title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 21 octombrie 2015.#Vasilka Ivanova Gogova împotriva lui Ilia Dimitrov Iliev.#Cerere de decizie preliminară formulată de Varhoven kasatsionen sad.#Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești – Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 – Domeniu de aplicare – Articolul 1 alineatul (1) litera (b) – Atribuirea, exercitarea, delegarea, retragerea totală sau parțială a răspunderii părintești – Articolul 2 – Noțiunea «răspundere părintească» – Litigiu între părinți privind călătoria copilului lor și eliberarea unui pașaport acestuia – Prorogare de competență – Articolul 12 – Condiții – Acceptarea competenței instanțelor sesizate – Neprezentarea pârâtului – Necontestarea competenței de către mandatarul pârâtului desemnat din oficiu de instanțele sesizate.#Cauza C-215/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      21 octombrie 2015 (
            *
         )
      „Trimitere preliminară — Cooperare judiciară în materie civilă — Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești — Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 — Domeniu de aplicare — Articolul 1 alineatul (1) litera (b) — Atribuirea, exercitarea, delegarea, retragerea totală sau parțială a răspunderii părintești — Articolul 2 — Noțiunea «răspundere părintească» — Litigiu între părinți privind călătoria copilului lor și eliberarea unui pașaport acestuia — Prorogare de competență — Articolul 12 — Condiții — Acceptarea competenței instanțelor sesizate — Neprezentarea pârâtului — Necontestarea competenței de către mandatarul pârâtului desemnat din oficiu de instanțele sesizate”
      În cauza C‑215/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație, Bulgaria), prin decizia din 11 mai 2015, primită de Curte în aceeași zi, în procedura

         Vasilka Ivanova Gogova

      împotriva

         Ilia Dimitrov Iliev,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președintele Camerei a treia, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a patra, domnii J. Malenovský și M. Safjan și doamnele A. Prechal și K. Jürimäe (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul I. Illéssy, administrator,
      având în vedere decizia președintelui Curții din 3 iulie 2015 de judecare a prezentei cauze potrivit procedurii accelerate prevăzute la articolul 23a din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și la articolul 105 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 9 septembrie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul ceh, de J. Vláčil, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul spaniol, de M. A. Sampol Pucurull, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de S. Petrova și de M. Wilderspin, în calitate de agenți,

         după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (1) litera (b), a articolului 2 punctul 7, a articolului 8 alineatul (1), precum și a articolului 12 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Gogova, pe de o parte, și domnul Iliev, pe de altă parte, în legătură cu reînnoirea pașaportului copilului lor.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentele (5) și (12) ale Regulamentului nr. 2201/2003 au următorul cuprins:

                        „(5)

                        În vederea garantării egalității tuturor copiilor, prezentul regulament reglementează toate hotărârile judecătorești în materia răspunderii părintești, inclusiv măsurile de protecție a copilului, independent de orice legătură cu o procedură matrimonială.

                  […]

                        (12)

                        Temeiurile de competență stabilite prin prezentul regulament în materia răspunderii părintești sunt concepute în funcție de interesul superior al copilului și, în special, de criteriul proximității. Prin urmare, ar trebui să fie competente în primul rând instanțele statului membru în care copilul își are reședința obișnuită, cu excepția unor cazuri de schimbare a reședinței copilului sau ca urmare a unui acord încheiat între titularii răspunderii părintești.”

               4

               Articolul 1 din acest regulament, intitulat „Domeniu de aplicare”, prevede:
               „(1)   Prezentul regulament se aplică, oricare ar fi natura instanței, materiilor civile privind:
               […]

                        (b)

                        atribuirea, exercitarea, delegarea, retragerea totală sau parțială a răspunderii părintești.

                  (2)   Materiile prevăzute la alineatul (1) litera (b) cuprind în special:

                        (a)

                        încredințarea și dreptul de vizită;

                        (b)

                        tutela, curatela și instituțiile similare;

                        (c)

                        desemnarea și atribuțiile oricărei persoane sau oricărui organism însărcinat să se ocupe de persoana sau bunurile copilului, să‑l reprezinte sau să‑l asiste;

                        (d)

                        plasarea copilului într‑o familie substitutivă sau într‑un centru de plasament;

                        (e)

                        măsurile de protecție a copilului privind administrarea, conservarea sau dispoziția cu privire la bunurile copilului.

                  (3)   Prezentul regulament nu se aplică:

                        (a)

                        stabilirii sau contestării filiației;

                        (b)

                        hotărârii privind adopția și măsurilor premergătoare acesteia, precum și desfacerea și declararea nulității adopției;

                        (c)

                        numelui și prenumelui copilului;

                        (d)

                        emancipării;

                        (e)

                        obligației de întreținere;

                        (f)

                        actelor fiduciare și succesiunilor;

                        (g)

                        măsurilor luate ca urmare a faptelor penale săvârșite de copii.”

               5

               Articolul 2 punctul 7 din regulamentul menționat definește noțiunea „răspundere părintească” drept „ansamblul drepturilor și obligațiilor conferite unei persoane fizice sau unei persoane juridice în temeiul unei hotărâri judecătorești, al unui act cu putere de lege sau al unui acord în vigoare privind persoana sau bunurile unui copil. Aceasta cuprinde în special încredințarea și dreptul de vizită”.

               6

               Articolul 8 din același regulament, intitulat „Competență de fond”, este redactat după cum urmează:
               „(1)   Instanțele judecătorești dintr‑un stat membru sunt competente în materia răspunderii părintești privind un copil care are reședința obișnuită în acest stat membru la momentul la care instanța este sesizată.
               (2)   Alineatul (1) se aplică sub rezerva dispozițiilor [articolului 12].”

               7

               Articolul 12 din Regulamentul nr. 2201/2003, intitulat „Prorogare de competență”, prevede:
               „(1)   Instanțele judecătorești din statul membru care exercită competența în temeiul articolului 3 cu privire la o cerere de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei sunt competente în orice chestiune privind răspunderea părintească în legătură cu această cerere atunci când

                        (a)

                        cel puțin unul dintre soți exercită răspunderea părintească față de copil
                        și

                        (b)

                        competența instanțelor a fost acceptată expres sau în orice alt mod neechivoc de către soți și de către titularii răspunderii părintești, la data sesizării instanței judecătorești, iar aceasta este în interesul superior al copilului.

                  […]
               (3)   Instanțele judecătorești dintr‑un stat membru sunt competente, de asemenea, în materie de răspundere părintească în alte proceduri decât cele menționate la alineatul (1) atunci când

                        (a)

                        copilul are o legătură strânsă cu acest stat membru, în special datorită faptului că unul dintre titularii răspunderii părintești își are reședința obișnuită aici sau copilul este resortisant al acestui stat membru
                        și

                        (b)

                        competența instanțelor a fost acceptată în mod expres sau în orice alt mod neechivoc de către toate părțile la procedură la data sesizării instanței, iar competența este în interesul superior al copilului.

                  […]”

               8

               Articolul 16 din acest regulament, intitulat „Sesizarea unei instanțe judecătorești”, prevede:
               „(1)   O instanță judecătorească se consideră sesizată:

                        (a)

                        la data depunerii la instanță a actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent, cu condiția ca reclamantul să nu fi neglijat în continuare să ia măsurile pe care era obligat să le ia pentru ca actul să fie notificat sau comunicat pârâtului
                        sau

                        (b)

                        în cazul în care actul trebuie notificat sau comunicat înainte de a fi depus la instanță, la data primirii acestuia de către autoritatea responsabilă pentru notificare sau comunicare, cu condiția ca reclamantul să nu fi neglijat în continuare să ia măsurile pe care era obligat să le ia pentru ca actul să fie depus la instanță.”

         Dreptul bulgar

      Legea privind documentele de identitate bulgare

               9

               Articolul 45 alineatul 1 din Legea privind documentele de identitate bulgare (Zakon za balgarskite lichni dokumenti) prevede că cererea de eliberare a pașaportului pentru minori se depune personal de părinții acestora.

               10

               Conform articolului 78 alineatul 1 din legea menționată coroborat cu articolul 76 punctul 9 din aceeași lege, ministrul de interne sau, dacă este cazul, persoana abilitată de ministru în acest scop poate interzice părăsirea teritoriului Republicii Bulgaria de către un copil, cu excepția cazului în care se prezintă un consimțământ scris, sub forma unui act notarial, prin care părinții îl autorizează pe copilul lor să călătorească.

         Codul familiei

               11

               Articolul 127a din Codul familiei (Semeen kodeks) prevede:
               „1.   Aspectele legate de călătoria unui copil în străinătate și de eliberarea documentelor de identitate necesare în acest scop se soluționează de părinți de comun acord.
               2.   În cazul în care părinții nu ajung la acordul prevăzut la alineatul precedent, litigiul dintre ei se soluționează de Rayonen sad (Tribunalul de Raion) în a cărui circumscripție se află domiciliul actual al copilului.
               3.   Procedura în fața instanței de declanșează la cererea unuia dintre părinți. Celălalt părinte este ascultat, cu excepția cazului în care nu se prezintă fără un motiv întemeiat. Instanța poate administra probe din oficiu.
               […]”

         Codul de procedură civilă

               12

               Articolul 47 din Codul de procedură civilă (Grazhdanski protsesualen kodeks) prevede:
               „1.   În cazul în care este imposibilă găsirea pârâtului la adresa indicată în dosar, precum și găsirea unei alte persoane care să accepte primirea comunicării, agentul procedural afișează o notificare pe poarta sau pe cutia poștală a persoanei în cauză; în cazul în care acesta nu are acces la locurile respective, afișarea se face la poarta de intrare în imobil sau într‑un loc vizibil aflat în apropiere. Atunci când are acces la cutia poștală, agentul procedural depune și acolo o notificare.
               2.   Notificarea respectivă menționează că dosarul a fost depus la grefa instanței atunci când citarea se face prin intermediul unui angajat al instanței sau al unui executor judecătoresc sau că dosarul a fost depus la primărie atunci când citarea se face de un angajat municipal și că poate fi ridicat de acolo în termen de două săptămâni de la data afișării notificării.
               3.   În cazul în care pârâtul nu se prezintă pentru a primi o copie a dosarului, instanța solicită reclamantului să furnizeze informații privind adresa înregistrată a acestuia, cu excepția cazurilor prevăzute la articolul 40 alineatul 2 și la articolul 41 alineatul 1, în care notificarea se atașează la dosarul cauzei. Dacă adresa indicată nu coincide cu adresa permanentă sau actuală a părții, instanța dispune comunicarea la adresa actuală sau permanentă, potrivit modalităților prevăzute la alineatele 1 și 2.
               4.   În cazul în care agentul procedural constată că pârâtul nu locuiește la adresa indicată, instanța solicită reclamantului să furnizeze informații privind adresa înregistrată a acestuia, independent de afișarea notificării menționate la alineatul 1.
               5.   Comunicarea se consideră efectuată la expirarea termenului privind primirea acesteia la grefa instanței sau la primărie.
               6.   După ce constată legalitatea comunicării, instanța dispune depunerea la dosar a comunicării și numește un reprezentant special pe cheltuiala reclamantului.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               13

               Din decizia de trimitere reiese că doamna Gogova și domnul Iliev au un copil în vârstă de 10 ani la data faptelor din litigiul principal. Acest copil, care are cetățenia bulgară, locuiește cu mama sa la Milano (Italia). Părinții, ambii resortisanți bulgari, trăiesc separați. Domnul Iliev locuiește de asemenea în Italia.

               14

               Doamna Gogova a dorit să obțină reînnoirea pașaportului copilului său, dat fiind că acest document a expirat la 5 aprilie 2012, pentru ca, printre altele, să călătorească cu acesta în Bulgaria.

               15

               Potrivit dreptului bulgar, decizia privind călătoria unui copil minor și obținerea unui pașaport pe numele acestuia este luată de părinți de comun acord. Pe de altă parte, cererea de eliberare a pașaportului pentru un astfel de copil trebuie făcută de ambii părinți împreună la autoritățile administrative competente.

               16

               Întrucât domnul Iliev nu a cooperat cu reclamanta din litigiul principal pentru eliberarea unui nou pașaport pe numele copilului, doamna Gogova a formulat o cerere la Rayonen sad – Petrich (Tribunalul de Raion din Petrich, Bulgaria) solicitând instanței să soluționeze dezacordul dintre ea și domnul Iliev în ceea ce privește posibilitatea copilului lor de a călători în afara teritoriului național și eliberarea unui nou pașaport acestuia.

               17

               Aflată în imposibilitatea de a‑i notifica domnului Iliev cererea de sesizare, întrucât acesta nu a putut fi găsit la adresa declarată, instanța menționată a desemnat un mandatar ad litem pentru a‑l reprezenta, în temeiul articolului 47 alineatul 6 din Codul de procedură civilă. Acest mandatar nu a contestat competența instanțelor bulgare și a declarat că litigiul trebuie soluționat în funcție de interesul copilului.

               18

               Prin ordonanța din 10 noiembrie 2014, Rayonen sad – Petrich (Tribunalul de Raion din Petrich) a statuat că cererea doamnei Gogova intra sub incidența articolului 127a din Codul familiei și privea răspunderea părintească față de copil, în sensul articolului 8 din Regulamentul nr. 2201/2003. Constatând că respectivul copil avea reședința obișnuită în Italia, instanța amintită s‑a declarat necompetentă să judece această cerere și a închis procedura.

               19

               Doamna Gogova a declarat apel împotriva acestei ordonanțe la Okrazhen sad – Blagoevgrad (Tribunalul Regional din Blagoevgrad, Bulgaria). Această instanță, pe de o parte, a confirmat ordonanța menționată și, pe de altă parte, a considerat că nu există o „prorogare de competență” în favoarea instanțelor bulgare, în sensul articolului 12 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003. Astfel, potrivit instanței menționate, deși domnul Iliev nu a invocat necompetența acestor instanțe, el nu a participat la procedură decât prin intermediul unui mandatar desemnat din oficiu în lipsa sa.

               20

               Reclamanta din litigiul principal a declarat atunci recurs la Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație). Această instanță consideră că soluționarea recursului respectiv depinde, în primul rând, de problema dacă procedura judiciară prevăzută la articolul 127a alineatul 2 din Codul familiei, care permite suplinirea, prin hotărâre judecătorească, a lipsei consimțământului unuia dintre părinți privind călătoria în afara teritoriului național a copilului lor și eliberarea unui pașaport pe numele său intră sub incidența Regulamentului nr. 2201/2003, astfel încât competența instanțelor ar trebui stabilită în temeiul dispozițiilor acestui regulament. În special, s‑ar pune problema dacă o astfel de procedură privește „răspunderea părintească”, în sensul articolului 2 punctul 7 din regulamentul menționat. Potrivit instanței amintite, în acest cadru, este necesar de asemenea să se stabilească dacă același regulament se aplică procedurii respective dat fiind că, în conformitate cu dreptul bulgar, hotărârea judecătorească pronunțată în cadrul procedurii menționate trebuie prezentată autorităților administrative bulgare pentru ca respectivul copil să fie autorizat să călătorească în afara teritoriului național sau pentru a‑i fi eliberat un pașaport.

               21

               În al doilea rând, instanța de trimitere ridică problema dacă, în speță, competența instanțelor bulgare poate fi întemeiată pe articolul 12 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003, având în vedere că mandatarul desemnat de aceste instanțe pentru a‑l reprezenta pe domnul Iliev nu le‑a contestat competența de a judeca litigiul principal.

               22

               În aceste condiții, Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        În cazul în care dreptul material aplicabil prevede exercitarea comună a drepturilor părintești referitoare la copil, posibilitatea legală a instanței civile de a soluționa un litigiu în cadrul căruia părinții sunt în dezacord cu privire la călătoria copilului lor în străinătate și la eliberarea de documente de identitate este o cauză care se referă la «atribuirea, exercitarea, delegarea, retragerea totală sau parțială a răspunderii părintești», în sensul articolului 1 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003 coroborat cu articolul 2 punctul 7 din acest regulament, căreia îi este aplicabil articolul 8 alineatul (1) din regulamentul menționat?

                        2)

                        Există motive pentru fundamentarea competenței internaționale în litigii civile având ca obiect răspunderea părintească atunci când decizia se substituie unui fapt juridic care prezintă relevanță pentru procedura administrativă referitoare la copil, iar dreptul aplicabil prevede că această procedură trebuie să se deruleze într‑un anumit stat membru?

                        3)

                        În cazul în care reprezentantul pârâtului nu a contestat competența instanței, însă acesta nu a fost mandatat, ci numit de instanță din cauza dificultăților privind notificarea pârâtului și participarea acestuia la proces, fie personal, fie printr‑un reprezentant mandatat, trebuie să se considere că există o prorogare de competență potrivit articolului 12 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003?”

         Procedura în fața Curții

               23

               La cererea instanței de trimitere, camera desemnată a examinat necesitatea judecării prezentei cauze potrivit procedurii preliminare de urgență prevăzute la articolul 107 din Regulamentul de procedură al Curții. Camera menționată a decis, după ascultarea avocatului general, să nu dea curs acestei cereri.

               24

               Prin Ordonanța Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:466), președintele Curții a dispus judecarea prezentei cauze potrivit procedurii accelerate prevăzute la articolul 23a din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și la articolul 105 alineatul (1) din Regulamentul de procedură.

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima și la a doua întrebare

               25

               Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă acțiunea prin care unul dintre părinți solicită instanței să suplinească lipsa consimțământului celuilalt părinte pentru călătoria copilului lor în afara statului membru în care acesta are reședința și pentru eliberarea unui pașaport pe numele acestui copil intră în domeniul de aplicare material al Regulamentului nr. 2201/2003, și aceasta chiar și atunci când hotărârea pronunțată ca urmare a respectivei acțiuni va trebui să fie luată în considerare de autoritățile statului membru al cărui cetățean este copilul menționat în cadrul procedurii administrative privind eliberarea acestui pașaport.

               26

               În ceea ce privește domeniul de aplicare material al Regulamentului nr. 2201/2003, reiese din articolul 1 alineatul (1) litera (b) din respectivul regulament că acesta se aplică, oricare ar fi natura instanței, materiilor civile privind, printre altele, atribuirea, exercitarea, delegarea, retragerea totală sau parțială a răspunderii părintești. În acest cadru, noțiunea „materii civile” nu trebuie interpretată în mod restrictiv, ci ca o noțiune autonomă a dreptului Uniunii care cuprinde, în special, toate cererile, măsurile sau deciziile în materie de „răspundere părintească”, în sensul regulamentului menționat, în conformitate cu obiectivul amintit în considerentul (5) al acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea C, C‑435/06, EU:C:2007:714, punctele 46-51).

               27

               În această privință, noțiunea „răspundere părintească” face obiectul, la articolul 2 punctul 7 din Regulamentul nr. 2201/2003, al unei definiții cuprinzătoare, în sensul că include ansamblul drepturilor și al obligațiilor conferite unei persoane fizice sau unei persoane juridice în temeiul unei hotărâri judecătorești, al unui act cu putere de lege sau al unui acord în vigoare privind persoana sau bunurile unui copil (Hotărârea C, C‑435/06, EU:C:2007:714, punctul 49, și Hotărârea C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, punctul 59). Pe de altă parte, deși articolul 1 alineatul (2) din acest regulament cuprinde o enumerare a materiilor acoperite de regulamentul menționat în ceea ce privește „răspunderea părintească”, această enumerare nu este exhaustivă, ci doar orientativă, după cum o indică folosirea expresiei „în special” (Hotărârea C, C‑435/06, EU:C:2007:714, punctul 30, și Hotărârea C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, punctul 63).

               28

               Pentru a determina dacă o cerere intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 2201/2003, trebuie să se țină seama de obiectul acesteia [a se vedea prin analogie, în ceea ce privește noțiunea „starea și capacitatea persoanelor fizice”, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74), Hotărârea Schneider, C‑386/12, EU:C:2013:633, punctele 29 și 30, precum și, în ceea ce privește noțiunea „securitate socială”, în sensul acestei dispoziții, Hotărârea Baten, C‑271/00, EU:C:2002:656, punctele 46 și 47].

               29

               În ceea ce privește o acțiune precum cea din litigiul principal, din decizia de trimitere reiese că, în cadrul acestei acțiuni, instanța trebuie să se pronunțe asupra necesității obținerii unui pașaport de către copilul în cauză și asupra dreptului părintelui reclamant de a depune cererea aferentă acestui pașaport, precum și de a călători în străinătate cu copilul respectiv, fără consimțământul celuilalt părinte. Prin urmare, o astfel de acțiune are ca obiect exercitarea „răspunderii părintești” cu privire la acest copil, în sensul articolului 1 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003 coroborat cu articolul 2 punctul 7 din acest regulament.

               30

               În plus, trebuie să se constate că o acțiune precum cea în discuție în litigiul principal nu se încadrează în niciuna dintre excepțiile enumerate în mod limitativ la articolul 1 alineatul (3) din același regulament.

               31

               Rezultă că o asemenea acțiune intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 2201/2003.

               32

               Această concluzie nu este repusă în discuție de simplul fapt că o cerere precum cea din litigiul principal privește o decizie specială referitoare la un copil, iar nu ansamblul modalităților de exercitare a răspunderii părintești. Astfel, după cum s‑a amintit la punctele 26 și 27 din prezenta hotărâre, același regulament se aplică tuturor deciziilor în materie, indiferent dacă privesc un aspect special al aceleiași răspunderi sau dacă determină exercitarea acesteia la modul general.

               33

               De asemenea, faptul că hotărârea pronunțată ca urmare a cererii menționate trebuie să fie luată în considerare de autoritățile statului membru al cărui cetățean este copilul în cauză, în speță Republica Bulgaria, în cadrul procedurii administrative privind eliberarea unui pașaport pe numele acestui copil, nu poate conduce la o altă interpretare a Regulamentului nr. 2201/2003.

               34

               În această privință, este suficient să se constate că, în orice caz, o procedură precum cea în discuție în litigiul principal nu implică în mod direct eliberarea unui pașaport, ci are ca efect numai să permită uneia dintre persoanele care exercită răspunderea părintească față de copilul în cauză să depună o cerere de eliberare a pașaportului pe numele acestui copil fără participarea, prezența sau acordul celeilalte persoane care exercită respectiva răspundere, și aceasta fără a se aduce atingere condițiilor prevăzute în dreptul bulgar pentru eliberarea unui astfel de document.

               35

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că acțiunea prin care unul dintre părinți solicită instanței să suplinească lipsa consimțământului celuilalt părinte pentru călătoria copilului lor în afara statului membru în care acesta are reședința și pentru eliberarea unui pașaport pe numele acestui copil intră în domeniul de aplicare material al Regulamentului nr. 2201/2003, și aceasta chiar și atunci când hotărârea pronunțată ca urmare a acestei acțiuni va trebui să fie luată în considerare de autoritățile statului membru al cărui cetățean este copilul menționat în cadrul procedurii administrative privind eliberarea acestui pașaport.

         Cu privire la a treia întrebare

               36

               Cea de a treia întrebare privește interpretarea articolului 12 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003. Această dispoziție prevede că, în anumite condiții, instanțele judecătorești din statul membru sesizate cu o cerere de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei sunt competente în orice chestiune privind răspunderea părintească în legătură cu această cerere.

               37

               Or, nu rezultă nici din decizia de trimitere, nici din observațiile prezentate Curții că instanța de trimitere este sesizată, în speță, cu o astfel de cerere de natură matrimonială.

               38

               În schimb, articolul 12 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2201/2003 prevede o normă de prorogare de competență care permite instanțelor dintr‑un alt stat membru decât cel al reședinței obișnuite a copilului să judece cereri în materia răspunderii părintești cu privire la respectivul copil, și aceasta chiar și atunci când nicio procedură matrimonială nu este pendinte în fața acestor instanțe (a se vedea în acest sens Hotărârea L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, punctele 45 și 52).

               39

               În consecință, trebuie înțeles că prin intermediul celei de a treia întrebări se solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 12 alineatul (3) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie interpretat în sensul că competența instanțelor sesizate cu soluționarea unei cereri în materia răspunderii părintești poate fi considerată ca fiind „acceptată în mod expres sau în orice alt mod neechivoc de către toate părțile la procedură”, în sensul acestei dispoziții, pentru simplul motiv că mandatarul ad litem care îl reprezintă pe pârât, desemnat din oficiu de aceste instanțe având în vedere imposibilitatea de a notifica acestuia din urmă cererea de sesizare, nu a invocat necompetența instanțelor menționate.

               40

               Potrivit prevederilor articolului 12 alineatul (3) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003, interpretat în lumina articolului 16 din acesta, instanțele dintr‑un stat membru își pot întemeia competența pe această primă dispoziție cu condiția de a fi stabilită existența unui acord expres sau cel puțin neechivoc cu privire la competența respectivă între toate părțile la procedură cel târziu la data depunerii la instanța aleasă a actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent (a se vedea în acest sens Hotărârea L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, punctul 56).

               41

               Pe de altă parte, reiese din considerentul (12) al Regulamentului nr. 2201/2003 că temeiul de competență prevăzut la articolul 12 alineatul (3) din acesta face excepție de la criteriul proximității, potrivit căruia este, în primul rând, de competența instanțelor statului membru în care copilul are reședința obișnuită să judece acțiunile în materia răspunderii părintești privind acest copil, și a cărui expresie o constituie articolul 8 alineatul (1) din respectivul regulament. Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 64 din luarea de poziție, această excepție urmărește să recunoască părților o anumită autonomie în materia răspunderii părintești. Condiția privind caracterul neechivoc al acceptării competenței instanțelor sesizate de către toate părțile la procedură trebuie, așadar, să fie interpretat în mod strict.

               42

               În această privință, trebuie arătat că, pe de o parte, o asemenea acceptare presupune a minima ca pârâtul să aibă cunoștință despre procedura care se desfășoară în fața acestor instanțe. Astfel, deși această cunoștință nu echivalează, prin ea însăși, cu acceptarea competenței instanțelor sesizate, pârâtul absent căruia nu i s‑a notificat cererea de sesizare și care nu are cunoștință despre procedura inițiată nu poate fi considerat, în orice caz, că a acceptat această competență (a se vedea prin analogie, în ceea ce privește articolul 24 din Regulamentul nr. 44/2001, Hotărârea A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, punctul 54).

               43

               Pe de altă parte, voința pârâtului din litigiul principal nu poate fi dedusă din comportamentul unui mandatar ad litem desemnat de instanțele menționate în lipsa pârâtului respectiv. Întrucât acest mandatar nu a avut contact cu pârâtul, el nu poate obține de la acesta din urmă informațiile necesare pentru a accepta sau a contesta competența acelorași instanțe în cunoștință de cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, punctul 55).

               44

               În consecință, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, competența instanțelor sesizate nu poate fi considerată „acceptată în mod expres sau în orice alt mod neechivoc de către toate părțile la procedură”, în sensul articolului 12 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2201/2003.

               45

               Această interpretare nu poate fi repusă în discuție de dreptul de acces la justiție sau de principiile securității juridice și efectului util al Regulamentului nr. 2201/2003, contrar celor susținute de guvernul spaniol în fața Curții. În această privință, respectivul guvern arată, în esență, că imposibilitatea reclamantei din litigiul principal de a obține o decizie definitivă cu privire la cererea sa din cauza dificultăților privind notificarea procedurii pârâtului din litigiul principal ar atrage o denegare de dreptate contrară drepturilor și principiilor menționate mai sus.

               46

               Or, interpretarea reținută la punctul 44 din prezenta hotărâre nu privează un reclamant, într‑o situație precum cea din litigiul principal, de posibilitatea de a obține o hotărâre judecătorească pronunțată, dacă este cazul, în lipsă în fața instanțelor statului membru în care copilul în cauză are reședința obișnuită, competente în temeiul articolului 8 din Regulamentul nr. 2201/2003. Așadar, această interpretare nu are drept consecință o denegare de dreptate.

               47

               Prin urmare, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 12 alineatul (3) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie interpretat în sensul că competența instanțelor sesizate cu soluționarea unei cereri în materia răspunderii părintești nu poate fi considerată ca fiind „acceptată în mod expres sau în orice alt mod neechivoc de către toate părțile la procedură”, în sensul acestei dispoziții, pentru simplul motiv că mandatarul ad litem care îl reprezintă pe pârât, desemnat din oficiu de aceste instanțe având în vedere imposibilitatea de a‑i notifica acestuia din urmă cererea de sesizare, nu a invocat necompetența instanțelor menționate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               48

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                              1)

                              Acțiunea prin care unul dintre părinți solicită instanței să suplinească lipsa consimțământului celuilalt părinte pentru călătoria copilului lor în afara statului membru în care acesta are reședința și pentru eliberarea unui pașaport pe numele acestui copil intră în domeniul de aplicare material al Regulamentului nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000, și aceasta chiar și atunci când hotărârea pronunțată ca urmare a acestei acțiuni va trebui să fie luată în considerare de autoritățile statului membru al cărui cetățean este copilul menționat în cadrul procedurii administrative privind eliberarea acestui pașaport.

                              2)

                              Articolul 12 alineatul (3) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie interpretat în sensul că competența instanțelor sesizate cu soluționarea unei cereri în materia răspunderii părintești nu poate fi considerată ca fiind „acceptată în mod expres sau în orice alt mod neechivoc de către toate părțile la procedură”, în sensul acestei dispoziții, pentru simplul motiv că mandatarul ad litem care îl reprezintă pe pârât, desemnat din oficiu de aceste instanțe având în vedere imposibilitatea de a notifica acestuia din urmă cererea de sesizare, nu a invocat necompetența instanțelor menționate.

                     Semnături

            (
            *
         )   Limba de procedură: bulgara.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 9 martie 2000. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Libera circulație a lucrătorilor - Libertate de stabilire - Libertatea de a presta servicii. # Cauza C-355/98.


Hotărârea Curții din data de 20 septembrie 1990. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Ajutor de stat. # Cauza C-5/89.


Hotărârea Curții din data de 19 noiembrie 1969. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 45-64.


Hotărârea Curții din data de 2 februarie 1988. # Ministeriet for Skatter og Afgifter împotriva Investeringsforeningen Dansk Sparinvest. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Højesteret - Danemarca. # Cauza 36/86.


Hotărârea Curții (Camera a noua) din 14 iulie 2016.#Sea Handling SpA împotriva Comisiei Europene.#Recurs – Dreptul de acces public la documentele instituțiilor Uniunii Europene – Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 – Articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță – Excepții de la dreptul de acces la documente – Interpretare incorectă – Obligația de motivare – Documente aferente unei proceduri de control al ajutoarelor de stat – Protecția obiectivelor activităților de inspecție, de anchetă și de audit – Prezumția generală de aplicare a excepției de la dreptul de acces în privința tuturor documentelor din dosarul administrativ – Sfera prezumției de confidențialitate – Cerere de acces la plângerea care se află la originea procedurii de investigare – Refuzul accesului – Interes public superior.#Cauza C-271/15 P.


Hotărârea Curții din data de 7 decembrie 1982. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza 41/82.


Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 14 martie 2014. # Holcim (Deutschland) AG şi Holcim Ltd împotriva Comisiei Europene. # Cauza T-293/11.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 7 mai 1992. # Pesquerias De Bermeo SA și Naviera Laida SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Pescuit. # Cauze conexate C-258/90 și C-259/90.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 1 octombrie 1998. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-71/97.


title: Hotărârea Curții din data de 11 noiembrie 1997. # Hellmut Marschall împotriva Land Nordrhein-Westfalen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Gelsenkirchen - Germania. # Cauza C-409/95.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII11 noiembrie 1997(*)(cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Verwaltungsgericht Gelsenkirchen)„Egalitate
 de tratament între bărbați și femei – Calificări egale ale unor
candidați de sexe diferite – Prioritate acordată candidaților femei –
Clauză de rezervă”În cauza C‑409/95,având
 ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CE de Verwaltungsgericht
Gelsenkirchen (Germania), în litigiul aflat pe rolul acestei instanțe
întreHellmut MarschallșiLand Nordrhein‑Westfalen,cu
 privire la interpretarea articolului 2 alineatele (1) și (4) din
Directiva 76/207/CEE a Consiliului din 9 februarie 1976 privind punerea
în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și
femei în ceea ce privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și
 la promovarea profesională, precum și condițiile de muncă (JO
L 39, p. 40, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 164),CURTEA,compusă
 din domnii G. C. Rodriguez Iglesias, președinte, C. Gulman, H.
Ragnemalm și M. Wathelet, președinți de cameră, G. F. Mancini,
J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn (raportor),
J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet, G.
Hirsch, P. Jann și L. Sevón, judecători,  avocat general: domnul F. G. Jacobs, grefier: domnul H. A. Rühl, administrator principal, luând în considerare observațiile scrise prezentate:–        pentru
 Land Nordrhein‑Westfalen, reprezentat de Bezirksregierung Arnsberg, de
doamna Juliane Kokott, profesor la Heinrich Heine Universität
Düsseldorf; –        pentru
 guvernul spaniol, de domnul Alberto José Navarro González, director
general pentru coordonare juridică și instituțională comunitară și de
doamna Gloria Calvo Díaz, abogado del Estado, din cadrul Serviciului
Juridic al Statului, în calitate de agenți; –        pentru
 guvernul francez, de doamnele Catherine de Salins, director adjunct în
cadrul Direcției afaceri juridice a Ministerului Afacerilor Externe, și
Anne de Bourgoing, chargé de mission în cadrul aceleiași direcții, în
calitate de agenți; –        pentru
 guvernul austriac, de domnul Wolf Okresek, Ministerialrat în cadrul
Bundeskanzleramt, Verfassungsdienst, în calitate de agent; –        pentru
 guvernul finlandez, de doamna Tuula Pynnä, consilier juridic în cadrul
Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent; –        pentru
 guvernul suedez, de doamna Lotty Nordling, rättschef în cadrul
Departamentului de comerț exterior din Ministerul Afacerilor Externe, în
 calitate de agent; –        pentru
 guvernul Regatului Unit, de doamna Lindsey Nicoll, de la Treasury
Solicitor’s Department, în calitate de agent, asistată de doamna Eleanor
 Sharpston, barrister; –        pentru
 guvernul norvegian, de doamna Beate B. Ekeberg, șef de serviciu în
cadrul Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent; –        pentru
 Comisia Comunităților Europene, de domnul Jürgen Grunwald, consilier
juridic, și de doamna Marie Wolfcarius, membru al Serviciului juridic,
în calitate de agenți, având în vedere raportul de ședință, după
 ascultarea observațiilor orale ale Land Nordrhein‑Westfalen,
reprezentat de doamna Juliane Kokott, ale guvernului olandez,
reprezentat de domnul Hans van den Oosterkamp, consilier juridic în
cadrul Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent, ale
guvernului finlandez, reprezentat de domnul Holger Rotkirch, șef al
Serviciului afaceri juridice din cadrul Ministerului Afacerilor Externe,
 în calitate de agent, ale guvernului suedez, reprezentat de doamna
Lotty Nordling, ale guvernului Regatului Unit, reprezentat de doamnele
Lindsey Nicoll, Eleanor Sharpston și Michael Beloff, QC, și ale
Comisiei, reprezentată de domnul Jürgen Grunwald și de doamna Marie
Wolfcarius, în ședința din 11 martie 1997, după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 mai 1997, pronunță prezenta Hotărâre1        Prin
 ordonanța din 21 decembrie 1995, primită de Curte la 29 decembrie 1995,
 Verwaltungsgericht Gelsenkirchen a adresat, în temeiul articolului 177
din Tratatul CE, o întrebare preliminară privind interpretarea
articolului 2 alineatele (1) și (4) din Directiva 76/207/CEE a
Consiliului din 9 februarie 1976 privind punerea în aplicare a
principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce
privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea
profesională, precum și condițiile de muncă (JO L 39, p. 40,
Ediție specială, 05/vol. 1, p. 164, denumită în continuare
„directiva”).2        Această
 întrebare a fost adresată în cadrul unui litigiu între domnul
Marschall, pe de o parte, și Land Nordrhein‑Westfalen (landul Renania de
 Nord‑Westfalia, denumit în continuare „landul”), pe de altă parte,
referitor la candidatura domnului Marschall pentru promovarea într‑un
post la o instituție școlară din Schwerte (Germania).3        Articolul
 25 alineatul (5) a doua teză din Beamtengesetz (Statutul funcționarilor
 landului), în versiunea publicată la 1 mai 1981 (GVNW,
p. 234), modificat ultima dată prin articolul 1 din A șaptea lege
de modificare a anumitor norme privind funcția publică, din 7 februarie
1995 (GVNW, p. 102, denumit în continuare „dispoziția în litigiu”), prevede:„În
 cazul în care, în sectorul autorității competente pentru promovare,
numărul femeilor este inferior numărului bărbaților la nivelul postului
respectiv, femeile trebuie să fie promovate cu prioritate, în caz de
egalitate în ceea ce privește aptitudinile, competența și performanțele
profesionale, cu excepția cazului în care motive care țin de persoana
unui candidat fac ca balanța să se încline în favoarea acestuia.”4        Conform
 observațiilor landului, regula de prioritate prevăzută de această
dispoziție introduce un criteriu suplimentar de promovare, respectiv
calitatea de a fi femeie, care are ca scop neutralizarea situației de
inegalitate în care se află candidații de sex feminin în raport cu
candidații de sex masculin care candidează pentru același post. Astfel,
în cazul unor calificări egale, angajatorul ar avea tendința de a
promova un bărbat în locul unei femei ca urmare a aplicării anumitor
criterii tradiționale de promovare care le defavorizează în fapt pe
femei, precum vârsta, vechimea și calitatea candidatului de sex masculin
 de cap de familie și singur întreținător al acesteia.5        Potrivit
 observațiilor landului, prevăzând că femeile trebuie promovate cu
prioritate „cu excepția cazului în care motive care țin de persoana unui
 candidat fac ca balanța să se încline în favoarea acestuia”,
legiuitorul a ales cu bună știință o noțiune juridică imprecisă cu
scopul de a asigura o flexibilitate suficientă și, în special, de a lăsa
 administrației o libertate de apreciere care să permită luarea în
considerare a tuturor motivelor care ar putea ține de persoana
candidaților. Prin urmare, în pofida existenței regulii de prioritate,
administrația ar putea să opteze oricând pentru un candidat de sex
masculin pe baza criteriilor, tradiționale sau nu, de promovare.6        Din
 ordonanța de trimitere reiese că domnul Marschall lucrează, în calitate
 de profesor titular, ca salariat al landului, remunerația acestuia
corespunzând nivelului de bază al gradului A 12.7        La
 8 februarie 1994, acesta și‑a prezentat candidatura pentru promovarea
pe un post de gradul A 13 („profesor calificat și angajat pentru
predare în învățământul secundar de gradul I”) la instituția școlară din
 Schwerte. Cu toate acestea, Bezirksregierung Arnsberg l‑a informat pe
domnul Marschall că intenționează să numească o contracandidată în
postul respectiv.8        Domnul
 Marschall a depus o reclamație pe care Bezirksregierung a respins‑o
prin decizia din 29 iulie 1994, pe motiv că contracandidata selecționată
 trebuia în mod obligatoriu să fie promovată în temeiul dispoziției în
litigiu, din moment ce rapoartele de evaluare arătau că persoana
respectivă și domnul Marschall aveau aceleași calificări, iar numărul
femeilor care ocupă posturi de gradul A 13 era inferior numărului
bărbaților la momentul anunțului privind vacanța postului.9        Prin
 urmare, domnul Marschall a introdus o acțiune la Verwaltungsgericht
Gelsenkirchen, pentru a se dispune ca landul să fie obligat să îl
promoveze pe postul în cauză.10      Constatând
 că domnul Marschall și contracandidata selecționată prezintă calificări
 egale pentru postul scos la concurs, instanța de trimitere consideră că
 soluționarea litigiului depinde de compatibilitatea dispoziției în
litigiu cu articolul 2 alineatele (1) și (4) din directivă.11      În
 acest sens, Verwaltungsgericht Gelsenkirchen subliniază, bazându‑se pe
Hotărârea Curții din 17 octombrie 1995, Kalanke (C‑450/93, Rec.,
p. I‑3051), că prioritatea pe care dispoziția în litigiu o acordă
din principiu femeilor poate constitui o discriminare în sensul
articolului 2 alineatul (1) din directivă. Această discriminare nu ar fi
 înlăturată de existența posibilității de a opta, cu titlu excepțional,
pentru candidatul de sex masculin.12      De
 asemenea, instanța de trimitere pune la îndoială faptul că dispoziția
în litigiu ține de domeniul de aplicare al excepției prevăzute la
articolul 2 alineatul (4) din directivă privind măsurile de promovare a
egalității șanselor între bărbați și femei. Baza de apreciere a
candidaților ar fi restrânsă în mod necorespunzător, având în vedere că
singurul criteriu reținut este proporția numerică de bărbați și de femei
 la nivelul postului vizat. În plus, dispoziția în litigiu nu ar
ameliora capacitatea femeilor de a concura pe piața muncii și de a urma o
 carieră în condiții de egalitate cu bărbații, ci ar prevedea un
rezultat, în timp ce articolul 2 alineatul (4) din directivă nu ar
autoriza decât măsuri vizând egalitatea șanselor.13      În
 aceste condiții, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea
cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:„Articolul
 2 alineatele (1) și (4) din Directiva 76/207/CEE a Consiliului
Comunităților Europene din 9 februarie 1976 privind punerea în aplicare a
 principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce
privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea
profesională, precum și condițiile de muncă interzice ca o reglementare
națională să impună promovarea cu prioritate a femeilor în sectoarele de
 activitate din serviciul public în care acestea sunt mai puțin
numeroase decât bărbații la nivelul postului vizat, atunci când
calificările (aptitudini, competență și performanțe profesionale)
candidaților de sex masculin și de sex feminin sunt egale, cu excepția
cazului în care motive care țin de persoana unui candidat de sex
masculin fac ca balanța să se încline în favoarea acestuia («sofern
nicht in der Person eines männlichen Mitbewerbers liegende Gründe
überwiegen»)?”14      Landul,
 guvernele austriac, spaniol, finlandez, norvegian și suedez, precum și
Comisia consideră că o normă națională precum dispoziția în litigiu
constituie o măsură care vizează promovarea egalității șanselor între
bărbați și femei care intră în domeniul de aplicare al articolului 2
alineatul (4) din directivă.15      În
 această privință, landul arată că prioritatea acordată candidaților de
sex feminin urmărește să realizeze o contrapondere în raport cu
criteriile tradiționale de promovare, fără însă a le înlocui. Guvernul
austriac consideră că o normă națională precum cea în discuție are ca
scop corectarea proceselor discriminatorii de selecție a personalului.16      Guvernele
 finlandez, suedez și norvegian susțin în plus că norma națională în
cauză favorizează accesul femeilor la posturi de răspundere și
contribuie astfel la reechilibrarea piețelor muncii care, în starea
actuală a acestora, sunt încă în mare măsură compartimentate pe criterii
 de sex în ceea ce privește munca prestată de femei în posturile
inferioare din ierarhia profesională. Conform guvernului finlandez,
experiența anterioară arată tocmai faptul că acțiunile care se limitează
 la o intervenție asupra orientării și formării profesionale a femeilor
sau asupra repartizării responsabilităților profesionale și familiale nu
 sunt suficiente pentru a pune capăt acestei compartimentări a piețelor
muncii.17      În
 sfârșit, landul și toate aceste guverne consideră că dispoziția în
litigiu nu garantează prioritatea absolută și necondiționată a femeilor.
 Aceasta rămâne astfel în limitele stabilite de Curte prin Hotărârea
Kalanke, citată anterior.18      În
 schimb, guvernul francez și cel al Regatului Unit consideră că
dispoziția în litigiu nu este reglementată prin derogarea prevăzută la
articolul 2 alineatul (4) din directivă.19      În
 acest sens, cele două guverne susțin că, acordând prioritate
candidaților de sex feminin, dispoziția respectivă depășește simpla
promovare a egalității șanselor și are ca scop stabilirea unei egalități
 de reprezentare între bărbați și femei. Prin urmare, s‑ar aplica
raționamentul urmat în Hotărârea Kalanke, citată anterior.20      Guvernul
 francez și cel al Regatului Unit adaugă faptul că prezența unei clauze
de derogare nu modifică cu nimic caracterul discriminatoriu al
dispoziției în litigiu. Această clauză nu s‑ar aplica decât în mod
excepțional și, prin urmare, nu ar avea incidență într‑o cauză
„obișnuită” în care niciun motiv legat în mod specific de persoana
candidatului de sex masculin nu este de natură să prevaleze față de
obligația generală de promovare a candidatului de sex feminin. În plus,
formulată în termeni generali și impreciși, clauza respectivă contravine
 principiului securității juridice.21      Din
 articolul 1 alineatul (1) din directivă reiese că aceasta are ca scop
punerea în aplicare în statele membre a principiului egalității de
tratament între bărbați și femei, printre altele, în ceea ce privește
accesul la încadrarea în muncă, inclusiv promovarea. Acest principiu al
egalității de tratament presupune, în conformitate cu articolul 2
alineatul (1) din directivă, „inexistența oricărei discriminări pe
criterii de sex, […] direct[e] sau indirect[e] […]”.22      În
 conformitate cu articolul 2 alineatul (4), directiva „nu aduce atingere
 măsurilor de promovare a egalității de șanse între bărbați și femei, în
 special prin înlăturarea inegalităților de fapt care afectează șansele
femeilor în domeniile menționate la articolul 1 alineatul (1)”.23      La
 punctul 16 din Hotărârea Kalanke, citată anterior, Curtea a constatat
că o normă națională care, în cazul unei promovări, acordă în mod
automat prioritate candidaților de sex feminin cu o calificare egală cu
cea a contracandidaților de sex masculin în domeniile de activitate în
care numărul femeilor este inferior celui al bărbaților la nivelul
postului respectiv implică o discriminare pe motive de sex.24      Cu
 toate acestea, trebuie să se constate că, spre deosebire de
reglementarea în discuție în Hotărârea Kalanke, dispoziția în litigiu
conține o clauză conform căreia femeile nu trebuie promovate cu
prioritate în cazul în care motive care țin de persoana unui candidat de
 sex masculin fac ca balanța să se încline în favoarea acestuia
(„Öffnungsklausel”, denumită în continuare „clauza de rezervă”).25      Prin
 urmare, trebuie analizat dacă o normă națională care cuprinde o
asemenea clauză are ca scop promovarea egalității șanselor între bărbați
 și femei în sensul articolului 2 alineatul (4) din directivă.26      Această
 ultimă dispoziție are scopul precis și limitat de autorizare a unor
măsuri care, fiind discriminatorii în aparență, urmăresc să elimine sau
să reducă în mod efectiv inegalitățile de fapt care pot exista în
realitatea vieții sociale (Hotărârea din 25 octombrie 1988,
Comisia/Franța, 312/86, Rec., p. 6315, punctul 15, și Hotărârea
Kalanke, citată anterior, punctul 18).27      Astfel,
 prin această dispoziție se autorizează unele măsuri naționale
referitoare la accesul la încadrarea în muncă, inclusiv la promovare, și
 care, favorizând în special femeile, au ca scop creșterea capacității
acestora de a concura pe piața muncii și de a urma o carieră în condiții
 de egalitate cu bărbații (Hotărârea Kalanke, citată anterior, punctul
19).28      Conform
 celui de al treilea considerent al Recomandării nr. 84/635/CEE din
 13 decembrie 1984 privind promovarea unor acțiuni pozitive în favoarea
femeilor (JO L 331, p. 34), „normele juridice privind
egalitatea de tratament existente, care au ca obiect acordarea de
drepturi persoanelor fizice, nu sunt suficiente pentru a elimina orice
formă de inegalitate de fapt dacă, în paralel, nu se întreprind acțiuni
din partea guvernelor, a partenerilor sociali și a altor organisme
interesate în vederea compensării efectelor prejudiciabile care, în
cazul femeilor din viața activă, rezultă din atitudini, comportamente și
 structuri ale societății” [traducere neoficială] (Hotărârea Kalanke,
punctul 20).29      Or,
 astfel cum au subliniat landul și mai multe guverne interveniente, se
pare că, chiar în cazul unor calificări egale, există tendința de a fi
promovați de preferință candidații de sex masculin în defavoarea celor
de sex feminin, ca urmare, în special, a anumitor prejudecăți și
stereotipuri privind rolul și capacitățile femeii în viața activă și de
teama, de exemplu, că femeile își întrerup cariera mai des, că, din
cauza sarcinilor gospodărești și familiale, acestea își organizează
timpul de lucru într‑un mod mai puțin suplu sau că înregistrează mai des
 absențe pe motiv de sarcină, de naștere sau de alăptare.30      Din
 aceste motive, faptul că doi candidați de sex diferit au calificări
egale nu implică de la sine că aceștia au șanse egale.31      Reiese
 astfel că poate intra sub incidența articolului 2 alineatul (4) o normă
 națională potrivit căreia, în cazul unei promovări, femeile cu o
calificare egală cu cea a concurenților de sex masculin beneficiază, sub
 rezerva clauzei de rezervă, de un tratament preferențial în sectoarele
în care sunt subreprezentate, atât timp cât o astfel de normă poate
contribui la crearea unei contraponderi față de efectele prejudiciabile
pentru candidații de sex feminin rezultate din atitudinile și
comportamentele descrise anterior, precum și la reducerea inegalităților
 de fapt care pot exista în realitatea vieții sociale.32      Cu
 toate acestea, trebuie amintit faptul că, întrucât articolul 2
alineatul (4) constituie o derogare de la un drept individual consacrat
prin directivă, această măsură națională care îi favorizează în mod
special pe candidații de sex feminin nu poate garanta prioritate
absolută și necondiționată femeilor, în cazul unei promovări, fără a
depăși limitele excepției prevăzute de această dispoziție (Hotărârea
Kalanke, citată anterior, punctele 21 și 22).33      Contrar
 reglementării în discuție în Hotărârea Kalanke, o normă națională care,
 precum în acțiunea principală, conține o clauză de rezervă nu depășește
 aceste limite dacă, în fiecare caz în parte, aceasta garantează
candidaților de sex masculin cu o calificare egală cu cea a candidaților
 de sex feminin că toate candidaturile fac obiectul unei aprecieri
obiective care ia în considerare toate criteriile legate de persoana
candidaților și înlătură prioritatea acordată candidaților de sex
feminin în cazul în care unul sau mai multe dintre aceste criterii fac
ca balanța să se încline în favoarea candidatului de sex masculin. Cu
toate acestea, trebuie amintit în această privință că astfel de criterii
 nu trebuie să fie discriminatorii față de candidații de sex feminin.34      Instanței
 naționale îi revine sarcina de a stabili dacă aceste condiții sunt
îndeplinite, pe baza unei examinări a sferei de aplicare a dispoziției
în litigiu, astfel cum aceasta a fost pusă în aplicare de land.35      Prin
 urmare, trebuie să se răspundă la întrebarea instanței de trimitere că
articolul 2 alineatele (1) și (4) din directivă nu interzice ca o normă
națională care obligă, în cazul unor calificări egale ale unor candidați
 de sex diferit privind aptitudinile, competența și performanțele lor
profesionale, să promoveze cu prioritate candidații de sex feminin în
sectoarele de activitate din serviciul public în care femeile sunt mai
puțin numeroase decât bărbații la nivelul postului respectiv, cu
excepția cazului în care motive care țin de persoana unui candidat de
sex masculin fac ca balanța să se încline în favoarea acestuia, cu
condiția ca:–        norma
 să garanteze, în fiecare caz în parte, candidaților de sex masculin
având calificări egale cu cele ale candidaților de sex feminin că toate
candidaturile fac obiectul unei aprecieri obiective care ia în
considerare toate criteriile legate de persoana candidaților și înlătură
 prioritatea acordată candidaților de sex feminin în cazul în care unul
sau mai multe dintre aceste criterii fac ca balanța să se încline în
favoarea candidatului de sex masculin și –        astfel de criterii să nu fie discriminatorii față de candidații de sex feminin. Cu privire la cheltuielile de judecată36      Cheltuielile
 efectuate de guvernele spaniol, francez, olandez, austriac, finlandez,
suedez, al Regatului Unit și norvegian, precum și de Comisia
Comunităților Europene, care au prezentat observații Curții, nu pot face
 obiectul unei rambursări. Întrucât, în privința părților din acțiunea
principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța
de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la
cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive,CURTEA,pronunțându‑se
 cu privire la întrebarea adresată de Verwaltungsgericht Gelsenkirchen,
prin ordonanța din 21 decembrie 1995, hotărăște:Articolul
 2 alineatele (1) și (4) din Directiva 76/207/CEE a Consiliului din 9
februarie 1976 privind punerea în aplicare a principiului egalității de
tratament între bărbați și femei în ceea ce privește accesul la
încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională, precum
și condițiile de muncă nu interzice ca o normă națională care obligă, în
 cazul unor calificări egale ale unor candidați de sex diferit privind
aptitudinile, competența și performanțele lor profesionale, să promoveze
 cu prioritate candidații de sex feminin în sectoarele de activitate din
 serviciul public în care femeile sunt mai puțin numeroase decât
bărbații la nivelul postului respectiv, cu excepția cazului în care
motive care țin de persoana unui candidat de sex masculin fac ca balanța
 să se încline în favoarea acestuia, cu condiția ca:–        norma
 să garanteze, în fiecare caz în parte, candidaților de sex masculin
având calificări egale cu cele ale candidaților de sex feminin că toate
candidaturile fac obiectul unei aprecieri obiective care ia în
considerare toate criteriile legate de persoana candidaților și înlătură
 prioritatea acordată candidaților de sex feminin în cazul în care unul
sau mai multe dintre aceste criterii fac ca balanța să se încline în
favoarea candidatului de sex masculin și –        astfel de criterii să nu fie discriminatorii față de candidații de sex feminin.Rodríguez IglesiasGulmann      RagnemalmWatheletManciniMoitinho de AlmeidaKapteynMurray            EdwardPuissochetHirsch      Jann       Sevón Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 11 noiembrie 1997.Grefier       PreședinteR. Grass G. C. Rodríguez Iglesias* Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 23 ianuarie 2003. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Austria. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Apropierea legislațiilor - Articols 28 CE și 30 CE - Directivă 79/112/CEE. # Cauza C-221/00.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 6 martie 2002. # Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (T-127/99), Comunidad Autónoma del País Vasco și Gasteizko Industria Lurra, SA (T-129/99) și Daewoo Electronics Manufacturing España, SA (T-148/99) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauze conexate T-127/99, T-129/99 și T-148/99.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 14 decembrie 1995. # Proces penal împotriva Patrick Colin și Daniel Dupré. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Bourges şi Tribunal de grande instance de Paris - Franța. # Clasificare tarifară. # Cauze conexate C-106/94 și C-139/94.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 25 noiembrie 2015.#Masafi Co. LLC împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative masafi – Marca națională verbală anterioară masafi – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-249/14.


Hotărârea Curții din data de 29 noiembrie 2001. # Joseph Griesmar împotriva Ministre de l'Economie, des Finances et de l'Industrie și Ministre de la Fonction publique, de la Réforme de l'Etat et de la Décentralisation. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'Etat - Franța. # Politica socială. # Cauza C-366/99.


Hotărârea Curții din data de 24 noiembrie 1992. # Anklagemyndigheden împotriva Peter Michael Poulsen și Diva Navigation Corp. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Kriminal- og Skifteretten i Hjørring - Danemarca. # Cauza C-286/90.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 17 septembrie 1998. # Primex Produkte Import-Export GmbH & Co. KG, Gebr. Kruse GmbH, Interporc Im- und Export GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Regulamentul (CEE) nr. 1430/79 - Articol 13. # Cauza T-50/96.


Hotărârea Curții din data de 2 iulie 1996. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Libera circulație a persoanelor. # Cauza C-173/94.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 26 ianuarie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articols 43 și 49 CE - Directivă 89/48/CEE și 92/51/CEE. # Cauza C-514/03.


Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 16 martie 2016.#Hydrex NV împotriva Comisiei Europene.#Acord de subvenționare privind un proiect din cadrul unui instrument financiar pentru mediu – Ordin de recuperare – Decizie care constituie titlu executoriu în sensul articolului 299 TFUE – Obligația de motivare – Erori de apreciere – Forță majoră.#Cauza T-45/15.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 29 februarie 1996. # Republica Franceză şi Irlanda împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauze conexate C-296/93 și C-307/93.