații
         deja existente ar trebui să achiziționeze pe piață cote suplimentare pentru fiecare unitate suplimentară de producție neprevăzută.

      73      Comisia adaugă faptul că un sistem de comercializare a cotelor de emisie raportat la o perioadă multianuală nu ar putea funcționa
         în mod eficient decât în temeiul unui examen ex ante, care se bazează în principal pe previziuni. Or, în afara faptului că, în prezența posibilității ajustărilor ex post, părțile interesate ar tinde să dea dovadă de mai puțină rigoare cu ocazia elaborării PNA, ceea ce ar afecta precizia deciziei
         de alocare, alocarea definitivă ar putea fi efectuată, urmând logica argumentației reclamantei, numai la finele perioadei
         de alocare, atunci când toate informațiile privind emisiile efectiv produse ar fi disponibile. Prin urmare, ajustările ex post ar avea drept consecință faptul că nu s‑ar putea garanta decât a posteriori respectarea criteriului 5. Cu toate acestea, Comisia este de părere că trebuie verificată în avans existența unei eventuale discriminări, pe baza acestui
         criteriu, în privința anumitor instalații, mai precis în momentul stabilirii PNA și al adoptării deciziei Comisiei. Astfel,
         ar rezulta că ajustările ex post sunt contrare spiritului și modalității de funcționare a sistemului de alocare și comercializare a cotelor. Comisia precizează,
         în plus, că este inerent unui sistem bazat pe previziuni ca realitatea, astfel cum se manifestă aceasta ulterior, să se îndepărteze
         de la previziuni. Or, evoluțiile ulterioare nu ar mai putea să pună sub semnul întrebării alocarea decisă în temeiul unei
         examinări ex ante care urmărește crearea stimulentelor economice menite să reducă emisiile. Într‑adevăr, a prevedea retragerea cotelor devenite
         inutile ca urmare a reducerii emisiilor, chiar admițând că acestea pot fi vândute, ar echivala cu înlăturarea în parte a stimulentului
         de a efectua astfel de reduceri. Eficiența sistemului de comercializare a cotelor ar fi astfel prejudiciată în mod decisiv.

      74      În această privință, faptul că ajustările ex post sunt asociate nivelului de emisii sau volumului de producție nu ar prezenta nicio importanță, deoarece, potrivit Comisiei,
         există o corelație pozitivă între acești doi parametri, ambii influențând decizia economică de optimizare a profitului obținut
         prin producția instalației. În opinia Comisiei, asociind ajustările ex post volumului producției, se introduce un element de incertitudine în calculul economic ce constă în determinarea rentabilității
         diminuării emisiilor prin intermediul sporirii eficienței sau al unei reduceri a volumului de producție, pentru a putea vinde
         cotele excedentare. În schimb, această incertitudine creată prin ajustările ex post ar stimula operatorii instalațiilor să investească într‑o mai mică măsură în tehnici de producție ecologice, precum și să
         renunțe la diminuarea producției în mod mai substanțial. Or, exact aceasta este situația pe care Comisia dorește să o evite.
         Comisia adaugă faptul că acest efect asupra stimulentului adresat operatorilor este susceptibil chiar să aibă impact negativ
         asupra mediului, în timp ce eventualele efecte pozitive susținute de către reclamantă nu ar interveni decât în împrejurări
         ipotetice specifice, mai cu seamă în cazul în care noii intrați nu ar fi suficient de numeroși.

      75      În privința argumentului reclamantei potrivit căruia cotele retrase sunt transferate la rezervă pentru a fi puse la dispoziția
         noilor intrați, Comisia este de părere că, dacă reclamanta consideră necesară o sporire a rezervei, ar trebui să prevadă în
         cadrul PNA propriu, de la început, o rezervă superioară. Comisia indică faptul că, în plus, cantitatea de cote obținute prin
         intermediul ajustărilor ex post este nesigură și nu garantează prin urmare un plus de securitate juridică pentru noii intrați în ceea ce privește deciziile
         lor privind investițiile. De altfel, faptul că PNA și articolul 6 alineatul (3) din legea de alocare prevăd posibilitatea
         de sporire a rezervei prin achiziționarea de cote de către un organism privat și prin remiterea lor gratuită către autoritățile
         competente pentru gestionarea sa, ar confirma ideea că alimentarea rezervei respective prin intermediul ajustărilor ex post nu este necesară. În sfârșit, Comisia amintește că nu este absolut necesar să se prevadă o rezervă pentru noii intrați, dat
         fiind că aceștia pot să își procure cotele necesare pe piață (a se vedea deopotrivă orientările Comisiei, punctul 56).

      76      Pentru toate aceste motive, Comisia consideră că decizia atacată este conformă cu criteriile enunțate în anexa III la Directiva
         2003/87 și că motivul întemeiat pe încălcarea articolului 9 alineatul (3) din directiva amintită în coroborare cu prevederile
         din anexa III trebuie respins.

      B –  Aprecierea Tribunalului
      1.     Cu privire la repartizarea sarcinilor și competențelor între Comisie și statele membre și cu privire la întinderea controlului
         jurisdicțional

      77      În prealabil, Tribunalul amintește că reclamanta susține, în principal, că ajustările ex post prevăzute în PNA german, contrar celor constatate de către Comisie în decizia atacată, nu încalcă nici criteriul 5, nici
         criteriul 10 enunțate în anexa III la Directiva 2003/87. În acest context, părțile evocă mai cu seamă chestiunea dacă aceste
         ajustări ex post împiedică sau nu buna funcționare a sistemului de comercializare a cotelor și, prin urmare, dacă ajustările menționate sunt
         compatibile cu obiectivele și structura generală a Directivei 2003/87, din perspectiva cărora trebuie interpretate criteriile
         amintite. În această privință, Tribunalul trebuie să țină cont de limitele care separă, pe de o parte, competența de control
         și puterea de decizie aparținând Comisiei, mai ales în temeiul prevederilor Directivei 2003/87, și, pe de altă parte, domeniul
         de aplicare a marjei de manevră de care dispune statul membru pentru transpunerea directivei menționate în dreptul intern
         în conformitate cu cerințele dreptului comunitar.

      78      În ceea ce privește repartizarea sarcinilor și competențelor între Comisie și statele membre în cazul transpunerii unei directive
         din domeniul mediului, este necesar a se aminti conținutul articolului 249 al treilea paragraf CE, potrivit căruia: „[d]irectiva
         este obligatorie pentru fiecare stat membru destinatar cu privire la rezultatul care trebuie atins, lăsând autorităților naționale
         competența în ceea ce privește forma și mijloacele”. Rezultă astfel că, atunci când directiva respectivă nu indică forma și
         mijloacele de aducere la îndeplinire a unui rezultat specific, libertatea de acțiune a statului membru în ceea ce privește
         alegerea formelor și mijloacelor adecvate pentru obținerea rezultatului menționat rămâne, în principiu, deplină. Cu toate
         acestea, statele membre au obligația, în cadrul libertății care le este acordată de prevederile articolului 249 al treilea
         paragraf CE, să aleagă cele mai adecvate forme și mijloace în scopul asigurării efectului util al directivelor (a se vedea
         Hotărârea Curții din 8 septembrie 2005, Yonemoto, C‑40/04, Rec., p. I‑7755, punctul 58 și jurisprudența citată de aceasta).
         Reiese astfel deopotrivă, că, în lipsa unei reguli comunitare care să indice, în mod clar și precis, forma și mijloacele ce
         trebuie folosite de către statul membru, revine Comisiei, în cadrul exercitării competenței sale de control, întemeiată în
         special pe prevederile articolelor 211 CE și 226 CE, sarcina de a demonstra temeinic că instrumentele utilizate de către statul
         membru în acest scop contravin dreptului comunitar.

      79      Este necesar să se adauge că numai prin aplicarea principiilor amintite se asigură respectarea principiului subsidiarității,
         consacrat de articolul 5 al doilea paragraf CE, obligatoriu pentru instituțiile comunitare în exercitarea funcțiilor normative
         ce le aparțin și care se consideră a fi fost respectat în privința adoptării Directivei 2003/87 [considerentul (30) al directivei
         menționate]. În temeiul acestui principiu, Comunitatea nu intervine în domeniile care nu sunt de competența sa exclusivă decât
         în cazul și în măsura în care obiectivele acțiunii preconizate nu pot să fie realizate într‑un mod satisfăcător de către statele
         membre, însă pot fi realizate mai bine la nivel comunitar datorită dimensiunilor sau efectelor acțiunii preconizate. Prin
         urmare, într‑un domeniu precum mediul, reglementat prin articolele 174 CE-176 CE, în cadrul căruia competențele sunt împărțite
         între Comunitate și statele membre, sarcina probei revine Comunității, mai exact, revine în cazul de față Comisiei, pentru
         a demonstra în ce măsură competențele statului membru și, prin urmare, marja de manevră a acestuia sunt limitate în ceea ce
         privește condițiile precizate la punctul 78 de mai sus.

      80      Mai exact, în ceea ce privește competența de control a Comisiei în temeiul prevederilor articolului 9 alineatul (3) din Directiva
         2003/87, trebuie precizat că, dacă statul membru dispune de o anumită marjă de manevră pentru transpunerea acestei directive,
         nu este mai puțin adevărat că, pe de o parte, Comisia este împuternicită să verifice conformitatea măsurilor adoptate de către
         statul membru cu criteriile enunțate în anexa III și cu prevederile articolului 10 din directiva amintită și că, pe de altă
         parte, în exercitarea acestui control, Comisia se bucură, la rândul său, de o marjă de apreciere, în măsura în care acest
         control implică efectuarea de evaluări economice și ecologice complexe, realizate din perspectiva obiectivului general de
         reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră prin intermediul unui sistem de comercializare de cote rentabil și eficient
         din punct de vedere economic [articolul 1 și considerentul (5) din Directiva 2003/87].

      81      Reiese astfel că, în cadrul controlului de legalitate pe care îl efectuează în această privință, instanța comunitară exercită
         un control complet asupra bunei aplicări de către Comisie a normelor de drept relevante, al căror domeniu de aplicare trebuie
         să fie determinat potrivit metodelor de interpretare recunoscute de jurisprudență. În schimb, Tribunalul nu ar putea să se
         substituie Comisiei în ceea ce privește efectuarea de către aceasta, în contextul amintit, a evaluărilor economice și ecologice
         complexe. Din acest punct de vedere, Tribunalul este obligat să se limiteze la a verifica dacă măsura respectivă nu este afectată
         de o eroare vădită sau de un abuz de putere, dacă autoritatea competentă nu a depășit în mod vădit limitele puterii sale de
         apreciere și dacă au fost pe deplin respectate garanțiile procedurale, care dobândesc o importanță fundamentală în acest context
         (a se vedea în acest sens Hotărârile Tribunalului din 11 septembrie 2002, Pfizer Animal Health/Consiliul, T‑13/99, Rec., p. II‑3305,
         punctele 166 și 171, și Alpharma/Consiliul, T‑70/99, Rec., p. II‑3495, punctele 177 și 182, și Hotărârea din 21 octombrie
         2003, Solvay Pharmaceuticals/Consiliul, T‑392/02, Rec., p. II‑4555, punctul 126).

      82      În speță fiind vorba despre controlul compatibilității ajustărilor ex post contestate, în special cu prevederile criteriilor 5 și 10 din anexa III la Directiva 2003/87, efectuat de către Comisie în
         temeiul articolului 9 alineatul (3) din directiva menționată, trebuie evidențiat faptul că exercitarea acestui control depinde
         în primul rând de stabilirea domeniului de aplicare a regulilor de drept relevante și nu presupune decât într‑un al doilea
         rând evaluări economice și ecologice complexe, mai cu seamă când se are în vedere aprecierea consecințelor practice produse
         de ajustările respective asupra funcționării sistemului de comercializare a cotelor. Prin urmare, trebuie examinat mai întâi
         dacă, în exercitarea acestui control, Comisia a respectat limitele normelor de drept relevante, astfel cum au fost interpretate
         de către Tribunal, pentru a stabili dacă decizia atacată este afectată de o eroare de drept. Numai apoi, în cazul în care
         se va dovedi că normele de drept relevante au fost corect aplicate de către Comisie sau că aceasta a adus probele necesare,
         potrivit normelor referitoare la sarcina probei precizate la punctele 78 și 79 de mai sus, va fi necesar să se examineze dacă
         evaluarea sa, în fapt și pe plan economic, este plauzibilă sau afectată de o eroare vădită.

      83      Sub acest aspect, este necesar să se precizeze că părțile nu contestă faptul că problematica admisibilității ajustărilor ex post contestate nu este abordată în mod explicit în cadrul Directivei 2003/87. În aceste condiții, va trebui să se prezume că
         ajustările țin de libertatea de care dispune statul membru cu privire la formele și mijloacele de transpunere a directivei
         menționate și revine astfel Comisiei sarcina de a demonstra că aceste ajustări pot aduce atingere efectului util al dispozițiilor
         respective.

      84      Tribunalul consideră oportun a începe prin examinarea legalității deciziei atacate în măsura în care aceasta privește admisibilitatea
         anumitor ajustări ex post din perspectiva criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87, dat fiind că domeniul de aplicare a acestui criteriu, astfel
         cum a fost interpretat de către Comisie, este indisociabil legat de problema compatibilității ajustărilor respective cu obiectivele
         și structura generală a sistemului de comercializare a cotelor, astfel cum este acesta stabilit de către directivă.

      2.     Cu privire la legalitatea deciziei atacate din perspectiva prevederilor criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      a)     Cu privire la ajustările ex post contestate

      85      Trebuie să se amintească în prealabil care anume sunt ajustările ex post pe care Comisia le consideră contrare criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87.

      86      În această privință, este necesar a se indica faptul că, la o primă vedere, Comisia pare să constate, la articolul 1 din decizia
         atacată, că totalitatea ajustărilor ex post enumerate în acest articol sunt contrare criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87. Cu toate acestea, reiese din considerentele
         (4)-(6) ale deciziei atacate, în lumina cărora trebuie interpretat dispozitivul său (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții
         din 12 mai 2005, Comisia/Grecia, C‑415/03, Rec., p. I‑3875, punctul 41, și Hotărârea Tribunalului din 18 ianuarie 2005, Confédération
         nationale du Crédit mutuel/Comisia, T‑93/02, Rec., p. II‑143, punctul 74), că această evaluare nu se aplică în cazul ajustărilor
         ex post prevăzute pentru noii intrați, astfel cum sunt aceștia avuți în vedere la articolul 1 litera (a) din decizia menționată,
         Comisia considerând că acestea contravin numai criteriului 5. Astfel, după cum a fost confirmat de către Comisie cu ocazia
         ședinței (procesul‑verbal al ședinței, p. 2), partea de început a articolului 1 din decizia atacată se va citi astfel:

      „Următoarele elemente din [PNA] german sunt incompatibile cu criteriile 5 și[/sau] 10 din anexa III la Directiva 2003/87 […]”.
      87      La articolul 1 litera (b) și la considerentul (5) din decizia atacată, Comisia constată ilegalitatea ajustărilor ex post asociate aplicării regulii transferului. Chiar dacă nu contestă regula transferului ca atare, în măsura în care aceasta permite
         operatorului unei noi instalații să preia cotele eliberate pentru o instalație pe care a exploatat‑o anterior și apoi închis‑o
         (a se vedea în special comunicarea Comisiei din 7 iulie 2004, punctul 3.3), aceasta refuză să admită legalitatea unor astfel
         de ajustări în cazul în care capacitatea de producție a noii instalații este inferioară celei a instalației închise.

      88      În primul caz avut în vedere la articolul 1 litera (c) și în considerentul (6) din decizia atacată, Comisia constată în plus
         ilegalitatea ajustărilor ex post asociate unei reduceri a utilizării capacității de producție a instalației aflate în contradicție cu previziunile anunțate
         de către operator. Potrivit explicațiilor suplimentare furnizate în cadrul comunicării Comisiei din 7 iulie 2004 (p. 8, penultimul
         paragraf), o astfel de ilegalitate afectează numai ajustările ex post aplicabile instalațiilor a căror exploatare a fost inițiată după 1 ianuarie 2003, nu și cele aplicabile noilor intrați. În
         răspunsul la o întrebare scrisă adresată de Tribunal, Comisia a confirmat această interpretare, precizând totuși că în mod
         greșit comunicarea Comisiei din 7 iulie 2004 a limitat ilegalitatea menționată la ajustările ex post aplicabile instalațiilor a căror exploatare a fost inițiată după 1 ianuarie 2003 și că decizia atacată avea de fapt în vedere
         și ajustările aplicabile instalațiilor a căror exploatare a fost inițiată înainte de această dată.

      89      Comisia constată de altfel, în cea de a doua ipoteză vizată la articolul 1 litera (c) și în considerentul (6) din decizia
         atacată, astfel cum au fost rectificate cu ocazia ședinței (a se vedea punctul 40 de mai sus), ilegalitatea ajustărilor ex post descendente prevăzute în cazul în care emisiile anuale ale instalației sunt inferioare cuantumului de 60 % din valoarea emisiilor
         din cursul perioadei de referință („închidere de facto”).

      90      În sfârșit, în ultima ipoteză avută în vedere la articolul 1 litera (c) și în considerentul (6) din decizia atacată, Comisia
         constată ilegalitatea ajustărilor ex post în cazul alocării speciale de cote unei instalații de cogenerare, dacă volumul de electricitate produsă de aceasta este inferior
         celui din cursul perioadei de referință.

      91      Privind în ansamblu, reiese din considerentele (4) și (5) ale deciziei atacate, precum și din punctul 3.2 primul paragraf
         din comunicarea Comisiei din 7 iulie 2004 (a se vedea punctul 41 de mai sus) că, în opinia Comisiei, în cadrul unui PNA, numărul
         de cote care urmează să fie alocate fiecărei instalații trebuie determinat în avans pentru prima perioadă de alocare și nu
         ar putea, în niciun caz, să mai fie modificat după adoptarea de către statul membru a deciziei întemeiate pe articolul 11
         alineatul (1) din Directiva 2003/87. În schimb, reclamanta susține în esență că prevederile criteriului 10 din anexa III la
         directiva amintită nu conțin decât o condiție formală care impune regula ca PNA să fie însoțit de o listă a instalațiilor
         conținând cantitatea preconizată de cote pe care statul membru are intenția să le aloce acestora și că numărul de cote astfel
         atribuite individual poate fi modificat într‑o fază ulterioară a punerii în aplicare a deciziei de alocare adoptate în temeiul
         articolului 11 alineatul (1) din Directiva 2003/87.

      92      Pentru a examina temeinicia argumentelor prezentate de către părți, Tribunalul consideră că este necesar să se procedeze la
         o interpretare literală, istorică, contextuală și teleologică a domeniului de aplicare a criteriului 10 din anexa III la Directiva
         2003/87 (a se vedea, în privința metodologiei, Hotărârea Tribunalului din 20 noiembrie 2002, Lagardère și Canal+/Comisia,
         T‑251/00, Rec., p. II‑4825, punctele 72 și următoarele, și Hotărârea din 6 octombrie 2005, Sumitomo Chemical și Sumika Fine
         Chemicals/Comisia, T‑22/02 și T‑23/02, Rec., p. II‑4065, punctul 41 și următoarele).

      b)     Cu privire la interpretarea literală a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      93      Trebuie să se stabilească mai întâi, recurgând la o interpretare literală, dacă modul de redactare a criteriului 10 din anexa
         III la Directiva 2003/87 se opun măsurilor de ajustare ex post prevăzute de PNA german.

      94      În această privință, Tribunalul evidențiază că respectivul criteriu 10 din anexa III la Directiva 2003/87 enunță că „[PNA]
         conține o listă a instalațiilor reglementate prin prezenta directivă însoțită de cantitățile de cote care se intenționează
         să fie alocate fiecăreia dintre acestea”. Astfel, reiese din termenii în care este formulat acest criteriu, pe de o parte,
         că PNA trebuie să conțină o listă a instalațiilor care sunt cuprinse în domeniul de aplicare a Directivei 2003/87 și, pe de
         altă parte, că această listă trebuie să indice numărul de cote „care se intenționează să fie alocate [...]”. Este prin urmare
         necesar să analizăm mai cu seamă înțelesul expresiei „care se intenționează să fie alocate [...]”.

      95      În cadrul unei interpretări literale, trebuie să se țină cont de faptul că textele de drept comunitar sunt redactate în mai
         multe limbi și că diferitele versiuni lingvistice sunt deopotrivă autentice; o interpretare a unei dispoziții de drept comunitar
         presupune, așadar, o comparare a versiunilor lingvistice (Hotărârea Curții din 6 octombrie 1982, Cilfit, 283/81, Rec., p. 3415,
         punctul 18). Expresia „que l’on souhaite […] allouer” din versiunea franceză este de asemenea reprodusă de versiunile spaniolă
         și portugheză, și anume „que se prevé asignar” și „que se pretende de atribuir”, toate aceste versiuni exprimând astfel același
         caracter subiectiv, ce presupune un anumit nivel de voință autonomă în privința atribuirii individuale de cote de emisie diferitelor
         instalații. Acest caracter este atenuat și devine o simplă intenție în versiunile engleză (intended to be allocated), daneză
         (hensigten), finlandeză (aiotaan myöntää) și suedeză (som avses), în care această expresie a fost reprodusă într‑un sens ușor
         diferit, înțelesul său exact fiind „pe care statul membru ar avea intenția să le aloce”. În plus, în versiunile germană (zugeteilt
         werden sollen) și olandeză (bestemd om te worden toegewezen), ce semnifică „menite a fi alocate”, atribuirea individuală de
         cote de emisie diferitelor instalații prezintă un caracter cu un grad sporit de neutralitate și obiectivitate. Acest caracter
         neutru și obiectiv este încă și mai accentuat în versiunile greacă (pou prokeitai na diatethoun) și italiană (saranno assegnate),
         care prezintă atribuirea individuală de cote de emisie ca fiind nu mai mult decât un fapt viitor („vor fi alocate”).

      96      În lumina celor ce precedă, există importante nuanțe între diferitele versiuni lingvistice ale criteriului 10 din anexa III
         la Directiva 2003/87, fiecare dintre acestea fiind autentice și acordând atribuirii individuale de cote de emisie, în funcție
         de termenii utilizați, mai degrabă un caracter subiectiv și de intenție ori, dimpotrivă, un caracter mai mult sau mai puțin
         obiectiv și neutru. În consecință, aceste versiuni lingvistice, privite în ansamblu, nu ar putea să facă să prevaleze nici
         poziția Comisiei, potrivit căreia PNA și decizia de alocare trebuie să conțină numărul definitiv de cote ce urmează a fi atribuite
         pentru fiecare dintre instalațiile enumerate, nici poziția reclamantei, care, în esență, invocă o amplă marjă de apreciere
         a statului membru în această privință. Cu toate acestea, din formulările menționate anterior nu ar putea fi exclusă nici varianta
         ca legiuitorul comunitar să fi dorit să prevadă o anumită flexibilitate, chiar o anume marjă de apreciere în favoarea statului
         membru, oferindu‑i acestuia posibilitatea de modificare a numărului de cote, astfel cum a fost prevăzut în lista instalațiilor
         ce însoțește PNA, în cadrul unei faze ulterioare a punerii în aplicare a Directivei 2003/87.

      97      Prin urmare, trebuie să se completeze această interpretare literală și lectura comparată a diferitelor versiuni lingvistice
         ale criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87 cu o interpretare istorică.

      c)     Cu privire la interpretarea istorică a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      98      Rememorând geneza procesului legislativ care a condus la adoptarea Directivei 2003/87, Tribunalul constată că apariția criteriului
         10 din anexa III la Directiva 2003/87 în proiectul acestei directive nu se înregistrează decât într‑un stadiu relativ avansat,
         mai exact, în cadrul poziției comune (CE) nr. 28/2003 decise de Consiliu la 18 martie 2003 în vederea adoptării [d]irectivei
         [menționate] (JO C 125E, p. 72). Astfel cum susține reclamanta, criteriul a fost inclus în cadrul proiectului de directivă
         ca urmare a unui amendament propus, la 13 septembrie 2002, de către Comisia pentru mediu, sănătate publică și politici privind
         consumatorii a Parlamentului European, amendament care a fost motivat prin faptul că „este important să se poată dispune de
         date care redau și cuantifică situația comerțului cu drepturi de emisie de gaze cu efect de seră” (documentul de ședință A5‑0303/2002,
         I, p. 48, amendamentul 73).

      99      Prin urmare, interpretarea istorică nu este de natură să aducă elemente suplimentare susceptibile să modifice concluzia ce
         reiese din punctul 96 de mai sus.

      100    Este necesar, așadar, să se procedeze la o interpretare contextuală a prevederilor criteriului 10 din anexa III la Directiva
         2003/87.

      d)     Cu privire la interpretarea contextuală a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
       Cu privire la dispozițiile relevante din Directiva 2003/87 și din Regulamentul nr. 2216/2004
      –       i) Cu privire la articolele 9 și 11 din Directiva 2003/87
      101    În cadrul interpretării contextuale a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87, trebuie să se facă referire, pentru
         început, la prevederile articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2003/87, care constituie temeiul legal pentru întocmirea
         PNA de către statele membre. Această dispoziție stipulează în special că „fiecare stat membru elaborează un [PNA] în care
         precizează cantitatea totală de cote pe care intenționează să le aloce pentru perioada respectivă și modul în care propune
         să fie alocate acestea” și că „[PNA] se bazează pe criterii obiective și transparente, inclusiv pe cele enumerate în anexa
         III, luând în considerare observațiile publicului”.

      102    În această privință, Tribunalul constată că, în ceea ce privește eventualul caracter definitiv sau, dimpotrivă, doar provizoriu
         al alocării de cote de către statul membru prevăzute de PNA, expresia utilizată la articolul 9 alineatul (1) din Directiva
         2003/87 („propune să fie alocate”) corespunde, în fiecare dintre versiunile lingvistice examinate la punctul 95 de mai sus,
         în esență, celei utilizate la criteriul 10 din anexa III la Directiva 2003/87 („se intenționează să fie alocate”). Aceste
         formule nu presupun însă în mod obligatoriu existența unei ample marje de manevră a statului membru în ceea ce privește transpunerea.
         Acestea pot deopotrivă să fie interpretate ca fiind o consecință a faptului că PNA urmează să facă obiectul unui control din
         partea Comisiei, în temeiul articolului 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87, și că, prin urmare, orice alocare de cote prevăzute
         în lista de instalații ce însoțește respectivul PNA – „aflată în intenția” statului membru – nu are decât un statut provizoriu,
         până la momentul la care Comisia aprobă sau respinge planul, solicitând modificări.

      103    Este apoi necesar să fie citate prevederile articolului 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87, potrivit cărora „Comisia poate
         respinge [PNA] în cauză, sau orice element al acestuia, pe baza incompatibilității cu criteriile enumerate în anexa III sau
         a incompatibilității cu articolul 10” și că „[s]tatul membru adoptă o decizie în temeiul articolului 11 alineatul (1) […]
         numai în cazul în care modificările propuse sunt acceptate de Comisie”. În plus, trebuie amintit modul de redactare a articolului
         11 alineatul (1) din Directiva 2003/87, potrivit căruia „fiecare stat membru decide cu privire la cantitatea totală de cote
         pe care le alocă […] și cu privire la alocarea cotelor în cauză operatorilor fiecărei instalații”. Dispoziția menționată precizează
         de altfel că „[a]ceastă decizie se adoptă […] și se bazează pe [PNA] […] luând în considerare în mod corespunzător observațiile
         publicului”.

      104    În acest context, Tribunalul consideră că este util a evoca diferitele etape ale procedurii descrise la articolul 9 alineatele
         (1) și (3) coroborate cu articolul 11 alineatul (1) din Directiva 2003/87. Într‑adevăr, articolul 9 alineatul (3) prevede
         diferite etape ce corespund notificării, finalizării PNA și, respectiv, adoptării de către statul membru a deciziei de alocare.
         Acesta prevede, în plus, cel puțin două posibilități de control și respingere a PNA de către Comisie. Prima etapă, indispensabilă,
         constă în notificarea inițială de către statul membru a PNA în conformitate cu prevederile alineatului (1) din dispoziția
         amintită și în examinarea PNA de către Comisie. Acestei prime etape i se adaugă, dacă este cazul, o a doua etapă. Aceasta
         determină eventuale modificări ale PNA, fie la cererea Comisiei, fie la propunerea statului membru, și acceptarea sau respingerea
         acestor modificări de către Comisie. Numai după încheierea primei și – eventual – a celei de a doua etape statul membru va
         fi în măsură să adopte, în cadrul unei a treia etape și în temeiul PNA propriu, decizia de alocare de cote în baza prevederilor
         articolului 11 alineatul (1) din Directiva 2003/87 (Hotărârea Tribunalului din 23 noiembrie 2005, Regatul Unit/Comisia, T‑178/05,
         Rec., p. II‑4807, punctul 56). De altfel, din cuprinsul articolului 9 alineatul (1) și al articolului 11 alineatul (1) din
         directiva amintită reiese obligația statului membru de a „lu[a] în considerare observațiile publicului” atât în cadrul PNA,
         mai exact, ca urmare a unei prime consultări a publicului, cât și în decizia de alocare, adoptată după o a doua consultare
         a publicului. În această privință, criteriul 9 din anexa III la Directiva 2003/87 precizează că „[PNA] conține dispoziții
         privind exprimarea observațiilor de către public și conține informații privind modul în care aceste observații sunt luate
         în considerare înainte de adoptarea unei decizii privind alocarea cotelor”.

      105    În lumina celor de mai sus, Tribunalul evidențiază, în primul rând, că decizia de alocare a statului membru prevăzută la articolul
         11 alineatul (1) din Directiva 2003/87 nu mai face obiectul, în cadrul directivei amintite, unei examinări specifice din partea
         Comisiei, similară controlului prevăzut la articolul 9 din respectiva directivă privind PNA. Cu toate acestea, faptul că articolul
         11 alineatul (1) din Directiva 2003/87 obligă statul membru să își fundamenteze decizia de alocare pe prevederile PNA propriu,
         astfel cum a fost examinat acesta de către Comisie în temeiul articolului 9 din directivă și eventual modificat la cererea
         acesteia, nu înseamnă în mod obligatoriu că o modificare ulterioară a alocărilor individuale de cote nu mai este posibilă.
         Într‑adevăr, potrivit părții finale a celei de a doua teze din articolului 11 alineatul (1) coroborat cu criteriul 9 din anexa
         III la Directiva 2003/87, conținutul deciziei de alocare depinde deopotrivă de cea de a doua consultare a publicului. Or,
         această a doua consultare a publicului nu intervine decât ulterior examinării PNA notificat de către Comisie, trebuind să
         poată sta la baza unei modificări a alocării propusă spre adoptare de către statul membru prin decizia sa de alocare, existând
         în caz contrar riscul de a lipsi această consultare de obiect și de a face ca observațiile publicului să fie pur teoretice
         (Hotărârea Regatul Unit/Comisia, punctul 104 de mai sus, punctul 57). Reiese astfel că, dacă, în principiu, orice modificare
         a cadrului esențial al PNA ca urmare a finalizării procedurii de examinare prevăzute de articolul 9 alineatul (3) din Directiva
         2003/87 este susceptibilă să neutralizeze sistemul de control preventiv stabilit de aceste prevederi, o interdicție absolută
         de modificare a alocărilor individuale decise prin PNA ar aduce atingere efectului util al celei de a doua consultări a publicului,
         astfel cum este aceasta prevăzută în partea finală a celei de a doua teze din articolul 11 alineatul (1) coroborat cu criteriul
         9 din anexa III la Directiva 2003/87 (a se vedea în acest sens Hotărârea Regatul Unit/Comisia, punctul 104 de mai sus, punctul
         58). Mai trebuie adăugat că, astfel cum reiese din punctele 93, 95 și 96 din orientările sale, Comisia pare ea însăși să pornească
         de la principiul potrivit căruia, dat fiind caracterul obligatoriu al participării publicului, eventuale modificări care se
         vor fi dovedit necesare după cea de a doua consultare pot fi integrate în cadrul deciziei de alocare, cu condiția ca statul
         membru să informeze despre aceasta Comisia înainte de adoptarea deciziei amintite.

      106    În al doilea rând, este necesar să se indice că fragmentul relevant din cadrul articolului 11 alineatul (1) din Directiva
         2003/87 („fiecare stat membru decide cu privire la cantitatea totală de cote pe care le alocă […] și cu privire la alocarea
         cotelor în cauză operatorilor fiecărei instalații”) este formulat într‑un mod mai degrabă deschis și orientat spre viitor
         și că această prevedere nu interzice în mod explicit o modificare ulterioară a numărului de cote atribuite individual potrivit
         listei care însoțește PNA și potrivit deciziei de alocare. Tot astfel, articolul 9 alineatul (1) din directiva menționată,
         care stabilește condițiile de legalitate ale unui PNA, nu face în mod exclusiv trimitere la criteriile enumerate în anexa
         III la Directiva 2003/87, ci permite fundamentarea PNA pe alte criterii de alocare, cu condiția ca acestea să fie „obiective
         și transparente”. Rezultă astfel, pe de o parte, că, în lipsa unei interdicții explicite, în cadrul articolului 11 alineatul
         (1), a modificării ulterioare a atribuirii individuale de cote, PNA și decizia de alocare pot prevedea în mod explicit o astfel
         de posibilitate de modificare, cu condiția ca aceste criterii de punere în aplicare să fie stabilite în mod obiectiv și transparent.
         Pe de altă parte, reiese că, deoarece aceste criterii suplimentare nu reprezintă criterii definite în anexa III la Directiva
         2003/87, competența de control a Comisiei în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directivă este în mod necesar restrânsă
         și limitată la aspectele ce țin de a ști dacă aceste criterii suplimentare – introduse de către statul membru în exercitarea
         marjei de apreciere care îi este acordată în vederea transpunerii directivei menționate – îndeplinesc condițiile de obiectivitate
         și transparență. Mai trebuie adăugat faptul că o eventuală modificare ulterioară a alocărilor individuale de cote, care intervine
         după adoptarea deciziei de alocare în sensul articolului 11 alineatul (1) din Directiva 2003/87, nu are drept consecință pierderea
         oricărei posibilități de control de către Comisie, dată fiind supravegherea permanentă pe care aceasta o exercită grație instrumentelor
         de gestionare și verificare prevăzute de Regulamentul nr. 2216/2004, precum și competența generală de supraveghere cu care
         este învestită aceasta în temeiul articolelor 211 CE și 226 CE, competență care îi permite să acționeze, în orice moment,
         în caz de încălcare a dreptului comunitar.

      –       ii) Cu privire la articolul 29 din Directiva 2003/87
      107    Articolul 29 din Directiva 2003/87 permite, cu titlu de excepție și prin derogare de la cantitatea totală de cote prevăzute,
         o sporire ulterioară a numărului de cote alocate individual. Se confirmă astfel ideea că statul membru nu deține, în principiu,
         prerogativa de alocare de cote suplimentare. Cu toate acestea, nu există nicio prevedere expresă în cadrul directivei menționate
         care să limiteze marja de manevră a statului membru în gestionarea atribuirii individuale de cote atunci când aceasta nu se
         finalizează cu o astfel de sporire, ci doar cu efectuarea unor corecturi ulterioare în sensul reducerii numărului de cote.
         Într‑adevăr, în acest din urmă caz nu există riscul unei alocări care să depășească numărul total de cote prevăzut de PNA,
         care ar fi contrară obligației de reducere a emisiilor ce revine statului membru. Și, sub acest aspect, trebuie indicat faptul
         că, pentru a răspunde unui chestionar al Comisiei în cursul procedurii administrative, reclamanta a remarcat că, în mod contrar
         celor ce rezultă din PNA, astfel cum a fost acesta notificat inițial, decizia de alocare adoptată în temeiul articolului 11
         alineatul (1) din Directiva 2003/87 nu cuprindea decât ajustări ex post descendente, nu și măsuri de sporire a alocărilor individuale (a se vedea punctul 34 de mai sus).

      –       iii) Cu privire la articolul 38 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2216/2004
      108    Astfel cum susține Comisia, articolul 38 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2216/2004 constituie exclusiv o regulă procedurală
         de ordin tehnic menită să servească bunei gestionări și gestionării centralizate, la nivel european, a sistemului de registre
         uniformizat și securizat, care cuprinde, mai cu seamă, tabelele PNA ce indică datele din diferitele PNA astfel cum au fost
         acestea notificate de către statele membre. Această regulă stabilește condițiile potrivit cărora corecturile pot fi notificate
         și înscrise în tabelul PNA, respectivele corecturi trebuind totuși să respecte procedura de notificare și control de către
         Comisie în temeiul prevederilor articolului 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87. Reiese astfel că aceste posibilități de
         modificare nu afectează nicidecum legalitatea sau temeinicia corecturilor în cauză și că nu sunt, în niciun caz, susceptibile
         să modifice domeniul de aplicare a diferitelor dispoziții relevante din Directiva 2003/87. În schimb, formularea utilizată
         la articolul 38 alineatul (2) a doua teză din Regulamentul nr. 2216/2004, potrivit căreia „corectura în cauză se efectuează
         în conformitate cu metodele stabilite în [PNA]”, confirmă, cel puțin în mod indirect, existența posibilității unei corecturi
         ulterioare a numărului de cote alocate, cu condiția ca PNA ca atare să prevadă în mod explicit metoda aplicabilă unei astfel
         de corecturi. Într‑adevăr, regula menționată presupune astfel că statul membru poate prevedea, în cadrul PNA, mecanisme de
         corectare, cu condiția ca acestea să fie obiective și transparente în sensul articolului 9 alineatul (1) din Directiva 2003/87.

       Cu privire la domeniul de aplicare a orientărilor Comisiei
      –       i) Cu privire la efectul de autolimitare al orientărilor Comisiei
      109    În măsura în care orientările Comisiei sunt susceptibile de a face parte din cadrul juridic relevant, este necesar să se examineze
         domeniul de aplicare a acestora și să se analizeze dispozițiile relevante din cadrul acestora în privința interpretării criteriului
         10 din anexa III la Directiva 2003/87.

      110    Sub acest aspect, trebuie să se evidențieze, în ceea ce privește natura juridică a orientărilor, că, deși au la bază un temei
         legal expres prevăzut la articolul 9 alineatul (1) primul paragraf ultima teză din Directiva 2003/87, potrivit căruia „Comisia
         elaborează […] orientări privind aplicarea criteriilor enumerate în anexa III”, orientările menționate nu corespund niciunuia
         dintre actele de drept comunitar derivat prevăzute de articolul 249 CE (a se vedea prin analogie Hotărârea Curții din 6 aprilie
         2000, Spania/Comisia, C‑443/97, Rec., p. I‑2415, punctul 28 și următoarele, Hotărârea Pfizer Animal Health/Consiliul, punctul
         81 de mai sus, punctul 119, și Hotărârea Alpharma/Consiliul, punctul 81 de mai sus, punctul 140). Reiese cu toate acestea
         atribuția Comisiei de a elabora și de a face publică în prealabil, sub forma acestor orientări, propria viziune asupra conținutului
         și a domeniului de aplicare a criteriilor cuprinse în anexa III la directiva amintită, precum și modalitatea în care aceasta
         consideră necesar să își exercite controlul, în temeiul articolului 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87, în ceea ce privește
         compatibilitatea măsurilor de transpunere adoptate de către statul membru cu respectivele criterii. Prin urmare, orientările
         fac parte din categoria regulilor care, în sine, nu produc în principiu efecte obligatorii autonome față de terți, reguli
         de care Comisia se servește în mod frecvent în cadrul practicii sale administrative în vederea structurării și a sporirii
         transparenței modalităților de exercitare a puterii sale discreționare și de supraveghere.

      111    În această privință, este necesar să fie amintită jurisprudența potrivit căreia, la adoptarea regulilor de conduită administrativă
         prin care se urmărește producerea de efecte față de terți și la anunțarea, pe calea publicării, a faptului că urmează să le
         aplice din momentul respectiv la cazurile vizate de acestea, instituția menționată procedează la o autolimitare a exercitării
         puterii sale de apreciere și nu ar putea să se dezică de aceste reguli decât cu riscul de a fi sancționată, dacă este cazul,
         pentru încălcarea principiilor generale de drept, cum ar fi principiul egalității de tratament, principiul securității juridice
         sau acela al protejării încrederii legitime. Nu poate fi astfel exclusă posibilitatea ca, în anumite condiții și în funcție
         de conținutul acestora, astfel de reguli de conduită cu un domeniu de aplicare general să poată produce efecte juridice și
         ca, în special, administrația să nu se poată abate de la acestea într‑un caz caz anume fără a invoca rațiuni care să fie compatibile
         cu principiul egalității de tratament (a se vedea, în privința liniilor directoare ale Comisiei pentru calculul amenzilor
         în materie de concurență, Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P,
         C‑205/02 P, C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctele 209-211; a se vedea, deopotrivă, în privința liniilor directoare
         adoptate de Comisie în materie de ajutor de stat, Hotărârea Tribunalului din 30 aprilie 1998, Cityflyer Express/Comisia, T‑16/96,
         Rec., p. II‑757, punctul 57), cu condiția ca o astfel de abordare să nu contravină altor reguli de drept comunitar cu forță
         juridică superioară. Chiar în domeniul agriculturii, al sănătății și al mediului, Tribunalul a recunoscut faptul că instituțiile
         comunitare pot să își impună orientări proprii în exercitarea puterilor lor de apreciere prin intermediul unor acte neprevăzute
         de articolul 249 CE, mai cu seamă prin intermediul unor comunicări, în măsura în care aceste acte conțin reguli exemplificative
         privind orientarea de urmat de către aceste instituții comunitare și nu se abat de la normele din tratat (a se vedea Hotărârea
         Pfizer Animal Health/Consiliul, punctul 81 de mai sus, punctul 119, și Hotărârea Alpharma/Consiliul, punctul 81 de mai sus,
         punctul 140, precum și jurisprudența citată de acestea).

      112    Rezultă că, în cadrul exercitării competenței sale de control în temeiul articolului 9 din Directiva 2003/87, Comisia și‑a
         impus ea însăși limite prin orientările sale, astfel încât nu ar putea să se abată de la acestea decât cu riscul de a încălca,
         dacă este cazul, anumite principii generale ale dreptului comunitar, precum principiul egalității de tratament, al protejării
         încrederii legitime și acela al securității juridice. Prin urmare, Comisiei îi pot fi opuse orientările proprii, în special
         de către statele membre care sunt destinatarii acestora, atunci când adoptă măsuri care contravin orientărilor menționate.

      –       ii) Cu privire la interpretarea criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87 în lumina orientărilor Comisiei
      113    Tribunalul amintește că, în privința criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87, Comisia s‑a pronunțat la punctele
         97-100 din orientările sale după cum urmează:

      „97. Acest criteriu prevede că [PNA] este transparent. Aceasta înseamnă că întreaga cantitate de cote alocate fiecărei instalații
         este indicată, și prin urmare cunoscută de către public, atunci când [PNA] este prezentat Comisiei și celorlalte state membre

      […]
      98. Acest criteriu se consideră îndeplinit în cazul în care statul membru respectă obligația de stabilire a listei tuturor
         instalațiilor cuprinse în domeniul de aplicare a Directivei [2003/87] […]

      [...]
      100. Un stat membru trebuie să indice cantitatea totală de cote pe care propune să le aloce fiecărei instalații și ar trebui
         să indice cantitatea de cote acordate anual fiecărei instalații potrivit articolului 11 alineatul (4) [din Directiva 2003/87]
         […]”

      114    Tribunalul consideră că punctul 97 din orientările Comisiei reflectă aceeași ratio legis care stă la baza justificării oferite de comisia parlamentară atunci când aceasta a propus includerea criteriului 10 în cadrul
         Directivei 2003/87 (a se vedea punctul 98 de mai sus). Într‑adevăr, această justificare are în vedere în esență să garanteze
         publicului și autorităților implicate în sistemul de comercializare a cotelor transparența PNA în privința cantității de cote
         alocate fiecărei instalații. Tot astfel, expresia „acest criteriu se consideră îndeplinit”, utilizată la punctul 98 din orientările
         Comisiei, indică faptul că aceasta a intenționat, ea însăși, să arate că domeniul de aplicare a obligației cuprinse la criteriul
         10 din anexa III la Directiva 2003/87 se limita la o obligație formală de notificare a „listei tuturor instalațiilor care
         sunt cuprinse în sfera Directivei [2003/87]”. De altfel, punctul 100 din orientările Comisiei se limitează la a solicita,
         urmând modelul formulării criteriului 10, ca statul membru „să indic[e] totalitatea cantității de cote pe care își propune
         să o aloce fiecărei instalații”. Formularea aleasă pentru a reda marja de manevră de care dispune statul membru pentru alocarea
         cotelor („își propune să o aloce”) nu diferă astfel prea mult față de aceea a criteriului 10 („intenționează să o aloce”),
         nici de aceea utilizată în cuprinsul celorlalte prevederi relevante din Directiva 2003/87 (a se vedea punctele 101-106 de
         mai sus).

      115    Tribunalul conchide că, în cadrul orientărilor sale, Comisia nu a adus nicio precizare suplimentară în raport cu modul de
         redactare a prevederilor relevante din Directiva 2003/87 în privința domeniului de aplicare a criteriului 10 din anexa III
         la Directiva 2003/87, precizare care ar putea susține temeinicia interpretării sale potrivit căreia măsurile de ajustare ex post contestate sunt contrare criteriului amintit. Orientările Comisiei nu conțin nici indicii privind un posibil răspuns la întrebarea
         dacă un stat membru este în măsură să schimbe atribuirea individuală a cotelor după adoptarea PNA propriu sau a deciziei de
         alocare în temeiul articolului 11 alineatul (1) din Directiva 2003/87.

      116    Cu toate acestea, dat fiind că orientările Comisiei sunt considerate a reprezenta o concretizare a practicii administrative
         și de control a acesteia, precum și o descriere a amplorii marjei de manevră de care dispune statul membru pentru transpunerea
         criteriilor prevăzute de anexa III la Directiva 2003/87, Comisia este obligată să stabilească respectivele orientări, în special
         în ceea ce privește aspectele cele mai relevante, cu gradul maxim de claritate și de precizie posibil. Aceasta este cu atât
         mai adevărat cu cât competența de control și de respingere a PNA, exercitată de către Comisie în temeiul articolului 9 alineatul
         (3) din Directiva 2003/87, este foarte restrânsă, fiind limitată la examinarea compatibilității PNA exclusiv cu criteriile
         din anexa III și cu prevederile articolului 10 din Directiva 2003/87. Prin urmare, în lipsa oricărei referințe în orientările
         Comisiei la problematica legalității ajustărilor ex post descendente ale numărului de cote alocate individual și a marjei de manevră a statului membru în acest domeniu, Comisia nu
         ar putea să interzică în mod valid statului membru să efectueze ajustările menționate fără a‑și asuma riscul de a încălca
         principiile securității juridice și al protejării încrederii legitime; dimpotrivă, faptul că nu a fost făcută această referință
         de către Comisie trebuie să poată fi invocat de către statul membru, cu excepția cazului în care acest lucru ar fi contrar
         altor prevederi ale dreptului comunitar, mai cu seamă prevederilor de drept comunitar de rang superior.

      –       iii) Cu privire la domeniul de aplicare a comunicării Comisiei din 7 iulie 2004
      117    Tribunalul adaugă faptul că interpretarea orientărilor Comisiei învederată la punctele 114-116 de mai sus nu poate fi modificată
         de comunicarea Comisiei din 7 iulie 2004, care reiterează și completează motivele deciziei atacate, adoptată în aceeași zi,
         și mai ales motivele pentru care Comisa consideră ajustările ex post contestate ca fiind incompatibile cu criteriul 10 din anexa III la Directiva 2003/87. Comunicarea menționată constituie, desigur,
         un element important, care face parte din contextul imediat în care a fost adoptată decizia atacată și reprezintă astfel un
         plus de motivare în raport cu motivele cuprinse în decizia respectivă, pe care instanța comunitară este obligată să le ia
         în considerare în cadrul controlului de legalitate exercitat (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 iulie
         2003, Verband der freien Rohrwerke și alții/Comisia, T‑374/00, Rec., p. II‑2275, punctele 122-124). Cu toate acestea, comunicarea
         în cauză nu este nici anterioară elaborării PNA german, ceea ce ar fi putut facilita respectarea de către Republica Federală
         Germania a criteriilor cuprinse în anexa III, nici întemeiată pe articolul 9 alineatul (1) primul paragraf ultima teză din
         Directiva 2003/87 și, prin urmare, nu este susceptibilă să modifice domeniul de aplicare a orientărilor Comisiei elaborate
         în temeiul acestei prevederi.

       Concluzie cu privire la interpretarea contextuală a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      118    În temeiul tuturor celor ce precedă, Tribunalul conchide că o interpretare contextuală a criteriului 10 din anexa III la Directiva
         2003/87 în lumina celorlalte prevederi ale acestei directive și a orientărilor Comisiei nu este susceptibilă să ofere un răspuns
         clar și precis la întrebarea dacă statul membru dispune sau nu, ulterior aprobării PNA propriu de către Comisie și adoptării
         deciziei de alocare, de posibilitatea de a ajusta alocarea individuală de cote acordată instalațiilor în sensul reducerii
         acesteia.

      e)     Cu privire la interpretarea teleologică a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
       Observație introductivă
      119    În privința interpretării teleologice a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87, este necesar să se facă trimitere
         în special la obiectivele și structura generală a acestei directive, la îndeplinirea și funcționarea cărora sunt menite să
         contribuie criteriile din anexa III. În acest context, trebuie să se răspundă la întrebarea dacă aplicarea efectivă a obiectivelor
         directivei amintite și, astfel, efectul util al dispozițiilor relevante care urmăresc îndeplinirea acestor obiective, printre
         care se numără criteriile prevăzute în anexa III, se opun recunoașterii legalității ajustărilor ex post descendente ale cotelor alocate (a se vedea punctele 93-118 de mai sus).

      120    Astfel, trebuie să se înceapă prin definirea domeniului de aplicare a obiectivelor urmărite de Directiva 2003/87, a căror
         punere în aplicare ar fi eventual afectată prin recunoașterea legalității ajustărilor ex post contestate.

       Cu privire la obiectivele Directivei 2003/87
      121    Potrivit articolului 1 din Directiva 2003/87, obiectivul principal al acesteia constă în „instituirea unui sistem de comercializare
         a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră […] pentru a promova reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră într‑un mod
         rentabil și eficient din punct de vedere economic”. În această privință, în finalul criteriului 1 din anexa III la directiva
         amintită se prevede că totalul cantității de cote ce urmează a fi alocate pentru perioada în cauză „nu este mai mare decât
         ceea ce este considerat necesar pentru aplicarea strictă a criteriilor prezentei anexe” și „[î]nainte de 2008, această cantitate
         se va conforma intenției statelor membre de realizare sau depășire a obiectivului acestora în temeiul Deciziei 2002/358/CE
         și al Protocolului de la Kyoto”. Tot astfel, considerentul (4) al Directivei 2003/87 menționează angajamentele asumate de
         Comunitate și de statele membre în vederea reducerii emisiilor lor antropice de gaze cu efect de seră în temeiul Protocolului
         de la Kyoto.

      122    Considerentul (5) al Directivei 2003/87 precizează că „[p]rezenta directivă are ca obiectiv aducerea unei contribuții la îndeplinirea
         mai eficientă a angajamentelor Comunității Europene și ale statelor membre prin intermediul unei piețe europene eficiente
         a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră, în condițiile unei diminuări cât mai reduse a dezvoltării economice și a ocupării
         forței de muncă”. În plus, considerentul (7) afirmă faptul că „[d]ispozițiile comunitare privind alocarea cotelor de către
         statele membre sunt necesare pentru a contribui la menținerea integrității pieței interne și la evitarea denaturării concurenței”.

      123    Considerentul (20) subliniază că „[p]rezenta directivă încurajează utilizarea unor tehnologii eficiente din punct de vedere
         energetic, inclusiv a tehnologiei combinate de producere a căldurii și energiei electrice, care produc mai puține emisii pe
         unitatea de producție”. În plus, considerentul (25) enunță faptul că „[p]entru a genera reduceri substanțiale ale emisiilor,
         este necesar ca politicile și măsurile să fie puse în aplicare la nivelul statelor membre și al Comunității în toate sectoarele
         economice ale Uniunii Europene”.

      124    Rezultă că principalul obiectiv declarat al Directivei 2003/87 este reducerea în mod substanțial a emisiilor de gaze cu efect
         de seră pentru a putea respecta angajamentele Comunității și ale statelor membre în ceea ce privește Protocolul de la Kyoto.
         Acest obiectiv trebuie îndeplinit cu respectarea unei serii de „subobiective” și utilizând anumite instrumente. Principalul
         instrument în acest scop îl constituie sistemul comunitar de comercializare a drepturilor de emisie de gaze cu efect de seră
         [articolul 1 și considerentul (2) al Directivei 2003/87], a cărui funcționare este determinată de anumite „subobiective”,
         și anume menținerea condițiilor de rentabilitate și eficiență economică, menținerea dezvoltării economice și a ocupării forței
         de muncă, precum și a integrității pieței interne și evitarea denaturării concurenței [articolul 1 și considerentele (5) și
         (7) ale directivei menționate]. Directiva 2003/87 încurajează de altfel utilizarea unui tip de instrument specific, și anume
         utilizarea unor tehnologii eficiente din punct de vedere energetic care să permită obținerea unei reduceri a emisiilor pe
         unitatea de producție [considerentul (20) al directivei amintite].

      125    Trebuie precizat că, în plus, criteriul 10 din anexa III la Directiva 2003/87, care face trimitere la alocarea cotelor în
         favoarea instalațiilor enumerate în PNA, constituie tocmai o dispoziție comunitară privitoare la alocarea cotelor de către
         statele membre în sensul considerentului (7) al directivei amintite și are astfel drept obiect „a contribui la menținerea
         integrității pieței interne și la evitarea denaturării concurenței”. Prin urmare, în cadrul interpretării teleologice a criteriului
         10 și, astfel, al controlului legalității deciziei atacate, „subobiectivele” reprezentate de menținerea integrității pieței
         interne și de evitarea denaturării concurenței dobândesc o importanță deosebită.

      126    Prin urmare, interpretarea teleologică a criteriului 10 din Directiva 2003/87 trebuie să fie efectuată din perspectiva acestor
         „sub‑obiective”.

       Cu privire la interpretarea criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87 din perspectiva obiectivelor directivei amintite
      –       i) Principalele argumente ale părților
      127    Sub acest aspect și în cadrul argumentelor referitoare la criteriul 5, Comisia a susținut că ajustările ex post afectează motivarea operatorilor de a se comporta în conformitate cu obiectivele Directivei 2003/87 și, în ultimă instanță,
         de a reduce nivelul emisiilor proprii. În sprijinul tezei sale, Comisia susține în esență că această reducere a emisiilor
         ar putea fi obținută, la libera alegere a operatorilor, fie prin investiții efectuate în tehnologii mai eficiente din punct
         de vedere energetic, care să conducă la o scădere a nivelului emisiilor pe unitatea de producție, fie printr‑o simplă reducere
         a producției, ceea ce ar antrena o reducere proporțională a emisiilor. În schimb, ajustările ex post ar crea o incertitudine, putând chiar să descurajeze realizarea de investiții de către operatori, ceea ce ar avea drept consecință
         faptul că îmbunătățirea tehnicilor de producție și scăderile de producție ar fi mai puțin semnificative decât în lipsa unor
         ajustări.

      128    Reclamanta obiectează că un mecanism al ajustărilor ex post, care descurajează operatorii să efectueze supraevaluări ale nevoilor proprii de cote și astfel evită „supraalocarea”, reprezintă
         o condiție sine qua non pentru îndeplinirea obiectivelor Directivei 2003/87, și anume reducerea substanțială a emisiilor de gaze cu efect de seră
         în condiții rentabile și eficiente din punct de vedere economic. Faptul că aplicarea ajustărilor ex post ar fi asociată discrepanțelor remarcate între producția efectivă și producția anunțată, iar nu reducerii nivelului emisiilor,
         ar avea drept consecință tocmai că deciziile economice ale operatorului în privința achiziționării sau vânzării de cote ar
         depinde de eficiența instalației sale. Prin urmare, nici stimularea operatorilor să își reducă emisiile și nici siguranța
         investițiilor efectuate în acest sens nu ar putea fi afectate de ajustările ex post, ci dimpotrivă.

      –       ii) Cu privire la criteriile relevante de analiză
      129    În vederea interpretării teleologice a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87 și a aplicării sale la ajustările
         ex post contestate, trebuie să fie luată în considerare în primul rând, în calitate de criteriu de analiză relevant, relația dintre
         volumul de producție și nivelul emisiilor din perspectiva obiectivului de reducere a emisiilor, în al doilea rând, relația
         dintre acest obiectiv și obiectivul de menținere a condițiilor de rentabilitate și eficiență economică (articolul 1 din Directiva
         2003/87), în al treilea rând, obiectivul de reducere a emisiilor pe calea îmbunătățirilor tehnice [considerentul (20) al Directivei
         2003/87] și, în al patrulea rând, obiectivul de menținere a pieței interne și de evitare a denaturării concurenței [considerentul
         (7) al directivei].

      –       Cu privire la relația dintre volumul de producție și nivelul emisiilor din perspectiva obiectivului de reducere a emisiilor
      130    În prealabil, este necesar a se evidenția că părțile nu contestă faptul că ajustările ex post în litigiu sunt asociate în principal unor modificări ale volumului de producție, mai exact modificării numărului de unități
         produse, iar nu unei modificări a nivelului de emisii ale unei instalații. Astfel cum a explicat reclamanta în răspunsul la
         o întrebare scrisă adresată de Tribunal, fără a fi contrazisă de către Comisie, acest fapt este valabil și pentru regula denumită
         „a închiderii de facto”, prevăzută de PNA german (a se vedea punctul 31 prima liniuță de mai sus), astfel cum a fost aceasta transpusă la articolul
         7 alineatul (9) prima teză din legea de alocare, a cărei aplicare depinde în esență de o reducere a volumului de producție,
         reducerea emisiilor instalației la un nivel inferior celui de 10 % sau de 60 % din media anuală de emisie din cursul perioadei
         de referință nefiind relevantă decât pentru inițierea de către administrație a unei examinări specifice asupra acestui subiect.

      131    Prin urmare, având în vedere elementele invocate de către Comisie în decizia atacată, este suficient să se examineze, în cadrul
         interpretării teleologice a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87, dacă acest criteriu se opune unor măsuri de
         ajustare ex post a cotelor alocate care sunt asociate unei scăderi a volumului de producție.

      132    Trebuie să se constate că, astfel cum a explicat Comisia în răspunsul la o întrebare scrisă a Tribunalului, în caz de reducere
         a volumului de producție, emisiile instalațiilor se diminuează și ca urmare operatorul dispune de cote pe care poate fie să
         le plaseze pe piață, fie să le păstreze atât timp cât nu trebuie restituite sau anulate. În schimb, într‑o asemenea ipoteză,
         nivelul emisiilor pe unitatea de producție nu va scădea, ci se va reduce doar nivelul emisiilor în termeni absoluți, proporțional
         cu reducerea volumului de producție. Reiese astfel deopotrivă că, drept consecință a unei astfel de scăderi a producției,
         nivelul global al emisiilor din sectoarele industriale cărora li se aplică anexa I la Directiva 2003/87 nu scade în mod obligatoriu,
         întrucât cotele astfel eliberate pot fi utilizate ulterior fie de către operatorul însuși, fie de către alți operatori care
         le‑au achiziționat pe piața de comercializare. Prin urmare, dacă reducerea volumului producției reprezintă un mijloc indispensabil
         pentru alimentarea pieței de comercializare cu cote de emisie, numai aceasta nu garantează realizarea obiectivului principal
         și final al Directivei 2003/87, și anume acela de reducere substanțială a totalității emisiilor de gaze cu efect de seră în
         cadrul Comunității.

      133    Cu toate acestea, astfel cum susține Comisia, atunci când operatorul este conștient că orice scădere a producției care diferă
         de propriile previziuni va fi penalizată prin aplicarea de ajustări ex post, motivarea acestuia de a reduce producția proprie pentru a elibera cote este afectată sau chiar înlăturată chiar și în ipoteza
         apariției unei creșteri a cererii pe piața de comercializare a cotelor, provenind din partea altor operatori care intenționează
         să obțină cote suplimentare. Presupunând că buna funcționare a sistemului de comercializare a cotelor implică posibilitatea
         de satisfacere a acestei cereri, pare important să se păstreze posibilitatea operatorului de a alege în mod liber să reducă
         volumul producției proprii și să plaseze pe piață cotele astfel eliberate pentru a‑i permite să răspundă, pe termen scurt,
         unei astfel de creșteri a cererii provenind din partea altor operatori. În sfârșit, dacă ajustările ex post, a căror aplicare presupune o scădere foarte importantă a producției, astfel cum se întâmplă în cazul „închiderii de facto” (a se vedea punctul 31 de mai sus, prima liniuță), nu ar putea decât cu greu să afecteze în mod vizibil încurajarea efectuării
         unor scăderi ocazionale și limitate ale volumului de producție ca reacție la oscilațiile cererii pe piața de comercializare,
         cu totul alta este situația ajustărilor ex post deja aplicabile în ipoteza unei scăderi relativ reduse a producției, astfel cum se întâmplă în cazul instalațiilor date în
         funcțiune după 2003 și al noilor intrați (a se vedea punctul 31 de mai sus, a treia și a patra liniuță).

      134    Prin urmare, Comisia a demonstrat că unele dintre ajustările ex post contestate, în măsura în care descurajează diminuarea de către operatori a volumului de producție al instalațiilor, pot aduce
         atingere realizării obiectivului funcționării performante a pieței de comercializare a cotelor în sensul articolului 1 și
         al considerentului (5) al Directivei 2003/87. Cu toate acestea, Comisia nu a indicat elemente în măsură să confirme faptul
         că aceste ajustări dăunează obiectivului principal al Directivei 2003/87, și anume reducerea tuturor emisiilor de gaze cu
         efect de seră în temeiul acestei dispoziții.

      135    Trebuie să se verifice prin urmare dacă ajustările ex post contestate sunt compatibile cu „sub‑obiectivele” Directivei 2003/87, avute în vedere la punctele 124-126 de mai sus, cu care
         trebuie să concorde realizarea obiectivului principal de reducere a tuturor emisiilor de gaze cu efect de seră.

      –       Cu privire la concordanța dintre obiectivul de reducere a emisiilor și obiectivul de menținere a condițiilor de rentabilitate
         și eficiență economică

      136    Potrivit articolului 1, Directiva 2003/87 urmărește promovarea obiectivului de reducere a emisiilor prin intermediul unui
         sistem de comercializare a cotelor și într‑un mod rentabil și eficient din punct de vedere economic. Astfel cum a recunoscut
         Comisia în cadrul ședinței, criteriile de rentabilitate și eficiență economică nu se aplică exclusiv funcționării pieței de
         comercializare a cotelor ca atare, ci deopotrivă sectoarelor de activitate avute în vedere în anexa I la Directiva 2003/87,
         care se supun obiectivului de reducere a emisiilor, precum sectorul producției de oțel sau sectorul energiei. Această constatare
         este confirmată, cel puțin în mod indirect, pe de o parte, de teza finală a considerentului (5) al Directivei 2003/87, conform
         căruia piața amintită trebuie să cauzeze o diminuare cât mai redusă a dezvoltării economice și a ocupării forței de muncă
         și, pe de altă parte, de considerentul (7) al directivei, care impune adoptarea unor dispoziții comunitare privind alocarea
         de cote de către statele membre pentru a contribui la menținerea integrității pieței interne și la evitarea denaturării concurenței.

      137    În această privință, trebuie amintit că, deși o scădere a volumului de producție poate permite aprovizionarea pieței de comercializare
         cu cote de emisie, aceasta nu se reflectă în mod necesar într‑o reducere a nivelului global de emisii (a se vedea punctul
         132 de mai sus). În plus, această scădere a volumului de producție riscă să determine o aprovizionare insuficientă a pieței
         cu bunurile în cauză în măsura în care producția nu mai este suficientă pentru a satisface cererea existentă pe aceste piețe,
         situație ce se poate produce mai cu seamă în ipoteza existenței unui deficit structural al ofertei de cote pe piața de comercializare
         a acestora și a apariției unor prețuri ale cotelor care depășesc cu mult profitul pe care l‑ar putea obține operatorul din
         comercializarea bunurilor produse prin epuizarea cotelor pe care le are la dispoziție. Dacă o astfel de situație rezultă din
         logica economică a pieței, aceasta pare dificil de conciliat cu obiectivul de menținere a condițiilor de rentabilitate și
         eficiență economică din sectoarele de activitate și de pe piețele de comercializare a bunurilor în cauză, astfel cum sunt
         indicate în anexa I la Directiva 2003/87. Prin urmare, contrar opiniei Comisiei, datorită efectelor pozitive pe care le produc
         asupra funcționării piețelor de comercializare a bunurilor respective, ajustările ex post nu ar putea fi considerate ca fiind contrare obiectivului urmărit de articolul 1 din Directiva 2003/87 în măsura în care acestea
         descurajează operatorii să își diminueze volumul de producție.

      138    Rezultă că nu a fost demonstrat de către Comisie faptul că efectul disuasiv al ajustărilor ex post asociate scăderilor volumului de producție este contrar obiectivului de menținere a condițiilor de rentabilitate și eficiență
         economică în privința sectoarelor de activitate și a piețelor de comercializare a bunurilor în cauză ce intră sub incidența
         prevederilor anexei I la Directiva 2003/87.

      –       Cu privire la obiectivul de reducere a emisiilor prin îmbunătățiri tehnice
      139    Este totodată necesar să se verifice dacă ajustările ex post contestate sunt compatibile cu „sub‑obiectivul” indicat la considerentul (20) al Directivei 2003/87, potrivit căruia directiva
         amintită „încurajează utilizarea unor tehnologii eficiente din punct de vedere energetic […] care produc mai puține emisii
         pe unitatea de producție”. În această privință, Tribunalul consideră că în cadrul ședinței Comisia a afirmat în mod greșit
         că acest considerent se limitează la „constatarea” unui efect viitor și de dorit al punerii în aplicare a Directivei 2003/87
         și că, în orice caz, nu este vorba decât de un „obiectiv subordonat”. În realitate, chiar dacă respectivul considerent este
         formulat în versiunea în limba franceză prin utilizarea un verb la timpul viitor („encouragera”) și sub forma unei constatări
         de fapt, nu este mai puțin adevărat că utilizarea de noi tehnologii de producție mai eficiente din punct de vedere ecologic,
         întrucât reduc emisiile pe unitatea de producție, poate, pe de o parte, să contribuie în mod substanțial la îndeplinirea obiectivului
         principal de reducere a emisiilor și, pe de altă parte, la menținerea condițiilor de rentabilitate și eficiență economică
         atât pe piața de comercializare a cotelor, cât și pe piețele bunurilor respective, câtă vreme aceasta nu determină o reducere
         a volumului de producție potențial dăunătoare bunei lor funcționări (a se vedea punctul 137 de mai sus). Aceasta demonstrează
         totodată că investițiile în tehnologii eficiente din punct de vedere energetic constituie un instrument cel puțin echivalent,
         dacă nu chiar mai eficace decât scăderea volumului de producție, în vederea stabilirii concordanței între obiectivul de reducere
         substanțială a emisiilor și acela de menținere a condițiilor de rentabilitate și eficiență economică atât pe piața de comercializare
         a cotelor, cât și pe piața bunurilor respective.

      140    În plus, chiar dacă este adevărat că ajustările ex post contestate pot descuraja diminuarea volumului producției de către operatori în vederea reducerii emisiilor, acestea nu aduc
         atingere, contrar opiniei Comisiei, obiectivului privind încurajarea operatorilor să realizeze investiții în dezvoltarea de
         tehnologii eficiente din punct de vedere energetic, nici siguranței unor astfel de investiții. Dimpotrivă, în măsura în care
         ajustările ex post contestate descurajează diminuarea producției de către operatori, în contradicție cu propriile previziuni, ținând cont de
         cantitatea limitată de cote de emisie disponibile, aceste ajustări pot spori motivarea operatorilor de a reduce emisiile prin
         investiții efectuate în vederea îmbunătățirii eficienței energetice a tehnologiilor de producție.

      141    Pentru acest motiv, Comisia nu ar putea susține în mod întemeiat că ajustările ex post contestate nu pot servi promovării obiectivului de reducere a emisiilor, întrucât cotele eliberate nu sunt imediat suprimate,
         ci transferate la rezervă pentru a fi accesibile noilor intrați, ceea ce are drept consecință faptul că numărul total de cote
         disponibile rămâne neschimbat. Pe de o parte, această afirmație nu ține cont de faptul că rezultatul nu ar fi în mod obligatoriu
         diferit în cazul unei eliberări de cote rezultate dintr‑o scădere a volumului de producție pentru a permite vânzarea de cote
         de emisie neutilizate (a se vedea punctul 132 de mai sus). Pe de altă parte, tocmai în această ultimă ipoteză, încurajarea
         realizării de investiții în dezvoltarea unei tehnologii mai eficiente va fi, în cel mai bun caz, diminuată, întrucât operatorilor
         li s‑ar oferi o altă cale, mai puțin costisitoare pe termen scurt, de reducere a emisiilor. Prin urmare, argumentul Comisiei
         potrivit căruia ajustările ex post sunt neutre sau chiar dăunătoare din punctul de vedere al protecției mediului nu este întemeiat. În plus, Comisia pare să
         contrazică astfel propriile afirmații formulate în acest sens în comunicarea sa din 7 iulie 2004 (p. 8), în care se indică
         faptul că ajustările ex post descendente „ar putea fi considerate” ca fiind „benefice pentru mediu”. Trebuie precizat cu toate acestea că efectul pozitiv
         al ajustărilor ex post din perspectiva obiectivului de reducere substanțială a emisiilor ar fi mult mai important în cazul în care, ca alternativă
         la transferul la rezervă, cotele retrase ar face obiectul unei anulări imediate.

      142    Pe cale de consecință, contrar afirmațiilor Comisiei, ajustările ex post contestate nu contravin obiectivului de reducere a emisiilor prin realizarea de investiții în tehnologii eficiente din punct
         de vedere energetic în sensul considerentului (20) al Directivei 2003/87.

      –       Cu privire la obiectivul de menținere a integrității pieței interne și de evitare a denaturării concurenței
      143    Pe de altă parte, Tribunalul consideră necesar să examineze dacă ajustările ex post contestate contribuie sau nu la menținerea integrității pieței interne și la evitarea denaturării concurenței în sensul considerentului
         (7) al Directivei 2003/87, obiective care dobândesc o importanță deosebită în cadrul interpretării criteriului 10 din directiva
         menționată (a se vedea punctul 125 de mai sus).

      144    Astfel cum remarcă reclamanta, există o tendință naturală a operatorilor de a încerca să obțină o cantitate cât mai mare de
         cote, ceea ce implică o importantă încurajare a supraevaluării din partea acestora – chiar și din neglijență – a propriilor
         necesități de cote de emisie. Rezultă astfel un risc de „supraalocare” în beneficiul anumitor operatori, mai cu seamă în ceea
         ce îi privește pe cei în cazul cărora verificarea obiectivă pe baza datelor de producție istorice se dovedește dificilă sau
         imposibilă (a se vedea punctul 31 a treia și a patra liniuță de mai sus). Sub acest aspect, Tribunalul consideră că, dincolo
         de postulatul general exprimat în privința necesității de a determina numărul de cote în avans, Comisia nu aduce niciun element
         concret care să contrazică argumentul reclamantei potrivit căruia ajustările ex post contribuie tocmai la menținerea și restabilirea condițiilor de concurență prin evitarea posibilității ca anumiți operatori
         să obțină avantaje nejustificate în comparație cu alți operatori, prin intermediul unei „supraalocări” de cote.

      145    În plus, este necesar a se preciza că și Comisia pare a porni de la principiul, evocat în scrisoarea pe care a adresat‑o statelor
         membre la 17 martie 2004, referitoare la aplicarea regulilor comunitare în materie de ajutor la elaborarea PNA, potrivit căruia
         astfel de „supraalocări” sunt susceptibile să încalce prevederile articolului 87 alineatul (1) CE și să denatureze sau să
         amenințe să denatureze în mod semnificativ concurența. În aceste condiții, afirmația Comisiei, deosebit de imprecisă, potrivit
         căreia sistemul de comercializare a cotelor se bazează pe previziuni și presupune o serie de mecanisme de autocorectare ce
         garantează egalitatea de șanse a operatorilor, ceea ce ar exclude a priori denaturarea concurenței, nu poate fi înțeleasă și, prin urmare, nu poate fi admisă.

      146    Totodată, nici în cursul procedurii administrative, nici în cadrul deciziei atacate, nici în comunicarea sa din 7 iulie 2004,
         nici chiar în cursul procedurii scrise în fața Tribunalului, Comisia nu a prezentat elemente suficiente pentru a pune sub
         semnul întrebării legalitatea ajustărilor ex post contestate din perspectiva obiectivului de menținere a integrității pieței interne. Astfel cum recunoaște Comisia însăși,
         observațiile sale, prezentate abia în cadrul ședinței, ca răspuns la o întrebare precisă în acest sens adresată de Tribunal
         cu privire la o restrângere nepermisă a libertății de comercializare intracomunitară a cotelor de emisie – ca urmare a retragerii
         de cote de pe piața de comercializare a acestora și a transferării acestora la rezerva accesibilă exclusiv operatorilor instalațiilor
         aflate pe teritoriul german – au rămas fără ecou în motivele deciziei atacate ori în înscrisurile de la dosar referitoare
         la derularea procedurii administrative. În orice caz, Tribunalul consideră că trimiterile cu un caracter foarte general cuprinse
         în punctul 2 din memoriul în apărare la posibilitatea de transferare, în temeiul articolului 12 alineatul (1) din Directiva
         2003/87, a cotelor de emisie în interiorul Comunității, precum și trimiterile cuprinse în punctele 5 și 6 din duplică la necesitatea
         de salvgardare a eficienței sistemului de comercializare a cotelor nu ar putea fi considerate a fi obiecții suficiente în
         acest sens. Tribunalul indică totuși că această apreciere nu influențează o eventuală examinare a ajustărilor ex post contestate din perspectiva libertăților fundamentale consacrate prin tratat, mai cu seamă din aceea a liberei circulații
         a mărfurilor și a libertății de stabilire în temeiul articolelor 28 CE și 43 CE, examinare care lipsește cu desăvârșire atât
         în cadrul deciziei atacate, cât și din comunicarea Comisiei din 7 iulie 2004. Or, luând în considerare faptul că nu a fost
         invocat de către Comisie în apărarea sa niciun argument clar și explicit în această privință și ținând cont de necesitatea
         de a menține modul de împărțire a funcțiilor și echilibrul instituțional între puterea administrativă și cea judiciară, Tribunalul
         nu ar putea să se substituie, în prezenta cauză, Comisiei, în privința verificării, în etapa administrativă, a conformității
         regulilor relevante din cadrul PNA german cu libertățile fundamentale din tratat.

      147    Tribunalul conchide că nu a fost demonstrat de către Comisie în mod temeinic faptul că ajustările ex post contestate contravin obiectivelor de menținere a integrității pieței interne și de evitare a denaturării concurenței.

       Concluzie cu privire la interpretarea teleologică a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      148    Luând în considerare cele ce precedă, Tribunalul consideră că domeniul de aplicare a criteriului 10 din anexa III la Directiva
         2003/87, astfel cum trebuie acesta interpretat în lumina obiectivelor directivei și mai cu seamă a celor formulate în considerentul
         (7) al acesteia, nu a fost respectat de către Comisie, întrucât aceasta a calificat ajustările ex post contestate drept măsuri contrare sistemului și structurii generale a directivei menționate. Astfel, simplul fapt că ajustările
         ex post contestate ar putea descuraja scăderea volumului de producție de către operatori și, prin urmare, a nivelului emisiilor proprii
         nu este suficient pentru a pune sub semnul întrebării legalitatea acestora din perspectiva totalității obiectivelor Directivei
         2003/87. În plus, reiese din efectul de autolimitare creat prin orientările Comisiei că aceasta trebuie să accepte posibilitatea
         ca reclamanta să îi opună obiecția lipsei de claritate și de precizie a respectivelor orientări în privința unei eventuale
         interziceri a ajustărilor ex post contestate din perspectiva obiectivelor directivei amintite (a se vedea punctele 112 și 116 de mai sus).

      f)     Concluzie cu privire la legalitatea deciziei atacate din perspectiva criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      149    Prin urmare, este necesar să se conchidă că, în lumina unei interpretări literale, istorice, contextuale și teleologice, Comisia
         nu a demonstrat că prin criteriul 10 din anexa III la Directiva 2003/87 se reduce marja de manevră acordată statului membru
         în privința formelor și mijloacelor de transpunere a directivei menționate în dreptul intern, în sensul că ar fi astfel interzisă
         aplicarea ajustărilor ex post contestate. Pe cale de consecință, sub acest aspect, decizia atacată este afectată de o eroare de drept.

      150    Rezultă astfel că, în aplicarea criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87, Comisa a săvârșit o eroare de drept și
         că primul aspect al primului motiv invocat de reclamantă trebuie admis.

      3.     Cu privire la legalitatea deciziei atacate din perspectiva criteriului 5 din anexa III la Directiva 2003/87
      a)     Generalități
      151    În considerentul (4) al deciziei atacate, Comisia indică în esență că ajustările ex post privitoare la numărul de cote alocate noilor intrați sunt contrare criteriului 5 din anexa III la Directiva 2003/87, întrucât
         noii intrați sunt avantajați în mod nejustificat în comparație cu operatorii unor instalații cuprinse deja în cadrul PNA german
         și care nu beneficiază de astfel de ajustări. Tot astfel, în comunicarea din 7 iulie 2004, Comisia precizează că „[i]ntenția
         [reclamantei] de a efectua ajustări ale alocărilor de cote atribuite noilor intrați contravine criteriului 5, care impune
         regula nediscriminării în conformitate cu cerințele din tratat, întrucât aplicarea acestor ajustări ex post ar da naștere unei discriminări între noii intrați, pe de o parte, și operatorii celorlalte instalații, pe de altă parte,
         aceștia din urmă neputând beneficia de ajustări ex post în temeiul prevederilor Directivei [2003/87]”.

      152    Este necesar a se aminti în această privință modul de redactare a criteriului 5 din anexa III la Directiva 2003/87, potrivit
         căruia „[î]n conformitate cu cerințele din tratat, în special articolele 87 [CE] și 88 [CE], [PNA] nu face discriminare între
         societăți sau sectoare astfel încât să favorizeze în mod nejustificat anumite întreprinderi sau activități”. În privința interzicerii
         discriminării, paragraful 51 din orientările Comisiei, care se referă la criteriul 6, ce privește în mod expres noii intrați,
         precizează în plus că principiul egalității de tratament constituie principiul director în ceea ce privește accesul la cote
         al noilor intrați. În sfârșit, paragraful 61 din orientările menționate prevede că „[p]entru a respecta principiul egalității
         de tratament, s‑ar impune ca metoda utilizată de către un stat membru pentru acordarea de cote în favoarea noilor intrați
         să fie, în măsura posibilului, aceeași ca și cea utilizată pentru operatorii deja existenți care se află într‑o situație similară”,
         fiind recunoscut faptul că „[t]otuși, pot fi operate adaptări în cazuri temeinic justificate”.

      153    Rezultă din cele ce precedă că în mod corect Comisia consideră criteriul 5, al cărui text face trimitere în mod expres la
         noțiunea de discriminare, ca reprezentând aplicarea specifică a principiului general al egalității de tratament în cadrul
         punerii în aplicare de către statele membre a Directivei 2003/87 și, mai exact, în cadrul alocării de cote efectuate în temeiul
         PNA. În plus, tot în mod corect, în orientările sale, Comisia se referă la condițiile de aplicare a principiului egalității
         de tratament, astfel cum sunt acestea recunoscute de jurisprudență, și anume, mai precis, la necesitatea de efectuare a unei
         comparații între situațiile persoanelor avute în vedere („situații similare”) și la posibilitatea de a justifica în mod obiectiv
         o discriminare („adaptări […] temeinic justificate”). Într‑adevăr, potrivit jurisprudenței amintite, principiul respectiv
         impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod,
         cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (a se vedea Hotărârea Curții din 12 iulie
         2005, Alliance for Natural Health și alții, C‑154/04 și C‑155/04, Rec., p. I‑6451, punctul 115 și jurisprudența citată de
         aceasta).

      b)     Cu privire la compararea situațiilor specifice ale operatorilor interesați
      154    Pentru a stabili dacă principiul egalității de tratament a fost în mod corect aplicat de către Comisie în cazul de față, trebuie
         început prin a examina dacă aceasta a verificat în mod corespunzător dacă noii intrați se găsesc sau nu într‑o situație similară
         celei a altor operatori de instalații în privința aplicării ajustărilor ex post.

      155    În această privință, trebuie amintit că, spre deosebire de ceea ce pare să considere Comisia, PNA german prevede aplicarea
         ajustărilor ex post nu numai în privința noilor intrați, ci și, deopotrivă, în privința anumitor operatori ai unor instalații deja prezenți pe
         piață și cuprinși în cadrul PNA german.

      156    Într‑adevăr, pe de o parte, PNA german permite aplicarea de ajustări ex post pentru toți operatorii în ipoteza unei reduceri substanțiale a producției sau a unei „închideri de facto” (a se vedea punctul 31 prima liniuță și punctul 89 de mai sus). Ca urmare, din acest punct de vedere, fără a fi examinat
         existența unei situații distincte sau similare a diferiților operatori, care sunt supuși, deopotrivă, regulilor ajustărilor
         ex post, Comisia nu ar putea susține în mod valabil, în mod atât de general, că PNA german prevede un tratament inegal al altor operatori
         în comparație cu noii intrați.

      157    Pe de altă parte, în cazul specific al instalațiilor a căror exploatare a început în 2003 sau 2004, PNA german prevede aplicarea
         de ajustări ex post asemănătoare celor care sunt aplicabile noilor intrați (a se vedea punctul 31 a treia liniuță și punctul 88 de mai sus).
         Acest fapt a fost confirmat prin legea de alocare, care stabilește mecanisme de revocare identice pentru noii intrați și pentru
         operatorii care au început producția după 2002 (a se vedea articolul 8 alineatul 4 din legea de alocare, pe de o parte, și
         articolul 11 alineatul 5 coroborat cu articolul 8 alineatul 4, pe de altă parte). Este importat să se evidențieze, în această
         privință, că, tot astfel cum explică în privința ajustărilor ex post aplicabile noilor intrați, reclamanta justifică aplicarea ajustărilor ce vizează instalațiile a căror exploatare a început
         în 2003 sau 2004, în esență, prin existența unui risc de „supraalocare”, ce ar rezulta din aceea că operatorii respectivi
         ar putea fi determinați să furnizeze, în cadrul unei proceduri de alocare bazate pe metoda de calcul denumită „benchmarking”,
         previziuni de producție supraestimate. Într‑adevăr, potrivit reclamantei, un astfel de risc nu există în cazul instalațiilor
         ce funcționează cel puțin din anul 2002, în cazul cărora este aplicabilă metoda denumită „grandfathering”, aceasta permițând
         obținerea de date relativ fiabile în privința volumelor de producție obținute în trecut.

      158    Luând în considerare cele ce precedă, argumentele Comisiei, prezentate în considerentul (4) din decizia atacată, în sprijinul
         concluziei sale generale, potrivit căreia ajustările ex post aplicabile noilor intrați sunt contrare criteriului 5 întrucât sunt susceptibile să avantajeze acești noi intrați în raport
         cu alți operatori, cărora nu le sunt aplicabile regulile ajustărilor ex post, nu sunt nici confirmate în fapt, nici întemeiate în drept.

      159    În primul rând, nici din cadrul deciziei atacate, nici din comunicările Comisiei nu reiese pentru care motiv și în ce măsură
         noii intrați s‑ar găsi într‑o situație similară sau diferită în comparație cu alți operatori în privința aplicării ajustărilor
         ex post. Dimpotrivă, în mod evident, decizia atacată nu ține cont de faptul că ajustări similare, sau chiar identice, celor ce privesc
         noii intrați sunt aplicabile în cazul operatorilor unor instalații a căror exploatare a fost inițiată după 2002.

      160    În al doilea rând, astfel cum susține reclamanta prin cel de al treilea motiv invocat, argumentul susținut de către Comisie
         în cursul procedurii potrivit căruia este în avantajul noilor intrați să dispună de o posibilitate de corectare ulterioară
         a numărului de cote alocate, întrucât aceasta le permite să efectueze supraestimări ale volumului producției cu ocazia depunerii
         cererii de alocare și oferă posibilitatea efectuării unor controale mai puțin riguroase din partea autorităților germane,
         este în mod vădit contradictoriu și eronat, din mai multe privințe.

      161    Într‑adevăr, pe de o parte, este contradictoriu argumentul potrivit căruia corectura posterioară în sensul scăderii numărului
         de cote alocate unui operator – mai exact, o măsură de retragere efectuată în detrimentul operatorului respectiv, întrucât
         îl privează de un „bun” cu valoare comercială – este susceptibilă de a constitui un „avantaj” pentru acesta în comparație
         cu alți operatori care nu sunt supuși unui astfel de mecanism de corectare. Pe de altă parte, acest argument implică faptul
         că ceilalți operatori, presupunând că aceștia se găsesc într‑o situație similară, nu dispun de același „avantaj”, ceea ce,
         în orice caz, nu se aplică în cazul operatorilor intrați pe piață după 2002, supuși aceluiași mecanism de corectare.

      162    Tot astfel, afirmația potrivit căreia încurajarea efectuării de supraevaluări de către noii intrați este mai semnificativă
         în condițiile existenței posibilității unei ajustări ex post decât în lipsa unui astfel de mecanism este deosebit de speculativă și deopotrivă contradictorie. În fapt, aceasta ar conduce
         la concluzia contrară, luând în considerare faptul că orice operator care este conștient, la momentul depunerii solicitării,
         de riscul operării unei ajustări ex post tinde mai degrabă să prevină acest risc. În sfârșit, argumentul potrivit căruia autoritățile competente dau dovadă de mai
         puțină rigoare atunci când dispun de o posibilitate de corectare ex post nu este, la rândul său, cu nimic mai convingător atât timp cât este în interesul oricărei administrații eficiente să evite
         în avans orice complicație ulterioară și mai cu seamă măsurile de retragere, care solicită timp și presupun utilizarea unor
         importante resurse administrative.

      163    În lumina celor de mai sus, considerentul (4) al deciziei atacate este în mod evident contradictoriu și eronat și constituie
         o încălcare vădită a condițiilor de aplicare a principiului egalității de tratament. Este necesar a se adăuga că, în cadrul
         controlului cu privire la respectarea de către statul membru a criteriului 5, exercitat în temeiul articolului 9 din Directiva
         2003/87, Comisia nu ar putea să se limiteze să afirme existența unei inegalități de tratament fără a fi examinat în prealabil,
         cu rigoarea necesară, elementele relevante în această privință, astfel cum au fost precizate în jurisprudența citată la punctul
         153 de mai sus, și fără a le fi luat în considerare în mod adecvat pentru justificarea concluziei sale.

      164    Rezultă astfel că, în aplicarea criteriului 5 din anexa III la Directiva 2003/87, Comisia a săvârșit o eroare de drept și
         că al doilea aspect al primului motiv trebuie, de asemenea, să fie admis.

      165    Tribunalul consideră, cu toate acestea, că este necesar să se examineze al treilea motiv invocat, dată fiind strânsa legătură
         dintre acesta și primul motiv.

      III –  Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare în temeiul articolului 253 CE
      A –  Argumentele părților
      166    Reclamanta evidențiază că articolul 1 litera (a) și articolul 2 litera (a) din decizia atacată se întemeiază pe o încălcare
         a obligației de motivare în sensul articolului 253 CE, întrucât considerentul (4) al deciziei atacate constată, în mod evident
         greșit, în baza criteriului 5 din anexa III la Directiva 2003/87, că ajustările ex post creează avantaje nejustificate pentru noii intrați prin comparație cu operatorii celorlalte instalații. Potrivit reclamantei,
         Comisia ignoră sub acest aspect faptul că, pe de o parte, PNA nu prevede că noii intrați pot obține cote suplimentare, ci
         numai că în privința acestora operează ajustări ex post descendente și că, pe de altă parte, revocarea cotelor ca urmare a efectuării unei astfel de ajustări constituie o sarcină,
         și nu un avantaj. Reclamanta nu consideră nici că ar exista vreun avantaj în faptul că, spre deosebire de situația instalațiilor
         existente, alocarea pentru noii intrați se face pe baza previziunilor de producție, întrucât aceasta se compensează tocmai
         prin posibilitatea efectuării de ajustări ex post descendente. Prin urmare, articolul 1 litera (a) și articolul 2 litera (a) din decizia atacată ar trebui să fie anulate și
         pentru acest motiv.

      167    În această privință, Comisia face trimitere la observațiile sale privitoare la caracterul nefondat al obiecției întemeiate
         pe o încălcare a criteriului 5 din anexa III la Directiva 2003/87 și conchide că decizia atacată nu încalcă prevederile articolului
         253 CE.

      B –  Aprecierea Tribunalului
      168    Cu titlu introductiv, este necesar să se amintească faptul că respectarea obligației de motivare în sensul articolului 253
         CE, astfel cum este aceasta reiterată la articolul 9 alineatul (3) ultima teză din Directiva 2003/87, referitoare la deciziile
         adoptate de către Comisie de respingere în tot sau în parte a unui PNA, dobândește o importanță fundamentală dat fiind că,
         în speță, exercitarea competenței de control a Comisiei în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directiva respectivă presupune
         evaluări economice și ecologice complexe, iar controlul legalității și temeiniciei acestor evaluări de către instanța comunitară
         este limitat (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 21 noiembrie 1991, Technische Universität München, C‑269/90, Rec.,
         p. I‑5469, punctul 14).

      169    În această privință, se impune să se evidențieze că argumentele reclamantei invocate în susținerea acestui motiv țin mai degrabă
         de legalitatea pe fond a deciziei atacate, prin raportare la aplicarea criteriului 5 din anexa III la Directiva 2003/87. Cu
         toate acestea, întrucât motivul întemeiat pe încălcarea obligației de motivare poate, în orice caz, să fie invocat din oficiu
         de către instanța comunitară (Hotărârea Curții din 20 februarie 1997, Comisia/Daffix, C‑166/95 P, Rec., p. I‑983, punctul
         24, și Hotărârea Curții din 3 iulie 2003, Belgia/Comisia, C‑457/00, Rec., p. I‑6931, punctul 102), se impune evaluarea temeiniciei
         sale.

      170    Având în vedere considerațiile formulate la punctele 158-164 de mai sus, Tribunalul consideră că, întrucât nu a furnizat nici
         cea mai simplă explicație privitoare la aplicarea principiului egalității de tratament, nici în cadrul deciziei atacate, nici
         în cadrul comunicării sale din 7 iulie 2004, nici în contextul adoptării acestor acte, Comisia a încălcat obligația de motivare
         care îi revine în temeiul articolului 253 CE. Această lipsă a motivării privește mai cu seamă motivul din decizia atacată
         potrivit căruia noii intrați se află într‑o situație avantajoasă și distinctă de aceea a altor operatori în privința aplicării
         ajustărilor ex post, faptul că nu a fost realizată, în cadrul deciziei menționate, o comparație între situația noilor intrați și cea a operatorilor
         supuși aplicării ajustărilor ex post similare sau chiar identice, precum și lipsa evaluării de către Comisie a unei eventuale justificări obiective care să susțină
         un eventual tratament diferențiat.

      171    Prin urmare, prezentul motiv trebuie admis și articolul 1 litera (a), precum și articolul 2 litera (a) din decizia atacată
         trebuie anulate și în acest temei.

      IV –  Concluzie
      172    Dat fiind că primul și al treilea motiv sunt întemeiate și că aceasta se dovedește a fi suficient pentru admiterea cererilor
         de anulare introduse de reclamantă, Curtea nu mai trebuie să se pronunțe asupra celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea
         articolului 176 CE.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      173    Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor
         de judecată, conform concluziilor reclamantei.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a treia extinsă)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează articolul 1 din Decizia Comisiei C (2004) 2515/2 final din 7 iulie 2004 referitoare la planul național de alocare
            a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră notificat de către Republica Federală Germania în conformitate cu Directiva 2003/87/CE
            a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de
            emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului.
      2)      Anulează articolul 2 literele (a)-(c) din decizia amintită în măsura în care acesta dispune ca Republica Federală Germania,
            pe de o parte, să suprime măsurile de ajustare ex post avute în vedere de acesta și, pe de altă parte, să comunice Comisiei respectiva suprimare.
      3)      Obligă Comisia la plata cheltuielilor de judecată.

               Jaeger

                Tiili

                Azizi

               Cremona

                      Czúcz

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 7 noiembrie 2007.

               Grefier

                      Președinte

               E. Coulon

                      M. Jaeger

      Cuprins

      Cadrul juridic
      Faptele, procedura și concluziile părților
      În drept
      I –  Observație introductivă
      II –  Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87 coroborat cu
         prevederile anexei III la directiva amintită

      A –  Argumentele părților
      1.  Argumentele reclamantei
      a)  Observație introductivă
      b)  Cu privire la respectarea criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      c)  Cu privire la respectarea criteriului 5 din anexa III la Directiva 2003/87
      d)  Cu privire la întinderea competenței de control a Comisiei în temeiul articolului 9 alineatul (3) din Directiva 2003/87
         coroborat cu prevederile anexei III la aceasta și cu privire la marja de manevră acordată statelor membre de directiva menționată

      e)  Cu privire la argumentele economice prezentate de către Comisie
      2.  Argumentele Comisiei
      a)  Cu privire la caracterul decisiv al domeniului de aplicare a criteriilor din anexa III la Directiva 2003/87 în cadrul
         controlului efectuat de către Comisie în temeiul articolului 9 alineatul (3) din directiva menționată

      b)  Cu privire la conformitatea PNA german cu criteriul 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      c)  Cu privire la conformitatea PNA german cu criteriul 5 din anexa III la Directiva 2003/87
      B –  Aprecierea Tribunalului
      1.  Cu privire la repartizarea sarcinilor și competențelor între Comisie și statele membre și cu privire la întinderea controlului
         jurisdicțional

      2.  Cu privire la legalitatea deciziei atacate din perspectiva prevederilor criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      a)  Cu privire la ajustările ex post contestate
      b)  Cu privire la interpretarea literală a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      c)  Cu privire la interpretarea istorică a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      d)  Cu privire la interpretarea contextuală a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      Cu privire la dispozițiile relevante din Directiva 2003/87 și din Regulamentul nr. 2216/2004
      –  i) Cu privire la articolele 9 și 11 din Directiva 2003/87
      –  ii) Cu privire la articolul 29 din Directiva 2003/87
      –  iii) Cu privire la articolul 38 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2216/2004
      Cu privire la domeniul de aplicare a orientărilor Comisiei
      –  i) Cu privire la efectul de autolimitare al orientărilor Comisiei
      –  ii) Cu privire la interpretarea criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87 în lumina orientărilor Comisiei
      –  iii) Cu privire la domeniul de aplicare a comunicării Comisiei din 7 iulie 2004
      Concluzie cu privire la interpretarea contextuală a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      e)  Cu privire la interpretarea teleologică a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      Observație introductivă
      Cu privire la obiectivele Directivei 2003/87
      Cu privire la interpretarea criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87 din perspectiva obiectivelor directivei amintite
      –  i) Principalele argumente ale părților
      –  ii) Cu privire la criteriile relevante de analiză
      –  Cu privire la relația dintre volumul de producție și nivelul emisiilor din perspectiva obiectivului de reducere a emisiilor
      –  Cu privire la concordanța dintre obiectivul de reducere a emisiilor și obiectivul de menținere a condițiilor de rentabilitate
         și eficiență economică

      –  Cu privire la obiectivul de reducere a emisiilor prin îmbunătățiri tehnice
      –  Cu privire la obiectivul de menținere a integrității pieței interne și de evitare a denaturării concurenței
      Concluzie cu privire la interpretarea teleologică a criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      f)  Concluzie cu privire la legalitatea deciziei atacate din perspectiva criteriului 10 din anexa III la Directiva 2003/87
      3.  Cu privire la legalitatea deciziei atacate din perspectiva criteriului 5 din anexa III la Directiva 2003/87
      a)  Generalități
      b)  Cu privire la compararea situațiilor specifice ale operatorilor interesați
      III –  Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare în temeiul articolului 253 CE
      A –  Argumentele părților
      B –  Aprecierea Tribunalului
      IV –  Concluzie
      Cu privire la cheltuielile de judecată
      * Limba de procedură: germana.