title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 2 octombrie 2008.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Contracte de achiziții publice de bunuri - Directiva 93/36/CEE - Atribuirea unor contracte de achiziții publice fără publicarea unui anunț prealabil - Elicoptere ușoare pentru poliție și pentru corpul național al pompierilor.#Cauza C-157/06.

text:
      Cauza C‑157/06
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Italiene
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Contracte de achiziții publice de bunuri – Directiva 93/36/CEE – Atribuirea unor contracte de achiziții publice fără publicarea unui anunț prealabil – Elicoptere ușoare pentru poliție și pentru corpul național al pompierilor”
      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor – Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de bunuri – Directiva 93/36 – Derogări
            de la normele comune – Interpretare strictă – Protecția intereselor esențiale ale siguranței unui stat membru
      [art. 296 alin. (1) lit. (b) CE; Directiva 93/36 a Consiliului, art. 2 alin. (1) lit. (b), art. 3, 6 și 9]
      Nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul Directivei 93/36 privind coordonarea procedurilor de atribuire a
         contractelor de achiziții publice de bunuri și în special al articolului 2 alineatul (1) litera (b) și al articolelor 6 și
         9 din aceasta un stat membru care a adoptat o reglementare națională prin care se permite o derogare de la reglementarea comunitară
         în materia achizițiilor publice de bunuri pentru cumpărarea de elicoptere ușoare destinate necesităților forțelor de poliție
         și ale corpului național al pompierilor, fără să fie îndeplinită niciuna dintre condițiile care pot justifica o astfel de
         derogare.

      Astfel, în ceea ce privește cerințele legitime de interes național prevăzute la articolul 296 alineatul (1) litera (b) CE,
         orice stat membru poate lua măsurile pe care le consideră necesare pentru protecția intereselor esențiale ale siguranței sale
         și care se referă la producția sau la comerțul cu armament, muniție și material de război, cu condiția ca aceste măsuri să
         nu modifice totuși condițiile concurenței pe piața comună în ce privește produsele care nu sunt destinate unor scopuri specific
         militare.

      Din cuprinsul prevederii menționate reiese că produsele în cauză trebuie să fie destinate unor scopuri specific militare.
         Rezultă din aceasta că achiziționarea de echipamente a căror utilizare în scopuri militare nu este întru totul certă trebuie
         să respecte în mod necesar normele de atribuire a contractelor de achiziții publice. Or, din moment ce nu se contestă faptul
         că reglementarea națională vizează elicoptere a căror vocație civilă este certă, în timp ce scopul lor militar nu este decât
         eventual, articolul 296 alineatul (1) litera (b) CE, la care face trimitere articolul 3 din Directiva 93/36, nu poate fi invocat
         în mod util de statul membru vizat pentru a justifica o reglementare națională care permite recurgerea la procedura negociată
         pentru achiziționarea elicopterelor menționate.

      În plus, invocarea articolului 2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 93/36 pentru a justifica achiziționarea elicopterelor
         în cauză apare ca disproporționată în raport cu obiectivul care constă în împiedicarea divulgării de informații sensibile
         referitoare la producerea acestora în măsura în care statul membru vizat nu a demonstrat că un astfel de obiectiv nu ar fi
         putut să fie atins în cadrul unei proceduri concurențiale, astfel cum este cea prevăzută în aceeași directivă. Rezultă că
         simplul fapt de a afirma că bunurile în cauză sunt declarate secrete, că sunt însoțite de măsuri speciale de securitate sau
         că este necesar să fie excluse din sfera normelor comunitare pentru protejarea intereselor esențiale de securitate ale statului
         nu poate fi suficient pentru a se demonstra că împrejurările excepționale care justifică derogările prevăzute la articolul
         2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 93/36 există efectiv.

      (a se vedea punctele 25-28 și 31-34 și dispozitiv 1)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      2 octombrie 2008(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Contracte de achiziții publice de bunuri – Directiva 93/36/CEE – Atribuirea unor contracte de achiziții publice fără publicarea unui anunț prealabil – Elicoptere ușoare pentru poliție și pentru corpul național al pompierilor”
      În cauza C‑157/06,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         23 martie 2006,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnul X. Lewis și de doamna D. Recchia, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Italiene, reprezentată de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul G. Fiengo, avvocato dello Stato, cu domiciliul
         ales în Luxemburg,

      pârâtă,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președintele Camerei a șasea, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a doua, domnii
         K. Schiemann, J. Makarczyk (raportor), J.‑C. Bonichot și doamna C. Toader, judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 mai 2008,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin adoptarea Decretului ministrului
         de interne nr. 558/A/04/03/RR din 11 iulie 2003 (denumit în continuare „decretul ministerial”), prin care se permite derogarea
         de la reglementarea comunitară în materia achizițiilor publice de bunuri pentru cumpărarea de elicoptere ușoare destinate
         necesităților forțelor de poliție și ale corpului național al pompierilor, fără să fie îndeplinită niciuna dintre condițiile
         care pot justifica o astfel de derogare, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul Directivei
         93/36/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice
         de bunuri (JO L 199, p. 1) și în special al articolului 2 alineatul (1) litera (b) și al articolelor 6 și 9 din aceasta.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      2        Articolul 2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 93/36 are următorul cuprins:

      „(1)      Această directivă nu se aplică:
      […]
      (b)      contractelor de achiziții publice de bunuri, în cazurile în care acestea sunt declarate secrete, executarea lor trebuie însoțită
         de măsuri speciale de siguranță, în conformitate cu actele cu putere de lege și cu actele administrative în vigoare în statul
         membru în cauză, sau protejarea intereselor esențiale ale siguranței respectivului stat membru impune acest lucru.” [traducere
         neoficială]

      3        Articolul 3 din aceeași directivă prevede:

      „Fără a aduce atingere articolelor 2 și 4 și articolului 5 alineatul (1), prezenta directivă se aplică tuturor produselor
         menționate la articolul 1 litera (a), inclusiv celor care fac obiectul unor contracte atribuite de către autoritățile contractante
         în domeniul apărării, cu excepția produselor cărora li se aplică articolul [296] alineatul (1) litera (b) [CE].” [traducere
         neoficială]

      4        Articolul 6 din această directivă prevede:

      „(1)      Pentru atribuirea contractelor de achiziții publice de bunuri, autoritățile contractante aplică procedurile definite la articolul
         1 literele (d), (e) și (f) în cazurile enumerate mai jos.

      (2)      Autoritățile contractante pot atribui contracte de achiziții de bunuri printr‑o procedură de negociere în cazul depunerii
         unor oferte neregulate, ca răspuns la o procedură deschisă sau restrânsă, ori în cazul depunerii unor oferte inacceptabile
         în temeiul dispozițiilor de drept intern care sunt conforme cu prevederile titlului IV, atât timp cât condițiile inițiale
         ale contractului nu sunt modificate în mod substanțial. În aceste cazuri, autoritățile contractante publică un anunț de participare,
         cu excepția situației în care includ în procedura de negociere toate întreprinderile care îndeplinesc criteriile prevăzute
         la articolele 20‑24 și care au depus, cu ocazia procedurii deschise sau restrânse anterioare, oferte conforme cu cerințele
         formale ale procedurii de atribuire.

      (3)      Autoritățile contractante pot atribui contractele de achiziții publice de bunuri printr‑o procedură de negociere fără publicarea
         prealabilă a unui anunț de participare în următoarele cazuri:

      (a)      în cazul în care nicio ofertă ori nicio ofertă adecvată nu a fost depusă ca răspuns la o procedură deschisă sau restrânsă,
         atât timp cât condițiile inițiale ale contractului nu sunt modificate în mod substanțial și este transmis un raport Comisiei;

      (b)      în cazul în care bunurile în cauză sunt produse numai în scopul cercetării, al experimentării, al studierii sau al dezvoltării;
         prezenta dispoziție nu se aplică producției cantitative care urmărește să stabilească viabilitatea comercială a produsului
         sau să amortizeze costurile de cercetare și de dezvoltare;

      (c)      în cazul în care, datorită specificității tehnice, artistice sau pentru motive referitoare la protecția drepturilor de exclusivitate,
         produsele pot fi fabricate sau livrate numai de către un anumit furnizor;

      (d)      în cazul în care, într‑o măsură strict necesară, din motive de maximă urgență ca urmare a unor evenimente imprevizibile pentru
         autoritățile contractante în cauză, nu se pot respecta termenele pentru procedurile deschise, restrânse sau negociate prevăzute
         la alineatul (2). Situațiile invocate pentru a justifica maxima urgență nu trebuie în niciun caz atribuite autorităților contractante;

      (e)      pentru livrările suplimentare efectuate de furnizorul inițial și destinate fie pentru înlocuirea parțială a bunurilor sau
         a instalațiilor de uz curent, fie pentru extinderea bunurilor sau a instalațiilor existente, în cazul în care schimbarea furnizorului
         ar obliga autoritatea contractantă să achiziționeze un material cu caracteristici tehnice diferite care duce la incompatibilitate
         sau la dificultăți tehnice disproporționate de utilizare și de întreținere. Ca regulă generală, durata unor astfel de contracte,
         precum și cea a contractelor reînnoite nu poate fi mai mare de trei ani.

      (4)      În toate celelalte cazuri, autoritățile contractante atribuie contractele de achiziții publice de bunuri recurgând la procedura
         deschisă sau la procedura restrânsă.” [traducere neoficială]

      5        Articolul 9 din directiva respectivă are următorul cuprins:

      „(1)      Autoritățile contractante fac cunoscută, în cel mai scurt timp posibil de la începerea exercițiului bugetar, prin intermediul
         unui anunț indicativ, totalitatea contractelor pe grupe de produse pe care intenționează să le atribuie în decursul următoarelor
         12 luni, în cazul în care valoarea totală estimată, ținând seama de articolul 5, este egală sau mai mare de 750 000 de [euro].

      Autoritățile contractante stabilesc grupele de produse făcând trimitere la pozițiile din nomenclatura «Classification of Products
         According to Activities (CPA)». Comisia determină, conform procedurii prevăzute la articolul 32 alineatul (2), condițiile
         trimiterii la anumite poziții din nomenclatură în anunț.

      (2)      Autoritățile contractante care doresc să atribuie un contract de achiziții publice de bunuri printr‑o procedură deschisă sau
         restrânsă ori, în cazurile prevăzute la articolul 6 alineatul (2), printr‑o procedură de negociere își fac cunoscută intenția
         prin intermediul unui anunț.

      (3)      Autoritățile contractante care au atribuit un contract de achiziții publice comunică rezultatul prin intermediul unui anunț.
         Cu toate acestea, se poate, în anumite cazuri, ca unele informații privind atribuirea contractului să nu fie publicate, atunci
         când dezvăluirea lor ar împiedica punerea în aplicare a legislației, ar fi contrară interesului public, ar aduce atingere
         intereselor comerciale legitime ale întreprinderilor publice sau private ori ar aduce atingere concurenței loiale între furnizori.

      (4)      Anunțurile se întocmesc în conformitate cu modelele care figurează în anexa IV și cuprind informațiile solicitate. Autoritățile
         contractante nu pot impune alte condiții decât cele prevăzute la articolele 22 și 23 atunci când solicită informații privind
         condițiile cu caracter economic și tehnic pe care le impun furnizorilor pentru a fi selectați (anexa IV partea B punctul 11,
         anexa IV partea C punctul 9 și anexa IV partea D punctul 8).

      (5)      Anunțurile se trimit de către autoritățile contractante în cel mai scurt termen și prin modalitățile cele mai potrivite la
         Oficiul pentru Publicații Oficiale ale Comunităților Europene. În cazul procedurii accelerate prevăzute la articolul 12, anunțurile
         se trimit prin telex, prin telegramă sau prin fax.

      Anunțul prevăzut la alineatul (1) se trimite în cel mai scurt timp posibil de la începerea fiecărui exercițiu bugetar.
      Anunțul prevăzut la alineatul (3) se trimite în maximum 48 de zile de la atribuirea respectivului contract.
      (6)      Anunțurile menționate la alineatele (1) și (3) se publică integral în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene și în baza de date TED (Tenders electronic daily) în limbile oficiale ale Comunității, versiunea în limba originală fiind
         singura autentică.

      (7)      Anunțurile menționate la alineatul (2) se publică integral în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene și în baza de date TED, în limba originală. Un rezumat al elementelor importante din fiecare anunț se publică în celelalte
         limbi oficiale, versiunea în limba originală fiind singura autentică.

      (8)      Oficiul pentru Publicații Oficiale ale Comunităților Europene publică anunțurile în termen de cel mult 12 zile de la data
         trimiterii. În cazul procedurii accelerate prevăzute la articolul 12, acest termen se reduce la 5 zile.

      (9)      Publicarea în jurnalele oficiale sau în presa țării autorităților contractante nu trebuie să aibă loc înainte de data trimiterii
         la Oficiul pentru Publicații Oficiale ale Comunităților Europene și trebuie să menționeze această dată. Aceasta nu trebuie
         să cuprindă alte informații decât cele publicate în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.

      (10)      Autoritățile contractante trebuie să poată face dovada datei trimiterii.
      (11)      Cheltuielile de publicare a anunțurilor de participare în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene sunt suportate de Comunități. Anunțul nu poate depăși o pagină din publicația menționată, mai exact aproximativ 650 de cuvinte.
         Fiecare număr al publicației menționate în care figurează unul sau mai multe anunțuri reproduce modelul sau modelele la care
         se referă anunțul sau anunțurile publicate.” [traducere neoficială]

       Reglementarea națională
      6        Decretul ministerial prevede:

      „1.      Furnizarea de elicoptere de tip ușor destinate necesităților forțelor de poliție și ale corpului național al pompierilor trebuie
         însoțită de măsuri speciale de securitate care se aplică de asemenea actelor grupului tehnic de evaluare și ale comisiei interministeriale,
         menționate în expunerea de motive.

      2.      Pentru atribuirea respectivelor bunuri se poate deroga de la prevederile Decretului legislativ nr. 358 din [24 iulie 1992],
         modificat prin Decretul legislativ nr. 402 din [20 octombrie 1998 (denumit în continuare «Decretul legislativ nr. 358/1992»)],
         în speță fiind îndeplinite condițiile menționate la articolul 4 [litera] c) din respectivul decret.”

      7        Decretul legislativ nr. 358/1992, citat în decretul ministerial, constituie legislația de transpunere a reglementării comunitare
         în materia achizițiilor publice de bunuri.

      8        Articolul 4 litera (c) din Decretul legislativ nr. 358/1992 reproduce prevederile articolului 2 alineatul (1) litera (b) din
         Directiva 93/36.

       Procedura precontencioasă
      9        La 1 aprilie 2004, Comisia, după ce a luat cunoștință de existența decretului ministerial și a apreciat că acesta nu era conform
         cu articolul 2 alineatul (1) litera (b) și cu articolele 6 și 9 din Directiva 93/36, a adresat o scrisoare de punere în întârziere,
         la care Republica Italiană a răspuns la 30 iulie 2004.

      10      Întrucât a considerat acest răspuns nesatisfăcător, la 14 decembrie 2004, Comisia a adresat Republicii Italiene un aviz motivat
         prin care o invita să adopte dispozițiile necesare pentru a se conforma acestui aviz într‑un termen de două luni de la primirea
         acestuia.

      11      Prin scrisoarea din 22 martie 2005, Republica Italiană a informat Comisia că încă nu s‑a răspuns în detaliu la avizul motivat
         menționat, dar că „inițiase un proces de reflecție aprofundată referitor la acest subiect”, ale cărui prime rezultate „incitau
         la a se aprecia că lectura respectivului decret era susceptibilă de a suscita o anumită perplexitate în legătură cu corespondența
         cu cadrul legislativ în vigoare la nivel comunitar a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de bunuri”.
         Scrisoarea continua cu dorința de deschidere a unui dialog tehnic cu serviciile Comisiei, care ar putea „însoți procesul de
         reflecție menționat și ar putea conduce la o reexaminare a legislației menționate anterior, care să țină cont în mod adecvat
         de diversele imperative în materie”.

      12      În pofida celor două scrisori ale Comisiei din 14 aprilie și din 26 mai 2005, prin care aceasta comunica Republicii Italiene
         că era dispusă să deschidă un dialog cu serviciile ministeriale implicate, acest dialog tehnic nu a avut loc niciodată. În
         aceste condiții, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      13      Comisia reproșează Republicii Italiene că ar fi exclus, fără să fie necesar, din domeniul de aplicare al Directivei 93/36,
         prin decretul ministerial, furnizarea de elicoptere ușoare pentru necesitățile forțelor de poliție și ale corpului național
         al pompierilor, deoarece nu a fost respectată niciuna dintre condițiile prevăzute la articolul 2 alineatul (1) litera (b)
         din această directivă.

      14      În această privință, Comisia subliniază că elicopterele menționate sunt destinate forțelor de poliție și corpului național
         al pompierilor, adică unor servicii civile care, în mod normal, nu ar trebui să participe la operațiuni militare. Pe de altă
         parte, împrejurarea că instalarea de armament ușor este prevăzută ca o simplă eventualitate ar confirma că elicopterele în
         cauză sunt destinate în principal utilizării civile. În final, faptul că aceste elicoptere trebuie să aibă anumite caracteristici
         asemănătoare celor ale elicopterelor militare nu ar fi suficient pentru a le asimila unor bunuri militare. În opinia Comisiei,
         acestea sunt cel mult aeronave destinate unei eventuale duble utilizări.

      15      În plus, în opinia Comisiei, chiar dacă era vorba despre bunuri militare, nu ar fi fost mai puțin necesar să fie aplicată
         Directiva 93/36, iar împrejurările care justifică derogarea prevăzută la articolul 2 alineatul (1) litera (b) ar trebui să
         fie stabilite de statul membru care invocă această derogare. Or, aceasta consideră că în speță Republica Italiană nu a demonstrat
         legitimitatea recurgerii la derogarea menționată în prevederea respectivă.

      16      Republica Italiană afirmă că, în contextul internațional actual, noțiunile de război și de material de război au suferit o
         modificare substanțială în raport cu semnificația lor inițială, la fel ca și noțiunea de protecție a intereselor esențiale
         ale securității naționale. Caracterul militar al elicopterelor care fac obiectul furnizărilor prevăzute prin decretul ministerial
         nu poate fi contestat, aceste elicoptere putând fi utilizate pentru asigurarea unor misiuni de securitate națională. Într‑adevăr,
         în conformitate cu cele prevăzute de o comisie interministerială creată în acest scop, aceste elicoptere trebuie să aibă anumite
         caracteristici tehnice care să le permită să fie utilizate eventual ca sisteme de armă și de apărare, astfel încât este necesară
         omologarea de către Ministerul Apărării.

      17      Republica Italiană susține că sunt reunite condițiile prevăzute la articolul 2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 93/36.
         Aceasta își întemeiază afirmația în special pe argumentul conform căruia trebuie păstrată cea mai mare discreție cu privire
         la bunurile în cauză, date fiind utilizarea lor ca sisteme de armă și interoperabilitatea lor cu alte materiale militare.
         Acesta este motivul pentru care secretul nu ar putea fi garantat în cadrul unei proceduri deschise de cereri de ofertă.

      18      Pe de altă parte, Republica Italiană apreciază că, din moment ce aeronavele respective pot fi considerate fără restricție
         materiale militare, chiar în ipoteza în care ar trebui să se considere că, în speță, nu pot fi aplicate condițiile prevăzute
         la articolul 2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 93/36, bunurile în litigiu ar intra, cu toate acestea, în sfera derogării
         prevăzute la articolul 296 CE și nu ar face obiectul normelor comunitare privind achizițiile publice.

      19      În final, Republica Italiană consideră inadmisibilă prezenta acțiune în măsura în care se încalcă principiul ne bis in idem. Într‑adevăr, aceasta susține că problema care face obiectul litigiului a fost deja examinată și apreciată de Curte în Hotărârea
         din 8 aprilie 2008, Comisia/Italia (C‑337/05, Rep., p. I‑2173).

       Aprecierea Curții
       Cu privire la admisibilitate
      20      În această privință, este suficient să se arate o diferență esențială între prezenta cauză și cauza în care s‑a pronunțat
         Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior. În prezenta cauză, Republica Italiană a acționat în temeiul unui decret al ministrului
         de interne, în timp ce cauza în care s‑a pronunțat hotărârea menționată se referea la legalitatea unei practici a autorităților
         italiene. Această constatare este suficientă pentru a se stabili că în speță, în orice caz, nu poate fi invocat în mod util
         principiul ne bis in idem.

      21      Prin urmare, trebuie respinsă excepția de inadmisibilitate invocată de Republica Italiană.

       Cu privire la fond
      22      Cu titlu introductiv, trebuie să se arate că părțile nu contestă că valoarea contractelor menționate în decretul ministerial
         depășește pragul stabilit la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 93/36, care poate să determine intrarea lor
         în domeniul de aplicare al acesteia.

      23      Trebuie să se amintească de asemenea că, potrivit unei jurisprudențe constante, orice derogare de la normele care urmăresc
         să garanteze efectivitatea drepturilor recunoscute prin Tratatul CE în domeniul contractelor de achiziții publice trebuie
         să facă obiectul unei interpretări restrictive (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 noiembrie 1993, Comisia/Spania,
         C‑71/92, Rec., p. I‑5923, punctul 36) și că sarcina de a face dovada că împrejurările excepționale care justifică derogarea
         există efectiv îi revine aceluia care înțelege să se prevaleze de acestea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 mai 1994,
         Comisia/Spania, C‑328/92, Rec., p. I‑1569, punctele 15 și 16, precum și Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctele
         57 și 58).

      24      În speță, Republica Italiană susține că decretul ministerial îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 296 CE și la articolul
         2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 93/36, întrucât, printre altele, elicopterele menționate în acest decret sunt bunuri
         cu dublă întrebuințare, mai exact pot servi la fel de bine unor scopuri civile sau militare.

      25      În această privință, este important să se amintească faptul că, în temeiul articolului 296 alineatul (1) litera (b) CE, orice
         stat membru poate lua măsurile pe care le consideră necesare pentru protecția intereselor esențiale ale siguranței sale și
         care se referă la producția sau la comerțul cu armament, muniție și material de război, cu condiția ca aceste măsuri să nu
         modifice totuși condițiile concurenței pe piața comună în ce privește produsele care nu sunt destinate unor scopuri specific
         militare (a se vedea Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 46).

      26      Din cuprinsul prevederii menționate reiese că produsele în cauză trebuie să fie destinate unor scopuri specific militare.
         Rezultă din aceasta că achiziționarea de echipamente a căror utilizare în scopuri militare nu este întru totul certă trebuie
         să respecte în mod necesar normele de atribuire a contractelor de achiziții publice (a se vedea Hotărârea Comisia/Italia,
         citată anterior, punctul 47).

      27      Or, nu se contestă faptul că decretul ministerial vizează, după cum admite Republica Italiană, elicoptere a căror vocație
         civilă este certă, în timp ce scopul lor militar nu este decât eventual.

      28      Prin urmare, articolul 296 alineatul (1) litera (b) CE, la care face trimitere articolul 3 din Directiva 93/36, nu poate fi
         invocat în mod util de Republica Italiană pentru a justifica o reglementare națională care permite recurgerea la procedura
         negociată pentru achiziționarea elicopterelor menționate.

      29      Pe de altă parte, statul membru respectiv invocă articolul 2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 93/36.

      30      De la bun început, este important să se amintească faptul că necesitatea de a prevedea o obligație de confidențialitate nu
         împiedică în niciun mod recurgerea la o procedură concurențială pentru atribuirea unui contract (a se vedea Hotărârea Comisia/Italia,
         citată anterior, punctul 52).

      31      Așadar, invocarea articolului 2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 93/36 pentru a justifica o reglementare națională care
         permite achiziționarea elicopterelor în cauză potrivit procedurii negociate apare ca disproporționată în raport cu obiectivul
         care constă în împiedicarea divulgării de informații sensibile referitoare la producerea acestora. Într‑adevăr, Republica
         Italiană nu a demonstrat că un astfel de obiectiv nu ar fi putut să fie atins în cadrul unei proceduri concurențiale, astfel
         cum este cea prevăzută în aceeași directivă (a se vedea Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 53).

      32      Rezultă că, în speță, simplul fapt de a afirma că bunurile în cauză sunt declarate secrete, că sunt însoțite de măsuri speciale
         de securitate sau că este necesar să fie excluse din sfera normelor comunitare pentru protejarea intereselor esențiale de
         securitate ale statului nu poate fi suficient pentru a se demonstra că împrejurările excepționale care justifică derogările
         prevăzute la articolul 2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 93/36 există efectiv.

      33      Prin urmare, articolul 2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 93/36 nu poate fi invocat în mod util de Republica Italiană
         pentru a justifica o reglementare națională care permite recurgerea la procedura negociată pentru achiziționarea respectivelor
         elicoptere.

      34      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se constate că, prin adoptarea decretului ministerial,
         prin care se permite derogarea de la reglementarea comunitară în materia achizițiilor publice de bunuri pentru cumpărarea
         de elicoptere ușoare destinate necesităților forțelor de poliție și ale corpului național al pompierilor, fără să fie îndeplinită
         niciuna dintre condițiile care pot justifica o astfel de derogare, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care
         îi revin în temeiul Directivei 93/36 și în special al articolului 2 alineatul (1) litera (b) și al articolelor 6 și 9 din
         aceasta.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      35      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Republica Italiană a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:
      1)      Prin adoptarea Decretului ministrului de interne nr. 558/A/04/03/RR din 11 iulie 2003, prin care se permite derogarea de la
            reglementarea comunitară în materia achizițiilor publice de bunuri pentru cumpărarea de elicoptere ușoare destinate necesităților
            forțelor de poliție și ale corpului național al pompierilor, fără să fie îndeplinită niciuna dintre condițiile care pot justifica
            o astfel de derogare, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul Directivei 93/36/CEE a Consiliului
            din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de bunuri și în special
            al articolului 2 alineatul (1) litera (b) și al articolelor 6 și 9 din aceasta.
      2)      Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 6 noiembrie 2008.#Trespa International BV împotriva Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hof van beroep te Antwerpen - Belgia.#Regulamentul de aplicare a Codului vamal comunitar - Articolele 291 și 297 - Tratament tarifar favorabil - Destinație finală - Noțiunea «persoană care importă sau care dispune importul mărfurilor pentru a le pune în liberă circulație» - Noțiunea «transfer al mărfurilor în interiorul Comunității» - Noțiunea «cesionar».#Cauza C-248/07.

text:
      Cauza C‑248/07
      Trespa International BV
      împotriva
      Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de hof van beroep te Antwerpen)
      „Regulamentul de aplicare a Codului vamal comunitar – Articolele 291 și 297 – Tratament tarifar favorabil – Destinație finală – Noțiunea «persoană care importă sau care dispune importul mărfurilor pentru a le pune în liberă circulație» – Noțiunea «transfer al mărfurilor în interiorul Comunității» – Noțiunea «cesionar»”
      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare – Competența Curții – Limite – Întrebări lipsite în mod evident de pertinență și întrebări ipotetice
            puse într‑un context care exclude un răspuns util – Întrebări fără legătură cu obiectul acțiunii principale
      (art. 234 CE)
      2.        Tariful vamal comun – Admiterea la beneficiul unui tratament tarifar favorabil datorită destinației finale a mărfurilor –
            Persoană care importă marfa, direct sau prin intermediar, în scopul punerii în liberă circulație, în sensul articolului 291
            alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93 – Noțiune
      [Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 5 alin. (4) al doilea paragraf; Regulamentul nr. 2454/93 al Comisiei, art.
            291 alin. (1) și (3) al doilea paragraf și art. 293, și Regulamentul nr. 89/97 al Comisiei]
      3.        Tariful vamal comun – Admiterea la beneficiul unui tratament tarifar favorabil datorită destinației finale a mărfurilor –
            Transfer al mărfurilor în interiorul Comunității – Noțiune
      [Regulamentul nr. 2454/93 al Comisiei, art. 291, art. 297 alin. (1), art. 298 alin. (4) și (5) și art. 300 al doilea paragraf,
            și Regulamentul nr. 89/97 al Comisiei]
      4.        Tariful vamal comun – Admiterea la beneficiul unui tratament tarifar favorabil datorită destinației finale a mărfurilor –
            Transfer al mărfurilor în interiorul Comunității – Cesionar în sensul articolului 297 din Regulamentul nr. 2454/93 – Noțiune
      [Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 5; Regulamentul nr. 2454/93 al Comisiei, art. 291 și art. 297 alin. (1), și
            Regulamentul nr. 89/97 al Comisiei]
      1.        În cadrul cooperării între Curte și instanțele naționale, instituită prin articolul 234 CE, doar instanța națională, sesizată
         cu acțiunea principală și care trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată,
         are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru
         a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. Rezultă că întrebările
         referitoare la interpretarea dreptului comunitar adresate de instanța națională în contextul normativ și factual pe care îl
         definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu este competentă să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență.
         Această prezumție de pertinență nu poate fi înlăturată decât în cazuri excepționale, atunci când apare în mod evident că interpretarea
         solicitată a dreptului comunitar nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale sau atunci când problema
         este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la
         întrebările care îi sunt adresate.

      (a se vedea punctele 32 și 33)
      2.        Articolul 291 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92
         de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 89/97, trebuie interpretat în sensul
         că noțiunea „persoană care importă sau care dispune importul mărfurilor”, prevăzută la acest articol, are în vedere persoana
         căreia îi este destinată marfa și care are intenția de a‑i da destinația finală precizată, indiferent dacă aceasta efectuează
         declarația vamală în nume propriu sau este reprezentată în acest scop în sensul articolului 5 din Regulamentul nr. 2913/92.
         Noțiunea menționată nu are în vedere reprezentantul acestei persoane în relația cu autoritățile vamale, cu excepția situațiilor
         în care s ar prezuma că persoana menționată a acționat în nume propriu și pe seama sa în temeiul articolului 5 alineatul (4)
         al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2913/92 și ar trebui, prin urmare, considerată importator.

      În această privință, deși capitolul 2 din titlul I al părții a II‑a din regulamentul de aplicare, care reglementează admiterea
         unor mărfuri care beneficiază de tratament tarifar favorabil datorită destinației lor finale, nu definește noțiunea „persoană
         care importă sau care dispune importul mărfurilor”, nu este mai puțin adevărat că reglementarea menționată impune titularului
         autorizației menționate anumite obligații care permit stabilirea persoanei avute în vedere la articolul 291 alineatul (1)
         din acest regulament. Astfel, atât obligația instituită la articolul 291 alineatul (3) al doilea paragraf din regulamentul
         menționat care prevede că persoana interesată trebuie să permită autorităților vamale urmărirea mărfurilor în locul sau în
         locurile din întreprindere în care se desfășoară procesul tehnic de prelucrare, pe întreaga durată a acestuia, cât și obligațiile
         prevăzute la articolul 293 din același regulament, precum acordarea destinației finale precizate a mărfurilor, ținerea de
         evidențe care să permită autorităților vamale să desfășoare controalele pe care acestea le consideră necesare pentru a se
         asigura că mărfurile în cauză capătă destinația finală precizată și păstrarea acestei evidențe, demonstrează că persoana care
         importă sau care dispune importul mărfurilor, cu alte cuvinte persoana care trebuie să dețină autorizația avută în vedere
         la articolul 291 din regulamentul de aplicare, este cea căreia îi este destinată marfa și care are intenția de a‑i da destinația
         finală precizată. Numai această persoană este în măsură să respecte obligațiile prevăzute la articolele 291 și 293 din acest
         regulament.

      Faptul că articolul 291 alineatul (1) din regulamentul de aplicare utilizează alternativ formulările „persoana care importă”
         și „persoana care dispune importul mărfurilor” arată că se admite importul de mărfuri având o destinație finală, import care
         este realizat prin intermediul reprezentării în relația cu autoritățile vamale în conformitate cu articolul 5 din Regulamentul
         nr. 2913/92. Din cele de mai sus rezultă că reprezentantul care efectuează declarațiile vamale pe seama unei altei persoane
         nu este persoana avută în vedere la articolul 291 alineatul (1) din regulamentul de aplicare și nu trebuie, prin urmare, să
         fie titularul unei autorizații în sensul acestui articol. Numai în situația în care comisionarul în vamă nu declară că acționează
         în numele și pe seama unei alte persoane sau declară că acționează în numele și pe seama unei alte persoane fără să aibă putere
         de reprezentare, acest comisionar este considerat ca fiind importator în nume propriu și, în consecință, trebuie să dețină
         o autorizație scrisă pentru a beneficia de un tratament tarifar favorabil pentru mărfurile importate.

      (a se vedea punctele 46-51 și 54 și dispozitiv 1)
      3.        Articolul 297 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92
         de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 89/97, trebuie interpretat în sensul
         că nu există transfer de mărfuri în interiorul Comunității atunci când mărfurile sunt importate într‑un stat membru, iar apoi
         sunt transportate într‑un alt stat membru dacă persoana autorizată acționează pe seama importatorului final, verificarea acestui
         fapt fiind de competența instanței naționale. Simplul fapt că mărfurile au fost importate și vămuite într‑un stat membru,
         apoi transportate într‑un alt stat membru nu poate conduce la stabilirea existenței unui transfer în sensul acestei dispoziții.
         În cazul unui transfer, cesionarul trebuie să dețină o autorizație eliberată în conformitate cu articolul 291 din regulamentul
         menționat.

      În această privință, pentru a stabili dacă există transfer în interiorul Comunității în sensul articolului 297 alineatul (1)
         din regulamentul de aplicare, reiese din obiectivul acestui regulament că ceea ce este important este transferul către cesionar
         al obligațiilor privind mărfurile care fac obiectul transferului. În acest scop, cesionarul trebuie să dețină o autorizație
         eliberată în conformitate cu articolul 291 din regulamentul menționat. Astfel, articolul 298 alineatele (4) și (5) și articolul
         300 al doilea paragraf din regulamentul de aplicare prevăd că, de la data transferării mărfurilor, obligațiile care decurg
         din articolele 291-304 din regulamentul de aplicare se transferă de la cedent către cesionar și că acesta din urmă este obligat
         să înscrie mărfurile cedate în evidențele sale. Rezultă că un transfer de mărfuri, în sensul articolului 297 alineatul (1)
         din regulamentul de aplicare, poate avea loc numai între persoanele care sunt titulari ai autorizației pentru destinație finală,
         și anume persoanele care au sau care aveau intenția să dea mărfurilor care fac obiectul transferului destinația finală precizată.

      (a se vedea punctele 65-69 și dispozitiv 2)
      4.        Articolul 297 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92
         de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 89/97, trebuie interpretat în sensul
         că noțiunea „cesionar”, prevăzută la acest articol, nu are în vedere comisionarul în vamă care efectuează formalitățile vamale
         pe seama importatorului.

      Într‑adevăr, cesionarul este persoana care dobândește de la cedent dreptul sau bunul transferat. Astfel, noțiunea „cesionar”
         în sensul articolului 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare are în vedere persoana care dobândește de la cedent mărfurile
         care beneficiază, la momentul punerii în liberă circulație, de un tratament tarifar favorabil datorită destinației lor finale,
         dar care nu au primit încă această destinație la data transferului. Or, un comisionar în vamă care vămuiește mărfuri necomunitare
         pe seama importatorului este reprezentantul acestuia din urmă în relația cu autoritățile vamale în sensul articolului 5 din
         Regulamentul nr. 2913/92, în timp ce importatorul este persoana care importă mărfurile pentru punerea în liberă circulație
         în sensul articolului 291 din regulamentul de aplicare.

      (a se vedea punctele 72-74 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      6 noiembrie 2008(*)

      „Regulamentul de aplicare a Codului vamal comunitar – Articolele 291 și 297 – Tratament tarifar favorabil – Destinație finală – Noțiunea «persoană care importă sau care dispune importul mărfurilor pentru a le pune în liberă circulație» – Noțiunea «transfer al mărfurilor în interiorul Comunității» – Noțiunea «cesionar»”
      În cauza C‑248/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Hof van beroep
         te Antwerpen (Belgia), prin decizia din 8 mai 2007, primită de Curte la 23 mai 2007, în procedura

      Trespa International BV
      împotriva
      Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus (raportor) și A. Arabadjiev,
         judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 mai 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Trespa International BV, de S. D’Hoine, A. Jansen și K. Van den Bosch, advocaten;
      –        pentru Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV, de J. Stevens și B. Delbaere, advocaten;
      –        pentru guvernul belgian, de doamnele L. Van den Broeck și C. Pochet, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii S. Schønberg și H. van Vliet, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 1a, 291 și 297 din Regulamentul (CEE)
         nr. 2454/93 al Consiliului din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92
         al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost
         modificat prin Regulamentul (CE) nr. 89/97 al Comisiei din 20 ianuarie 1997 (JO L 17, p. 28, Ediție specială, 02/vol. 9, p. 256,
         denumit în continuare „regulamentul de aplicare”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Trespa International BV (denumită în continuare „Trespa”), pe
         de o parte, și Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV (denumită în continuare „Nova”), pe de altă parte, cu privire la o cerere
         formulată de Trespa având ca obiect acordarea de despăgubiri și rambursarea cheltuielilor administrative determinate de pretinsele
         erori săvârșite de Nova.

       Cadrul juridic
       Codul vamal comunitar
      3        Potrivit articolului 5 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal
         comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal”):

      „(1)      În condițiile prevăzute la articolul 64 alineatul (2) și sub rezerva dispozițiilor adoptate în cadrul articolului 243 alineatul
         (2) litera (b), orice persoană își poate desemna un reprezentant în relația sa cu autoritățile vamale, pentru a întocmi actele
         și a îndeplini formalitățile prevăzute în reglementările vamale.

      (2)      O astfel de reprezentare poate fi:
      –        directă, caz în care reprezentantul acționează în numele și pe seama unei alte persoane sau
      –        indirectă, caz în care reprezentantul acționează în nume propriu, dar pe seama unei alte persoane.
      Statele membre își pot rezerva dreptul de a întocmi pe teritoriile lor declarații vamale:
      –        fie prin reprezentare directă;
      –        fie prin reprezentare indirectă,
      în măsura în care reprezentantul trebuie să fie un comisionar în vamă care își desfășoară activitatea pe teritoriul țării
         respective.

      […]
      (4)      Reprezentantul trebuie să declare că acționează pe seama persoanei reprezentate, să specifice dacă reprezentarea este directă
         sau indirectă și să aibă putere de reprezentare.

      O persoană care nu declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane sau care declară că acționează în numele
         sau pe seama unei alte persoane fără a fi împuternicit să facă aceasta se consideră că acționează în nume propriu și pe seama
         sa.

      (5)      Autoritățile vamale pot solicita oricărei persoane care declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane mijloace
         de probă în ceea ce privește capacitatea sa de a avea putere de reprezentare.”

      4        Articolul 21 alineatul (1) din Codul vamal are următorul cuprins:

      „Tratamentul tarifar favorabil de care pot beneficia anumite mărfuri pe motivul naturii lor sau al destinației lor este reglementat
         de condițiile prevăzute în conformitate cu procedura comitetului. Atunci când este necesară o autorizație se aplică articolele
         86 și 87.”

      5        Articolul 29 alineatul (1) din acest cod prevede:

      „(1)      Valoarea în vamă a mărfurilor importate este valoarea de tranzacție, respectiv prețul efectiv plătit sau de plătit pentru
         mărfuri atunci când sunt vândute pentru export pe teritoriul vamal al Comunității, ajustat, când este cazul, în conformitate
         cu articolele 32 și 33, cu condiția ca:

      […]
      (c)      nicio parte a profitului din nicio revânzare ulterioară, cedare sau utilizare a mărfurilor de către cumpărător să nu revină
         direct sau indirect vânzătorului decât dacă se poate efectua o ajustare adecvată în conformitate cu articolul 32

      […]”
      6        Potrivit articolului 86 din Codul vamal:

      „Fără a aduce atingere condițiilor speciale suplimentare care reglementează regimul în cauză, autorizația menționată la articolul
         85 și cea menționată la articolul 100 alineatul (1) se acordă numai:

      –        persoanelor care oferă toate garanțiile necesare pentru efectuarea adecvată a operațiunilor;
      –        atunci când autoritățile vamale pot supraveghea și monitoriza regimul fără a trebui să introducă măsuri administrative disproporționate
         față de nevoile economice respective.”

       Regulamentul de aplicare
      7        Articolul 1a din regulamentul de aplicare prevede:

      „În sensul aplicării articolelor 16-34 și 291-308, țările din cadrul Uniunii Economice Benelux se consideră ca fiind un singur
         stat membru.”

      8        Dispozițiile din regulamentul de aplicare pertinente pentru cauza din acțiunea principală, și anume articolele 291-304, sunt
         cuprinse în partea a II‑a, intitulată „Destinația vamală”, titlul I, intitulat „Punerea în liberă circulație”, capitolul 2,
         intitulat „Admiterea unor mărfuri care beneficiază de tratament tarifar favorabil datorită destinației lor finale”, secțiunea
         1, intitulată „Alte mărfuri decât caii destinați sacrificării”, din acest regulament.

      9        Articolul 291 din regulamentul de aplicare prevede:

      „(1)      Admiterea de mărfuri, în cazul punerii în liberă circulație beneficiind de un tratament tarifar favorabil datorită destinației
         lor finale, este condiționată de acordarea unei autorizații scrise persoanei care importă sau care dispune importul mărfurilor
         pentru a le pune în liberă circulație.

      (2)      Această autorizație se eliberează la cererea scrisă a persoanei interesate de către autoritățile vamale ale statului membru
         în care mărfurile se declară pentru liberă circulație.

      […]
      (4)      Persoana interesată trebuie să permită autorităților vamale urmărirea mărfurilor în locul sau locurile din întreprindere în
         care se desfășoară procesul tehnic de prelucrare, pe întreaga durată a acestuia.”

      10      Articolul 293 din acest regulament are următorul cuprins:

      „Titularul autorizației este obligat:
      (a)      să dea mărfurilor destinația finală precizată;
      (b)      să țină evidențe care să permită autorităților vamale să desfășoare controalele pe care acestea le consideră necesare pentru
         a se asigura că mărfurile în cauză capătă destinația finală precizată și să păstreze aceste evidențe.”

      11      Potrivit articolului 295 alineatul (1) din regulamentul menționat:

      „Se consideră că mărfurilor li se dă destinația finală respectivă:
      […]
      2.      în cazul mărfurilor care pot fi folosite în mod repetat doi ani după ce li se dă destinația finală specificată; prima dată
         la care s‑a stabilit o asemenea destinație se înscrie în contabilitate, astfel cum se prevede la articolul 293 litera (b);
         cu toate acestea:

      […]
      (c)      mărfurile enumerate în anexa 40 partea I, destinate unor anumite tipuri de aeronave în scopul construcției, întreținerii,
         transformării sau echipării: la data când aeronava este transferată altei persoane decât titularul autorizației sau este pusă
         din nou la dispoziția proprietarului, în special după întreținere, reparație sau transformare;

      (d)      mărfurile menționate în anexa 40 partea II, destinate unor tipuri de nave sau platformelor de foraj și de exploatare în scopul
         construcției, reparației, întreținerii, transformării, dotării: la data transferării navei sau platformei de foraj către altă
         persoană sau la data reintrării navei sau platformei de foraj în posesia proprietarului, în special după întreținere, reparație
         sau transformare;

      […]”
      12      Articolul 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare prevede:

      „În cazul transferării mărfurilor în interiorul Comunității, cesionarul trebuie să dețină o autorizație eliberată în conformitate
         cu articolul 291.”

      13      Articolul 298 alineatele (4) și (5) din acest regulament prevede:

      „(4)      La primirea mărfurilor, destinatarul le înscrie în evidențele prevăzute la articolul 293 litera (b), cărora le anexează originalul;
         cel de al patrulea exemplar se trimite de îndată către biroul vamal competent al statului membru de destinație în condițiile
         stabilite de acesta cu precizarea datei de sosire. Acesta notifică imediat biroul vamal menționat în legătură cu orice depășire,
         lipsă, substituire sau altă neregulă constatată. În plus, el trimite al cincilea exemplar cedentului expeditor.

      (5)      De la data menționată la alineatul (4), obligațiile care decurg din prezentul capitol se transferă de la cedentul expeditor
         către cesionarul destinatar. Până la data respectivă, aceste obligații revin cedentului expeditor.”

      14      Potrivit articolului 300 din regulamentul menționat:

      „Toate transferurile de pe teritoriul unui stat membru se notifică autorităților vamale. Forma, termenul și celelalte condiții
         în care trebuie efectuată notificarea se stabilesc de către autoritățile respective. Notificarea trebuie să indice exact data
         transferului mărfurilor.

      Începând cu această dată, cesionarul își asumă obligațiile ce decurg din prezenta secțiune cu privire la transferul mărfurilor.”
      15      Conform articolului 302 din același regulament:

      „(1)      Autoritățile vamale nu aprobă folosirea mărfurilor pentru altă destinație decât cea prevăzută pentru tratamentul tarifar favorabil
         menționat la articolul 291, cu excepția cazului în care titularul autorizației poate demonstra că din motive care privesc
         situația sa sau a mărfurilor în sine a fost imposibil ca acestora să li se dea destinația finală prevăzută.

      […]
      (3)      Beneficierea de dispozițiile prevăzute la alineatele precedente este condiționată de plata de către titularul autorizației
         a sumei drepturilor de import stabilite în conformitate cu articolul 208 din cod[ul vamal].”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      16      Începând cu 1 ianuarie 1995, Trespa importă din Statele Unite în Țările de Jos hârtie kraft, utilizată la fabricarea de materiale
         de construcție. Trespa cumpără de la societatea americană Westvaco aceste mărfuri conform condițiilor de vânzare denumite
         „livrat cu taxe vamale neplătite” („delivered duty unpaid”). Potrivit acestor condiții, vânzătorul suportă cheltuielile de
         depozitare, iar Trespa poate să se aprovizioneze din stocurile respective în funcție de necesitățile sale.

      17      Până în luna mai 1997, hârtia kraft era livrată societății Moerdijk Marine Services la Moerdijk (Țările de Jos), unde era
         ulterior depozitată. În luna mai 1997, filiala europeană a societății Westvaco, Westvaco Europe NV, a informat Trespa că avea
         intenția să își transfere stocul de la Moerdijk la Antwerpen (Belgia) și să utilizeze serviciile Nova pentru operațiunile
         de vămuire, de depozitare și de reducere a stocului.

      18      În paralel cu mutarea antrepozitului Westvaco Europe NV la Antwerpen, Trespa a solicitat Comisiei Comunităților Europene să
         plaseze hârtia kraft sub un regim suspensiv, astfel încât să nu mai fie obligată să plătească taxe la import. Această cerere
         se întemeia pe faptul că Uniunea Europeană nu producea suficientă hârtie kraft pentru a răspunde necesităților Trespa.

      19      La 27 iunie 1997, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Regulamentul (CE) nr. 1291/97 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2505/96
         al Consiliului din 20 decembrie 1996 privind deschiderea și modul de gestionare a contingentelor tarifare comunitare autonome
         pentru anumite produse agricole și industriale și de modificare a Regulamentului (CE) nr. 3059/95 privind deschiderea și modul
         de gestionare a contingentelor tarifare comunitare autonome pentru anumite produse agricole și industriale (prima serie 1996)
         (JO L 176, p. 17), potrivit căruia taxa vamală aplicabilă era de 0 % pentru un volum contingentar de 8 000 de tone de hârtie
         kraft clasificată la poziția tarifară NC 4804 4191 10 și pentru 7 000 de tone de hârtie kraft clasificată la poziția tarifară
         NC 4804 5190 10.

      20      Potrivit Regulamentului nr. 1291/97, beneficiul celor două contingente tarifare era rezervat importului de hârtie kraft căreia
         i s‑a dat o destinație finală, în special fabricarea anumitor produse.

      21      În perioada iulie 1997-ianuarie 1998, Nova a vămuit mărfuri ale Trespa scutite de taxe la import fără obiecții din partea
         autorităților vamale din Antwerpen. În ianuarie 1998, autoritățile menționate au efectuat un audit extern al documentelor
         de vămuire și au comunicat societății Nova că respectivele contingente tarifare nu erau necondiționate, ci erau supuse condiției
         ca mărfurilor importate să li se dea destinația finală pentru care era necesară o autorizație.

      22      Ulterior primirii acestei informații de la Nova, la 26 ianuarie 1998, Trespa a depus la autoritățile vamale olandeze o cerere
         în scopul obținerii unei autorizații pentru destinație finală pentru a putea importa hârtie kraft din Statele Unite cu scutire
         de taxe la import pentru producția de panouri Trespa. La 17 iunie 1998, autoritățile vamale olandeze i‑au acordat această
         autorizație, cu mențiunea că intra în vigoare de la 1 ianuarie 1998.

      23      Nova a formulat o cerere de autorizare similară la autoritățile vamale belgiene, iar autorizația pentru destinație finală
         i‑a fost acordată la 17 februarie 1998 pentru mărfurile clasificate la poziția tarifară NC 4804 4199 10. Ulterior, Nova a
         formulat o cerere complementară, iar această autorizație a fost extinsă, cu efect de la 11 iunie 1998, la pozițiile tarifare
         NC 4804 4191 10 și NC 4804 5190 10.

      24      La 2 decembrie 1999, autoritățile vamale belgiene au adresat Nova o înștiințare de plată ulterioară a taxelor vamale și a
         taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA‑ul”) aferente mărfurilor importate pe seama Trespa. După ce a avertizat
         Trespa de existența acestui document și după ce i‑a solicitat rambursarea sumelor pe care trebuia să le plătească, Nova a
         efectuat o plată de aproximativ 508 400 de euro, reprezentând taxe vamale și TVA.

      25      În plus, Trespa a solicitat autorităților vamale olandeze să efectueze un control administrativ pentru a demonstra că, de
         la 1 ianuarie 1998, mărfurilor importate li se dăduse destinația prevăzută în descrierea pozițiilor tarifare respective.

      26      Cu excepția unei mici cantități de mărfuri importate, Trespa a putut să demonstreze că aceste mărfuri fuseseră într‑adevăr
         utilizate pentru destinația finală precizată, astfel încât autoritățile vamale belgiene au rambursat societății Nova, în perioada
         30 noiembrie 2000-15 decembrie 2003, cvasitotalitatea taxelor plătite de aceasta din urmă, și anume aproximativ 507 200 de
         euro.

      27      Totuși, de la 18 ianuarie 2000, Nova emisese o factură pe numele societății Trespa pentru o sumă corespunzând taxelor vamale
         și TVA‑ului achitate de aceasta. La 7 noiembrie 2001, Nova a introdus o acțiune la Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Tribunalul
         Comercial din Antwerpen) pentru obligarea societății Trespa la rambursarea unei sume de aproximativ 203 100 de euro, majorată
         cu dobânzi și cu o despăgubire forfetară de 10 % din cuantumul facturii menționate pentru cheltuieli administrative. Ca urmare
         a rambursărilor ulterioare efectuate de autoritățile vamale belgiene, Nova a modificat această cerere, însă nu a retras‑o
         în întregime. În ceea ce o privește, Trespa a introdus cereri reconvenționale pentru a obține despăgubiri și rambursarea cheltuielilor
         administrative efectuate.

      28      Rechtbank van koophandel te Antwerpen s‑a pronunțat la 26 noiembrie 2004. Această instanță a declarat că nu s‑a demonstrat
         că Nova a săvârșit o eroare care ar fi condus la acțiunea de recuperare ulterioară din partea autorităților vamale belgiene
         și că, de asemenea, nu s‑a stabilit că Nova ar fi trebuit să dispună de o autorizație pentru destinație finală. În final,
         atât Trespa, cât și Nova au fost obligate să își achite reciproc anumite sume. Trespa a declarat apel împotriva acestei hotărâri
         la 1 februarie 2005.

      29      În opinia Trespa, recuperarea ulterioară a taxelor vamale nu poate fi decât consecința erorilor săvârșite de Nova, care, la
         momentul declarării mărfurilor la administrația belgiană a vămilor și accizelor, ar fi trebuit să dețină o autorizație pentru
         destinație finală, însă nu se afla în posesia acesteia. În opinia Nova, numai mandantul acesteia, și anume Trespa, ar fi trebuit
         să se afle în posesia unei astfel de autorizații.

      30      În aceste condiții, Hof van beroep te Antwerpen a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Persoana care importă sau care dispune importul mărfurilor pentru a le pune în liberă circulație, în înțelesul articolului
         291 [din regulamentul de aplicare], este și comisionarul în vamă care depune declarația în numele și pe seama sa ori numai
         importatorul căruia îi sunt destinate mărfurile?

      2)      În înțelesul articolului 297, respectiv al articolului 1a [din regulamentul de aplicare], există un transfer de mărfuri în
         interiorul Comunității atunci când mărfurile sunt importate în Comunitate [...] la Antwerpen, iar apoi sunt transportate în
         Țările de Jos? În această situație, persoana vizată la articolului 291 [din regulamentul menționat] trebuie să fie în posesia
         autorizației prevăzute la acest articol?

      3)      Noțiunea «cesionar» în înțelesul articolului 297 [din regulamentul de aplicare] cuprinde și comisionarul în vamă care efectuează
         formalitățile vamale ale mărfurilor la importul dintr‑o țară terță într‑un stat membru al Uniunii Europene pe seama importatorului
         propriu‑zis?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitate
      31      Comisia exprimă îndoieli cu privire la admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare. Aceasta susține
         că litigiul din acțiunea principală privește raportul de drept privat dintre părțile din acțiunea principală, guvernat de
         Codul civil (code civil) belgian, și că pertinența întrebărilor pentru soluționarea acestui litigiu nu este evidentă. Chiar
         dacă admite că aceste întrebări ar putea avea o anumită importanță în cadrul acțiunii principale, Comisia nu este convinsă
         că răspunsul ce trebuie dat la întrebările menționate este suficient pentru soluționarea acestui litigiu.

      32      În această privință, trebuie amintit că, în cadrul cooperării între Curte și instanțele naționale, astfel cum este prevăzută
         la articolul 234 CE, doar instanța națională, sesizată cu acțiunea principală și care trebuie să își asume responsabilitatea
         pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile
         cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor
         pe care le adresează Curții (a se vedea în special Hotărârea din 22 noiembrie 2005, Mangold, C‑144/04, Rec., p. I‑9981, punctul
         34, Hotărârea din 14 decembrie 2006, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C‑217/05, Rec., p. I‑11987,
         punctul 16, și Hotărârea din 18 iulie 2007, Lucchini, C‑119/05, Rep., p. I‑6199, punctul 43).

      33      Rezultă că întrebările referitoare la interpretarea dreptului comunitar adresate de instanța națională în contextul normativ
         și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu este competentă să o verifice beneficiază
         de o prezumție de pertinență (a se vedea Hotărârea din 15 mai 2003, Salzmann, C‑300/01, Rec., p. I‑4899, punctul 31, precum
         și Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C‑94/04 și C‑202/04, Rec., p. I‑11421, punctul 25). Această prezumție
         de pertinență nu poate fi înlăturată decât în cazuri excepționale, atunci când apare în mod evident că interpretarea solicitată
         a dreptului comunitar nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale sau atunci când problema este
         de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările
         care îi sunt adresate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2005, Pupino, C‑105/03, Rec., p. I‑5285, punctul 30,
         și Hotărârea din 28 iunie 2007, Dell’Orto, C‑467/05, Rep., p. I‑5557, punctul 40).

      34      În speță, interpretarea reglementării vamale comunitare va permite să se răspundă dacă, în împrejurările din acțiunea principală,
         un comisionar în vamă trebuie să fie titularul unei autorizații pentru destinație finală. Din dosar rezultă că această informație
         este necesară pentru a decide dacă Nova a săvârșit o eroare în relația cu Trespa și pentru a ști cine trebuie să suporte cheltuielile
         efectuate cu ocazia recuperării ulterioare a taxelor vamale în cauză. Prin urmare, nu este vorba nici despre o problemă de
         natură ipotetică, nici despre o întrebare care nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale.

      35      Desigur, trebuie să se admită că decizia de trimitere nu arată cu certitudine în ce măsură comisionarul în vamă, și anume
         Nova, a efectuat declarațiile vamale în nume propriu sau pe seama Trespa. Prima și a treia întrebare preliminară creează o
         incertitudine în această privință, iar argumentele contradictorii dezvoltate de părțile din acțiunea principală în observațiile
         lor scrise și orale sporesc această incertitudine.

      36      Este important să se amintească faptul că, în cadrul procedurii menționate la articolul 234 CE, Curtea nu poate soluționa
         un conflict referitor la o situație de fapt. Un astfel de conflict, precum și, de altfel, orice apreciere a faptelor în cauză
         este de competența instanței naționale (a se vedea Hotărârea din 11 septembrie 2008, CEPSA, C‑279/06, nepublicată încă în
         Repertoriu, punctul 30 și jurisprudența citată).

      37      În speță, Curtea dispune totuși de elemente suficiente pentru a interpreta normele comunitare respective și pentru a aduce
         răspunsuri utile, distingând, dacă este cazul, între diferite ipoteze.

      38      Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este, așadar, admisibilă.

       Cu privire la fond
       Cu privire la prima întrebare
      39      Prin intermediul primei întrebări formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 291
         alineatul (1) din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că noțiunea „persoană care importă sau care dispune
         importul mărfurilor”, prevăzută la acest articol, are în vedere, în afară de importatorul căruia îi sunt destinate mărfurile,
         și comisionarul în vamă care efectuează declarația vamală.

      40      Cu titlu introductiv, trebuie să se constate că nici Codul vamal, nici regulamentul de aplicare nu definesc noțiunea „comisionar
         în vamă” în textul acestora. Articolul 5 din Codul vamal menționează „comisionarul în vamă” în calitate de reprezentant în
         relația cu autoritățile vamale.

      41      În plus, articolul 5 menționat prevede că orice persoană își poate desemna un reprezentant în relația cu autoritățile vamale,
         pentru a întocmi actele și a îndeplini formalitățile prevăzute în reglementările vamale. Această reprezentare poate fi directă
         sau indirectă, după cum reprezentantul acționează în numele și pe seama unei alte persoane sau acționează în nume propriu,
         dar pe seama unei alte persoane.

      42      După cum s‑a arătat la punctul 35 din prezenta hotărâre, Curtea nu este competentă să determine modalitatea prin care Nova,
         acționând în calitate de comisionar în vamă, a efectuat declarațiile vamale în cauză în acțiunea principală. Este de competența
         instanței de trimitere să clarifice această împrejurare de fapt.

      43      Presupunând că Nova a acționat în calitate de reprezentant în sensul articolului 5 din Codul vamal, este probabil că aceasta
         a efectuat declarațiile respective pe seama Trespa sub forma reprezentării indirecte, având în vedere că, potrivit explicațiilor
         furnizate de Nova și de guvernul belgian în fața Curții, reglementarea belgiană în materie vamală nu prevede reprezentarea
         directă.

      44      Cu toate acestea, nu este exclus nici ca Nova să nu fi declarat că acționa pe seama Trespa, nici ca aceasta să nu fi avut
         putere de reprezentare. Din articolul 5 alineatul (4) al doilea paragraf din Codul vamal rezultă că, într‑un astfel de caz,
         se prezumă că persoana care a efectuat declarațiile vamale a acționat în nume propriu și pe seama sa. În acest caz, această
         persoană ar trebui considerată importator, iar nu reprezentant.

      45      În plus, trebuie să se stabilească dacă, în aceste două ipoteze, un comisionar în vamă, precum Nova, trebuie să fie titular
         al unei autorizații scrise în sensul articolului 291 din regulamentul de aplicare.

      46      Deși capitolul 2 din titlul I al părții a II‑a din regulamentul de aplicare, care reglementează admiterea unor mărfuri care
         beneficiază de tratament tarifar favorabil datorită destinației lor finale, nu definește noțiunea „persoană care importă sau
         care dispune importul mărfurilor”, nu este mai puțin adevărat că reglementarea menționată impune titularului autorizației
         menționate anumite obligații care permit stabilirea persoanei avute în vedere la articolul 291 alineatul (1) din acest regulament.

      47      Astfel, articolul 291 alineatul (3) al doilea paragraf din regulamentul de aplicare precizează că persoana interesată trebuie
         să permită autorităților vamale urmărirea mărfurilor în locul sau în locurile din întreprindere în care se desfășoară procesul
         tehnic de prelucrare, pe întreaga durată a acestuia. De asemenea, din articolul 293 din acest regulament rezultă că titularul
         autorizației este obligat să dea mărfurilor destinația finală precizată, să țină evidențe care să permită autorităților vamale
         să desfășoare controalele pe care acestea le consideră necesare pentru a se asigura că mărfurile în cauză capătă destinația
         finală precizată și să păstreze aceste evidențe.

      48      După cum arată în mod întemeiat Comisia, aceste obligații demonstrează că persoana care importă sau care dispune importul
         mărfurilor, cu alte cuvinte, persoana care trebuie să dețină autorizația avută în vedere la articolul 291 din regulamentul
         de aplicare, este cea căreia îi este destinată marfa și care are intenția de a‑i da destinația finală precizată. Numai această
         persoană este în măsură să respecte obligațiile prevăzute la articolele 291 și 293 din acest regulament.

      49      Faptul că articolul 291 alineatul (1) din regulamentul de aplicare utilizează alternativ formulările „persoana care importă”
         și „persoana care dispune importul mărfurilor” arată că se admite importul de mărfuri având o destinație finală, import care
         este realizat prin intermediul reprezentării în relația cu autoritățile vamale în conformitate cu articolul 5 din Codul vamal.

      50      Din cele de mai sus rezultă că reprezentantul care efectuează declarațiile vamale pe seama unei altei persoane nu este persoana
         avută în vedere la articolul 291 alineatul (1) din regulamentul de aplicare și nu trebuie, prin urmare, să fie titularul unei
         autorizații în sensul acestui articol.

      51      Numai în ipoteza menționată la punctul 44 din prezenta hotărâre, și anume situația în care comisionarul în vamă nu declară
         că acționează în numele și pe seama unei alte persoane sau declară că acționează în numele și pe seama unei alte persoane
         fără să aibă putere de reprezentare, acest comisionar este considerat ca fiind importator în nume propriu și, în consecință,
         trebuie să dețină o autorizație scrisă pentru a beneficia de un tratament tarifar favorabil pentru mărfurile importate.

      52      În această privință, trebuie să se amintească că rezultă din articolele 21 și 86 din Codul vamal că o autorizație se acordă
         numai persoanelor care oferă toate garanțiile necesare pentru efectuarea adecvată a operațiunilor. Totuși, dacă autorizația
         este acordată, însă titularul acesteia nu poate dovedi ulterior că mărfurile au primit în totalitate destinația finală precizată,
         acesta este obligat, potrivit articolului 302 din regulamentul de aplicare, să plătească cuantumul taxelor la import stabilit
         conform Codului vamal.

      53      Trebuie respins argumentul guvernului belgian potrivit căruia comisionarul în vamă trebuie să dețină și o autorizație pentru
         destinație finală atunci când depozitează mărfuri în propriile antrepozite pe seama mandantului său, în scopul garantării
         unei supravegheri vamale. Într‑adevăr, din articolele 291-304 din regulamentul de aplicare nu rezultă că mărfurile având o
         destinație finală trebuie să rămână în mod constant sub supraveghere vamală. În schimb, aceste mărfuri sunt puse în liberă
         circulație, iar autoritățile vamale trebuie să poată efectua controale, fie în locul din întreprindere în care se desfășoară
         procesul tehnic de prelucrare a mărfurilor respective, pe întreaga durată a acestuia, fie pe baza evidenței importatorului,
         pentru a se asigura ulterior că mărfurile în cauză capătă destinația finală precizată.

      54      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 291 alineatul (1) din regulamentul de aplicare trebuie
         interpretat în sensul că noțiunea „persoană care importă sau care dispune importul mărfurilor”, prevăzută la acest articol,
         are în vedere persoana căreia îi este destinată marfa și care are intenția de a‑i da destinația finală precizată, indiferent
         dacă aceasta efectuează declarația vamală în nume propriu sau este reprezentată în acest scop în sensul articolului 5 din
         Codul vamal. Noțiunea menționată nu are în vedere reprezentantul acestei persoane în relația cu autoritățile vamale, cu excepția
         situațiilor în care s‑ar prezuma că persoana menționată a acționat în nume propriu și pe seama sa în temeiul articolului 5
         alineatul (4) al doilea paragraf din codul menționat și ar trebui considerată, prin urmare, importator.

       Cu privire la a doua întrebare
      55      Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul
         297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare coroborat cu articolul 1a din același regulament trebuie interpretat în sensul
         că există un transfer de mărfuri în interiorul Comunității atunci când mărfurile sunt importate în Belgia, iar apoi sunt transportate
         în Țările de Jos. În plus, aceasta urmărește să se stabilească dacă, într‑o astfel de situație, persoana avută în vedere la
         articolul 291 din regulamentul de aplicare trebuie să fie în posesia autorizației prevăzute în acest articol.

      56      Încă de la început trebuie să se constate că articolele 291 și 297 din regulamentul de aplicare reglementează operațiuni diferite.
         Primul articol este consacrat importului unei mărfi care beneficiază de un tratament tarifar favorabil datorită destinației
         sale finale, în timp ce al doilea articol privește transferul acestei mărfi în interiorul Comunității care are loc după importul
         acesteia, însă înainte de a i se da destinația finală precizată.

      57      Rezultă că nu este necesară o apreciere a Curții pentru a răspunde la cea de a doua parte a celei de a doua întrebări, pentru
         că, în privința unei operațiuni de import, răspunsul reiese deja de la punctul 54 din prezenta hotărâre. În schimb, în cazul
         în care ar fi vorba despre un transfer, persoana care trebuie să dețină o autorizație, și anume cesionarul, este indicată
         la articolul 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare.

      58      Articolul 297 din regulamentul de aplicare prevede că, în cazul transferării mărfurilor în interiorul Comunității, cesionarul
         trebuie să dețină o autorizație eliberată în conformitate cu articolul 291 din acest regulament. Articolul 1a din respectivul
         regulament prevede că, în sensul aplicării în special a articolelor 291-308 din același regulament, țările din cadrul Uniunii
         Economice Benelux se consideră ca fiind un singur stat membru.

      59      Trespa susține, în observațiile prezentate Curții, că este vorba despre un transfer în sensul articolului 297 din regulamentul
         de aplicare de fiecare dată când există un transfer al posesiei mărfurilor importate.

      60      În schimb, Comisia consideră că un astfel de transfer există numai în cazul transferului proprietății mărfurilor respective.

      61      Nova sugerează că nu există transfer în interiorul Comunității pentru motivul că Regatul Belgiei și Regatul Țărilor de Jos
         trebuie considerate ca fiind un singur stat membru în sensul articolului 1a din regulamentul de aplicare.

      62      Această ultimă sugestie nu poate fi reținută. Într‑adevăr, rezultă din jurisprudența Curții cu privire la interpretarea unei
         dispoziții care a precedat articolului 297 din regulamentul de aplicare, dar care utiliza termeni identici, că transferarea
         mărfurilor în interiorul Comunității privește atât transferul care are loc dintr‑un stat membru în altul, cât și pe cel care
         are loc în interiorul unui singur stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 1989, Chimica del Friuli și
         alții, 248/88, 254/88-258/88, 309/88 și 316/88, Rec., p. 2837, dispozitivul). Prin urmare, articolul 1a din regulamentul de
         aplicare nu este pertinent pentru definirea noțiunii „transfer”.

      63      În ceea ce privește problema dacă noțiunea „transfer” avută în vedere la articolul 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare
         se referă la transferul proprietății asupra mărfurilor sau la transferul posesiei asupra acestora, răspunsul nu rezultă în
         mod clar nici din textul regulamentului menționat, nici din Codul vamal. Astfel, această noțiune este enumerată împreună cu
         „revânzarea” și cu „utilizarea” la articolul 29 alineatul (1) litera (c) din Codul vamal și este menționată ca fiind o alternativă
         la „punerea din nou la dispoziția proprietarului” la articolul 295 alineatul (1) punctul 2 literele (c) și (d) din regulamentul
         de aplicare.

      64      În plus, nici compararea diverselor versiuni lingvistice ale regulamentului de aplicare nu arată că legiuitorul a urmărit
         să indice cu precizie dacă este vorba despre transferul proprietății sau despre transferul posesiei asupra mărfurilor. Astfel,
         noțiunea menționată este exprimată, cu titlu de exemplu, prin cuvintele „cesión” în limba spaniolă, „Übertragung” în limba
         germană, „transfer” în limba engleză, „cessione” în limba italiană și „overdracht” în limba olandeză.

      65      În orice caz, problema dacă este vorba despre un transfer al proprietății sau despre un transfer al posesiei nu este concludentă
         pentru a hotărî dacă există transfer în interiorul Comunității în sensul articolului 297 alineatul (1) din regulamentul de
         aplicare. În schimb, din obiectivul acestui regulament reiese că ceea ce este important este transferul către cesionar al
         obligațiilor privind mărfurile care fac obiectul transferului. În acest scop, cesionarul trebuie să dețină o autorizație eliberată
         în conformitate cu articolul 291 din regulamentul menționat.

      66      Astfel, articolul 298 alineatele (4) și (5) și articolul 300 al doilea paragraf din regulamentul de aplicare prevăd că, de
         la data transferării mărfurilor, obligațiile care decurg din articolele 291-304 din regulamentul de aplicare se transferă
         de la cedent către cesionar și că acesta din urmă este obligat să înscrie mărfurile cedate în evidențele sale.

      67      Rezultă că un transfer de mărfuri, în sensul articolului 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare, poate avea loc numai
         între persoanele care sunt titulari ai autorizației pentru destinație finală, și anume persoanele care au sau care aveau intenția
         să dea mărfurilor care fac obiectul transferului destinația finală precizată.

      68      Într‑o situație precum cea din acțiunea principală, și anume în cazul în care formalitățile vamale sunt efectuate în Belgia,
         iar mărfurile sunt transportate ulterior în Țările de Jos, nu s‑ar putea considera că a avut loc un transfer de mărfuri în
         interiorul Comunității, în sensul articolului 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare, dacă persoana autorizată acționează
         pe seama importatorului final, verificarea acestui fapt fiind de competența instanței de trimitere. Simplul fapt că mărfurile
         au fost importate și vămuite în Belgia, apoi transportate în Țările de Jos nu poate conduce la stabilirea existenței unui
         transfer în sensul acestei dispoziții.

      69      Din cele ce precedă reiese că la a doua întrebare trebuie să se răspundă că articolul 297 alineatul (1) din regulamentul de
         aplicare trebuie interpretat în sensul că nu există transfer de mărfuri în interiorul Comunității atunci când mărfurile sunt
         importate în Belgia, iar apoi sunt transportate în Țările de Jos dacă persoana autorizată acționează pe seama importatorului
         final, verificarea acestui fapt fiind de competența instanței de trimitere. Simplul fapt că mărfurile au fost importate și
         vămuite în Belgia, apoi transportate în Țările de Jos nu poate conduce la stabilirea existenței unui transfer în sensul acestei
         dispoziții. În cazul unui transfer, cesionarul trebuie să dețină o autorizație eliberată în conformitate cu articolul 291
         din regulamentul menționat.

       Cu privire la a treia întrebare
      70      Prin intermediul celei de a treia întrebări formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 297
         alineatul (1) din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că noțiunea „cesionar”, prevăzută la acest articol,
         are în vedere comisionarul în vamă care efectuează formalitățile vamale pe seama importatorului.

      71      Astfel cum susțin în mod întemeiat părțile din acțiunea principală, guvernul belgian și Comisia, răspunsul la această întrebare
         trebuie să fie negativ.

      72      Într-adevăr, cesionarul este persoana care dobândește de la cedent dreptul sau bunul transferat. Astfel, noțiunea „cesionar”
         în sensul articolului 297 alineatul (1) din regulamentul de aplicare are în vedere persoana care dobândește de la cedent mărfurile
         care beneficiază, la momentul punerii în liberă circulație, de un tratament tarifar favorabil datorită destinației lor finale,
         dar care nu au primit încă această destinație la data transferului.

      73      Or, un comisionar în vamă, precum cel în cauză în acțiunea principală, care vămuiește mărfuri necomunitare pe seama importatorului
         este reprezentantul acestuia din urmă în relația cu autoritățile vamale în sensul articolului 5 din Codul vamal, în timp ce
         importatorul este persoana care importă mărfurile pentru punerea în liberă circulație în sensul articolului 291 din regulamentul
         de aplicare.

      74      Din cele ce precedă rezultă că la cea de a treia întrebare trebuie să se răspundă că articolul 297 alineatul (1) din regulamentul
         de aplicare trebuie interpretat în sensul că noțiunea „cesionar”, prevăzută la acest articol, nu are în vedere comisionarul
         în vamă care efectuează formalitățile vamale pe seama importatorului.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      75      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Articolul 291 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Consiliului din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții
            de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat
            prin Regulamentul (CE) nr. 89/97 al Comisiei din 20 ianuarie 1997, trebuie interpretat în sensul că noțiunea „persoană care
            importă sau care dispune importul mărfurilor”, prevăzută la acest articol, are în vedere persoana căreia îi este destinată
            marfa și care are intenția de a‑i da destinația finală precizată, indiferent dacă aceasta efectuează declarația vamală în
            nume propriu sau este reprezentată în acest scop în sensul articolului 5 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului
            din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar. Noțiunea menționată nu are în vedere reprezentantul acestei
            persoane în relația cu autoritățile vamale, cu excepția situațiilor în care s‑ar prezuma că persoana menționată a acționat
            în nume propriu și pe seama sa în temeiul articolului 5 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2913/92 și ar
            trebui, prin urmare, considerată importator.
      2)      Articolul 297 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 89/97, trebuie
            interpretat în sensul că nu există transfer de mărfuri în interiorul Comunității atunci când mărfurile sunt importate în Belgia,
            iar apoi sunt transportate în Țările de Jos dacă persoana autorizată acționează pe seama importatorului final, verificarea
            acestui fapt fiind de competența instanței de trimitere. Simplul fapt că mărfurile au fost importate și vămuite în Belgia,
            apoi transportate în Țările de Jos nu poate conduce la stabilirea existenței unui transfer în sensul acestei dispoziții. În
            cazul unui transfer, cesionarul trebuie să dețină o autorizație eliberată în conformitate cu articolul 291 din regulamentul
            menționat.
      3)      Articolul 297 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 89/97, trebuie
            interpretat în sensul că noțiunea „cesionar”, prevăzută la acest articol, nu are în vedere comisionarul în vamă care efectuează
            formalitățile vamale pe seama importatorului.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții din data de 15 iunie 1976. # John Mills împotriva Băncii Europene de Investiții. # Cauza 110-75.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 25 iunie 1997. # Proces penal împotriva René Kieffer și Romain Thill. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de police de Luxemburg - Marele Ducat al Luxemburgului. # Libera circulație a mărfurilor- Măsuri cu efect echivalent - Regulamentul (CEE) nr. 3330/91. # Cauza C-114/96.