title: Hotărârea Curții (camera a doua) din 16 ianuarie 2014. # UAB "Juvelta" împotriva VĮ "Lietuvos prabavimo rūmai". # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas - Lituania. # Libera circulație a mărfurilor - Articolul 34 TFUE - Restricţii cantitative la import - Măsuri cu efect echivalent - Comercializarea articolelor din metale prețioase - Marcă - Cerințe impuse de reglementarea statului membru de import. # Cauza C-481/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      16 ianuarie 2014 (
            *1
         )
      „Libera circulație a mărfurilor — Articolul 34 TFUE — Restricții cantitative la import — Măsuri cu efect echivalent — Comercializarea articolelor din metale prețioase — Marcă — Cerințe impuse de reglementarea statului membru de import”
      În cauza C‑481/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lituania), prin decizia din 27 septembrie 2012, primită de Curte la 25 octombrie 2012, în procedura

         UAB „Juvelta”

      împotriva

         VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai”,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, și domnii J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot și A. Arabadjiev, judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru UAB „Juvelta”, de A. Astauskienė, advokatė;

               —

               pentru guvernul lituanian, de D. Kriaučiūnas și de R. Krasuckaitė, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A. Steiblytė și de G. Wilms, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 34 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între UAB „Juvelta” (denumită în continuare „Juvelta”), pe de o parte, și VĮ Lietuvos prabavimo rūmai (Biroul de Control lituanian), pe de altă parte, având ca obiect decizia acestuia din urmă de a impune Juvelta aplicarea, de către un birou public independent autorizat, a unor mărci conforme cu cerințele reglementării lituaniene pe articolele din aur pe care aceasta le comercializează.

         Cadrul juridic

               3

               Potrivit articolului 3 alineatul 21 din Legea Republicii Lituania privind controlul metalelor prețioase și al pietrelor prețioase (Lietuvos Respublikos tauriųjų metalų ir brangakmenių valstybinės priežiūros įstatymas), în versiunea aplicabilă în litigiul principal (denumită în continuare „Legea privind controlul”), marca națională a VĮ Lietuvos prabavimo rūmai este o marcă stabilită de statele din Spațiul Economic European (SEE) și de Republica Turcia care atestă că articolele pe care a fost aplicată au fost controlate și marcate de un birou de control independent și autorizat de statul vizat și sunt conforme cu titlul exprimat în cifre arabe în cadrul mărcii și care menționează conținutul de metal prețios în părți la mie din masa aliajului.

               4

               În temeiul articolului 17 alineatul 1 din legea menționată, pe articolele din metale prețioase și pe pietrele prețioase importate în Lituania, VĮ Lietuvos prabavimo rūmai trebuie să aplice marca națională a acestui stat.

               5

               Articolul 17 alineatul 2 punctul 2 din legea menționată prevede că articolele din metale prețioase și pietrele prețioase importate din alt stat, respectiv dintr‑un stat al SEE sau din Republica Turcia, unde introducerea lor pe piață este autorizată, pot fi comercializate fără marca VĮ Lietuvos prabavimo rūmai sau fără certificat de calitate dacă acestea au fost controlate și s‑a aplicat marca unui birou de control independent autorizat de acest stat și poartă marca de responsabilitate obligatorie înregistrată în acest stat și aplicată cu ocazia fabricării lor.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               6

               Juvelta este o societate care desfășoară în special o activitate de comerț cu amănuntul de bijuterii realizate din metale prețioase.

               7

               În urma unei inspecții, funcționari ai VĮ Lietuvos prabavimo rūmai au stabilit că o parte (355 de unități) dintre articolele din aur controlate nu erau conforme cu cerințele prevăzute la articolul 17 alineatul 2 punctul 2 din Legea privind controlul.

               8

               Prin procesul‑verbal de inspecție nr. 04‑13‑41 din 15 martie 2011, în care s‑au consemnat rezultatele inspecției menționate, VĮ Lietuvos prabavimo rūmai a dispus ca Juvelta să solicite unui birou de control public independent și autorizat marcarea articolelor din aur pe care le comercializa cu mărci conforme cu cerințele din reglementarea lituaniană.

               9

               Rezultă din acest proces‑verbal că pe articolele în cauză s‑au aplicat mărci de către un birou de control independent autorizat de Republica Polonă, dar că, potrivit VĮ Lietuvos prabavimo rūmai, mărcile nu erau conforme cu cerințele de la articolul 17 alineatul 2 punctul 2 din Legea privind controlul coroborat cu articolul 3 alineatul 21 din legea menționată, pentru motivul că cifra arabă „3” care figura pe acestea nu indica conținutul de metal prețios respectiv, exprimat în unități la mie din masa aliajului.

               10

               În această privință, instanța de trimitere arată că nu se contestă că, în Republica Polonă, mențiunea cifrei „3” în cadrul unei astfel de mărci este destinată să indice articolele din metale prețioase al căror titlu, exprimat în unități la mie din masa aliajului, este 585.

               11

               În plus, această instanță arată că Juvelta a efectuat o marcare suplimentară a articolelor vizate prin aplicarea pe acestea a mențiunii „585”, destinată să indice titlul acestor articole sub o formă care să poată fi înțeleasă de consumatorii lituanieni.

               12

               Ulterior formulării unei acțiuni împotriva acestui proces‑verbal la directorul VĮ Lietuvos prabavimo rūmai, care, prin decizia nr. 1.5‑264 din 15 aprilie 2011, a respins‑o, confirmând validitatea procesului‑verbal amintit, Juvelta a solicitat Vilniaus apygardos administracinis teismas anularea procesului‑verbal menționat și a acestei decizii. Acțiunea a fost respinsă printr‑o hotărâre din 18 august 2011.

               13

               Juvelta a introdus apel împotriva acestei hotărâri în fața instanței de trimitere.

               14

               În acest context, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 34 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că interzice o reglementare națională potrivit căreia, în cazul vânzării într‑un stat membru al Uniunii Europene a unor articole din aur importate din alt stat membru, a căror introducere pe piața statului de proveniență este permisă, este necesară aplicarea pe aceste articole a unei mărci a unui birou independent de control autorizat de un stat membru care să confirme că articolul inscripționat a fost controlat de acel birou și să ofere clienților din statul membru importator informații pe care aceștia să le poată înțelege cu privire la titlu, în cazurile în care asemenea informații privind titlul sunt oferite printr‑o marcare distinctă, suplimentară, ștanțată pe același articol din aur?

                        2)

                        În raport cu răspunsul la prima întrebare, este relevant că, în cazul de față, marca suplimentară privind titlul articolelor din aur care poate fi înțeleasă de clienții din statul membru importator (de exemplu marcajul din trei cifre arabe «585») nu a fost aplicată de un birou independent de marcare autorizat de un stat membru al Uniunii Europene, deși informația cuprinsă în marcă corespunde în ceea ce privește conținutul cu cea specificată în simbolul ștanțat pe același articol de către biroul independent de marcare autorizat de statul membru de origine (de exemplu marcarea cu cifra arabă «3» aplicată în statul membru de origine reprezintă, conform dispozițiilor legale ale acestuia, titlul 585)?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               15

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 34 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia, pentru a putea fi comercializate pe piața unui stat membru, articolele din metale prețioase importate dintr‑un alt stat membru în care comercializarea lor este autorizată și pe care s‑a aplicat o marcă în conformitate cu reglementarea din acest al doilea stat membru, atunci când indicațiile privind titlul acestor articole care figurează în cadrul mărcii respective nu sunt conforme cu dispozițiile reglementării din primul stat membru, trebuie marcate din nou de către un organism de control independent autorizat de acest din urmă stat membru, prin intermediul unei mărci care confirmă că aceste articole au fost controlate și care indică titlul lor în conformitate cu prevederile menționate.

               16

               Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, orice reglementare comercială a statelor membre de natură să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea comerțului din interiorul Uniunii trebuie considerată o măsură cu efect echivalent unor restricții cantitative în sensul articolului 34 TFUE (a se vedea printre altele Hotărârea din 11 iulie 1974, Dassonville, 8/74, Rec., p. 837, punctul 5, și Hotărârea din 2 decembrie 2010, Ker‑Optika, C-108/09, Rep., p. I-12213, punctul 47).

               17

               Astfel, obstacolele în calea liberei circulații a mărfurilor care rezultă, în lipsa armonizării legislațiilor, din aplicarea la mărfuri provenite din alte state membre, unde sunt produse și comercializate în mod legal, a unor norme privind condițiile pe care trebuie să le îndeplinească aceste mărfuri, chiar dacă aceste norme sunt aplicabile fără deosebire tuturor produselor, constituie măsuri cu efect echivalent, interzise de articolul 34 TFUE, în cazul în care această aplicare nu poate fi justificată printr‑un scop de interes general de natură să prevaleze asupra cerințelor liberei circulații a mărfurilor (a se vedea Hotărârea din 22 iunie 1982, Robertson și alții, 220/81, Rec., p. 2349, punctul 9, Hotărârea din 15 septembrie 1994, Houtwipper, C-293/93, Rec., p. I-4249, punctul 11, precum și Hotărârea din 21 iunie 2001, Comisia/Irlanda, C-30/99, Rec., p. I-4619, punctul 26).

               18

               În această privință, Curtea a stabilit deja că o reglementare națională care impune ca articolele din metale prețioase importate din alte state membre în care sunt comercializate legal și marcate în conformitate cu legislația statelor respective să fie supuse unei noi marcări în statul membru de import are drept efect sporirea dificultății și a costului importurilor (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Robertson și alții, punctul 10, Houtwipper, punctul 13, precum și Comisia/Irlanda, punctul 27).

               19

               Reglementarea în discuție în litigiul principal se găsește în aceeași situație. Astfel, în temeiul acesteia, articolele din metale prețioase și pietrele prețioase care poartă o marcă ale cărei indicații nu sunt conforme cu prevederile reglementării respective nu pot fi comercializate în Lituania decât după ce au fost marcate din nou în acest stat membru.

               20

               În consecință, o astfel de reglementare constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import, interzisă prin articolul 34 TFUE.

               21

               În ceea ce privește posibilitatea de a justifica o astfel de măsură, Curtea a statuat deja că obligația importatorului de a aplica pe articolele din metale prețioase o marcă prin care se indică titlul este, în principiu, de natură să asigure o protecție eficace a consumatorilor și să promoveze corectitudinea tranzacțiilor comerciale (a se vedea Hotărârile citate anterior Robertson și alții, punctul 11, Houtwipper, punctul 14, precum și Comisia/Irlanda, punctul 29).

               22

               Însă, în acest context, Curtea a statuat de asemenea că un stat membru nu poate impune o nouă aplicare a unei mărci pe produse importate dintr‑un alt stat membru unde au fost comercializate legal și marcate în conformitate cu legislația acestui stat în cazul în care indicațiile oferite de marca de origine, indiferent de forma acesteia, sunt echivalente cu cele prevăzute de statul membru de import și pot fi înțelese de consumatorii din acesta (a se vedea Hotărârile citate anterior Robertson și alții, punctul 12, Houtwipper, punctul 15, precum și Comisia/Irlanda, punctele 30 și 69).

               23

               Pentru a determina dacă o indicație a titlului neprevăzută de o reglementare a unui stat membru oferă informații echivalente și care pot fi înțelese de consumatorii din acest stat, trebuie luate în considerare așteptările prezumate ale unui consumator mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Irlanda, citată anterior, punctul 32).

               24

               În ceea ce privește litigiul cu care este sesizată instanța de trimitere, trebuie arătat că s‑a stabilit că articolele în discuție în litigiul principal au fost marcate de un birou de control independent autorizat din Republica Polonă, în conformitate cu legislația acestui stat.

               25

               De asemenea, instanța de trimitere arată că nu se contestă că marca aplicată pe articolele respective precizează titlul acestora prin menționarea cifrei „3” și că, în Polonia, această mențiune este destinată să indice articolele din metale prețioase al căror titlu, exprimat în unități la mie din masa aliajului, este 585.

               26

               Rezultă că indicația oferită de mențiunea respectivă în ceea ce privește articolele din metale prețioase marcate în Polonia este echivalentă cu cea oferită de mențiunea „585” care figurează pe o marcă aplicată de un birou de control public independent și autorizat în Lituania, în conformitate cu reglementarea din acest din urmă stat.

               27

               În aceste condiții, trebuie să se verifice de asemenea dacă mențiunea cifrei „3” care figurează pe mărcile aplicate pe articolele în discuție în litigiul principal oferă o indicație care poate fi înțeleasă de un consumator lituanian mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat.

               28

               În această privință, este necesar să se constate că este posibil ca mențiunea respectivă să nu poată fi înțeleasă de un astfel de consumator, din moment ce, în principiu, nu se poate prezuma că acesta ar cunoaște sistemul polonez de indicare a titlurilor articolelor din metale prețioase.

               29

               Totuși, deși efectele restrictive ale reglementării în discuție în litigiul principal pot fi astfel justificate prin obiectivul de asigurare a unei protecții eficace a consumatorilor lituanieni prin prezentarea indicațiilor privind titlul articolelor din metale prețioase importate în Lituania care să poată fi înțelese de ei, o astfel de justificare nu poate fi admisă decât dacă reglementarea menționată este proporțională cu obiectivul pe care îl urmărește, respectiv dacă aceasta poate conduce la realizarea acestui obiectiv, însă nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea lui.

               30

               În consecință, trebuie analizat dacă obiectivul menționat poate fi atins prin măsuri care restrâng mai puțin schimburile de articole din metale prețioase în interiorul Uniunii decât impunerea unei noi marcări în statul membru de import, prevăzută de reglementarea menționată.

               31

               În acest context, trebuie amintit că, astfel cum indică instanța de trimitere, în scopul exprimării titlului articolelor în discuție în litigiul principal sub o formă care poate fi înțeleasă de consumatorii lituanieni, Juvelta a efectuat o marcare suplimentară a articolelor vizate prin înscrierea pe ele a mențiunii „585”, acest număr corespunzând titlului articolelor respective, exprimat în părți la mie din masa aliajului.

               32

               Or, trebuie să se constate că o astfel de marcare este de natură să îndeplinească obiectivul urmărit de reglementarea în discuție în litigiul principal și constituie o măsură care restrânge mai puțin circulația articolelor din metale prețioase în cadrul Uniunii decât noua marcare impusă prin această reglementare, cu condiția ca indicațiile oferite prin această marcare să corespundă celor care figurează pe marca aplicată pe articolele vizate de un organism de control independent autorizat de statul membru de export al acestora.

               33

               În plus, trebuie arătat că, în afară de o marcare suplimentară precum cea în discuție în litigiul principal, alte măsuri, precum prezența obligatorie la locul comercializării articolelor din metale prețioase provenite din alte state membre a unor tabele de corespondență autorizate de un organism de control independent al statului membru de import prin care să se informeze consumatorii în legătură cu mărcile titlurilor din alte state membre și echivalența lor în statul membru respectiv sau obligația de a aplica pe aceste articole o etichetă care să menționeze toate indicațiile impuse prin reglementarea din același stat membru, ar putea constitui măsuri suficiente pentru a permite asigurarea unei protecții eficace a consumatorilor.

               34

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 34 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia, pentru a putea fi comercializate pe piața unui stat membru, articolele din metale prețioase importate dintr‑un alt stat membru în care comercializarea lor este autorizată și pe care s‑a aplicat o marcă în conformitate cu reglementarea din acest al doilea stat membru, atunci când indicațiile privind titlul acestor articole care figurează în cadrul mărcii respective nu sunt conforme cu dispozițiile reglementării din primul stat membru, trebuie marcate din nou de către un organism de control independent și autorizat de acest din urmă stat membru, prin intermediul unei mărci care confirmă că aceste articole au fost controlate și care indică titlul lor în conformitate cu prevederile menționate.

         Cu privire la a doua întrebare

               35

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă împrejurarea că o marcare suplimentară a articolelor din metale prețioase importate, destinată să ofere indicații privind titlul acestor articole sub o formă care poate fi înțeleasă de consumatorii din statul membru de import, nu a fost efectuată de un organism de control independent și autorizat dintr‑un stat membru are vreo incidență asupra răspunsului dat la prima întrebare.

               36

               În această privință, trebuie arătat că, în măsura în care articolele în discuție în litigiul principal au făcut obiectul numai al unei marcări suplimentare în raport cu marca privind titlul aplicată de un birou de control independent și autorizat de statul membru exportator, în speță Republica Polonă, funcția de garanție a acestei mărci este îndeplinită (a se vedea în acest sens Hotărârea Houtwipper, citată anterior, punctul 19).

               37

               Astfel, situația în discuție în litigiul principal trebuie diferențiată de cea în care articolele din metale prețioase sunt marcate chiar de producători în statul membru de export. Această din urmă situație poate face posibile fraudele, pe care, în lipsa unei reglementări a Uniunii, statele membre, care dispun de o largă putere de apreciere, trebuie să le prevină prin adoptarea unor măsuri pe care le consideră adecvate în această privință (a se vedea în acest sens Hotărârea Houtwipper, citată anterior, punctele 20-22).

               38

               Indicațiile oferite de o marcare suplimentară precum cea în discuție în litigiul principal trebuie să corespundă, în orice caz, celor care figurează pe marca aplicată pe articolele vizate de un organism de control independent autorizat de statul membru de export.

               39

               Or, astfel cum reiese din decizia de trimitere, precum și de la punctele 25 și 26 din prezenta hotărâre, această situație se regăsește în cauza principală.

               40

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că împrejurarea că o marcare suplimentară a articolelor din metale prețioase importate, destinată să ofere indicații privind titlul acestor articole sub o formă care poate fi înțeleasă de consumatorii din statul membru de import, nu a fost efectuată de un organism de control independent și autorizat dintr‑un stat membru nu are nicio incidență asupra răspunsului dat la prima întrebare în cazul în care o marcă privind titlul a fost aplicată prealabil pe articolele respective de către un birou de control independent și autorizat de statul membru de export, iar indicațiile oferite prin respectiva marcare sunt conforme cu cele care figurează pe această marcă.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               41

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                           1)

                           Articolul 34 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia, pentru a putea fi comercializate pe piața unui stat membru, articolele din metale prețioase importate dintr‑un alt stat membru în care comercializarea lor este autorizată și pe care s‑a aplicat o marcă în conformitate cu reglementarea din acest al doilea stat membru, atunci când indicațiile privind titlul acestor articole care figurează în cadrul mărcii respective nu sunt conforme cu dispozițiile reglementării din primul stat membru, trebuie marcate din nou de către un organism de control independent și autorizat de acest din urmă stat membru, prin intermediul unei mărci care confirmă că aceste articole au fost controlate și care indică titlul lor în conformitate cu prevederile menționate.

                           2)

                           Împrejurarea că o marcare suplimentară a articolelor din metale prețioase importate, destinată să ofere indicații privind titlul acestor articole sub o formă care poate fi înțeleasă de consumatorii din statul membru de import, nu a fost efectuată de un organism de control independent și autorizat dintr‑un stat membru nu are nicio incidență asupra răspunsului dat la prima întrebare în cazul în care o marcă privind titlul a fost aplicată prealabil pe articolele respective de către un birou de control independent și autorizat de statul membru de export, iar indicațiile oferite prin respectiva marcare sunt conforme cu cele care figurează pe această marcă.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: lituaniana.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 28 februarie 1989. # Erik van der Stijl și Geoffrey Cullington împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauze conexate 341/85, 251, 258, 259, 262 și 266/86, 222 și 232/87.


Hotărârea Curții din data de 6 octombrie 1993. # Gerardus Cornelis Ten Oever împotriva Stichting Bedrijfspensioenfonds voor het Glazenwassers- en Schoonmaakbedrijf. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Kantongerecht Utrecht - Țările de Jos. # Cauza C-109/91.


Hotărârea Curții din data de 17 decembrie 1970. # Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel împotriva Köster şi Berodt & Co. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Germania. # Cauza 25-70.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 27 iunie 2013.#Vodafone Malta ltd. și Mobisle Communications ltd. împotriva Avukat Ġenerali și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Qorti Kostituzzjonali.#Rețele și servicii de comunicații electronice – Directiva 2002/20/CE – Articolele 12 și 13 – Taxe administrative și taxe pentru drepturile de utilizare – Taxă aplicabilă operatorilor de telefonie mobilă – Legislație națională – Metodă de calcul al taxei – Procent din costurile plătite de utilizatori.#Cauza C-71/12.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C-71/12,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Qorti Kostituzzjonali (Malta), prin decizia din 17 ianuarie 2012, primită de Curte la 10 februarie 2012, în procedura
            Vodafone Malta ltd.,
            Mobisle Communications ltd.
            împotriva
            Avukat Ġenerali,
            Kontrollur tad-Dwana,
            Ministru tal-Finanzi,
            Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni,
            CURTEA (Camera a treia),
            compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte al Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a treia, și domnii E. Jarašiūnas (raportor), A. Ó Caoimh și C. G. Fernlund, judecători,
            avocat general: domnul N. Jääskinen,
            grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 ianuarie 2013,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Vodafone Malta ltd., de I. Refalo, de M. Refalo, de L. Hurst, de J. Pavia și de M. Borg, avukati, precum și de M. Hall, QC;
            – pentru Mobisle Communications ltd., de F. Galea Salomone, în calitate de agent, asistat de I. Gauci și de R. Tufigno, avukati;
            – pentru Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni, de L. Cassar Pullicino și de P. Micallef, avukati;
            – pentru guvernul maltez, de P. Grech, precum și de D. Mangion și de V. Buttigieg, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul spaniol, de N. Díaz Abad, în calitate de agent;
            – pentru guvernul francez, de G. de Bergues și de J.-S. Pilczer, în calitate de agenți;
            – pentru Ungaria, de M. Z. Fehér, precum și de K. Szíjjártó și de Á. Szílágyi, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de G. Braun și de K. Mifsud-Bonnici, precum și de L. Nicolae, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 12 și 13 din Directiva 2002/20/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (Directiva privind autorizarea) (JO L 108, p. 21, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 183).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Vodafone Malta ltd. (denumită în continuare „Vodafone Malta”) și Mobisle Communications ltd. (denumită în continuare „Mobisle Communications”), pe de o parte, și Avukat Ġenerali (procurorul general), Kontrollur tad-Dwana (Autoritatea de Control Vamal), Ministru tal-Finanzi (ministrul de finanțe) și Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni (Autoritatea pentru Comunicații din Malta), pe de altă parte, cu privire la perceperea unei accize.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Considerentele (30) și (31) ale Directivei privind autorizarea precizează:
            „(30)	Furnizorilor de servicii de comunicații electronice le pot fi impuse taxe administrative în vederea finanțării activităților autorității naționale de reglementare în domeniul gestionării sistemului de autorizare și al acordării dreptului de utilizare. Aceste taxe sunt limitate la acoperirea costurilor administrative efective aferente activităților în cauză. În acest sens, ar trebui să se asigure transparența în ceea ce privește veniturile și cheltuielile autorităților naționale de reglementare prin intermediul unui raport anual privind valoarea totală a taxelor colectate și a costurilor administrative înregistrate. Astfel, întreprinderile pot verifica dacă taxele și costurile administrative sunt echilibrate.
            (31) Regimul taxelor administrative nu ar trebui să denatureze concurența sau să creeze bariere în calea intrării pe piață. În cazul în care există un sistem de autorizare generală, costurile administrative, respectiv taxele administrative, vor putea fi percepute de la întreprinderi numai pentru acordarea drepturilor de utilizare a numerelor, a frecvențelor radio și a drepturilor de instalare a infrastructurii. Toate taxele administrative ar trebui să fie conforme cu principiile care reglementează sistemul de autorizare generală. Un exemplu de alternativă corectă, simplă și transparentă pentru aceste criterii de alocare a taxelor poate fi o schemă de distribuție bazată pe cifra de afaceri. În cazul în care taxele administrative sunt foarte scăzute, cheltuielile forfetare sau taxele care combină o bază forfetară cu elemente legate de cifra de afaceri pot, de asemenea, să fie adecvate.”
            4. Conform articolului 1 din Directiva privind autorizarea, intitulat „Obiectivul și sfera de aplicare”:
            „(1) Scopul prezentei directive este de a realiza o piață internă în domeniul rețelelor și serviciilor de comunicații electronice, prin armonizarea și simplificarea normelor și a condițiilor de autorizare, în vederea facilitării furnizării acestora pe întreg teritoriul Comunității.
            (2) Prezenta directivă se aplică autorizațiilor pentru furnizarea rețelelor și a serviciilor de comunicații electronice.”
            5. Articolul 2 alineatul (2) litera (a) din această directivă cuprinde următoarea definiție:
            „«autorizație generală» înseamnă un cadru legal instituit de un stat membru care garantează drepturi privind furnizarea de rețele și servicii de comunicații electronice și stabilește obligații specifice sectorului, care se pot aplica tuturor sau anumitor tipuri de rețele și servicii de comunicații electronice, în conformitate cu prezenta directivă.”
            6. Articolul 12 din directiva menționată, intitulat „Taxe administrative”, are următorul cuprins:
            „(1) Orice taxă administrativă impusă întreprinderilor care furnizează un serviciu sau o rețea în cadrul autorizației generale sau cărora li s-a acordat un drept de utilizare:
            (a) acoperă, în total, numai costurile administrative aferente gestionării, controlării și aplicării sistemului de autorizare generală, a drepturilor de utilizare și a obligațiilor specifice menționate la articolul 6 alineatul (2), care pot include costuri pentru cooperare, armonizare și standardizare internațională, analize de piață, monitorizarea conformității și alte controale de piață, precum și cheltuieli aferente lucrărilor de reglementare ce implică elaborarea și aplicarea legislației secundare și a deciziilor administrative, precum deciziile privind accesul și interconectarea, și
            (b) este impusă fiecărei întreprinderi în mod obiectiv, transparent și proporțional, astfel încât să se reducă la maximum costurile administrative suplimentare și taxele inerente.
            (2) Atunci când autoritățile naționale de reglementare impun taxe administrative, acestea publică o prezentare anuală a costurilor administrative și a valorii totale a taxelor percepute. Ajustările necesare se efectuează luând în considerare diferența dintre valoarea totală a taxelor și costurile administrative.”
            7. Articolul 13 din Directiva privind autorizarea, intitulat „Taxele pentru drepturile de utilizare și drepturile de instalare a infrastructurii”, prevede:
            „Statele membre pot permite autorității competente să impună taxe pentru drepturile de utilizare a frecvențelor radio sau a numerelor sau pentru drepturile de instalare a infrastructurii pe, deasupra sau sub proprietăți publice sau private care reflectă nevoia de a asigura utilizarea optimă a acestor resurse. Statele membre se asigură că aceste taxe sunt justificate în mod obiectiv, sunt transparente, nediscriminatorii și proporționale în ceea ce privește scopul în care sunt utilizate și iau în considerare obiectivele articolului 8 din Directiva 2002/21/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directivă-cadru) (JO L 108, p. 33, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195)].”
            Dreptul maltez
            8. Legea nr. II din 2005 – Legea de execuție a măsurilor bugetare și privind alte măsuri administrative (Att Numru II ta’1-2005 – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra) ( Gazzetta tal-Gvern ta’ Malta  nr. 17,734 din 1 martie 2005, denumită în continuare „Legea nr. II din 2005”) instituie, la articolul 40, o acciză de 3 % asupra serviciilor de telefonie mobilă (abonamente și cartele de reîncărcare preplătite) și stabilește, la articolul 41, normele referitoare la aceste servicii.
            9. Articolul 41 din Legea nr. II din 2005, referitor la normele amintite, are următorul cuprins:
            „Secțiunea G
            Norme privind serviciile de telefonie mobilă
            1. Prezentele norme se intitulează «Norme privind serviciile de telefonie mobilă».
            2. Prezentele norme se aplică tuturor veniturilor generate de serviciile de telefonie mobilă, în conformitate cu norma nr. 4.
            3. Operatorii de telefonie mobilă trebuie să se înregistreze la autoritatea de control în conformitate cu Legea privind accizele, denumită în continuare «legea».
            4. Acciza se va calcula asupra tuturor plăților percepute de operatorii de telefonie mobilă în schimbul serviciilor lor, inclusiv abonamentele și cartelele de reîncărcare;
            considerând că noțiunea «operator» are aceeași semnificație cu cea prevăzută la articolul 2 din Legea (de reglementare a) comunicațiilor electronice;
            considerând de asemenea că nu trebuie să fie percepută nicio acciză pentru următoarele servicii:
            (a) comunicații în roaming (intrări);
            (b) venituri din interconectare;
            (c) donații de natură pecuniară transferate de la donator la beneficiar prin intermediul unor servicii oferite de operatorul de telefonie mobilă;
            (d) comunicații gratuite.
            5. Persoana, întreprinderea sau societatea înregistrată în mod corespunzător la autoritatea de control este responsabilă de plata accizei, astfel cum este definită la articolul 3 din lege, la termenul la care această plată devine scadentă.
            6. (1)	 Registrele privind veniturile generate de serviciile supuse accizei în aplicarea prezentelor norme sunt ținute la dispoziția autorității de control pentru orice verificare necesară.
            (2) Autorității de control i se furnizează o declarație periodică cu privire la detaliile oricărui venit generat de serviciile supuse accizei în aplicarea prezentelor norme, pentru orice perioadă care poate fi stabilită de autoritatea de control.
            (3) Perioada contabilă este de trei luni sau poate avea o durată mai lungă, care poate fi prevăzută de autoritatea de control sau poate fi autorizată, dispusă sau prevăzută în alt mod, iar autorității de control i se prezintă o notă de informare în termen de 30 de zile de la sfârșitul perioadei contabile care face obiectul raportului.
            (4) Persoana care nu respectă dispozițiile prezentelor norme săvârșește o contravenție și este obligată, în cazul în care este declarată vinovată, la plata unei amenzi care nu poate depăși 500 de lire.”
            Litigiul principal și întrebarea preliminară
            10. Vodafone Malta și Mobisle Communications sunt operatori în sectorul telecomunicațiilor din Malta, unde sunt titulare ale unei autorizații generale de furnizare de servicii de telefonie mobilă.
            11. Din decizia de trimitere reiese că, la 19 aprilie 2005, Vodafone Malta și Mobisle Communications au inițiat, la Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (Camera întâi a Tribunalului Civil), o procedură având ca obiect anularea articolelor 40 și 41 din Legea nr. II din 2005, susținând că articolele menționate, întrucât pun în aplicare perceperea unei accize asupra anumitor servicii de telefonie mobilă, sunt contrare articolelor 12 și 13 din Directiva privind autorizarea.
            12. Instanța de prim grad a respins acțiunile Vodafone Malta și Mobisle Communications. Aceasta a considerat, pe de o parte, că perceperea accizei contestate nu era contrară Directivei privind autorizarea, întrucât nu priva statele membre de posibilitatea de a percepe alte taxe asupra serviciilor prestate de operatorii de telecomunicații decât cele vizate de directivă. Instanța de prim grad a considerat, pe de altă parte, că, dat fiind că acciza menționată este calculată nu asupra cifrei de afaceri a operatorului, ci doar asupra prețului anumitor servicii de consum furnizate de operator utilizatorilor, faptul generator al accizei era nu autorizația de a furniza serviciul acordată operatorului, ci consumul serviciului respectiv.
            13. La 10 decembrie 2008, Vodafone Malta și Mobisle Communications au atacat hotărârea amintită la Qorti Kostituzzjonali. Ele susțin din nou, în fața acestei instanțe, că acciza în cauză trebuie să fie anulată întrucât este contrară Directivei privind autorizarea, statele membre neputând impune alte taxe sau impozite decât cele prevăzute de această directivă și taxele cu aplicabilitate generală.
            14. Or, potrivit acestora, acciza asupra serviciilor de telefonie mobilă în cauză nu corespunde unei taxe cu aplicabilitate generală, ci este o taxă de natură specifică care nu vizează decât operatorii de telefonie mobilă.
            15. Pârâții din litigiul principal susțin că acciza prevăzută de Legea nr. II din 2005 este diferită și distinctă de taxele administrative menționate la articolele 12 și 13 din Directiva privind autorizarea. Aceștia apreciază că este vorba despre o taxă bazată pe consumul de servicii de către utilizator care este colectată de întreprinderea în cauză și că acciza respectivă se distinge de taxele analizate în Hotărârea din 18 septembrie 2003, Albacom și Infostrada (C-292/01 și C-293/01, Rec., p. I-9449).
            16. În lumina Hotărârii din 8 septembrie 2005, Mobistar și Belgacom Mobile (C-544/03 și C-545/03, Rec., p. I-7723), Qorti Kostituzzjonali a emis anumite îndoieli cu privire la domeniul de aplicare al Directivei priv ind autorizarea și ridică problema dacă această directivă exclude sau nu exclude perceperea unei taxe care privește în mod direct anumite servicii prestate de operatorii de telecomunicații mobile.
            17. În aceste condiții, Qorti Kostituzzjonali a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Dispozițiile Directivei [privind autorizarea] și în special articolele 12 și 13 interzic unui stat membru să impună o sarcină fiscală operatorilor de telecomunicații mobile, mai exact:
            (a) o taxă, denumită «acciză», introdusă prin legislația națională,
            (b) calculată ca procent din plățile percepute de către operatorii de telefonie mobilă de la utilizatorii lor în schimbul serviciilor pe care le furnizează, cu excepția serviciilor scutite prin lege,
            (c) plătită în mod individual operatorilor de telefonie mobilă de către utilizatorii acestora și ulterior transferată de toți operatorii de servicii de telefonie mobilă către autoritatea de control vamal, fiind datorată numai de acești operatori, iar nu de celelalte întreprinderi, inclusiv de cele care furnizează rețele de comunicații electronice și alte servicii?”
            Cu privire la întrebarea preliminară
            18. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolele 12 și 13 din Directiva privind autorizarea trebuie interpretate în sensul că se opun reglementării unui stat membru, precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia operatorii care furnizează servicii de telefonie mobilă datorează o taxă denumită „acciză” care corespunde unui procent din plățile pe care le percep de la utilizatorii serviciilor respective.
            19. Cu titlu introductiv, trebuie să se arate că articolul 13 din Directiva privind autorizarea se referă la modalitățile de impunere a taxelor pentru drepturile de utilizare a frecvențelor radio sau a numerelor sau pentru drepturile de instalare a infrastructurii pe, deasupra sau sub proprietăți publice sau private. În schimb, astfel cum reiese din decizia de trimitere, perceperea unei taxe intitulate „acciză”, calculată asupra tuturor plăților percepute de operatorii de telefonie mobilă pentru serviciile lor, precum cea care face obiectul litigiului principal, este legată de „furnizarea de servicii de telefonie mobilă”. În consecință, articolul 13 din Directiva privind autorizarea nu este relevant în litigiul principal.
            20. În ceea ce privește articolul 12 din Directiva privind autorizarea, trebuie amintit că această directivă prevede nu numai norme referitoare la procedurile de acordare a autorizațiilor generale sau a drepturilor de utilizare a frecvențelor radio sau a numerelor și la conținutul autorizațiilor respective, ci și norme referitoare la natura și chiar la întinderea obligațiilor pecuniare legate de procedurile menționate, pe care statele membre le pot impune întreprinderilor din sectorul serviciilor de comunicații electronice (a se vedea prin analogie Hotărârea Albacom și Infostrada, citată anterior, punctele 35 și 36, precum și Hotărârea din 21 iulie 2011, Telefónica de España, C-284/10, Rep., p. I-6991, punctul 18).
            21. În această privință, reiese din textul articolului 12 din Directiva privind autorizarea că statele membre nu pot impune întreprinderilor care furnizează un serviciu sau o rețea în cadrul autorizației generale sau cărora li s-a acordat un drept de utilizare a frecvențelor radio sau a numerelor decât taxe administrative care acoperă costurile administrative aferente gestionării, controlării și aplicării sistemului de autorizare generală, taxe de utilizare și obligații specifice menționate la articolul 6 alineatul (2) din directiva amintită.
            22. Taxele administrative prevăzute la articolul 12 din Directiva privind autorizarea au, prin urmare, un caracter remuneratoriu, întrucât, pe de o parte, nu pot fi impuse decât pentru serviciile administrative prestate de autoritățile naționale de reglementare în favoarea operatorilor de comunicații electronice în temeiul, printre altele, al autorizației generale sau al acordării unui drept de utilizare a frecvențelor radio sau a numerelor și, pe de altă parte, trebuie să acopere costurile administrative ocazionate de serviciile menționate.
            23. Astfel, potrivit jurisprudenței constante a Curții, în ceea ce privește în special taxele administrative impuse de statele membre operatorilor titulari ai autorizației generale în temeiul articolului 12 din Directiva privind autorizarea, acestea nu pot avea ca obiect decât acoperirea taxelor administrative legate de patru activități administrative, și anume eliberarea, gestionarea, controlarea și aplicarea sistemului de autorizare generală (a se vedea prin analogie Hotărârea Telefónica de España, citată anterior, punctul 22).
            24. Rezultă din elementele care precedă că o taxă al cărei fapt generator este legat de procedura de autorizare generală care permite accesul la piața serviciilor de comunicații electronice intră în domeniul de aplicare al articolului 12 din Directiva privind autorizarea. Statele membre trebuie să asigure ca o astfel de taxă administrativă să nu fie impusă decât în scopurile menționate la articolul 12 din Directiva privind autorizarea și să respecte condițiile prevăzute de acesta.
            25. În schimb, o taxă al cărei fapt generator nu este legat de procedura de autorizare generală care permite accesul la piața serviciilor de comunicații electronice, ci este legat de utilizarea serviciilor de telefonie mobilă furnizate de operatori, și care este suportată în cele din urmă de utilizatorul acestora nu intră în domeniul de aplicare al articolului 12 din Directiva privind autorizarea.
            26. Astfel, trebuie arătat că, la punctele 35 și 36 din Ordonanța din 15 decembrie 2010, Agricola Esposito (C-492/09), Curtea a considerat că Directiva privind autorizarea nu se aplică unei taxe pe utilizarea de echipamente terminale pentru comunicații radio mobile terestre publice, dat fiind că aceasta nu avea ca bază impozabilă furnizarea de rețele și de servicii de comunicații electronice și că utilizarea privată a unui serviciu de telefonie mobilă de către un abonat nu presupunea furnizarea unei rețele sau a unui serviciu de comunicații electronice în sensul directivei amintite.
            27. În speță, reiese din decizia de trimitere că taxa în discuție în cauza principală este intitulată „acciză”, că aceasta nu este impusă tuturor operatorilor de comunicații electronice titulari ai unei autorizații generale, ci doar acelor operatori care furnizează servicii de telefonie mobilă, și că ea corespunde unui procent din plățile pe care operatorii amintiți le percep de la utilizatorii serviciilor respective. Instanța de trimitere arată în plus că „taxa menționată este plătită în mod individual operatorilor de telefonie mobilă de către utilizatorii acestora și ulterior transferată de toți operatorii de servicii de telefonie mobilă către autoritatea de control vamal, fiind datorată numai de acești operatori, iar nu de celelalte întreprinderi, inclusiv de cele care furnizează rețele de comunicații electronice și alte servicii”.
            28. În raport cu aceste elemente, se constată că taxa în discuție în litigiul principal are natura unei taxe pe consum, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere. În cazul în care aceasta este efectiv situația, taxa menționată nu intră în domeniul de aplicare al articolului 12 din Directiva privind autorizarea.
            29. Având în vedere ansamblul acestor considerații, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 12 din Directiva privind autorizarea trebuie interpretat în sensul că nu se opune reglementării unui stat membru, precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia operatorii care furnizează servicii de telefonie mobilă datorează o taxă denumită „acciză” care corespunde unui procent din plățile pe care le percep de la utilizatorii serviciilor respective, cu condiția ca faptul generator al acesteia să nu fie legat de procedura de autorizare generală care permite accesul la piața serviciilor de comunicații electronice, ci să fie legat de utilizarea serviciilor de telefonie mobilă furnizate de operatori, și ca taxa să fie suportată în cele din urmă de utilizatorul serviciilor amintite, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            30. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
            Articolul 12 din Directiva 2002/20/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (Directiva privind autorizarea) trebuie interpretat în sensul că nu se opune reglementării unui stat membru, precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia operatorii care furnizează servicii de telefonie mobilă datorează o taxă denumită „acciză” care corespunde unui procent din plățile pe care le percep de la utilizatorii serviciilor respective, cu condiția ca faptul generator al acesteia să nu fie legat de procedura de autorizare generală care permite accesul la piața serviciilor de comunicații electronice, ci să fie legat de utilizarea serviciilor de telefonie mobilă furnizate de operatori, și ca taxa să fie suportată în cele din urmă de utilizatorul serviciilor amintite, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

    ---documentbreak---

         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      27 iunie 2013 (
            *1
         )
      „Rețele și servicii de comunicații electronice — Directiva 2002/20/CE — Articolele 12 și 13 — Taxe administrative și taxe pentru drepturile de utilizare — Taxă aplicabilă operatorilor de telefonie mobilă — Legislație națională — Metodă de calcul al taxei — Procent din costurile plătite de utilizatori”
      În cauza C-71/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Qorti Kostituzzjonali (Malta), prin decizia din 17 ianuarie 2012, primită de Curte la 10 februarie 2012, în procedura

         Vodafone Malta ltd.,

         Mobisle Communications ltd.

      împotriva

         Avukat Ġenerali,

         Kontrollur tad-Dwana,

         Ministru tal-Finanzi,

         Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte al Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a treia, și domnii E. Jarašiūnas (raportor), A. Ó Caoimh și C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 ianuarie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Vodafone Malta ltd., de I. Refalo, de M. Refalo, de L. Hurst, de J. Pavia și de M. Borg, avukati, precum și de M. Hall, QC;

               —

               pentru Mobisle Communications ltd., de F. Galea Salomone, în calitate de agent, asistat de I. Gauci și de R. Tufigno, avukati;

               —

               pentru Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni, de L. Cassar Pullicino și de P. Micallef, avukati;

               —

               pentru guvernul maltez, de P. Grech, precum și de D. Mangion și de V. Buttigieg, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul spaniol, de N. Díaz Abad, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul francez, de G. de Bergues și de J.-S. Pilczer, în calitate de agenți;

               —

               pentru Ungaria, de M. Z. Fehér, precum și de K. Szíjjártó și de Á. Szílágyi, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de G. Braun și de K. Mifsud-Bonnici, precum și de L. Nicolae, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 12 și 13 din Directiva 2002/20/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (Directiva privind autorizarea) (JO L 108, p. 21, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 183).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Vodafone Malta ltd. (denumită în continuare „Vodafone Malta”) și Mobisle Communications ltd. (denumită în continuare „Mobisle Communications”), pe de o parte, și Avukat Ġenerali (procurorul general), Kontrollur tad-Dwana (Autoritatea de Control Vamal), Ministru tal-Finanzi (ministrul de finanțe) și Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni (Autoritatea pentru Comunicații din Malta), pe de altă parte, cu privire la perceperea unei accize.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentele (30) și (31) ale Directivei privind autorizarea precizează:

                        „(30)

                        Furnizorilor de servicii de comunicații electronice le pot fi impuse taxe administrative în vederea finanțării activităților autorității naționale de reglementare în domeniul gestionării sistemului de autorizare și al acordării dreptului de utilizare. Aceste taxe sunt limitate la acoperirea costurilor administrative efective aferente activităților în cauză. În acest sens, ar trebui să se asigure transparența în ceea ce privește veniturile și cheltuielile autorităților naționale de reglementare prin intermediul unui raport anual privind valoarea totală a taxelor colectate și a costurilor administrative înregistrate. Astfel, întreprinderile pot verifica dacă taxele și costurile administrative sunt echilibrate.

                        (31)

                        Regimul taxelor administrative nu ar trebui să denatureze concurența sau să creeze bariere în calea intrării pe piață. În cazul în care există un sistem de autorizare generală, costurile administrative, respectiv taxele administrative, vor putea fi percepute de la întreprinderi numai pentru acordarea drepturilor de utilizare a numerelor, a frecvențelor radio și a drepturilor de instalare a infrastructurii. Toate taxele administrative ar trebui să fie conforme cu principiile care reglementează sistemul de autorizare generală. Un exemplu de alternativă corectă, simplă și transparentă pentru aceste criterii de alocare a taxelor poate fi o schemă de distribuție bazată pe cifra de afaceri. În cazul în care taxele administrative sunt foarte scăzute, cheltuielile forfetare sau taxele care combină o bază forfetară cu elemente legate de cifra de afaceri pot, de asemenea, să fie adecvate.”

               4

               Conform articolului 1 din Directiva privind autorizarea, intitulat „Obiectivul și sfera de aplicare”:
               „(1)   Scopul prezentei directive este de a realiza o piață internă în domeniul rețelelor și serviciilor de comunicații electronice, prin armonizarea și simplificarea normelor și a condițiilor de autorizare, în vederea facilitării furnizării acestora pe întreg teritoriul Comunității.
               (2)   Prezenta directivă se aplică autorizațiilor pentru furnizarea rețelelor și a serviciilor de comunicații electronice.”

               5

               Articolul 2 alineatul (2) litera (a) din această directivă cuprinde următoarea definiție:
               „«autorizație generală» înseamnă un cadru legal instituit de un stat membru care garantează drepturi privind furnizarea de rețele și servicii de comunicații electronice și stabilește obligații specifice sectorului, care se pot aplica tuturor sau anumitor tipuri de rețele și servicii de comunicații electronice, în conformitate cu prezenta directivă.”

               6

               Articolul 12 din directiva menționată, intitulat „Taxe administrative”, are următorul cuprins:
               „(1)   Orice taxă administrativă impusă întreprinderilor care furnizează un serviciu sau o rețea în cadrul autorizației generale sau cărora li s-a acordat un drept de utilizare:

                        (a)

                        acoperă, în total, numai costurile administrative aferente gestionării, controlării și aplicării sistemului de autorizare generală, a drepturilor de utilizare și a obligațiilor specifice menționate la articolul 6 alineatul (2), care pot include costuri pentru cooperare, armonizare și standardizare internațională, analize de piață, monitorizarea conformității și alte controale de piață, precum și cheltuieli aferente lucrărilor de reglementare ce implică elaborarea și aplicarea legislației secundare și a deciziilor administrative, precum deciziile privind accesul și interconectarea, și

                        (b)

                        este impusă fiecărei întreprinderi în mod obiectiv, transparent și proporțional, astfel încât să se reducă la maximum costurile administrative suplimentare și taxele inerente.

                  (2)   Atunci când autoritățile naționale de reglementare impun taxe administrative, acestea publică o prezentare anuală a costurilor administrative și a valorii totale a taxelor percepute. Ajustările necesare se efectuează luând în considerare diferența dintre valoarea totală a taxelor și costurile administrative.”

               7

               Articolul 13 din Directiva privind autorizarea, intitulat „Taxele pentru drepturile de utilizare și drepturile de instalare a infrastructurii”, prevede:
               „Statele membre pot permite autorității competente să impună taxe pentru drepturile de utilizare a frecvențelor radio sau a numerelor sau pentru drepturile de instalare a infrastructurii pe, deasupra sau sub proprietăți publice sau private care reflectă nevoia de a asigura utilizarea optimă a acestor resurse. Statele membre se asigură că aceste taxe sunt justificate în mod obiectiv, sunt transparente, nediscriminatorii și proporționale în ceea ce privește scopul în care sunt utilizate și iau în considerare obiectivele articolului 8 din Directiva 2002/21/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directivă-cadru) (JO L 108, p. 33, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195)].”

         Dreptul maltez

               8

               Legea nr. II din 2005 – Legea de execuție a măsurilor bugetare și privind alte măsuri administrative (Att Numru II ta’1-2005 – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra) (Gazzetta tal-Gvern ta’ Malta nr. 17,734 din 1 martie 2005, denumită în continuare „Legea nr. II din 2005”) instituie, la articolul 40, o acciză de 3 % asupra serviciilor de telefonie mobilă (abonamente și cartele de reîncărcare preplătite) și stabilește, la articolul 41, normele referitoare la aceste servicii.

               9

               Articolul 41 din Legea nr. II din 2005, referitor la normele amintite, are următorul cuprins:
               „Secțiunea G
               Norme privind serviciile de telefonie mobilă
               1.   Prezentele norme se intitulează «Norme privind serviciile de telefonie mobilă».
               2.   Prezentele norme se aplică tuturor veniturilor generate de serviciile de telefonie mobilă, în conformitate cu norma nr. 4.
               3.   Operatorii de telefonie mobilă trebuie să se înregistreze la autoritatea de control în conformitate cu Legea privind accizele, denumită în continuare «legea».
               4.   Acciza se va calcula asupra tuturor plăților percepute de operatorii de telefonie mobilă în schimbul serviciilor lor, inclusiv abonamentele și cartelele de reîncărcare;
               considerând că noțiunea «operator» are aceeași semnificație cu cea prevăzută la articolul 2 din Legea (de reglementare a) comunicațiilor electronice;
               considerând de asemenea că nu trebuie să fie percepută nicio acciză pentru următoarele servicii:

                        (a)

                        comunicații în roaming (intrări);

                        (b)

                        venituri din interconectare;

                        (c)

                        donații de natură pecuniară transferate de la donator la beneficiar prin intermediul unor servicii oferite de operatorul de telefonie mobilă;

                        (d)

                        comunicații gratuite.

                  5.   Persoana, întreprinderea sau societatea înregistrată în mod corespunzător la autoritatea de control este responsabilă de plata accizei, astfel cum este definită la articolul 3 din lege, la termenul la care această plată devine scadentă.

                        (1)

                        Registrele privind veniturile generate de serviciile supuse accizei în aplicarea prezentelor norme sunt ținute la dispoziția autorității de control pentru orice verificare necesară.

                        (2)

                        Autorității de control i se furnizează o declarație periodică cu privire la detaliile oricărui venit generat de serviciile supuse accizei în aplicarea prezentelor norme, pentru orice perioadă care poate fi stabilită de autoritatea de control.

                        (3)

                        Perioada contabilă este de trei luni sau poate avea o durată mai lungă, care poate fi prevăzută de autoritatea de control sau poate fi autorizată, dispusă sau prevăzută în alt mod, iar autorității de control i se prezintă o notă de informare în termen de 30 de zile de la sfârșitul perioadei contabile care face obiectul raportului.

                        (4)

                        Persoana care nu respectă dispozițiile prezentelor norme săvârșește o contravenție și este obligată, în cazul în care este declarată vinovată, la plata unei amenzi care nu poate depăși 500 de lire.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               10

               Vodafone Malta și Mobisle Communications sunt operatori în sectorul telecomunicațiilor din Malta, unde sunt titulare ale unei autorizații generale de furnizare de servicii de telefonie mobilă.

               11

               Din decizia de trimitere reiese că, la 19 aprilie 2005, Vodafone Malta și Mobisle Communications au inițiat, la Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (Camera întâi a Tribunalului Civil), o procedură având ca obiect anularea articolelor 40 și 41 din Legea nr. II din 2005, susținând că articolele menționate, întrucât pun în aplicare perceperea unei accize asupra anumitor servicii de telefonie mobilă, sunt contrare articolelor 12 și 13 din Directiva privind autorizarea.

               12

               Instanța de prim grad a respins acțiunile Vodafone Malta și Mobisle Communications. Aceasta a considerat, pe de o parte, că perceperea accizei contestate nu era contrară Directivei privind autorizarea, întrucât nu priva statele membre de posibilitatea de a percepe alte taxe asupra serviciilor prestate de operatorii de telecomunicații decât cele vizate de directivă. Instanța de prim grad a considerat, pe de altă parte, că, dat fiind că acciza menționată este calculată nu asupra cifrei de afaceri a operatorului, ci doar asupra prețului anumitor servicii de consum furnizate de operator utilizatorilor, faptul generator al accizei era nu autorizația de a furniza serviciul acordată operatorului, ci consumul serviciului respectiv.

               13

               La 10 decembrie 2008, Vodafone Malta și Mobisle Communications au atacat hotărârea amintită la Qorti Kostituzzjonali. Ele susțin din nou, în fața acestei instanțe, că acciza în cauză trebuie să fie anulată întrucât este contrară Directivei privind autorizarea, statele membre neputând impune alte taxe sau impozite decât cele prevăzute de această directivă și taxele cu aplicabilitate generală.

               14

               Or, potrivit acestora, acciza asupra serviciilor de telefonie mobilă în cauză nu corespunde unei taxe cu aplicabilitate generală, ci este o taxă de natură specifică care nu vizează decât operatorii de telefonie mobilă.

               15

               Pârâții din litigiul principal susțin că acciza prevăzută de Legea nr. II din 2005 este diferită și distinctă de taxele administrative menționate la articolele 12 și 13 din Directiva privind autorizarea. Aceștia apreciază că este vorba despre o taxă bazată pe consumul de servicii de către utilizator care este colectată de întreprinderea în cauză și că acciza respectivă se distinge de taxele analizate în Hotărârea din 18 septembrie 2003, Albacom și Infostrada (C-292/01 și C-293/01, Rec., p. I-9449).

               16

               În lumina Hotărârii din 8 septembrie 2005, Mobistar și Belgacom Mobile (C-544/03 și C-545/03, Rec., p. I-7723), Qorti Kostituzzjonali a emis anumite îndoieli cu privire la domeniul de aplicare al Directivei privind autorizarea și ridică problema dacă această directivă exclude sau nu exclude perceperea unei taxe care privește în mod direct anumite servicii prestate de operatorii de telecomunicații mobile.

               17

               În aceste condiții, Qorti Kostituzzjonali a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Dispozițiile Directivei [privind autorizarea] și în special articolele 12 și 13 interzic unui stat membru să impună o sarcină fiscală operatorilor de telecomunicații mobile, mai exact:

                        (a)

                        o taxă, denumită «acciză», introdusă prin legislația națională,

                        (b)

                        calculată ca procent din plățile percepute de către operatorii de telefonie mobilă de la utilizatorii lor în schimbul serviciilor pe care le furnizează, cu excepția serviciilor scutite prin lege,

                        (c)

                        plătită în mod individual operatorilor de telefonie mobilă de către utilizatorii acestora și ulterior transferată de toți operatorii de servicii de telefonie mobilă către autoritatea de control vamal, fiind datorată numai de acești operatori, iar nu de celelalte întreprinderi, inclusiv de cele care furnizează rețele de comunicații electronice și alte servicii?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               18

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolele 12 și 13 din Directiva privind autorizarea trebuie interpretate în sensul că se opun reglementării unui stat membru, precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia operatorii care furnizează servicii de telefonie mobilă datorează o taxă denumită „acciză” care corespunde unui procent din plățile pe care le percep de la utilizatorii serviciilor respective.

               19

               Cu titlu introductiv, trebuie să se arate că articolul 13 din Directiva privind autorizarea se referă la modalitățile de impunere a taxelor pentru drepturile de utilizare a frecvențelor radio sau a numerelor sau pentru drepturile de instalare a infrastructurii pe, deasupra sau sub proprietăți publice sau private. În schimb, astfel cum reiese din decizia de trimitere, perceperea unei taxe intitulate „acciză”, calculată asupra tuturor plăților percepute de operatorii de telefonie mobilă pentru serviciile lor, precum cea care face obiectul litigiului principal, este legată de „furnizarea de servicii de telefonie mobilă”. În consecință, articolul 13 din Directiva privind autorizarea nu este relevant în litigiul principal.

               20

               În ceea ce privește articolul 12 din Directiva privind autorizarea, trebuie amintit că această directivă prevede nu numai norme referitoare la procedurile de acordare a autorizațiilor generale sau a drepturilor de utilizare a frecvențelor radio sau a numerelor și la conținutul autorizațiilor respective, ci și norme referitoare la natura și chiar la întinderea obligațiilor pecuniare legate de procedurile menționate, pe care statele membre le pot impune întreprinderilor din sectorul serviciilor de comunicații electronice (a se vedea prin analogie Hotărârea Albacom și Infostrada, citată anterior, punctele 35 și 36, precum și Hotărârea din 21 iulie 2011, Telefónica de España, C-284/10, Rep., p. I-6991, punctul 18).

               21

               În această privință, reiese din textul articolului 12 din Directiva privind autorizarea că statele membre nu pot impune întreprinderilor care furnizează un serviciu sau o rețea în cadrul autorizației generale sau cărora li s-a acordat un drept de utilizare a frecvențelor radio sau a numerelor decât taxe administrative care acoperă costurile administrative aferente gestionării, controlării și aplicării sistemului de autorizare generală, taxe de utilizare și obligații specifice menționate la articolul 6 alineatul (2) din directiva amintită.

               22

               Taxele administrative prevăzute la articolul 12 din Directiva privind autorizarea au, prin urmare, un caracter remuneratoriu, întrucât, pe de o parte, nu pot fi impuse decât pentru serviciile administrative prestate de autoritățile naționale de reglementare în favoarea operatorilor de comunicații electronice în temeiul, printre altele, al autorizației generale sau al acordării unui drept de utilizare a frecvențelor radio sau a numerelor și, pe de altă parte, trebuie să acopere costurile administrative ocazionate de serviciile menționate.

               23

               Astfel, potrivit jurisprudenței constante a Curții, în ceea ce privește în special taxele administrative impuse de statele membre operatorilor titulari ai autorizației generale în temeiul articolului 12 din Directiva privind autorizarea, acestea nu pot avea ca obiect decât acoperirea taxelor administrative legate de patru activități administrative, și anume eliberarea, gestionarea, controlarea și aplicarea sistemului de autorizare generală (a se vedea prin analogie Hotărârea Telefónica de España, citată anterior, punctul 22).

               24

               Rezultă din elementele care precedă că o taxă al cărei fapt generator este legat de procedura de autorizare generală care permite accesul la piața serviciilor de comunicații electronice intră în domeniul de aplicare al articolului 12 din Directiva privind autorizarea. Statele membre trebuie să asigure ca o astfel de taxă administrativă să nu fie impusă decât în scopurile menționate la articolul 12 din Directiva privind autorizarea și să respecte condițiile prevăzute de acesta.

               25

               În schimb, o taxă al cărei fapt generator nu este legat de procedura de autorizare generală care permite accesul la piața serviciilor de comunicații electronice, ci este legat de utilizarea serviciilor de telefonie mobilă furnizate de operatori, și care este suportată în cele din urmă de utilizatorul acestora nu intră în domeniul de aplicare al articolului 12 din Directiva privind autorizarea.

               26

               Astfel, trebuie arătat că, la punctele 35 și 36 din Ordonanța din 15 decembrie 2010, Agricola Esposito (C-492/09), Curtea a considerat că Directiva privind autorizarea nu se aplică unei taxe pe utilizarea de echipamente terminale pentru comunicații radio mobile terestre publice, dat fiind că aceasta nu avea ca bază impozabilă furnizarea de rețele și de servicii de comunicații electronice și că utilizarea privată a unui serviciu de telefonie mobilă de către un abonat nu presupunea furnizarea unei rețele sau a unui serviciu de comunicații electronice în sensul directivei amintite.

               27

               În speță, reiese din decizia de trimitere că taxa în discuție în cauza principală este intitulată „acciză”, că aceasta nu este impusă tuturor operatorilor de comunicații electronice titulari ai unei autorizații generale, ci doar acelor operatori care furnizează servicii de telefonie mobilă, și că ea corespunde unui procent din plățile pe care operatorii amintiți le percep de la utilizatorii serviciilor respective. Instanța de trimitere arată în plus că „taxa menționată este plătită în mod individual operatorilor de telefonie mobilă de către utilizatorii acestora și ulterior transferată de toți operatorii de servicii de telefonie mobilă către autoritatea de control vamal, fiind datorată numai de acești operatori, iar nu de celelalte întreprinderi, inclusiv de cele care furnizează rețele de comunicații electronice și alte servicii”.

               28

               În raport cu aceste elemente, se constată că taxa în discuție în litigiul principal are natura unei taxe pe consum, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere. În cazul în care aceasta este efectiv situația, taxa menționată nu intră în domeniul de aplicare al articolului 12 din Directiva privind autorizarea.

               29

               Având în vedere ansamblul acestor considerații, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 12 din Directiva privind autorizarea trebuie interpretat în sensul că nu se opune reglementării unui stat membru, precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia operatorii care furnizează servicii de telefonie mobilă datorează o taxă denumită „acciză” care corespunde unui procent din plățile pe care le percep de la utilizatorii serviciilor respective, cu condiția ca faptul generator al acesteia să nu fie legat de procedura de autorizare generală care permite accesul la piața serviciilor de comunicații electronice, ci să fie legat de utilizarea serviciilor de telefonie mobilă furnizate de operatori, și ca taxa să fie suportată în cele din urmă de utilizatorul serviciilor amintite, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               30

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 12 din Directiva 2002/20/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (Directiva privind autorizarea) trebuie interpretat în sensul că nu se opune reglementării unui stat membru, precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia operatorii care furnizează servicii de telefonie mobilă datorează o taxă denumită „acciză” care corespunde unui procent din plățile pe care le percep de la utilizatorii serviciilor respective, cu condiția ca faptul generator al acesteia să nu fie legat de procedura de autorizare generală care permite accesul la piața serviciilor de comunicații electronice, ci să fie legat de utilizarea serviciilor de telefonie mobilă furnizate de operatori, și ca taxa să fie suportată în cele din urmă de utilizatorul serviciilor amintite, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: malteza.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 27 octombrie 2011.#Finanzamt Essen-NordOst împotriva GFKL Financial Services AG.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania.#A șasea directivă TVA - Articolul 2 punctul 1 și articolul 4 - Domeniu de aplicare - Noțiunile «prestări de servicii efectuate cu titlu oneros» și «activitate economică» - Vânzare de creanțe incerte - Preț de vânzare inferior valorii nominale a acestor creanțe - Asumarea de către cumpărător a operațiunilor de recuperare a creanțelor menționate și a riscului de neplată de către debitori.#Cauza C-93/10.

text:
      Cauza C‑93/10
      Finanzamt Essen‑NordOst
      împotriva
      GFKL Financial Services AG
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesfinanzhof)
      „A șasea directivă TVA — Articolul 2 punctul 1 și articolul 4 — Domeniu de aplicare — Noțiunile «prestări de servicii efectuate cu titlu oneros» și «activitate economică» — Vânzare de creanțe incerte — Preț de vânzare inferior valorii nominale a acestor creanțe — Asumarea de către cumpărător a operațiunilor de recuperare a creanțelor menționate și a riscului de neplată de către debitori”
      Sumarul hotărârii
      Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — Prestări de servicii cu titlu oneros — Noțiune
      (Directiva 77/388 a Consiliului, art. 2 punctul 1 și art. 4)
      Articolul 2 punctul 1 și articolul 4 din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare
         la impozitele pe cifra de afaceri trebuie interpretate în sensul că un operator care cumpără, pe propriul risc, creanțe incerte
         la un preț inferior valorii nominale a acestora nu efectuează o prestare de servicii cu titlu oneros, în sensul articolului
         2 punctul 1, și nu desfășoară o activitate economică care intră în domeniul de aplicare al acestei directive atunci când diferența
         dintre valoarea nominală a creanțelor menționate și prețul de cumpărare al acestora reflectă valoarea economică efectivă a
         creanțelor respective la momentul cesiunii lor.

      Astfel, în asemenea împrejurări, cesionarul creanțelor nu primește nicio contrapartidă din partea cedentului, diferența dintre
         valoarea nominală a creanțelor cedate și prețul de cumpărare al acestor creanțe constituind reflectarea valorii economice
         efective a creanțelor respective la momentul cesiunii lor, care este determinată de caracterul incert al acestora și de un
         risc crescut de neplată de către debitori.

      (a se vedea punctele 22, 25 și 26 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      27 octombrie 2011(*)

      „A șasea directivă TVA – Articolul 2 punctul 1 și articolul 4 – Domeniu de aplicare – Noțiunile «prestări de servicii efectuate cu titlu oneros» și «activitate economică» – Vânzare de creanțe incerte – Preț de vânzare inferior valorii nominale a acestor creanțe – Asumarea de către cumpărător a operațiunilor de recuperare a creanțelor menționate și a riscului de neplată de către debitori”
      În cauza C‑93/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesfinanzhof
         (Germania), prin decizia din 10 decembrie 2009, primită de Curte la 17 februarie 2010, în procedura

      Finanzamt Essen‑NordOst
      împotriva
      GFKL Financial Services AG,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul J. Malenovský, doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), domnii
         G. Arestis și D. Šváby, judecători,

      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 mai 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru GFKL Financial Services AG, de A. Bartsch și de B. Keller, Rechtsanwälte;
      –        pentru guvernul german, de domnii T. Henze și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru Irlanda, de domnul D. O’Hagan și de doamna G. Clohessy, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul D. Triantafyllou, în calitate de agent,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 iulie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 2 punctul 1, a articolului 4, a articolului
         11 secțiunea A alineatul (1) litera (a), precum și a articolului 13 secțiunea B litera (d) punctele 2 și 3 din A șasea directivă
         77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra
         de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1, denumită în continuare
         „A șasea directivă”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Finanzamt Essen‑NordOst (denumit în continuare „Finanzamt”),
         pe de o parte, și GFKL Financial Services AG (denumit în continuare „GFKL”), pe de altă parte, având ca obiect impozitarea
         căreia aceasta din urmă i‑a fost supusă cu titlu de taxă pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) ca urmare a cumpărării,
         de una dintre filialele sale, de creanțe rezultate din 70 de contracte de împrumut denunțate și declarate scadente.

       Cadrul juridic
      3        Articolul 2 punctul 1 din A șasea directivă prevede:

      „Sunt supuse [TVA‑ului]:
      1.      livrările de bunuri și prestările de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul țării de către o persoană impozabilă
         care acționează ca atare.” [traducere neoficială]

      4        Articolul 4 alineatele (1) și (2) din această directivă are următorul cuprins:

      „(1)      «Persoană impozabilă» înseamnă orice persoană care, în mod independent, desfășoară în orice loc orice activitate economică
         menționată la alineatul (2), indiferent de scopul sau rezultatele activității respective.

      (2)      Activitățile economice menționate la alineatul (1) cuprind toate activitățile producătorilor, comercianților sau persoanelor
         care prestează servicii, inclusiv activitățile miniere și activitățile agricole și activitățile prestate în cadrul profesiunilor
         liberale. Exploatarea bunurilor corporale sau necorporale în scopul obținerii de venituri cu caracter de continuitate este
         de asemenea considerată activitate economică.” [traducere neoficială]

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      5        GFKL este asociatul unic și societatea‑mamă a unei societăți de drept german care, la 26 octombrie 2004, a cumpărat de la
         o bancă drepturi de ipotecă și creanțe rezultate din 70 de contracte de împrumut denunțate și declarate scadente.

      6        La data de referință, 29 aprilie 2004, valoarea nominală a acestor creanțe era de 15 500 915,16 euro.

      7        Contractul de cumpărare prevedea, printre altele, că, începând cu această dată de referință, drepturile și creanțele menționate
         erau considerate gestionate sau deținute în contul și pe riscul cumpărătorului, că plățile referitoare la acestea trebuiau
         să beneficieze acestuia din urmă că răspunderea vânzătorului pentru recuperarea creanțelor în cauză era exclusă.

      8        Totodată, în urma unei scrisori a Ministerului Federal de Finanțe din 3 iunie 2004 referitoare la punerea în aplicare a Hotărârii
         Curții din 26 iunie 2003, MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring (C‑305/01, Rec., p. I‑6729), părțile la contractul de cumpărare au
         considerat că, ținând seama de importanța incidentelor de plată, partea recuperabilă a creanțelor în cauză era foarte redusă
         în raport cu valoarea lor nominală și au stabilit valoarea economică a acestora la 8 956 101 euro.

      9        Pe de altă parte, luând în considerare că recuperarea acestor creanțe trebuia să se întindă pe aproximativ trei ani, părțile,
         pe baza unei rate a dobânzii stabilite de comun acord la 5,97 %, au convenit acordarea de către cumpărător vânzătorului a
         unui credit care includea 556 293 de euro dobânzi, astfel încât, după deducerea acestor dobânzi, valoarea economică a creanțelor
         menționate era de 8 399 808 euro.

      10      Prețul de cumpărare definitiv al creanțelor în cauză a fost stabilit în final la 8 034 883 de euro, iar contractul de cumpărare
         nu a prevăzut posibilitatea revizuirii ulterioare a acestui preț.

      11      În plus, părțile au estimat că, prin cumpărarea acestor creanțe, cumpărătorul nu furniza o prestație impozabilă vânzătorului.
         Cu toate acestea, ele au stipulat că, în ipoteza în care administrația financiară nu ar împărtăși această analiză, diferența
         de 364 925 de euro dintre valoarea economică fără dobânzi și prețul de cumpărare definitiv al creanțelor menționate ar trebui
         să fie considerată ca reprezentând contrapartida acestei prestații.

      12      După ce a prezentat o declarație provizorie privind impozitul de cifra de afaceri în care a arătat că această diferență constituia
         remunerația unei prestații impozabile furnizate vânzătorului creanțelor în cauză, GFKL a introdus o contestație împotriva
         declarației sale provizorii pe care Finanzamt a respins‑o ca nefondată.

      13      Ulterior, GFKL a formulat o acțiune la Finanzgericht, care a admis‑o considerând că, spre deosebire de factoringul autentic,
         transferul de creanțe incerte nu determină furnizarea către vânzătorul acestor creanțe a unei prestații supuse impozitului
         pe cifra de afaceri.

      14      Finanzamt a formulat recurs împotriva hotărârii Finanzgericht la instanța de trimitere.

      15      În aceste condiții, Bundesfinanzhof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      În ceea ce privește interpretarea articolului 2 punctul 1 și a articolului 4 din A șasea directivă [...]:
      În cazul unei vânzări (cumpărări) a unor creanțe incerte, trebuie să se considere, ca urmare a asumării de către cumpărător
         a sarcinii recuperării creanței și a riscului de neplată, că acesta efectuează o prestare de servicii cu titlu oneros și că
         exercită o activitate economică chiar dacă prețul de cumpărare:

      –        nu este stabilit pe baza valorii nominale a creanțelor, cu o reducere forfetară convenită între părți pentru a compensa asumarea
         sarcinii recuperării creanței și asumarea riscului de neplată, ci

      –        este stabilit pe baza riscului de neplată evaluat pentru fiecare creanță, acordându‑se numai o importanță secundară recuperării
         creanței în raport cu reducerea efectuată ca urmare a riscului de neplată?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, în ceea ce privește interpretarea articolului 13 secțiunea B litera (d)
         punctele 2 și 3 din A șasea directivă [...]:

      a)      Asumarea riscului de neplată de către cumpărător în cazul achiziționării de creanțe incerte la un preț net inferior valorii
         nominale a acestora este scutită de impozitare întrucât reprezintă o altă garanție?

      b)      În cazul scutirii de impozitare a asumării riscului:
      Recuperarea creanțelor este scutită de impozitare, în calitate de element al unei prestări unice de servicii sau în calitate
         de prestare accesorie de servicii, sau este impozabilă în calitate de prestare distinctă de servicii?

      3)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare și în cazul în care nu există o prestare de servicii scutită, în ceea ce
         privește interpretarea articolului 11 secțiunea A [alineatul (1)] litera (a) din A șasea directivă [...]:

      Contrapartida prestației impozabile trebuie stabilită pe baza cheltuielilor de recuperare efectiv suportate sau pe baza estimării
         făcute de părți cu privire la aceste cheltuieli?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      16      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 2 punctul 1
         și articolul 4 din A șasea directivă trebuie interpretate în sensul că un operator care cumpără, pe propriul risc, creanțe
         incerte la un preț inferior valorii nominale a acestora efectuează o prestare de servicii cu titlu oneros și desfășoară o
         activitate economică.

      17      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în cadrul regimului de TVA, operațiunile impozabile presupun existența unei tranzacții
         între părți care cuprinde stipularea unui preț sau a unei contravalori. Astfel, atunci când activitatea unui prestator constă
         în furnizarea în exclusivitate a prestațiilor fără o contravaloare directă, nu există o bază de impozitare și aceste prestații
         nu sunt, așadar, spuse plății TVA‑ului (a se vedea Hotărârea din 29 octombrie 2009, Comisia/Finlanda, C‑246/08, Rep., p. I‑10605,
         punctul 43).

      18      În acest context, o prestare de servicii nu este efectuată „cu titlu oneros”, în sensul articolului 2 punctul 1 din A șasea
         directivă, și, prin urmare, nu este impozabilă decât în cazul în care între prestator și beneficiar există un raport juridic
         în care au loc prestații reciproce, plata primită de prestator constituind contravaloarea efectivă a serviciului furnizat
         beneficiarului (Hotărârea MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, citată anterior, punctul 47).

      19      În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea „prestări de servicii efectuate cu titlu oneros”, în
         sensul articolului 2 punctul 1 menționat, presupune existența unei legături directe între serviciul prestat și contravaloarea
         primită (Hotărârea din 29 iulie 2010, Astra Zeneca UK, C‑40/09, Rep., p. I‑7505, punctul 27 și jurisprudența citată).

      20      În Hotărârea MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, citată anterior, Curtea a considerat că garantarea de către factor unui client
         a plății creanțelor asumându‑și riscul de neplată de către debitori trebuie să fie considerată o exploatare a bunului în cauză
         în scopul obținerii de venituri cu caracter de continuitate, în sensul articolului 4 alineatul (2) din A șasea directivă,
         din moment ce această operațiune este efectuată, contra unei remunerații, pentru o perioadă determinată (a se vedea Hotărârea
         MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, citată anterior, punctul 50).

      21      În această privință, trebuie amintit că, în cadrul operațiunii de cesiune de creanțe în discuție în cauza care a determinat
         pronunțarea acestei hotărâri, cesionarul creanțelor se angaja să furnizeze servicii de factoring cedentului în schimbul cărora
         acesta primea o remunerație, și anume un comision de factoring și o primă de delcredere.

      22      Or, în ceea ce privește acțiunea principală, trebuie să se sublinieze că, contrar situației de fapt din litigiul care a determinat
         pronunțarea Hotărârii MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, citată anterior, cesionarul creanțelor nu primește nicio contrapartidă
         din partea cedentului, astfel încât nu desfășoară o activitate economică în sensul articolului 4 din A șasea directivă, nici
         nu furnizează o prestație de servicii în sensul articolului 2 punctul 1 din această directivă.

      23      Desigur, există o diferență între valoarea nominală a creanțelor cedate și prețul de cumpărare al acestor creanțe.

      24      Cu toate acestea, spre deosebire de comisionul de factoring și de prima de delcredere care, în litigiul care a determinat
         pronunțarea Hotărârii MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, citată anterior, erau reținute de factor, această diferență nu constituie,
         în litigiul în discuție în acțiunea principală, o remunerație care urmărește să retribuie în mod direct un serviciu prestat
         de cumpărătorul creanțelor cedate.

      25      Astfel, diferența dintre valoarea nominală a creanțelor cedate și prețul de cumpărare al acestor creanțe nu constituie contrapartida
         unui astfel de serviciu, ci reflectarea valorii economice efective a creanțelor respective la momentul cesiunii lor, care
         este determinată de caracterul incert al acestora și de un risc crescut de neplată de către debitori.

      26      În aceste condiții, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 2 punctul 1 și articolul 4 din A șasea directivă
         trebuie interpretate în sensul că un operator care cumpără, pe propriul risc, creanțe incerte la un preț inferior valorii
         nominale a acestora nu efectuează o prestare de servicii cu titlu oneros, în sensul articolului 2 punctul 1, și nu desfășoară
         o activitate economică care intră în domeniul de aplicare al acestei directive atunci când diferența dintre valoarea nominală
         a creanțelor menționate și prețul de cumpărare al acestora reflectă valoarea economică efectivă a creanțelor respective la
         momentul cesiunii lor.

       Cu privire la a doua și la a treia întrebare
      27      Având în vedere răspunsul oferit la prima întrebare, nu trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      28      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 2 punctul 1 și articolul 4 din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor
            statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară
            de evaluare trebuie interpretate în sensul că un operator care cumpără, pe propriul risc, creanțe incerte la un preț inferior
            valorii nominale a acestora nu efectuează o prestare de servicii cu titlu oneros, în sensul articolului 2 punctul 1, și nu
            desfășoară o activitate economică care intră în domeniul de aplicare al acestei directive atunci când diferența dintre valoarea
            nominală a creanțelor menționate și prețul de cumpărare al acestora reflectă valoarea economică efectivă a creanțelor respective
            la momentul cesiunii lor.
      Semnături
      ** Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 19 martie 2002. # H. Lommers împotriva Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Centrale Raad van Beroep - Țările de Jos. # Politica socială. # Cauza C-476/99.