title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 18 decembrie 2007. # Fazenda Pública - Director Geral das Alfândegas împotriva ZF Zefeser - Importação e Exportação de Produtos Alimentares Lda. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalia. # Regulamentul (CEE) nr. 1697/79 - Articolul 3 - Recuperarea ulterioară a drepturilor de import - Act care poate declanșa urmărirea penală - Autoritate competentă să califice actul. # Cauza C-62/06.

text:
      Cauza C‑62/06
      Fazenda Pública – Director Geral das Alfândegas
      împotriva
      ZF Zefeser — Importação de Produtos Alimentares Lda
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Supremo Tribunal Administrativo)
      „Regulamentul (CEE) nr. 1697/79 — Articolul 3 — Recuperarea ulterioară a taxelor la import — Act care poate declanșa urmărirea penală — Autoritate competentă să califice actul”
      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare — Competența Curții — Limite
      (Art. 234 CE)
      2.        Resurse proprii ale Comunităților Europene — Recuperarea ulterioară a taxelor la import sau la export
      [Regulamentul nr. 1697/79 al Consiliului, art. 2 alin. (1) și articolul 3]
      1.        Deși, având în vedere repartizarea competențelor în cadrul procedurii preliminare, instanța națională este singura competentă
         să definească obiectul întrebărilor pe care înțelege să le adreseze Curții, este totuși de competența acesteia din urmă, în
         circumstanțe excepționale, să examineze condițiile în care a fost sesizată de instanța națională în vederea verificării propriei
         competențe. Aceasta este situația în special atunci când problema supusă Curții este de natură pur ipotetică, precum în ipoteza
         în care, Ministerul Public începând urmărirea penală în fața unei instanței naționale, o întrebare preliminară pentru a stabili
         care ar fi concluziile care s‑ar desprinde în cazul în care nu ar fi fost începută urmărirea penală nu prezintă nicio utilitate
         în vederea soluționării litigiului din acțiunea principală.

      (a se vedea punctele 14-16)
      2.        Calificarea unui act drept „act care poate declanșa urmărirea penală” în sensul articolului 3 primul paragraf din Regulamentul
         nr. 1697/79 privind recuperarea ulterioară a taxelor la import sau la export care nu au fost solicitate de la debitor pentru
         mărfurile plasate sub un regim vamal care implică obligația de a plăti astfel de taxe este de competența autorităților vamale
         chemate să stabilească valoarea exactă a taxelor la import sau la export în cauză. Într‑adevăr, pe de o parte, rezultă în
         mod expres din această dispoziție că autoritățile competente pentru a califica actul drept „act care poate declanșa urmărirea
         penală” sunt aceleași autorități care, ca rezultat al acelui act, nu au putut percepe taxele vamale datorate și care, prin
         urmare, înțeleg să procedeze la recuperarea ulterioară a acestora. Astfel cum se prevede în special la articolul 2 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 1697/79, este stabilit că determinarea valorii unor astfel de taxe și formularea unei acțiuni de
         recuperare a acestora sunt de competența autorităților vamale ale statelor membre. Pe de altă parte, articolul 3 primul paragraf
         din Regulamentul nr. 1697/79 nu se referă nici la o condamnare penală, nici chiar la punerea în mișcare a unei acțiuni penale,
         ci, în mod clar, la comiterea unui act care poate declanșa urmărirea penală. Această dispoziție nu impune ca urmărirea penală
         să fie efectiv începută de autoritățile penale ale unui stat membru și să se încheie cu o condamnare a autorilor actului în
         cauză, nici, a fortiori, ca urmărirea penală să nu fie prescrisă.

      Această concluzie nu poate fi pusă în discuție de considerații privind respectarea principiului securității juridice și pe
         cel al prezumției de nevinovăție de care beneficiază debitorii taxelor menționate. Într‑adevăr, calificarea de către autoritățile
         vamale a unui act drept „act care poate declanșa urmărirea penală” nu constituie o constatare a faptului că a fost săvârșită
         efectiv o infracțiune, însă se face în cadrul și în scopul unei proceduri de natură administrativă care are ca unic scop să
         permită autorităților respective remedierea perceperii incorecte sau insuficiente a taxelor la import sau la export. Această
         calificare se face fără a se aduce atingere controlului pe care instanțele statelor membre pot să îl exercite asupra deciziilor
         autorităților vamale și fără a aduce atingere în niciun fel ansamblului consecințelor, inclusiv în ceea ce privește eventuala
         rambursare a taxelor solicitate fără temei de aceste autorități, pe care dreptul național le poate deduce din hotărârile instanțelor
         menționate și în special din cele în care se pronunță încetarea procesului penal sau achitarea inculpaților. Prin urmare,
         în lipsa unei reglementări comunitare în materie, sistemele juridice ale statelor membre determină condițiile în care debitorii
         pot să conteste aplicarea excepției prevăzute la articolul 3 din Regulamentul nr. 1697/79 în ceea ce privește prescripția
         acțiunii de recuperare a taxelor neîncasate și să solicite să fie deduse în această privință consecințele eventuale ale hotărârilor
         judecătorești, însă numai dacă aceste condiții nu sunt mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare din
         dreptul intern și nu fac practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică
         comunitară.

      (a se vedea punctele 22 și 24-31 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      18 decembrie 2007(*)

      „Regulamentul (CEE) nr. 1697/79 – Articolul 3 – Recuperarea ulterioară a taxelor la import – Act care poate declanșa urmărirea penală – Autoritate competentă să califice actul”
      În cauza C‑62/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Supremo Tribunal
         Administrativo (Portugalia), prin Decizia din 11 ianuarie 2006, primită de Curte la 6 februarie 2006, în procedura

      Fazenda Pública – Director Geral das Alfândegas
      împotriva
      ZF Zefeser – Importação e Exportação de Produtos Alimentares Lda,
      în prezența:
      Ministério Público,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii A. Tizzano (raportor), R. Schintgen, M. Ilešič și E. Levits, judecători,
      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 1 martie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru ZF Zefeser – Importação e Exportação de Produtos Alimentares Lda, de L. Pinto, advogado;
      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Fernandes, de doamna A. M. Silva și de domnul Â. Seiça Neves, în calitate de agenți;
      –        pentru Irlanda, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de doamna G. Clohessy, SC, și de domnul N. Travers, BL;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul A. Caeiros și de doamna J. Hottiaux, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 mai 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea sintagmei „act care poate declanșa urmărirea penală”
         menționată la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 1697/79 al Consiliului din 24 iulie 1979 privind recuperarea
         ulterioară a taxelor la import sau la export care nu au fost solicitate de la debitor pentru mărfurile plasate sub un regim
         vamal care implică obligația de a plăti astfel de taxe (JO L 197, p. 1).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între ZF Zefeser – Importação e Exportação de Produtos Alimentares
         Lda (denumită în continuare „ZF Zefeser”), pe de o parte, și Fazenda Pública – Director Geral das Alfândegas (Trezoreria Publică
         – directorul general al Departamentului vămi, denumită în continuare „Fazenda Pública”), pe de altă parte, având ca obiect
         un act de lichidare ulterioară a unei datorii vamale.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        La data faptelor în cauză în acțiunea principală, normele aplicabile în materia recuperării ulterioare a taxelor vamale erau
         stabilite prin Regulamentul nr. 1697/79.

      4        Primele două considerente ale regulamentului menționat au următorul cuprins:

      „întrucât valoarea taxelor la import cu privire la care se solicită plata de la un debitor pentru mărfuri care au făcut obiectul
         unei declarații sub un regim vamal care implică obligația de a plăti astfel de taxe poate fi inferioară sumei datorate legal
         fie din cauza unei erori de calcul sau de transcriere din partea autorităților competente, fie din cauza luării în considerare
         de către acestea din urmă a unor elemente de taxare inexacte sau incomplete, în special în ceea ce privește tipul, cantitatea,
         valoarea, originea sau destinația mărfurilor vizate; întrucât, având în vedere caracterul esențialmente economic al taxelor
         la import sau al taxelor la export în vigoare în Comunitate, această taxare insuficientă are consecințe negative asupra economiei
         comunitare; întrucât este, prin urmare, justificat să se permită autorităților competente să procedeze la recuperarea ulterioară
         a taxelor care sunt în continuare exigibile atunci când constată că a fost săvârșită o astfel de eroare;

      întrucât recuperarea ulterioară a taxelor la import sau a taxelor la export aduce o anumită atingere securității pe care debitorii
         sunt îndreptățiți să o aștepte de la actele administrative care au consecințe pecuniare; întrucât, în consecință, trebuie
         să se limiteze posibilitățile de acțiune ale autorităților competente în materie prin stabilirea unui termen în afara căruia
         lichidarea inițială a taxelor la import sau a taxelor la export trebuie să fie considerată definitivă; întrucât această limitare
         a acțiunii autorităților competente nu ar putea să se aplice atunci când valoarea exactă a taxelor la import sau a taxelor
         la export nu a putut fi stabilită de către autoritățile competente cu ocazia vămuirii mărfurilor în urma unui act care poate
         declanșa urmărirea penală; […]” [traducere neoficială]

      5        Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1697/79 prevedea:

      „În cazul în care autoritățile competente constată că o parte sau întreaga valoare a taxelor la import sau a taxelor la export
         legal datorate pentru mărfuri plasate sub un regim vamal care implică obligația de a plăti astfel de taxe nu a fost solicitată
         de la debitor, acestea formulează o acțiune de recuperare a taxelor neîncasate.

      Cu toate acestea, acțiunea nu poate fi formulată decât după expirarea unui termen de trei ani de la data la care valoarea
         impusă inițial a fost înscrisă în evidența contabilă sau, dacă nu a fost înscrisă, de la data nașterii datoriei vamale privind
         mărfurile în cauză.” [traducere neoficială]

      6        Cu toate acestea, articolul 3 din acest regulament prevedea o excepție de la aplicarea acestui termen de trei ani, după cum
         urmează:

      „Dacă autoritățile competente constată că incapacitatea lor de a stabili, în ceea ce privește mărfurile în cauză, valoarea
         exactă a taxelor la import sau a taxelor la export legal datorate este rezultatul unui act care poate declanșa urmărirea penală,
         termenul prevăzut la articolul 2 nu este aplicabil.

      În acest caz, acțiunea de recuperare a autorităților competente se exercită în conformitate cu dispozițiile relevante în vigoare
         în statele membre.” [traducere neoficială]

       Reglementarea națională
      7        La momentul faptelor în cauză în acțiunea principală, în temeiul articolului 34 alineatul 1 din Codul de procedură fiscală,
         în versiunea acestuia care rezultă din Decretul‑lege nr. 154/91 (Diário da República, seria A, nr.°94 din 23 aprilie 1991), administrația fiscală portugheză dispunea de un termen maxim de zece ani pentru exercitarea
         unei acțiuni de recuperare atunci când valoarea taxelor vamale datorate nu a putut fi stabilită în mod corect din cauza unui
         act fraudulos.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      8        În cursul lunii octombrie 1993, o navă din Turcia a descărcat în portul din Setúbal (Portugalia) o anumită cantitate de ulei
         de măsline destinată societății ZF Zefeser, în timp ce restul încărcăturii a fost declarat în tranzit. Această navă s‑a deplasat
         apoi în direcția portului Ceuta (Spania), pe coasta Africii de Nord. Or, conform informațiilor transmise de autoritățile spaniole
         în cursul lunii octombrie 1995, în fapt, nava respectivă ar fi ajuns în acest port fără încărcătură.

      9        Pe baza acestor informații, autoritățile vamale din Setúbal au adresat societății ZF Zefeser, la 9 aprilie 1997, un act de
         lichidare privind rectificarea taxelor datorate. Pe de altă parte, în urma unei plângeri depuse de administrația vamală potugheză,
         asociații ZF Zefeser au fost urmăriți penal pentru contrabandă, falsificare de documente, escrocherie și asociere în vederea
         săvârșirii de infracțiuni.

      10      ZF Zefeser a formulat la Tribunal Tributário de Primeira Instância de Setúbal (Tribunalul Fiscal de Primă Instanță din Setúbal)
         o acțiune împotriva respectivului act de lichidare, invocând în special prescripția acestei datorii vamale. Acțiunea a fost
         respinsă pentru motivul că termenul de prescripție aplicabil era de zece ani, și nu de trei ani, din cauza faptului că au
         fost comise acte care pot declanșa urmărirea penală, care au împiedicat stabilirea corectă a acestor taxe vamale datorate.
         Această decizie a fost totuși modificată în apel de către Tribunal Central Administrativo (Tribunalul Central Administrativ),
         care a considerat aplicabil termenul de trei ani, având în vedere faptul că între timp fusese pronunțată o hotărâre definitivă
         de achitare a persoanelor puse sub urmărire penală, în parte pentru că intervenise prescripția, în parte pentru insuficiența
         probelor.

      11      Sesizat cu o acțiune formulată de Fazenda Pública împotriva hotărârii pronunțate de Tribunal Central Administrativo, Supremo
         Tribunal Administrativo (Curtea Administrativă Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      În sensul articolului 3 din Regulamentul [nr. 1697/79], numai autoritatea vamală este cea care poate califica un act drept
         «act care poate declanșa urmărirea penală» sau această calificare trebuie făcută de instanța penală competentă?

      2)      În această a doua ipoteză, este suficient ca autoritatea penală competentă (în cazul Portugaliei, Ministerul Public) să înceapă
         urmărirea penală sau este necesar ca debitorul să fie condamnat în procedura penală în cauză?

      3)      Tot în această ultimă ipoteză, concluzia dedusă trebuie să fie diferită în funcție de faptul că instanța îl achită pe debitor
         în aplicarea principiului in dubio pro reo [sau] fiindcă a stabilit că debitorul nu a săvârșit infracțiunea în cauză?

      4)      Dacă Ministerul Public decide să nu înceapă urmărirea penală împotriva debitorului, considerând că nu există indiciile unui
         act care poate declanșa urmărirea penală, ce concluzii trebuie să se desprindă din această situație? O astfel de decizie se
         opune formulării unei acțiuni de recuperare a taxelor neîncasate?

      5)      Dacă Ministerul Public sau instanța penală însăși decide să înceteze procesul penal, întrucât a intervenit prescripția [,
         această] decizie se opune declanșării procedurii de recuperare a taxelor neîncasate?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitatea celei de a patra întrebări
      12      Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o decizie a
         Ministerului Public de a nu începe urmărirea penală, având în vedere lipsa indiciilor privind comiterea unui act care poate
         declanșa urmărirea penală, se opune formulării unei acțiuni de recuperare a datoriei vamale în temeiul articolului 3 din Regulamentul
         nr. 1697/79.

      13      Or, în observațiile sale înaintate Curții, societatea ZF Zefeser arată că această întrebare nu este pertinentă în vederea
         soluționării litigiului din acțiunea principală, întrucât, în speță, Ministerul Public a început urmărirea penală.

      14      În această privință, trebuie reamintit că, deși, având în vedere repartizarea competențelor în cadrul procedurii preliminare,
         instanța națională este singura competentă să definească obiectul întrebărilor pe care înțelege să le adreseze Curții, instanța
         comunitară a hotărât de asemenea că, în circumstanțe excepționale, este competentă să examineze condițiile în care a fost
         sesizată de instanța națională în vederea verificării propriei competențe.

      15      Aceasta este situația în special atunci când problema supusă Curții este de natură pur ipotetică (a se vedea în acest sens
         Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Rec., p. I‑2099, punctul 39, Hotărârea din 22 ianuarie 2002, Canal
         Satélite Digital, C‑390/99, Rec., p. I‑607, punctul 19, precum și Hotărârea din 5 februarie 2004, Schneider, C‑380/01, Rec.,
         p. I‑1389, punctul 22). Într‑adevăr, spiritul de colaborare care trebuie să stea la baza procedurii trimiterii preliminare
         presupune ca, în ceea ce o privește, instanța națională să aibă în vedere funcția conferită Curții de a contribui la administrarea
         justiției în statele membre, și nu de a formula opinii consultative asupra unor probleme generale sau ipotetice (Hotărârea
         Schneider, citată anterior, punctul 23, precum și Hotărârea din 30 iunie 2005, Längst, C‑165/03, Rec., p. I‑5637, punctul
         33).

      16      Or, după cum a subliniat avocatul general la punctul 74 din concluziile prezentate, din decizia de trimitere, precum și din
         observațiile înaintate Curții rezultă că, în ceea ce privește cauza din acțiunea principală, Ministerul Public a început urmărirea
         penală împotriva asociaților din cadrul ZF Zefeser în fața Tribunal Judicial de Setúbal, astfel încât problema de a stabili
         care ar fi concluziile care s‑ar desprinde în cazul în care nu ar fi fost începută urmărirea penală nu prezintă nicio utilitate
         în vederea soluționării litigiului din acțiunea principală.

      17      În consecință, trebuie să se constate că a patra întrebare nu este admisibilă.

       Cu privire la prima și la a cincea întrebare
      18      Prin intermediul primei și al celei de a cincea întrebări preliminare, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere
         solicită să se stabilească, în esență, care este autoritatea competentă pentru a califica un act drept „act care poate declanșa
         urmărirea penală” în vederea aplicării articolului 3 din Regulamentul nr. 1697/79. Mai precis, aceasta solicită să se stabilească,
         pe de o parte, dacă este de competența autorităților vamale sau a instanțelor penale să facă o astfel de apreciere și, pe
         de altă parte, dacă o hotărâre de încetare a procesului penal sau de achitare pronunțată de o autoritate judiciară, ca urmare
         a intervenirii prescripției urmăririi penale, se opune calificării menționate.

      19      Guvernul portughez, Irlanda, precum și Comisia Comunităților Europene au propus Curții să răspundă că este relevantă calificarea
         actului reținută de autoritățile vamale. Aceasta ar rezulta nu doar din textul articolului 3, ci și din economia generală
         a Regulamentului nr. 1697/79. În aceste condiții, o eventuală prescripție a urmăririi penale nu ar putea să se opună, prin
         natura sa, inițierii unei proceduri de recuperare a datoriilor vamale după expirarea termenului de trei ani prevăzut la articolul
         2 alineatul (1) al doilea paragraf din acest regulament.

      20      În schimb, potrivit societății ZF Zefeser, respectarea principiului securității juridice și al prezumției de nevinovăție impune
         ca această calificare drept „act care poate declanșa urmărirea penală” să rezulte întotdeauna dintr‑o condamnare penală definitivă,
         calificarea făcută de autoritățile vamale nefiind relevantă în vederea aplicării articolului 3 din Regulamentul nr. 1697/79.
         Prin urmare, prescripția urmăririi penale s‑ar opune formulării unei acțiuni de recuperare a taxelor neîncasate în temeiul
         acestei dispoziții.

      21      Pentru a răspunde acestor întrebări preliminare, trebuie amintit, în primul rând, faptul că excepția de la termenul de prescripție
         de trei ani este aplicabilă, în temeiul articolului 3 din Regulamentul nr. 1697/79, dacă „autoritățile competente constată
         că incapacitatea lor de a stabili, în ceea ce privește mărfurile în cauză, valoarea exactă a taxelor la import sau a taxelor
         la export legal datorate este rezultatul unui act care poate declanșa urmărirea penală”.

      22      Prin urmare, rezultă în mod expres din textul acestei dispoziții în cauză că autoritățile competente pentru a califica actul
         drept „act care poate declanșa urmărirea penală” sunt aceleași autorități care, ca rezultat al acelui act, nu au putut percepe
         taxele vamale datorate și care, prin urmare, înțeleg să procedeze la recuperarea ulterioară a acestora. Or, astfel cum se
         prevede în special la articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1697/79, este stabilit că determinarea valorii unor astfel
         de taxe și formularea unei acțiuni de recuperare a acestora sunt de competența autorităților vamale ale statelor membre (a
         se vedea în acest sens Hotărârea din 27 noiembrie 1991, Meico‑Fell, C‑273/90, Rec., p. I‑5569, punctul 11, precum și Hotărârea
         din 14 mai 1996, Faroe Seafood și alții, C‑153/94 și C‑204/94, Rec., p. I‑2465, punctul 16).

      23      În continuare, trebuie subliniat că teza prezentată de societatea ZF Zefeser privind condiționarea posibilității de a înlătura
         termenul de prescripție de trei ani de existența unei condamnări penale este contrazisă chiar de textul articolului 3 primul
         paragraf din Regulamentul nr. 1697/79.

      24      Într‑adevăr, această dispoziție nu se referă nici la o condamnare penală, nici chiar la punerea în mișcare a unei acțiuni
         penale, ci, în mod clar, la comiterea unui act care poate declanșa urmărirea penală. De altfel, acest lucru este confirmat
         de diferitele variante lingvistice ale dispoziției menționate, în special de versiunile portugheză („un acto passível de procedimento
         judicial”), engleză („an act that could give rise to criminal court proceedings”), germană („Handlungen, die strafrechtlich
         verfolgbar sind”), spaniolă („un acto que puede dar lugar a la incoación de un proceso judicial punitivo”) și italiană („un
         atto passibile di un’azione giudiziaria repressiva”).

      25      Prin urmare, în scopul aplicării excepției prevăzute la articolul 3 din Regulamentul nr. 1697/79 în ceea ce privește termenul
         de prescripție a acțiunii de recuperare a taxelor neîncasate, acest articol nu impune nici ca urmărirea penală să fie efectiv
         începută de autoritățile penale ale unui stat membru și să se încheie cu o condamnare a autorilor actului în cauză, nici,
         a fortiori, ca urmărirea penală să nu fie prescrisă.

      26      În consecință, în temeiul articolului 3 menționat, calificarea unui act drept „act care poate declanșa urmărirea penală” în
         sensul primului paragraf al acestui articol este de competența autorităților vamale chemate să stabilească valoarea exactă
         a taxelor la import sau la export în cauză.

      27      Această concluzie nu poate fi pusă în discuție de argumentul societății ZF Zefeser potrivit căruia o astfel de interpretare
         compromite respectarea principiului securității juridice și pe cel al prezumției de nevinovăție de care beneficiază debitorii
         taxelor menționate.

      28      Într‑adevăr, calificarea de către autoritățile vamale a unui act drept „act care poate declanșa urmărirea penală” nu constituie
         o constatare a faptului că a fost săvârșită efectiv o infracțiune (a se vedea în acest sens Hotărârea Meico‑Fell, citată anterior,
         punctul 9). Astfel cum rezultă din primul și din al doilea considerent al Regulamentului nr. 1697/79, calificarea menționată
         nu se face decât în cadrul și în scopul unei proceduri de natură administrativă care are ca unic scop să permită autorităților
         respective remedierea perceperii incorecte sau insuficiente a taxelor la import sau la export.

      29      Or, această calificare se face, bineînțeles, fără a se aduce atingere controlului pe care instanțele statelor membre pot să
         îl exercite asupra deciziilor autorităților vamale și fără a aduce atingere în niciun fel ansamblului consecințelor, inclusiv
         în ceea ce privește eventuala rambursare a taxelor solicitate fără temei de aceste autorități, pe care dreptul național le
         poate deduce din hotărârile instanțelor menționate și în special din cele în care se pronunță încetarea procesului penal sau
         achitarea inculpaților.

      30      Prin urmare, în lipsa unei reglementări comunitare în materie, sistemele juridice ale statelor membre determină condițiile
         în care debitorii pot să conteste aplicarea excepției prevăzute la articolul 3 din Regulamentul nr. 1697/79 în ceea ce privește
         prescripția acțiunii de recuperare a taxelor neîncasate și să solicite să fie deduse în această privință consecințele eventuale
         ale hotărârilor judecătorești, însă numai dacă aceste condiții nu sunt mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni
         similare din dreptul intern și nu fac practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea
         juridică comunitară (a se vedea, prin analogie, în special Hotărârea din 10 iulie 1980, Ariete, 811/79, Rec., p. 2545, punctul
         12, Hotărârea din 4 decembrie 2003, Evans, C‑63/01, Rec., p. I‑14447, punctele 75 și 76, precum și Hotărârea din 13 iulie
         2006, Manfredi și alții, C‑295/04-C‑298/04, Rec., p. I‑6619, punctele 62 și 77).

      31      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la prima și la a cincea întrebare că acea calificare a unui
         act drept „act care poate declanșa urmărirea penală” în sensul articolului 3 primul paragraf din Regulamentul nr. 1697/79
         este de competența autorităților vamale chemate să stabilească valoarea exactă a taxelor la import sau la export în cauză.

       Cu privire la a doua și la a treia întrebare
      32      Având în vedere răspunsurile oferite la prima și la a cincea întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua și la a treia
         întrebare adresată de instanța de trimitere.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      33      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Calificarea unui act drept „act care poate declanșa urmărirea penală” în sensul articolului 3 primul paragraf din Regulamentul
            (CEE) nr. 1697/79 al Consiliului din 24 iulie 1979 privind recuperarea ulterioară a taxelor la import sau la export care nu
            au fost solicitate de la debitor pentru mărfurile plasate sub un regim vamal care implică obligația de a plăti astfel de taxe
            este de competența autorităților vamale chemate să stabilească valoarea exactă a taxelor la import sau la export în cauză.
      Semnături
      * Limba de procedură: portugheza.


title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 27 septembrie 2012.#Field Fisher Waterhouse LLP împotriva Commissioners for Her Majestyʼs Revenue and Customs.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de First‑tier Tribunal Tax Chamber.#TVA — Scutirea închirierii de bunuri imobile — Închirierea de spații de birouri — Servicii aferente închirierii menționate — Calificarea operațiunii în scopuri de TVA — Operațiune constituită dintr-o prestație unică sau din mai multe prestații independente.#Cauza C-392/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
      27 septembrie 2012 (
            *1
         )
      „TVA — Scutirea închirierii de bunuri imobile — Închirierea de spații de birouri — Servicii aferente închirierii menționate — Calificarea operațiunii în scopuri de TVA — Operațiune constituită dintr-o prestație unică sau din mai multe prestații independente”
      În cauza C-392/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Regatul Unit), prin decizia din 14 iulie 2011, primită de Curte la 25 iulie 2011, în procedura

         Field Fisher Waterhouse LLP

      împotriva

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      CURTEA (Camera a șasea),
      compusă din domnul U. Lõhmus, președinte de cameră, domnii A. Rosas (raportor) și C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 20 iunie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Field Fisher Waterhouse LLP, de N. Beecham, advocate, de D. Goy, QC, și de M. Jones, barrister;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de A. Robinson, în calitate de agent, asistat de R. Hill, barrister;

               —

               pentru guvernul polonez, de M. Szpunar, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de C. Soulay și de R. Lyal, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Directivei 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, denumită în continuare „Directiva TVA”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Field Fisher Waterhouse LLP (denumită în continuare „FFW”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumiți în continuare „Commissioners”), pe de altă parte, având ca obiect restituirea taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) aplicabile prestărilor de servicii aferente spațiilor de birouri închiriate de FFW.

         Cadrul juridic

               3

               Articolul 1 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva TVA prevede:
               „La fiecare operațiune, TVA-ul, calculat la prețul bunurilor sau serviciilor la o cotă aplicabilă bunurilor sau serviciilor respective, este exigibil după deducerea valorii TVA-ului suportate direct de diferitele componente ale prețului.”

               4

               Potrivit articolului 2 din Directiva TVA:
               „(1)   Următoarele operațiuni sunt supuse TVA-ului:
               [...]

                        (c)

                        prestarea de servicii efectuată cu titlu oneros pe teritoriul unui stat membru de către o persoană impozabilă care acționează ca atare.”

               5

               Articolul 135 din această directivă prevede:
               „(1)   Statele membre scutesc următoarele operațiuni:
               [...]

                        (l)

                        leasingul sau închirierea de bunuri imobile.

                  [...]”

               6

               Potrivit articolului 137 din aceeași directivă:
               „(1)   Statele membre pot acorda persoanelor impozabile dreptul de a opta pentru impozitarea următoarelor operațiuni:
               [...]

                        (d)

                        leasingul sau închirierea de bunuri imobile.

                  (2)   Statele membre stabilesc normele de exercitare a opțiunii prevăzute la alineatul (1).
               Statele membre pot limita sfera de aplicare a dreptului de opțiune menționat anterior.”

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               7

               FFW, firmă de avocatură, a închiriat birouri în Londra (Regatul Unit).

               8

               Contractul de închiriere încheiat între FFW și locator prevede plata a trei tipuri de redevențe. Acestea corespund, în primul rând, chiriei, în al doilea rând, cotei-părți a FFW pentru costurile de asigurare a imobilului și, în al treilea rând, prestărilor de servicii furnizate obligatoriu de locator, potrivit contractului. Acest al treilea tip de redevențe constă în plăți datorate pentru prestările de servicii (denumite în continuare „cheltuieli locative”) care includ în special furnizarea apei, încălzirea întregii clădiri, reparațiile aduse structurii și mașinăriilor acesteia (în special ascensoarelor), curățenia în zonele comune, precum și paza clădirii. Contractul de închiriere prevede că, în cazul în care locatarul nu achită aceste trei tipuri de redevențe, locatorul poate rezilia contractul.

               9

               Potrivit instanței de trimitere, locatorul nu a exercitat dreptul de care dispunea și care consta în opțiunea impozitării închirierii de bunuri imobile, în sensul articolului 137 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA. În consecință, închirierea bunului imobil din acțiunea principală este scutită de TVA.

               10

               Locatorii nu au facturat nici TVA-ul aferent prestărilor de servicii furnizate FFW, considerând că și acestea erau scutite de TVA.

               11

               FFW consideră că prestările de servicii menționate, furnizate de locator, constituie operațiuni supuse TVA-ului. Astfel FFW a prezentat Commissioners o cerere de restituire a cuantumului TVA-ului achitat, aferent acestor prestații. Întrucât această cerere a fost respinsă de Commissioners, cu motivarea principală că închirierea și prestările de servicii vizate nu constituie, potrivit acestora, decât o singură prestație, scutită de TVA, FFW a sesizat instanța de trimitere cu o acțiune. În fața acesteia, FFW susține că prestările de servicii care fac obiectul cheltuielilor locative din acțiunea principală trebuie tratate drept operațiuni în cazul cărora este aplicabil TVA-ul.

               12

               În aceste condiții, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Întrebarea principală în prezenta cauză este dacă serviciile prestate de locatori în temeiul unui contract de locațiune încheiat cu locatarii lor (denumite în continuare «serviciile») ar trebui considerate drept un element al unei prestații unice de închiriere de imobile, fie pentru motivul că serviciile formează, în mod obiectiv, o prestație economică unică indivizibilă împreună cu locațiunea, fie pentru motivul că acestea sunt «accesorii» închirierii, care constituie prestația principală (denumită în continuare «prestația principală»). Pentru a răspunde la această întrebare și având în vedere Hotărârea Curții din 11 iunie 2009, RLRE Tellmer Property (C-572/07, Rep., p. I-4983), ce relevanță prezintă faptul că serviciile ar putea fi (dar în fapt nu sunt) prestate de alte persoane decât locatorii, deși, potrivit termenilor contractelor de locațiune în cauză, locatarii nu au avut altă opțiune decât de a accepta ca serviciile să fie prestate de locatori?

                        2)

                        Pentru a stabili dacă există o prestație unică, prezintă relevanță faptul că neplata de către locatar a cheltuielilor aferente serviciilor dă locatorului dreptul nu doar de a refuza să presteze serviciile, ci și de a rezilia contractul de locațiune încheiat cu locatarul?

                        3)

                        În ipoteza în care răspunsul la prima întrebare este în sensul relevanței aspectului că terții au posibilitatea de a presta servicii direct locatarului, acesta reprezintă doar un indiciu atunci când se stabilește dacă serviciile constituie o prestație economică unică indivizibilă – a cărei separare ar avea un caracter artificial – sau o prestație accesorie prestației principale ori reprezintă un factor determinant? În cazul în care este doar un indiciu sau nu prezintă deloc relevanță, ce alți factori sunt relevanți pentru a stabili dacă serviciile reprezintă numai o prestație accesorie? În special, în ce măsură este relevant aspectul că serviciile sunt prestate în spațiile care constituie obiectul închirierii sau în legătură cu acestea ori în alte părți ale imobilului?

                        4)

                        În ipoteza în care posibilitatea ca serviciile să fie prestate de terți prezintă relevanță, ceea ce este în mod special relevant este aspectul dacă serviciile ar putea fi prestate din punct de vedere juridic de terți, deși în practică ar fi dificil să se realizeze sau să se convină cu proprietarul acest lucru, ori posibilitatea practică sau practica comună referitoare la prestarea acestor servicii?

                        5)

                        Serviciile din prezenta cauză reprezintă o gamă de servicii care sunt prestate în schimbul unor cheltuieli de întreținere globale. În ipoteza în care unele dintre aceste servicii (de exemplu, serviciile de curățenie a părților comune, serviciile de pază) nu fac parte dintr-o prestație economică unică indivizibilă sau trebuie considerate ca fiind accesorii prestației principale, dar alte servicii fac parte dintr-o prestație economică unică indivizibilă, ar fi corect ca, pentru a stabili care este procentul din chirie care trebuie impozitat în scopuri de TVA și care este procentul care nu trebuie impozitat în aceste scopuri, să se împartă costurile totale între diferitele servicii? În subsidiar, ar fi corect să se considere că serviciile prestate sunt atât de strâns legate între ele încât să formeze «o singură prestație economică indivizibilă, a cărei separare ar avea un caracter artificial», fiind în sine o prestație unică separată de închirierea bunului imobil?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               13

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă Directiva TVA trebuie interpretată în sensul că, în împrejurările din acțiunea principală, închirierea de bunuri imobile și prestările de servicii legate de această închiriere trebuie considerate drept o prestație unică, scutită în întregime de TVA, sau drept mai multe prestații independente, examinate separat în raport cu posibilitatea aplicării TVA-ului. Instanța menționată urmărește să afle în special ce importanță trebuie acordată, în împrejurările menționate, faptului că, pe de o parte, contractul de închiriere prevede că locatarului trebuie să i se furnizeze prestările de servicii vizate de către locator, chiar dacă, în principiu, cel puțin o parte a acestor prestări i-ar putea fi furnizate de un terț, și că, pe de altă parte, neplata de către locatar a cheltuielilor locative dă naștere dreptului locatorului de a rezilia contractul de închiriere. Pe de altă parte, instanța de trimitere ridică problema modului în care trebuie procedat în ipoteza în care unele dintre prestațiile menționate ar fi scutite de TVA, precum prestația principală, respectiv închirierea bunurilor imobile, pe când în cazul altora ar fi aplicabil TVA-ul, ca prestații independente.

               14

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în scopuri de TVA, fiecare prestație trebuie să fie considerată în mod normal ca fiind distinctă și independentă, astfel cum reiese de la articolul 1 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva TVA (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 martie 2007, Aktiebolaget NN, C-111/05, Rep., p. I-2697, punctul 22, Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Don Bosco Onroerend Goed, C-461/08, Rep., p. I-11079, punctul 35, și Hotărârea din 2 decembrie 2010, Everything Everywhere, C-276/09, Rep., p. I-12359, punctul 21).

               15

               Însă, în cazul în care o operațiune cuprinde mai multe elemente, se pune întrebarea dacă trebuie considerată a fi constituită dintr-o prestație unică sau din mai multe prestații distincte și independente care trebuie apreciate separat sub aspectul TVA-ului. Astfel, reiese din jurisprudența Curții că, în anumite împrejurări, mai multe prestații distincte în mod formal, care ar putea fi furnizate separat și care ar da naștere astfel, în mod individual, la impozitare sau la scutire, trebuie să fie considerate o operațiune unică dacă nu sunt independente (Hotărârea din 21 februarie 2008, Part Service, C-425/06, Rep., p. I-897, punctul 51).

               16

               În această privință, Curtea a considerat că suntem în prezența unei prestații unice atunci când două sau mai multe elemente sau acte furnizate clientului de către persoana impozabilă sunt atât de strâns legate între ele încât formează, în mod obiectiv, o singură prestație economică indivizibilă, a cărei descompunere ar avea un caracter artificial (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 2005, Levob Verzekeringen și OV Bank, C-41/04, Rec., p. I-9433, punctul 22, și Hotărârea Everything Everywhere, citată anterior, punctele 24 și 25).

               17

               În plus, situația este identică atunci când una sau mai multe prestații constituie prestația principală, iar cealaltă sau celelalte prestații constituie una sau mai multe prestații accesorii care fac obiectul aceluiași tratament fiscal precum prestația principală. În special, o prestație trebuie să fie considerată ca fiind accesorie unei prestații principale atunci când nu constituie pentru clientelă un scop în sine, ci mijlocul de a beneficia în cele mai bune condiții de serviciul principal al prestatorului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 februarie 1999, CPP, C-349/96, Rec., p. I-973, punctul 30, Hotărârea Part Service, citată anterior, punctul 52, precum și Hotărârea din 10 martie 2011, Bog și alții, C-497/09, C-499/09, C-501/09 și C-502/09, Rep., p. I-1457, punctul 54).

               18

               Ținând seama de împrejurarea că, pe de o parte, fiecare prestație trebuie să fie considerată în mod normal ca fiind distinctă și independentă și, pe de altă parte, o operațiune constituită dintr-o singură prestație pe plan economic nu trebuie să fie descompusă în mod artificial, pentru a nu altera funcționalitatea sistemului de TVA, este importantă căutarea elementelor caracteristice ale operațiunii vizate pentru a determina dacă prestațiile furnizate constituie mai multe prestații principale distincte sau o prestație unică (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior CPP, punctul 29, Levob Verzekeringen și OV Bank, punctul 20, Aktiebolaget NN, punctul 22, Everything Everywhere, punctele 21 și 22, precum și Bog și alții, punctul 53).

               19

               Nu există însă o regulă absolută de determinare a întinderii unei prestații din punctul de vedere al TVA-ului și, în consecință, pentru determinarea întinderii unei prestații trebuie luată în considerare totalitatea împrejurărilor (a se vedea Hotărârea CPP, citată anterior, punctul 27).

               20

               În cadrul cooperării instituite în temeiul articolului 267 TFUE, instanțelor naționale le revine sarcina de a determina dacă persoana impozabilă furnizează o prestație unică într-o anumită speță și de a stabili toate aprecierile de fapt definitive în această privință (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior CPP, punctul 32, Part Service, punctul 54, Bog și alții, punctul 55, și Ordonanța din 19 ianuarie 2012, Purple Parking și Airparks Services, C-117/11, punctul 32). Totuși, revine Curții sarcina de a furniza instanțelor menționate toate elementele interpretative care aparțin dreptului Uniunii și care pot fi considerate utile pentru soluționarea cauzei cu care sunt sesizate (Hotărârea Levob Verzekeringen și OV Bank, citată anterior, punctul 23).

               21

               În această privință, trebuie arătat că reiese din dosarul prezentat Curții că, în acțiunea principală, contractul de închiriere dintre locator și locatar prevede că, pe lângă închirierea imobilului către locatar, locatorul îi prestează acestuia și un număr de servicii. În schimbul acestora, locatarul este obligat să plătească locatorului redevențele precizate în contractul menționat. În plus, în caz de neplată a acestor redevențe de către locatar, locatorul are dreptul de a rezilia contractul de închiriere.

               22

               În aceste condiții, pentru a putea considera că totalitatea prestațiilor furnizate de locator locatarului constituie, din perspectiva TVA-ului, o prestație unică, trebuie analizat dacă, în speță, prestațiile furnizate formează o singură prestație economică indivizibilă, a cărei descompunere ar avea caracter artificial, sau dacă acestea sunt constituite dintr-o prestație principală în raport cu care celelalte prestații au caracter accesoriu.

               23

               În scopul efectuării acestei examinări, conținutul unui contract de închiriere poate constitui un indiciu important în ceea ce privește aprecierea caracterului unic al prestației. În acțiunea principală, pare că rațiunea economică a încheierii acestuia este nu numai obținerea dreptului de a ocupa imobilul vizat, ci și obținerea de către locatar a prestării unui număr de servicii. Astfel, acest contract de închiriere desemnează o prestație unică, asupra căreia au convenit locatorul și locatarul. Pe de altă parte, trebuie să se arate că închirierea de bunuri imobile, precum și prestarea de servicii legate de acestea, precum cele menționate la punctul 8 din prezenta hotărâre, pot constitui în mod obiectiv o astfel de prestație. Astfel, obținerea prestării serviciilor vizate nu poate fi considerată drept un scop în sine pentru un locatar mediu al unor imobile precum cele din acțiunea principală, ci constituie mai degrabă un mijloc de a beneficia în condiții optime de prestația principală, respectiv de închirierea de spații de birouri.

               24

               Desigur, potrivit jurisprudenței Curții, prestările de servicii precum cele din acțiunea principală nu intră în sfera noțiunii „închiriere de bunuri imobile”, astfel cum este vizată la articolul 135 alineatul (1) litera (l) din Directiva TVA (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 1989, Henriksen, 173/88, Rec., p. 2763, punctul 14, și Hotărârea din 4 iunie 2009, SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft, C-102/08, Rep., p. I-4629, punctul 38). Totuși, aceasta nu înseamnă nicidecum că aceste prestări de servicii, legate de închirierea de bunuri imobile și a căror furnizare este prevăzută în cadrul unui contract de închiriere, nu ar putea constitui prestații accesorii sau nu ar putea fi indisolubil legate de închirierea menționată.

               25

               În aceste condiții, chiar dacă, în împrejurările din acțiunea principală, includerea prestărilor de servicii în contractul de închiriere în cauză sugerează existența unei prestații unice, este important să se arate că simplul fapt al includerii unei prestații într-un contract de închiriere nu poate constitui prin el însuși elementul determinant în acest sens. Astfel, în ipoteza în care un contract de închiriere ar prevedea includerea prestațiilor care, prin natura lor, nu pot fi considerate în mod obiectiv indisociabile sau accesorii în raport cu prestația principală de închiriere a bunurilor imobile, ci ar fi independente de aceasta, astfel de prestații prezentând numai un raport artificial cu prestația principală menționată, aceste prestații nu ar face parte dintr-o prestație unică de închiriere de bunuri imobile, scutită de TVA. În acțiunea principală, astfel cum s-a constatat la punctul 23 din prezenta hotărâre, obținerea prestării serviciilor în cauză nu constituie un scop în sine pentru locatar.

               26

               În ceea ce privește incidența faptului că un terț ar putea, în principiu, să presteze anumite servicii, trebuie arătat că existența unei astfel de posibilități nu este determinantă prin ea însăși. Astfel, după cum reiese din jurisprudența Curții, posibilitatea ca elementele unei prestații unice să fie, în alte împrejurări, furnizate izolat este inerentă conceptului de operațiune unică compusă, astfel cum reiese de la punctul 15 din prezenta hotărâre (a se vedea în acest sens Ordonanța Purple Parking și Airparks Services, citată anterior, punctul 31).

               27

               În cele din urmă, în ceea ce privește ipoteza în care diferitele prestări de servicii sunt efectuate în schimbul unei redevențe globale, însă unele dintre ele sunt scutite de TVA, precum prestația principală, în condițiile în care altele sunt supuse TVA-ului în calitate de prestații independente, într-o astfel de eventualitate, cheltuielile locative trebuie defalcate între diferitele prestări de servicii pentru a determina partea din cheltuielile respective care trebuie supusă TVA-ului și cea scutită.

               28

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că Directiva TVA trebuie interpretată în sensul că o închiriere de bunuri imobile și prestările de servicii aferente acestei închirieri, precum cele din acțiunea principală, pot constitui o prestație unică în raport cu TVA-ul. În această privință, posibilitatea recunoscută locatorului în contractul de închiriere de a rezilia acest contract în cazul în care locatarul nu achită cheltuielile locative constituie un indiciu care sugerează existența unei prestații unice, chiar dacă aceasta nu constituie, în mod necesar, elementul determinant în vederea aprecierii existenței unei astfel de prestații. În schimb, împrejurarea că prestări de servicii precum cele din acțiunea principală ar putea fi, în principiu, furnizate de un terț nu permite să se concluzioneze că acestea nu pot constitui, în circumstanțele din acțiunea principală, o prestație unică. Revine instanței de trimitere sarcina de a determina dacă, în lumina elementelor de interpretare prezentate de Curte în prezenta hotărâre și având în vedere împrejurările speciale ale cauzei menționate, operațiunile vizate sunt legate între ele într-o măsură atât de mare încât trebuie să se considere că alcătuiesc o prestație unică de închiriere de bunuri imobile.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               29

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

                     Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretată în sensul că o închiriere de bunuri imobile și prestările de servicii aferente acestei închirieri, precum cele din acțiunea principală, pot constitui o prestație unică în raport cu taxa pe valoarea adăugată. În această privință, posibilitatea recunoscută locatorului în contractul de închiriere de a rezilia acest contract în cazul în care locatarul nu achită cheltuielile locative constituie un indiciu care sugerează existența unei prestații unice, chiar dacă aceasta nu constituie, în mod necesar, elementul determinant în vederea aprecierii existenței unei astfel de prestații. În schimb, împrejurarea că prestări de servicii precum cele din acțiunea principală ar putea fi, în principiu, furnizate de un terț nu permite să se concluzioneze că acestea nu pot constitui, în circumstanțele din acțiunea principală, o prestație unică. Revine instanței de trimitere sarcina de a determina dacă, în lumina elementelor de interpretare prezentate de Curte în prezenta hotărâre și având în vedere împrejurările speciale ale cauzei menționate, operațiunile vizate sunt legate între ele într-o măsură atât de mare încât trebuie să se considere că alcătuiesc o prestație unică de închiriere de bunuri imobile.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții din data de 13 noiembrie 1974. # Luciana Costa, épouse Mazzier, împotriva Statului belgian. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Liège - Belgia. # Cauza 39-74.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 8 martie 2007. # Campina GmbH & Co. împotriva Hauptzollamt Frankfurt (Oder). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht des Landes Brandenburg - Germania. # Lapte și produse lactate - Prelevare suplimentară - Depășirea minimă a termenului de comunicare a extrasului deconturilor - Sancțiune pecuniară - Regulamentul (CEE) nr. 536/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1001/98- Articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf - Regulamentul (CE) nr. 1392/2001- Articolul 5 alineatul (3) - Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 - Articolul 2 alineatul (2) a doua teză - Principiul aplicării retroactive a pedepsei mai puțin severe. # Cauza C-45/06.

text:
      Cauza C‑45/06
      Campina GmbH & Co., fostă TUFFI Campina emzett GmbH,
      împotriva
      Hauptzollamt Frankfurt (Oder)
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Finanzgericht des Landes Brandenburg)
      „Lapte și produse lactate – Prelevare suplimentară – Depășire minimă a termenului de comunicare a extrasului deconturilor – Sancțiune pecuniară – Regulamentul (CEE) nr. 536/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1001/98 – Articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf – Regulamentul (CE) nr. 1392/2001 – Articolul 5 alineatul (3) – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Articolul 2 alineatul (2) a doua teză – Principiul aplicării retroactive a sancțiunii mai puțin severe”
      Sumarul hotărârii
      1.        Drept comunitar – Principii – Principiul aplicării retroactive a sancțiunii mai puțin severe
      2.        Agricultură – Organizarea comună a piețelor – Lapte și produse lactate – Prelevare suplimentară asupra laptelui
      [Regulamentul nr. 536/93 al Comisiei, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1001/98 al Comisiei, art. 3 alin. (2)
            al doilea paragraf, și Regulamentul nr. 1392/2001 al Comisiei, art. 5 alin. (3)]
      1.        Principiul aplicării retroactive a sancțiunii mai puțin severe trebuie respectat de instanța națională atunci când trebuie
         să sancționeze un comportament care nu este conform cu prevederile dreptului comunitar.

      (a se vedea punctul 40 și dispozitivul)
      2.        În cazul în care este vorba de o depășire minimă a termenului de comunicare a extrasului deconturilor, termen stabilit pentru
         cumpărători, de exemplu de o zi lucrătoare, sistemul sancțiunilor pecuniare prevăzut la articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul
         nr. 1392/2001 de stabilire a normelor de aplicare a prelevării suplimentare asupra laptelui este mai puțin sever decât cel
         prevăzut la articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf prima liniuță din Regulamentul nr. 536/93 de stabilire a normelor
         de aplicare a respectivei prelevări, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1001/98.

      (a se vedea punctul 40 și dispozitivul)

      HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      8 martie 2007(*)

      „Lapte și produse lactate – Prelevare suplimentară – Depășire minimă a termenului de comunicare a extrasului deconturilor – Sancțiune pecuniară – Regulamentul (CEE) nr. 536/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1001/98 – Articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf – Regulamentul (CE) nr. 1392/2001 – Articolul 5 alineatul (3) – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Articolul 2 alineatul (2) a doua teză – Principiul aplicării retroactive a sancțiunii mai puțin severe”
      În cauza C‑45/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Finanzgericht
         des Landes Brandenburg (Germania), prin decizia din 9 noiembrie 2005, primită de Curte la 30 ianuarie 2006, în procedura

      Campina GmbH & Co., fostă TUFFI Campina emzett GmbH,

      împotriva
      Hauptzollamt Frankfurt (Oder),

      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul R. Schintgen, președinte de cameră, domnii M. Ilešič (raportor) și E. Levits, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul elen, de domnul G. Kanellopoulos și de doamna S. Papaioannou, în calitate de agenți,
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul J. Schieferer și de doamna C. Cattabriga, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește proporționalitatea articolului 3 alineatul (2) al doilea paragraf
         din Regulamentul (CEE) nr. 536/93 al Comisiei din 9 martie 1993 de stabilire a normelor de aplicare a prelevării suplimentare
         în sectorul laptelui și al produselor lactate (JO L 57, p. 12), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1001/98
         al Comisiei din 13 mai 1998 (JO L 142, p. 22, denumit în continuare „Regulamentul nr. 536/93”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Campina GmbH & Co., fostă TUFFI Campina emzett GmbH (denumită
         în continuare „Campina”), succesor cu titlu universal al întreprinderii de prelucrare și achiziționare a laptelui Meierei‑Zentrale
         GmbH (denumită în continuare „MZ”), pe de o parte, și Hauptzollamt Frankfurt (Oder), pe de altă parte, în legătură cu o depășire
         minimă a termenului de comunicare a extrasului deconturilor (denumită în continuare „comunicarea”).

       Cadrul juridic comunitar
      3        Articolul 3 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul nr. 536/93 prevede:

      „În fiecare an, înainte de 15 mai, cumpărătorul comunică autorității competente a statului membru un extras al deconturilor
         stabilite pentru fiecare producător sau, dacă este cazul, în conformitate cu decizia statului membru, cantitatea totală, cantitatea
         corectată în conformitate cu articolul 2 alineatul (2) și procentul mediu de grăsimi din laptele și/sau din echivalentul lapte
         care i‑a fost livrat de producători, precum și suma cantităților individuale de referință și procentul reprezentativ mediu
         de grăsimi de care dispun acești producători.” [traducere neoficială]

      4        Articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 536/93 prevedea, în forma sa inițială:

      „În caz de nerespectare a termenului, cumpărătorul trebuie să plătească o penalitate corespunzătoare prelevării datorate pentru
         o depășire de 0,1 % din cantitățile de lapte și de echivalent lapte care i‑au fost livrate de producători. Această penalitate
         nu poate depăși 20 000 ECU.” [traducere neoficială]

      5        Această ultimă dispoziție a fost declarată disproporționată prin hotărârea Curții din 6 iulie 2000, Molkereigenossenschaft
         Wiedergeltingen (C‑356/97, Rec., p. I‑5461).

      6        Între timp, Comisia Comunităților Europene a adoptat Regulamentul nr. 1001/98. Articolul 1 din acest regulament prevede:

      „Articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 536/93 se înlocuiește cu următorul text:
      «În caz de nerespectare a termenului, cumpărătorul trebuie să plătească o penalitate calculată după cum urmează:
      –        în cazul în care comunicarea prevăzută la primul paragraf este făcută înainte de 1 iunie, penalitatea este egală cu cuantumul
         prelevării datorate pentru o depășire de 0,1 % din cantitățile de lapte și de echivalent lapte care i‑au fost livrate de producători.
         Această penalitate trebuie să fie cuprinsă între 500 și 20 000 ECU;

      […]»” [traducere neoficială]
      7        Articolul 5 din Regulamentul (CE) nr. 1392/2001 al Comisiei din 9 iulie 2001 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului
         (CEE) nr. 3950/92 al Consiliului de stabilire a unei prelevări suplimentare în sectorul laptelui și al produselor lactate
         (JO L 187, p. 19) prevede:

      „[…]
      (3) […] cumpărătorul care nu a respectat termenul prevăzut la alineatul (2) trebuie să plătească o sumă corespunzătoare prelevării
         datorate pentru o depășire de 0,01 %, pentru fiecare zi calendaristică de întârziere, din cantitățile de lapte și de echivalent
         lapte care i‑au fost livrate de producători […]. Suma trebuie să fie cuprinsă între 100 și 100 000 EUR.

      […]” [traducere neoficială]
      8        Articolul 2 alineatul (2) a doua teză din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind
         protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166) prevede:

      „În cazul modificării ulterioare a dispozițiilor care impun sancțiuni administrative și care sunt incluse în normele comunitare,
         se aplică retroactiv dispozițiile mai favorabile.”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      9        MZ a prezentat, printr‑un formular semnat la 17 mai 1999 și primit în aceeași zi de Hauptzollamt Cottbus (denumit în continuare
         „HZA”), comunicarea referitoare la cantitățile de lapte care îi fuseseră livrate de producători în cursul exercițiului financiar
         1998-1999.

      10      Formularul conține, pe verso, mențiunea că această comunicare trebuie să fie primită de HZA cel târziu la 14 mai. Întrucât
         a primit respectiva comunicare cu o întârziere de trei zile, HZA a decis, în temeiul articolului 3 alineatul (2) al doilea
         paragraf din Regulamentul nr. 536/93, că depășirea termenului stabilit impunea aplicarea unei penalități în cuantum egal cu
         cel al prelevării datorate pentru o depășire de 0,1 % din cantitățile de lapte și de echivalent lapte livrate de producători.
         Pe baza indicațiilor furnizate de MZ cu privire la cantitatea de lapte livrată și având în vedere plafonul de 20 000 ECU,
         penalitatea aplicată se ridica astfel la 39 116,60 DEM.

      11      MZ a introdus o contestație împotriva acestei decizii, precum și o cerere de suspendare a executării acesteia. MZ a susținut
         că, pe data de 14 mai 1999, colaboratorul căruia îi încredințase întocmirea, precum și expedierea comunicărilor a fost suprasolicitat
         din cauza volumului de muncă, întrucât trebuia să respecte și alte termene importante. Dat fiind faptul că 14 mai 1999 a fost
         o zi de vineri, comunicarea a fost trimisă la HZA în următoarea zi lucrătoare, luni, 17 mai 1999.

      12      Astfel, în opinia întreprinderii MZ, chiar dacă HZA nu a primit comunicarea la data prevăzută, depășirea ar fi minimă, deoarece
         HZA nu ar fi putut să se ocupe de aceasta înainte de 17 mai 1999 și, prin urmare, depășirea nu ar fi avut nicio consecință.
         MZ a concluzionat că penalitatea care i‑a fost aplicată este disproporționată în raport cu depășirea constatată.

      13      După ce a refuzat să acorde suspendarea executării deciziei sale, HZA a suspendat procedura de soluționare a contestației
         până în momentul în care Curtea de Justiție a Comunităților Europene se va fi pronunțat în cauza care a stat la baza hotărârii
         Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen, citată anterior.

      14      Ulterior, prin decizia din 4 iulie 2001, HZA a respins contestația întreprinderii MZ ca nefondată. În temeiul articolului
         3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 536/93, HZA a subliniat, pe de o parte, că, în sensul acestei dispoziții,
         penalitatea pentru comunicările făcute după 14 mai 1999, dar înainte de 1 iunie 1999, a fost egală cu 0,1 % din cantitățile
         de lapte și de echivalent lapte livrate de producători, fără a putea fi mai mică de 500 ECU sau mai mare de 20 000 ECU, și,
         pe de altă parte, că eventuala culpă a întreprinderii MZ nu este un criteriu pertinent, potrivit prevederilor acestui regulament.

      15      Campina a introdus o acțiune în anulare împotriva acestei decizii.

      16      În ceea ce privește argumentele HZA întemeiate pe articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 536/93,
         Campina a susținut că acest regulament este lipsit de validitate și, prin urmare, de efecte juridice, întrucât nu a prevăzut
         un mecanism care să țină seama de durata depășirii și de culpa întreprinderii în cauză în situația în care se aplică o penalitate
         în sensul respectivului regulament. Or, exact acest lucru ar fi fost criticat de Curte, în hotărârea sa Molkereigenossenschaft
         Wiedergeltingen, citată anterior, cu privire la forma inițială a acestei dispoziții.

      17      Hauptzollamt Frankfurt (Oder) a solicitat respingerea acțiunii, susținând că articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf
         din Regulamentul nr. 536/93 ia în considerare îndeajuns durata depășirii prin eșalonarea penalităților în funcție de această
         durată. HZA a precizat că textul regulamentului nu se referă la criteriul culpei sau la cel al prejudiciului efectiv.

      18      Instanța de trimitere consideră că regimul sancțiunilor pecuniare prevăzut la articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf
         din Regulamentul nr. 536/93 este disproporționat, întrucât nu îmbunătățește în niciun fel situația cumpărătorului de lapte,
         în cazul unor întârzieri minime, în comparație cu regimul prevăzut de articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul
         nr. 536/93, în forma inițială, care a fost declarat ca nefiind valid de către Curte în hotărârea Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen,
         citată anterior.

      19      Aceasta precizează că perioada 15 mai-1 iunie este prea lungă și produce efecte disproporționate, prin aceea că se ajunge
         la aplicarea unei sancțiuni pecuniare maxime chiar și pentru depășiri care nu sunt mai mari de o zi lucrătoare, cum este și
         cazul în speță, și care nu au avut niciun efect aparent asupra plății prelevării suplimentare pe care cumpărătorul trebuie
         să o efectueze înainte de 1 septembrie, în temeiul articolului 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 536/93. Aceasta adaugă
         faptul că, în plus, întreprinderea de produse lactate în cauză nu trebuie să achite nicio prelevare suplimentară.

      20      În final, instanța de trimitere constată că sancțiunea pecuniară nu ține seama de aspectul dacă transmiterea cu întârziere
         a comunicării a avut vreo consecință asupra procedurii administrative, în special asupra plății la 1 septembrie. În această
         privință, aceasta precizează că a fost deja subliniat de către Curte faptul că o depășire minimă a datei de 15 mai nu ar pune
         în pericol plata prelevării suplimentare înainte de 1 septembrie (a se vedea hotărârea Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen,
         citată anterior, punctul 41).

      21      În aceste condiții, Finanzgericht des Landes Brandenburg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea
         întrebare preliminară:

      „Sistemul penalităților prevăzut la articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul [nr. 536/93] este contrar
         principiului proporționalității în cazul în care este vorba numai de o depășire minimă a termenului, care, de altfel, nu are
         niciun efect sesizabil?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Observații transmise Curții
      22      Guvernul elen susține că respectarea termenului de 15 mai este, în acțiunea principală, necesară pentru buna funcționare a
         sistemului de prelevare suplimentară, precum și a organizării comune a pieței laptelui și a produselor lactate, întrucât calculul
         acestei prelevări este pus în pericol prin comunicarea cu întârziere a datelor prevăzute la articolul 3 alineatul (2) primul
         paragraf din Regulamentul nr. 536/93.

      23      Același guvern precizează că sancțiunile pecuniare prevăzute la articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul
         nr. 536/93 variază în funcție de importanța întârzierii și de gravitatea abaterii, ceea ce permite, pe de o parte, să îi determine
         pe cumpărătorii de lapte să respecte termenul de 15 mai și, pe de altă parte, să evite nerespectarea acestui termen de către
         fabricile de produse lactate care nu sunt supuse prelevării suplimentare. În final, intervalul de aproximativ 15 zile prevăzut
         la articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 536/93 nu este considerat de guvernul menționat ca fiind
         o măsură vădit improprie pentru realizarea scopului urmărit.

      24      În opinia Comisiei, ar trebui ca, în conformitate cu principiul aplicării retroactive a sancțiunii pecuniare mai puțin severe
         pentru abaterea în cauză în acțiunea principală, să se aplice Regulamentul nr. 1392/2001.

      25      Comisia subliniază că acest regulament a stabilit, pe de o parte, procentul de 0,01 % pe zi calendaristică de întârziere,
         față de 0,1 % prevăzut de Regulamentul nr. 536/93, și a diminuat, pe de altă parte, penalitatea minimă la 100 de euro. În
         opinia sa, aplicabilitatea Regulamentului nr. 1392/2001 nu ar putea fi afectată de faptul că sancțiunea pecuniară întemeiată
         pe Regulamentul nr. 536/93 fusese deja aplicată reclamantei din acțiunea principală, întrucât decizia de aplicare a sancțiunii
         ce formează obiectul acțiunii principale ar fi fost atacată. Prin urmare, sancțiunea astfel dispusă nu ar constitui o situație
         juridică imposibil de contestat.

      26      În ceea ce privește principiul proporționalității în legătură cu dispozițiile articolului 3 alineatul (2) al doilea paragraf
         din Regulamentul nr. 536/93, Comisia amintește că dispune de o putere de apreciere extinsă în materie de politică agricolă.

      27      În temeiul acestei puteri de apreciere, Comisia nu ar fi fost obligată să prevadă o eșalonare pe zile a cuantumului sancțiunii
         pecuniare și putea, pe cale de consecință, să instituie sistemul care face obiectul acțiunii principale, în temeiul căruia
         cumpărătorii care nu au respectat termenul de 15 mai ar fi fost determinați să realizeze acea comunicare înainte de începutul
         perioadei următoare, pentru a evita o sancțiune mai severă. Reținând un interval de aproximativ 15 zile pentru fiecare fază
         de depășire a termenului prevăzut pentru comunicare, Comisia consideră că nu a depășit în mod vădit limitele puterii sale
         de apreciere.

      28      În plus, obligarea la plata unei sancțiuni pecuniare în temeiul articolului 3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul
         nr. 536/93 nu ar depăși ceea ce este necesar și adecvat pentru atingerea obiectivului urmărit, și anume a‑i determina pe cumpărători
         să transmită comunicarea în timp util.

      29      În final, Comisia susține că orice depășire a termenului de către cumpărători determină o reducere a intervalului de care
         dispun autoritățile naționale competente pentru a calcula cuantumul prelevării suplimentare și reprezintă, așadar, un risc
         la adresa bunei funcționări a acestui sistem. Prin urmare, obligația de a dovedi dacă depășirea termenului a avut vreo consecință
         asupra procedurii administrative ar fi pus în pericol efectul de descurajare și eficiența sancțiunilor pecuniare.

       Răspunsul Curții
      30      În cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 234 CE, este de competența
         acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care a fost
         sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate (hotărârea
         din 4 mai 2006, Haug, C‑286/05, Rec., p. I‑4121, punctul 17 și jurisprudența citată).

      31      În plus, trebuie reamintit că misiunea Curții este de a interpreta toate dispozițiile de drept comunitar care sunt necesare
         instanțelor naționale pentru a statua în cauzele cu care sunt sesizate, chiar dacă respectivele dispoziții nu sunt expres
         indicate în întrebările adresate de aceste instanțe (hotărârea din 11 decembrie 1997, Immobiliare SIF, C‑42/96, Rec., p. I‑7089,
         punctul 28 și jurisprudența citată).

      32      Este important să se arate că principiul aplicării retroactive a sancțiunii mai puțin severe face parte din tradițiile constituționale
         comune ale statelor membre și, prin urmare, trebuie considerat ca fiind un principiu general al dreptului comunitar, a cărui
         respectare este asigurată de Curte și căruia instanța națională este obligată să i se conformeze (a se vedea în acest sens
         hotărârea din 3 mai 2005, Berlusconi și alții, C‑387/02, C‑391/02 și C‑403/02, Rec., p. I‑3565, punctele 67-69).

      33      Acest principiu își găsește expresia în special în articolul 2 alineatul (2) a doua teză din Regulamentul nr. 2988/95, dispoziție
         conform căreia autorităților competente le revine sarcina să aplice retroactiv unei fapte sancțiunile prevăzute de o reglementare
         sectorială, ca urmare a faptului că acestea sunt mai puțin severe (a se vedea în acest sens hotărârea din 1 iulie 2004, Gerken,
         C‑295/02, Rec., p. I‑6369, punctul 61).

      34      Din decizia de trimitere rezultă că în acțiunea principală este vorba de o depășire minimă a termenului de 15 mai, deoarece
         comunicarea a fost primită de autoritatea națională competentă în următoarea zi lucrătoare.

      35      Pentru a da un răspuns util instanței de trimitere, trebuie, așadar, să se determine dacă, fiind vorba despre o situație specială,
         precum aceea din acțiunea principală, caracterizată de o depășire minimă a termenului de 15 mai, trebuie să se considere că
         Regulamentul nr. 1392/2001 prevede un sistem de sancțiuni pecuniare mai puțin sever decât cel impus prin Regulamentul nr. 536/93.

      36      Or, în conformitate cu articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1392/2001, valoarea sancțiunii pecuniare pentru nerespectarea
         termenului de 15 mai, astfel cum este cazul în acțiunea principală, este, pe de o parte, stabilită la un nivel egal cu cel
         al prelevării datorate pentru o depășire de 0,01 %, pentru fiecare zi calendaristică de întârziere, din cantitatea de referință
         „vânzări directe” de care dispune cumpărătorul și, pe de altă parte, această sumă trebuie să fie cuprinsă între 100 și 100 000
         EUR.

      37      În schimb, în temeiul articolului 3 alineatul (2) al doilea paragraf prima liniuță din Regulamentul nr. 536/93, sancțiunea
         pecuniară pentru nerespectarea termenului de 15 mai, astfel cum este cazul în acțiunea principală, pe de o parte, reprezintă
         0,1 % din cantitățile de lapte și de echivalent lapte care au fost livrate cumpărătorului de către producători și, pe de altă
         parte, această sancțiune trebuie să fie cuprinsă între 500 ECU și 20 000 ECU.

      38      Așadar, trebuie constatat, astfel cum în mod întemeiat a subliniat Comisia în observațiile transmise Curții, că, în cazul
         în care este vorba de o depășire minimă a termenului de 15 mai, precum în speță, sistemul sancțiunilor pecuniare prevăzut
         la articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1392/2001 este mai puțin sever decât cel prevăzut la articolul 3 alineatul
         (2) al doilea paragraf prima liniuță din Regulamentul nr. 536/93.

      39      Ținând seama de interpretarea care precedă, Curtea nu trebuie să se pronunțe asupra proporționalității sistemului sancțiunilor
         pecuniare prevăzut la articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 536/93.

      40      Având în vedere tot ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că:

      –        principiul aplicării retroactive a sancțiunii mai puțin severe trebuie respectat de instanța națională atunci când trebuie
         să sancționeze un comportament care nu este conform cu prevederile dreptului comunitar;

      –        în cazul în care este vorba de o depășire minimă a termenului stabilit, astfel cum este cazul în acțiunea principală, sistemul
         sancțiunilor pecuniare prevăzut la articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1392/2001 este mai puțin sever decât cel
         prevăzut la articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf prima liniuță din Regulamentul nr. 536/93.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      41      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
      Principiul aplicării retroactive a sancțiunii mai puțin severe trebuie respectat de instanța națională atunci când trebuie
            să sancționeze un comportament care nu este conform cu prevederile dreptului comunitar.
      În cazul în care este vorba de o depășire minimă a termenului stabilit, astfel cum este cazul în acțiunea principală, sistemul
            sancțiunilor pecuniare prevăzut la articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1392/2001 al Comisiei din 9 iulie 2001
            de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 3950/92 al Consiliului de stabilire a unei prelevări suplimentare
            în sectorul laptelui și al produselor lactate este mai puțin sever decât cel prevăzut la articolul 3 alineatul (2) al doilea
            paragraf prima liniuță din Regulamentul (CEE) nr. 536/93 al Comisiei din 9 martie 1993 de stabilire a normelor de aplicare
            a prelevării suplimentare în sectorul laptelui și al produselor lactate, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE)
            nr. 1001/98 al Comisiei din 13 mai 1998.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 13 martie 2013. # Biodes, SL împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative FARMASUL - Marcă spaniolă figurativă anterioară MANASUL - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Caracter distinctiv al mărcii anterioare - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-553/10.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 10 februarie 1994. # Mund & Fester împotriva Hatrex Internationaal Transport. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg - Germania. # Cauza C-398/92.


Hotărârea Curții din data de 16 noiembrie 1972. # Allgemeine Ortskrankenkasse Hamburg împotriva Landesversicherungsanstalt Schleswig-Holstein. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundessozialgericht - Germania. # Cauza 16-72.


Hotărârea Curții din data de 3 iulie 1979. # Procese penale împotriva J. van Dam en Zonen și alții. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Economische Politierechter, Arrondissementsrechtbank Rotterdam - Țările de Jos. # Cauze conexate 185/78 până la 204/78.


Hotărârea Curții din data de 22 septembrie 1998. # Belinda Jane Coote împotriva Granada Hospitality Ltd. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Employment Appeal Tribunal, London - Regatul Unit. # Directivă 76/207/CEE. # Cauza C-185/97.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 29 noiembrie 2016.#Chic Investments sp. z o.o. împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative eSMOKING WORLD – Motive absolute de refuz – Caracter descriptiv – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Obligația de motivare.#Cauza T-617/15.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 14 aprilie 2005.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Regulamentul (CEE) nºs 2913/92 și 2454/93.#Cauza C-104/02.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 16 septembrie 1997. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 93/48/CEE, 93/49/CEE și 93/61/CEE - Netranspunere. # Cauza C-139/96.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 18 iunie 2012. # Biofrescos - Comércio de Produtos Alimentares, Lda împotriva Comisiei Europene. # Uniune vamală - Creveți congelați originari din Indonezia - Certificate de origine nevalabile - Recuperare ulterioară a taxelor la import - Cerere de remitere a taxelor la import - Articolul 220 alineatul (2) litera (b) și articolul 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92. # Cauza T-159/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 18 iunie 2012 — Biofrescos/Comisia
      (Cauza T-159/09)
      „Uniune vamală — Creveți congelați originari din Indonezia — Certificate de origine nevalabile — Recuperare ulterioară a taxelor la import — Cerere de remitere a taxelor la import — Articolul 220 alineatul (2) litera (b) și articolul 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92”
      1.                     Resurse proprii ale Uniunii Europene — Rambursarea sau remiterea taxelor la import — Articolul 236 din Regulamentul nr. 2913/92 —
            Domeniu de aplicare — Limite — Aplicarea dreptului vamal material — Competență exclusivă a autorităților naționale (Regulamentul
            nr. 2913/92 al Consiliului, art. 236) (a se vedea punctele 10-12)
      2.                     Resurse proprii ale Uniunii Europene — Rambursarea sau remiterea taxelor la import — Încălcarea articolului 220 alineatul (2)
            din Codul vamal comunitar — Absență [Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 220 alin. (2) lit. (b)] (a se vedea punctele 13-22)
      3.                     Resurse proprii ale Uniunii Europene — Rambursarea sau remiterea taxelor la import — Clauza de echitate instituită la articolul 239
            din Codul vamal comunitar — Domeniu de aplicare — Puterea de decizie a Comisiei — Condiții de exercitare — „Situație specială” —
            Noțiune (Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 239) (a se vedea punctele 26-28)
      4.                     Acte ale instituțiilor — Motivare — Obligație — Întindere (art. 296 TFUE) (a se vedea punctele 37 și 38)
      Obiectul

               Cerere de anulare a Deciziei C(2009) 72 final a Comisiei din 16 ianuarie 2009 de constatare a faptului că este justificat
                  să se procedeze la înscrierea ulterioară în evidența contabilă a unor taxe la import și că nu este justificată remiterea acestor
                  taxe într-un caz determinat

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Biofrescos ‐ Comércio de Produtos Alimentares, Lda la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 11 decembrie 2008. # Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) împotriva Consorzio Agrario di Ravenna Soc. Coop. arl. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte suprema di cassazione - Italia. # Organizarea comună a piețelor - Cereale - Porumb - Stabilirea prețurilor - Reduceri de preț aplicabile. # Cauza C-486/07.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 11 decembrie 2008 – AGEA/Consorzio Agrario di Ravenna
      (Cauza C‑486/07)
      „Organizarea comună a piețelor – Cereale – Porumb – Stabilirea prețurilor – Reduceri de preț aplicabile”
      Agricultură – Organizarea comună a piețelor – Cereale – Vânzarea cerealelor păstrate de către organismele de intervenție [Regulamentul nr. 689/92 al Comisiei, astfel cum a fost
         modificat prin Regulamentul nr. 2486/92, art. 4a și anexa II, și Regulamentul nr. 2131/93 al Comisiei, art. 13 alin. (1)]
         (a se vedea punctul 32 și dispozitivul)

      Obiectul

               Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare – Corte suprema di cassazione (Italia) – Interpretarea articolelor 4 și 5
                  din Regulamentul (CEE) nr. 1766/92 al Consiliului din 30 iunie 1992 privind organizarea comună a piețelor în sectorul cerealelor
                  (JO L 181, p. 21), a articolului 4a din Regulamentul (CEE) nr. 689/92 al Comisiei din 19 martie 1992 de stabilire a procedurilor
                  de preluare a cerealelor de către organismele de intervenție (JO L 74, p. 18) și a articolului 13 din Regulamentul (CEE) nr. 2131/93
                  al Comisiei din 28 iulie 1993 de stabilire a procedurii și a condițiilor pentru vânzarea cerealelor păstrate de către organismele
                  de intervenție (JO L 191, p. 76, Ediție specială, 03/vol. 13, p. 97) – Reduceri de preț aplicabile ca urmare a unui conținut
                  de umiditate mai mare față de cel reținut pentru calitatea standard – Aplicabilitate la vânzările de porumb

            Dispozitivul
      Dispozițiile coroborate ale articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2131/93 al Comisiei din 28 iulie 1993
         de stabilire a procedurii și a condițiilor pentru vânzarea cerealelor păstrate de către organismele de intervenție și ale
         articolului 4a din Regulamentul (CEE) nr. 689/92 al Comisiei din 19 martie 1992 de stabilire a procedurilor de preluare a
         cerealelor de către organismele de intervenție, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2486/92 al Comisiei
         din 27 august 1992, trebuie interpretate în sensul că, în cazul vânzării prin licitație a porumbului păstrat de către organismele
         de intervenție naționale, reducerile de preț în funcție de conținutul de umiditate, prevăzute pentru grâul durum în tabelul
         II din anexa II la Regulamentul nr. 689/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2486/92, nu se aplică.


Hotărârea Curții din data de 10 iulie 2003. # Comisia Comunităților Europene împotriva Băncii Europene de Investiții. # Articol 237 CE -Motivare. # Cauza C-15/00.