title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 12 ianuarie 2010.#Domnica Petersen împotriva Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sozialgericht Dortmund - Germania.#Directiva 2000/78/CE - Articolul 2 alineatul (5) și articolul 6 alineatul (1) - Interzicerea discriminărilor pe motive de vârstă - Dispoziție națională care stabilește la 68 de ani vârsta maximă pentru exercitarea profesiei de dentist aflat în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate - Obiectiv urmărit - Noțiunea «măsură necesară pentru protecția sănătății» - Coerență - Caracterul apt și corespunzător al măsurii.#Cauza C-341/08.

text:
      Cauza C‑341/08
      Domnica Petersen
      împotriva
      Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Sozialgericht Dortmund)
      „Directiva 2000/78/CE – Articolul 2 alineatul (5) și articolul 6 alineatul (1) – Interzicerea discriminărilor pe motive de vârstă – Dispoziție națională care stabilește la 68 de ani vârsta maximă pentru exercitarea profesiei de dentist aflat în relații
         contractuale cu casa de asigurări de sănătate – Obiectiv urmărit – Noțiunea «măsură necesară pentru protecția sănătății» – Coerență – Caracterul apt și corespunzător al măsurii”

      Sumarul hotărârii
      1.        Politica socială – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Directiva
            2000/78 – Interzicerea discriminării pe motive de vârstă
      [Directiva 2000/78 a Consiliului, art. 2 alin. (5) și art. 6 alin. (1)]
      2.        Drept comunitar – Principii – Egalitate de tratament – Discriminare pe criterii de vârstă – Interzicere – Obligație a instanțelor
            naționale
      1.        Articolul 2 alineatul (5) din Directiva 2000/78 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea
         ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă trebuie interpretat în sensul că se opune unei măsuri naționale,
         precum cea în cauză în acțiunea principală, care stabilește o limită de vârstă maximă pentru exercitarea profesiei de dentist
         aflat în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate, în speță 68 de ani, atunci când această măsură are ca unic
         obiectiv protecția sănătății pacienților împotriva scăderii performanțelor acestor dentiști după împlinirea vârstei menționate,
         din moment ce aceeași limită de vârstă nu este aplicabilă dentiștilor care nu se află în relații contractuale cu casa de asigurări
         de sănătate.

      Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei astfel de măsuri atunci
         când aceasta are ca obiectiv repartizarea între generații a posibilităților de încadrare în muncă în calitate de dentist aflat
         în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate, dacă, ținând seama de situația pieței muncii în cauză, această măsură
         este corespunzătoare și necesară pentru atingerea obiectivului respectiv.

      Revine instanței naționale sarcina de a identifica obiectivul urmărit de măsura care stabilește limita de vârstă menționată,
         cercetând motivul menținerii acestei măsuri.

      (a se vedea punctul 78 și dispozitiv 1)
      2.        În cazul în care o reglementare națională care stabilește o limită de vârstă maximă aplicabilă medicilor aflați în relații
         contractuale cu casa de asigurări de sănătate ar fi, ținând seama de obiectivul pe care îl urmărește, contrară Directivei
         2000/78 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea
         forței de muncă, ar reveni instanței naționale sesizate cu soluționarea unui litigiu între un particular și un organism administrativ
         sarcina de a lăsa neaplicată această reglementare, chiar dacă este anterioară directivei, iar dreptul național nu prevede
         înlăturarea reglementării menționate.

      (a se vedea punctul 81 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      12 ianuarie 2010(*)

      „Directiva 2000/78/CE – Articolul 2 alineatul (5) și articolul 6 alineatul (1) – Interzicerea discriminărilor pe motive de vârstă – Dispoziție națională care stabilește la 68 de ani vârsta maximă pentru exercitarea profesiei de dentist aflat în relații
         contractuale cu casa de asigurări de sănătate – Obiectiv urmărit – Noțiunea «măsură necesară pentru protecția sănătății» – Coerență – Caracterul apt și corespunzător al măsurii”

      În cauza C‑341/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Sozialgericht
         Dortmund (Germania), prin decizia din 25 iunie 2008, primită de Curte la 24 iulie 2008, în procedura

      Domnica Petersen
      împotriva
      Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe,

      cu participarea:
      AOK Westfalen‑Lippe,
      BKK‑Landesverband Nordrhein‑Westfalen,
      Vereinigte IKK,
      Deutsche Rentenversicherung Knappschaft‑Bahn‑See - Dezernat 0.63,
      Landwirtschaftliche Krankenkasse NRW,
      Verband der Angestellten‑Krankenkassen eV,
      AEV – Arbeiter‑Ersatzkassen‑Verband eV,
      Kassenzahnärtzliche Vereinigung Westfalen‑Lippe,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președintele Camerei a treia, îndeplinind funcția de președinte, domnul E. Levits, doamna
         P. Lindh (raportor), președinți de cameră, domnii C. W. A. Timmermans, A. Rosas, P. Kūris, A. Borg Barthet, A. Ó Caoimh și
         L. Bay Larsen, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 iulie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamna Petersen, de H.‑J. Brink, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și N. Graf Vitzthum, în calitate de agenți;
      –        pentru Irlanda, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnul P. McGarry, BL;
      –        pentru guvernul italian, de doamna I. Bruni, în calitate de agent, asistată de doamna M. Russo, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii V. Kreuschitz, J. Enegren și de doamna B. Conte, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 septembrie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 6 din Directiva 2000/78/CE a Consiliului
         din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în
         muncă și ocuparea forței de muncă (JO L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7, denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Petersen, pe de o parte, și Berufungsausschuss für Zahnärzte
         für den Bezirk Westfalen‑Lippe (Camera de recurs a dentiștilor din districtul Westfalia‑Lippe) în legătură cu refuzul acestei
         comisii de a autoriza persoana interesată să exercite activitatea de dentist aflat în relații contractuale cu casa de asigurări
         de sănătate după împlinirea vârstei de 68 de ani.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Directiva a fost adoptată în temeiul articolului 13 CE. Considerentele (9), (11) și (25) ale acestei directive au următorul
         cuprins:

      „(9)      Încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă reprezintă elementele esențiale care creează premisele garantării șanselor
         egale pentru toți și contribuie într‑o mare măsură la deplina participare a cetățenilor la viața economică, culturală și socială,
         precum și la dezvoltarea personală.

      [...]
      (11)      Discriminarea pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală poate compromite
         realizarea obiectivelor Tratatului de instituire a Comunității Europene, cum ar fi: un nivel al ocupării forței de muncă și
         de protecție socială ridicat, creșterea nivelului de trai și a calității vieții, coeziunea economică și socială, solidaritatea
         și libera circulație a persoanelor.

      [...]
      (25)      Interzicerea discriminărilor pe criterii de vârstă constituie un element esențial pentru atingerea obiectivelor stabilite
         în liniile directoare privind ocuparea forței de muncă și încurajarea diversității la încadrarea în muncă; cu toate acestea,
         diferențele de tratament legate de vârstă pot fi justificate în anumite împrejurări și necesită dispoziții specifice care
         pot varia în funcție de situația statelor membre; este așadar esențial să se facă distincție între diferențele de tratament
         care sunt justificate, îndeosebi prin obiective legitime de politică a ocupării forței de muncă, a pieței muncii și a formării
         profesionale, și discriminările care trebuie să fie interzise.”

      4        Potrivit articolului 1, directiva are ca obiectiv „stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de
         apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și
         ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament”.

      5        Articolul 2 din directivă prevede:

      „(1)      În sensul prezentei directive, prin principiul egalității de tratament se înțelege absența oricărei discriminări directe sau
         indirecte, bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1.

      (2)      În sensul alineatului (1):
      (a)      o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau
         va fi tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1;

      [...]
      (5)      Prezenta directivă nu aduce atingere măsurilor prevăzute de legislația națională care, într‑o societate democratică, sunt
         necesare pentru securitatea publică, apărarea ordinii și prevenirea infracțiunilor penale, protecția sănătății publice și
         protecția drepturilor și libertăților semenilor.”

      6        Articolul 3 alineatul (1) literele (a) și (c) din directivă prevede:

      „(1)      În limitele competențelor conferite Comunității, prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor, atât în sectorul public,
         cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește:

      (a)      condițiile de acces la încadrare în muncă, la activități nesalariate sau la muncă, inclusiv criteriile de selecție și condițiile
         de recrutare, oricare ar fi ramura de activitate și la toate nivelurile ierarhiei profesionale, inclusiv în materie de promovare;

      […]
      (c)      condițiile de încadrare și de muncă, inclusiv condițiile de concediere și de remunerare”.
      7        Articolul 6 alineatul (1) din directivă prevede:

      „Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 2 alineatul (2), statele membre pot prevedea că un tratament diferențiat
         pe motive de vârstă nu constituie o discriminare atunci când este justificat în mod obiectiv și rezonabil, în cadrul dreptului
         național, de un obiectiv legitim, în special de obiective legitime de politică a ocupării forței de muncă, a pieței muncii
         și a formării profesionale, iar mijloacele de realizare a acestui obiectiv sunt corespunzătoare și necesare.

      Tratamentul diferențiat se poate referi în special la:
      (a)      aplicarea unor condiții speciale de acces la un loc de muncă și la formarea profesională, de încadrare și de muncă, inclusiv
         a condițiilor de concediere și de remunerare, pentru tineri, lucrători în vârstă și pentru cei care au persoane în întreținere,
         pentru a favoriza integrarea lor profesională sau pentru a le asigura protecția;

      (b)      stabilirea unor condiții minime de vârstă, de experiență profesională sau de vechime în muncă, pentru accesul la încadrare
         în muncă sau pentru anumite avantaje legate de încadrarea în muncă;

      (c)      stabilirea unei vârste maxime pentru încadrare, bazată pe formarea necesară pentru postul respectiv sau pe necesitatea unei
         perioade de încadrare rezonabile înaintea pensionării.”

      8        Potrivit articolului 18 primul paragraf din directivă, transpunerea acesteia în ordinea juridică a statelor membre trebuia
         să aibă loc până la 2 decembrie 2003. Însă, potrivit celui de al doilea paragraf al aceluiași articol:

      „Pentru a ține seama de condițiile speciale, statele membre [puteau] dispune, dacă este necesar, de un termen suplimentar
         de 3 ani începând cu 2 decembrie 2003 sau de un total de 6 ani pentru a pune în aplicare dispozițiile prezentei directive
         privind discriminarea pe motive de vârstă și handicap. În acest caz, statele membre [informau] imediat Comisia […]”

      9        Republica Federală Germania a utilizat această posibilitate, astfel încât transpunerea dispozițiilor directivei privind discriminarea
         pe motive de vârstă și de handicap trebuia să aibă loc în acest stat membru până la 2 decembrie 2006.

       Reglementarea națională
      10      Legea generală privind egalitatea de tratament (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz) din 14 august 2006 (BGBl. 2006 I, p. 1897,
         denumită în continuare „AGG”) a transpus directiva. Această lege nu a suprimat și nici nu a modificat limita de vârstă aplicabilă
         dentiștilor aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate, expusă în continuare.

      11      Legea privind garantarea și ameliorarea structurilor din sistemul obligatoriu de asigurări de sănătate (Gesetz zur Sicherung
         und Strukturverbesserung der gesetzlichen Krankenversicherung) din 21 decembrie 1992 (BGBl. 1992 I, p. 2266, denumită în continuare
         „GSG 1993”) a introdus o limită de vârstă maximă aplicabilă medicilor aflați în relații contractuale cu casa de asigurări
         de sănătate care, începând cu 14 noiembrie 2003, figurează la articolul 95 alineatul 7 a treia teză din cartea a V‑a din Codul
         securității sociale (Sozialgesetzbuch, BGBl. 2003 I, p. 2190, denumit în continuare „SGB V”).

      12      Articolul 95 alineatul 7 a treia teză menționat prevede că, începând cu 1 ianuarie 1999, autorizația de a exercita activitatea
         de medic aflat în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate expiră la sfârșitul trimestrului în cursul căruia
         medicul aflat în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate împlinește vârsta de 68 de ani.

      13      Potrivit articolului 72 alineatul 1 a doua teză din SGB V, această dispoziție se aplică prin analogie dentiștilor aflați în
         relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate.

      14      Instanța de trimitere arată că această limită se regăsea la articolul 102 din SGB V care introducea un mecanism de autorizare
         a medicilor (dentiști) în funcție de nevoile regionale, aplicabil de asemenea începând cu 1 ianuarie 1999.

      15      Expunerea de motive a GSG 1993 are următorul cuprins:

      „Creșterea numărului de medici aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate constituie una dintre cauzele
         esențiale ale sporirii excesive a cheltuielilor în sistemul obligatoriu de asigurări de sănătate. Având în vedere creșterea
         constantă a numărului medicilor aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate, este necesară limitarea numărului
         lor. Excesul de ofertă nu poate fi controlat numai prin limitarea autorizărilor și, așadar, defavorizând tânăra generație
         de medici. În acest scop, este de asemenea necesară introducerea unei limite de vârstă obligatorii pentru medicii aflați în
         relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate.”

      16      Din precizările furnizate de instanța de trimitere reiese că această limită de vârstă se aplică sub rezerva următoarelor patru
         excepții, dintre care primele trei sunt înscrise în reglementarea în cauză, iar ultima decurge din aceasta:

      –        persoana interesată exercita de mai puțin de 20 de ani activitatea de medic (dentist) aflat în relații contractuale cu casa
         de asigurări de sănătate atunci când a împlinit vârsta de 68 de ani și era deja autorizată să profeseze în această calitate
         înainte de 1 ianuarie 1993; în acest caz, autorizația se prelungește cel mult până la expirarea acestei perioade de 20 de
         ani;

      –        în anumite zone ale regiunii de autorizare a apărut sau este iminent un deficit de medici (dentiști) aflați în relații contractuale
         cu casa de asigurări de sănătate;

      –        în caz de boală, de concediu sau de participare la o formare a medicului (dentistului) aflat în relații contractuale cu casa
         de asigurări de sănătate;

      –        întrucât reglementarea are în vedere numai medicii (dentiștii) din cadrul sistemului contractual cu casa de asigurări de sănătate,
         medicii și dentiștii pot profesa în afara acestui sistem fără a li se impune o limită de vârstă.

      17      Prin Legea de modificare a dreptului medicilor aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate și a altor
         legi (Gesetz zur Änderung des Vertragsarztrechts und anderer Gesetze – Vertragsarztänderungsgesetz) din 22 decembrie 2006
         (BGBl. 2006, p. 3439), legiuitorul a abrogat articolul 102 din SGB V care prevedea cote de medici (dentiști) în funcție de
         nevoile pe regiuni, cu efect de la 1 ianuarie 2007, însă a menținut limita de vârstă în cauză în acțiunea principală.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      18      Doamna Petersen, născută la 24 aprilie 1939, a împlinit vârsta de 68 de ani în cursul anului 2007. Ea era autorizată să acorde
         îngrijiri dentare în cadrul relațiilor contractuale cu casa de asigurări de sănătate de la 1 aprilie 1974.

      19      Prin decizia din 25 aprilie 2007, Zulassungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe (Comisia de autorizare
         a dentiștilor din districtul Westfalia‑Lippe) a constatat că autorizația doamnei Petersen de a acorda îngrijiri în cadrul
         relațiilor contractuale cu casa de asigurări de sănătate expiră la 30 iunie 2007.

      20      Doamna Petersen a formulat o reclamație împotriva acestei decizii arătând, printre altele, că aceasta este contrară directivei
         și AGG.

      21      Dat fiind că reclamația sa a fost respinsă de Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe, doamna Petersen
         a declarat recurs împotriva acestei decizii de respingere în fața Sozialgericht Dortmund.

      22      Această instanță arată că respingerea reclamației formulate de doamna Petersen este legală în raport cu dreptul național,
         menționând în acest sens analizele Bundessozialgericht și ale Bundesverfassungsgericht, potrivit cărora limita de vârstă în
         cauză în acțiunea principală ar fi justificată, fiecare dintre aceste instanțe întemeindu‑se însă pe motive diferite. Bundessozialgericht
         consideră că această limită de vârstă a permis asigurarea unei repartizări echitabile a sarcinilor între generații și că rămâne
         utilă pentru menținerea posibilităților de încadrare în muncă a tinerilor dentiști aflați în relații contractuale cu casa
         de asigurări de sănătate. Cu toate acestea, în opinia instanței de trimitere, această justificare nu ar mai fi valabilă ca
         urmare a suprimării cotelor de dentiști aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate și a dispariției caracterului
         excedentar al ofertei de îngrijiri.

      23      Instanța de trimitere reține în schimb obiectivul evidențiat de Bundesverfassungsgericht într‑o hotărâre din 7 august 2007.
         Potrivit acestei hotărâri, limita de vârstă menționată este justificată de necesitatea protejării pacienților beneficiari
         ai sistemului obligatoriu de asigurări de sănătate față de riscurile prezentate de dentiștii în vârstă aflați în relații contractuale
         cu casa de asigurări de sănătate, ale căror performanțe nu mai sunt optime. Bundesverfassungsgericht ar fi menținut analiza
         pe care a dezvoltat‑o anterior într‑o hotărâre din 1998, considerând că legiuitorul, având în vedere marja de apreciere de
         care dispune, nu este obligat să prevadă o examinare individuală a performanțelor fizice și mentale ale fiecărui medic aflat
         în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate care a împlinit vârsta de 68 de ani. Dimpotrivă, legiuitorul ar fi
         putut adopta o reglementare generală întemeiată pe date privind experiența. Bundesverfassungsgericht a mai apreciat ca fiind
         irelevantă lipsa mențiunii protecției sănătății persoanelor asigurate în expunerea de motive a legii și ar fi amintit că,
         la aprecierea caracterului constituțional al unei dispoziții legale, ține seama de toate aspectele și nu se limitează la această
         expunere.

      24      Cu toate acestea, instanța de trimitere se întreabă dacă respectiva analiză este valabilă și în raport cu directiva. În opinia
         instanței, limita de vârstă în cauză în acțiunea principală nu reprezintă o măsură în sensul articolului 2 alineatul (5) din
         directivă, dat fiind că protecția sănătății nu a fost, în opinia legiuitorului însuși, motivul care l‑a determinat să adopte
         dispoziția în cauză. Această limită de vârstă nu ar constitui nici o cerință profesională esențială și determinantă în sensul
         articolului 4 alineatul (1) din directivă, având în vedere excepțiile edictate. În sfârșit, această instanță manifestă îndoieli
         cu privire la conformitatea limitei de vârstă menționate cu articolul 6 alineatul (1) din directivă.

      25      Instanța menționată ridică problema posibilității ca protecția sănătății persoanelor asigurate, invocată de Bundesverfassungsgericht,
         să constituie un obiectiv legitim în sensul acestei din urmă dispoziții, având în vedere că, în realitate, acest obiectiv
         nu corespundea intenției legiuitorului.

      26      În sfârșit, instanța de trimitere subliniază că limita de vârstă în cauză în acțiunea principală are un efect foarte dezavantajos
         asupra dentiștilor aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate care doresc să își continue activitatea
         dincolo de această limită, dat fiind că 90 % din populație este asigurată prin sistemul obligatoriu de asigurări de sănătate
         bazat pe sistemul de contracte încheiate cu casele de asigurări de sănătate. Instanța de trimitere ridică problema posibilității
         de a lua în considerare o măsură mai puțin restrictivă, precum examinarea situațiilor individuale de la caz la caz.

      27      În aceste condiții, Sozialgericht Dortmund a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Stabilirea prin lege a unei vârste maxime în scopul autorizării exercitării unei profesii (în speță, activitatea de dentist
         aflat în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate) în sensul articolului 6 din [directivă] poate constitui o
         măsură obiectivă și rezonabilă pentru protejarea unui interes legitim (în speță, sănătatea pacienților asigurați în cadrul
         sistemului obligatoriu de asigurări de sănătate) și un mijloc corespunzător și necesar pentru atingerea acestui obiectiv,
         atunci când aceasta se întemeiază numai pe prezumția, dedusă din experiența generală, potrivit căreia de la o anumită vârstă
         are loc o scădere generală a performanțelor, fără a se putea ține seama, în acest cadru, de capacitățile individuale reale
         ale persoanei interesate?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare: existența unui obiectiv legitim (legal) în înțelesul articolului 6 din
         [directivă] (în speță, protecția sănătății pacienților asigurați în cadrul sistemului obligatoriu de asigurări de sănătate)
         poate fi admisă și atunci când acest obiectiv nu a prezentat nicio importanță pentru legiuitorul național în cadrul exercitării
         puterii sale normative?

      3)      În cazul unui răspuns negativ la prima sau la a doua întrebare: o lege adoptată înainte de [directivă], care este incompatibilă
         cu aceasta din urmă, nu se aplică în temeiul supremației dreptului comunitar, atunci când dreptul național care transpune
         directiva (în speță [AGG]) nu prevede un asemenea efect juridic în caz de încălcare a interdicției discriminării?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare
      28      Guvernul german susține, în observațiile sale scrise, că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este inadmisibilă
         având în vedere modificarea iminentă a reglementării germane care va avea drept consecință suprimarea interdicției de a exercita
         profesia de dentist aflat în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate după împlinirea vârstei de 68 de ani.

      29      În această privință, este suficient să se observe, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 32 din concluzii, lipsa
         de pertinență a împrejurării că ar trebui să intervină o astfel de modificare. Într‑adevăr, din informațiile care figurează
         în cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, reiese că doamnei Petersen i‑a fost retrasă autorizația de a exercita
         profesia de dentist aflat în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate și a fost lipsită de posibilitatea de a
         exercita această activitate începând cu 30 iunie 2007. Rezultă că un răspuns al Curții la întrebările adresate este hotărâtor
         pentru soluționarea acțiunii principale, iar cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este admisibilă.

       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      30      Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere dorește să
         afle, în esență, dacă articolul 6 alineatul (1) din directivă se opune unei măsuri naționale care stabilește o vârstă maximă
         pentru exercitarea activității de dentist aflat în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate, în speță vârsta
         de 68 de ani, în scopul protejării sănătății pacienților asigurați în cadrul sistemului obligatoriu de asigurări de sănătate,
         întrucât se presupune că performanța acestor dentiști scade începând cu această vârstă. Instanța de trimitere dorește să afle
         dacă împrejurarea că acest obiectiv nu a fost luat în considerare de legiuitor este pertinentă.

      31      Pentru a răspunde la întrebările menționate, trebuie cercetat dacă reglementarea în cauză în acțiunea principală intră în
         domeniul de aplicare al directivei, dacă aceasta instituie un tratament diferențiat în funcție de vârstă și, în cazul unui
         răspuns afirmativ, dacă directiva se opune acestui tratament diferențiat.

      32      În ceea ce privește, în primul rând, domeniul de aplicare al directivei, trebuie să se constate că din articolul 3 alineatul
         (1) literele (a) și (c) din directivă reiese că aceasta se aplică, în limitele competențelor conferite Comunității, tuturor
         persoanelor în ceea ce privește condițiile de acces la încadrare în muncă, la activități nesalariate sau la muncă, precum
         și condițiile de încadrare și de muncă, inclusiv condițiile de concediere și de remunerare (a se vedea Hotărârea din 16 octombrie
         2007, Palacios de la Villa, C‑411/05, Rep., p. I‑8531, punctul 43, și Hotărârea din 5 martie 2009, Age Concern England, C‑388/07,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 24).

      33      Măsura în cauză în acțiunea principală stabilește o vârstă maximă pentru exercitarea profesiei de dentist în cadrul sistemului
         obligatoriu de asigurări de sănătate. Or, astfel cum reiese din indicațiile oferite de instanța de trimitere, pacienții se
         încadrează în acest sistem în proporție de 90 %. Rezultă că imposibilitatea unui dentist de a‑și exercita activitatea în cadrul
         sistemului contractual cu casa de asigurări de sănătate este susceptibilă să limiteze cererea privind serviciile oferite de
         acesta. Prin urmare, stabilind o vârstă începând cu care accesul la activitatea de dentist aflat în relații contractuale cu
         casa de asigurări de sănătate și exercitarea acestei activități nu mai sunt posibile, articolul 95 alineatul 7 a treia teză
         din SGB V afectează condițiile de acces la încadrare în muncă, la activități nesalariate sau la muncă, în sensul articolului
         3 alineatul (1) litera (a) din directivă, precum și condițiile de încadrare și de muncă, în sensul articolului 3 alineatul
         (1) litera (c) din aceasta.

      34      În ceea ce privește, în al doilea rând, aspectul dacă reglementarea în cauză în acțiunea principală conține un tratament diferențiat
         în funcție de vârstă cu privire la încadrarea în muncă și la muncă, trebuie constatat că, potrivit articolului 2 alineatul
         (1) din directivă, în sensul acestei directive, prin „principiul egalității de tratament” se înțelege lipsa oricărei discriminări
         directe sau indirecte bazate pe unul dintre motivele menționate la articolul 1 din această directivă. Articolul 2 alineatul
         (2) litera (a) din aceasta precizează că, pentru aplicarea alineatului (1), o discriminare directă se produce atunci când
         o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât o altă persoană care se află într‑o situație comparabilă, pe
         baza unuia dintre motivele vizate la articolul 1 din directiva menționată (a se vedea Hotărârile citate anterior Palacios
         de la Villa, punctul 50, și Age Concern England, punctul 33).

      35      Aplicarea unei dispoziții precum articolul 95 alineatul 7 a treia teză din SGB V determină tratarea unor persoane, în speță
         dentiști aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate, într‑un mod mai puțin favorabil decât alte persoane
         care exercită aceeași profesie, pentru motivul că au depășit vârsta de 68 de ani. O astfel de dispoziție introduce un tratament
         diferențiat pe motive de vârstă în sensul directivei.

      36      În al treilea rând, trebuie cercetat dacă tratamentul diferențiat care rezultă din aplicarea articolului 95 alineatul 7 a
         treia teză din SGB V este sau nu este conform directivei.

      37      În această privință, trebuie identificat obiectivul urmărit prin măsura în cauză în acțiunea principală, pentru a stabili
         dispozițiile directivei în raport cu care trebuie efectuată examinarea acestei măsuri.

      38      Instanța de trimitere a menționat mai multe obiective, și anume, în primul rând, protecția sănătății pacienților asigurați
         în cadrul sistemului obligatoriu de asigurări de sănătate, în condițiile în care se presupune scăderea performanței dentiștilor
         începând cu o anumită vârstă, în al doilea rând, repartizarea între generații a posibilităților de încadrare în muncă și,
         în al treilea rând, echilibrul financiar al sistemului de sănătate german. Însă instanța de trimitere nu a reținut decât un
         singur obiectiv, și anume primul, subliniind totodată că acest obiectiv nu corespunde intenției legiuitorului.

      39      Trebuie arătat că instanța de trimitere nu a făcut referire la lucrări pregătitoare, la dezbateri parlamentare sau la o expunere
         de motive a legii care ar explica rațiunea menținerii dispoziției prin care se stabilește limita de vârstă în cauză în acțiunea
         principală, în timp ce dispoziția pe care o însoțea, care prevedea cote de medici (dentiști) în funcție de nevoile pe regiuni,
         a fost abrogată.

      40      Astfel cum a apreciat deja Curtea, în lipsa unei precizări a reglementării naționale în cauză în ceea ce privește obiectivul
         urmărit, trebuie ca alte elemente, deduse din contextul general al măsurii respective, să permită identificarea obiectivului
         pe care se întemeiază aceasta din urmă în scopul exercitării unui control jurisdicțional cu privire la legitimitatea sa, precum
         și cu privire la caracterul corespunzător și necesar al mijloacelor utilizate pentru realizarea acestui obiectiv (a se vedea
         Hotărârile citate anterior Palacios de la Villa, punctul 57, și Age Concern England, punctul 45).

      41      În această privință, guvernul german a arătat în observațiile prezentate în cadrul ședinței în fața Curții că legiuitorul
         a hotărât să mențină limita de vârstă în cauză în acțiunea principală pe o perioadă de observare limitată, pentru a verifica
         dacă problemele legate de caracterul excedentar al ofertei de îngrijiri din partea dentiștilor aflați în relații contractuale
         cu casa de asigurări de sănătate au dispărut efectiv, în pofida suprimării cotelor. În așteptarea rezultatelor acestei verificări,
         legiuitorul a considerat că ar fi prudentă menținerea unei măsuri de limitare a numărului dentiștilor aflați în relații contractuale
         cu casa de asigurări de sănătate și, totodată, a cheltuielilor de sănătate, prevăzând că practicienii care au împlinit vârsta
         de 68 de ani nu mai pot continua să își exercite activitatea în cadrul relațiilor contractuale cu casa de asigurări de sănătate.
         Menținerea limitei de vârstă menționate ar urmări astfel, potrivit acestui guvern, obiectivul inițial al GSG 1993, și anume
         în principal controlul cheltuielilor de sănătate publică.

      42      În cadrul acțiunii principale, revine în final instanței naționale, care este singura competentă să aprecieze situația de
         fapt din acțiunea cu care este sesizată și să interpreteze legislația națională aplicabilă, sarcina de a cerceta cauza menținerii
         măsurii în cauză și de a identifica astfel obiectivul urmărit de aceasta.

      43      Pentru a da un răspuns util care să permită instanței de trimitere să soluționeze acțiunea principală, trebuie cercetat dacă
         directiva se opune unui tratament diferențiat pe motive de vârstă, precum cel în cauză în acțiunea principală, având în vedere
         fiecare dintre cele trei obiective invocate.

       Cu privire la primul și la al treilea obiectiv invocat
      44      Primul și al treilea obiectiv trebuie examinate împreună. Astfel, primul obiectiv vizează în mod direct domeniul sănătății
         pacienților, considerat din perspectiva competenței medicilor și a dentiștilor. Cel de al treilea, deși se referă la echilibrul
         financiar al sistemului obligatoriu de asigurări de sănătate, privește la rândul său acest domeniu, considerat însă din altă
         perspectivă.

      45      Astfel, din jurisprudență reiese că nu numai obiectivul de menținere a unui serviciu medical de calitate, ci și cel care constă
         în prevenirea unui risc de atingere gravă adusă echilibrului financiar al sistemului de securitate socială se încadrează în
         obiectivul de protecție a sănătății publice în măsura în care ambele contribuie la realizarea unui nivel ridicat de protecție
         a sănătății (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 mai 2006, Watts, C‑372/04, Rec., p. I‑4325, punctele 103 și 104, precum
         și Hotărârea din 10 martie 2009, Hartlauer, C‑169/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 46 și 47).

      46      Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 53 din concluzii, trebuie să se considere că, în cazul în care limita de vârstă
         stabilită la 68 de ani la articolul 95 alineatul 7 a treia teză din SGB V ar fi un instrument care face parte dintr‑o politică
         de planificare a ofertei de îngrijiri dentare destinată ținerii sub control a sporirii cheltuielilor de sănătate din sistemul
         obligatoriu de asigurări de sănătate, această limită de vârstă ar urmări obiectivul de protecție a sănătății publice din perspectiva
         menținerii echilibrului financiar al sistemului obligatoriu de asigurări de sănătate.

      47      În ceea ce privește dispozițiile pertinente ale directivei, instanța de trimitere consideră că examinarea conformității măsurii
         în cauză în acțiunea principală cu directiva trebuie efectuată în raport cu articolul 6 alineatul (1) din aceasta.

      48      Trebuie însă amintit că împrejurarea că, pe plan formal, o instanță națională a formulat întrebarea preliminară făcând trimitere
         la anumite dispoziții ale dreptului comunitar nu împiedică Curtea să furnizeze acestei instanțe toate elementele de interpretare
         care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă respectiva instanță s‑a referit sau nu
         s‑a referit la acestea în enunțul întrebărilor sale. În această privință, revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul
         elementelor furnizate de instanța națională și mai ales din motivarea deciziei de trimitere elementele de drept comunitar
         care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (a se vedea Hotărârea din 27 octombrie 2009, ČEZ, C‑115/08,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 81).

      49      În această privință, trebuie arătat că articolul 2 alineatul (5) din directivă menționează în mod expres protecția sănătății.
         Potrivit acestei dispoziții, directiva nu aduce atingere măsurilor prevăzute de legislația națională care, într‑o societate
         democratică, sunt necesare, printre altele, pentru protecția sănătății.

      50      Prin urmare, trebuie examinate primul și al treilea obiectiv în raport cu articolul 2 alineatul (5).

      51      În ceea ce privește o măsură adoptată în domeniul sănătății, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, precum și articolului
         152 alineatul (5) CE, statele membre rămân competente în ceea ce privește organizarea sistemelor lor de securitate socială
         și, în special, adoptarea dispozițiilor menite să organizeze și să furnizeze servicii sanitare și de asistență medicală. Desigur,
         statele membre trebuie să exercite această competență cu respectarea dreptului comunitar, însă la aprecierea respectării acestei
         obligații trebuie să se țină seama de faptul că statul membru poate decide cu privire la nivelul la care intenționează să
         asigure protecția sănătății publice și cu privire la modul în care acest nivel poate fi atins. Întrucât acest nivel poate
         varia de la un stat membru la altul, este necesar să se recunoască statelor membre o marjă de apreciere (a se vedea Hotărârea
         Hartlauer, citată anterior, punctele 29 și 30, precum și Hotărârea din 19 mai 2009, Apothekerkammer des Saarlandes și alții,
         C‑171/07 și C‑172/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 18 și 19).

      52      Având în vedere marja de apreciere menționată, trebuie admis că, în cadrul articolului 2 alineatul (5) din directivă, un stat
         membru poate considera necesar să stabilească o limită de vârstă exercitării unei profesii medicale, precum cea de dentist,
         în scopul protejării sănătății pacienților. Această apreciere este valabilă indiferent dacă obiectivul de protecție a sănătății
         este considerat din perspectiva competenței dentiștilor sau din cea a echilibrului financiar al sistemului național de sănătate.
         În ceea ce privește acest din urmă obiectiv, într‑adevăr, nu se poate exclude ca sporirea numărului dentiștilor aflați în
         relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate să fi condus la o creștere excesivă a ofertei de îngrijiri care se manifestă
         printr‑un nivel prea ridicat de cheltuieli în sarcina statului și ca plecarea segmentului celui mai vârstnic dintre acești
         dentiști să permită reducerea acestor cheltuieli și să evite un risc de a aduce o atingere gravă echilibrului sistemului de
         securitate socială. În ceea ce privește stabilirea limitei de vârstă la 68 de ani, trebuie arătat că această vârstă poate
         fi considerată suficient de avansată pentru a servi ca termen autorizației de a exercita activitatea de dentist aflat în relații
         contractuale cu casa de asigurări de sănătate.

      53      Aprecierea caracterului necesar al măsurii, în raport cu obiectivul urmărit, impune de asemenea să se verifice faptul că excepțiile
         la limita de vârstă în cauză în acțiunea principală nu aduc atingere coerenței legislației respective, obținându‑se un rezultat
         contrar acestui obiectiv. Astfel, trebuie amintit că o legislație nu poate garanta realizarea obiectivului invocat decât în
         cazul în care răspunde cu adevărat preocupării privind atingerea acestuia în mod coerent și sistematic (a se vedea Hotărârea
         Hartlauer, citată anterior, punctul 55).

      54      Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 16 din prezenta hotărâre, norma în cauză în acțiunea principală prezintă patru excepții.
         A doua și a treia dintre acestea privesc lipsa dentiștilor aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate
         fie din cauza unui deficit de practicieni în anumite regiuni, fie din cauza bolii, a concediilor sau a participării acestora
         la o formare. În aceste cazuri, pacienții asigurați în cadrul sistemului obligatoriu de asigurări de sănătate pot primi îngrijiri
         din partea dentiștilor în vârstă de peste 68 de ani.

      55      Se impune constatarea că aceste excepții nu aduc atingere obiectivului de protecție a sănătății. Dimpotrivă, acestea urmăresc
         să garanteze că pacienții în cauză vor putea totuși primi îngrijiri. În plus, fiind concepute pentru situații de penurie a
         ofertei de îngrijiri dentare, excepțiile nu sunt, în esență, de natură să determine un exces al ofertei menționate care să
         poată aduce atingere echilibrului financiar al sistemului național de sănătate.

      56      Prima excepție privește dentiștii aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate autorizați să practice la
         1 ianuarie 1993, dar care, împlinind vârsta de 68 de ani, nu au cumulat 20 de ani de activitate în cadrul sistemului contractual
         cu casa de asigurări de sănătate. Din observațiile prezentate Curții reiese că această excepție nu poate defavoriza dentiștii
         care, la momentul intrării în vigoare a reglementării în cauză în acțiunea principală și în pofida unei vârste avansate, nu
         își exercitaseră activitatea îndeajuns pentru constituirea unei pensii pentru limită de vârstă. Această excepție ar privi
         îndeosebi dentiștii aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate originari din fosta Republică Democrată
         Germană. În opinia guvernului german, care nu a fost contrazis cu privire la acest punct, dentiștii avuți în vedere de excepția
         menționată nu ar reprezenta însă decât un grup precis și, pe de altă parte, această excepție ar fi de natură tranzitorie întrucât
         ar trebui înceteze la sfârșitul unei perioade maxime de 20 de ani.

      57      Având în vedere aceste elemente care atenuează sfera primei excepții, trebuie să se considere că aceasta nu aduce atingere
         coerenței reglementării în cauză în acțiunea principală în raport cu obiectivul de protecție a sănătății pacienților asigurați
         în cadrul sistemului obligatoriu de asigurări de sănătate, considerat atât din perspectiva competenței dentiștilor aflați
         în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate, cât și din cea a echilibrului financiar al sistemului obligatoriu
         de asigurări de sănătate.

      58      A patra excepție nu figurează ca atare în reglementare, ci rezultă din domeniul de aplicare al acesteia. Astfel, articolul
         95 alineatul 7 a treia teză din SGB V privește numai dentiștii care își exercită activitatea în cadrul sistemului de relații
         contractuale cu casa de asigurări de sănătate. Așadar, în afara acestui cadru, dentiștii își pot exercita profesia indiferent
         de vârstă și, prin urmare, pacienții pot primi îngrijiri din partea dentiștilor în vârstă de peste 68 de ani.

      59      Desigur, Curtea a admis anumite excepții la norme adoptate în numele protecției sănătății, dar acestea rămâneau limitate în
         timp și ca sferă de aplicare (a se vedea Hotărârea din 19 mai 2009, Comisia/Italia, C‑531/06, nepublicată încă în Repertoriu,
         punctul 73).

      60      Pentru a aprecia impactul acestei a patra excepții asupra coerenței măsurii în cauză în acțiunea principală în raport cu articolul
         2 alineatul (5) din directivă, trebuie, în plus, să se țină seama de natura și de modul de redactare a acestei dispoziții.
         Fiind vorba despre o derogare de la principiul interzicerii discriminărilor, aceasta trebuie interpretată în mod restrictiv.
         Termenii utilizați la articolul 2 alineatul (5) menționat sugerează de asemenea o astfel de abordare.

      61      Or, o măsură care admite o excepție atât de extinsă precum cea privind dentiștii care își exercită activitatea în afara sistemului
         de relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate nu poate fi considerată esențială pentru protecția sănătății publice.
         Astfel, dacă limita de vârstă în cauză în acțiunea principală are ca obiectiv protecția sănătății pacienților, concepută din
         perspectiva competenței practicienilor în cauză, se impune constatarea că în cadrul acestei excepții pacienții nu sunt protejați.
         Așadar, această excepție pare contrară obiectivului urmărit. În plus, nu este limitată în timp și, deși nu s‑a furnizat nicio
         dată numerică, se aplică în mod virtual tuturor dentiștilor și pare susceptibilă să privească un număr considerabil de pacienți.

      62      Prin urmare, trebuie să se considere că, dacă obiectivul urmărit de măsura în cauză în acțiunea principală este protecția
         sănătății pacienților, considerată din perspectiva competenței medicilor și a dentiștilor, această măsură prezintă incoerențe
         din cauza existenței celei de a patra excepții sus‑menționate. În acest caz, limita de vârstă impusă dentiștilor aflați în
         relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate nu este necesară protecției sănătății, în sensul articolului 2 alineatul
         (5) din directivă.

      63      În schimb, dacă măsura menționată are ca obiectiv menținerea echilibrului financiar al sistemului de sănătate public, această
         a patra excepție nu aduce atingere obiectivului urmărit. Într‑adevăr, acest sistem aparține unui domeniu în legătură cu care
         statul este responsabil din punct de vedere financiar și, prin definiție, nu cuprinde sistemul de sănătate privat. Prin urmare,
         instituirea unei limite de vârstă aplicabile numai dentiștilor aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate,
         pentru a controla cheltuielile din sectorul public al sănătății, este compatibilă cu obiectivul urmărit. Așadar, împrejurarea
         că nu sunt avuți în vedere dentiștii care își exercită activitatea în afara sistemului obligatoriu de asigurări de sănătate
         nu aduce atingere coerenței reglementării în cauză.

      64      Prin urmare, în condițiile în care măsura de menținere a limitei de vârstă menționate urmărește prevenirea unui risc de atingere
         gravă adusă echilibrului financiar al sistemului de securitate socială în vederea atingerii unui nivel înalt de protecție
         a sănătății – ceea ce revine spre verificare instanței naționale –, această măsură poate fi considerată compatibilă cu articolul
         2 alineatul (5) din directivă.

       Cu privire la al doilea obiectiv invocat
      65      Astfel cum reiese din decizia de trimitere, Bundessozialgericht a considerat că limita de vârstă în cauză în acțiunea principală
         este justificată de un al doilea obiectiv, care urmărește repartizarea între generații a posibilităților de încadrare în muncă
         în cadrul profesiei de dentist aflat în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate. Acest obiect a fost de asemenea
         invocat, în subsidiar, de guvernul german în observațiile sale orale.

      66      Obiectivul menționat nu este prevăzut la articolul 2 alineatul (5) din directivă. În schimb, trebuie să se examineze dacă
         acesta ar putea constitui un obiectiv legitim în sensul articolului 6 alineatul (1) din directivă.

      67      Potrivit articolului 6 alineatul (1) din directivă, obiectivele care pot fi considerate „legitime”, în sensul dispoziției
         menționate, sunt în special obiective legitime de politică a ocupării forței de muncă, a pieței muncii sau a formării profesionale.

      68      În această privință, Curtea a apreciat deja că promovarea încadrării în muncă reprezintă în mod incontestabil un obiectiv
         legitim al politicii sociale sau al politicii de ocupare a forței de muncă a statelor membre și că această apreciere trebuie
         în mod cert să se aplice unor instrumente de politică a pieței naționale a muncii care au ca obiectiv ameliorarea șanselor
         de acces la viața activă a anumitor categorii de lucrători (a se vedea Hotărârea Palacios de la Villa, citată anterior, punctul
         65). De asemenea, o măsură adoptată în scopul favorizării accesului tinerilor la exercitarea profesiei de dentist în cadrul
         relațiilor contractuale cu casa de asigurări de sănătate poate fi considerată o măsură de politică a încadrării în muncă.

      69      Potrivit articolului 6 alineatul (1) din directivă, mai trebuie verificat dacă mijloacele puse în aplicare pentru realizarea
         acestui obiectiv sunt „corespunzătoare și necesare”.

      70      În această privință, potrivit evoluției situației încadrării în muncă în sectorul respectiv, nu pare absurd ca autoritățile
         unui stat membru să considere că aplicarea unei limite de vârstă, care determină ieșirea de pe piața muncii a celor mai în
         vârstă practicieni, ar putea permite favorizarea încadrării în muncă a celor mai tineri. În ceea ce privește stabilirea acestei
         limite de vârstă la 68 de ani, astfel cum s‑a arătat la punctul 52 din prezenta hotărâre, această vârstă pare suficient de
         avansată pentru a servi ca termen autorizației de a exercita activitatea de dentist aflat în relații contractuale cu casa
         de asigurări de sănătate.

      71      Se pune însă problema dacă aplicarea unei limite de vârstă este corespunzătoare și necesară în scopul atingerii obiectivului
         urmărit. Astfel, trebuie arătat că, atunci când numărul dentiștilor aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de
         sănătate prezenți pe piața muncii în cauză nu este excedentar în raport cu nevoile pacienților, intrarea pe această piață
         a unor noi profesioniști, în special a celor tineri, este în mod normal posibilă, indiferent de prezența dentiștilor care
         au depășit o anumită vârstă, în speță cea de 68 de ani. În acest caz, este posibil ca instituirea unei limite de vârstă să
         nu fie nici corespunzătoare, nici necesară pentru atingerea obiectivului urmărit.

      72      Guvernul german a arătat în cadrul ședinței, fără să fi fost contrazis, că limita de vârstă în cauză în acțiunea principală
         nu se aplică în regiunile în care s‑a constatat un deficit de dentiști aflați în relații contractuale cu casa de asigurări
         de sănătate. Acesta a susținut de asemenea că în domeniul sănătății este important ca statul să își poată utiliza puterea
         de apreciere pentru a adopta măsurile necesare, nu numai în cazul unei probleme actuale de supramedicalizare, ci și în caz
         de risc latent de apariție a unei astfel de probleme.

      73      În această privință, având în vedere puterea de apreciere de care dispun statele membre, amintită la punctul 51 din prezenta
         hotărâre, trebuie recunoscut că, în prezența unei situații în care există un număr excedentar de dentiștii aflați în relații
         contractuale cu casa de asigurări de sănătate sau dacă există un risc latent de apariție a unei astfel de situații, un stat
         membru poate considera necesară impunerea unei limite de vârstă, precum cea în cauză în acțiunea principală, în scopul facilitării
         accesului la încadrarea în muncă a unor dentiști mai tineri.

      74      Revine însă instanței naționale sarcina de a verifica existența unei astfel de situații.

      75      În această ipoteză, ar mai rămâne de verificat dacă măsura în cauză în acțiunea principală este coerentă ținând seama de cele
         patru excepții amintite la punctul 16 din prezenta hotărâre.

      76      În această privință, primele trei excepții, concepute fie pentru situații specifice de penurie de dentiști aflați în relații
         contractuale cu casa de asigurări de sănătate, fie pentru o perioadă limitată, nu aduc atingere obiectivului care constă în
         favorizarea intrării pe piața muncii a unor dentiști tineri aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate.
         În ceea ce privește cea de a patra excepție, aceasta are în vedere sectorul care nu se află în relații contractuale cu casa
         de asigurări de sănătate și nu afectează în niciun caz intrarea pe piața menționată a unor dentiști tineri care își exercită
         activitatea în cadrul relațiilor contractuale cu casa de asigurări de sănătate.

      77      Rezultă că, dacă o măsură, precum cea în cauză în acțiunea principală, are ca obiectiv repartizarea între generații a posibilităților
         de încadrare în muncă în profesia de dentist aflat în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate, tratamentul diferențiat
         pe motive de vârstă care decurge din aceasta poate fi considerat justificat în mod obiectiv și rezonabil de acest obiectiv,
         iar mijloacele de realizare a acestuia pot fi considerate corespunzătoare și necesare, în măsura în care persistă o situație
         în care există un număr excedentar de dentiști aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate sau un risc
         latent de apariție a unei astfel de situații.

      78      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că:

      –        articolul 2 alineatul (5) din directivă trebuie interpretat în sensul că se opune unei măsuri naționale, precum cea în cauză
         în acțiunea principală, care stabilește o limită de vârstă maximă pentru exercitarea profesiei de dentist aflat în relații
         contractuale cu casa de asigurări de sănătate, în speță 68 de ani, atunci când această măsură are ca unic obiectiv protecția
         sănătății pacienților împotriva scăderii performanțelor acestor dentiști după împlinirea vârstei menționate, din moment ce
         aceeași limită de vârstă nu este aplicabilă dentiștilor care nu se află în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate;

      –        articolul 6 alineatul (1) din directivă trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei astfel de măsuri atunci când aceasta
         are ca obiectiv repartizarea între generații a posibilităților de încadrare în muncă în calitate de dentist aflat în relații
         contractuale cu casa de asigurări de sănătate, dacă, ținând seama de situația de pe piața muncii în cauză, această măsură
         este corespunzătoare și necesară pentru atingerea obiectivului respectiv;

      –        revine instanței naționale sarcina de a identifica obiectivul urmărit de măsura care stabilește limita de vârstă menționată,
         cercetând motivul menținerii acestei măsuri.

       Cu privire la a treia întrebare
      79      A treia întrebare privește consecințele care ar trebui deduse din constatarea potrivit căreia o normă națională anterioară
         directivei este incompatibilă cu aceasta, atunci când dreptul național nu prevede înlăturarea unei astfel de norme.

      80      Curtea a considerat că toate organele administrației sunt supuse obligației de a respecta supremația dreptului comunitar (a
         se vedea în special Hotărârea din 22 iunie 1989, Costanzo, 103/88, Rec., p. 1839, punctul 32, și Hotărârea din 29 aprilie
         1999, Ciola, C‑224/97, Rec., p. I‑2517, punctul 30). Această considerație se aplică unui organism administrativ precum Berufungsausschuss
         für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe. Împrejurarea că dispozițiile naționale în cauză în acțiunea principală existau
         deja înainte de intrarea în vigoare a directivei nu este pertinentă. Același lucru este valabil și în legătură cu împrejurarea
         că aceste dispoziții nu prevedeau posibilitatea instanței naționale de a le înlătura în caz de incompatibilitate cu dreptul
         comunitar.

      81      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că, în cazul în care o reglementare, precum cea în cauză în acțiunea
         principală, ar fi, ținând seama de obiectivul pe care îl urmărește, contrară directivei, ar reveni instanței naționale sesizate
         cu soluționarea unui litigiu între un particular și un organism administrativ, precum Berufungsausschuss für Zahnärzte für
         den Bezirk Westfalen‑Lippe, sarcina de a lăsa neaplicată această reglementare, chiar dacă este anterioară directivei, iar
         dreptul național nu prevede înlăturarea reglementării menționate.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      82      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      1)      Articolul 2 alineatul (5) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea
            egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă trebuie interpretat în sensul
            că se opune unei măsuri naționale, precum cea în cauză în acțiunea principală, care stabilește o limită de vârstă maximă pentru
            exercitarea profesiei de dentist aflat în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate, în speță 68 de ani, atunci
            când această măsură are ca unic obiectiv protecția sănătății pacienților împotriva scăderii performanțelor acestor dentiști
            după împlinirea vârstei menționate, din moment ce aceeași limită de vârstă nu este aplicabilă dentiștilor care nu se află
            în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate.
      Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei astfel de măsuri atunci
            când aceasta are ca obiectiv repartizarea între generații a posibilităților de încadrare în muncă în calitate de dentist aflat
            în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate, dacă, ținând seama de situația pieței muncii în cauză, această măsură
            este corespunzătoare și necesară pentru atingerea obiectivului respectiv.
      Revine instanței naționale sarcina de a identifica obiectivul urmărit de măsura care stabilește limita de vârstă menționată,
            cercetând motivul menținerii acestei măsuri.
      2)      În cazul în care o reglementare, precum cea în cauză în acțiunea principală, ar fi, ținând seama de obiectivul pe care îl
            urmărește, contrară Directivei 2000/78, ar reveni instanței naționale sesizate cu soluționarea unui litigiu între un particular
            și un organism administrativ, precum Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe, sarcina de a lăsa neaplicată
            această reglementare, chiar dacă este anterioară directivei, iar dreptul național nu prevede înlăturarea reglementării menționate.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 7 iulie 2016.#Genentech Inc. împotriva Hoechst GmbH și a Sanofi-Aventis Deutschland GmbH.#Cerere de decizie preliminară formulată de cour dʼappel de Paris.#Trimitere preliminară – Concurență – Articolul 101 TFUE – Acord de licență neexclusivă – Brevet – Lipsa contrafacerii – Obligație de plată a unei redevențe.#Cauza C-567/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      7 iulie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Concurență — Articolul 101 TFUE — Acord de licență neexclusivă — Brevet — Lipsa contrafacerii — Obligație de plată a unei redevențe”
      În cauza C‑567/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris, Franța), prin decizia din 23 septembrie 2014, primită de Curte la 9 decembrie 2014, în procedura

         Genentech Inc.

      împotriva

         Hoechst GmbH,

         Sanofi‑Aventis Deutschland GmbH,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, președinte de cameră, și domnii A. Arabadjiev, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund (raportor) și E. Regan, judecători,
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 20 ianuarie 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Genentech Inc., de E. Kleiman, de S. Saleh, de C. Ritz, de L. De Maria, de E. Gaillard, de J. Philippe, avocats, precum și de P. Chrocziel și de T. Lübbig, Rechtsanwälte;

               —

               pentru Hoechst GmbH și Sanofi‑Aventis Deutschland GmbH, de A. Wachsmann, de A. van Hooft, de M. Barbier, de A. Fisselier și de T. Elkins, avocats;

               —

               pentru guvernul francez, de D. Colas și de D. Segoin, precum și de J. Bousin, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul spaniol, de A. Rubio González, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul olandez, de M. Bulterman și de M. de Ree, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A. Dawes și de B. Mongin, precum și de F. Castilla Contreras, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 17 martie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 101 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Genentech Inc., pe de o parte, și Hoechst GmbH și Sanofi‑Aventis Deutschland GmbH, pe de altă parte, având ca obiect anularea unei sentințe arbitrale referitoare la executarea unui contract de licență a unor drepturi provenite din brevete.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               3

               La 6 august 1992, Behringwerke AG a concesionat Genentech o licență neexclusivă mondială (denumită în continuare „acordul de licență”) pentru utilizarea unui activator derivat al citomegalovirusului uman (denumit în continuare „activatorul CMVH”). Această tehnologie a făcut obiectul brevetului european nr. EP 0173 177 53, eliberat la 22 aprilie 1992 și revocat la 12 ianuarie 1999, precum și a două brevete, US 522 și US 140, eliberate în Statele Unite la 15 decembrie 1998 și, respectiv, la 17 aprilie 2001.

               4

               Genentech a utilizat activatorul CMVH pentru a facilita transcrierea unei secvențe de acid dezoxiribonucleic (ADN) necesare pentru producerea unui medicament biologic a cărui substanță activă este rituximabul. Genentech comercializează acest medicament în Statele Unite sub denumirea comercială Rituxan și în Uniunea Europeană sub denumirea comercială MabThera.

               5

               Acordul de licență era guvernat de dreptul german.

               6

               Reiese din articolul 3.1 din acest acord de licență că Genentech, în schimbul dreptului de a exploata activatorul CMVH, s‑a angajat să plătească:

                        —

                        o redevență unică de 20000 de mărci germane (DM) (aproximativ 10225 de euro);

                        —

                        o redevență anuală fixă de 20000 DM;

                        —

                        o redevență curentă egală cu 0,5 % din vânzările nete de produse finite de către licențiat și societățile sale afiliate și sublicențiați.

               7

               Acordul de licență definește „produsele finite” drept „mărfuri negociabile din punct de vedere comercial care încorporează un produs sub licență, vândute sub o formă care permite să fie administrată pacienților pentru uz terapeutic sau utilizată în cadrul unei proceduri de diagnostic și care nu privesc și nu sunt comercializate în vederea unei noi formule, a unui tratament, a unei reambalări sau reetichetări înainte de utilizare”. În ceea ce privește noțiunea „produse sub licență”, aceasta este definită de acordul respectiv drept „materialele (inclusiv organismele) a căror fabricare, utilizare sau vânzare ar încălca, în lipsa prezentului acord, una sau mai multe revendicări neexpirate cuprinse în drepturile aferente brevetelor sub licență”.

               8

               Genentech a plătit redevența unică și redevența anuală, însă nu a plătit niciodată redevența curentă către Hoechst, succesoare în drepturi a societății Behringwerke.

               9

               La 30 iunie 2008, Sanofi‑Aventis Deutschland, filială a Hoechst, s‑a adresat Genentech cu privire la produsele finite pe care aceasta le comercializa fără a plăti cuantumul redevenței curente.

               10

               La 27 august 2008, Genentech a notificat Sanofi‑Aventis Deutschland deciziile de a rezilia acordul de licență începând de la 28 octombrie 2008.

               11

               La 24 octombrie 2008, Hoechst, considerând că Genentech utilizase activatorul CMVH fără a plăti redevența curentă, a inițiat împotriva acestei societăți o procedură arbitrală în temeiul clauzei compromisorii care figurează la articolul 11 din acordul de licență.

               12

               La 27 octombrie 2008, Sanofi‑Aventis Deutschland a sesizat United States District Court for the Eastern District of Texas (Tribunalul Federal al Districtului Est din Texas, Statele Unite) cu o acțiune în contrafacerea brevetelor care fac obiectul licenței împotriva Genentech și a Biogen Idec Inc. În aceeași zi, acestea din urmă au introdus o acțiune în nulitatea brevetelor respective la United States District Court for the Northern District of California (Tribunalul Federal al Districtului Nord al Californiei, Statele Unite). Aceste două acțiuni au fost conexate în fața acestei din urmă instanțe, care le‑a respins prin decizia din 11 martie 2011.

               13

               Prin hotărârea din 22 martie 2012, United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Curtea de Apel a Statelor Unite pentru Circuitul Federal, Statele Unite) a respins apelul declarat de Sanofi‑Aventis Deutschland împotriva acestei decizii.

               14

               Printr‑o a treia sentință parțială, pronunțată la 5 septembrie 2012 (denumită în continuare „a treia sentință parțială”), arbitrul unic a reținut răspunderea Genentech față de Hoechst pentru plata redevenței curente.

               15

               La 10 decembrie 2012, Genentech a sesizat cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris, Franța) cu o acțiune în anularea celei de a treia sentințe parțiale.

               16

               La 25 februarie 2013, arbitrul unic a pronunțat sentința definitivă și a patra sentință parțială cu privire la cuantum și la costuri, prin care Genentech a fost obligată să plătească Hoechst, pe lângă cheltuielile de arbitraj și de reprezentare, suma de 108322850 de euro cu titlu de daune interese, majorată cu dobânzi simple. Această sentință definitivă a fost completată prin addendumul din 22 mai 2013.

               17

               Prin ordonanța din 3 octombrie 2013, cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) a conferit exequatur celei de a treia sentințe parțiale și a refuzat să conexeze acțiunile formulate de Genentech în anularea acestei a treia sentințe parțiale, precum și a sentinței definitive din 25 februarie 2013 și a addendumului la aceasta din urmă dat la 22 mai 2013.

               18

               În cadrul procedurii vizând anularea celei de a treia sentințe parțiale, instanța de trimitere ridică problema compatibilității acordului de licență cu articolul 101 TFUE. Ea arată că arbitrul unic a considerat că, în perioada de valabilitate a acestuia, licențiatul era obligat la plata redevențelor contractuale chiar dacă anularea brevetului sau a brevetelor avea un efect retroactiv. Cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) își pune problema dacă un asemenea contract încalcă dispozițiile articolului 101 TFUE, în măsura în care supune licențiatul la plata redevențelor lipsite de acum de cauză ca urmare a anulării brevetelor aferente drepturilor concesionate și aplică acestuia un „dezavantaj în condiții de concurență”.

               19

               În aceste condiții, cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Dispozițiile articolului 101 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun conferirii de efect, în caz de anulare a brevetelor, unui contract de licență care impune în sarcina licențiatului redevențe pentru simpla utilizare a drepturilor aferente brevetelor sub licență?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

         Cu privire la admisibilitate

               20

               Hoechst și Sanofi Aventis Deutschland (denumite în continuare, împreună, „Hoechst”), precum și guvernul francez susțin că cererea de decizie preliminară este inadmisibilă, aspect contestat de Comisia Europeană.

               21

               În primul rând, Hoechst susține în esență că normele care reglementează procedura națională nu permit instanței de trimitere să adreseze o astfel de întrebare fără a încălca propria competență. În consecință, Hoechst declară că a sesizat Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța) cu un recurs îndreptat împotriva cererii de decizie preliminară.

               22

               Cu toate acestea, este necesar să se amintească, pe de o parte, că, în cadrul articolului 267 TFUE, Curtea nu este competentă să se pronunțe nici cu privire la interpretarea actelor cu putere de lege sau a normelor administrative naționale, nici cu privire la conformitatea unor asemenea dispoziții cu dreptul Uniunii (Hotărârea din 11 martie 2010, Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, punctul 16 și jurisprudența citată) și, pe de altă parte, că nu revine Curții sarcina de a verifica dacă decizia de trimitere a fost luată în conformitate cu normele naționale de organizare judecătorească și de procedură judiciară (Hotărârea din 14 ianuarie 1982, Reina, 65/81, EU:C:1982:6, punctul 8, precum și Hotărârea din 23 noiembrie 2006, Asnef‑Equifax și Administración del Estado, C‑238/05, EU:C:2006:734, punctul 14).

               23

               Curtea trebuie să rămână fidelă deciziei de trimitere provenite de la o instanță a unui stat membru, atât timp cât nu a fost revocată în cadrul căilor de atac prevăzute eventual de dreptul național (Hotărârea din 12 februarie 1974, Rheinmühlen‑Düsseldorf, 146/73, EU:C:1974:12, punctul 3, și Hotărârea din 1 decembrie 2005, Burtscher, C‑213/04, EU:C:2005:731, punctul 32). În speță, din elementele prezentate în cadrul dezbaterilor reiese că, prin Ordonanța din 18 noiembrie 2015, Cour de cassation (Curtea de Casație) a respins recursul formulat de Hoechst împotriva cererii de decizie preliminară, astfel încât nu se poate considera că aceasta din urmă a fost revocată.

               24

               În al doilea rând, Hoechst susține că nu poate fi furnizat instanței de trimitere niciun răspuns util. Ea susține că, în ceea ce privește o acțiune în anularea unei sentințe arbitrale internaționale, instanțele naționale nu sunt autorizate să controleze modul în care au fost soluționate problemele de concurență de către arbitru atunci când acesta a considerat, în sentința definitivă, că nu există nicio încălcare a articolului 101 TFUE.

               25

               Guvernul francez adaugă faptul că cererea de decizie preliminară nu cuprinde elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebarea adresată. În special, decizia de trimitere nu ar preciza condițiile reale de funcționare și de structură a pieței sau a piețelor în discuție. Instanța de trimitere ar fi omis să menționeze anumite instrumente normative legate de dreptul Uniunii în domeniul concurenței, totuși relevante, precum și orice element privind dreptul german căruia îi este supus acordul de licență.

               26

               În această privință, trebuie amintit că, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale, instituită la articolul 267 TFUE, numai instanța națională sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, întrucât întrebarea adresată privește interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe. Refuzul de a se pronunța asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională este posibil numai atunci când este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, punctele 38 și 39, precum și Hotărârea din 22 iunie 2010, Melki și Abdeli, C‑188/10 și C‑189/10, EU:C:2010:363, punctul 27).

               27

               În speță, din moment ce instanța de trimitere ridică problema dacă articolul 101 TFUE se opune ca acordul de licență să fie pus în aplicare în conformitate cu interpretarea dată acestuia de arbitrul unic, nu rezultă în mod vădit că întrebarea adresată Curții cu privire la interpretarea care trebuie dată acestei dispoziții din Tratatul FUE este lipsită de relevanță pentru soluționarea litigiului principal. În decizia de trimitere sunt prezentate, pe scurt, dar cu precizie, originea și natura acestui litigiu, a cărui finalizare se consideră că depinde de interpretarea articolului 101 TFUE. În consecință, instanța de trimitere a definit în mod suficient cadrul factual și juridic în care se înscrie cererea sa de interpretare a dreptului Uniunii pentru a permite Curții să răspundă în mod util cererii respective.

               28

               În al treilea rând, Hoechst și guvernul francez pretind că întrebarea adresată de instanța de trimitere nu corespunde faptelor în discuție în litigiul principal, în măsura în care brevetele americane, singurele relevante pentru litigiul principal, nu au fost anulate.

               29

               În această privință, este necesar să se constate că instanța de trimitere și‑a formulat, desigur, întrebarea în termeni care ar putea fi înțeleși ca vizând situația specială în care licențiatul ar fi obligat să plătească redevențe pentru utilizarea drepturilor aferente brevetelor, și aceasta în pofida anulării acestor brevete.

               30

               Totuși, așa cum a arătat avocatul general la punctul 36 din concluzii, reiese în mod clar din termenii în care este formulată cererea de decizie preliminară, astfel cum este reprodusă în esență la punctele 12 și 13 din prezenta hotărâre, că instanța de trimitere este conștientă de faptul că brevetul US 522, eliberat la 15 decembrie 1998, și brevetul US 140, eliberat la 17 aprilie 2001, despre care este cert că sunt singurele relevante pentru litigiul principal, nu au fost anulate. Menționarea anulării brevetelor de către instanța de trimitere nu face decât să reia unele indicații cuprinse la punctele 193 și 194 din a treia sentință parțială, al căror conținut este în mod vădit contrazis atât de restul acestei sentințe, în special de punctele 51-53 din aceasta, cât și de elementele dosarului pus la dispoziția Curții.

               31

               În consecință, întrebarea preliminară este admisibilă.

         Cu privire la fond

               32

               Trebuie arătat de la bun început că reiese din dosarul prezentat Curții că Genentech a susținut în cadrul procedurii arbitrale că nu era obligată să plătească redevența curentă întrucât, potrivit termenilor acordului de licență, plata acesteia presupunea, pe de o parte, ca activatorul CMVH să fi fost prezent în produsul finit rituximab și, pe de altă parte, ca fabricarea sau utilizarea acestui activator să fi încălcat, în lipsa acordului menționat anterior, drepturile aferente brevetelor sub licență. Arbitrul unic a respins totuși aceste argumente, pe care le‑a considerat întemeiate pe o interpretare literală a acordului de licență, contrară obiectivului comercial al părților, care era acela de a permite Genentech să utilizeze activatorul CMVH pentru producerea de proteine fără a se expune riscului unei acțiuni în contrafacere din partea titularului drepturilor asupra acestei tehnologii.

               33

               În plus, reiese de asemenea din cererea de decizie preliminară că, în cadrul litigiului principal, Genentech susține că, întrucât a obligat‑o la plata redevenței curente în lipsa oricărei contrafaceri, în timp ce, potrivit termenilor înșiși ai acordului de licență, aceasta era datorată numai pentru produsele a căror fabricare, utilizare sau vânzare ar fi contrafăcut, în lipsa acestui acord, brevetele sub licență, a treia sentință parțială îi impune cheltuieli nejustificate, cu încălcarea dreptului concurenței.

               34

               În consecință, chiar dacă, din punct de vedere formal, instanța de trimitere pare, astfel cum s‑a constatat deja la punctul 29 din prezenta hotărâre, să își fi limitat întrebarea preliminară la ipoteza unei anulări a brevetelor, această întrebare trebuie înțeleasă în sensul că se referă și la cazul inexistenței unei contrafaceri a brevetelor sub licență.

               35

               În aceste condiții, este necesar ca întrebarea adresată de instanța de trimitere să fie înțeleasă ca solicitând în esență să se stabilească dacă articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune ca, în temeiul unui acord de licență precum cel în discuție în litigiul principal, licențiatul să fie obligat la plata unei redevențe pentru utilizarea unei tehnologii brevetate pe întreaga perioadă în care acest acord a produs efecte, în caz de anulare sau de inexistență a unei contrafaceri a brevetelor care protejează tehnologia respectivă.

               36

               Genentech și guvernul spaniol apreciază că trebuie să se răspundă afirmativ la această întrebare. Hoechst, guvernele francez și olandez, precum și Comisia nu împărtășesc această opinie.

               37

               Genentech reproșează arbitrului unic faptul că nu a respectat termenii clari ai acordului de licență și ai articolului 101 TFUE, întrucât a obligat‑o să plătească redevențe pentru vânzările unui produs care nu contraface tehnologia brevetată. Societatea menționată pretinde că a suportat cheltuieli suplimentare de aproximativ 169 de milioane de euro în raport cu concurenții săi din cauza acestei restrângeri prin obiect și prin efect a articolului 101 TFUE.

               38

               În această privință, trebuie subliniat, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 75 din concluzii, că nu revine Curții în cadrul procedurii preliminare sarcina de a revizui faptele constatate de arbitrul unic și nici interpretarea acordului de licență efectuată de acesta din perspectiva dreptului german, potrivit căreia Genentech este obligată să plătească redevența curentă în pofida anulării sau a inexistenței contrafacerii brevetelor în discuție în litigiul principal.

               39

               În plus, trebuie amintit faptul că Curtea a arătat deja, în contextul unui acord de licență exclusivă, că obligația de plată a unei redevențe, inclusiv după expirarea perioadei de valabilitate a brevetului sub licență, poate rezulta dintr‑o judecată de natură comercială cu privire la valoarea atribuită posibilităților de exploatare conferite prin acordul de licență, în special în cazul în care această obligație este cuprinsă într‑un acord de licență încheiat anterior acordării brevetului menționat (Hotărârea din 12 mai 1989, Ottung, 320/87, EU:C:1989:195, punctul 11). În astfel de împrejurări, în cazul în care licențiatul poate să rezilieze în mod liber acordul prin intermediul unui preaviz rezonabil, o obligație de plată a redevențelor pe întreaga perioadă de valabilitate a acordului nu poate intra în domeniul de aplicare a interdicției edictate la articolul 101 alineatul (1) TFUE (Hotărârea din 12 mai 1989, Ottung, 320/87, EU:C:1989:195, punctul 13).

               40

               Rezultă astfel din Hotărârea din 12 mai 1989, Ottung (320/87, EU:C:1989:195), că articolul 101 alineatul (1) TFUE nu interzice obligarea pe cale contractuală la plata unei redevențe pentru utilizarea exclusivă a unei tehnologii care nu mai este acoperită de un brevet, cu condiția ca licențiatul să poată rezilia în mod liber contractul respectiv. Această apreciere se întemeiază pe constatarea potrivit căreia redevența menționată constituie prețul care trebuie plătit pentru a exploata comercial tehnologia sub licență cu asigurarea că concedentul nu își va exercita drepturile de proprietate industrială. Atât timp cât contractul de licență vizat rămâne în vigoare și poate fi reziliat în mod liber de către licențiat, plata redevenței este datorată, iar aceasta chiar dacă drepturile de proprietate industrială provenite din brevete concesionate cu titlu exclusiv nu pot fi puse în aplicare împotriva licențiatului ca urmare a expirării termenului lor. Astfel, împrejurări de această natură, în special cea potrivit căreia contractul de licență poate fi reziliat în mod liber de licențiat, permit să se excludă că plata unei redevențe aduce atingere concurenței prin restrângerea libertății de acțiune a licențiatului sau prin generarea unor efecte de blocare a pieței.

               41

               Această soluție, rezultată din Hotărârea din 12 mai 1989, Ottung (320/87, EU:C:1989:195), se impune a fortiori într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal. Astfel, dacă, în perioada în care un acord de licență produce efecte, plata redevenței rămâne datorată inclusiv după expirarea drepturilor de proprietate industrială, acest lucru este valabil, cu atât mai mult, înainte de expirarea acestor drepturi.

               42

               Faptul că instanțele din statul în care au fost emise brevetele în discuție în litigiul principal au statuat, ulterior rezilierii acordului de licență, că utilizarea de către Genentech a tehnologiei concesionate nu încălca drepturile provenite din aceste brevete nu afectează, potrivit informațiilor furnizate de instanța de trimitere cu privire la dreptul german aplicabil acestui acord, exigibilitatea redevenței pentru perioada anterioară acestei rezilieri. În consecință, întrucât Genentech era liberă să rezilieze în orice moment acordul respectiv, obligația de plată a redevenței în perioada în care același acord a produs efecte, în care erau în vigoare drepturile provenite din brevetele concesionate, nu constituie o restrângere a concurenței în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE.

               43

               Având în vedere considerațiile ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 101 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca, în temeiul unui acord de licență precum cel în discuție în litigiul principal, licențiatul să fie obligat la plata unei redevențe pentru utilizarea unei tehnologii brevetate pe întreaga perioadă în care acest acord a produs efecte, în caz de anulare sau de inexistență a contrafacerii brevetului sub licență, din moment ce licențiatul a putut să rezilieze în mod liber acordul respectiv prin intermediul unui preaviz rezonabil.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               44

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Articolul 101 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca, în temeiul unui acord de licență precum cel în discuție în litigiul principal, licențiatul să fie obligat la plata unei redevențe pentru utilizarea unei tehnologii brevetate pe întreaga perioadă în care acest acord a produs efecte, în caz de anulare sau de inexistență a contrafacerii brevetului sub licență, din moment ce licențiatul a putut să rezilieze în mod liber acordul respectiv prin intermediul unui preaviz rezonabil.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 6 februarie 2003. # Stichting ter Exploitatie van Naburige Rechten (SENA) împotriva Nederlandse Omroep Stichting (NOS). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad der Nederlanden - Țările de Jos. # Directivă 92/100/CEE. # Cauza C-245/00.


Hotărârea Curții din data de 25 mai 1982. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Țărilor de Jos. # Neîndeplinirea obligațiilor. # Cauza 96/81.


Hotărârea Curții din data de 9 iunie 1982. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 95/81.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 5 martie 1998. # Hilmar Kulzer împotriva Freistaat Bayern. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundessozialgericht - Germania. # Regulamentul (CEE) nr. 1408/71. # Cauza C-194/96.


Hotărârea Curții din data de 19 martie 2002. # Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti) împotriva Claude Hervein și Hervillier SA (C-393/99) și Guy Lorthiois și Comtexbel SA (C-394/99). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Tournai - Belgia. # Securitate socială. # Cauze conexate C-393/99 și C-394/99.