title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 16 decembrie 2010.#Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG împotriva BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landgericht Berlin - Germania.#Ajutoare de stat - Ajutoare acordate de Republica Federală Germania pentru achiziționarea de terenuri - Program de privatizare a terenurilor și de restructurare a agriculturii în noile landuri germane.#Cauza C-239/09.

text:
      Cauza C‑239/09
      Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG
      împotriva
      BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Landgericht Berlin)
      „Ajutoare de stat — Ajutoare acordate de Republica Federală Germania pentru achiziționarea de terenuri — Program de privatizare a terenurilor și de restructurare a agriculturii în noile landuri germane”
      Sumarul hotărârii
      Ajutoare acordate de state — Noțiune — Vânzare de terenuri agricole și forestiere de către autoritățile publice — Reglementare
            națională care prevede metode de calcul pentru determinarea valorii terenurilor — Admisibilitate — Condiții
      (art. 87 CE)
      Noțiunea de ajutor poate cuprinde nu numai prestații pozitive, ci și intervenții care, sub diverse forme, reduc sarcinile
         care grevează în mod normal bugetul unei întreprinderi și care, din acest motiv, fără să fie subvenții în sensul strict al
         termenului, au aceeași natură și efecte identice. Prin urmare, nu se poate exclude, în principiu, ca o vânzare de terenuri
         publice la un preț inferior celui al pieței să poată constitui un ajutor de stat.

      Astfel, poate conține elemente de ajutor de stat vânzarea de către autoritățile publice a unor terenuri sau clădiri către
         o întreprindere sau un particular care exercită o activitate economică, precum agricultura sau silvicultura, în special atunci
         când această vânzare nu se efectuează la valoarea de piață, cu alte cuvinte la prețul pe care l‑ar fi putut stabili un investitor
         privat care acționează în condiții de concurență normală. Rezultă că, atunci când dreptul național instituie reguli de calcul
         al valorii de piață a terenurilor pentru vânzarea acestora de către autoritățile publice, aplicarea regulilor menționate trebuie,
         pentru ca acestea să fie conforme cu articolul 87 CE, să conducă în toate cazurile la un preț cât mai apropiat posibil de
         valoarea de piață. Aceasta din urmă fiind teoretică, în afară de vânzările către cea mai bună ofertă, o marjă de variație
         a prețului obținut în raport cu prețul teoretic trebuie în mod necesar să fie tolerată.

      Cu toate acestea, trebuie să se observe că, în contextul politicii agricole comune, nu trebuie în mod necesar ca orice vânzare
         de terenuri publice la un preț inferior celui al pieței să fie considerată incompatibilă cu tratatul. Astfel, în cadrul largii
         puteri de apreciere în materia politicii agricole comune de care dispune, legiuitorul Uniunii a adoptat noi reguli specifice
         privind acordarea de ajutoare în domeniul politicii agricole, printre care în special ajutoarele pentru investiții în exploatațiile
         agricole, mai întâi prin intermediul Regulamentului nr. 950/97 privind sporirea eficienței structurilor agricole, aplicabil
         ratione temporis faptelor din acțiunea principală, și apoi prin intermediul Regulamentului nr. 1257/99 privind sprijinul pentru dezvoltare
         rurală acordat din Fondul european de orientare și garantare agricolă.

      În orice caz, articolul 87 CE nu se opune unei reglementări naționale care prevede metode de calcul pentru determinarea valorii
         terenurilor agricole și forestiere vândute de autoritățile publice în cadrul unui plan de privatizare, în măsura în care metodele
         respective prevăd actualizarea prețurilor în cazul creșterii pronunțate a acestora, astfel încât prețul efectiv plătit de
         cumpărător să se apropie cât mai mult posibil de valoarea de piață a acestor terenuri.

      (a se vedea punctele 30-35, 43 și 54 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      16 decembrie 2010(*)

      „Ajutoare de stat – Ajutoare acordate de Republica Federală Germania pentru achiziționarea de terenuri – Program de privatizare a terenurilor și de restructurare a agriculturii în noile landuri germane”
      În cauza C‑239/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Landgericht
         Berlin (Germania), prin decizia din 18 iunie 2009, primită de Curte la 1 iulie 2009, în procedura

      Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG
      împotriva
      BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano (raportor), președinte de cameră, domnii J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits și M. Safjan,
         judecători,

      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG, de G. Korth, Rechtsanwalt;
      –        pentru BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH, de C. von Donat, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și B. Klein, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii B. Stromsky și B. Martenczuk, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 30 septembrie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 87 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe GmbH & Co. KG (denumită în
         continuare „Seydaland”), pe de o parte, și BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH (denumită în continuare „BVVG”), pe
         de altă parte, în legătură cu metodele de calcul utilizate de aceasta din urmă pentru a determina prețul de vânzare al terenurilor
         agricole.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii Europene
       Normele privind ajutoarele de stat
      3        Titlul II punctul 1 primul paragraf din Comunicarea Comisiei din 10 iulie 1997 privind elementele de ajutor de stat în vânzările
         de terenuri și clădiri de către autoritățile publice (JO C 209, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 56, denumită în continuare
         „comunicarea”) are următorul cuprins:

      „O vânzare de terenuri și clădiri ca urmare a unei proceduri de licitație deschisă și necondiționată, care a făcut obiectul
         unei publicități suficiente, care are aparența unei vânzări publice, în cadrul căreia se acceptă cea mai bună sau unica ofertă,
         se face prin definiție la valoarea de piață și, în consecință, nu reprezintă ajutor de stat […].”

      4        Potrivit titlului II punctul 2 litera (a) primul paragraf din comunicare, în cazul în care „autoritățile publice intenționează
         să nu apeleze la procedura descrisă la [titlul II punctul 1]”, numai „o evaluare [efectuată] de către unul sau mai mulți experți
         evaluatori independenți, înainte de negocierea vânzării, pentru a se stabili valoarea de piață pe baza indicatorilor de piață
         general acceptați și a standardelor de evaluare general admise” ar permite să se excludă prezența unor elemente de ajutor
         de stat.

      5        Potrivit titlului II punctul 2 litera (a) al cincilea paragraf din comunicare:

      „«Valoarea de piață» reprezintă prețul la care terenul și clădirile ar putea fi vândute, la data evaluării, prin contract
         privat încheiat între un vânzător interesat să vândă și un cumpărător fără obligații, presupunându‑se că proprietatea a făcut
         obiectul unei oferte publice pe piață, condițiile pieței permit o vânzare în condiții normale și că termenul disponibil pentru
         negocierea vânzării este normal, având în vedere natura bunului [...]”

      6        Prin Decizia 1999/268/CE din 20 ianuarie 1999 privind achiziționarea de terenuri în temeiul Legii privind compensațiile (JO
         L 107, p. 21, denumită în continuare „Decizia din 20 ianuarie 1999”), Comisia Comunităților Europene a declarat parțial incompatibilă
         cu piața comună schema de ajutoare instituită printr‑un program al Republicii Federale Germania privind reprivatizarea terenurilor
         de pe teritoriul noilor landuri.

      7        Articolul 2 al doilea paragraf din această decizie prevedea:

      „Ajutoarele [...] care depășesc intensitățile maxime ale ajutoarelor de 35 % pentru terenurile agricole din zonele care nu
         sunt defavorizate potrivit Regulamentului (CE) nr. 950/97 [al Consiliului din 20 mai 1997 privind sporirea eficienței structurilor
         agricole (JO L 142, p. 1)] nu sunt compatibile cu piața comună.”

      8        După examinarea modificărilor introduse în programul menționat de Republica Federală Germania în urma Deciziei din 20 ianuarie
         1999, Comisia a adoptat Decizia din 22 decembrie 1999 de autorizare a ajutoarelor de stat în cadrul dispozițiilor articolelor
         87 și 88 (fostele articole 92 și 93) din Tratatul CE (JO 2000, C 46, p. 2, denumită în continuare „Decizia din 22 decembrie
         1999”), comunicată Republicii Federale Germania prin scrisoarea Comisiei din 19 ianuarie 2000 și privind același program,
         cu modificările ulterioare.

      9        Prin această din urmă decizie nu s‑au ridicat obiecții, în particular, împotriva modificării schemei în cauză privind criteriul
         utilizat pentru calcularea prețului de vânzare al terenurilor agricole. Potrivit acestui criteriu, autoritățile germane trebuiau
         să se bazeze în viitor pe valoarea de circulație a terenurilor puse în vânzare, redusă cu 35 %.

       Normele specifice pentru ajutoarele în materie de politică agricolă
      10      Regulamentul nr. 950/97 prevedea, la articolul 7 alineatul (2):

      „Valoarea totală a ajutorului, exprimată ca procent din volumul de investiții, este limitată:
      […]
      (b)      în ceea ce privește […] zonele [care nu sunt defavorizate]:
      –        la 35 % pentru investițiile în bunuri imobile,
      […]”
      11      Articolul 12 alineatul (2) din acest regulament prevedea:

      „(Ajutoare autorizate în general) Statele membre pot acorda ajutoare pentru investiții care vizează:
      (a)      cumpărarea de terenuri;
      […]”
      12      Ulterior, acest regulament a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 1257/99 al Consiliului din 17 mai 1999 privind
         sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA) și de modificare
         sau abrogare a unor regulamente (JO 160 p. 80, Ediție specială, 03/vol. 28, p. 134), în vigoare din 3 iulie 1999. Articolul
         7 al doilea paragraf din acest regulament are următorul cuprins:

      „Valoarea totală a ajutorului, exprimată ca procent din volumul de investiții eligibile, este limitată la maximum 40 % [...]”
       Dreptul național
      13      Pentru a adapta regimul proprietății funciare agricole sau forestiere al noilor landuri la ordinea juridică a Republicii Federale
         Germania, aceasta a adoptat Legea privind compensațiile (Ausgleichleistungsgesetz) din 27 septembrie 1994 (BGBl. I 1994, p. 2624,
         denumită în continuare „AusglLeistG”). Această lege includea programul de achiziționare de terenuri, dezvoltat ulterior prin
         Regulamentul privind achiziționarea de terenuri (Flächenerwerbsverordnung) din 20 decembrie 1995 (BGBl. I 1995, p. 2072, denumit
         în continuare „FlErwV”).

      14      Pentru a se conforma Deciziei din 20 ianuarie 1999, Republica Federală Germania a introdus ulterior anumite modificări atât
         în AusglLeistG, cât și în FlErwV, modificări la care se referă Decizia din 22 decembrie 1999.

      15      Astfel, AusglLeistG a modificat valoarea de referință a terenurilor agricole care trebuie să fie calculată în viitor prin
         supunerea valorii de circulație unei reduceri de 35 %, iar nu astfel cum era prevăzut inițial, prin multiplicarea cu trei
         a anumitor unități de valoare stabilite în 1935.

      16      Articolul 5 alineatul (1) din FlErwV introduce o metodă de calcul al acestei valori de referință care nu se mai bazează pe
         valoarea de circulație a terenurilor agricole, ci pe expertize realizate de experți imobiliari regionali. Această dispoziție
         are următorul cuprins:

      „Valoarea de piață a suprafețelor agricole la care face referire articolul 3 alineatul (7) […] din AusglLeistG se calculează
         în conformitate cu prevederile Regulamentului de evaluare a bunurilor imobile din 6 decembrie 1988 […] În cazul în care există
         valori de referință regionale pentru terenurile arabile și pentru pășuni, valoarea de circulație se stabilește în funcție
         de acestea. Valorile de referință regionale se publică de către ministrul federal al finanțelor în Bundesanzeiger [jurnalul anunțurilor oficiale al guvernului federal]. Cumpărătorul sau autoritatea de privatizare pot solicita stabilirea
         unei valori de piață diferite prin intermediul unei evaluări a valorii de piață, realizată de o comisie de evaluare constituită
         și competentă teritorial în conformitate cu articolul 192 din Legea federală a urbanismului, în cazul în care există motive
         pentru a considera că valorile stabilite la nivel regional nu sunt corespunzătoare ca bază de calcul.”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      17      Seydaland este o societate care activează în sectorul agroindustrial. BVVG este o filială deținută în totalitate de Bundesanstalt
         für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (organism public responsabil cu sarcinile specifice care decurg din unificarea Germaniei),
         însărcinat cu privatizarea terenurilor agricole și forestiere.

      18      Din decizia de trimitere reiese că, prin contractul din 18 decembrie 2007, BVVG a vândut către Seydaland terenuri care puteau
         fi utilizate în agricultură. Prețul de vânzare total se ridica la 245 907,91 euro, din care 210 810,18 euro corespundeau terenurilor
         agricole.

      19      Considerând că prețul plătit era excesiv, Seydaland a solicitat rambursarea unei părți din prețul de vânzare al acestor terenuri,
         susținând că prețul de vânzare al acestora calculat pe baza valorilor de referință regionale se ridica la numai 146 850,24
         euro.

      20      Întrucât BVVG nu a dat curs acestei cereri, Seydaland a sesizat Landgericht Berlin cu o acțiune prin care urmărea obținerea
         acestei rambursări. În sprijinul acestei acțiuni, Seydaland a susținut că articolul 2 punctul 5 din contractul din 18 decembrie
         2007 permite în mod expres cumpărătorului să supună prețul de vânzare și modul său de calcul unei verificări, precum și să
         invoce în fața instanței un drept de ajustare a acestui preț.

      21      Astfel, potrivit Seydaland, BVVG ar fi trebuit fie să calculeze prețul de vânzare al terenurilor în cauză pe baza valorilor
         de referință regionale, fie să sesizeze comisia de experți menționată la articolul 5 alineatul (1) din FlErwV. Seydaland a
         susținut de asemenea că, în orice caz, acest preț de vânzare nu putea fi determinat pe baza situației actuale a pieței, astfel
         cum ar fi procedat BVVG.

      22      În schimb, BVVG susține că nu era necesar să fie luate în considerare valorile de referință regionale pentru a calcula prețul
         de vânzare al terenurilor în cauză, întrucât, în general, aceste valori nu reflectă situația actuală a pieței, ci mai degrabă
         pe cea existentă cu unul sau doi ani înainte. Astfel, stabilirea unui preț pe baza valorilor menționate ar echivala cu acordarea
         unui ajutor de stat contrar dreptului Uniunii.

      23      În această privință, BVVG a explicat că Ministerul Federal al Finanțelor și‑a dat seama de această diferență și, la 10 iulie
         2007, i‑a transmis instrucțiunea de a supune valorile de referință regionale publicate în Bundesanzeiger unei examinări serioase, întrucât aceste valori nu mai puteau să servească drept bază de calcul al valorii de circulație a
         terenurilor agricole atunci când se îndepărtau cu mai mult de 20 % de prețul de vânzare mediu al unor bunuri comparabile.
         Potrivit calculului pârâtei din acțiunea principală, aceasta era situația în speță.

      24      În aceste împrejurări, Landgericht Berlin, considerând că soluționarea litigiului cu care a fost sesizat depinde de interpretarea
         dreptului Uniunii, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Articolul 5 alineatul (1) a doua și a treia teză din FlErwV, adoptat în aplicarea articolului 4 alineatul (3) punctul 1 din
         AusglLeistG, este contrar articolului 87 CE?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      25      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la compatibilitatea
         cu articolul 87 CE a articolului 5 alineatul (1) din FlErwV.

      26      În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, procedura desfășurată în temeiul articolului
         267 TFUE se bazează pe o separație netă a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, aceasta din urmă fiind abilitată
         să se pronunțe numai în legătură cu interpretarea sau validitatea actelor Uniunii prevăzute la articolul menționat, fără să
         fie de competența Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea dispozițiilor din dreptul național (a se vedea în special
         Hotărârea din 18 ianuarie 2007, Auroux și alții, C‑220/05, Rep., p. I‑385, punctul 25, precum și Hotărârea din 7 octombrie
         2010, Dos Santos Palhota și alții, C‑515/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 18).

      27      Cu toate acestea, pentru a oferi instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care a
         fost sesizată, revine Curții, dacă este cazul, sarcina să reformuleze întrebările care îi sunt adresate (Hotărârea din 4 mai
         2006, Haug, C‑286/05, Rec., p. I‑4121, punctul 17, și Hotărârea din 11 martie 2008, Jager, C‑420/06, Rep., p. I‑1315, punctul
         46).

      28      Având în vedere această jurisprudență, întrebarea adresată trebuie înțeleasă în sensul că instanța de trimitere solicită,
         în esență, să se stabilească dacă articolul 87 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care
         prevede metode de calcul pentru determinarea valorii terenurilor agricole și forestiere puse în vânzare de autoritățile publice
         în cadrul unui plan de privatizare, precum cele stabilite la articolul 5 alineatul (1) a doua și a treia teză din FlErwV.

      29      În plus, pentru a oferi instanței naționale un răspuns util, trebuie să se considere, astfel cum solicită guvernul german,
         că întrebarea se referă la articolul 5 alineatul (1) în ansamblul său, cu alte cuvinte ținând cont și de prima și de a patra
         teză a acestui alineat.

      30      Acestea fiind precizate, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, noțiunea de ajutor poate cuprinde
         nu numai prestații pozitive precum subvenții, împrumuturi sau dobândiri de participații la capitalul întreprinderilor, ci
         și intervenții care, sub diverse forme, reduc sarcinile care grevează în mod normal bugetul unei întreprinderi și care, din
         acest motiv, fără să fie subvenții în sensul strict al termenului, au aceeași natură și efecte identice (a se vedea în special
         Hotărârea din 19 septembrie 2000, Germania/Comisia, C‑156/98, Rec., p. I‑6857, punctul 25, Hotărârea din 1 iulie 2008, Chronopost
         și La Poste/UFEX și alții, C‑341/06 P și C‑342/06 P, Rep., p. I‑4777, punctul 123, precum și Hotărârea din 17 noiembrie 2009,
         Presidente del Consiglio dei Ministri, C‑169/08, Rep., p. I‑10821, punctul 56).

      31      Prin urmare, nu se poate exclude, în principiu, ca o vânzare de terenuri publice la un preț inferior celui al pieței să poată
         constitui un ajutor de stat.

      32      Cu toate acestea, trebuie să se arate de asemenea că, în contextul politicii agricole comune, nu trebuie în mod necesar ca
         orice vânzare de terenuri publice la un preț inferior celui al pieței să fie considerată incompatibilă cu Tratatul CE. Astfel,
         în cadrul largii puteri de apreciere în materia politicii agricole comune de care dispune (Hotărârea din 29 octombrie 1980,
         Maizena/Consiliul, 139/79, Rec., p. 3393, punctul 23, și Hotărârea din 20 mai 2010, Agrana Zucker, C‑365/08, nepublicată încă
         în Repertoriu, punctul 30), legiuitorul Uniunii adoptase noi reguli specifice privind acordarea de ajutoare în domeniul politicii
         agricole, printre care în special ajutoarele pentru investiții în exploatațiile agricole, mai întâi prin intermediul Regulamentului
         nr. 950/97, aplicabil ratione temporis faptelor din acțiunea principală și abrogat apoi de Regulamentul nr. 1257/1999.

      33      Astfel, în temeiul articolului 7 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 950/97, valoarea totală a ajutorului, exprimată
         ca procent din volumul de investiții eligibile, era limitată la 35 % în cazul investițiilor în bunuri imobile, această limită
         fiind ridicată la 40 % în cadrul Regulamentului nr. 1257/1999.

      34      În plus, în ceea ce privește vânzarea de către autoritățile publice a unor terenuri sau clădiri către o întreprindere sau
         un particular care exercită o activitate economică, precum agricultura sau silvicultura, trebuie să se semnaleze că Curtea
         a declarat că o asemenea vânzare poate conține elemente de ajutor de stat, în special atunci când nu se efectuează la valoarea
         de piață, cu alte cuvinte la prețul pe care l‑ar fi putut stabili un investitor privat care acționează în condiții de concurență
         normală (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 septembrie 2010, Comisia/Scott, C‑290/07 P, nepublicată încă în Repertoriu,
         punctul 68).

      35      Rezultă din considerațiile precedente că, atunci când dreptul național instituie reguli de calcul al valorii de piață a terenurilor
         pentru vânzarea acestora de către autoritățile publice, aplicarea regulilor menționate trebuie, pentru ca acestea să fie conforme
         cu articolul 87 CE, să conducă în toate cazurile la un preț cât mai apropiat posibil de valoarea de piață. Aceasta din urmă
         fiind teoretică, în afară de vânzările către cea mai bună ofertă, o marjă de variație a prețului obținut în raport cu prețul
         teoretic trebuie în mod necesar să fie tolerată, astfel cum indică în mod întemeiat Comisia în titlul II punctul 2 litera
         (b) din comunicare.

      36      În ceea ce privește dispoziția în cauză în acțiunea principală, trebuie să se constate mai întâi că, contrar celor susținute
         de Seydaland și de guvernul german, Decizia din 22 decembrie 1999 nu a declarat această dispoziție compatibilă cu articolul
         87 CE. Astfel, după cum arată Seydaland, reiese din această decizie că Comisia nu s‑a referit la dispoziția în cauză decât
         cu scopul de a descrie modificările aduse FlErwV în raport cu aceeași schemă de ajutoare, astfel cum o examinase în Decizia
         din 20 ianuarie 1999.

      37      De fapt, articolul 5 alineatul (1) din FlErwV nu a făcut obiectul, în Decizia din 22 decembrie 1999, al unei aprecieri pe
         fond, Comisia limitându‑se să analizeze intensitatea ajutoarelor acordate prin planul de privatizare german și aspectele pe
         care le considerase discriminatorii în Decizia din 20 ianuarie 1999.

      38      În continuare, trebuie arătat că instanța de trimitere consideră că numai vânzarea către cea mai bună ofertă și determinarea
         prețului de către un expert sunt apte să stabilească valoarea de piață a unui teren. De aceea, instanța de trimitere apreciază
         că metodele prevăzute la articolul 5 alineatul (1) a doua și a patra teză din FlErwV nu permit să se stabilească în mod corect
         valoarea menționată.

      39      În această privință, trebuie să se precizeze că, deși este cert că metodele celei mai bune oferte și expertizei sunt susceptibile
         să furnizeze prețuri care corespund valorilor reale ale pieței, astfel cum arată Comisia în titlul II punctul 1 și punctul
         2 litera (a) din comunicare, nu este exclus ca alte metode să poată atinge de asemenea același rezultat.

      40      Or, articolul 5 alineatul (1) din FlErwV are în vedere tocmai unele dintre aceste metode.

      41      În primul rând, acesta prevede o metodă de calcul care constă în stabilirea valorii terenurilor agricole în raport cu valorile
         de referință regionale. Instanța de trimitere consideră că această metodă nu ar permite să se stabilească valoarea de piață
         a terenurilor de vânzare decât în mod inexact, în special prin faptul că aceasta nu ar reflecta creșterea importantă a prețurilor
         terenurilor agricole în estul Germaniei începând din anul 2007.

      42      În această privință, guvernul german recunoaște în observațiile sale scrise că această evoluție a prețurilor pieței se repercuta
         cu o anumită întârziere asupra valorilor funciare utilizate în cadrul acestei proceduri de evaluare. În plus, astfel cum indică
         BVVG și guvernul german, trebuie să se țină cont de faptul că, în general, valorile respective nu sunt actualizate decât la
         fiecare doi ani.

      43      În aceste condiții, trebuie să se constate, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 47 din concluzii, că, în cazul
         în care metoda întemeiată pe valorile de referință regionale nu ar fi însoțită de un mecanism de actualizare care să permită
         o apropiere cât mai precisă posibil de valoarea de piață a prețului de vânzare al terenurilor, mai ales în perioadele de creștere
         puternică, aceasta nu ar fi aptă să reflecte realitatea prețurilor de pe piața în cauză. Întrucât această apreciere necesită
         o interpretare a dreptului național, este de competența instanței naționale să o efectueze.

      44      Pe de altă parte, nu are relevanță susținerea Seydaland potrivit căreia metoda întemeiată pe valorile de referință regionale
         prevăzută de dispoziția în cauză în acțiunea principală ar conduce la un preț cuprins între cel al pieței și cel rezultând
         din reducerea cu 35 % ce corespunde intensității ajutorului stabilit prin reglementarea națională potrivit Regulamentului
         nr. 950/97.

      45      Astfel, o asemenea susținere nu ține cont de faptul că determinarea valorii de piață a unui teren sau a unei clădiri constituie
         condiția prealabilă și necesară înainte de a aplica acestei valori indicele de intensitate a ajutorului potrivit normelor
         specifice ale Uniunii, amintite la punctele 32 și 33 din prezenta hotărâre.

      46      În al doilea rând, articolul 5 alineatul (1) din FlErwV prevede o altă metodă care constă în posibilitatea, în cazul în care
         există indicii reale pentru a considera că valorile de referință regionale nu sunt corespunzătoare ca bază pentru stabilirea
         valorii unui bun imobil determinat, de a se solicita de către cumpărător sau de autoritatea de privatizare ca o comisie de
         experți imobiliari să realizeze o expertiză pentru a determina această valoare potrivit articolului 192 din Legea urbanismului.

      47      În ceea ce privește această din urmă dispoziție, guvernul german a indicat, în răspunsul la o întrebare scrisă adresată de
         Curte, că experții comisiei menționate apelează la un birou care pregătește o expertiză ținând cont de mai mulți parametri
         relevanți pentru evaluarea terenurilor, precum valorile funciare de referință, valorile de referință ale ansamblului prețurilor,
         chiriile, ratele dobânzii, costurile de construcție normale și factorii de adaptare la piață.

      48      În această privință, din motivele expuse la punctul 43 din prezenta hotărâre, trebuie să se constate că numai o funcționare
         a comisiei de experți imobiliari menționate care conduce la determinarea unui preț echivalent cu cel al pieței ar fi de natură
         să îndeplinească criteriile de compatibilitate cu normele tratatului în materia ajutoarelor de stat.

      49      În al treilea rând, în măsura în care se poate afirma, astfel cum procedează guvernul german, că articolul 5 alineatul (1)
         din FlErwV prevede o a treia metodă de calcul prin faptul că trimite la Regulamentul privind evaluarea bunurilor imobile din
         6 decembrie 1988, trebuie amintit, pe de o parte, că revine instanței de trimitere sarcina de a stabili, în cauzele cu care
         este sesizată, care este interpretarea corectă a dreptului național (Hotărârea din 22 iunie 2010, Melki și Abdeli, C‑188/10
         și C‑189/10, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 49).

      50      Pe de altă parte, principiul unei interpretări conforme a dreptului național, care este inerent sistemului tratatului, în
         măsura în care acesta permite instanței naționale să asigure, în cadrul competențelor sale, deplina eficacitate a dreptului
         Uniunii atunci când judecă litigiul cu care este sesizată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 mai 2003, Mau, C‑160/01,
         Rec., p. I‑4791, punctul 34), cere ca instanța națională să ia în considerare ansamblul dreptului național pentru a aprecia
         în ce măsură acesta poate fi aplicat astfel încât să nu conducă la un rezultat contrar celui prevăzut de dreptul Uniunii (a
         se vedea în acest sens Hotărârea din 25 februarie 1999, Carbonari și alții, C‑131/97, Rec., p. I‑1103, punctele 49 și 50,
         precum și Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții, C‑397/01-C‑403/01, Rec., p. I‑8835, punctul 115).

      51      În prezenta cauză, revine așadar instanței de trimitere sarcina de a examina dacă articolul 5 alineatul (1) din FlErwV poate
         fi interpretat în conformitate cu articolul 87 CE, în special în lumina altor dispoziții naționale eventual aplicabile, precum
         Regulamentul privind evaluarea bunurilor imobile din 6 decembrie 1988 și, astfel cum arată BVVG, dacă este cazul, articolul
         404 alineatul (2) din Codul de procedură civilă german.

      52      Pe de altă parte, mai trebuie observat că, chiar și în situația în care instanța de trimitere ar ajunge să constate conformitatea
         cu articolul 87 CE a articolului 5 alineatul (1) FlErwV, nu se poate exclude ca, în anumite cazuri, metoda prevăzută de această
         dispoziție a dreptului național să conducă la un rezultat care se îndepărtează de valoarea pieței. În asemenea circumstanțe,
         în temeiul obligației care revine tuturor organelor statului, inclusiv instanțelor naționale și autorităților administrative,
         de a înlătura o normă de drept național contrară dreptului Uniunii, respectiva instanță și autoritățile administrative însărcinate
         cu aplicarea sa ar fi obligate să lase neaplicată dispoziția națională menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea din
         22 iunie 1989, Costanzo, 103/88, Rec., p. 1839, punctul 31, precum și Hotărârea din 9 septembrie 2003, CIF, C‑198/01, Rec.,
         p. I‑8055, punctele 48 și 49).

      53      În acest temei, instanța națională trebuie să ia în considerare în special faptul că aceasta implică, dacă este cazul, obligația
         de a lua toate măsurile pentru a facilita realizarea efectului deplin al dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 13 iulie 1972, Comisia/Italia, 48/71, Rec., p. 529, punctul 7, și Hotărârea CIF, citată anterior, punctul 49).

      54      În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 87 CE trebuie interpretat în sensul că nu se
         opune unei reglementări naționale care prevede metode de calcul pentru determinarea valorii terenurilor agricole și forestiere
         vândute de autoritățile publice în cadrul unui plan de privatizare, precum cele stabilite la articolul 5 alineatul (1) din
         FlErwV, în măsura în care metodele respective prevăd actualizarea prețurilor în cazul creșterii pronunțate a acestora, astfel
         încât prețul efectiv plătit de cumpărător să se apropie cât mai mult posibil de valoarea de piață a acestor terenuri.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      55      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolul 87 CE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care prevede metode de calcul pentru
            determinarea valorii terenurilor agricole și forestiere vândute de autoritățile publice în cadrul unui plan de privatizare,
            precum cele stabilite la articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul privind achiziționarea de terenuri (Flächenerwerbsverordnung)
            din 20 decembrie 1995, în măsura în care metodele respective prevăd actualizarea prețurilor în cazul creșterii pronunțate
            a acestora, astfel încât prețul efectiv plătit de cumpărător să se apropie cât mai mult posibil de valoarea de piață a acestor
            terenuri.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 18 martie 2004. # Léopold Radauer împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Funcționari - Libera circulație a lucrătorilor. # Cauza T-67/02.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 4 mai 1988. # Fernand Watgen împotriva Caisse de pension des employés privés. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil supérieur des assurances sociales - Marele Ducat al Luxemburgului. # Cauza 64/85.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 13 iunie 2013. # Syndicat OP 84 împotriva Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'État - Franța. # Agricultură - Fondul european de orientare și garantare agricolă - Noțiunea «perioadă de control» - Posibilitate de extindere de către un stat membru a perioadei de control în cazul unei imposibilități materiale de a efectua controlul în termenul stabilit - Rambursarea ajutoarelor primite - Sancțiuni. # Cauza C-3/12.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C-3/12,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Conseil d’État (Franța), prin decizia din 28 noiembrie 2011, primită de Curte la 2 ianuarie 2012, în procedura
            Syndicat OP 84
            împotriva
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) , succesor în drepturi al Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor), la rândul său succesor în drepturi al Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor),
            CURTEA (Camera a patra),
            compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii J. Malenovský, U. Lõhmus și M. Safjan (raportor) și doamna A. Prechal, judecători,
            avocat general: domnul N. Jääskinen,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), de J.-C. Balat, avocat;
            – pentru guvernul francez, de G. de Bergues și de N. Rouam, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul polonez, de M. Szpunar și de B. Majczyna, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de P. Rossi și de D. Bianchi, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 martie 2013,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (4) și a articolului 6 din Regulamentul (CEE) nr. 4045/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controalele efectuate de către statele membre cu privire la operațiunile care fac parte din sistemul de finanțare prin Fondul european de orientare și garantare agricolă, secțiunea „Garantare”, și de abrogare a Directivei 77/435/CEE (JO L 388, p. 18, Ediție specială, 03/vol. 7, p. 196), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3094/94 al Consiliului din 12 decembrie 1994 (JO L 328, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 16, p. 60, denumit în continuare „Regulamentul nr. 4045/89”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între organizația agricolă Syndicat OP 84, pe de o parte, și Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), succesor în drepturi al Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor), la rândul său succesor în drepturi al Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor), pe de altă parte, privind legalitatea recuperării unui ajutor comunitar provenit din Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), secțiunea „Garantare”.
            Cadrul juridic
            3. Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 729/70 al Consiliului din 21 aprilie 1970 privind finanțarea politicii agricole comune (JO L 94, p. 13) prevede:
            „În conformitate cu actele cu putere de lege și cu actele administrative naționale, statele membre iau măsurile necesare pentru:
            – a se asigura cu privire la realitatea și corectitudinea operațiunilor finanțate de [FEOGA];
            – a preveni și a combate neregulile;
            – a recupera sumele pierdute ca urmare a neregulilor sau a neglijenței.
            […]” [traducere neoficială]
            4. În primul-al patrulea considerent ale Regulamentului nr. 4045/89, precum și în al zecelea considerent al acestuia se afirmă:
            „[…] în conformitate cu articolul 8 din Regulamentul […] nr. 729/70 […], statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura cu privire la realitatea și corectitudinea operațiunilor finanțate de [FEOGA], pentru a preveni și urmări neregulile și pentru a recupera sumele pierdute ca urmare a neregulilor sau a neglijenței;
            […] prezentul regulament nu afectează dispozițiile naționale în materie de control care sunt mai ample decât cele prevăzute în prezentul regulament;
            […] statele membre trebuie să fie încurajate să întărească controalele cu privire la documentele comerciale ale întreprinderilor beneficiare sau debitoare, pe care le-au efectuat în conformitate cu Directiva 77/435/CEE [a Consiliului din 27 iunie 1977 privind controalele efectuate de statele membre cu privire la operațiunile care fac parte din sistemul de finanțare prin Fondul european de orientare și garantare agricolă, secțiunea «Garantare» (JO L 172, p. 17)];
            […] întrucât introducerea, de către statele membre, a reglementării care rezultă din Directiva 77/435[…] a permis constatarea necesității de a modifica sistemul existent, în funcție de experiența acumulată; întrucât este necesar să se încorporeze aceste modificări într-un regulament, ținând cont de caracterul dispozițiilor implicate;
            […]
            […] în vreme ce revine mai întâi statelor membre să adopte programele de control, este necesar ca aceste programe să fie comunicate Comisiei pentru ca aceasta să poată să-și asume rolul de supraveghere și de coordonare și pentru ca aceste programe să fie adoptate pe baza criteriilor corespunzătoare; întrucât controalele pot fi concentrate pe sectoare sau întreprinderi cu risc de fraudă ridicat.”
            5. Articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4045/89 prevede:
            „În sensul prezentului regulament, se înțelege prin «documente comerciale» totalitatea registrelor contabile, registrelor, notelor și documentelor justificative, contabilitatea, dosarele de producție și de calitate și corespondența referitoare la activitatea profesională a întreprinderii, precum și datele comerciale, sub orice formă, inclusiv sub formă informatică, cu condiția ca aceste documente sau date să fie în legătură directă sau indirectă cu operațiunile menționate la alineatul (1).”
            6. Articolul 2 din regulamentul menționat prevede:
            „(1) Statele membre procedează la controale ale documentelor comerciale ale întreprinderilor, ținând cont de caracterul operațiunilor controlate. Statele membre veghează ca alegerea întreprinderilor ce urmează a fi controlate să permită asigurarea eficienței măsurilor de prevenire și detectare a neregulilor în cadrul sistemului de finanțare FEOGA, secțiunea «Garantare». Selectarea ține în special cont de importanța financiară a întreprinderilor din acest domeniu și de alți factori de risc.
            […]
            (4) Perioada de control se situează între 1 iulie și 30 iunie din anul următor.
            Controlul se referă la o perioadă de cel puțin douăsprezece luni care se încheie în cursul perioadei de control precedente; ea poate fi extinsă pentru perioade stabilite de statul membru, care precedă sau urmează perioadei de douăsprezece luni.
            […]”
            7. Potrivit articolului 4 din același regulament:
            „Întreprinderile păstrează documentele comerciale menționate la articolul 1 alineatul (2) și la articolul 3 pe o perioadă de cel puțin trei ani, începând de la sfârșitul anului întocmirii acestora.
            Statele membre pot să prevadă o perioadă mai lungă pentru păstrarea acestor documente.”
            8. Articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4045/89 prevede:
            „Conducătorii întreprinderilor sau un terț se asigură că toate documentele comerciale și informațiile suplimentare sunt furnizate agenților cu sarcini de control sau persoanelor împuternicite în acest scop. Datele stocate în format electronic sunt furnizate pe un suport adecvat.”
            9. Articolul 6 din regulamentul menționat prevede:
            „(1) Statele membre se asigură ca agenții însărcinați cu controalele să aibă dreptul să obțină documentele comerciale. Acest drept se exercită cu respectarea dispozițiilor naționale în domeniu și nu afectează aplicarea normelor aferente procedurii penale cu privire la obținerea de documente.
            (2) Statele membre iau măsurile adecvate pentru a sancționa persoanele fizice sau juridice care nu respectă obligațiile prevăzute în prezentul regulament.”
            10. Articolul 9 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:
            „Înainte de 1 ianuarie ulterior perioadei de control, statele membre transmit Comisiei un raport detaliat cu privire la aplicarea prezentului regulament.”
            11. Punctul 4 litera (g) din anexa II la Regulamentul (CEE) nr. 1863/90 al Comisiei din 29 iunie 1990 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 4045/89 (JO L 170, p. 23), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2278/96 al Comisiei din 28 noiembrie 1996 (JO L 308, p. 30, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1863/90”), prevede comunicarea, în cadrul raportului anual prezentat de statele membre în aplicarea articolului 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4045/89, a „rezultatelor controalelor, efectuate corespunzător perioadei de control anterioare celei care face obiectul prezentului raport, ale căror rezultate nu erau disponibile la momentul comunicării raportului corespunzător perioadei respective”.
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            12. Syndicat OP 84, care este o organizație agricolă constituită din 48 de producători de fructe și legume, a pus în aplicare un program operațional pentru perioada cuprinsă între 1 iulie 1997 și 31 decembrie 1998. Ca urmare a acestui fapt, a primit ajutoare comunitare provenite de la FEOGA, secțiunea „Garantare”.
            13. Prin scrisoarea din 30 mai 2000, Syndicat OP 84 a fost informată de autoritățile naționale competente cu privire la inițierea unui control la fața locului în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 4045/89. Operațiunile de control nu au putut însă avea loc decât începând cu data de 22 ianuarie 2001, fiind finalizate la 24 ianuarie 2001.
            14. Întrucât acest control a permis să se constate că anumite acțiuni în legătură cu care Syndicat OP 84 pretindea că avea dreptul la ajutor comunitar nu erau eligibile din cauza caracterului lor pur individual și că modalitățile de alimentare a fondului operațional de către membrii Syndicat OP 84 nu erau conforme cu articolul 15 din Regulamentul (CE) nr. 2200/96 al Consiliului din 28 octombrie 1996 privind organizarea comună a pieței în sectorul fructelor și legumelor (JO L 297, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 20, p. 29), Oniflhor a solicitat, prin scrisoarea din 30 octombrie 2001, ca Syndicat OP 84 să restituie toate sumele primite pentru anii 1997 și 1998 și, ulterior, a emis un titlu executoriu corespunzător sumelor care trebuiau recuperate.
            15. Prin hotărârea din 7 noiembrie 2006, tribunal administratif de Marseille (Tribunalul Administrativ Marsilia) a anulat titlul executoriu emis împotriva Syndicat OP 84. Această hotărâre a fost anulată însă prin hotărârea din 8 decembrie 2008 pronunțată de cour administrative d’appel de Marseille (Curtea Administrativă de Apel Marsilia), care a respins cererile prezentate de Syndicat OP 84 în fața tribunal administratif de Marseille. În aceste condiții, Syndicat OP 84 a formulat recurs la Conseil d’État.
            16. În susținerea recursului, Syndicat OP 84 a invocat, printre altele, un motiv întemeiat pe faptul că cour administrative d’appel de Marseille ar fi săvârșit o eroare de drept prin aceea că a statuat că administrația putea, fără a încălca dispozițiile articolului 2 din Regulamentul nr. 4045/89, să inițieze un control în cursul perioadei de control cuprinse între 1 iulie 1999 și 30 iunie 2000 și să îl continue în cursul perioadei de control cuprinse între 1 iulie 2000 și 30 iunie 2001, pentru motivul că comportamentul său făcuse imposibil un control efectiv în cursul primei perioade.
            17. Considerând că răspunsul la acest motiv ridică o serie de probleme privind interpretarea dispozițiilor pertinente ale Regulamentului nr. 4045/89, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Perioada de control cuprinsă între data de 1 iulie a unui an și data de 30 iunie a anului următor, prevăzută la alineatul (4) al articolului 2 din Regulamentul nr. 4045/89 […], trebuie interpretată ca fiind perioada în cursul căreia administrația însărcinată cu efectuarea controlului trebuie să informeze organizația de producători cu privire la controlul preconizat, să inițieze și să realizeze toate operațiunile de control la fața locului și asupra înscrisurilor și să comunice rezultatele controlului sau ca fiind perioada în cursul căreia trebuie efectuate numai unele dintre aceste acte de procedură?
            2) În ipoteza în care comportamentul sau inacțiunile organizației de producători fac imposibilă realizarea efectivă a unui control inițiat în cursul unei perioade de control, administrația poate, în pofida inexistenței unor dispoziții exprese în acest sens în regulamentul […] [menționat], să continue operațiunile de control în cursul următoarei perioade de control fără ca procedura să fie afectată de o neregulă pe care întreprinderea controlată ar putea-o invoca împotriva deciziei prin care se stabilesc consecințele care decurg din rezultatele acestui control?
            3) În cazul unui răspuns negativ la întrebarea anterioară, atunci când comportamentul sau inacțiunile organizației de producători fac imposibil un control efectiv, administrația poate să impună rambursarea ajutoarelor primite? O asemenea măsură constituie una dintre sancțiunile care pot fi aplicate în temeiul dispozițiilor articolului 6 din [respectivul] regulament?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima și la a doua întrebare
            18. Prin intermediul primelor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă articolul 2 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 trebuie interpretat în sensul că administrația poate efectua operațiunile de control, anunțate în cursul perioadei de control cuprinse între data de 1 iulie a unui an și data de 30 iunie a anului următor, în afara perioadei respective fără ca procedura să fie afectată de o neregulă pe care operatorul controlat ar putea să o invoce împotriva deciziei prin care se stabilesc consecințele care decurg din rezultatele acestui control.
            19. Este adevărat că articolul 2 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul nr. 4045/89, potrivit căruia „[p]erioada de control se situează între [data de] 1 iulie [a unui an] și [data de] 30 iunie din anul următor”, nu prevede explicit posibilitatea de a continua operațiunile de control, care au fost anunțate operatorului în cursul perioadei indicate, în afara respectivei perioade, indiferent dacă o astfel de posibilitate este sau nu este motivată de o lipsă de cooperare din partea operatorului controlat.
            20. Prin urmare, în vederea interpretării dispoziției menționate, este necesar să se țină seama nu numai de textul și de economia generală a acesteia, ci și de contextul său, precum și de obiectivele urmărite de Regulamentul nr. 4045/89 în ansamblul său.
            21. În ceea ce privește respectivele obiecti ve, reiese din interpretarea primului considerent al Regulamentului nr. 4045/89 coroborat cu al treilea și cu al patrulea considerent că respectivul regulament urmărește să sporească eficiența controalelor pe care trebuie să le efectueze statele membre pentru a preveni și a elimina neregulile care pot exista în domeniul FEOGA (a se vedea Hotărârea din 13 iunie 2013, Unanimes și alții, C-671/11-C-676/11, punctul 17).
            22. Pentru a garanta că controalele naționale sunt efectiv realizate și eficiente și, prin urmare, pentru a asigura îndeplinirea cerinței privind protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene, Regulamentul nr. 4045/89 prevede că respectivele controale sunt ele însele supravegheate și coordonate de Comisie, astfel cum se indică în al zecelea considerent al regulamentului menționat. Chiar articolul 2 din acest regulament este cel care urmărește să organizeze sistemul uniform de control care funcționează sub supravegherea Comisiei. Prin alineatul (4), respectivul articol asigură în special că acest control are un anumit caracter sistematic și o anumită periodicitate (a se vedea Hotărârea Unanimes și alții, citată anterior, punctul 18).
            23. Întrucât articolul 2 din Regulamentul nr. 4045/89 urmărește astfel să determine cadrul exercitării activității de control desfășurate de statele membre în vederea protejării intereselor financiare ale Uniunii, noțiunea de perioadă de control trebuie interpretată din perspectiva obiectivului asigurării eficienței controalelor pe care îl prevede acest articol.
            24. Or, respectarea acestui obiectiv presupune ca o operațiune de control să poată continua după încheierea perioadei de control delimitate de articolul 2 alineatul (4) din regulamentul menționat în cazul în care a fost imposibil din punct de vedere material ca întreaga operațiune să fie realizată în termenul stabilit.
            25. Astfel pot sta lucrurile chiar dacă nu operatorul controlat este cel care a făcut să fie imposibilă încheierea controlului în termenul stabilit.
            26. Trebuie totuși precizat că, în cazul în care imposibilitatea de a realiza operațiunea de control și, prin urmare, imposibilitatea de a comunica rezultatele acesteia Comisiei înaintea expirării termenului stabilit pentru efectuarea acestei operațiuni și, respectiv, a acestei comunicări sunt imputabile autorităților de control, statul membru în cauză nu poate invoca față de Uniune obiectivul eficienței pentru a justifica nerespectarea periodicității controalelor astfel cum este prevăzută la articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4045/89.
            27. De altfel, se constată că posibilitatea de a continua, dacă este necesar, operațiunile de control a fost deja avută în vedere cu ocazia adoptării Regulamentului nr. 1863/90. Astfel cum a amintit Comisia în observațiile sale scrise, punctul 4 litera (g) din anexa II la regulamentul menționat permite includerea rezultatelor controalelor efectuate corespunzător perioadei de control precedente care nu erau disponibile la momentul comunicării raportului corespunzător acestei perioade. Dat fiind că raportul menționat trebuie, potrivit articolului 9 din Regulamentul nr. 4045/89, să fie comunicat Comisiei înainte de data de 1 ianuarie care urmează perioadei de control, Regulamentul nr. 1863/90 recunoaște cel puțin posibilitatea de a finaliza operațiunile de control, inițiate în cursul perioadei de control precedente, după încheierea acesteia.
            28. Cu toate acestea, este necesar să se arate că, față de operatorii controlați, corectitudinea controalelor efectuate nu poate depinde de măsura în care punerea în aplicare a respectivelor controale este conformă cu regulile stabilite la articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4045/89.
            29. Astfel, respectiva dispoziție nu face decât să stabilească reguli cu caracter organizatoric în scopul de a garanta eficiența controalelor și se limitează, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 22 din prezenta hotărâre, la a reglementa raporturile dintre statele membre și Uniune în scopul protejării intereselor financiare ale acesteia din urmă. Dispoziția menționată nu privește însă raporturile dintre autoritățile de control și operatorii controlați.
            30. Prin urmare, articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4045/89 nu poate fi interpretat în sensul că conferă operatorilor în cauză un drept care să le permită să se opună unor controale care sunt diferite sau mai extinse decât cele avute în vedere de această dispoziție. Pe de altă parte, prin faptul că ar avea drept eventuală consecință împiedicarea recuperării unor ajutoare primite sau folosite în mod nelegal, un astfel de drept ar pune în pericol protecția intereselor financiare ale Uniunii (a se vedea Hotărârea Unanimes și alții, citată anterior, punctul 29).
            31. În orice caz, controalele impuse de Regulamentul nr. 4045/89 privesc operatorii care au aderat din proprie inițiativă la schema de sprijin instituită de FEOGA, secțiunea „Garantare”, și care, pentru a putea beneficia de un ajutor, au acceptat efectuarea de controale pentru a se verifica legalitatea utilizării resurselor Uniunii. Acești operatori nu pot contesta în mod valabil legalitatea unui astfel de control numai pentru motivul că acesta nu a urmat regulile cu caracter organizatoric referitoare la raporturile dintre statele membre și Comisie (a se vedea Hotărârea Unanimes și alții, citată anterior, punctul 30).
            32. Pe de altă parte, securitatea juridică a operatorilor controlați în raport cu autoritățile publice care efectuează aceste controale și decid, dacă este cazul, cu privire la acțiunile care trebuie inițiate este garantată de termenul de prescripție a acțiunilor, care este, potrivit articolului 3 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166), în principiu, de patru ani de la săvârșirea încălcării unei dispoziții a dreptului Uniunii ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic care are sau poate avea ca efect prejudicierea bugetului Uniunii. Or, astfel cum a arătat deja Curtea, termenele de prescripție îndeplinesc, în general, funcția de asigurare a securității juridice (a se vedea Hotărârea din 24 iunie 2004, Handlbauer, C-278/02, Rec., p. I-6171, punctul 40 și jurisprudența citată).
            33. Prin urmare, nu se poate considera că aduce atingere principiului securității juridice posibilitatea ca beneficiarul unui ajutor acordat în cadrul schemei de sprijin instituite de FEOGA, secțiunea „Garantare”, să fie supus unei operațiuni de control în afara perioadei stabilite la articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4045/89, cât timp termenul de prescripție nu a expirat încă.
            34. Rezultă din toate cele de mai sus că urmează să se răspundă la primele două întrebări că articolul 2 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 trebuie interpretat în sensul că administrația poate, dacă este necesar, să continue operațiunile de control, anunțate în cursul perioadei de control cuprinse între data de 1 iulie a unui an și data de 30 iunie a anului următor, în afara perioadei respective fără ca procedura să fie afectată, din această cauză, de o neregulă pe care operatorul controlat ar putea să o invoce împotriva deciziei prin care se stabilesc consecințele care decurg din rezultatele acestui control.
            Cu privire la a treia întrebare
            35. Având în vedere răspunsul dat la prima și la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            36. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
            Articolul 2 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 4045/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controalele efectuate de către statele membre cu privire la operațiunile care fac parte din sistemul de finanțare prin Fondul european de orientare și garantare agricolă, secțiunea „Garantare”, și de abrogare a Directivei 77/435/CEE, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3094/94 al Consiliului din 12 decembrie 1994, trebuie interpretat în sensul că administrația poate, dacă este necesar, să continue operațiunile de control, anunțate în cursul perioadei de control cuprinse între data de 1 iulie a unui an și data de 30 iunie a anului următor, în afara perioadei respective fără ca procedura să fie afectată, din această cauză, de o neregulă pe care operatorul controlat ar putea să o invoce împotriva deciziei prin care se stabilesc consecințele care decurg din rezultatele acestui control.

    ---documentbreak---

         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      13 iunie 2013 (
            *1
         )
      „Agricultură — Fondul european de orientare și garantare agricolă — Noțiunea «perioadă de control» — Posibilitate de extindere de către un stat membru a perioadei de control în cazul unei imposibilități materiale de a efectua controlul în termenul stabilit — Rambursarea ajutoarelor primite — Sancțiuni”
      În cauza C-3/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Conseil d’État (Franța), prin decizia din 28 noiembrie 2011, primită de Curte la 2 ianuarie 2012, în procedura

         Syndicat OP 84

      împotriva

         Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), succesor în drepturi al Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor), la rândul său succesor în drepturi al Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor),
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii J. Malenovský, U. Lõhmus și M. Safjan (raportor) și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), de J.-C. Balat, avocat;

               —

               pentru guvernul francez, de G. de Bergues și de N. Rouam, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de M. Szpunar și de B. Majczyna, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de P. Rossi și de D. Bianchi, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 martie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (4) și a articolului 6 din Regulamentul (CEE) nr. 4045/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controalele efectuate de către statele membre cu privire la operațiunile care fac parte din sistemul de finanțare prin Fondul european de orientare și garantare agricolă, secțiunea „Garantare”, și de abrogare a Directivei 77/435/CEE (JO L 388, p. 18, Ediție specială, 03/vol. 7, p. 196), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3094/94 al Consiliului din 12 decembrie 1994 (JO L 328, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 16, p. 60, denumit în continuare „Regulamentul nr. 4045/89”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între organizația agricolă Syndicat OP 84, pe de o parte, și Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), succesor în drepturi al Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor), la rândul său succesor în drepturi al Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor), pe de altă parte, privind legalitatea recuperării unui ajutor comunitar provenit din Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), secțiunea „Garantare”.

         Cadrul juridic

               3

               Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 729/70 al Consiliului din 21 aprilie 1970 privind finanțarea politicii agricole comune (JO L 94, p. 13) prevede:
               „În conformitate cu actele cu putere de lege și cu actele administrative naționale, statele membre iau măsurile necesare pentru:

                        —

                        a se asigura cu privire la realitatea și corectitudinea operațiunilor finanțate de [FEOGA];

                        —

                        a preveni și a combate neregulile;

                        —

                        a recupera sumele pierdute ca urmare a neregulilor sau a neglijenței.

                  […]” [traducere neoficială]

               4

               În primul-al patrulea considerent ale Regulamentului nr. 4045/89, precum și în al zecelea considerent al acestuia se afirmă:
               „[…] în conformitate cu articolul 8 din Regulamentul […] nr. 729/70 […], statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura cu privire la realitatea și corectitudinea operațiunilor finanțate de [FEOGA], pentru a preveni și urmări neregulile și pentru a recupera sumele pierdute ca urmare a neregulilor sau a neglijenței;
               […] prezentul regulament nu afectează dispozițiile naționale în materie de control care sunt mai ample decât cele prevăzute în prezentul regulament;
               […] statele membre trebuie să fie încurajate să întărească controalele cu privire la documentele comerciale ale întreprinderilor beneficiare sau debitoare, pe care le-au efectuat în conformitate cu Directiva 77/435/CEE [a Consiliului din 27 iunie 1977 privind controalele efectuate de statele membre cu privire la operațiunile care fac parte din sistemul de finanțare prin Fondul european de orientare și garantare agricolă, secțiunea «Garantare» (JO L 172, p. 17)];
               […] întrucât introducerea, de către statele membre, a reglementării care rezultă din Directiva 77/435[…] a permis constatarea necesității de a modifica sistemul existent, în funcție de experiența acumulată; întrucât este necesar să se încorporeze aceste modificări într-un regulament, ținând cont de caracterul dispozițiilor implicate;
               […]
               […] în vreme ce revine mai întâi statelor membre să adopte programele de control, este necesar ca aceste programe să fie comunicate Comisiei pentru ca aceasta să poată să-și asume rolul de supraveghere și de coordonare și pentru ca aceste programe să fie adoptate pe baza criteriilor corespunzătoare; întrucât controalele pot fi concentrate pe sectoare sau întreprinderi cu risc de fraudă ridicat.”

               5

               Articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4045/89 prevede:
               „În sensul prezentului regulament, se înțelege prin «documente comerciale» totalitatea registrelor contabile, registrelor, notelor și documentelor justificative, contabilitatea, dosarele de producție și de calitate și corespondența referitoare la activitatea profesională a întreprinderii, precum și datele comerciale, sub orice formă, inclusiv sub formă informatică, cu condiția ca aceste documente sau date să fie în legătură directă sau indirectă cu operațiunile menționate la alineatul (1).”

               6

               Articolul 2 din regulamentul menționat prevede:
               „(1)   Statele membre procedează la controale ale documentelor comerciale ale întreprinderilor, ținând cont de caracterul operațiunilor controlate. Statele membre veghează ca alegerea întreprinderilor ce urmează a fi controlate să permită asigurarea eficienței măsurilor de prevenire și detectare a neregulilor în cadrul sistemului de finanțare FEOGA, secțiunea «Garantare». Selectarea ține în special cont de importanța financiară a întreprinderilor din acest domeniu și de alți factori de risc.
               […]
               (4)   Perioada de control se situează între 1 iulie și 30 iunie din anul următor.
               Controlul se referă la o perioadă de cel puțin douăsprezece luni care se încheie în cursul perioadei de control precedente; ea poate fi extinsă pentru perioade stabilite de statul membru, care precedă sau urmează perioadei de douăsprezece luni.
               […]”

               7

               Potrivit articolului 4 din același regulament:
               „Întreprinderile păstrează documentele comerciale menționate la articolul 1 alineatul (2) și la articolul 3 pe o perioadă de cel puțin trei ani, începând de la sfârșitul anului întocmirii acestora.
               Statele membre pot să prevadă o perioadă mai lungă pentru păstrarea acestor documente.”

               8

               Articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4045/89 prevede:
               „Conducătorii întreprinderilor sau un terț se asigură că toate documentele comerciale și informațiile suplimentare sunt furnizate agenților cu sarcini de control sau persoanelor împuternicite în acest scop. Datele stocate în format electronic sunt furnizate pe un suport adecvat.”

               9

               Articolul 6 din regulamentul menționat prevede:
               „(1)   Statele membre se asigură ca agenții însărcinați cu controalele să aibă dreptul să obțină documentele comerciale. Acest drept se exercită cu respectarea dispozițiilor naționale în domeniu și nu afectează aplicarea normelor aferente procedurii penale cu privire la obținerea de documente.
               (2)   Statele membre iau măsurile adecvate pentru a sancționa persoanele fizice sau juridice care nu respectă obligațiile prevăzute în prezentul regulament.”

               10

               Articolul 9 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:
               „Înainte de 1 ianuarie ulterior perioadei de control, statele membre transmit Comisiei un raport detaliat cu privire la aplicarea prezentului regulament.”

               11

               Punctul 4 litera (g) din anexa II la Regulamentul (CEE) nr. 1863/90 al Comisiei din 29 iunie 1990 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 4045/89 (JO L 170, p. 23), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2278/96 al Comisiei din 28 noiembrie 1996 (JO L 308, p. 30, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1863/90”), prevede comunicarea, în cadrul raportului anual prezentat de statele membre în aplicarea articolului 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4045/89, a „rezultatelor controalelor, efectuate corespunzător perioadei de control anterioare celei care face obiectul prezentului raport, ale căror rezultate nu erau disponibile la momentul comunicării raportului corespunzător perioadei respective”.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               12

               Syndicat OP 84, care este o organizație agricolă constituită din 48 de producători de fructe și legume, a pus în aplicare un program operațional pentru perioada cuprinsă între 1 iulie 1997 și 31 decembrie 1998. Ca urmare a acestui fapt, a primit ajutoare comunitare provenite de la FEOGA, secțiunea „Garantare”.

               13

               Prin scrisoarea din 30 mai 2000, Syndicat OP 84 a fost informată de autoritățile naționale competente cu privire la inițierea unui control la fața locului în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 4045/89. Operațiunile de control nu au putut însă avea loc decât începând cu data de 22 ianuarie 2001, fiind finalizate la 24 ianuarie 2001.

               14

               Întrucât acest control a permis să se constate că anumite acțiuni în legătură cu care Syndicat OP 84 pretindea că avea dreptul la ajutor comunitar nu erau eligibile din cauza caracterului lor pur individual și că modalitățile de alimentare a fondului operațional de către membrii Syndicat OP 84 nu erau conforme cu articolul 15 din Regulamentul (CE) nr. 2200/96 al Consiliului din 28 octombrie 1996 privind organizarea comună a pieței în sectorul fructelor și legumelor (JO L 297, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 20, p. 29), Oniflhor a solicitat, prin scrisoarea din 30 octombrie 2001, ca Syndicat OP 84 să restituie toate sumele primite pentru anii 1997 și 1998 și, ulterior, a emis un titlu executoriu corespunzător sumelor care trebuiau recuperate.

               15

               Prin hotărârea din 7 noiembrie 2006, tribunal administratif de Marseille (Tribunalul Administrativ Marsilia) a anulat titlul executoriu emis împotriva Syndicat OP 84. Această hotărâre a fost anulată însă prin hotărârea din 8 decembrie 2008 pronunțată de cour administrative d’appel de Marseille (Curtea Administrativă de Apel Marsilia), care a respins cererile prezentate de Syndicat OP 84 în fața tribunal administratif de Marseille. În aceste condiții, Syndicat OP 84 a formulat recurs la Conseil d’État.

               16

               În susținerea recursului, Syndicat OP 84 a invocat, printre altele, un motiv întemeiat pe faptul că cour administrative d’appel de Marseille ar fi săvârșit o eroare de drept prin aceea că a statuat că administrația putea, fără a încălca dispozițiile articolului 2 din Regulamentul nr. 4045/89, să inițieze un control în cursul perioadei de control cuprinse între 1 iulie 1999 și 30 iunie 2000 și să îl continue în cursul perioadei de control cuprinse între 1 iulie 2000 și 30 iunie 2001, pentru motivul că comportamentul său făcuse imposibil un control efectiv în cursul primei perioade.

               17

               Considerând că răspunsul la acest motiv ridică o serie de probleme privind interpretarea dispozițiilor pertinente ale Regulamentului nr. 4045/89, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Perioada de control cuprinsă între data de 1 iulie a unui an și data de 30 iunie a anului următor, prevăzută la alineatul (4) al articolului 2 din Regulamentul nr. 4045/89 […], trebuie interpretată ca fiind perioada în cursul căreia administrația însărcinată cu efectuarea controlului trebuie să informeze organizația de producători cu privire la controlul preconizat, să inițieze și să realizeze toate operațiunile de control la fața locului și asupra înscrisurilor și să comunice rezultatele controlului sau ca fiind perioada în cursul căreia trebuie efectuate numai unele dintre aceste acte de procedură?

                        2)

                        În ipoteza în care comportamentul sau inacțiunile organizației de producători fac imposibilă realizarea efectivă a unui control inițiat în cursul unei perioade de control, administrația poate, în pofida inexistenței unor dispoziții exprese în acest sens în regulamentul […] [menționat], să continue operațiunile de control în cursul următoarei perioade de control fără ca procedura să fie afectată de o neregulă pe care întreprinderea controlată ar putea-o invoca împotriva deciziei prin care se stabilesc consecințele care decurg din rezultatele acestui control?

                        3)

                        În cazul unui răspuns negativ la întrebarea anterioară, atunci când comportamentul sau inacțiunile organizației de producători fac imposibil un control efectiv, administrația poate să impună rambursarea ajutoarelor primite? O asemenea măsură constituie una dintre sancțiunile care pot fi aplicate în temeiul dispozițiilor articolului 6 din [respectivul] regulament?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima și la a doua întrebare

               18

               Prin intermediul primelor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă articolul 2 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 trebuie interpretat în sensul că administrația poate efectua operațiunile de control, anunțate în cursul perioadei de control cuprinse între data de 1 iulie a unui an și data de 30 iunie a anului următor, în afara perioadei respective fără ca procedura să fie afectată de o neregulă pe care operatorul controlat ar putea să o invoce împotriva deciziei prin care se stabilesc consecințele care decurg din rezultatele acestui control.

               19

               Este adevărat că articolul 2 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul nr. 4045/89, potrivit căruia „[p]erioada de control se situează între [data de] 1 iulie [a unui an] și [data de] 30 iunie din anul următor”, nu prevede explicit posibilitatea de a continua operațiunile de control, care au fost anunțate operatorului în cursul perioadei indicate, în afara respectivei perioade, indiferent dacă o astfel de posibilitate este sau nu este motivată de o lipsă de cooperare din partea operatorului controlat.

               20

               Prin urmare, în vederea interpretării dispoziției menționate, este necesar să se țină seama nu numai de textul și de economia generală a acesteia, ci și de contextul său, precum și de obiectivele urmărite de Regulamentul nr. 4045/89 în ansamblul său.

               21

               În ceea ce privește respectivele obiective, reiese din interpretarea primului considerent al Regulamentului nr. 4045/89 coroborat cu al treilea și cu al patrulea considerent că respectivul regulament urmărește să sporească eficiența controalelor pe care trebuie să le efectueze statele membre pentru a preveni și a elimina neregulile care pot exista în domeniul FEOGA (a se vedea Hotărârea din 13 iunie 2013, Unanimes și alții, C-671/11-C-676/11, punctul 17).

               22

               Pentru a garanta că controalele naționale sunt efectiv realizate și eficiente și, prin urmare, pentru a asigura îndeplinirea cerinței privind protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene, Regulamentul nr. 4045/89 prevede că respectivele controale sunt ele însele supravegheate și coordonate de Comisie, astfel cum se indică în al zecelea considerent al regulamentului menționat. Chiar articolul 2 din acest regulament este cel care urmărește să organizeze sistemul uniform de control care funcționează sub supravegherea Comisiei. Prin alineatul (4), respectivul articol asigură în special că acest control are un anumit caracter sistematic și o anumită periodicitate (a se vedea Hotărârea Unanimes și alții, citată anterior, punctul 18).

               23

               Întrucât articolul 2 din Regulamentul nr. 4045/89 urmărește astfel să determine cadrul exercitării activității de control desfășurate de statele membre în vederea protejării intereselor financiare ale Uniunii, noțiunea de perioadă de control trebuie interpretată din perspectiva obiectivului asigurării eficienței controalelor pe care îl prevede acest articol.

               24

               Or, respectarea acestui obiectiv presupune ca o operațiune de control să poată continua după încheierea perioadei de control delimitate de articolul 2 alineatul (4) din regulamentul menționat în cazul în care a fost imposibil din punct de vedere material ca întreaga operațiune să fie realizată în termenul stabilit.

               25

               Astfel pot sta lucrurile chiar dacă nu operatorul controlat este cel care a făcut să fie imposibilă încheierea controlului în termenul stabilit.

               26

               Trebuie totuși precizat că, în cazul în care imposibilitatea de a realiza operațiunea de control și, prin urmare, imposibilitatea de a comunica rezultatele acesteia Comisiei înaintea expirării termenului stabilit pentru efectuarea acestei operațiuni și, respectiv, a acestei comunicări sunt imputabile autorităților de control, statul membru în cauză nu poate invoca față de Uniune obiectivul eficienței pentru a justifica nerespectarea periodicității controalelor astfel cum este prevăzută la articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4045/89.

               27

               De altfel, se constată că posibilitatea de a continua, dacă este necesar, operațiunile de control a fost deja avută în vedere cu ocazia adoptării Regulamentului nr. 1863/90. Astfel cum a amintit Comisia în observațiile sale scrise, punctul 4 litera (g) din anexa II la regulamentul menționat permite includerea rezultatelor controalelor efectuate corespunzător perioadei de control precedente care nu erau disponibile la momentul comunicării raportului corespunzător acestei perioade. Dat fiind că raportul menționat trebuie, potrivit articolului 9 din Regulamentul nr. 4045/89, să fie comunicat Comisiei înainte de data de 1 ianuarie care urmează perioadei de control, Regulamentul nr. 1863/90 recunoaște cel puțin posibilitatea de a finaliza operațiunile de control, inițiate în cursul perioadei de control precedente, după încheierea acesteia.

               28

               Cu toate acestea, este necesar să se arate că, față de operatorii controlați, corectitudinea controalelor efectuate nu poate depinde de măsura în care punerea în aplicare a respectivelor controale este conformă cu regulile stabilite la articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4045/89.

               29

               Astfel, respectiva dispoziție nu face decât să stabilească reguli cu caracter organizatoric în scopul de a garanta eficiența controalelor și se limitează, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 22 din prezenta hotărâre, la a reglementa raporturile dintre statele membre și Uniune în scopul protejării intereselor financiare ale acesteia din urmă. Dispoziția menționată nu privește însă raporturile dintre autoritățile de control și operatorii controlați.

               30

               Prin urmare, articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4045/89 nu poate fi interpretat în sensul că conferă operatorilor în cauză un drept care să le permită să se opună unor controale care sunt diferite sau mai extinse decât cele avute în vedere de această dispoziție. Pe de altă parte, prin faptul că ar avea drept eventuală consecință împiedicarea recuperării unor ajutoare primite sau folosite în mod nelegal, un astfel de drept ar pune în pericol protecția intereselor financiare ale Uniunii (a se vedea Hotărârea Unanimes și alții, citată anterior, punctul 29).

               31

               În orice caz, controalele impuse de Regulamentul nr. 4045/89 privesc operatorii care au aderat din proprie inițiativă la schema de sprijin instituită de FEOGA, secțiunea „Garantare”, și care, pentru a putea beneficia de un ajutor, au acceptat efectuarea de controale pentru a se verifica legalitatea utilizării resurselor Uniunii. Acești operatori nu pot contesta în mod valabil legalitatea unui astfel de control numai pentru motivul că acesta nu a urmat regulile cu caracter organizatoric referitoare la raporturile dintre statele membre și Comisie (a se vedea Hotărârea Unanimes și alții, citată anterior, punctul 30).

               32

               Pe de altă parte, securitatea juridică a operatorilor controlați în raport cu autoritățile publice care efectuează aceste controale și decid, dacă este cazul, cu privire la acțiunile care trebuie inițiate este garantată de termenul de prescripție a acțiunilor, care este, potrivit articolului 3 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166), în principiu, de patru ani de la săvârșirea încălcării unei dispoziții a dreptului Uniunii ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic care are sau poate avea ca efect prejudicierea bugetului Uniunii. Or, astfel cum a arătat deja Curtea, termenele de prescripție îndeplinesc, în general, funcția de asigurare a securității juridice (a se vedea Hotărârea din 24 iunie 2004, Handlbauer, C-278/02, Rec., p. I-6171, punctul 40 și jurisprudența citată).

               33

               Prin urmare, nu se poate considera că aduce atingere principiului securității juridice posibilitatea ca beneficiarul unui ajutor acordat în cadrul schemei de sprijin instituite de FEOGA, secțiunea „Garantare”, să fie supus unei operațiuni de control în afara perioadei stabilite la articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4045/89, cât timp termenul de prescripție nu a expirat încă.

               34

               Rezultă din toate cele de mai sus că urmează să se răspundă la primele două întrebări că articolul 2 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 trebuie interpretat în sensul că administrația poate, dacă este necesar, să continue operațiunile de control, anunțate în cursul perioadei de control cuprinse între data de 1 iulie a unui an și data de 30 iunie a anului următor, în afara perioadei respective fără ca procedura să fie afectată, din această cauză, de o neregulă pe care operatorul controlat ar putea să o invoce împotriva deciziei prin care se stabilesc consecințele care decurg din rezultatele acestui control.

         Cu privire la a treia întrebare

               35

               Având în vedere răspunsul dat la prima și la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               36

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolul 2 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 4045/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controalele efectuate de către statele membre cu privire la operațiunile care fac parte din sistemul de finanțare prin Fondul european de orientare și garantare agricolă, secțiunea „Garantare”, și de abrogare a Directivei 77/435/CEE, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3094/94 al Consiliului din 12 decembrie 1994, trebuie interpretat în sensul că administrația poate, dacă este necesar, să continue operațiunile de control, anunțate în cursul perioadei de control cuprinse între data de 1 iulie a unui an și data de 30 iunie a anului următor, în afara perioadei respective fără ca procedura să fie afectată, din această cauză, de o neregulă pe care operatorul controlat ar putea să o invoce împotriva deciziei prin care se stabilesc consecințele care decurg din rezultatele acestui control.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 15 iunie 2011. # Graf-Syteco GmbH & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale SYTECO - Mărcile naționale și Benelux figurative anterioare TECO - Motive relative de refuz - Lipsa riscului de confuzie - Lipsa de similitudine între semne - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Refuz parțial de înregistrare. # Cauza T-229/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 15 iunie 2011 – Graf‑Syteco/OAPI – Teco Electric & Machinery (SYTECO)
      (Cauza T‑229/10)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale SYTECO – Mărcile naționale și Benelux figurative anterioare TECO – Motive relative de refuz – Lipsa riscului de confuzie – Lipsa de similitudine între semne – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Refuz parțial de înregistrare”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         24-27 și 41)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei camerei întâi de recurs a OAPI din 18 februarie 2010 (cauza R 230/2009‑1), privind o
                  procedură de opoziție între Teco Electric &Machinery Co. Ltd și Graf‑Syteco GmbH &Co. KG

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Graf‑Syteco GmbH &Co. KG

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală SYTECO pentru produse și servicii din clasele 9, 37 și 42 – cererea nr. 5061494

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Teco Electric &Machinery Co. Ltd

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Patru mărci figurative naționale cuprinzând elementul verbal TECO pentru produse din clasele 7, 9 și 11

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite în parte opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge calea de atac

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Graf‑Syteco GmbH & Co. KG la plata cheltuielilor de judecată.