title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a opta) din data de 26 noiembrie 2008. # Deepak Rajani împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ATOZ - Marcă internațională verbală anterioară ARTOZ - Inexistența obligației de a aduce dovada utilizării serioase - Data la care începe să curgă termenul de cinci ani - Data înregistrării mărcii anterioare - Articolul 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 - Obligația de motivare - Articolele 73 și 79 din Regulamentul nr. 40/94 și articolul 6 din CEDO. # Cauza T-100/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 26 noiembrie 2008 – Rajani/OAPI – Artoz‑Papier (ATOZ)
      (Cauza T‑100/06)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ATOZ – Marcă internațională verbală anterioară ARTOZ – Inexistența obligației de a aduce dovada utilizării serioase – Data la care începe să curgă termenul de cinci ani – Data înregistrării mărcii anterioare – Articolul 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 – Obligația de motivare – Articolele 73 și 79 din Regulamentul nr. 40/94 și articolul 6 din CEDO”
      1.                     Marcă comunitară – Observații ale terților și opoziție – Examinarea opoziției – Dovadă a utilizării mărcii anterioare [Regulamentul
            nr. 40/94 al Consiliului, art. 43 alin. (2) și (3)] (a se vedea punctele 35, 43-45 și 49)
      2.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 65 și 66)
      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 11 ianuarie 2006 (cauza R 1126/2004‑2) privind o
                  procedură de opoziție între Artoz‑Papier AG și domnul Deepak Rajani

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Deepak Rajani

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală ATOZ pentru servicii din clasele 35 și 41 – cererea nr. 1319961

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Artoz‑Papier AG

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Marca internațională verbală ARTOZ pentru servicii din clasele 35 și 41

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

         Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă pe domnul Deepak Rajani la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 6 septembrie 2012.#The Commissioners for Her Majestyʼs Revenue & Customs împotriva Philips Electronics UK Ltd.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Upper Tribunal Tax and Chancery Chamber.#Libertatea de stabilire — Legislație fiscală — Impozit pe profit — Degrevare fiscală — Legislație națională care exclude transferul pierderilor înregistrate pe teritoriul național de un sediu permanent nerezident al unei societăți stabilite într-un alt stat membru către o societate care face parte din același grup stabilită pe teritoriul național.#Cauza C-18/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      6 septembrie 2012 (
            *1
         )
      „Libertatea de stabilire — Legislație fiscală — Impozit pe profit — Degrevare fiscală — Legislație națională care exclude transferul pierderilor înregistrate pe teritoriul național de un sediu permanent nerezident al unei societăți stabilite într-un alt stat membru către o societate care face parte din același grup stabilită pe teritoriul național”
      În cauza C-18/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Regatul Unit), prin decizia din 17 decembrie 2010, primită de Curte la 12 ianuarie 2011, în procedura

         The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

      împotriva

         Philips Electronics UK Ltd,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul J.-C. Bonichot (raportor), președinte de cameră, doamna A. Prechal, domnii K. Schiemann, L. Bay Larsen și E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 16 februarie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Philips Electronics UK Ltd, de D. Milne, QC, și de D. Jowell, barrister;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de S. Hathaway, în calitate de agent, asistat de K. Bacon, barrister;

               —

               pentru guvernul danez, de C. Vang, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de W. Mölls și de R. Lyal, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 aprilie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 43 CE și 48 CE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Philips Electronics UK Ltd (denumită în continuare „Philips Electronics UK”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs, pe de altă parte, în legătură cu aplicarea legislației privind degrevarea la nivelul grupului acordată anumitor societăți membre ale unui consorțiu.

         Cadrul juridic național

               3

               Legea din 1998 privind impozitele pe venit și pe profit (Income and Corporation Taxes Act 1988), în versiunea aplicabilă în acțiunea principală (denumită în continuare „ICTA”), prevede la articolul 402:
               „(1)   Sub rezerva dispozițiilor prezentului capitol și ale articolului 492 alineatul (8) și în conformitate cu acestea, degrevarea aferentă pierderilor comerciale și alte sume eligibile pentru o degrevare de la plata impozitului pe profit pot fi cesionate de o societate (denumită în continuare «societatea cedentă») în cazurile prevăzute la alineatele (2) și (3) de mai jos și pot conduce la dreptul, în favoarea unei alte societăți (denumită în continuare «societatea solicitantă»), la cererea acesteia, la o degrevare de la plata impozitului pe profit, denumită «degrevare la nivelul grupului» («group relief»).
               [...]
               (3)   Degrevarea la nivelul grupului poate avea de asemenea loc între o societate cedentă și o societate solicitantă [...] atunci când una dintre acestea este membră a unui grup de societăți, iar cealaltă este deținută de un consorțiu și o altă societate este membră atât a grupului, cât și a consorțiului. Cererea formulată în temeiul prezentului alineat este denumită «cerere la nivel de consorțiu».
               (3A)   Degrevarea la nivelul grupului nu este posibilă decât dacă atât societatea cedentă, cât și societatea solicitantă îndeplinesc condiția următoare.
               (3B)   Condiția este ca societatea să fie rezidentă în Regatul Unit sau să fie o societate nerezidentă care să desfășoare o activitate comercială în Regatul Unit prin intermediul unui sediu permanent.
               [...]
               (6)   Suma plătită în schimbul unei degrevări la nivelul grupului

                        (a)

                        nu este luată în considerare în calculul profiturilor și al pierderilor niciuneia dintre societăți, în vederea stabilirii impozitului pe profit, și

                        (b)

                        nu este considerată, în sensul [Corporation Tax Acts], drept o distribuire sau o impozitare a venitului;

                  în prezentul alineat, «suma plătită în schimbul unei degrevări la nivelul grupului» reprezintă plata efectuată societății cedente de către societatea solicitantă în temeiul unui acord pe care acestea l-au încheiat cu privire la un cuantum cesionat prin intermediul unei degrevări la nivelul grupului, iar această sumă nu depășește cuantumul cesionat.”

               4

               Articolul 403D din ICTA prevede:
               „(1)   Într-o perioadă contabilă, pot constitui, în sensul prezentului capitol, sume care reprezintă pierderi și alte sume care pot fi cesionate sub forma unei degrevări la nivelul grupului de către o societate nerezidentă numai pierderile sau alte sume care

                        (a)

                        pot proveni din activități desfășurate de această societate și care au generat în perioada respectivă venituri și câștiguri care sunt sau (dacă ar exista) ar fi incluse în calculul profiturilor impozabile ale societății aferente perioadei în cauză în vederea aplicării impozitului pe profit;

                        (b)

                        nu provin din activități ale societății care sunt scutite de impozitul pe profit aferent acestei perioade în temeiul oricărui acord cu privire la evitarea dublei impuneri și

                  [...]

                        (i)

                        [nicio parte] din pierderea respectivă sau din altă sumă sau

                        (ii)

                        din orice sumă inclusă în calculul acesteia,

                  nu corespunde cu sau nu este reprezentată în orice sumă care, în vederea stabilirii unui impozit datorat în străinătate, este deductibilă (în orice perioadă) sau poate fi în alt mod scăzută din profiturile care nu sunt obținute în Regatul Unit [«non-UK profits»] de societatea respectivă sau de orice altă persoană.
               [...]
               (3)   În prezentul articol, «profiturile care nu sunt obținute în Regatul Unit» [«non-UK profits»] reprezintă, în raport cu orice persoană, sumele care

                        (a)

                        sunt considerate, în vederea stabilirii unui impozit datorat în străinătate, ca fiind cuantumul profiturilor, al veniturilor sau al câștigurilor pentru care (după aplicarea deducerilor) persoana respectivă trebuie să plătească impozitul menționat și

                        (b)

                        nu corespund cu și nu sunt reprezentate în profiturile totale (ale persoanei respective sau ale oricărei alte persoane) aferente unei perioade contabile,

                  sau sumele luate în considerare pentru calcularea unor astfel de cuantumuri.
               [...]
               (6)   În prezentul articol nu se va ține cont de legislația altei țări decât Regatul Unit [al Marii Britanii și Irlandei de Nord] care, pentru aplicarea unui impozit datorat în străinătate, condiționează deductibilitatea unei sume de faptul dacă aceasta este sau nu este deductibilă în vederea aplicării impozitului în Regatul Unit.
               [...]”

               5

               Pe de altă parte, articolul 406 alineatul (2) din ICTA prevede:
               „Conform alineatelor (3) și (4) de mai jos, în cazul în care societatea de legătură poate (independent de orice deficit de profit) introduce o cerere la nivel de consorțiu cu privire la o pierdere sau la altă sumă deductibilă aferentă unei perioade contabile determinate a unei societăți membre a consorțiului, un membru al grupului poate introduce orice cerere la nivel de consorțiu care ar putea fi introdusă de societatea de legătură, iar în cazul în care societatea solicitantă este un membru al grupului, fracțiunea relevantă în sensul secțiunii 403C este identică cu fracțiunea care ar fi luată în considerare dacă societatea solicitantă ar fi societatea de legătură.”

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               6

               Philips Electronics UK est o societate care are reședința fiscală în Regatul Unit. Aceasta face parte din grupul Philips, la conducerea căruia se află o societate-mamă stabilită în Țările de Jos. Societatea-mamă a constituit împreună cu grupul sud-coreean LG Electronics o întreprindere comună. Această întreprindere comună are o filială olandeză, LG Philips Displays Netherlands BV, (denumită în continuare „LG.PD Netherlands”), care are un sediu permanent în Regatul Unit.

               7

               Philips Electronics UK a urmărit să impute asupra profitului propriu o parte din pierderile înregistrate de sediul permanent stabilit în Regatul Unit al LG.PD Netherlands aferente exercițiilor financiare 2001-2004.

               8

               Cererea sa a fost respinsă de autoritățile fiscale din Regatul Unit în special pentru motivul că pierderile LG.PD Netherlands puteau fi imputate asupra profitului acesteia din urmă în Țările de Jos. Acest motiv a fost între altele contestat la First-tier Tribunal (Tax Chamber).

               9

               First-tier Tribunal (Tax Chamber) a dat câștig de cauză societății Philips Electronics UK. În acest caz, autoritățile fiscale din Regatul Unit au declarat apel la Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).

               10

               Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        În ipoteza în care un stat membru (precum Regatul Unit) include în baza sa de impozitare profitul și pierderile unei societăți care este înregistrată și are reședința fiscală în alt stat membru (precum Țările de Jos), în măsura în care profitul respectiv este obținut dintr-o activitate desfășurată în Regatul Unit de societatea din Țările de Jos prin intermediul unui sediu permanent situat în Regatul Unit, faptul că Regatul Unit se opune cesionării pierderilor înregistrate în Regatul Unit de un sediu permanent situat în Regatul Unit al unei societăți nerezidente în Regatul Unit către o societate din Regatul Unit printr-o degrevare la nivelul grupului, atunci când orice parte a acestor pierderi sau orice sumă avută în vedere pentru calculul acestora «corespunde cu sau este reprezentată de orice sumă care, în vederea aplicării unui impozit datorat în străinătate, este deductibilă (în orice perioadă) sau poate fi în alt mod scăzută din profitul care nu este obținut în Regatul Unit de societatea respectivă sau de orice persoană», și anume faptul de a permite cesionarea pierderilor înregistrate în Regatul Unit în cazul unui sediu permanent situat în Regatul Unit doar dacă este evident că, la momentul cererii, nu poate exista nicio altă deducere sau scutire în niciun alt stat din afara Regatului Unit (inclusiv orice alt stat membru, precum Țările de Jos), nefiind suficient că degrevarea disponibilă în afara Regatului Unit nu a fost de fapt solicitată, și în împrejurări în care nu există condiții echivalente aplicabile cesionării pierderilor înregistrate în Regatul Unit de o societate rezidentă în Regatul Unit, constituie o restricție privind libertatea de stabilire în Regatul Unit a unui resortisant al unui stat membru potrivit articolului 49 TFUE ([fostul] articol 43 CE)?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ, această restricție poate fi justificată:

                                 a)

                                 exclusiv pe baza necesității de a evita dubla utilizare a pierderilor sau

                                 b)

                                 exclusiv pe baza necesității de a menține repartizarea echilibrată a competenței de impozitare între statele membre sau

                                 c)

                                 atât pe baza necesității de a menține repartizarea echilibrată a competenței de impozitare între statele membre, cât și pe baza necesității de a evita dubla utilizare a pierderilor?

                        3)

                        În cazul unui răspuns afirmativ, restricția este proporțională cu o astfel de justificare sau cu astfel de justificări?

                        4)

                        În ipoteza în care nu se justifică nicio restricție asupra drepturilor societății din Țările de Jos sau în măsura în care aceasta nu este proporțională cu nicio justificare, dreptul Uniunii [...] impune Regatului Unit să acorde societății din Regatul Unit o compensare precum dreptul de a solicita o degrevare la nivelul grupului imputabilă asupra profitului acesteia?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               11

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 43 CE trebuie interpretat în sensul că faptul ca o legislație națională să supună unei condiții constând în imposibilitatea utilizării pierderilor în vederea stabilirii unui impozit datorat în străinătate posibilitatea de a transfera către o societate rezidentă, prin intermediul unei degrevări la nivelul grupului, pierderile înregistrate în statul membru respectiv de sediul permanent al unei societăți nerezidente, în timp ce transferul pierderilor înregistrate în acest stat membru de o societate rezidentă nu este supus niciunei condiții echivalente, constituie o restricție privind libertatea unei societăți nerezidente de a se stabili într-un alt stat membru.

               12

               Libertatea de stabilire, pe care articolul 43 CE o recunoaște resortisanților Uniunii și care presupune accesul acestora la activitățile independente și exercitarea acestora, precum și constituirea și administrarea întreprinderilor în aceleași condiții cu cele definite pentru resortisanții proprii de legislația statului membru de stabilire, cuprinde, potrivit articolului 43 CE, în ceea ce privește societățile constituite în conformitate cu legislația unui stat membru și având sediul social, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în cadrul Comunității, dreptul de a-și desfășura activitatea în statul membru respectiv prin intermediul unei filiale, al unei sucursale sau al unei agenții (Hotărârea din 21 septembrie 1999, Saint-Gobain ZN, C-307/97, Rec., p. I-6161, punctul 35, și Hotărârea din 13 decembrie 2005, Marks & Spencer, C-446/03, Rec., p. I-10837, punctul 30).

               13

               Întrucât articolul 43 primul paragraf a doua teză CE lasă în mod expres posibilitatea operatorilor economici de a alege liber forma juridică adecvată pentru desfășurarea activităților lor în alt stat membru, această alegere liberă nu trebuie să fie limitată prin dispoziții fiscale discriminatorii (Hotărârea din 28 ianuarie 1986, Comisia/Franța, 270/83, Rec., p. 273, punctul 22).

               14

               Astfel, libertatea de a alege forma juridică adecvată pentru desfășurarea activităților într-un alt stat membru are în special ca obiect crearea posibilității pentru societățile cu sediul într-un stat membru de a deschide o sucursală într-un alt stat membru pentru a-și desfășura activitatea în acest din urmă stat în aceleași condiții ca acelea care se aplică filialelor (Hotărârea din 23 februarie 2006, CLT-UFA, C-253/03, Rec., p. I-1831, punctul 15).

               15

               În această privință, o legislație precum cea în discuție în acțiunea principală supune anumitor condiții posibilitatea de a transfera către o societate rezidentă, prin intermediul unei degrevări la nivelul grupului, anumite pierderi înregistrate în statul membru respectiv de sediul permanent unei societăți nerezidente, în timp ce transferul pierderilor înregistrate în acest stat membru de o societate rezidentă nu este supus niciunei condiții echivalente.

               16

               O astfel de diferență de tratament face mai puțin atractivă pentru societățile care au sediul în alte state membre exercitarea libertății de stabilire prin intermediul unui sediu permanent. Rezultă din aceasta că o legislație națională precum cea în discuție în acțiunea principală limitează libertatea de a alege forma juridică adecvată pentru desfășurarea unor activități într-un alt stat membru.

               17

               Pentru ca o astfel de diferență de tratament să fie compatibilă cu dispozițiile Tratatului CE privind libertatea de stabilire, trebuie ca aceasta să aibă în vedere situații care nu sunt comparabile în mod obiectiv sau să fie justificată de un motiv imperativ de interes general (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, Rec., p. I-11753, punctul 167). Analizarea caracterului comparabil al unei situații comunitare cu o situație internă trebuie să fie realizată ținând cont de obiectivul urmărit de dispozițiile naționale în cauză (Hotărârea din 25 februarie 2010, X Holding, C-337/08, Rep., p. I-1215, punctul 22).

               18

               Regatul Unit susține că situația unei societăți nerezidente care are doar un sediu permanent pe teritoriul național, care nu este impozitat decât în limita profitului obținut pe acest din urmă teritoriu, imputabil sediului permanent menționat, nu este comparabilă cu situația unei societăți rezidente care poate de altfel să fie filiala unei societăți-mamă nerezidente și care este impozitată asupra tuturor veniturilor sale.

               19

               Cu toate acestea, o asemenea analiză nu poate fi admisă. Astfel, situația unei societăți nerezidente care are doar un sediu permanent pe teritoriul național și situația unei societăți rezidente sunt, raportate la obiectivul unui regim fiscal precum cel în cauză în acțiunea principală, comparabile în mod obiectiv în măsura în care este vorba despre posibilitatea de a transfera, prin intermediul unei degrevări la nivelul grupului, pierderile înregistrate în Regatul Unit către o altă societate care face parte din acest grup.

               20

               În consecință, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 43 CE trebuie interpretat în sensul că faptul ca o legislație națională să supună unei condiții constând în imposibilitatea utilizării pierderilor în vederea stabilirii unui impozit datorat în străinătate posibilitatea de a transfera către o societate rezidentă, prin intermediul unei degrevări la nivelul grupului, pierderile înregistrate în statul membru respectiv de sediul permanent al societății nerezidente, în timp ce transferul pierderilor înregistrate în acest stat membru de o societate rezidentă nu este supus niciunei condiții echivalente, constituie o restricție privind libertatea unei societăți nerezidente de a se stabili într-un alt stat membru.

         Cu privire la a doua întrebare

               21

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o restricție privind libertatea unei societăți nerezidente de a se stabili într-un alt stat membru, precum cea în discuție în acțiunea principală, poate fi justificată prin motive imperative de interes general întemeiate pe obiectivul care vizează evitarea unei duble luări în considerare a pierderilor, pe menținerea repartizării echilibrate a competenței de impozitare între statele membre sau pe aceste două justificări considerate împreună.

               22

               Rezultă dintr-o jurisprudență constantă că o restricție privind libertatea de stabilire poate fi admisă dacă se justifică prin motive imperative de interes general. În plus, în această ipoteză, ar trebui ca restricția să fie de natură să asigure realizarea obiectivului în cauză și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv (Hotărârea Marks & Spencer, citată anterior, punctul 35).

               23

               Cu privire, în primul rând, la menținerea repartizării competenței de impozitare între statele membre, trebuie amintit că aceasta reprezintă un obiectiv legitim recunoscut de Curte (a se vedea în special Hotărârea din 29 noiembrie 2011, National Grid Indus, C-371/10, Rep., p. I-12273, punctul 45).

               24

               Astfel cum a evidențiat Curtea, acest obiectiv constă, între altele, în păstrarea simetriei dintre dreptul de a impozita profitul și posibilitatea de a deduce pierderile (a se vedea Hotărârea din 15 mai 2008, Lidl Belgium, C-414/06, Rep., p. I-3601, punctul 33).

               25

               Cu toate acestea, într-o situație precum cea în discuție în acțiunea principală, competența de impozitare a statului membru gazdă pe teritoriul căruia se desfășoară activitatea economică din care au rezultat pierderile sediului permanent nu este deloc afectată de posibilitatea transferării către o societate rezidentă, prin intermediul unei degrevări la nivelul grupului, a pierderilor înregistrate de un sediu permanent care este situat pe teritoriul statului membru menționat.

               26

               Această situație trebuie diferențiată de cea în care ar fi în discuție posibilitatea de a lua în considerare pierderile înregistrate într-un alt stat membru și care ar ține, cu acest titlu, de competența de impozitare a acestui din urmă stat, și în care nu ar fi menținută simetria dintre dreptul de impozitare a profitului și posibilitatea deducerii pierderilor. Astfel, într-o situație precum cea în discuție în acțiunea principală, în care se ridică problema transferului către o societate rezidentă a pierderilor înregistrate de un sediu permanent situat pe teritoriul aceluiași stat membru, competența acestuia din urmă de a impozita eventualul profit care rezultă din activitatea desfășurată pe teritoriul său de sediul permanent nu este afectată.

               27

               Rezultă că statul membru gazdă pe teritoriul căruia se desfășoară activitatea economică din care au rezultat pierderile sediului permanent nu poate invoca, într-o situație precum cea în discuție în acțiunea principală, obiectivul de menținere a repartizării competenței de impozitare între statele membre pentru a justifica faptul că legislația sa națională supune unei condiții constând în imposibilitatea utilizării pierderilor în vederea stabilirii unui impozit datorat în străinătate posibilitatea de a transfera către o societate rezidentă, prin intermediul unei degrevări la nivelul grupului, pierderile înregistrate în statul membru respectiv de sediul permanent al unei societăți nerezidente, în timp ce transferul pierderilor înregistrate în acest stat membru de o societate rezidentă nu este supus niciunei condiții echivalente.

               28

               Cu privire, în al doilea rând, la obiectivul care vizează evitarea unei duble luări în considerare a pierderilor, trebuie arătat că, presupunând chiar că un astfel de motiv ar putea fi invocat în mod autonom, în orice caz, acesta nu ar putea fi invocat într-o ipoteză precum cea în discuție în acțiunea principală, cu scopul de a justifica legislația națională a statului membru gazdă.

               29

               Astfel, acțiunea principală are ca obiect aspectul dacă statul membru gazdă poate supune anumitor condiții posibilitatea de a transfera către o societate rezidentă, prin intermediul unei degrevări la nivelul grupului, pierderile înregistrate în statul membru respectiv de sediul permanent al unei societăți nerezidente, în timp ce transferul pierderilor înregistrate în acest stat membru de o societate rezidentă nu este supus niciunei condiții echivalente.

               30

               Într-o astfel de ipoteză, riscul ca aceste pierderi să fie luate în considerare în statul membru gazdă în care este situat sediul permanent și ca acestea să fie luate în considerare și în statul membru în care are sediul societatea nerezidentă nu are influență asupra competenței de impozitare a statului membru în care este situat sediul permanent.

               31

               Astfel cum arată avocatul general la punctul 49 și următoarele din concluzii, pierderile transferate în Regatul Unit de sediul permanent al LG.PD Netherlands către Philips Electronics UK, societate rezidentă stabilită în Regatul Unit, țin în orice caz de competența de impozitare a Regatului Unit. Această competență de impozitare nu este deloc repusă în discuție de împrejurarea că pierderile transferate ar putea fi luate în considerare, dacă este cazul, și în Țările de Jos.

               32

               În consecință, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, obiectivul care vizează evitarea riscului unei duble luări în considerare a pierderilor nu poate, ca atare, să permită statului membru în care este situat sediul permanent să excludă luarea în considerare a pierderilor pentru motivul că acestea pot fi, pe de altă parte, utilizate în statul membru în care are sediul societatea nerezidentă.

               33

               Statul membru gazdă, pe teritoriul căruia este stabilit sediul permanent, nu poate, așadar, pentru a justifica legislația sa într-o situație precum cea în discuție în acțiunea principală și în niciun alt caz, să invoce în mod autonom riscul dublei luări în considerare a pierderilor.

               34

               Situația este aceeași, și pentru motivele expuse la punctele 23-33 din prezenta hotărâre, în raport cu un ansamblu de obiective care vizează menținerea unei repartizări echilibrate a competenței de impozitare între statele membre și evitarea dublei luări în considerare a pierderilor.

               35

               Rezultă din considerațiile de mai sus că la a doua întrebare trebuie să se răspundă în sensul că o restricție privind libertatea unei societăți nerezidente de a se stabili într-un alt stat membru, precum cea în discuție în acțiunea principală, nu poate fi justificată prin motive imperative de interes general întemeiate pe obiectivul care vizează evitarea unei duble luări în considerare a pierderilor, pe menținerea repartizării echilibrate a competenței de impozitare între statele membre sau pe aceste două justificări considerate împreună.

         Cu privire la a treia întrebare

               36

               Având în vedere răspunsul formulat la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.

         Cu privire la a patra întrebare

               37

               Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se determine care sunt consecințele pe care trebuie să le deducă din răspunsul formulat la a doua întrebare.

               38

               Reiese dintr-o jurisprudență constantă că orice instanță națională, fiind sesizată în cadrul competenței sale, are, în calitate de organ al unui stat membru, obligația, în temeiul principiului cooperării prevăzut la articolul 10 CE, să aplice integral dreptul Uniunii direct aplicabil și să protejeze drepturile pe care acesta le conferă particularilor, lăsând neaplicată orice dispoziție eventual contrară a legislației naționale, indiferent dacă aceasta este anterioară sau ulterioară normei din dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 9 martie 1978, Simmenthal, 106/77, Rec., p. 629, punctele 16 și 21, și Hotărârea din 19 iunie 1990, Factortame și alții, C-213/89, Rec., p. I-2433, punctul 19).

               39

               În speță, nu are influență în această privință împrejurarea că nu contribuabilului, societate stabilită în Regatul Unit, i-a fost restrânsă în mod nejustificat libertatea de stabilire, ci societății nerezidente care are un sediu permanent în Regatul Unit. Pentru a fi efectivă, libertatea de stabilire trebuie să implice, într-o situație precum cea în discuție în acțiunea principală, și posibilitatea contribuabilului de a beneficia de degrevarea la nivelul grupului imputabilă asupra profitului său.

               40

               În consecință, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că, într-o situație precum cea în discuție în acțiunea principală, instanța națională trebuie să lase neaplicate dispozițiile legislației naționale contrare articolului 43 CE.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               41

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                           1)

                           Articolul 43 CE trebuie interpretat în sensul că faptul ca o legislație națională să supună unei condiții constând în imposibilitatea utilizării pierderilor în vederea stabilirii unui impozit datorat în străinătate posibilitatea de a transfera către o societate rezidentă, prin intermediul unei degrevări la nivelul grupului, pierderile înregistrate în statul membru respectiv de sediul permanent al societății nerezidente, în timp ce transferul pierderilor înregistrate în acest stat membru de o societate rezidentă nu este supus niciunei condiții echivalente, constituie o restricție privind libertatea unei societăți nerezidente de a se stabili într-un alt stat membru.

                           2)

                           O restricție privind libertatea unei societăți nerezidente de a se stabili într-un alt stat membru, precum cea în discuție în acțiunea principală, nu poate fi justificată prin motive imperative de interes general întemeiate pe obiectivul care vizează evitarea unei duble luări în considerare a pierderilor, pe menținerea repartizării echilibrate a competenței de impozitare între statele membre sau pe aceste două justificări considerate împreună.

                           3)

                           Într-o situație precum cea în discuție în acțiunea principală, instanța națională trebuie să lase neaplicate dispozițiile legislației naționale contrare articolului 43 CE.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din 22 aprilie 2010.#Vera Mattner împotriva Finanzamt Velbert.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Düsseldorf - Germania.#Libera circulație a capitalurilor - Articolele 56 CE și 58 CE - Impozit pe donații - Teren pe care este edificat un imobil - Dreptul la o reducere asupra bazei impozabile - Tratament diferit al rezidenților și al nerezidenților.#Cauza C-510/08.

text:
      Cauza C‑510/08
      Vera Mattner
      împotriva
      Finanzamt Velbert
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Finanzgericht Düsseldorf)
      „Libera circulație a capitalurilor – Articolele 56 CE și 58 CE – Impozit pe donații – Teren pe care este edificat un imobil – Dreptul la o reducere asupra bazei impozabile – Tratament diferit al rezidenților și al nerezidenților”
      Sumarul hotărârii
      Libera circulație a capitalurilor – Restricții – Impozit pe donații
      (art. 56 CE și 58 CE)
      Dispozițiile articolului 56 CE coroborate cu cele ale articolului 58 CE trebuie să fie interpretate în sensul că se opun unei
         reglementări a unui stat membru care prevede, pentru calcularea impozitului pe donații, că reducerea aplicată bazei impozabile
         în cazul donației unui imobil situat pe teritoriul acestui stat este inferioară, în cazul în care donatorul și donatarul locuiau,
         la data la care a fost efectuată donația, într‑un alt stat membru, față de reducerea care ar fi fost aplicată dacă cel puțin
         unul dintre ei ar fi locuit, la aceeași dată, în primul stat membru.

      Astfel, întrucât reglementarea națională menționată face ca aplicarea unei reduceri asupra bazei impozabile a bunului imobil
         respectiv să depindă de locul de reședință al donatorului și al donatarului, la data la care este efectuată donația, sarcina
         fiscală mai mare care grevează donația între nerezidenți constituie o restricție privind libera circulație a capitalurilor.

      O astfel de diferență de tratament nu poate să fie justificată pentru motivul că se raportează la situații care sunt diferite
         în mod obiectiv. În cazul în care o reglementare națională pune pe același plan, în vederea impozitării unui bun imobil dobândit
         prin donație și situat în statul membru în cauză, pe de o parte, donatarii nerezidenți care au dobândit acest bun de la un
         donator nerezident și, pe de altă parte, donatarii nerezidenți sau rezidenți care au dobândit un astfel de bun de la un donator
         rezident, precum și donatarii rezidenți care au dobândit același bun de la un donator nerezident, aceasta nu poate, fără a
         încălca cerințele dreptului Uniunii, să trateze acești donatari în mod diferit, în cadrul aceleiași impozitări, în ceea ce
         privește aplicarea unei reduceri asupra bazei impozabile a acestui bun imobil. Astfel, între cele două categorii de persoane
         nu există, în ceea ce privește modalitățile și condițiile perceperii impozitului pe donații, nicio diferență de situație obiectivă
         care poate justifica o diferență de tratament.

      Pe de altă parte, statul membru pe teritoriul căruia este situat bunul imobil care face obiectul donației nu poate, pentru
         a justifica o restricție privind libera circulație a capitalurilor care rezultă din propria sa reglementare, să se prevaleze
         de posibilitatea, independentă de voința sa, ca donatarul să beneficieze de o reducere similară acordată de un alt stat membru,
         precum cel în care donatorul și donatarul aveau reședința la data donației, care ar putea să compenseze, în tot sau în parte,
         prejudiciul suferit de acesta din urmă ca urmare a aplicării reducerii într‑un cuantum inferior la calcularea impozitului
         pe donații datorat în primul stat membru. Această situație este valabilă cu atât mai mult în cazul în care statul membru în
         care au reședința donatorul și donatarul aplică o reducere mai mică decât cea acordată de statul membru pe teritoriul căruia
         este situat bunul imobil care face obiectul donației sau stabilește valoarea acestui bun la un nivel superior celui stabilit
         de acest din urmă stat.

      În plus, riscul de eludare a dispozițiilor fiscale privind succesiunile prin efectuarea mai multor donații simultane sau prin
         transmiterea întregului patrimoniu unei persoane prin intermediul unor donații succesive eșalonate în timp nu poate să justifice
         o limitare a reducerii aplicabile bazei impozabile în cazul în care acest risc este pur ipotetic. În ceea ce privește eventualitatea
         unor donații ulterioare, deși statul membru pe teritoriul căruia este situat un bun imobil care face obiectul unei donații
         este, desigur, îndreptățit să se asigure că normele de impozitare în materia succesiunilor nu sunt eludate prin donații fracționate
         între aceleași persoane, riscul de eludare în ceea ce privește donațiile efectuate între persoane care nu au reședința în
         acest stat membru există în aceeași măsură în ceea ce privește donațiile care implică un rezident. Atât timp cât, pentru a
         împiedica astfel de donații fracționate, reglementarea națională nu prevede, în ceea ce privește donațiile care implică un
         rezident, aplicarea unei reduceri într‑un cuantum inferior, ci, cel mult, faptul că reducerea la cotă integrală prevăzută
         în privința unor astfel de donații nu se aplică decât o singură dată asupra bazei impozabile care rezultă din totalizarea
         donațiilor în cauză, aplicarea unei reduceri într‑un cuantum inferior atunci când donația are loc între persoane nerezidente
         nu poate să fie considerată un mijloc adecvat pentru a atinge obiectivul de a evita o astfel de eludare.

      Reglementarea în discuție nu poate să fie justificată nici prin necesitatea de a menține coerența sistemului fiscal național,
         întrucât avantajul fiscal care rezultă, în statul membru pe teritoriul căruia este situat bunul imobil care face obiectul
         unei donații, din aplicarea unei reduceri la cotă integrală asupra bazei impozabile în cazul în care această donație implică
         cel puțin un rezident al acestui stat nu este compensat în statul respectiv prin nicio prelevare fiscală determinată în temeiul
         impozitului pe donații.

      (a se vedea punctele 28, 35, 38, 42, 44, 46, 48-51 și 54-56 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      22 aprilie 2010(*)

      „Libera circulație a capitalurilor – Articolele 56 CE și 58 CE – Impozit pe donații – Teren pe care este edificat un imobil – Dreptul la o reducere asupra bazei impozabile – Tratament diferit al rezidenților și al nerezidenților”
      În cauza C‑510/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Finanzgericht
         Düsseldorf (Germania), prin decizia din 14 noiembrie 2008, primită de Curte la 24 noiembrie 2008, în procedura

      Vera Mattner
      împotriva
      Finanzamt Velbert,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, doamna P. Lindh, domnii A. Rosas, U. Lõhmus și A. Ó Caoimh
         (raportor), judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul B. Fülop, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 februarie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Finanzamt Velbert, de domnul F‑D. Rilinger și de doamna G. Köhler, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și W. Mölls, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 39 CE, 43 CE, 56 CE și 58 CE, referitoare
         la libera circulație a lucrătorilor, la libertatea de stabilire și, respectiv, la libera circulație a capitalurilor.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Mattner, pe de o parte, și Finanzamt Velbert (denumit
         în continuare „Finanzamt”), pe de altă parte, cu privire la calcularea impozitului datorat în urma donației unui teren construit,
         situat în Germania.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Potrivit articolului 1 din Directiva 88/361/CEE a Consiliului din 24 iunie 1988 pentru punerea în aplicare a articolului 67
         din tratat [articol abrogat prin Tratatul de la Amsterdam] (JO L 178, p. 5, Ediție specială, 10/vol. 1, p. 10):

      „(1)      Fără a aduce atingere dispozițiilor de mai jos, statele membre elimină restricțiile privind mișcările de capital care se realizează
         între rezidenții statelor membre. Pentru a facilita aplicarea prezentei directive, mișcările de capital se clasifică în conformitate
         cu nomenclatorul prezentat în anexa I.

      (2)      Transferurile cu privire la mișcările de capital se vor efectua în aceleași condiții ale cursului de schimb ca cele care guvernează
         plățile privind tranzacțiile curente.”

      4        Printre mișcările de capital enumerate în anexa I la Directiva 88/361 figurează, la rubrica XI din această anexă, mișcări
         de capital cu caracter personal, care cuprind printre altele cadourile și donațiile.

       Reglementarea națională
      5        Legea privind impozitul pe succesiune și pe donație (Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz), în versiunea publicată la
         27 februarie 1997 (BGBl. 1997 I, p. 378), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Legea din 10 octombrie 2007 (BGBl.
         2007 I, p. 2332), care este aplicabilă la data faptelor din acțiunea principală (denumită în continuare „ErbStG”), prevede
         următoarele:

      „Articolul 1: Operațiuni impozabile
      (1)      Sunt supuse impozitului pe succesiuni (sau pe donații)
      1.      transmiterile mortis causa;

      2.      donațiile inter vivos;

      3.      […]
      (2)      Sub rezerva unei dispoziții contrare, normele din prezenta lege referitoare la transmiterea bunurilor mortis causa sunt aplicabile de asemenea donațiilor […]

      Articolul 2:         Obligația fiscală personală

      (1)      Obligația fiscală se aplică
      1.      întregului patrimoniu transmis, în cazurile menționate la articolul 1 alineatul (1) punctele 1-3, în situația în care defunctul,
         la data decesului, donatorul, la data la care efectuează donația, sau dobânditorul, la data faptului generator al impozitului,
         au calitatea de rezidenți.

      Sunt considerați rezidenți:
      a)      persoanele fizice care au domiciliul sau reședința obișnuită pe teritoriul național;
      b)      resortisanții germani care nu au locuit permanent mai mult de cinci ani în străinătate fără a avea domiciliul în Germania.

      […]
      3.      În toate celelalte cazuri, asupra bunurilor transmise care reprezintă patrimoniul intern în sensul articolului 121 din [Legea
         de evaluare (Bewertungsgesetz), denumită în continuare «BewG»].

      […]
      Articolul 14:         Luarea în considerare a transmiterilor anterioare

      În cazul în care aceeași persoană transmite mai multe foloase patrimoniale într‑un interval de 10 ani, acestea sunt totalizate
         prin adăugarea la ultimul bun transmis a valorii pe care o aveau bunurile transmise anterior. Din impozitul pe donație asupra
         cuantumului total se deduce impozitul care ar fi fost datorat, ținând seama de situația personală a beneficiarului și pe baza
         dispozițiilor aplicabile la data ultimei transmiteri de bunuri, pentru bunurile transmise anterior. În locul impozitului menționat
         în a doua teză, din impozitul pe donație se deduce, în măsura în care este mai ridicat, impozitul efectiv datorat asupra bunurilor
         transmise anterior și totalizate. […]

      Articolul 15:         Clase de impunere

      (1)      În funcție de relația personală care există între beneficiar și defunct sau donator, se disting următoarele trei clase de
         impunere:

      Clasa I de impunere:
      1.      […]
      2.      copiii și copiii soțului (…)
      […]
      Articolul 16: Reduceri
      (1)      În cazurile menționate la articolul 2 alineatul (1) punctul 1, sunt scutite transmiterile de bunuri
      1.      […]
      2.      către copii în sensul clasei I punctul 2, până la concurența sumei de 205 000 de euro.
      (2)      Cuantumul reducerii prevăzut la alineatul (1) este înlocuit cu un cuantum de 1 100 de euro în cazurile menționate la articolul
         2 alineatul (1) punctul 3.

      [...]
      Articolul 19:         Cote de impozitare

      1.      Impozitul este perceput la următoarele cote:

               Valoarea bunului transmis impozabil

               Procentaj în clasa fiscală I […] […]

                  Până la 52 000 de euro inclusiv                   7       […]   […]
               Până la 256 000 de euro inclusiv                   11     […]   […]
               […]”.
      6        Articolul 121 din BewG, în versiunea publicată la 1 februarie 1991 (BGBl. 1991 I, p. 230), astfel cum a fost modificat ultima
         dată prin Legea din 13 decembrie 2006 (BGBl. 2006 I, p. 2378), intitulat „Patrimoniul intern”, prevede:

      „Patrimoniul intern cuprinde:
      […]
      2.      patrimoniul imobiliar situat în Germania;
      […]”
       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      7        Printr‑un act autentic din 23 mai 2007, doamna Mattner, resortisant german care are reședința în Țările de Jos de peste 35
         de ani, a dobândit prin donație efectuată de mama sa, care este de asemenea resortisant german și are reședința în Țările
         de Jos de peste 50 de ani, un teren construit, situat în Düsseldorf (Germania), în valoare de 255 000 de euro.

      8        Printr‑un aviz de impunere din 24 ianuarie 2008, Finanzamt i‑a solicitat doamnei Mattner, în temeiul donației de care a beneficiat,
         plata impozitului pe donație în cuantum de 27 929 de euro. Acest cuantum a fost obținut prin deducerea din valoarea terenului
         a unui cuantum de 1 100 de euro și prin aplicarea unei cote de 11 % asupra bazei impozabile rezultate.

      9        Prin decizia din 23 mai 2008, Finanzamt a respins reclamația formulată de doamna Mattner împotriva avizului de impunere menționat.

      10      Doamna Mattner a introdus la Finanzgericht Düsseldorf o acțiune prin care urmărea obținerea beneficiului reducerii de 205 000
         de euro prevăzute pentru donațiile în favoarea copiilor în situația în care donatorul sau beneficiarul are reședința pe teritoriul
         național la data la care este efectuată donația.

      11      Instanța de trimitere apreciază că articolul 16 alineatul (2) din ErbStG restrânge libera circulație a capitalurilor în sensul
         articolului 56 alineatul (1) CE în măsura în care cuantumul reducerii fiscale în cauză depinde de locul de reședință al donatorului
         sau al donatarului. Astfel, în cauza cu care este sesizată această instanță, dacă doamna Mattner sau mama sa ar fi avut reședința
         în Germania, doamna Mattner ar fi putut pretinde reducerea de 205 000 de euro prevăzută la alineatul (1) punctul 2 al articolului
         16 menționat, ceea ce ar fi avut drept consecință faptul că baza impozabilă s‑ar fi limitat la numai 50 000 de euro, iar impozitul
         pretins s‑ar fi ridicat, luând în considerare cota de 7 % aplicabilă în conformitate cu articolul 19 alineatul (1) din ErbStG,
         la 3 500 de euro, în loc de 27 929 de euro.

      12      Instanța menționată nu este convinsă că această restricție privind libera circulație a capitalurilor este justificată, de
         vreme ce, în opinia sa, situația unui contribuabil supus unei obligații fiscale nelimitate în Germania, căruia i‑a fost cedat
         cu titlu gratuit un teren situat pe teritoriul german, și cea a unui contribuabil supus unei obligații fiscale limitate în
         același stat membru, care a beneficiat de aceeași cesiune cu titlu gratuit, sunt comparabile în mod obiectiv.

      13      În această privință, instanța de trimitere arată că, desigur, printr‑o hotărâre din 21 septembrie 2005, Bundesfinanzhof a
         apreciat că, în principiu, există diferențe atât de importante între contribuabilii care sunt obligați la plata impozitului
         pe succesiune cu titlu nelimitat și cei care sunt obligați la plata acestui impozit cu titlu limitat încât legiuitorul național
         nu este ținut să trateze identic cele două categorii de contribuabili pentru acordarea reducerilor de care acestea beneficiază
         cu titlu personal. Astfel, în timp ce persoanele care aparțin primei categorii sunt supuse impozitului pe succesiune asupra
         ansamblului patrimoniului transmis, obligația fiscală a celor din a doua categorie nu se aplică decât asupra „patrimoniului
         intern”, astfel cum este definit acesta la articolul 121 din BewG. Prin urmare, baza impozabilă asupra căreia trebuie să se
         aplice reducerea este în principiu foarte diferită după cum obligația fiscală este nelimitată sau limitată.

      14      Cu toate acestea, instanța de trimitere are îndoieli în ceea ce privește posibilitatea aplicării unor astfel de considerații
         în legătură cu impozitul pe donații (denumit în continuare „impozitul pe donații”), atât timp cât, într‑un astfel de caz,
         numai bunurile transmise cu titlu de liberalitate sunt supuse impozitului, iar baza impozabilă nu este, așadar, diferită după
         cum persoanele impozabile sunt supuse impozitului cu titlu nelimitat sau limitat. Această instanță consideră că tratamentul
         diferențiat al contribuabililor după cum sunt obligați la plata impozitului cu titlu nelimitat sau cu titlu limitat nu pare
         să fie justificat nici printr‑un motiv imperativ de interes general.

      15      Pe de altă parte, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 16 alineatul (2) din ErbStG este compatibil
         cu articolele 39 CE și 43 CE, atât timp cât consecințele legislației fiscale în materia donațiilor fac parte din considerațiile
         de care un resortisant al unui stat membru poate să țină seama pentru a decide să recurgă la libertatea care îi este recunoscută
         de Tratatul CE.

      16      În aceste condiții, Finanzgericht Düsseldorf a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „Articolele 39 CE și 43 CE, precum și articolul 56 CE coroborat cu articolul 58 CE trebuie interpretate în sensul că se opun
         unei reglementări naționale a unui stat membru în domeniul impozitului […] pe donații care prevede, în cazul dobândirii pe
         calea donației a unui teren situat pe teritoriul național de către un nerezident, o reducere în valoare de numai 1 100 de
         euro în favoarea beneficiarului nerezident, în condițiile în care, pentru donația aceluiași teren, ar fi acordată o reducere
         de 205 000 de euro dacă donatorul sau beneficiarul ar fi locuit în statul membru în cauză la momentul efectuării donației?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      17      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 39 CE,
         43 CE, 56 CE și 58 CE trebuie să fie interpretate în sensul că se opun unei reglementări a unui stat membru, precum cea în
         cauză în acțiunea principală, care prevede, pentru calcularea impozitului pe donații, că reducerea aplicată asupra bazei impozabile
         în cazul donației unui imobil situat pe teritoriul acestui stat este inferioară, în cazul în care donatorul și donatarul locuiau,
         la data la care a fost efectuată donația, într‑un alt stat membru, față de reducerea care ar fi fost aplicată dacă cel puțin
         unul dintre ei ar fi locuit, la aceeași dată, în primul stat membru.

      18      Potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 56 alineatul (1) CE interzice în mod general restricțiile privind circulația
         capitalurilor între statele membre (Hotărârile din 11 septembrie 2008, Eckelkamp și alții, C‑11/07, Rep., p. I‑6845, punctul
         37, Arens‑Sikken, C‑43/07, Rep., p. I‑6887, punctul 28, și Hotărârea din 12 februarie 2009, Block, C‑67/08, Rep., p. I‑883,
         punctul 18).

      19      Întrucât din tratat lipsește definiția noțiunii „circulație a capitalurilor” în sensul articolului 56 alineatul (1) CE, Curtea
         a recunoscut anterior o valoare indicativă nomenclatorului care constituie anexa I la Directiva 88/361, chiar dacă aceasta
         a fost adoptată în temeiul articolului 69 și al articolului 70 alineatul (1) din Tratatul CEE [devenite articolul 69 și articolul
         70 alineatul (1) din Tratatul CE, articole abrogate prin Tratatul de la Amsterdam], în condițiile în care, potrivit introducerii
         acestei anexe, lista pe care o conține nu are un caracter exhaustiv (a se vedea în special Hotărârea din 23 februarie 2006,
         van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, Rec., p. I‑1957, punctul 39, precum și Hotărârile citate anterior Eckelkamp și alții,
         punctul 38, Arens‑Sikken, punctul 29, și Block, punctul 19). Or, cadourile și donațiile apar în titlul XI, intitulat „Circulația
         capitalului cu caracter personal”, din anexa I la Directiva 88/361 (Hotărârea din 27 ianuarie 2009, Persche, C‑318/07, Rep.,
         p. I‑359, punctul 24).

      20      La fel ca și impozitul care se aplică asupra moștenirilor, care constau în transmiterea către una sau mai multe persoane a
         patrimoniului lăsat de o persoană decedată și care fac parte de asemenea din aceeași rubrică a anexei I menționate (a se vedea
         în special Hotărârea din 17 ianuarie 2008, Jäger, C‑256/06, Rep., p. I‑123, punctul 25, Hotărârea Eckelkamp și alții, citată
         anterior, punctul 39, Hotărârea Arens‑Sikken, citată anterior, punctul 30, Hotărârea Block, citată anterior, punctul 20, precum
         și Hotărârea din 15 octombrie 2009, Busley și Cibrian Fernandez, C‑35/08, Rep., p. I‑9807, punctul 18), tratamentul fiscal
         al donațiilor, indiferent dacă privesc sume de bani, bunuri imobile sau bunuri mobile, intră, așadar, în domeniul de aplicare
         al dispozițiilor tratatului referitoare la circulația capitalurilor, cu excepția cazurilor în care elementele lor constitutive
         se limitează la interiorul unui singur stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea Persche, citată anterior, punctul 27).

      21      O situație în care o persoană care are reședința în Țările de Jos efectuează, în favoarea unei alte persoane care are reședința
         de asemenea în același stat membru, o donație privitoare la un teren situat în Germania nu poate să fie considerată o situație
         pur internă.

      22      În consecință, donația în discuție în acțiunea principală constituie o operațiune care intră în domeniul de aplicare al circulației
         capitalurilor în sensul articolului 56 alineatul (1) CE.

      23      În aceste condiții, având în vedere că decizia de trimitere nu cuprinde niciun element care ar fi susceptibil să stabilească
         o legătură între acțiunea principală și libera circulație a lucrătorilor sau libertatea de stabilire, nu este necesar să se
         examineze aplicabilitatea articolelor 39 CE și 43 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Busley și Cibrian Fernandez, citată
         anterior, punctul 19).

      24      Prin urmare, este necesar să se examineze mai întâi dacă, astfel cum susțin atât doamna Mattner în acțiunea principală, cât
         și Comisia Comunităților Europene în observațiile sale scrise depuse la Curte, o reglementare națională precum cea în cauză
         în acțiunea principală constituie o restricție privind circulația capitalurilor.

      25      În această privință, rezultă din jurisprudența Curții privitoare la succesiuni că prevederile naționale care determină valoarea
         unui bun imobil în vederea calculării cuantumului impozitului datorat în cazul dobândirii prin donație pot fi de natură nu
         numai să descurajeze cumpărarea de bunuri imobile situate în statul membru respectiv, ci pot avea de asemenea ca efect diminuarea
         valorii donației unui rezident al unui alt stat membru decât cel pe teritoriul căruia se găsesc bunurile menționate (a se
         vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Jäger, punctul 30, Eckelkamp și alții, punctul 43, precum și Arens‑Sikken,
         punctul 36).

      26      În ceea ce privește cazul donațiilor, rezultă din aceeași jurisprudență că măsurile interzise de articolul 56 alineatul (1)
         CE, prin faptul că reprezintă restricții privind circulația capitalurilor, includ acele măsuri care au ca efect diminuarea
         valorii donației unui rezident al unui alt stat membru decât cel pe teritoriul căruia se găsesc bunurile respective și în
         care este impozitată donația bunurilor menționate (a se vedea, prin analogie, Hotărârile citate anterior van Hilten‑van der
         Heijden, punctul 44, Jäger, punctul 31, Eckelkamp și alții, punctul 44, Arens‑Sikken, punctul 37, precum și Block, punctul
         24).

      27      În cazul de față, prevederile naționale precum cele în discuție în acțiunea principală, în măsura în care prevăd ca o donație
         ce cuprinde un bun imobil situat pe teritoriul Republicii Federale Germania să beneficieze, în cazul în care donatorul și
         donatarul au reședința în alt stat membru, de o reducere a bazei impozabile mai puțin ridicată decât reducerea care ar fi
         aplicată dacă unul dintre aceștia ar avea reședința pe teritoriul german, determinând astfel ca prima categorie de donații
         să fie supusă unui impozit pe donații mai ridicat decât cel aplicat în cadrul celei de a doua categorii de donații, au ca
         efect restrângerea circulației capitalurilor prin diminuarea valorii donației ce cuprinde un astfel de bun (a se vedea, prin
         analogie, Hotărârea Eckelkamp și alții, citată anterior, punctul 45).

      28      Astfel, întrucât dispozițiile menționate fac ca aplicarea unei reduceri asupra bazei impozabile a bunului imobil respectiv
         să depindă de locul de reședință al donatorului și al donatarului, la data la care este efectuată donația, sarcina fiscală
         mai mare care grevează donația între nerezidenți constituie o restricție privind libera circulație a capitalurilor (a se vedea,
         prin analogie, Hotărârea Eckelkamp și alții, citată anterior, punctul 46).

      29      În continuare, se impune să se examineze dacă restricția privind libera circulație a capitalurilor astfel constatată este
         susceptibilă să fie justificată în raport cu dispozițiile tratatului.

      30      Finanzamt și guvernul german arată, în esență, că o donație efectuată între un donator și un donatar nerezidenți și cea care
         implică un rezident, donator sau donatar, reprezintă situații care sunt diferite în mod obiectiv. Astfel, în timp ce, în prima
         situație, donatarul ar fi supus în Germania unei obligații fiscale limitate care privește numai bunurile situate în acest
         stat membru, în cea de a doua situație, acesta ar fi supus în statul respectiv unei obligații fiscale nelimitate care privește
         ansamblul devoluțiunii patrimoniale, indiferent de locul în care sunt situate bunurile. În conformitate cu Hotărârea din 14
         februarie 1995, Schumacker (C‑279/93, Rec., p. I‑225), un astfel de tratament diferit nu constituie o discriminare în sensul
         articolelor 56 CE și 58 CE atât timp cât statul membru pe teritoriul căruia se naște o obligație fiscală nelimitată are competența,
         în principiu, de a aprecia totalitatea caracteristicilor personale ale persoanei impozabile.

      31      În această privință, este necesar să se amintească faptul că, potrivit articolului 58 alineatul (1) litera (a) CE, articolul
         56 CE „nu aduce atingere dreptului statelor membre […] de a aplica dispozițiile incidente ale legislațiilor fiscale care stabilesc
         o distincție între contribuabilii care nu se găsesc în aceeași situație în ceea ce privește reședința lor sau locul unde capitalurile
         lor au fost investite”.

      32      Această dispoziție a articolului 58 CE, ca derogare de la principiul fundamental al liberei circulații a capitalurilor, trebuie
         să facă obiectul unei interpretări stricte. Prin urmare, aceasta nu poate fi interpretată în sensul că orice reglementare
         fiscală care prevede o distincție între contribuabili în funcție de locul în care aceștia au reședința sau în funcție de statul
         membru în care își investesc capitalurile este compatibilă în mod automat cu tratatul (a se vedea Hotărârile citate anterior
         Jäger, punctul 40, Eckelkamp și alții, punctul 57, precum și Arens‑Sikken, punctul 51).

      33      Astfel, derogarea prevăzută la articolul 58 alineatul (1) litera (a) CE este ea însăși limitată de alineatul (3) al aceluiași
         articol, care prevede că dispozițiile naționale menționate la alineatul (1) al acestui articol „nu trebuie să constituie un
         mijloc de discriminare arbitrară și nici o restrângere disimulată a liberei circulații a capitalurilor și plăților, astfel
         cum este aceasta definită la articolul 56”.

      34      Așadar, trebuie să se facă distincția între tratamentele inegale permise în temeiul articolului 58 alineatul (1) litera (a)
         CE și discriminările arbitrare interzise în temeiul alineatului (3) al aceluiași articol. Or, din jurisprudență reiese că,
         pentru ca o reglementare fiscală națională, precum cea în discuție în acțiunea principală, care, în vederea calculării impozitului
         pe donații, realizează o distincție în ceea ce privește cuantumul reducerii aplicabile bazei impozabile a unui bun imobil
         situat în statul membru respectiv după cum donatorul sau donatarul are reședința în acest stat membru sau după cum amândoi
         au reședința într‑un alt stat membru, să poată fi considerată compatibilă cu prevederile tratatului referitoare la libera
         circulație a capitalurilor este necesar ca diferența de tratament să privească situații care nu sunt comparabile în mod obiectiv
         sau să fie justificată de un motiv imperativ de interes general. În plus, pentru a fi justificată, diferența de tratament
         dintre aceste două categorii de donații nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru ca obiectivul urmărit prin reglementarea
         în cauză să fie atins (a se vedea Hotărârea din 7 septembrie 2004, Manninen, C‑319/02, Rec., p. I‑7477, punctul 29, Hotărârea
         Eckelkamp și alții, citată anterior, punctele 58 și 59, precum și Hotărârea Arens‑Sikken, citată anterior, punctele 52 și
         53).

      35      În această privință, trebuie să se constate că, spre deosebire de ceea ce susțin Finanzamt și guvernul german, această diferență
         de tratament nu poate să fie justificată pentru motivul că se raportează la situații care sunt diferite în mod obiectiv.

      36      Astfel, rezultă din dosarul trimis Curții că impozitul pe donații aferent unui imobil situat în Germania este calculat în
         temeiul ErbStG în funcție atât de valoarea acestui bun imobil, cât și de legătura de familie care există eventual între donator
         și donatar. Or, niciunul dintre aceste două criterii nu depinde de locul de reședință al donatorului sau al donatarului. Prin
         urmare, în ceea ce privește cuantumul impozitului pe donații datorat pentru un bun imobil situat în Germania și care face
         obiectul unei donații, nu poate să existe nicio diferență obiectivă care să justifice inegalitatea de tratament fiscal dintre
         situația unor persoane care nu au reședința în acest stat membru și cea în care cel puțin una dintre acestea din urmă are
         reședința în statul respectiv. Prin urmare, situația doamnei Mattner este comparabilă cu cea a oricărui donatar care dobândește
         prin donație un bun imobil situat în Germania de la o persoană care are reședința pe teritoriul german, cu care are o legătură
         de familie, precum și cu situația unui donatar care are reședința pe acest teritoriu și care dobândește acest bun de la o
         astfel de persoană care nu are reședința pe teritoriul respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Jäger,
         punctele 44, Eckelkamp și alții, punctul 61, precum și Arens‑Sikken, punctul 55).

      37      Reglementarea germană îi consideră în principiu atât pe beneficiarul unei donații între nerezidenți, cât și pe cel al unei
         donații care implică cel puțin un rezident persoane impozabile în vederea perceperii impozitului pe donații aferent bunurilor
         imobile situate în Germania. Reglementarea menționată realizează o diferență de tratament între donațiile efectuate între
         nerezidenți și cele care implică un rezident numai în ceea ce privește reducerea aplicată asupra bazei impozabile, în vederea
         calculării impozitului pe donații aferent unor bunuri imobile situate în Germania. În schimb, stabilirea clasei și a cotei
         de impozitare, prevăzută la articolele 15 și 19 din ErbStG, se efectuează potrivit acelorași reguli pentru cele două categorii
         de donații (a se vedea, prin analogie, Hotărârile Eckelkamp și alții, punctul 62, precum și Arens‑Sikken, punctul 56).

      38      În cazul în care o reglementare națională pune pe același plan, în vederea impozitării unui bun imobil dobândit prin donație
         și situat în statul membru în cauză, pe de o parte, donatarii nerezidenți care au dobândit acest bun de la un donator nerezident
         și, pe de altă parte, donatarii nerezidenți sau rezidenți care au dobândit un astfel de bun de la un donator rezident, precum
         și donatarii rezidenți care au dobândit același bun de la un donator nerezident, aceasta nu poate, fără a încălca cerințele
         dreptului Uniunii, să trateze acești donatari în mod diferit, în cadrul aceleiași impozitări, în ceea ce privește aplicarea
         unei reduceri asupra bazei impozabile a acestui bun imobil. Tratând în mod identic, cu excepția cuantumului reducerii de care
         poate beneficia donatarul, donațiile efectuate în favoarea acestor două categorii de persoane, legiuitorul național a admis
         astfel că între aceștia din urmă nu există, în ceea ce privește modalitățile și condițiile perceperii impozitului pe donații,
         nicio diferență de situație obiectivă care poate justifica o diferență de tratament (a se vedea, prin analogie, Hotărârile
         citate anterior Eckelkamp și alții, punctul 63, precum și Arens‑Sikken, punctul 57).

      39      În sfârșit, se impune să se examineze dacă restricția privind libera circulație a capitalurilor care rezultă dintr‑o reglementare
         precum cea în discuție în acțiunea principală poate să fie justificată obiectiv de o cerință imperativă de interes general.

      40      În primul rând, Finanzamt susține că, în cazul în care ErbStG ar prevedea, într‑o cauză precum acțiunea principală, aplicarea
         unei reduceri identice pentru donațiile între nerezidenți și pentru cele care implică un rezident, doamna Mattner ar putea,
         profitând de aceleași avantaje fiscale în statul membru de reședință în care este supusă unei obligații fiscale nelimitate,
         să beneficieze de un cumul de reduceri.

      41      În această privință, trebuie să se amintească faptul că, în cadrul jurisprudenței privind libera circulație a capitalurilor
         și impozitul pe succesiune, Curtea a subliniat deja că un resortisant al unui stat membru nu poate fi lipsit de posibilitatea
         de a se prevala de dispozițiile din tratat pentru motivul că profită de avantajele fiscale oferite în mod legal de normele
         în vigoare într‑un alt stat membru decât cel în care are reședința (Hotărârea din 11 decembrie 2003, Barbier, C‑364/01, Rec.,
         p. I‑15013, punctul 71, precum și Hotărârea Eckelkamp și alții, citată anterior, punctul 66).

      42      În orice caz, statul membru pe teritoriul căruia este situat bunul imobil care face obiectul donației nu poate, pentru a justifica
         o restricție privind libera circulație a capitalurilor care rezultă din propria sa reglementare, să se prevaleze de posibilitatea,
         independentă de voința sa, ca donatarul să beneficieze de o reducere similară acordată de un alt stat membru, precum cel în
         care donatorul și donatarul aveau reședința la data donației, care ar putea să compenseze, în tot sau în parte, prejudiciul
         suferit de acesta din urmă ca urmare a aplicării reducerii într‑un cuantum inferior la calcularea impozitului pe donații datorat
         în primul stat membru (a se vedea, prin analogie, Hotărârile citate anterior Eckelkamp și alții, punctul 68, precum și Arens‑Sikken,
         punctul 65).

      43      Astfel, un stat membru nu poate invoca existența unui avantaj acordat în mod unilateral de un alt stat membru, în cazul de
         față statul membru în care au reședința donatorul și donatarul, pentru a se sustrage de la obligațiile care îi incumbă în
         temeiul tratatului, în special în temeiul dispozițiilor acestuia privind libera circulație a capitalurilor (a se vedea Hotărârile
         citate anterior Eckelkamp și alții, punctul 69, și Arens‑Sikken, punctul 66).

      44      Această situație este valabilă cu atât mai mult în cazul în care, astfel cum a arătat guvernul german în ședință, statul membru
         în care au reședința donatorul și donatarul aplică o reducere mai mică decât cea acordată de statul membru pe teritoriul căruia
         este situat bunul imobil care face obiectul donației sau stabilește valoarea acestui bun la un nivel superior celui stabilit
         de acest din urmă stat.

      45      În fond, rezultă din dosarul trimis Curții că, la calcularea impozitului pe donații, reglementarea națională în discuție în
         acțiunea principală exclude pur și simplu reducerea la cotă integrală în cazul în care donatorul și donatarul nu au reședința
         în statul membru pe teritoriul căruia este situat bunul care face obiectul donației, fără să se ia în considerare eventuala
         acordare a unei reduceri similare într‑un alt stat membru, precum cel în care au reședința donatorul și donatarul, și nici
         modul de stabilire a valorii acestui bun în acest din urmă stat membru.

      46      În al doilea rând, Finanzamt și guvernul german arată că reglementarea națională în discuție în acțiunea principală, prin
         faptul că tratează în esență în mod identic succesiunile și donațiile, are ca obiectiv să evite ca persoanele în cauză să
         aibă posibilitatea de a eluda dispozițiile fiscale privind succesiunile efectuând mai multe donații simultane sau transmițând
         ansamblul patrimoniului unei persoane prin intermediul unor donații succesive eșalonate în timp. Acesta ar fi, în special,
         obiectul dispozițiilor articolului 14 din ErbStG, care prevăd, în esență, că donațiile efectuate între aceleași persoane în
         decursul unei perioade de 10 ani trebuie să fie totalizate în vederea aplicării impozitului pe succesiuni și pe donații.

      47      Prin urmare, Finanzamt și guvernul german susțin că, fie și admițând că, în cazul de față, donația privește un singur bun
         imobil, este legitim ca reglementarea menționată, pentru a stabili reducerea aplicabilă unei donații între nerezidenți, să
         se întemeieze pe principiul potrivit căruia donatoarea dispune încă, în statul membru de reședință sau în alte state, de active
         pe care le‑a transmis în același timp doamnei Mattner sau pe care le‑ar putea transmite ulterior acesteia din urmă fără să
         poată să fie supuse impozitului pe donații în Germania. Or, nimic nu ar justifica faptul ca un stat membru precum Republica
         Federală Germania, care nu pretinde impozitul decât cu privire la anumite active izolate, să acorde o reducere adaptată transmiterii
         întregului patrimoniu. În consecință, nu ar reveni acestui stat membru, ci celui în care au reședința donatoarea și doamna
         Mattner, sarcina de a lua în considerare situația personală a a acesteia din urmă în cadrul obligației sale fiscale nelimitate.

      48      În această privință, nu rezultă din dosarul trimis Curții că, în cazul de față, doamna Mattner ar fi dobândit prin donație,
         în cursul perioadei de 10 ani care a precedat donația în discuție în acțiunea principală, alte bunuri din partea aceluiași
         donator, astfel încât reiese că riscul de eludare care ar putea rezulta din existența unor donații anterioare, chiar simultane,
         între aceleași părți este pur ipotetic și, așadar, nu poate, într‑o cauză precum acțiunea principală, să justifice o limitare
         a reducerii aplicabile bazei impozabile.

      49      Pe de altă parte, în ceea ce privește eventualitatea unor donații ulterioare, este necesar să se constate că, deși statul
         membru pe teritoriul căruia este situat un bun imobil care face obiectul unei donații este, desigur, îndreptățit să se asigure
         că normele de impozitare în materia succesiunilor nu sunt eludate prin donații fracționate între aceleași persoane, riscul
         de eludare invocat în cazul de față în ceea ce privește donațiile efectuate între persoane care nu au reședința în acest stat
         membru există în aceeași măsură în ceea ce privește donațiile care implică un rezident.

      50      Or, este necesar să se observe că, în această privință, articolul 14 din ErbStG, care urmărește să împiedice astfel de donații
         fracționate prin totalizarea, în vederea calculării impozitului datorat, a donațiilor efectuate în cursul unei perioade de
         10 ani, nu prevede, în ceea ce privește donațiile care implică un rezident, aplicarea unei reduceri într‑un cuantum inferior,
         ci, cel mult, faptul că reducerea la cotă integrală prevăzută în privința unor astfel de donații nu se aplică decât o singură
         dată asupra bazei impozabile care rezultă din totalizarea donațiilor în cauză.

      51      Rezultă din aceasta că aplicarea unei reduceri într‑un cuantum inferior, astfel cum este cea prevăzută de reglementarea națională
         în discuție în acțiunea principală atunci când donația are loc între persoane care nu au reședința în statul membru pe teritoriul
         căruia este situat bunul care face obiectul donației, nu poate să fie considerată un mijloc adecvat pentru a atinge obiectivul
         pe care îl urmărește această reglementare.

      52      În al treilea rând, cu ocazia ședinței, guvernul german a invocat necesitatea de a apăra coerența sistemului fiscal german,
         arătând în această privință că ar fi logic ca avantajul fiscal care rezultă din aplicarea reducerii la cotă integrală asupra
         bazei impozabile să fie rezervat numai persoanelor impozabile supuse unei obligații fiscale nelimitate în statul membru pe
         teritoriul căruia este situat bunul care face obiectul donației, atât timp cât acest regim, în măsura în care implică impozitarea
         patrimoniului mondial al persoanei impozabile, este în ansamblu mai puțin avantajos decât cel aplicabil persoanei impozabile
         supuse unei obligații fiscale limitate în același stat.

      53      În această privință, este necesar să se amintească faptul că rezultă, desigur, din jurisprudența Curții că necesitatea de
         a apăra coerența sistemului fiscal poate să justifice o restricție privind exercitarea libertăților fundamentale garantate
         de tratat. Cu toate acestea, pentru ca o astfel de justificare să fie admisă, este necesar să fie stabilită existența unei
         legături directe între acordarea avantajului fiscal în cauză și compensarea acestui avantaj printr‑o prelevare fiscală determinată
         (a se vedea Hotărârea Manninen, citată anterior, punctul 42, precum și Hotărârea din 17 septembrie 2009, Glaxo Wellcome, C‑182/08,
         Rep., p. I‑8591, punctele 77 și 78).

      54      Or, în cazul de față, este suficient să se constate că avantajul fiscal care rezultă, în statul membru pe teritoriul căruia
         este situat bunul imobil care face obiectul unei donații, din aplicarea unei reduceri la cotă integrală asupra bazei impozabile
         în cazul în care această donație implică cel puțin un rezident al acestui stat nu este compensat în statul respectiv prin
         nicio prelevare fiscală determinată în temeiul impozitului pe donații.

      55      Prin urmare, reglementarea în discuție în acțiunea principală nu poate să fie justificată prin necesitatea de a menține coerența
         sistemului fiscal german.

      56      În consecință, se impune să se răspundă la întrebarea adresată că dispozițiile articolului 56 CE coroborate cu cele ale articolului
         58 CE trebuie să fie interpretate în sensul că se opun unei reglementări a unui stat membru, precum cea în cauză în acțiunea
         principală, care prevede, pentru calcularea impozitului pe donații, că reducerea aplicată bazei impozabile în cazul donației
         unui imobil situat pe teritoriul acestui stat este inferioară, în cazul în care donatorul și donatarul locuiau, la data la
         care a fost efectuată donația, într‑un alt stat membru, față de reducerea care ar fi fost aplicată dacă cel puțin unul dintre
         ei ar fi locuit, la aceeași dată, în primul stat membru.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      57      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Dispozițiile articolului 56 CE coroborate cu cele ale articolului 58 CE trebuie să fie interpretate în sensul că se opun unei
            reglementări a unui stat membru, precum cea în cauză în acțiunea principală, care prevede, pentru calcularea impozitului pe
            donații, că reducerea aplicată bazei impozabile în cazul donației unui imobil situat pe teritoriul acestui stat este inferioară,
            în cazul în care donatorul și donatarul locuiau, la data la care a fost efectuată donația, într‑un alt stat membru, față de
            reducerea care ar fi fost aplicată dacă cel puțin unul dintre ei ar fi locuit, la aceeași dată, în primul stat membru.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.