title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 10 septembrie 2009.#German Graphics Graphische Maschinen GmbH împotriva Alice van der Schee.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad der Nederlanden - Țările de Jos.#Insolvență - Aplicarea legii statului membru de deschidere a procedurii - Rezervă a dreptului de proprietate - Situarea bunului.#Cauza C-292/08.

text:
      Cauza C‑292/08
      German Graphics Graphische Maschinen GmbH
      împotriva
      Alice van der Schee, în calitate de lichidator al societății Holland Binding BV
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Hoge Raad der Nederlanden)
      „Insolvență – Aplicarea legii statului membru de deschidere a procedurii – Rezervă a dreptului de proprietate – Situarea bunului”
      Sumarul hotărârii
      1.        Cooperare judiciară în materie civilă – Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul
            nr. 44/2001 – Recunoașterea și executarea hotărârilor – Decizii în sensul articolului 25 alineatele (1) și (2) din Regulamentul
            nr. 1346/2000
      [Regulamentul nr. 1346/2000 al Consiliului, art. 25 alin. (1) și (2), și Regulamentul nr. 44/2001 al Consiliului]
      2.        Cooperare judiciară în materie civilă – Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul
            nr. 44/2001 – Domeniu de aplicare – Materii excluse – Falimente, concordate și alte proceduri similare – Domeniu de aplicare
      [Regulamentul nr. 1346/2000 al Consiliului, art. 4 alin. (2) lit. (b) și art. 7 alin. (1), și Regulamentul nr. 44/2001 al
            Consiliului, art. 1 alin. (2) lit. (b)]
      1.        Articolul 25 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1346/2000 privind procedurile de insolvență trebuie să fie interpretat în
         sensul că expresia „cu condiția ca această convenție să fie aplicabilă” implică faptul că, înainte de a se putea constata
         că normele privind recunoașterea și executarea hotărârilor cuprinse în Regulamentul nr. 44/2001 privind competența judiciară,
         recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială se aplică altor hotărâri decât cele menționate la
         articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000, trebuie verificat dacă aceste hotărâri nu sunt excluse din domeniul
         de aplicare materială al Regulamentului nr. 44/2001.

      O astfel de verificare se dovedește a fi necesară din moment ce nu este exclus ca, printre hotărârile vizate la articolul
         25 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1346/2000, care nu intră în domeniul de aplicare al acestuia, să figureze și hotărâri
         care nu intră nici în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001. În această privință, din modul de redactare a articolului
         25 alineatul (2) rezultă că aplicarea Regulamentului nr. 44/2001 în privința unei hotărâri, în sensul acestei dispoziții,
         este supusă condiției ca această hotărâre să intre în domeniul de aplicare al acestui din urmă regulament. Rezultă că, dacă
         hotărârea vizată nu se referă la materiile civile sau comerciale sau dacă este exclusă din domeniul de aplicare al Regulamentului
         nr. 44/2001, în temeiul articolului 1 din acest regulament, regulamentul menționat nu poate fi aplicat.

      (a se vedea punctele 17, 18 și 20 și dispozitiv 1)
      2.        Excepția prevăzută la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 privind competența judiciară, recunoașterea
         și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, coroborat cu articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000
         privind procedurile de insolvență, trebuie interpretată, ținând seama de dispozițiile articolului 4 alineatul (2) litera (b)
         din acest din urmă regulament, în sensul că aceasta nu se aplică în privința acțiunii unui vânzător exercitate în temeiul
         unei clauze de rezervă a dreptului de proprietate și formulate împotriva unui cumpărător aflat în stare de faliment, atunci
         când bunul care face obiectul acestei clauze se află, la data deschiderii procedurii de insolvență împotriva cumpărătorului
         menționat, în statul membru în care s‑a deschis această procedură.

      Astfel, intensitatea legăturii existente între o astfel de acțiune în justiție și procedura de insolvență este determinantă
         pentru a decide dacă excepția în cauză este aplicabilă. Or, din moment ce aceasta urmărește în exclusivitate să garanteze
         aplicarea clauzei de rezervă a dreptului de proprietate, această legătură nu este nici suficient de directă, nici suficient
         de strânsă pentru ca aplicarea Regulamentului nr. 44/2001 să fie exclusă. Prin urmare, o astfel de acțiune constituie o acțiune
         autonomă, care nu își găsește temeiul în dreptul referitor la procedurile de insolvență și care nu impune nici deschiderea
         unei asemenea proceduri, nici intervenția unui lichidator. Simplul fapt că lichidatorul este parte în litigiu nu este suficient
         pentru a califica această procedură drept procedură care decurge în mod direct din faliment și care se află în strânsă legătură
         cu o procedură de lichidare de bunuri.

      (a se vedea punctele 29-33 și 38 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      10 septembrie 2009(*)

      „Insolvență – Aplicarea legii statului membru de deschidere a procedurii – Rezervă a dreptului de proprietate – Situarea bunului”
      În cauza C‑292/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Hoge Raad der
         Nederlanden (Țările de Jos), prin decizia din 20 iunie 2008, primită de Curte la 2 iulie 2008, în procedura

      German Graphics Graphische Maschinen GmbH
      împotriva
      Alice van der Schee, în calitate de lichidator al societății Holland Binding BV, aflată în stare de faliment,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann (raportor), președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Tizzano, A. Borg Barthet și E. Levits, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele C. Wissels și C. ten Dam, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. López‑Medel Bascones, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul italian, de doamna I. Bruni, în calitate de agent, asistată de doamna W. Ferrante, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna H. Walker și de domnul A. Henshaw, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna A.‑M. Rouchaud‑Joët și de domnul R. Troosters, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 4 alineatul (2) litera (b), a articolului
         7 alineatul (1) și a articolului 25 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind
         procedurile de insolvență (JO L 160, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143) și a articolului 1 alineatul (2) litera (b)
         din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea
         hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între German Graphics Graphische Maschinen GmbH (denumită în continuare
         „German Graphics”), pe de o parte, și doamna van der Schee, care acționează în calitate de lichidator al societății Holland
         Binding BV, aflată în stare de faliment (denumită în continuare „Holland Binding”), pe de altă parte, în legătură cu executarea
         unei ordonanțe pronunțate de o instanță germană.

       Cadrul juridic
      3        Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000 prevede:

      „Competența de a deschide procedura de insolvență revine instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul
         intereselor principale ale unui debitor. În cazul unei societăți sau persoane juridice, centrul intereselor principale este
         prezumat a fi, până la proba contrarie, locul unde se află sediul social.”

      4        Articolul 4 alineatul (1) și alineatul (2) litera (b) din acest regulament enunță:

      „(1)      În absența unei dispoziții contrare în prezentul regulament, legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia
         este legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura, denumit în continuare «stat de deschidere».

      (2)      Legea statului de deschidere determină condițiile pentru deschiderea, desfășurarea și închiderea procedurii de insolvență.
         Aceasta determină în special:

      […]
      (b)      bunurile care formează obiectul desistării și regimul aplicabil bunurilor dobândite de debitor ulterior deschiderii procedurii
         de insolvență”.

      5        Articolul 7 alineatul (1) din regulamentul amintit prevede:

      „Deschiderea procedurii de insolvență împotriva cumpărătorului unui bun nu aduce atingere drepturilor vânzătorului bunului
         respectiv întemeiate pe o rezervă a dreptului de proprietate, dacă la data deschiderii procedurii bunul se află pe teritoriul
         altui stat membru decât cel în care s‑a deschis procedura.”

      6        Articolul 25 alineatele (1) și (2) din același regulament prevede:

      „(1)      Hotărârile cu privire la desfășurarea și închiderea unei proceduri de insolvență pronunțate de o instanță a cărei hotărâre
         de deschidere este recunoscută în temeiul articolului 16, precum și un concordat aprobat de o atare instanță sunt, de asemenea,
         recunoscute fără îndeplinirea niciunei alte formalități. Aceste hotărâri sunt executate în conformitate cu articolele 31-51
         [cu excepția articolului 34 alineatul (2)] din Convenția [din 27 septembrie 1968] privind competența și executarea hotărârilor
         în materie civilă și comercială [JO 1972, L 299, p. 32], astfel cum a fost modificată prin convențiile de aderare la această
         convenție [(denumită în continuare «Convenția de la Bruxelles»)].

      Primul paragraf se aplică și hotărârilor care decurg în mod direct din procedura de insolvență și care au o strânsă legătură
         cu aceasta, chiar dacă au fost pronunțate de o altă instanță.

      Primul paragraf se aplică și hotărârilor referitoare la măsurile de conservare adoptate ulterior cererii de deschidere a procedurii
         de insolvență.

      (2)      Recunoașterea și executarea altor hotărâri decât cele menționate la alineatul (1) sunt reglementate de convenția menționată
         la alineatul (1), cu condiția ca această convenție să fie aplicabilă.”

      7        Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 definește domeniul de aplicare al acestuia. Regulamentul menționat
         se aplică în privința tuturor materiilor civile și comerciale, însă nu se aplică în materie fiscală, vamală sau administrativă.

      8        Articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 44/2001 prevede:

      „Prezentul regulament nu se aplică pentru:
      […]
      (b)       falimente, concordate sau proceduri similare;
      [...]”.
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      9        German Graphics, societate de drept german, a încheiat, în calitate de vânzătoare, un contract de vânzare‑cumpărare de mașini
         cu Holland Binding, societate de drept olandez, care conținea o clauză de rezervă a dreptului de proprietate în favoarea sa.

      10      Prin hotărârea din 1 noiembrie 2006, Rechtbank Utrecht (Țările de Jos) a constatat că Holland Binding se află în stare de
         insolvență și a desemnat un lichidator.

      11      Prin ordonanța din 5 decembrie 2006, Landgericht Braunschweig (Germania) a admis cererea formulată de German Graphics prin
         care aceasta solicita adoptarea unor măsuri de conservare în ceea ce privește un anumit număr de mașini care se găseau în
         spațiile aparținând societății Holland Binding, în Țările de Jos. Această cerere se întemeia pe clauza de rezervă a dreptului
         de proprietate.

      12      La 18 decembrie 2006, voorzieningenrechter te Utrecht (judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii din Utrecht) a declarat
         executorie ordonanța pronunțată de Landgericht Braunschweig. Ulterior, doamna van der Schee, în calitate de lichidator al
         societății Holland Binding, aflată în stare de faliment, a declarat apel împotriva acestei decizii la Rechtbank Utrecht, care,
         prin decizia din 28 martie 2007, a reformat ordonanța menționată. German Graphics a declarat recurs împotriva deciziei pronunțate
         de Rechtbank Utrecht la Hoge Raad der Nederlanden.

      13      Prin ordonanța din 20 iunie 2008, Hoge Raad der Nederlanden a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 25 alineatul (2) din Regulamentul [nr. 1346/2000] trebuie interpretat în sensul că expresia «cu condiția ca această
         convenție [și anume Regulamentul nr. 44/2001] să fie aplicabilă» implică faptul că, înainte de a se putea constata că normele
         privind recunoașterea și executarea hotărârilor cuprinse în Regulamentul nr. 44/2001 se aplică altor hotărâri decât cele menționate
         la articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul [nr. 1346/2000], trebuie verificat mai întâi dacă, potrivit articolului 1 alineatul
         (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001, aceste hotărâri nu sunt excluse din domeniul de aplicare materială al acestui
         regulament?

      2)      Articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001, coroborat cu articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul
         [nr. 1346/2000], trebuie interpretat în sensul că împrejurarea că un bun, care face obiectul unei rezerve a dreptului de proprietate,
         se află, la momentul deschiderii unei proceduri de insolvență împotriva cumpărătorului, în statul membru în care s‑a deschis
         această procedură are drept consecință faptul că acțiunea vânzătorului întemeiată pe această clauză de rezervă a dreptului
         de proprietate, precum este în speță acțiunea societății German Graphics, trebuie considerată ca fiind o acțiune referitoare
         la falimente în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 și care, prin urmare, este exclusă
         din domeniul de aplicare al acestui regulament?

      3)      Răspunsul la cea de a doua întrebare este influențat de faptul că, potrivit articolului 4 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul
         [nr. 1346/2000], legea statului membru în care s‑a deschis procedura este cea care determină conținutul masei bunurilor?”

       Cu privire la prima întrebare
      14      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, înainte de a se putea
         constata recunoașterea unei hotărâri, în sensul articolului 25 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1346/2000, în temeiul dispozițiilor
         Regulamentului nr. 44/2001, instanța de executare are obligația de a verifica dacă hotărârea respectivă intră în domeniul
         de aplicare al acestui din urmă regulament.

      15      Recunoașterea hotărârilor referitoare la procedurile de insolvență este reglementată la articolele 16-26 din Regulamentul
         nr. 1346/2000. În acest context, articolul 25 din acest regulament are în special ca obiect recunoașterea și caracterul executoriu
         al hotărârilor, altele decât cele care privesc în mod direct deschiderea unei proceduri de insolvență.

      16      Articolul 25 menționat vizează, pe de o parte, la alineatul (1) primul paragraf, „hotărârile cu privire la desfășurarea și
         închiderea” unei asemenea proceduri și, pe de altă parte, la alineatul (1) al doilea și al treilea paragraf, hotărârile „care
         decurg în mod direct din procedura de insolvență și care au o strânsă legătură cu aceasta”, precum și hotărârile referitoare
         la anumite măsuri de conservare, iar la alineatul (2), „[alte] hotărâri decât cele menționate la alineatul (1) […], cu condiția
         ca această convenție [și anume Convenția de la Bruxelles] să fie aplicabilă”.

      17      Prin urmare, hotărârile vizate la articolul 25 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1346/2000 nu sunt hotărâri care intră în
         domeniul de aplicare al acestui regulament. În plus, nu este exclus ca, printre acestea, să figureze hotărâri care nu intră
         nici în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1346/2000, nici în acela al Regulamentului nr. 44/2001. În această privință,
         din modul de redactare a articolului 25 alineatul (2) rezultă că aplicarea Regulamentului nr. 44/2001 în privința unei hotărâri,
         în sensul acestei dispoziții, este supusă condiției ca această hotărâre să intre în domeniul de aplicare al acestui din urmă
         regulament.

      18      Rezultă că, dacă hotărârea vizată nu se referă la materiile civile sau comerciale sau dacă este exclusă din domeniul de aplicare
         al Regulamentului nr. 44/2001, în temeiul articolului 1 din acest regulament, regulamentul menționat nu poate fi aplicat.

      19      Prin urmare, instanța de executare trebuie ca, înainte de a constata recunoașterea unei hotărâri care nu intră în domeniul
         de aplicare al Regulamentului nr. 1346/2000, în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 44/2001, să verifice dacă hotărârea
         respectivă intră în domeniul de aplicare al acestui din urmă regulament.

      20      Din considerațiile care precedă rezultă că trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 25 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 1346/2000 trebuie să fie interpretat în sensul că expresia „cu condiția ca această convenție să fie aplicabilă” implică
         faptul că, înainte de a se putea constata că normele privind recunoașterea și executarea hotărârilor cuprinse în Regulamentul
         nr. 44/2001 se aplică altor hotărâri decât cele menționate la articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000, trebuie
         verificat dacă aceste hotărâri nu sunt excluse din domeniul de aplicare materială al Regulamentului nr. 44/2001.

       Cu privire la a doua și la a treia întrebare
      21      Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere
         solicită, în esență, să se stabilească dacă, din cauza deschiderii procedurii de insolvență împotriva unui cumpărător și din
         moment ce bunul care face obiectul clauzei de rezervă a dreptului de proprietate se află în statul membru de deschidere a
         acestei proceduri, acțiunea exercitată de vânzător împotriva cumpărătorului respectiv și întemeiată pe această clauză este
         exclusă din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001.

      22      Pentru a răspunde la aceste întrebări, este necesar să fie expuse unele considerente ale Regulamentului nr. 44/2001. Potrivit
         considerentului (2) al acestui regulament, anumite disparități între normele interne care reglementează competența judiciară
         și recunoașterea hotărârilor împiedică buna funcționare a pieței interne. Potrivit considerentului (7) al Regulamentului nr. 44/2001,
         domeniul de aplicare materială al acestui regulament trebuie să includă toate aspectele importante de drept civil și comercial.
         Considerentul (15) al regulamentului menționat subliniază că, în interesul administrării armonioase a justiției, este necesar
         să se evite pronunțarea în două state membre a unor hotărâri ireconciliabile.

      23      Aceste considerente demonstrează intenția legiuitorului comunitar de a reține o concepție largă pentru noțiunea „materie civilă
         și comercială”, care figurează la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, și, pe cale de consecință, un domeniu
         larg de aplicare pentru acesta din urmă.

      24      O asemenea interpretare este susținută și de prima teză a considerentului (6) al Regulamentului nr. 1346/2000, potrivit căreia
         acest din urmă regulament ar trebui să se limiteze, în conformitate cu principiul proporționalității, la dispozițiile care
         reglementează competența de a deschide proceduri de insolvență și de a pronunța hotărâri care derivă direct din procedurile
         de insolvență și sunt strâns legate de acestea.

      25      În consecință, domeniul de aplicare al acestui din urmă regulament nu ar trebui să facă obiectul unei interpretări largi.

      26      Odată clarificate aceste aspecte, trebuie amintit că, în cadrul jurisprudenței referitoare la Convenția de la Bruxelles, Curtea
         a statuat că o acțiune se referă la o procedură de faliment dacă decurge în mod direct din faliment și se află în strânsă
         legătură cu o procedură de lichidare de bunuri sau de administrare judiciară (a se vedea Hotărârea din 22 februarie 1979,
         Gourdain, 133/78, Rec., p. 733, punctul 4). Prin urmare, o acțiune care prezintă astfel de caracteristici nu intră în domeniul
         de aplicare al acestei convenții (a se vedea Hotărârea din 12 februarie 2009, Seagon, C‑339/07, nepublicată încă în Repertoriu,
         punctul 19).

      27      În măsura în care Regulamentul nr. 44/2001 înlocuiește, în relațiile dintre statele membre, Convenția de la Bruxelles, interpretarea
         dată de Curte în privința dispozițiilor acesteia din urmă este de asemenea valabilă pentru cele din regulamentul menționat
         atunci când dispozițiile Convenției de la Bruxelles și cele ale Regulamentului nr. 44/2001 pot fi calificate ca fiind echivalente.
         În plus, rezultă din considerentul (19) al Regulamentului nr. 44/2001 că trebuie asigurată continuitatea de interpretare între
         Convenția de la Bruxelles și regulamentul menționat (Hotărârea din 23 aprilie 2009, Draka NK Cables și alții, C‑167/08, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctul 20).

      28      Or, în sistemul stabilit prin Regulamentul nr. 44/2001, articolul 1 alineatul (2) litera (b) din acesta ocupă aceeași poziție
         și îndeplinește aceeași funcție ca articolul 1 al doilea paragraf punctul 2 din Convenția de la Bruxelles. Mai mult, aceste
         două dispoziții sunt redactate în termeni identici (Hotărârea din 2 iulie 2009, SCT Industri, C‑111/08, nepublicată încă în
         Repertoriu, punctul 23).

      29      Prin urmare, având în vedere cele ce precedă, intensitatea legăturii existente, în sensul jurisprudenței rezultate din Hotărârea
         Gourdain, citată anterior, între o acțiune în justiție, precum cea din acțiunea principală, și procedura de insolvență este
         determinantă pentru a decide dacă excluderea prevăzută la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001
         este aplicabilă.

      30      Or, trebuie să se constate că, într‑o situație precum cea în discuție în acțiunea principală, această legătură nu este nici
         suficient de directă, nici suficient de strânsă pentru ca aplicarea Regulamentului nr. 44/2001 să fie exclusă.

      31      În sfârșit, din decizia de trimitere rezultă că German Graphics, reclamantă în procedura inițiată la Landgericht Braunschweig,
         a solicitat restituirea bunurilor a căror proprietară este și că această instanță trebuia să clarifice numai problema dreptului
         de proprietate asupra anumitor mașini care se găseau în spațiile aparținând societății Holland Binding, în Țările de Jos.
         Răspunsul la această problemă de drept este independent de deschiderea unei proceduri de insolvență. Acțiunea inițiată de
         German Graphics a urmărit în exclusivitate să garanteze aplicarea clauzei de rezervă a dreptului de proprietate, convenită
         în favoarea acestei din urmă societăți.

      32      Cu alte cuvinte, acțiunea referitoare la respectiva clauză de rezervă a dreptului de proprietate constituie o acțiune autonomă,
         care nu își găsește temeiul în dreptul referitor la procedurile de insolvență și care nu impune nici deschiderea unei asemenea
         proceduri, nici intervenția unui lichidator.

      33      În aceste condiții, simplul fapt că lichidatorul este parte în litigiu nu este suficient pentru a califica procedura inițiată
         la Landgericht Braunschweig drept procedură care decurge în mod direct din faliment și care se află în strânsă legătură cu
         o procedură de lichidare de bunuri.

      34      Prin urmare, trebuie să se constate că o acțiune precum cea pe care German Graphics a inițiat‑o la Landgericht Braunschweig
         nu este exclusă din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001.

      35      Cu toate acestea, instanța de trimitere ridică problema măsurii în care articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000
         poate exercita o influență asupra calificării acțiunilor care au legătură cu o procedură de insolvență. Or, această dispoziție
         se limitează să precizeze că „[d]eschiderea procedurii de insolvență împotriva cumpărătorului unui bun nu aduce atingere drepturilor
         vânzătorului bunului respectiv întemeiate pe o rezervă a dreptului de proprietate, dacă la data deschiderii procedurii bunul
         se află pe teritoriul altui stat membru decât cel în care s‑a deschis procedura”. Cu alte cuvinte, dispoziția respectivă nu
         constituie decât o normă materială care urmărește protejarea vânzătorului în ceea ce privește bunurile care se află în afara
         statului membru în care s‑a deschis procedura de insolvență.

      36      În plus, în acțiunea principală, articolul 7 alineatul (1) menționat nu este aplicabil întrucât bunurile aparținând German
         Graphics se aflau, la momentul deschiderii procedurii de insolvență, în Țările de Jos, cu alte cuvinte pe teritoriul statului
         membru în care s‑a deschis această procedură.

      37      În ceea ce privește incidența pe care ar putea‑o avea articolul 4 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1346/2000
         asupra răspunsului dat de Curte în ceea ce privește calificarea acțiunii principale, trebuie să se constate că această dispoziție
         nu constituie decât o normă destinată să prevină conflictele de legi, prevăzând că legea statului de deschidere a procedurii
         de insolvență este aplicabilă în vederea determinării „bunuril[or] care formează obiectul desistării și regimul[ui] aplicabil
         bunurilor dobândite de debitor ulterior deschiderii procedurii de insolvență”. Această dispoziție nu are nicio incidență asupra
         domeniului de aplicare al Regulamentului nr. 44/2001.

      38      Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că excepția prevăzută
         la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001, coroborat cu articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 1346/2000, trebuie interpretată, ținând seama de dispozițiile articolului 4 alineatul (2) litera (b) din acest din urmă
         regulament, în sensul că aceasta nu se aplică în privința acțiunii unui vânzător exercitate în temeiul unei clauze de rezervă
         a dreptului de proprietate și formulate împotriva unui cumpărător aflat în stare de faliment, atunci când bunul care face
         obiectul acestei clauze se află, la data deschiderii procedurii de insolvență împotriva cumpărătorului menționat, în statul
         membru în care s‑a deschis această procedură.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      39      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 25 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență
            trebuie să fie interpretat în sensul că expresia „cu condiția ca această convenție să fie aplicabilă” implică faptul că, înainte
            de a se putea constata că normele privind recunoașterea și executarea hotărârilor cuprinse în Regulamentul (CE) nr. 44/2001
            al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă
            și comercială se aplică altor hotărâri decât cele menționate la articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000,
            trebuie verificat dacă aceste hotărâri nu sunt excluse din domeniul de aplicare materială al Regulamentului nr. 44/2001.
      2)      Excepția prevăzută la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001, coroborat cu articolul 7 alineatul
            (1) din Regulamentul nr. 1346/2000, trebuie interpretată, ținând seama de dispozițiile articolului 4 alineatul (2) litera
            (b) din acest din urmă regulament, în sensul că aceasta nu se aplică în privința acțiunii unui vânzător exercitate în temeiul
            unei clauze de rezervă a dreptului de proprietate și formulate împotriva unui cumpărător aflat în stare de faliment, atunci
            când bunul care face obiectul acestei clauze se află, la data deschiderii procedurii de insolvență împotriva cumpărătorului
            menționat, în statul membru în care s‑a deschis această procedură.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții din data de 18 mai 1993. # Regatul Belgiei împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauze conexate C-356/90 și C-180/91.


title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 14 noiembrie 2013.#Armin Maletic și Marianne Maletic împotriva lastminute.com Gmbh și TUI Österreich GmbH.#Cerere de decizie preliminară formulată de Landesgericht Feldkirch.#Competența judiciară în materie civilă și comercială – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Articolul 16 alineatul (1) – Contract de călătorie încheiat între un consumator cu domiciliul într-un stat membru și o agenție de turism stabilită în alt stat membru – Prestator de servicii utilizat de agenția de turism stabilit în statul membru în care se află domiciliul consumatorului – Dreptul consumatorului de a formula o acțiune împotriva ambelor întreprinderi la instanța de la locul domiciliului său.#Cauza C-478/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      14 noiembrie 2013 (
            *1
         )
      „Competența judiciară în materie civilă și comercială — Regulamentul (CE) nr. 44/2001 — Articolul 16 alineatul (1) — Contract de călătorie încheiat între un consumator cu domiciliul într‑un stat membru și o agenție de turism stabilită în alt stat membru — Prestator de servicii utilizat de agenția de turism stabilit în statul membru în care se află domiciliul consumatorului — Dreptul consumatorului de a formula o acțiune împotriva ambelor întreprinderi la instanța de la locul domiciliului său”
      În cauza C‑478/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landesgericht Feldkirch (Austria), prin decizia din 20 septembrie 2012, primită de Curte la 24 octombrie 2012, în procedura

         Armin Maletic,

         Marianne Maletic

      împotriva

         lastminute.com GmbH,

         TUI Österreich GmbH,

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din domnul C. G. Fernlund, președinte de cameră, doamna C. Toader (raportor) și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru TUI Österreich GmbH, de E. Reinitzer, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de S. Nunes de Almeida, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de W. Bogensberger și de A.‑M. Rouchaud‑Joët, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 16 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul și doamna Maletic (denumiți în continuare „soții Maletic”), pe de o parte, și lastminute.com GmbH (denumită în continuare „lastminute.com”) și TUI Österreich GmbH (denumită în continuare „TUI”), pe de altă parte, având ca obiect plata sumei de 1201,38 euro, precum și a dobânzilor și a cheltuielilor aferente, ca urmare a rezervării de către reclamanții din litigiul principal, prin intermediul societății lastminute.com, a unui pachet de servicii turistice oferit de TUI.

         Cadrul juridic

               3

               În considerentele (2), (11)-(13) și (15) ale Regulamentului nr. 44/2001 se afirmă:

                        „(2)

                        Anumite disparități între normele interne care reglementează competența judiciară și recunoașterea hotărârilor împiedică buna funcționare a pieței interne. Adoptarea de dispoziții care să unifice normele referitoare la conflictele de competență în materie civilă și comercială și la simplificarea formalităților în vederea recunoașterii și executării rapide și simple a hotărârilor de către statele membre legate prin prezentul regulament este indispensabilă.

                  [...]

                        (11)

                        Normele de competență trebuie să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului și, astfel, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt factor de legătură. În cazul persoanelor juridice, domiciliul trebuie să fie definit în mod independent, în vederea ameliorării transparenței normelor comune și a evitării conflictelor de competență.

                        (12)

                        În afară de instanța domiciliului pârâtului, trebuie să existe și alte instanțe autorizate în temeiul unei legături strânse între instanță și litigiu sau în scopul bunei administrări a justiției.

                        (13)

                        În cazul contractelor de asigurare, al contractelor încheiate cu consumatorii și al contractelor de muncă, partea defavorizată trebuie să fie protejată prin norme de competență mai favorabile intereselor sale decât normele generale prevăzute în prezentul regulament.

                  [...]

                        (15)

                        În interesul administrării armonioase a justiției, este necesar să se reducă la minimum posibilitatea apariției procedurilor concurente și să se evite pronunțarea în două state membre a unor hotărâri ireconciliabile. Trebuie să fie prevăzut un mecanism clar și eficace de rezolvare a cazurilor de litispendență și de conexitate, precum și de înlăturare a problemelor care decurg în urma divergențelor interne referitoare la determinarea datei la care se consideră că o cauză este pendinte. În sensul prezentului regulament, este necesar ca data în cauză să fie definită în mod independent.”

               4

               Articolul 2 alineatul (1) din acest regulament prevede că „persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor statului membru în cauză”.

               5

               Conform articolului 3 alineatul (1) din regulamentul menționat, „[p]ersoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru pot fi acționate în justiție în fața instanțelor unui alt stat membru numai în temeiul normelor enunțate în secțiunile 2-7 din prezentul capitol”.

               6

               În ceea ce privește contractele, articolul 5 punctul 1 din același regulament prevede că, în materie contractuală, o persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru în fața instanțelor de la locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează a fi executată.

               7

               Potrivit articolului 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001, o persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi de asemenea acționată în justiție, atunci când există mai mulți pârâți, în fața instanței domiciliului oricăruia dintre aceștia, cu condiția ca cererile să fie atât de strâns legate între ele încât să fie oportună instrumentarea și judecarea lor în același timp pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor.

               8

               Articolul 15 alineatul (1) litera (c) și alineatul (3) din regulamentul menționat are următorul cuprins:
               „(1)   În ceea ce privește un contract încheiat de o persoană, consumatorul, într‑un scop care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional, competența se determină în conformitate cu dispozițiile din prezenta secțiune, fără a se aduce atingere articolului 4 și articolului 5 punctul 5, în cazul în care:
               [...]

                        (c)

                        în toate celelalte cazuri, contractul a fost încheiat cu o persoană care desfășoară activități comerciale sau profesionale în statul membru pe teritoriul căruia este domiciliat consumatorul sau, prin orice mijloace, își direcționează activitățile spre acel stat membru sau spre mai multe state, inclusiv statul membru respectiv, iar contractul intră în sfera de acțiune a acestor activități.

                  [...]
               (3)   Prezenta secțiune nu se aplică în cazul contractelor de transport, altele decât cele care, pentru un preț forfetar, oferă o combinație între călătorie și cazare.”

               9

               Articolul 16 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:
               „Un consumator poate introduce o acțiune împotriva celeilalte părți la contract fie înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia partea în cauză își are domiciliul, fie înaintea instanțelor din locul unde consumatorul își are domiciliul.”

               10

               Articolul 28 alineatul (3) din Regulamentul nr. 44/2001 are următorul cuprins:
               „În înțelesul prezentului articol, sunt considerate conexe acele acțiuni care sunt atât de strâns legate între ele încât este oportună instrumentarea și judecarea lor în același timp pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               11

               Soții Maletic au domiciliul în Bludesch (Austria), localitate aflată în raza teritorială a Bezirksgericht Bludenz (Tribunalul Cantonal din Bludenz). La 30 decembrie 2011, aceștia au rezervat și au plătit pentru ei înșiși, în calitate de particulari, pe site‑ul internet al lastminute.com, un pachet de servicii turistice având ca destinație Egiptul, cu prețul de 1858 de euro, călătoria urmând să aibă loc în perioada 10-24 ianuarie 2012. Pe site‑ul său internet, lastminute.com, societate al cărei sediu social se află în München (Germania), a menționat că acționează în calitate de agenție de turism și a precizat că organizatorul călătoriei va fi TUI, societate al cărei sediu social se află în Viena (Austria).

               12

               Rezervarea efectuată de reclamanții din litigiul principal privea hotelul Jaz Makadi Golf & Spa din Hurghada (Egipt). Această rezervare a fost confirmată de lastminute.com, care a transmis‑o societății TUI. Ulterior, soții Maletic au primit din partea societății TUI o „confirmare/factură” purtând data de 5 ianuarie 2012, în care erau reluate elementele călătoriei rezervate prin intermediul lastminute.com, fiind menționat însă numele unui alt hotel, și anume Jaz Makadi Star Resort Spa din Hurghada.

               13

               Reclamanții din litigiul principal și‑au dat seama de eroarea referitoare la hotel abia la sosirea lor în Hurghada și au plătit un supliment de preț de 1036 de euro pentru a putea fi cazați în hotelul rezervat inițial pe site‑ul internet al lastminute.com.

               14

               La 13 aprilie 2012, pentru a recupera suplimentul de preț astfel plătit și pentru a fi despăgubiți pentru neplăcerile care le‑au afectat vacanța, reclamanții din litigiul principal au formulat la Bezirksgericht Bludenz o acțiune prin care solicitau obligarea în solidar a lastminute.com și a TUI la plata sumei de 1201,38 euro, majorată cu dobânzile și cu cheltuielile aferente.

               15

               Examinarea cauzei de către Bezirksgericht Bludenz s‑a limitat la verificarea competenței sale de a judeca acțiunea și, prin ordonanța din 4 iulie 2011, acesta a respins acțiunea în măsura în care privea societatea TUI pentru motivul că nu era competent din punct de vedere teritorial. Potrivit instanței menționate, Regulamentul nr. 44/2001 nu era aplicabil în cazul litigiului dintre reclamanții din acțiunea principală și TUI, întrucât situația era pur internă. Bezirksgericht Bludenz a considerat că, în conformitate cu dispozițiile dreptului național aplicabil, competența revenea instanței de la domiciliul pârâtului, adică instanței competente din Viena, iar nu celei din Bludenz.

               16

               Instanța menționată a considerat în schimb că, în ceea ce privește lastminute.com, întrucât această societate are sediul în Germania, era îndeplinită condiția prevăzută la articolul 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001, referitoare la direcționarea activității spre Austria. În consecință, Bezirksgericht Bludenz a apreciat că era competent să soluționeze litigiul pe fond. Cu privire la acest aspect, nefiind atacată de lastminute.com, ordonanța a dobândit autoritate de lucru judecat.

               17

               Reclamanții din litigiul principal au formulat apel („Rekurs”) împotriva acestei decizii la instanța de trimitere, susținând că, deoarece era o operațiune juridică unică, rezervarea pe care au efectuat‑o ar fi fost încă de la început indisociabil legată de lastminute.com, în calitate de detailist, și de TUI, în calitate de organizator. Fiind vorba despre un pachet de servicii turistice, competența instanței sesizate s‑ar întemeia pe articolul 15 alineatul (3) coroborat cu articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, iar aceasta și în privința societății TUI.

               18

               În memoriul său în răspuns, TUI a susținut că numai Bezirksgericht für Handelssachen Wien era competent să judece acțiunea formulată împotriva sa și că Bezirksgericht Bludenz, care se pronunțase în primă instanță, exclusese în mod întemeiat existența în speță a unei operațiuni juridice unice. Ar trebui, așadar, să se constate că este vorba despre două contracte virtual distincte și să se examineze problema competenței jurisdicționale plecând de la acest postulat.

               19

               Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă o situație precum cea în discuție în litigiul principal constituie o „situație pur internă” și, în această privință, care este modul în care trebuie interpretată noțiunea „cealaltă parte la contract”, cuprinsă în articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, în situația în care un profesionist, aflat în alt stat membru decât cel în care se află domiciliul consumatorului, comercializează prestații ale unui alt profesionist, al cărui sediu social se află pe teritoriul acestui din urmă stat, în cazul în care un consumator formulează o acțiune împotriva acestei „alte părți”, respectiva dispoziție permițându‑i să își invoce drepturile în fața instanțelor de la locul unde este situat domiciliul său.

               20

               Potrivit instanței de trimitere, dat fiind că obiectul normelor speciale de competență prevăzute la articolul 15 și următoarele din Regulamentul nr. 44/2001 în materia contractelor încheiate de consumatori este să protejeze partea la contract aflată într‑o poziție defavorizată, oferindu‑i posibilitatea alegerii forului și limitând posibilitatea prevederii unor clauze privind alegerea forului, această protecție ar fi lipsită de conținut dacă nu ar fi posibil ca drepturile consumatorului născute dintr‑o singură operațiune de rezervare să fie invocate în fața instanței competente împotriva ambilor cocontractanți, în temeiul articolului 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001.

               21

               În aceste condiții, Landesgericht Feldkirch a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul [nr. 44/2001], care stabilește competența instanței de la domiciliul consumatorului, trebuie interpretat în sensul că, atunci când cealaltă parte la contract (în speță o agenție de turism cu sediul în străinătate) recurge la serviciile unei părți la contract (în speță un operator de turism cu sediul pe teritoriul național), în acțiunile îndreptate împotriva ambelor părți, acest articol se aplică și părții la contract cu sediul pe teritoriul național?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               22

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă noțiunea „cealaltă parte la contract”, cuprinsă în articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, trebuie interpretată în sensul că desemnează, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, și cocontractantul operatorului cu care consumatorul a încheiat acest contract și care are sediul pe teritoriul statului membru în care se află domiciliul acestui consumator.

               23

               TUI contestă aplicarea Regulamentului nr. 44/2001 în privința sa și consideră că împrejurările cauzei principale prezintă caracteristicile unei situații pur interne, astfel încât sunt aplicabile numai dispozițiile dreptului național referitoare la competența jurisdicțională teritorială.

               24

               În schimb, nu se contestă faptul că Regulamentul nr. 44/2001 este aplicabil în ceea ce privește lastminute.com și că instanța de la domiciliul soților Maletic este competentă să judece pe fond litigiul în ceea ce privește această societate.

               25

               Este necesar astfel să se examineze dacă, în împrejurările din cauza principală, Regulamentul nr. 44/2001 este aplicabil în ceea ce privește un cocontractant precum TUI și dacă există un element de extraneitate care ar putea justifica această aplicare.

               26

               În această privință, referitor la Convenția de la Bruxelles din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3), astfel cum a fost modificată prin convențiile de aderare succesive (denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”), Curtea a declarat deja că aplicarea normelor de competență prevăzute de această convenție necesită existența unui element de extraneitate, iar caracterul internațional al raportului juridic în cauză nu trebuie în mod necesar să rezulte, în vederea aplicării articolului 2 din Convenția de la Bruxelles (devenit articolul 2 din Regulamentul nr. 44/2001), din implicarea, determinată de fondul litigiului sau de domiciliul fiecăreia dintre părțile la litigiu, a mai multor state contractante (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 martie 2005, Owusu, C-281/02, Rec., p. I-1383, punctele 25 și 26).

               27

               Trebuie amintit că, în măsura în care Regulamentul nr. 44/2001 înlocuiește Convenția de la Bruxelles, interpretarea dată de Curte în privința dispozițiilor acestei convenții este valabilă și pentru dispozițiile regulamentului menționat atunci când dispozițiile acestor instrumente pot fi calificate ca fiind echivalente (Hotărârea din 4 mai 2010, TNT Express Nederland, C-533/08, Rep., p. I-4107, punctul 36 și jurisprudența citată).

               28

               Dacă, astfel cum s‑a precizat la punctul 26 din prezenta hotărâre, caracterul internațional al raportului juridic în cauză nu trebuie în mod necesar să rezulte din implicarea, determinată de fondul litigiului sau de domiciliul fiecăreia dintre părțile la litigiu, a mai multor state membre, trebuie să se constate, după cum susțin Comisia și guvernul portughez, că Regulamentul nr. 44/2001 este aplicabil a fortiori în împrejurările din cauza principală, elementul de extraneitate fiind prezent nu numai în ceea ce privește lastminute.com, fapt care nu este contestat, ci și în ceea ce privește TUI.

               29

               Astfel, chiar presupunând că o operațiune unică, precum cea în cadrul căreia soții Maletic au rezervat și au plătit pachetul de servicii turistice pe site‑ul internet al lastminute.com, poate fi descompusă în două raporturi contractuale distincte, pe de o parte, cu agenția de turism online lastminute.com și, pe de altă parte, cu organizatorul călătoriei, TUI, acest din urmă raport contractual nu poate fi calificat drept „pur intern” întrucât era indisociabil legat de primul raport contractual, fiind realizat prin intermediul agenției de turism menționate situate în alt stat membru.

               30

               În plus, trebuie să se țină seama de obiectivele menționate în considerentele (13) și (15) ale Regulamentului nr. 44/2001, referitoare la protecția consumatorului în calitate de „parte defavorizată” la contract, precum și, respectiv, la reducerea „la minimum [a posibilității] apariției procedurilor concurente [pentru a] se evit[a] pronunțarea în două state membre a unor hotărâri ireconciliabile”.

               31

               Aceste obiective se opun unei soluții care să permită ca soții Maletic să acționeze în justiție în paralel, atât la Bludenz, cât și la Viena, prin intermediul unor acțiuni conexe, doi operatori implicați în rezervarea pachetului de servicii turistice în discuție în litigiul principal și în desfășurarea respectivei călătorii.

               32

               Având în vedere considerațiile care precedă, urmează să se răspundă la întrebarea adresată că noțiunea „cealaltă parte la contract”, cuprinsă în articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, trebuie interpretată în sensul că desemnează, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, și cocontractantul operatorului cu care consumatorul a încheiat acest contract și care are sediul pe teritoriul statului membru în care se află domiciliul acestui consumator.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               33

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

                     Noțiunea „cealaltă parte la contract”, cuprinsă în articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială, trebuie interpretată în sensul că desemnează, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, și cocontractantul operatorului cu care consumatorul a încheiat acest contract și care are sediul pe teritoriul statului membru în care se află domiciliul acestui consumator.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 25 iulie 1991. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Țărilor de Jos. # Neîndeplinirea obligațiilors - Libertatea de a presta servicii. # Cauza C-353/89.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 8 martie 2006. # Dimitra Lantzoni împotriva Curții de Justiție a Comunităților Europene. # Funcționari - Promovare. # Cauza T-289/04.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 9 iulie 2003. # Laboratorios RTB, SL împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-156/01.