title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 5 martie 2015.#Comisia Europeană împotriva Republicii Franceze.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Fiscalitate – TVA – Aplicarea unei cote reduse – Furnizare de cărți digitale sau electronice.#Cauza C-479/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑479/13,
            având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor de către un stat membru formulată în temeiul articolului 258 TFUE, introdusă la 6 septembrie 2013,
            Comisia Europeană , reprezentată de C. Soulay și de F. Dintilhac, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
            reclamantă,
            împotriva
            Republicii Franceze , reprezentată de D. Colas și de J.‑S. Pilczer, în calitate de agenți,
            pârâtă,
            susținută de:
            Regatul Belgiei , reprezentat de M. Jacobs și de J.‑C. Halleux, în calitate de agenți,
            intervenient,
            CURTEA (Camera a patra),
            compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, doamna K. Jürimäe, domnii J. Malenovský, M. Safjan și doamna A. Prechal (raportor), judecători,
            avocat general: domnul P. Mengozzi,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin aplicarea unei cote reduse de taxă pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) pentru furnizarea de cărți digitale (sau electronice), Republica Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 96 și 98 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2010/88/UE a Consiliului din 7 decembrie 2010 (JO L 326, p. 1, denumită în continuare „Directiva TVA”), coroborate cu anexele II și III la directiva menționată și cu Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 282/2011 al Consiliului din 15 martie 2011 de stabilire a măsurilor de punere în aplicare a Directivei 2006/112 (JO L 77, p. 1).
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            2. Articolul 14 din Directiva TVA prevede la alineatul (1):
            „«Livrare de bunuri» înseamnă transferul dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar.”
            3. Potrivit articolului 24 alineatul (1) din această directivă:
            „«Prestare de servicii» înseamnă orice operațiune care nu constituie o livrare de bunuri.”
            4. Articolul 96 din directiva menționată prevede:
            „Statele membre aplică o cotă standard a TVA, care este fixată de fiecare stat membru ca procent din baza de impozitare și care este aceeași pentru livrarea de bunuri și pentru prestarea de servicii.”
            5. Articolul 98 alineatele (1) și (2) din directivă prevede:
            „(1) Statele membre pot aplica fie una, fie două cote reduse.
            (2) Cotele reduse se aplică numai livrărilor de bunuri sau prestărilor de servicii din categoriile prevăzute în anexa III.
            Cotele reduse nu se aplică serviciilor furnizate pe cale electronică.”
            6. Anexa II la Directiva TVA, care cuprinde o „[l]ist[ă] orientativă a serviciilor furnizate pe cale electronică menționate la articolul 58 și la articolul 59 primul paragraf litera (k)”, aceste două articole fiind consacrate stabilirii locului prestărilor de servicii furnizate unor persoane neimpozabile, menționează la punctul 3:
            „furnizarea de imagini, texte și informații și punerea la dispoziție a unor baze de date”.
            7. În versiunea inițială a Directivei 2006/112, anexa III la aceasta, care cuprinde lista livrărilor de bunuri și a prestărilor de servicii cărora le pot fi aplicate cotele reduse prevăzute la articolul 98 din această directivă, menționa la punctul 6:
            „livrarea, inclusiv împrumutul de către librării, a cărților (inclusiv broșuri, pliante și imprimate similare, albume, cărți de desenat sau de colorat pentru copii, partituri imprimate sau în manuscris, hărți și hărți hidrografice sau similare), ziare și periodice, altele decât materialele destinate în totalitate sau în mod predominant publicității”.
            8. Directiva 2009/47/CE a Consiliului din 5 mai 2009 (JO L 116, p. 18) a modificat Directiva 2006/112. Considerentul (4) al Directivei 2009/47 prevede:
            „De asemenea, Directiva 2006/112/CE ar trebui să fie modificată pentru a permite aplicarea cotelor reduse, respectiv a unei scutiri, într‑un număr limitat de situații specifice, din motive sociale sau de sănătate, precum și pentru a clarifica și actualiza, în funcție de progresele tehnice, trimiterea la cărți din anexa III la aceasta.”
            9. De la 1 iunie 2009, data intrării în vigoare a Directivei 2009/47, punctul 6 din anexa III la Directiva TVA are următorul cuprins:
            „livrarea, inclusiv împrumutul de către librării, a cărților pe toate tipurile de suport fizic (inclusiv broșuri, pliante și imprimate similare, albume, cărți de desenat sau de colorat pentru copii, partituri imprimate sau în manuscris, hărți și hărți hidrografice sau similare), ziare și periodice, altele decât materialele destinate în totalitate sau în mod predominant publicității”.
            10. Regulamentul de punere în aplicare nr. 282/2011 prevede la articolul 7 alineatele (1) și (2):
            „(1) «Serviciile prestate pe cale electronică» prevăzute în [D]irectiva [TVA] includ serviciile furnizate pe internet sau printr‑o rețea electronică a căror natură determină prestarea lor automată, care implică intervenție umană minimă, și imposibil de realizat în absența tehnologiei informației.
            (2) Dispozițiile de la alineatul (1) se aplică, în special, în următoarele cazuri:
            […]
            (f) serviciile enumerate în anexa I.”
            11. Anexa I la Regulamentul de punere în aplicare nr. 282/2011, intitulată „Articolul 7 din prezentul regulament”, prevede la punctul 3:
            „Punctul 3 din anexa II la [D]irectiva [TVA]:
            […]
            (c) conținutul digitalizat al cărților și al altor publicații electronice;
            […]”
            Dreptul francez
            12. Articolul 278‑0 bis din Codul fiscal general (code général des impôts), în versiunea în vigoare la expirarea termenului stabilit în avizul motivat adresat la 25 octombrie 2012 Republicii Franceze (denumit în continuare „CGI”), prevede:
            „[TVA‑ul] se percepe la cota redusă de 5,5 % pentru:
            A. – Operațiunile de cumpărare, de import, de achiziție intracomunitară, de vânzare, de livrare, de comision, de brokeraj sau operațiuni similare cu privire la:
            […]
            3° Cărți, inclusiv împrumutul lor. Prezentul punct 3° este aplicabil cărților pe toate tipurile de suport fizic, inclusiv celor furnizate prin descărcare.
            […]”
            Procedura precontencioasă și procedura în fața Curții
            13. Comisia a considerat că extinderea beneficiului cotei reduse de TVA în privința operațiunilor referitoare la cărțile furnizate prin descărcare, al căror fapt generator intervenea începând de la 1 ianuarie 2012, era contrară Directivei TVA. În consecință, Comisia a adresat Republicii Franceze, la 4 iulie 2012, o scrisoare de punere în întârziere. Statul membru menționat a răspuns la aceasta prin scrisoarea din 3 august 2012.
            14. La 25 octombrie 2012, Comisia a emis un aviz motivat, invitând Republica Franceză să adopte măsurile necesare pentru a se conforma acestuia în termen de o lună de la primirea sa. Statul membru menționat a răspuns la avizul motivat printr‑o scrisoare din 23 noiembrie 2012.
            15. Întrucât nu a fost satisfăcută de explicațiile furnizate de Republica Franceză, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.
            16. Prin Decizia președintelui Curții din 6 februarie 2014, Regatul Belgiei a fost autorizat să intervină în litigiu în susținerea concluziilor Republicii Franceze.
            Cu privire la acțiune
            Observații introductive
            17. Comisia precizează că prin furnizarea de cărți digitale sau electronice trebuie să se înțeleagă furnizarea, cu titlu oneros, prin descărcare sau prin difuzare în flux („streaming”) de pe un website, de cărți în format electronic care pot fi consultate pe un calculator, pe un smartphone, pe un cititor de cărți electronice sau pe orice alt sistem de citire (denumită în continuare „furnizare de cărți electronice”).
            18. Republica Franceză arată că definiția cărților digitale sau electronice cărora le poate fi aplicată o cotă redusă de TVA în temeiul articolului 278‑0 bis din CGI este mai strictă decât cea reținută de Comisie. Potrivit acestui stat membru, cota redusă de TVA se aplică, în temeiul acestei dispoziții, numai cărților numite „omotetice”, și anume cărți similare cărților tipărite sau cărților furnizate pe un alt suport fizic, care nu s‑ar diferenția de acestea din urmă decât prin câteva elemente inerente formatului lor.
            19. În această privință, este necesar să se constate că împrejurarea potrivit căreia articolul 278‑0 bis din CGI s‑ar aplica numai, în ceea ce privește cărțile digitale sau electronice, cărților omotetice nu permite, în sine, să se considere că Comisia vizează în mod necesar, prin acțiunea formulată, o categorie de cărți digitale sau electronice mai largă decât cea căreia i se aplică cota redusă de TVA în temeiul acestei dispoziții. Astfel, cărțile digitale sau electronice, vizate de Comisie în acțiunea formulată, sunt definite prin modul în care sunt furnizate. Or, Republica Franceză nu contestă că, din perspectiva acestui criteriu, cărțile omotetice sunt cărți precum cele vizate de Comisie în acțiunea formulată.
            20. Pe de altă parte, chiar dacă articolul 278‑0 bis din CGI folosește termenul „descărcare”, acest stat membru nu pretinde că furnizarea de cărți prin difuzare în flux este exclusă din domeniul de aplicare al acestei dispoziții.
            21. În aceste condiții, nu este necesar să se limiteze examinarea acțiunii la o categorie de cărți digitale sau electronice mai restrânsă decât cea vizată de Comisie în cererea sa introductivă.
            Cu privire la fond
            22. Comisia arată că aplicarea de către Republica Franceză a unei cote reduse de TVA pentru furnizarea de cărți electronice este incompatibilă cu articolele 96 și 98 din Directiva TVA coroborate cu anexele II și III la aceasta și cu Regulamentul de punere în aplicare nr. 282/2011.
            23. Această instituție arată că, în temeiul articolului 98 alineatul (2) primul paragraf din Directiva TVA, cotele reduse de TVA se aplică numai livrărilor de bunuri sau prestărilor de servicii din categoriile prevăzute în anexa III la această directivă. Or, furnizarea de cărți electronice nu ar intra în domeniul de aplicare al anexei menționate și, prin urmare, nu ar putea beneficia de o cotă redusă de TVA. Această interpretare este confirmată de articolul 98 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva TVA, care exclude aplicarea unei cote reduse de TVA pentru serviciile furnizate pe cale electronică.
            24. Republica Franceză, susținută de Regatul Belgiei, contestă interpretarea reținută de Comisie a dispozițiilor în cauză ale Directivei TVA. În opinia acestor state membre, furnizarea de cărți electronice intră în domeniul de aplicare al punctului 6 din anexa III la Directiva TVA și poate, în consecință, să beneficieze de o cotă redusă de TVA.
            25. În această privință, trebuie amintit că articolul 96 din Directiva TVA prevede că aceeași cotă de TVA, cota standard, este aplicabilă livrărilor de bunuri și prestărilor de servicii. Prin derogare de la acest principiu, articolul 98 alineatul (1) din această directivă recunoaște statelor membre posibilitatea de a aplica fie una, fie două cote reduse de TVA. Potrivit alineatului (2) primul paragraf al acestui articol, cotele reduse de TVA pot fi aplicate numai livrărilor de bunuri sau prestărilor de servicii din categoriile prevăzute în anexa III la Directiva TVA (Hotărârea K, C‑219/13, EU:C:2014:2207, punctele 21 și 22).
            26. În ceea ce privește argumentul, invocat de Republica Franceză și de Regatul Belgiei, potrivit căruia furnizarea de cărți electronice intră în domeniul de aplicare al punctului 6 din anexa III la Directiva TVA, trebuie amintit că, pentru a stabili domeniul de aplicare al unei dispoziții de drept al Uniunii, este necesar să se țină seama atât de termenii săi, cât și de contextul și de obiectivele sale (a se vedea în special Hotărârea NCC Construction Danmark, C‑174/08, EU:C:2009:669, punctul 23 și jurisprudența citată).
            27. Trebuie arătat că această anexă III menționează expres, la punctul 6, în categoria prestațiilor cărora le pot fi aplicate cote reduse de TVA, „livrarea […] cărților pe toate tipurile de suport fizic”. Reiese astfel din termenii acestui punct că respectiva cotă redusă de TVA se aplică operațiunii care constă în furnizarea unei cărți care se află pe un suport fizic. Astfel cum arată în mod întemeiat Comisia, orice altă interpretare ar goli de conținut termenii „pe toate tipurile de suport fizic” care figurează la punctul menționat.
            28. Deși, desigur, cartea electronică necesită, pentru a fi citită, un suport fizic, precum un calculator, un asemenea suport nu este totuși cuprins în furnizarea de cărți electronice.
            29. În consecință, având în vedere termenii acestui punct 6, dispoziția menționată nu include în domeniul său de aplicare furnizarea de cărți electronice.
            30. Această interpretare este susținută de contextul respectivei dispoziții. Astfel, aceasta constituie o derogare de la principiul conform căruia statele membre aplică o cotă standard de TVA pentru operațiunile supuse acestei taxe și, prin urmare, este de strictă interpretare (a se vedea în special Hotărârea Comisia/Spania, C‑360/11, EU:C:2013:17, punctul 18 și jurisprudența citată).
            31. Desigur, este adevărat, astfel cum arată în mod întemeiat Republica Franceză și Regatul Belgiei, că prin extinderea, ca urmare a modificării formulate prin Directiva 2009/47, a domeniului de aplicare al punctului 6 din anexa III la Directiva TVA la „livrarea […] cărților pe toate tipurile de suport fizic” legiuitorul Uniunii Europene a avut drept obiectiv, astfel cum reiese din considerentul (4) al Directivei 2009/47, să clarifice și să actualizeze, în funcție de progresele tehnice, trimiterea la noțiunea „cărți” care figurează la acest punct.
            32. De asemenea, astfel cum arată în mod întemeiat Republica Franceză, prin introducerea anexei III la Directiva 2006/112, legiuitorul menționat a dorit ca bunurilor esențiale, precum și bunurilor și serviciilor care corespund unor obiective sociale și culturale, în măsura în care acestea nu prezintă sau prezintă puține riscuri de denaturare a concurenței, să li se poată aplica o cotă redusă de TVA (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Țările de Jos, C‑41/09, EU:C:2011:108, punctul 52).
            33. Cu toate acestea, nu este mai puțin adevărat că, astfel cum reiese de la articolul 98 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva TVA, legiuitorul a decis deopotrivă să excludă orice posibilitate de aplicare a unei cote reduse de TVA „serviciilor furnizate pe cale electronică”.
            34. Or, furnizarea de cărți electronice constituie un „serviciu furnizat pe cale electronică”, în sensul acestui articol 98 alineatul (2) al doilea paragraf.
            35. Astfel, pe de o parte, potrivit articolului 24 alineatul (1) din Directiva TVA, „prestare de servicii” înseamnă orice operațiune care nu constituie o livrare de bunuri, în timp ce, potrivit articolului 14 alineatul (1) din această directivă, „livrare de bunuri” înseamnă transferul dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar. Or, contrar susținerilor Republicii Franceze, furnizarea de cărți electronice nu poate fi considerată ca fiind o „livrare de bunuri” în sensul acestei din urmă dispoziții decât dacă cartea electronică ar putea fi calificată drept bun corporal. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului 28 din prezenta hotărâre, suportul fizic care permite lectura acestei cărți, care ar putea fi calificată drept „bun corporal”, este absent la momentul furnizării. În consecință, în aplicarea acestui articol 24 alineatul (1), furnizarea de cărți electronice trebuie calificată drept „prestare de servicii”.
            36. Pe de altă parte, conform articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 282/2011, constituie servicii prestate pe cale electronică, în sensul Directivei TVA, „serviciile furnizate pe internet sau printr‑o rețea electronică a căror natură determină prestarea lor automată, care implică intervenție umană minimă, și imposibil de realizat în absența tehnologiei informației”. Trebuie să se constate că furnizarea de cărți electronice răspunde definiției enunțate.
            37. Interpretarea respectivă este confirmată de punctul 3 din anexa II la Directiva TVA coroborat cu articolul 7 alineatele (1) și (2) din regulamentul menționat de punere în aplicare și cu punctul 3 din anexa I la acesta, din care rezultă că furnizarea de conținut digitalizat al cărților constituie un asemenea serviciu.
            38. Nu i se opune acestei interpretări faptul că anexa II la Directiva TVA conține o listă orientativă a serviciilor furnizate pe cale electronică menționate la articolul 58 și la articolul 59 primul paragraf litera (k) din Directiva TVA. Astfel, împrejurarea că această anexă nu enumeră decât serviciile furnizate pe cale electronică care sunt relevante pentru aplicarea ultimelor două dispoziții nu influențează natura însăși a acestor servicii.
            39. În plus, astfel cum reiese din modul de redactare a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul de punere în aplicare nr. 282/2011, trimiterea efectuată, în contextul acestei dispoziții, la serviciile enumerate la punctul 3 din anexa II la Directiva TVA servește la stabilirea serviciilor furnizate pe cale electronică care sunt vizate de Directiva TVA în general, iar nu de anumite dispoziții din această directivă.
            40. În consecință, din moment ce furnizarea de cărți electronice constituie un „serviciu furnizat pe cale electronică”, în sensul articolului 98 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva TVA și această dispoziție exclude orice posibilitate de aplicare a unei cote reduse de TVA unor asemenea servicii, punctul 6 din anexa III la Directiva TVA nu poate fi interpretat ca incluzând în domeniul său de aplicare furnizarea de cărți electronice fără să încalce intenția legiuitorului Uniunii de a înlătura aceste servicii de la beneficiul unei cote reduse de TVA.
            41. În consecință, luând în considerare atât termenii punctului 6 din anexa III la Directiva TVA, cât și contextul său și scopul reglementării în care se înscrie această dispoziție, punctul menționat nu poate fi interpretat ca incluzând în domeniul său de aplicare furnizarea de cărți electronice.
            42. Contrar susținerilor Republicii Franceze și ale Regatului Belgiei, această interpretare nu este repusă în discuție de principiul neutralității fiscale, care reprezintă transpunerea de către legiuitorul Uniunii, în materie de TVA, a principiului general al egalității de tratament (Hotărârea NCC Construction Danmark, EU:C:2009:669, punctul 41 și jurisprudența citată).
            43. Astfel, principiul neutralității fiscale nu permite să se extindă domeniul de aplicare al unei cote reduse de TVA în absența unei dispoziții neechivoce (a se vedea în acest sens Hotărârea Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, punctul 50 și jurisprudența citată). Or, punctul 6 din anexa III la Directiva TVA nu este o dispoziție care, în mod neechivoc, extinde domeniul de aplicare al cotelor reduse de TVA la furnizarea de cărți electronice. Dimpotrivă, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 41 din prezenta hotărâre, o asemenea furnizare nu intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții.
            44. Întrucât este deopotrivă cert că furnizarea de cărți electronice nu se încadrează în nicio altă categorie de prestări de servicii menționată în anexa III la Directiva TVA, aplicarea unei cote reduse de TVA unei asemenea livrări nu este conformă cu articolul 98 alineatul (2) din Directiva TVA.
            45. Prin urmare, acțiunea formulată de Comisie este întemeiată.
            46. În consecință, trebuie constatat că, prin aplicarea unei cote reduse de TVA pentru furnizarea de cărți electronice, Republica Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 96 și 98 din Directiva TVA coroborate cu anexele II și III la această directivă și cu Regulamentul de punere în aplicare nr. 282/2011.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            47. Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Franceze la plata cheltuielilor de judecată, iar Republica Franceză a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata propriilor cheltuieli de judecată, precum și a cheltuielilor de judecată efectuate de Comisie.
            48. Potrivit articolului 140 alineatul (1) din același regulament, statele membre care au intervenit în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată. În consecință, Regatul Belgiei va suporta propriile cheltuieli de judecată.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:
            1) Prin aplicarea unei cote reduse de taxă pe valoarea adăugată pentru furnizarea de cărți digitale sau electronice, Republica Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 96 și 98 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2010/88/UE a Consiliului din 7 decembrie 2010, coroborate cu anexele II și III la directiva menționată și cu Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 282/2011 al Consiliului din 15 martie 2011 de stabilire a măsurilor de punere în aplicare a Directivei 2006/112.
            2) Republica Franceză suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisia Europeană.
            3) Regatul Belgiei suportă propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 14 ianuarie 1982. # Nicolaus Corman & Fils SA împotriva Hauptzollamt Gronau. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Münster - Germania. # Cauza 64/81.


Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 15 septembrie 2017.#sheepworld AG împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene verbale Beste Freundin – Motiv absolut de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-452/16.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 17 iulie 1997. # Pascoal & Filhos Ldª împotriva Fazenda Pública. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Tributário de Segunda Instância - Portugalia. # Cauza C-97/95.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 14 decembrie 2005. # Regione autonoma della Sardegna împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza T-200/04.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 13 septembrie 2017.#Comisia Europeană împotriva Regatului Belgiei.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Ajutoare de stat – Decizia 2011/678/UE – Ajutor de stat în favoarea finanțării testelor pentru depistarea formelor de encefalopatie spongiformă transmisibilă (EST) la bovine – Ajutor incompatibil cu piața internă – Obligație de recuperare – Neexecutare.#Cauza C-591/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      13 septembrie 2017 (
            *1
         )
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Ajutoare de stat – Decizia 2011/678/UE – Ajutor de stat în favoarea finanțării testelor pentru depistarea formelor de encefalopatie spongiformă transmisibilă (EST) la bovine – Ajutor incompatibil cu piața internă – Obligație de recuperare – Neexecutare”
      În cauza C‑591/14,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 108 alineatul (2) al doilea paragraf TFUE, introdusă la 19 decembrie 2014,

         Comisia Europeană, reprezentată de J.‑F. Brakeland, de B. Stromsky, de S. Noë și de H. van Vliet, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      reclamantă,
      împotriva

         Regatului Belgiei, reprezentat de C. Pochet, de L. Van den Broeck și de J.‑C. Halleux, în calitate de agenți, asistați de L. Van den Hende și de J. Charles, avocats,
      pârât,
      CURTEA (Camera a patra)
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnii E. Juhász (raportor) și C. Vajda, doamna K. Jürimäe și domnul C. Lycourgos, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna V. Giacobbo‑Peyronnel, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 decembrie 2016,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 30 martie 2017,
      pronunță prezenta
      Hotărâre

               1

               Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin neluarea, în termenele prevăzute, a tuturor măsurilor necesare pentru recuperarea de la beneficiari a ajutoarelor de stat declarate ilegale și incompatibile cu piața internă prin articolul 1 alineatele (3) și (4) din Decizia 2011/678/UE a Comisiei din 27 iulie 2011 privind ajutorul de stat în favoarea finanțării testelor pentru depistarea formelor de encefalopatie spongiformă transmisibilă (EST) la bovine pus în aplicare de Belgia [ajutorul de stat C 44/08 (fostul NN 45/04)] (JO 2011, L 274, p. 36, denumită în continuare „decizia în litigiu”) și prin neinformarea Comisiei, în termenul acordat, în legătură cu măsurile adoptate pentru a se conforma acestei decizii, Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 288 al patrulea paragraf TFUE și al articolelor 2-4 din decizia menționată.

         Cadrul juridic
      Regulamentul (CE) nr. 659/1999

               2

               Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [108 TFUE] (JO 1999, L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41) prevede la articolul 14, intitulat „Recuperarea ajutorului”:
               „(1)   Atunci când adoptă decizii negative în cazuri de ajutor ilegal, Comisia decide ca statul membru în cauză să ia toate măsurile necesare pentru recuperarea ajutorului de la beneficiar (denumită în continuare «decizie de recuperare»). Comisia nu solicită recuperarea ajutorului în cazul în care aceasta ar contraveni unui principiu general de drept [al Uniunii].
               (2)   Ajutorul care urmează să fie recuperat în temeiul unei decizii de recuperare include dobânda calculată pe baza unei rate adecvate, fixate de Comisie. Dobânda se datorează de la data la care ajutorul ilegal a fost pus la dispoziția beneficiarului până la data recuperării sale.
               (3)   Fără a aduce atingere unui ordin emis de Curtea de Justiție [a Uniunii Europene] în temeiul articolului [278 TFUE], recuperarea se efectuează fără întârziere și în conformitate cu procedurile legislației naționale a statului membru în cauză, cu condiția ca acestea să permită executarea imediată și efectivă a deciziei Comisiei. În acest scop și în eventualitatea unei proceduri derulate în fața instanțelor naționale, statele membre în cauză parcurg toate etapele necesare permise de legislațiile naționale respective, inclusiv măsuri provizorii, fără a aduce atingere dreptului [Uniunii].”

         Orientările privind EST

               3

               Comisia Comunităților Europene a adoptat, în cursul anului 2002, Orientările comunitare privind ajutoarele de stat care vizează testele EST, animalele moarte și deșeurile de abator (JO 2002, C 324, p. 2, denumite în continuare „Orientările privind EST”). Punctele 23-25 din aceste orientări prevăd:

                        „23.

                        În scopul de a promova adoptarea unor măsuri destinate protecției sănătății animale și umane, Comisia a decis că va continua să autorizeze ajutoarele de stat care acoperă până la 100 % din costurile aferente testelor EST, potrivit principiilor prezentate la punctul 11.4 din orientările agricole.

                        24.

                        Totuși, începând cu 1 ianuarie 2003, în ceea ce privește examinarea ESB obligatorie a bovinelor sacrificate pentru consumul uman, ajutoarele publice directe și indirecte, inclusiv plățile comunitare, nu pot depăși un total de 40 de euro pe test. Obligația de examinare poate fi reglementată de legislația comunitară sau națională. Acest cuantum se referă la costul total al testelor, incluzând echipamentul pentru teste, prelevarea probelor, transportul, examinarea, stocarea și distrugerea probelor. Acest cuantum poate fi redus în viitor, în cazul în care costurile aferente testelor scad.

                        25.

                        Ajutorul de stat destinat să acopere costurile testelor EST trebuie plătit agenților economici pe domeniul cărora trebuie să se preleveze eșantioanele pentru testare. Totuși, pentru a facilita administrarea unor astfel de ajutoare de stat, plata ajutorului poate fi efectuată către laboratoare, cu condiția ca întregul ajutor de stat să fie trimis agentului economic. În orice caz, ajutorul de stat primit în mod direct sau indirect de către un agent economic de pe domeniul căruia au fost prelevate eșantioanele pentru testare trebuie să se reflecte printr‑o reducere corespunzătoare a prețurilor aplicate de respectivul agent economic.” [traducere neoficială]

         Istoricul cauzei și decizia în litigiu

               4

               În cursul anilor 2001-2006, Regatul Belgiei a preluat în totalitate sau parțial costurile testelor pentru depistarea formelor de encefalopatie spongiformă transmisibilă la bovine (denumite în continuare „testele ESB”).

               5

               În ceea ce privește perioada 1 ianuarie-31 decembrie 2001, costul testelor ESB a fost finanțat în mod integral de trezoreria statului.

               6

               De la 1 ianuarie 2002 la 30 iunie 2004, aceste teste au fost prefinanțate de Biroul de Intervenție și de Restituire Belgian (BIRB), instituție federală publică cu personalitate juridică.

               7

               De la 1 iulie 2004 la 30 noiembrie 2004, testele ESB au fost finanțate de Agenția Federală pentru Siguranța Lanțului Alimentar (AFSLA), instituție publică cu personalitate juridică.

               8

               În urma unor reclamații primite, Comisia a adresat Regatului Belgiei, la 27 ianuarie 2004, o cerere de informare privind măsurile de finanțare a testelor ESB. Autoritățile belgiene au răspuns la această cerere la 6 februarie 2004 și la 14 mai 2004.

               9

               Prin scrisoarea din 23 ianuarie 2004, Regatul Belgiei a notificat Comisiei o măsură de ajutor destinată acoperirii costurilor pentru depistarea ESB la animale. Prin această măsură se preconiza efectuarea unei prefinanțări a costurilor testelor ESB, al căror cuantum ar fi trebuit rambursat ulterior prin intermediul unor taxe parafiscale. Potrivit explicațiilor furnizate de Regatul Belgiei, mecanismul de finanțare notificat constituia doar modificarea unui proiect de decret regal care, în cursul anului 2001, fusese aprobat de Comisie, fără să fi fost însă pus în aplicare. Întrucât măsura notificată fusese deja pusă în executare, ea a fost înscrisă în registrul ajutoarelor care nu au fost notificate, cu numărul NN 45/04.

               10

               La 16 septembrie 2004, autoritățile belgiene au prezentat un nou proiect de decret regal, devenit Decretul regal din 15 octombrie 2004 privind finanțarea depistării formelor de encefalopatie spongiformă transmisibilă la animale (Moniteur belge din 8 noiembrie 2004, p. 75290). Acest decret stabilea un sistem de retribuire de 10,70 euro pe cap de bovină prezentată pentru sacrificare.

               11

               Prin scrisoarea din 26 noiembrie 2008, Comisia a informat Regatul Belgiei cu privire la decizia sa de a iniția procedura prevăzută la articolul 108 alineatul (2) TFUE.

               12

               În considerentul (121) al deciziei în litigiu, Comisia a subliniat că suma maximă a ajutorului autorizat în cadrul finanțării testelor ESB, stabilit în Orientările EST la valoarea de 40 de euro per test, a fost depășită de Regatul Belgiei între 1 ianuarie 2003 și 30 iunie 2004. Comisia a precizat că cuantumul ajutoarelor care depășeau această sumă maximă autorizată era evaluat la 6619810,74 euro.

               13

               În considerentul (92) al acestei decizii, Comisia a reținut, astfel, că „[…] măsurile finanțate prin intermediul resurselor de stat, inclusiv contribuțiile, acordă un avantaj selectiv agricultorilor, abatoarelor și celorlalte entități care transformă, manipulează, vând sau comercializează produse provenite de la bovine care fac obiectul unor teste ESB obligatorii în temeiul legislației aplicabile, deoarece acestea reduc costurile pentru acești beneficiari. Aceste avantaje nu sunt acordate prin intermediul unor plăți directe, ci prin preluarea costurilor testelor ESB de către autoritățile publice, care achită direct laboratoarelor costul testelor efectuate, la cererea abatoarelor și facturează costurile către AFSLA”.

               14

               Comisia a subliniat, în considerentele (99) și (100) ale deciziei în litigiu, pe de o parte, că finanțarea testelor ESB prin intermediul contribuțiilor constituia un avantaj finanțat prin resurse de stat în favoarea agricultorilor, abatoarelor și a celorlalte entități care transformă, manipulează, vând sau comercializează produse provenite de la bovine care fac obiectul unor teste ESB obligatorii în temeiul legislației aplicabile și, pe de altă parte, că acest avantaj intra sub incidența articolului 107 alineatul (1) TFUE. După ce a menționat că Regatul Belgiei nu i‑a notificat aceste ajutoare, instituția menționată a subliniat că ajutoarele respective erau ilegale.

               15

               În considerentele (126)-(128) ale deciziei în litigiu, Comisia a examinat, în ceea ce privește ajutoarele plătite între 1 ianuarie 2003 și 30 iunie 2004, sistemul de recuperare a ajutoarelor prin intermediul contribuțiilor prelevate pentru finanțarea AFSLA, astfel cum a fost propus de Regatul Belgiei, potrivit căruia motivul pentru care s‑a recurs la această abordare globală consta în faptul că era dificil în practică să se efectueze o recuperare individuală a acestor ajutoare.

               16

               Comisia a subliniat, în considerentul (129) al deciziei în litigiu, că sistemul de recuperare a ajutoarelor pus astfel în practică de Regatul Belgiei nu este conform cu cerințele în materie de recuperare a ajutoarelor ilegale și incompatibile cu piața internă, în măsura în care, contrar unei jurisprudențe constante a Curții, nu obligă beneficiarul real al acestor ajutoare să restituie el însuși avantajul de care a beneficiat asupra concurenților săi de pe piață.

               17

               Având în vedere aceste elemente, prin decizia în litigiu, notificată Regatului Belgiei la 28 iulie 2011, Comisia a decis următoarele:
               „Articolul 1
               (1)   Măsurile finanțate prin intermediul retribuțiilor nu constituie ajutoare.
               (2)   Finanțarea testelor ESB prin intermediul resurselor de stat constituie un ajutor compatibil cu piața internă în favoarea agricultorilor, abatoarelor și a altor entități care transformă, manipulează, vând sau comercializează produse provenite de la bovine care fac obiectul unor teste ESB obligatorii pentru perioada 1 ianuarie 2001-31 decembrie 2002 și pentru perioada 1 iulie 2004-31 decembrie 2005.
               (3)   Finanțarea testelor ESB prin intermediul resurselor de stat pentru perioada 1 ianuarie 2003-30 iunie 2004 constituie un ajutor compatibil cu piața internă în favoarea agricultorilor, abatoarelor și a altor entități care transformă, manipulează, vând sau comercializează produse provenite de la bovine care fac obiectul unor teste ESB obligatorii pentru sume mai mici de 40 EUR/test. Sumele care depășesc 40 EUR/test sunt incompatibile cu piața internă și trebuie recuperate, cu excepția ajutoarelor acordate pentru proiecte specifice care, la momentul acordării ajutorului, îndeplineau toate condițiile stabilite în Regulamentul de minimis aplicabil.
               (4)   Belgia a pus în aplicare în mod ilegal ajutorul pentru finanțarea testelor ESB contrar dispozițiilor articolului 108 alineatul (3) TFUE, în perioada cuprinsă între 1 ianuarie 2001 și 30 iunie 2004.

                  Articolul 2

               (1)   Belgia ia toate măsurile necesare pentru recuperarea de la beneficiari a ajutoarelor ilegale și incompatibile menționate la articolul 1 alineatele (3) și (4).
               (2)   Ajutoarele care trebuie recuperate includ dobânzi calculate începând cu data la care au fost puse la dispoziția beneficiarilor până la data recuperării acestora.
               (3)   Dobânda se calculează pe o bază compusă, în conformitate cu dispozițiile prevăzute în capitolul V din Regulamentul (CE) nr. 794/2004 [al Comisiei din 21 aprilie 2004 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 659/1999 (JO 2004, L 140, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 2, p. 42)].
               (4)   Recuperarea se efectuează fără întârziere și în conformitate cu procedurile prevăzute de dreptul național, cu condiția ca acestea să permită executarea imediată și efectivă a prezentei decizii.

                  Articolul 3

               Recuperarea ajutorului la care se face referire la articolul 1 alineatele (3) și (4) este imediată și efectivă.
               Belgia trebuie să se asigure că prezenta decizie este pusă în aplicare în termen de patru luni de la data notificării acesteia.

                  Articolul 4

               (1)   În termen de două luni de la data notificării prezentei decizii, Belgia pune la dispoziția Comisiei următoarele informații:

                        (a)

                        lista beneficiarilor care au primit ajutoare menționate la articolul 1 alineatele (3) și (4), precum și valoarea totală a ajutorului primit de fiecare dintre aceștia;

                        (b)

                        valoarea totală (suma de bază și dobânzile de recuperare) de recuperat de la beneficiari;

                        (c)

                        o descriere detaliată a măsurilor deja adoptate și a celor prevăzute în vederea conformării cu prezenta decizie;

                        (d)

                        documente care să demonstreze că beneficiarii au fost înștiințați că trebuie să ramburseze ajutorul.

                  (2)   Belgia informează Comisia cu privire la progresele înregistrate ca urmare a măsurilor naționale adoptate în vederea aplicării prezentei decizii până la finalizarea recuperării ajutoarelor menționate la articolul 1 alineatele (3) și (4).
               (3)   După perioada de două luni menționată la alineatul (1), Belgia prezintă, la solicitarea Comisiei, un raport privind măsurile deja adoptate și prevăzute pentru a se conforma prezentei decizii. Acest raport furnizează, de asemenea, informații detaliate privind valoarea ajutoarelor și dobânzile de recuperare deja recuperate de la beneficiari.

                  Articolul 5

               Prezenta decizie se adresează Regatului Belgiei.”

         Procedura precontencioasă

               18

               La 27 septembrie 2011, Regatul Belgiei a informat Comisia cu privire la dezacordul său în ceea ce privește decizia în litigiu.

               19

               În acest scop, el a indicat mai întâi că finanțarea costurilor testelor ESB de către stat nu constituia un ajutor de stat, întrucât „nu există nicio normă a Uniunii care obligă statele să recupereze, total sau parțial, costurile testelor ESB de la actorii economici și în special de la cei care activează în sectorul agricol”. Regatul Belgiei a subliniat ulterior importanța anchetei pe care o desfășurau autoritățile din domeniul concurenței în legătură cu suspiciuni privind practicile anticoncurențiale desfășurate de laboratoare cu ocazia testelor ESB.

               20

               În ceea ce privește executarea deciziei în litigiu, acesta a arătat că, având în vedere cercul larg al persoanelor desemnate prin articolul 1 din decizia în litigiu ca fiind beneficiarii ajutoarelor ilegale și incompatibile cu piața internă, și anume agricultorii, abatoarele și alte entități care transformă, manipulează, vând sau comercializează produse provenite de la bovine care fac obiectul unor teste ESB obligatorii, este imposibil „să se identifice o legătură obiectivă între animalul testat la origine pentru [ESB] și beneficiarii din toate stadiile până la vânzarea produsului final”.

               21

               În sfârșit, Regatul Belgiei a arătat că, în orice caz, era suficient să se repartizeze în mod egal cuantumul ajutoarelor menționate între cele șase sectoare în discuție (crescători, vânzători de animale vii, abatoare, producție și transformare de produse, comerț cu ridicata și vânzare cu amănuntul) și să fie împărțit la numărul de operatori economici care intervin în aceste sectoare pentru a constata că nu este necesar să fie recuperate, în aplicarea regulii de minimis.

               22

               La 18 iulie 2012, Comisia a indicat Regatului Belgiei că beneficiarul ajutorului „este operatorul care are obligația efectuării unui test ESB și căruia abatorul îi facturează o retribuție pentru costurile testelor ESB” și că revenea acestui stat membru „obligația de a verifica, în perioada în discuție, dacă beneficiarii cu titlu individual ai serviciului de test ESB efectuat pe bovinele lor au beneficiat de un ajutor incompatibil ([și anume] de peste 40 de euro) care depășea pragul de minimis”. În această privință, Comisia a propus o metodă de calcul care constă, presupunând că nu au fost acordate alte ajutoare, în împărțirea valorii de minimis la valoarea care depășea suma de 40 de euro pentru fiecare test efectuat, pentru a obține în final numărul de teste ESB pe operator dincolo de care ajutorul ar depăși pragurile autorizate.

               23

               După mai multe schimburi de scrisori având ca obiect, în special, metoda de calcul pentru a stabili cuantumul ajutoarelor care trebuie recuperate, Comisia, apreciind că Regatul Belgiei nu a luat măsurile necesare pentru a se conforma deciziei în litigiu, a decis să introducă prezenta acțiune prin cererea introductivă din data de 19 decembrie 2014.

               24

               În urma introducerii prezentei acțiuni, Tribunalul Uniunii Europene, prin Hotărârea din 25 martie 2015, Belgia/Comisia (T‑538/11, EU:T:2015:188), a respins acțiunea în anulare formulată în prealabil de Regatul Belgiei împotriva deciziei în litigiu. Prin Hotărârea din 30 iunie 2016, Belgia/Comisia (C‑270/15 P, EU:C:2016:489), Curtea a respins recursul formulat de Regatul Belgiei împotriva acestei hotărâri a Tribunalului.

         Cu privire la acțiune
      Argumentația părților

               25

               Comisia arată că nu a avut loc nicio recuperare a ajutoarelor în cauză în termenul de patru luni care a urmat datei notificării deciziei în litigiu, și anume cel târziu până la 28 noiembrie 2011 și, în plus, Regatul Belgiei nu a prezentat dovada faptului că s‑a găsit în imposibilitate absolută de a executa această decizie.

               26

               În această privință, Comisia arată că, spre deosebire de ceea ce susține Regatul Belgiei, decizia în litigiu permite să se identifice beneficiarii ajutoarelor ilegale și incompatibile cu piața internă. Astfel, această decizie nu ar viza în mod global agricultorii, abatoarele și alte entități care transformă, manipulează, vând sau comercializează produse provenite de la bovine, ci ar specifica faptul că, dintre aceste persoane, sunt beneficiare ale acestor ajutoare cele care sunt obligate să efectueze teste ESB și ale căror costuri de exploatare au fost reduse prin beneficiul ajutoarelor menționate.

               27

               În acest fel, beneficiarii reali ai ajutoarelor ilegale și incompatibile cu piața internă ar fi, în cea mai mare parte a cazurilor și în afara oricărei împrejurări speciale, producătorii primari, însă ar putea fi, în alte împrejurări și după caz, fie abatorul, fie entitatea care a transformat sau a manipulat animalul, fie cea care a vândut sau a comercializat produsele provenite de la bovine.

               28

               Această instituție adaugă că, pe toată durata schimbului de scrisori cu Regatul Belgiei, a sugerat neîncetat metode practice și realizabile de punere în aplicare a deciziei în litigiu și că, contrar afirmațiilor acestui stat, poziția sa nu a variat niciodată în ceea ce privește persoanele care, în sensul acestei decizii, trebuiau să fie considerate ca fiind beneficiare ale ajutoarelor declarate ca fiind ilegale și incompatibile cu piața internă.

               29

               Aceasta subliniază că Regatul Belgiei nu poate invoca Regulamentele de minimis, întrucât nu a identificat beneficiarii individuali ai ajutoarelor și, în consecință, este în incapacitate, pe de o parte, de a dovedi că cumulul acestor ajutoare nu depășea efectiv plafonul autorizat de regulamentele respective și, pe de altă parte, de a stabili că toate celelalte condiții impuse prin acestea fuseseră respectate.

               30

               Comisia adaugă că în mod greșit Regatul Belgiei invocă imposibilitatea absolută de a executa decizia în litigiu și arată că a dat dovadă de o mare loialitate pe tot parcursul procedurii, în condițiile în care acest stat nu a încetat să se opună executării deciziei în litigiu printr‑o argumentație care îi era contrară.

               31

               În răspuns, Regatul Belgiei arată, în primul rând, că finanțarea testelor ESB nu poate fi calificată drept ajutor de stat, în măsura în care obligația de a efectua aceste teste se întemeiază pe protecția sănătății publice și că, în consecință, nu ar putea să se considere că acestea constituie o sarcină care grevează în mod normal bugetul unei întreprinderi.

               32

               În al doilea rând, acesta afirmă că există o certitudine rezonabilă că pragurile de minimis nu erau depășite, astfel încât nu a încălcat nicidecum obligațiile care decurg din decizia în litigiu. În acest scop, statul membru menționat arată că, având în vedere că ESB este o boală care afecta întregul lanț alimentar din stadiul producției până în cel al vânzării produsului finit, este imposibil să se identifice o legătură obiectivă între animalul testat și diferiții beneficiari în toate stadiile procesului de producție și de vânzare a produsului finit. Acesta este motivul pentru care statul membru respectiv ar fi susținut întotdeauna, în conformitate cu decizia în litigiu, în special cu considerentul (92) al acesteia, că costul testelor ESB trebuia să fie repercutat asupra celor șase sectoare economice care au legătură cu carnea de vită, cu atât mai mult cu cât, în cazul în care ajutorul care trebuie recuperat ar fi atribuit în părți egale acestor sectoare, valoarea medie a avantajului pentru fiecare beneficiar și pentru fiecare sector s‑ar fi situat sub pragurile de minimis, astfel încât ar fi nerezonabil să se impună unui stat să îndeplinească sarcini extrem de împovărătoare care, în mod evident, ar fi inutile.

               33

               Regatul Belgiei adaugă că, în orice caz, nu ar fi posibil să se verifice dacă pragurile de minimis sunt depășite în funcție de fiecare dintre beneficiarii ajutorului decât cu condiția ca decizia în litigiu să permită să se identifice efectiv beneficiarii menționați, ceea ce nu este cazul în speță.

               34

               În acest scop, acesta invocă existența unor incoerențe în decizia în litigiu care nu permit să se stabilească dacă recuperarea ajutoarelor ilegale și incompatibile trebuie să se efectueze doar de la proprietarul animalului sau de la ansamblul operatorilor economici care intervin în sectoarele stabilite în această decizie. Aceste incoerențe ar implica faptul că decizia menționată fie ar trebui să fie considerată ca inexistentă, fie ar fi imposibil de executat.

               35

               În această privință, statul membru menționat arată că nu îi poate fi reproșat că nu a cooperat în mod loial cu Comisia, în măsura în care simpla adoptare a metodei globale pe care o preconiza pentru a executa decizia în litigiu era de natură să permită o astfel de executare, fapt pe care nu l‑a permis Comisia, care nu a încetat să varieze în explicațiile sale privind stabilirea ajutoarelor ilegale și incompatibile cu piața internă.

         Aprecierea Curții

               36

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat, asemenea avocatului general la punctul 55 din concluzii, că Regatul Belgiei nu contestă că finanțările calificate drept ajutoare în conformitate cu articolul 1 alineatele (3) și (4) din decizia în litigiu nu au făcut obiectul niciunei măsuri de recuperare, nici că informațiile prevăzute la articolul 4 din această decizie nu au fost comunicate Comisiei în termenele acordate.

               37

               În consecință, este necesar să se examineze mijloacele pe care Regatul Belgiei le invocă în apărare pentru a justifica neexecutarea acestei decizii.

               38

               În această privință, trebuie subliniat că, cu excepția cazurilor în care o decizie de recuperare a făcut obiectul unei anulări în temeiul articolului 263 TFUE, singurele modalități de apărare care pot fi invocate de un stat membru împotriva unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulate de Comisie în temeiul articolului 108 alineatul (2) TFUE sunt cele întemeiate pe o imposibilitate absolută de executare a deciziei al cărei destinatar este (a se vedea Hotărârea din 9 iulie 2015, Comisia/Franța, C‑63/14, EU:C:2015:458, punctul 48 și jurisprudența citată) și pe inexistența deciziei de recuperare, presupunând că decizia menționată este afectată de vicii deosebit de grave și evidente (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 10 octombrie 2013, Comisia/Italia, C‑353/12, nepublicată, EU:C:2013:651, punctul 43, și Hotărârea din 22 martie 2001, Comisia/Franța, C‑261/99, EU:C:2001:179, punctul 19).

               39

               În ce privește argumentul întemeiat pe o calificare incorectă a finanțării testelor ESB ca ajutoare de stat, este suficient să se constate că acest argument echivalează în realitate cu contestarea existenței înseși a unui ajutor de stat și, în consecință, a validității deciziei în litigiu, fără a merge însă până la a invoca faptul că aceasta ar fi inexistentă. Astfel, argumentul menționat nu poate fi invocat decât în cadrul procedural al contenciosului acțiunii în anulare, astfel cum este prevăzut la articolul 263 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 februarie 2015, Comisia/Franța, C‑37/14, nepublicată, EU:C:2015:90, punctul 77 și jurisprudența citată).

               40

               În orice caz, trebuie subliniat că același argument a fost deja examinat și respins la punctele 79-81 din Hotărârea din 25 martie 2015, Belgia/Comisia (T‑538/11, EU:T:2015:188), prin care Tribunalul a respins acțiunea în anulare introdusă de Regatul Belgiei împotriva deciziei în litigiu, această hotărâre fiind confirmată de Curte în Hotărârea din 30 iunie 2016, Belgia/Comisia (C‑270/15 P, EU:C:2016:489).

               41

               Rezultă din considerațiile care precedă că argumentul întemeiat pe o calificare incorectă a finanțării testelor ESB ca ajutoare de stat este inadmisibil.

               42

               În ceea ce privește argumentul Regatului Belgiei potrivit căruia decizia în litigiu ar fi inexistentă, invocat în ipoteza în care ajutorul în cauză ar trebui să fie recuperat exclusiv de la agricultori, trebuie subliniat că, atât în considerentele (90), (92) și (99), cât și în articolul 1 alineatul (3), această decizie desemnează beneficiarii ajutoarelor ca fiind cei cărora le revine sarcina de a efectua un test ESB obligatoriu.

               43

               Prin urmare, decizia în litigiu, chiar dacă nu a identificat mai precis beneficiarii potrivit unui sector determinat sau prin alte caracteristici obiective decât cele menționate la punctul precedent, permitea, cu toate acestea, să se determine beneficiarii ajutoarelor ilegale și incompatibile cu piața internă, fără a limita acești beneficiari doar la agricultori. În consecință, această decizie nu poate fi considerată ca fiind inexistentă.

               44

               În ceea ce privește argumentul întemeiat pe dificultățile legate de identificarea beneficiarilor reali ai ajutorului în cauză, invocat în ipoteza în care obligația de a recupera acest ajutor nu ar fi limitată la agricultori, trebuie amintit că teama de dificultăți interne, chiar insurmontabile, legate printre altele de verificarea situației fiecărei întreprinderi vizate în ceea ce privește recuperarea ajutoarelor ilegale sau vasta difuziune a regimului ajutoarelor în rețeaua de producție națională nu ar putea justifica faptul că un stat membru nu respectă obligațiile care îi revin în temeiul dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 aprilie 2004, Comisia/Italia, C‑99/02, EU:C:2004:207, punctele 22 și 23, precum și jurisprudența citată).

               45

               Or, în speță, Regatul Belgiei nu a demonstrat că îi era imposibil să identifice în practică beneficiarii reali ai ajutorului în cauză. Astfel, acesta ar fi putut să de adreseze, de exemplu, laboratoarelor sau operatorilor din ale căror locații au fost preluate eșantioanele pentru testele ESB, entități vizate la punctul 25 din Orientările EST, pentru a stabili ceilalți operatori asupra cărora s‑a repercutat ajutorul menționat.

               46

               În ceea ce privește argumentul întemeiat pe nedepășirea pragurilor de minimis, trebuie amintit că, pentru a stabili beneficiarul unui ajutor de stat, trebuie să se identifice întreprinderile care au beneficiat efectiv de acesta (Hotărârea din 3 iulie 2003, Belgia/Comisia, C‑457/00, EU:C:2003:387, punctul 55, precum și Hotărârea din 21 decembrie 2016, Comisia/Aer Lingus și Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P și C‑165/15 P, EU:C:2016:990, punctul 90 și jurisprudența citată). Această jurisprudență exclude posibilitatea de a calcula cuantumul ajutorului care trebuie recuperat prin efectuarea unei împărțiri, în părți egale, a valorii globale a acestor ajutoare între sectoarele economice desemnate prin decizia în litigiu, după cum propune Regatul Belgiei, pentru a demonstra nedepășirea pragurilor de minimis.

               47

               De altfel, potrivit jurisprudenței Curții, deși revine Comisiei obligația de a dovedi existența pretinsei neîndepliniri a obligației de recuperare, prezentând Curții elementele necesare pentru ca aceasta să verifice existența respectivei neîndepliniri a obligațiilor, fără să se poată întemeia pe vreo prezumție, revine, în schimb, statului membru în discuție, în cazul în care a fost dovedită nerecuperarea în întregime a ajutoarelor în cauză sau a unei părți din acestea, obligația de a justifica motivele pentru care această recuperare nu s‑ar impune în ceea ce privește anumiți beneficiari (Hotărârea din 12 februarie 2015, Comisia/Franța, C‑37/14, nepublicată, EU:C:2015:90, punctul 71). Or, cu excepția metodei de calcul, exclusă prin jurisprudența citată la punctul precedent, guvernul belgian nu furnizează nicio informație precisă și concretă care să permită să se considere că, pentru beneficiarii în cauză, au fost respectate pragurile de minimis.

               48

               Având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, trebuie să se constate că, prin neluarea tuturor măsurilor necesare pentru recuperarea de la beneficiari a ajutoarelor de stat declarate ilegale și incompatibile cu piața internă prin articolul 1 alineatele (3) și (4) din decizia în litigiu și prin neinformarea Comisiei cu privire la măsurile adoptate pentru a se conforma acestei decizii, Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 288 al patrulea paragraf TFUE și al articolelor 2-4 din decizia menționată.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               49

               În temeiul articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Regatului Belgiei la plata cheltuielilor de judecată, iar Regatul Belgiei a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

                           1)

                           Prin neluarea tuturor măsurilor necesare pentru recuperarea de la beneficiari a ajutoarelor de stat declarate ilegale și incompatibile cu piața internă prin articolul 1 alineatele (3) și (4) din Decizia 2011/678/UE a Comisiei din 27 iulie 2011 privind ajutorul de stat în favoarea finanțării testelor pentru depistarea formelor de encefalopatie spongiformă transmisibilă (EST) la bovine puse în aplicare de Belgia [ajutorul de stat C 44/08 (fostul NN 45/04)] și prin neinformarea Comisiei Europene în legătură cu măsurile adoptate pentru a se conforma acestei decizii, Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 288 al patrulea paragraf TFUE și al articolelor 2-4 din decizia menționată.

                           2)

                           Obligă Regatul Belgiei la plata cheltuielilor de judecată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 5 martie 2015.#Modelo Continente Hipermercados SA împotriva Autoridade para as Condições de Trabalho - Centro Local do Lis (ACT).#Cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal do Trabalho de Leiria.#Trimitere preliminară – Regimul fuziunilor societăților pe acțiuni – Directiva 78/855/CEE – Fuziune prin absorbție – Articolul 19 – Efecte – Transferul tuturor activelor și pasivelor societății absorbite către societatea absorbantă – Încălcare săvârșită de societatea absorbită înainte de fuziune – Constatarea încălcării prin decizie administrativă ulterior acestei fuziuni – Drept național – Transferul răspunderii contravenționale a societății absorbite – Admisibilitate.#Cauza C-343/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑343/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunal do Trabalho de Leiria (Portugalia), prin decizia din 14 martie 2013, primită de Curte la 24 iunie 2013, în procedura
            Modelo Continente Hipermercados SA
            împotriva
            Autoridade para as Condições de Trabalho – Centro Local do Lis (ACT),
            CURTEA (Camera a cincea),
            compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, și domnii C. Vajda (raportor), A. Rosas, E. Juhász și D. Šváby, judecători,
            avocat general: domnul M. Wathelet,
            grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 3 septembrie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Modelo Continente Hipermercados SA, de D. Abrunhosa e Sousa, advogado;
            – pentru guvernul portughez, de M. Perestrelo de Oliveira, ulterior de L. Inez Fernandes și de F. Figueiroa Quelhas, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul german, de T. Henze și de D. Kuon, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul maghiar, de K. Szíjjártó, în calitate de agent;
            – pentru guvernul austriac, de C. Pesendorfer, în calitate de agent;
            – pentru Comisia Europeană, de P. Guerra e Andrade și de H. Støvlbæk, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 noiembrie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 19 alineatul (1) din A treia directivă 78/855/CEE a Consiliului din 9 octombrie 1978 în temeiul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind fuziunile societăților comerciale pe acțiuni (JO L 295, p. 36, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 42), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/109/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 septembrie 2009 (JO L 259, p. 14, denumită în continuare „Directiva 78/855”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Modelo Continente Hipermercados SA (denumită în continuare „MCH”), pe de o parte, și Autoridade para as Condições de Trabalho – Centro Local do Lis (ACT) (Autoritatea pentru Monitorizarea Condițiilor de Muncă – Centrul local din Lis), pe de altă parte, cu privire la decizia acesteia din urmă de a sancționa societatea MCH pentru încălcări ale dreptului portughez al muncii săvârșite de Good and Cheap – Comércio Retalhista SA (denumită în continuare „Good and Cheap”) înaintea absorbției acesteia de către MCH.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Al treilea și al șaselea considerent ale Directivei 78/855 aveau următorul cuprins:
            „[…] protejarea intereselor asociaților și ale terților impune coordonarea legislațiilor statelor membre privind fuziunile societăților anonime și […] este necesar să se introducă în dreptul tuturor statelor membre unele dispoziții privind fuziunile;
            […]
            […] creditorii, inclusiv deținătorii de obligațiuni, precum și titularii care invocă alte drepturi asupra societăților care fuzionează trebuie protejați astfel încât fuziunea să nu aducă atingere intereselor lor.”
            4. Potrivit articolului 3 alineatul (1) din această directivă:
            „În înțelesul prezentei directive, «fuziune prin absorbție» înseamnă operațiunea prin care una sau mai multe societăți sunt dizolvate fără a intra în lichidare și transferă toate activele și pasivele lor unei alte societăți, în schimbul emiterii către acționarii societății sau ai societăților absorbite de acțiuni la societatea absorbantă și, eventual, al unei plăți în numerar de maximum 10 % din valoarea nominală sau, în absența acesteia, din echivalentul contabil al acțiunilor astfel emise.”
            5. Articolul 13 alineatele (1) și (2) din directiva menționată avea următorul cuprins:
            „(1) Legislațiile statelor membre trebuie să prevadă un sistem adecvat de protecție a intereselor creditorilor societăților care fuzionează, ale căror creanțe sunt anterioare datei publicării proiectului de fuziune și nu sunt scadente la data publicării.
            (2) În acest scop, legislațiile statelor membre prevăd cel puțin dreptul creditorilor în cauză de a obține garanții adecvate, dacă această protecție este impusă de situația financiară a societăților care fuzionează și dacă creditorii în cauză nu dispun deja de astfel de garanții.
            Statele membre stabilesc condițiile pentru protecția prevăzută la alineatul (1) și la primul paragraf al prezentului alineat. În orice caz, statele membre se asigură că creditorii au posibilitatea să sesizeze autoritatea administrativă sau judiciară competentă pentru a obține garanțiile adecvate, cu condiția ca aceștia să poată dovedi, în mod credibil, că fuziunea pune în pericol satisfacerea creanțelor lor și că nu au obținut garanții adecvate din partea societății.”
            6. Articolul 19 alineatul (1) din aceeași directivă prevedea:
            „O fuziune are următoarele efecte ipso iure și simultan:
            (a) transferul, atât între societatea absorbită și societatea absorbantă, cât și în ceea ce privește terții, a tuturor activelor și pasivelor societății absorbite către societatea absorbantă;
            (b) acționarii societății absorbite devin acționari ai societății absorbante;
            (c) societatea absorbită încetează să mai existe.”
            7. Directiva 78/855 a fost abrogată, de la 1 iulie 2011, prin Directiva 2011/35/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 aprilie 2011 privind fuziunile societăților comerciale pe acțiuni (JO L 110, p. 1). Astfel cum reiese din considerentul (1), această ultimă directivă urmărește, din motive de claritate și de raționalizare, să codifice Directiva 78/855, care a fost modificată de mai multe ori și în mod substanțial. Articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2011/35 reia articolul 19 alineatul (1) din Directiva 78/855 în termeni identici.
            Dreptul portughez
            8. Articolul 112 din Codul societăților comerciale (Código das Sociedades Comerciais, denumit în continuare „CSC”) prevede:
            „Înregistrarea fuziunii în registrul comerțului:
            a) determină dizolvarea societăților absorbite sau, în cazul constituirii unei noi societăți, a tuturor societăților fuzionate, drepturile și obligațiile acestora fiind transferate societății absorbante sau noii societăți;
            b) asociații societăților dizolvate devin asociați ai societății absorbante sau ai noii societăți.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            9. La 15 februarie 2011, ACT a efectuat o inspecție a evidenței orelor de lucru efectuate de lucrătorii Good and Cheap pentru lunile decembrie 2010 și ianuarie 2011. Ea a constatat încălcări ale dispozițiilor dreptului portughez al muncii în ceea ce privește atât numărul de ore consecutive efectuate de unii angajați, cât și, în unele cazuri, numărul de ore de repaus dintre perioadele de muncă.
            10. Din dosarul prezentat Curții reiese că, la 22 februarie 2011, MCH și Good and Cheap au înregistrat la serviciul competent al registrului comerțului un proiect de fuziune, care a fost publicat pe site‑ul internet al publicațiilor Ministerului Justiției.
            11. La 7 martie 2011, ACT a întocmit două procese‑verbale împotriva Good and Cheap cu privire la respectivele încălcări. Cu toate acestea, nu a notificat respectivele procese‑verbale decât la 4 aprilie 2011.
            12. La 31 martie 2011 a fost înregistrată fuziunea prin absorbția patrimoniului Good and Cheap în MCH, ceea ce a dus la dizolvarea primei societăți ca urmare a absorbției sale de către cea de a doua societate.
            13. Prin decizia din 24 septembrie 2012, ACT a confirmat procesele‑verbale sus‑menționate și a aplicat societății MCH amenzi pentru fiecare dintre contravențiile în cauză.
            14. Prin acțiunea formulată împotriva acestei decizii în fața Tribunal do Trabalho de Leiria, MCH a ridicat problema comptabilității articolului 112 din CSC, astfel cum este interpretat de ACT, cu articolul 19 din Directiva 2011/35. În această privință, instanța menționată are îndoieli dacă, în cazul unei fuziuni prin absorbție, transferul tuturor activelor și pasivelor societății absorbite către societatea absorbantă, astfel cum este prevăzut la alineatul (1) litera (a) al acestui ultim articol, poate include transferul către societatea absorbantă al răspunderii pentru plata amenzilor aplicate pentru încălcări de natură contravențională săvârșite de societatea absorbită înainte de această fuziune.
            15. În aceste condiții Tribunal do Trabalho de Leiria a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) În lumina dreptului [Uniunii], în special [a articolului 19 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2011/35], fuziunea unor societăți implică un regim de transfer al răspunderii contravenționale către societatea absorbantă pentru fapte săvârșite de societatea absorbită înaintea înregistrării fuziunii?
            2) În vederea aplicării Directivei [2011/35], se poate considera că o sancțiune cu caracter contravențional este o creanță a unui terț (în speță, statul, ca urmare a încălcării normelor din cadrul legislației muncii), creanța respectivă (amenda), al cărei creditor este statul, fiind transferată societății absorbante?
            3) Interpretarea potrivit căreia articolul 112 din CSC nu implică nici încetarea procedurii referitoare la o contravenție săvârșită înaintea fuziunii, nici stingerea amenzii aplicate sau care urmează să fie aplicată este contrară Directivei [2011/35], care definește efectele fuziunii societăților, reprezentând o interpretare extensivă a respectivei dispoziții, care este contrară principiilor dreptului [Uniunii] și în special articolului 19 din [această] directivă?
            4) Interpretarea menționată mai sus reprezintă o încălcare a principiului potrivit căruia nu poate fi reținută existența unei contravenții în lipsa unei răspunderi obiective (atenuate) sau a unei răspunderi subiective a societății absorbante?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la admisibilitate
            16. În observațiile lor scrise, guvernele german și austriac au îndoieli în ceea ce privește admisibilitatea anumitor întrebări adresate de instanța de trimitere. Guvernul german consideră că a treia și a patra întrebare privesc interpretarea dreptului național. În ceea ce privește guvernul austriac, acesta susține că a doua întrebare privește o situație în care, contrar situației de fapt din litigiul principal, amenda a fost deja aplicată înainte de fuziune și că, în consecință, aceasta are un caracter ipotetic. În plus, problema răspunderii penale evocată în cea de a patra întrebare nu ar fi reglementată de Directiva 2011/35 și, așadar, nu ar prezenta legătura cu dreptul Uniunii impusă de articolul 51 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
            17. În această privință, trebuie constatat mai întâi că, deși din expunerea situației de fapt prezentată de instanța de trimitere reiese că amenzile au fost aplicate printr‑o decizie adoptată după absorbția societății Good and Cheap de către MCH, din modul de redactare a celei de a doua întrebări nu rezultă totuși că nu vizează o astfel de ipoteză. Prin urmare, nu se poate considera că această întrebare are un caracter ipotetic.
            18. În continuare, prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în mod vădit nu o interpretare a dreptului național, ci o interpretare a Directivei 2011/35, în special a articolului 19 din aceasta, pentru a stabili dacă interpretarea articolului 112 din CSC adoptată printre altele de ACT este contrară dreptului Uniunii.
            19. În sfârșit, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 34 din concluzii, a patra întrebare pare să privească interpretarea unor principii de drept portughez și nu cuprinde nicio trimitere la dreptul Uniunii. Or, trebuie amintit că procedura consacrată la articolul 267 TFUE este întemeiată, potrivit unei jurisprudențe constante, pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, aceasta din urmă fiind abilitată să se pronunțe numai asupra interpretării sau a validității actelor Uniunii vizate la articolul menționat. În acest context, nu este de competența Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea dispozițiilor dreptului național sau să hotărască dacă interpretarea dată acestora de instanța națională este corectă (a se vedea Hotărârea Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, punctul 28 și jurisprudența citată).
            20. Rezultă că, exceptând cea de a patra întrebare, întrebările adresate de instanța de trimitere sunt admisibile.
            Cu privire la fond
            21. Cu tit lu introductiv, trebuie arătat că Directiva 2011/35, a cărei interpretare face obiectul primelor trei întrebări, nu era încă în vigoare la data faptelor din litigiul principal. În aceste condiții, este necesar ca întrebările adresate să fie examinate numai prin prisma dispozițiilor Directivei 78/855.
            22. În consecință, este necesar să se considere că, prin intermediul primelor trei întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 19 alineatul (1) din Directiva 78/855 trebuie interpretat în sensul că o „fuziune prin absorbție”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din această directivă, determină transferul către societatea absorbantă al obligației de a plăti o amendă aplicată prin decizie definitivă ulterior acestei fuziuni, pentru încălcări ale dreptului muncii săvârșite de societatea absorbită înainte de respectiva fuziune.
            23. Conform articolului 19 alineatul (1) litera (a) din Directiva 78/855, o fuziune prin absorbție determină ipso iure transferul tuturor activelor și pasivelor societății absorbite către societatea absorbantă.
            24. Pentru a răspunde la întrebările adresate de instanța de trimitere, trebuie, în consecință, să se examineze dacă răspunderea contravențională a unei societăți, care constă mai precis în obligația de a plăti o amendă stabilită ulterior fuziunii prin absorbție a acestei societăți pentru încălcări săvârșite înainte de respectiva fuziune, trebuie considerată ca făcând parte din pasivele aceleiași societăți, în sensul dispoziției menționate.
            25. Este cert pentru persoanele interesate vizate la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene care s‑au pronunțat asupra acestui subiect că o amendă stabilită prin decizie definitivă înainte de fuziunea a două societăți, dar care nu este încă plătită face parte din pasivele societății absorbite, întrucât cuantumul unei astfel de amenzi trebuie considerat că reprezintă o datorie a acestei societăți în favoarea statului membru în cauză. În schimb, în ceea ce privește situația din litigiul principal, și anume o situație în care o amendă nu a fost stabilită decât ulterior fuziunii societăților în discuție în litigiul principal, doar guvernele portughez și maghiar, precum și Comisia Europeană consideră că obligația de a plăti o astfel amendă este cuprinsă în pasivele societății absorbite, în timp ce MCH și guvernul german susțin teza contrară.
            26. În această privință, este necesar să se arate că noțiunea „active și pasive”, astfel cum este prevăzută în special la articolul 19 alineatul (1) litera (a) din Directiva 78/855, nu este definită de aceasta. În plus, dispoziția amintită nu cuprinde nicio trimitere la dreptul statelor membre în ceea ce privește o astfel de definiție.
            27. Or, potrivit unei jurisprudențe constante, atât din cerințele aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și din cele ale principiului egalității rezultă că termenii unei dispoziții a dreptului Uniunii care nu fac nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul de aplicare ale acesteia trebuie în mod normal să primească în întreaga Uniune Europeană o interpretare autonomă și uniformă, care trebuie stabilită ținând cont de contextul prevederii și de obiectivul urmărit de reglementarea în cauză (a se vedea în special Hotărârea Fish Legal și Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, punctul 42, precum și Hotărârea Deckmyn și Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, punctul 14).
            28. În ceea ce privește contextul în care se înscrie noțiunea „pasive”, articolul 19 alineatul (1) din Directiva 78/855 prevede că o fuziune prin absorbție are ca efect ipso iure și, prin urmare, în mod automat nu numai transferul tuturor activelor și pasivelor societății absorbite către societatea absorbantă, ci și, în temeiul literei (c) a aceleiași dispoziții, încetarea existenței societății absorbite. În consecință, fără transferul către societatea absorbantă a răspunderii contravenționale, ca element al pasivelor societății absorbite, această răspundere ar fi stinsă.
            29. După cum a arătat avocatul general la punctul 61 din concluzii, o asemenea stingere ar fi în contradicție cu însăși natura unei fuziuni prin absorbție, așa cum este definită la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 78/855, întrucât, potrivit termenilor acestei dispoziții, o astfel de fuziune constă într‑un transfer al tuturor activelor și pasivelor societății absorbite către societatea absorbantă în urma unei dizolvări fără intrarea în lichidare.
            30. Interpretarea de mai sus a noțiunii de pasive este confirmată de examinarea finalității Directivei 78/855. În această privință, din cel de al treilea considerent al directivei reiese că coordonarea legislațiilor statelor membre în ceea ce privește fuziunile societăților pe acțiuni prin introducerea în dreptul acestora din urmă a instituției fuziunii are ca obiectiv, printre altele, protejarea intereselor asociaților și ale terților cu ocazia unei fuziuni prin absorbție.
            31. Or, noțiunea de terț este mai largă decât aceea, utilizată în al șaselea considerent al directivei menționate, de „creditori, inclusiv deținători de obligațiuni, precum și titulari care invocă alte drepturi asupra societăților care fuzionează”, acești creditori și titulari care invocă alte drepturi făcând obiectul unor măsuri de protecție specifice, prevăzute în special la articolele 13-15 din Directiva 78/855.
            32. Trebuie, așadar, să se considere că se numără printre terți, ale căror interese urmărește să le protejeze această directivă, entitățile care la data fuziunii nu pot fi calificate încă drept creditori sau titulari care invocă alte drepturi, dar care pot fi calificate astfel ulterior acestei fuziuni ca urmare a situațiilor născute înainte de ea, cum ar fi săvârșirea de încălcări ale dreptului muncii care sunt constatate printr‑o decizie doar ulterior fuziunii respective. În lipsa transferului către societatea absorbantă al răspunderii contravenționale a societății absorbite, constând în plata unei amenzi pentru astfel de încălcări, nu ar fi protejat interesul statului membru ale cărui autorități competente au aplicat amenda respectivă.
            33. În acest context, trebuie să se observe, după cum au susținut guvernele portughez și maghiar, precum și Comisia, că, în cazul în care ar fi exclus transferul unei astfel de răspunderi, o fuziune ar constitui un mijloc pentru ca o societate să scape de consecințele încălcărilor pe care le‑a săvârșit, în detrimentul statului membru în cauză sau al altor interese eventuale.
            34. Această concluzie nu este infirmată de argumentul societății MCH potrivit căruia transferul răspunderii contravenționale a unei societăți absorbite prin intermediul unei fuziuni ar fi contrar intereselor creditorilor și ale acționarilor societății absorbante, întrucât aceștia din urmă nu ar fi în măsură să evalueze consecințele economice și patrimoniale ale acestei fuziuni. Astfel, pe de o parte, creditorii respectivi trebuie, în temeiul articolului 13 alineatul (2) din Directiva 78/855, să aibă dreptul de a obține garanții adecvate dacă această protecție este impusă de situația financiară a societăților care fuzionează, dacă este cazul prin sesizarea autorității administrative sau judiciare competente pentru a obține asemenea garanții. Pe de altă parte, așa cum a arătat avocatul general la punctul 61 din concluzii, acționarii societății absorbante pot fi protejați, printre altele, prin introducerea în acordul de fuziune a unei clauze de declarații și de garanții. În plus, nimic nu împiedică societatea absorbantă să solicite efectuarea înainte de fuziune a unui audit detaliat al situației economice și juridice a societății care urmează să fie absorbită pentru a obține, în plus față de documentele și informațiile disponibile în temeiul dispozițiilor legale, o imagine mai completă a obligațiilor acestei societăți.
            35. Prin urmare, este necesar să se răspundă la prima-a treia întrebare adresate că articolul 19 alineatul (1) din Directiva 78/855 trebuie interpretat în sensul că o „fuziune prin absorbție”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din directiva menționată, determină transferul către societatea absorbantă al obligației de a plăti o amendă aplicată prin decizie definitivă ulterior acestei fuziuni, pentru încălcări ale dreptului muncii săvârșite de societatea absorbită înainte de respectiva fuziune.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            36. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
            Articolul 19 alineatul (1) din A treia directivă 78/855/CEE a Consiliului din 9 octombrie 1978 în temeiul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind fuziunile societăților comerciale pe acțiuni, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/109/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 septembrie 2009, trebuie interpretat în sensul că o „fuziune prin absorbție”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din directiva menționată, determină transferul către societatea absorbantă al obligației de a plăti o amendă aplicată prin decizie definitivă ulterior acestei fuziuni, pentru încălcări ale dreptului muncii săvârșite de societatea absorbită înainte de respectiva fuziune.


Hotărârea Curții din data de 30 octombrie 1975. # Rey Soda împotriva Cassa Conguaglio Zucchero. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura di Abbiategrasso - Italia. # Cauza 23-75.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din data de 22 noiembrie 2007. # José María Carpi Badía împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari - Promovare. # Cauza F-110/06.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua)
      22 noiembrie 2007
      Cauza F‑110/06
      José María Carpi Badía
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Funcționari – Promovare – Puncte de prioritate – Dosar personal incomplet – Omiterea punctelor de prioritate din dosarul informatic de promovare numit «Sysper 2» – Incident tehnic – Comitetul de promovare A* – Atribuirea unui număr de puncte inferior propunerii superiorilor ierarhici”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA prin care domnul Carpi Badía solicită anularea deciziei Comisiei
         de a i se atribui un număr de puncte de prioritate insuficient pentru a permite promovarea sa în cadrul exercițiului de promovare
         2005 și a deciziei de a nu îl promova în temeiul exercițiului de promovare, precum și a deciziei autorității împuternicite
         să facă numiri din 6 iunie 2006 prin care se respinge reclamația sa

      Decizia: Anulează decizia Comisiei prin care i se atribuie reclamantului un număr de puncte de prioritate insuficient pentru a fi promovat
         în cadrul exercițiului de promovare 2005. Anulează decizia Comisiei prin care este adoptată lista funcționarilor promovați
         în cadrul exercițiului de promovare 2005, publicată în Informații Administrative nr. 85-2005 din 23 noiembrie 2005, în măsura în care aceasta nu conține numele reclamantului. Comisia suportă cheltuielile
         de judecată ale reclamantului, precum și propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Acțiuni – Act care lezează – Sistem de promovare instituit de Comisie – Încheierea exercițiului de promovare
            printr‑un act care include o decizie de întocmire a listei funcționarilor promovați și o decizie prin care se stabilesc punctele
            atribuite funcționarilor – Decizii autonome care pot fi supuse unor căi de atac distincte sau unei căi de atac unice
      (Statutul funcționarilor, art. 45, 90 și 91)
      2.      Funcționari – Promovare – Analiză comparativă a meritelor
      (Statutul funcționarilor, art. 45)
      1.      În sistemul de promovare instituit de Comisie printr‑o reglementare internă, în cadrul căruia actul final prin care se încheie
         exercițiul de promovare este de natură complexă, în sensul că include două decizii distincte, și anume decizia autorității
         împuternicite să facă numiri prin care se întocmește lista funcționarilor promovați și cea a autorității menționate prin care
         se stabilește numărul total de puncte ale funcționarilor, pe baza căreia se întemeiază prima decizie, această decizie care
         determină numărul total de puncte constituie un act autonom care, în sine, poate face obiectul unei reclamații și, dacă este
         cazul, al unei acțiuni în justiție în cadrul căilor de atac prevăzute de statut.

      Cu toate acestea, un funcționar nepromovat din cauza atribuirii, pretins nejustificate, a unui număr de puncte insuficient
         pentru atingerea pragului de promovare își va putea îndrepta acțiunea atât împotriva deciziei autorității împuternicite să
         facă numiri în legătură cu stabilirea numărului total de puncte, cât și împotriva celei de întocmire a listei funcționarilor
         promovați. Chiar dacă aceste acte pot fi distincte din punct de vedere juridic și pot face obiectul unor concluzii în anulare
         distincte, este cert că, în realitate, acestea sunt strâns legate în cazul unui refuz de promovare, acesta din urmă fiind
         în mod necesar legat de numărul total de puncte atribuite funcționarului în raport cu pragul de promovare.

      (a se vedea punctele 32 și 33)
      2.      În cadrul sistemului de promovare instituit de Comisie, constituie un viciu de procedură care afectează desfășurarea corectă
         a unui exercițiu de promovare omisiunea, în urma unei erori tehnice, a numelui unui funcționar în lista de promovare a direcției
         generale a acestuia întocmită prin metode informatice și utilizată de directorul general în scopul atribuirii punctelor de
         prioritate ale direcției generale către funcționarii săi. Cu toate acestea, pentru ca acest viciu de procedură să poată avea
         ca efect anularea deciziei, efectuată ulterior pentru a înlătura acest viciu, de a atribui persoanei interesate punctele de
         prioritate, însă în număr insuficient pentru a‑i asigura promovarea, și a deciziei prin care se adoptă lista funcționarilor
         promovați, trebuie să se dovedească faptul că, în lipsa acestei nereguli în desfășurarea procedurii, deciziile menționate
         ar fi putut avea un conținut diferit.

      Aceasta este situația în lipsa luării în considerare a cazului persoanei interesate cu ocazia stabilirii intențiilor formale
         ale directorului general al direcției sale generale în materie de atribuire a punctelor de prioritate, stabilire care constituie
         o etapă crucială în procedura de promovare, fără ca această neregulă să fi fost corectată în mod suficient din punct de vedere
         juridic, deși ar fi fost posibil, prin atribuirea ulterioară a unui număr adecvat de puncte de prioritate de către comitetul
         de promovare. Astfel, o asemenea neregulă este de natură să lezeze interesele funcționarului vizat și să vicieze procedura
         de promovare.

      (a se vedea punctele 91-95 și 102)
      Trimitere la:
      Curte: 23 aprilie 1986, Bernardi/Parlamentul European, 150/84, Rec., p. 1375, punctul 28
      Tribunalul de Primă Instanță: 23 noiembrie 1995, Benecos/Comisia, T‑64/94, RecFP, p. I‑A‑257 și II-769, punctul 80; 9 martie
         1999, Hubert/Comisia, T‑212/97, RecFP, p. I‑A‑41 și II-185, punctul 53; 13 iulie 2000, Hendrickx/Cedefop, T‑87/99, RecFP,
         p. I‑A‑147 și II‑679, punctul 64


Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 18 iulie 2016.#Argus Security Projects Ltd împotriva Comisiei Europene.#Contracte de achiziții publice de servicii – Prestarea de servicii de securitate în cadrul Misiunii de asistență a Uniunii pentru gestionarea integrată a frontierelor în Libia – Respingerea unui ofertant și atribuirea contractului unui alt ofertant – Obligație de motivare.#Cauza T-266/14.


Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 9 decembrie 2014.#Industrie Riunite Odolesi SpA (IRO) împotriva Comisiei Europene.#Concurență – Înțelegeri – Piața fier‑betonului în bare sau în rulouri – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 65 CO, după expirarea Tratatului CECO, în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1/2003 – Stabilirea prețurilor și a termenelor de plată – Limitarea sau controlul producției sau vânzărilor – Încălcarea unor norme fundamentale de procedură – Temei juridic – Investigarea cazului – Definiția pieței – Încălcarea articolului 65 CO – Amenzi – Circumstanțe atenuante – Proporționalitate.#Cauza T‑69/10.