title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 18 decembrie 2007.#Skatteverket împotriva A.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Regeringsrätten - Suedia.#Libera circulație a capitalurilor - Restricție privind circulația capitalurilor între statele membre și țările terțe - Impozit pe veniturile din capital - Dividende percepute de o societate stabilită într-un stat membru al SEE - Scutire - Dividende percepute de o societate stabilită într-o țară terță - Scutire condiționată de existența unei convenții fiscale care prevede un schimb de informații - Eficacitatea controalelor fiscale.#Cauza C-101/05.

text:
      Cauza C‑101/05
      Skatteverket
      împotriva
      A
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Regeringsrätten)
      „Libera circulație a capitalurilor — Restricție privind circulația capitalurilor între statele membre și țările terțe — Impozit pe veniturile din capital — Dividende percepute de o societate stabilită într‑un stat membru al SEE — Scutire — Dividende percepute de o societate stabilită într‑o țară terță — Scutire condiționată de existența unei convenții fiscale care prevede un schimb de informații — Eficacitatea controalelor fiscale”
      Sumarul hotărârii
      1.        Libera circulație a capitalurilor — Dispozițiile tratatului
      [art. 56 alin. (1) CE, art. 57 alin. (1) CE și art. 58 CE]
      2.        Libera circulație a capitalurilor — Restricții
      [art. 56 alin. (1) CE]
      3.        Libera circulație a capitalurilor — Restricții privind circulația capitalurilor având ca destinație sau provenind din țări
            terțe
      [art. 57 alin. (1) CE]
      4.        Libera circulație a capitalurilor — Restricții — Legislație fiscală — Impozite pe venit
      (art. 56 CE și 58 CE)
      1.        În ceea ce privește circulația capitalurilor între statele membre și țările terțe, articolul 56 alineatul (1) CE coroborat
         cu articolele 57 CE și 58 CE poate fi invocat în fața instanței naționale și poate determina inaplicabilitatea normelor naționale
         care îi sunt contrare, independent de categoria de mișcări de capitaluri în cauză. Într‑adevăr, articolul 56 alineatul (1)
         CE are efect direct fără să fie necesar să se facă o distincție între categoriile de mișcări de capitaluri care intră în domeniul
         de aplicare al articolului 57 alineatul (1) CE și cele care nu intră în acest domeniu de aplicare, excepția prevăzută în dispoziția
         menționată neputându‑se opune ca articolul 56 alineatul (1) CE să confere particularilor drepturi pe care le pot valorifica
         în justiție.

      (a se vedea punctele 26 și 27)
      2.        Noțiunea de restricții privind circulația capitalurilor trebuie să fie interpretată în același mod în relațiile dintre statele
         membre și țările terțe și în relațiile dintre statele membre. Într‑adevăr, chiar dacă liberalizarea circulației capitalurilor
         cu țările terțe poate, desigur, să urmărească alte obiective decât cel de a realiza piața internă, cum ar fi, în special,
         cele de a asigura credibilitatea monedei unice comunitare pe piețele financiare mondiale și de a menține în statele membre
         centre financiare de dimensiune mondială, trebuie să se constate că, atunci când principiul liberei circulații a capitalurilor
         a fost extins, prin articolul 56 alineatul (1) CE, la circulația capitalurilor între țările terțe și statele membre, acestea
         din urmă au ales să consacre acest principiu în același articol și folosind aceiași termeni pentru mișcările de capitaluri
         care au loc în interiorul Comunității și cele care privesc relațiile cu țările terțe. În plus, din ansamblul dispozițiilor
         introduse în tratat în capitolul privind capitalurile și plățile reiese că, pentru a ține seama de faptul că obiectivul și
         contextul juridic al liberalizării circulației capitalurilor sunt diferite după cum este vorba despre relații între statele
         membre și țările terțe sau despre libera circulație a capitalurilor între statele membre, acestea au considerat necesar să
         prevadă clauze de salvgardare și derogări care se aplică în mod specific circulației capitalurilor având ca destinație sau
         provenind din țări terțe.

      (a se vedea punctele 31, 32 și 38)
      3.        Noțiunea de restricție aflată în vigoare la 31 decembrie 1993, astfel cum este prevăzută la articolul 57 alineatul (1) CE,
         presupune că, de la acea dată, cadrul juridic în care se integrează restricția în cauză a făcut parte din ordinea juridică
         a statului membru respectiv în mod neîntrerupt. În această privință, o măsură națională adoptată ulterior acestei date nu
         este, numai pentru acest motiv, în mod automat exclusă de la regimul derogatoriu prevăzut la alineatul menționat, această
         posibilitate trebuind să fie înțeleasă ca înglobând dispozițiile care sunt, în esența lor, identice cu reglementarea anterioară
         sau care se limitează la reducerea sau eliminarea unui obstacol în calea exercitării drepturilor și a libertăților comunitare
         prevăzut în reglementarea anterioară. Dimpotrivă, sunt excluse de la regimul derogatoriu menționat dispozițiile care se bazează
         pe o logică diferită de cea a reglementărilor anteriore și care instituie proceduri noi. Astfel, nu sunt vizate dispozițiile
         care, deși sunt, în esență, identice cu o legislație care exista la 31 decembrie 1993, au reintrodus un obstacol privind libera
         circulație a capitalurilor care, ca urmare a abrogării legislației anterioare, nu mai exista.

      (a se vedea punctele 48 și 49)
      4.        Articolele 56 CE și 58 CE trebuie interpretate în sensul că nu se opun legislației unui stat membru în temeiul căreia scutirea
         de impozit pe venitul din dividende, distribuite sub formă de acțiuni ale unei filiale, nu poate fi acordată decât dacă societatea
         care face distribuirea este stabilită într‑un stat membru al Spațiului Economic European (SEE) sau într‑un stat cu care a
         fost încheiată de către statul membru de impunere o convenție fiscală care prevede schimbul de informații, atunci când această
         scutire este supusă unor condiții a căror respectare nu poate fi verificată de autoritățile competente ale acestui stat membru
         decât prin obținerea de informații de la statul în care este stabilită societatea care face distribuirea.

      Cu toate că o astfel de legislație implică o restricție privind circulația capitalurilor între statele membre și țările terțe,
         prin aceea că are ca efect descurajarea contribuabililor rezidenți în statul membru respectiv de la a‑și investi capitalurile
         în societăți stabilite în afara SEE, aceasta poate totuși să fie justificată prin necesitatea de a garanta eficacitatea controalelor
         fiscale, cu condiția respectării principiului proporționalității, în sensul că trebuie să fie adecvată pentru a garanta realizarea
         obiectivului pe care îl urmărește și nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru a atinge acest obiectiv. Desigur,
         un stat membru nu poate invoca imposibilitatea de a solicita colaborarea unui alt stat membru pentru a efectua cercetări sau
         pentru a primi informații cu scopul de a justifica refuzul unui avantaj fiscal. Totuși, acest principiu, care se referă la
         restricții privind exercitarea libertăților de circulație în cadrul Comunității, nu poate fi transpus în întregime în cazul
         circulației capitalurilor între statele membre și țările terțe, astfel de mișcări de capitaluri înscriindu‑se într‑un context
         juridic diferit de cel al circulației capitalurilor între statele membre. Prin urmare, atunci când reglementarea unui stat
         membru face ca beneficiul unui avantaj fiscal să depindă de îndeplinirea condițiilor a căror respectare nu poate fi verificată
         decât prin obținerea de informații de la autoritățile competente dintr‑o țară terță, este, în principiu, legitim pentru acest
         stat membru să refuze acordarea acestui avantaj dacă, în special din cauza lipsei unei obligații convenționale a acestei țări
         terțe de a furniza informații, se dovedește imposibilă obținerea acestor informații de la respectiva țară.

      (a se vedea punctele 42, 43, 55, 56, 58, 60, 63 și 67 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      18 decembrie 2007(*)

      „Libera circulație a capitalurilor – Restricție privind circulația capitalurilor între statele membre și țările terțe – Impozit pe veniturile din capital – Dividende percepute de o societate stabilită într‑un stat membru al SEE – Scutire – Dividende percepute de o societate stabilită într‑o țară terță – Scutire condiționată de existența unei convenții fiscale care prevede un schimb de informații – Eficacitatea controalelor fiscale”
      În cauza C‑101/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Regeringsrätten
         (Suedia), prin Decizia din 15 octombrie 2004, primită de Curte la 28 februarie 2005, în procedura

      Skatteverket
      împotriva
      A,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts (raportor) și A. Tizzano,
         președinți de cameră, domnii R. Schintgen, J. N. Cunha Rodrigues, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii J. Malenovský, T. von
         Danwitz, A. Arabadjiev și doamna C. Toader, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 iunie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Skatteverket, de domnul K. Rask, în calitate de agent;
      –        pentru A, de S. Andersson și P. Nortoft, advokater;
      –        pentru guvernul suedez, de doamnele K. Wistrand și A. Falk, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul danez, de doamna B. Weis Fogh, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma, U. Forsthoff și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul spaniol, de doamna N. Díaz Abad și de domnul M. Muñoz Pérez, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și J. C. Gracia, precum și de doamna C. Jurgensen, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul P. Gentili, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele H. G. Sevenster și C. ten Dam, precum și de domnul M. de Grave, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamnele C. Jackson și T. Harris, în calitate de agenți, asistate de domnul T. Ward, barrister;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și K. Simonsson, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 septembrie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 56 CE-58 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Skatteverket (administrația fiscală suedeză), pe de o parte,
         și A, o persoană fizică rezidentă în Suedia, pe de altă parte, ca urmare a refuzului de a‑i acorda acesteia din urmă o scutire
         de impozit pe dividendele distribuite sub formă de acțiuni ale unei filiale de către o societate stabilită într‑o țară terță.

       Legislația națională
      3        În temeiul Legii suedeze din 1999 privind impozitul pe venit (inkomstskattelagen, SFS 1999, nr. 1229, denumită în continuare
         „legea”), dividendele plătite unei persoane fizice rezidente în Suedia de către o societate pe acțiuni sunt în mod normal
         supuse impozitului pe venit în acest stat membru.

      4        Conform articolului 16 din capitolul 42 din lege:

      „Dividendele distribuite de către o societate pe acțiuni suedeză (societate‑mamă) sub formă de acțiuni ale unei filiale nu
         sunt incluse în venitul impozabil, cu condiția ca:

      1)      distribuirea să fie efectuată proporțional cu numărul de acțiuni deținute la societatea‑mamă,
      2)      acțiunile societății‑mamă să fie cotate la bursă,
      3)      toate părțile sociale deținute de societatea‑mamă în societatea filială să fie distribuite,
      4)      după distribuire, părțile sociale ale filialei să nu fie deținute de o societate care aparține aceluiași grup ca și societatea‑mamă,
      5)      filiala să fie o societate pe acțiuni suedeză sau o societate străină și
      6)      activitatea principală a filialei să aibă caracter industrial sau comercial sau să constea, direct sau indirect, în deținerea
         de părți sociale la societăți a căror activitate principală are caracter industrial sau comercial și la care filiala deține,
         direct sau indirect, părți sociale care reprezintă un număr de drepturi de vot de peste jumătate din drepturile de vot corespunzătoare
         tuturor părților sociale ale societății.”

      5        Atunci când această scutire a fost introdusă în dreptul suedez, în 1992, dispozițiile referitoare la aceasta erau aplicabile
         numai beneficiilor distribuite de societăți pe acțiuni suedeze. După ce au fost abrogate începând cu anul 1994, aceste dispoziții
         au fost reintroduse în dreptul suedez începând cu anul 1995.

      6        În temeiul articolului 16 a din capitolul 42 din lege, introdus în 2001 în dreptul suedez, scutirea prevăzută la articolul
         16 din același capitol se aplică și atunci când distribuirea de acțiuni este efectuată de o societate străină care are un
         statut analog celui al unei societăți pe acțiuni suedeze și care este stabilită într‑un stat din Spațiul Economic European
         (denumit în continuare „SEE”) sau într‑un stat cu care Regatul Suediei a încheiat o convenție fiscală cuprinzând o dispoziție
         care prevede schimbul de informații.

      7        La 7 mai 1965 a fost încheiată o convenție între Confederația Elvețiană și Regatul Suediei pentru evitarea dublei impuneri
         în materie de impozite pe venit și pe avere (denumită în continuare „convenția”). Articolele 10 și 11 din această convenție
         se referă la regimul de impozitare a dividendelor și, respectiv, a dobânzilor.

      8        Articolul 27 din convenție prevede o procedură amiabilă între autoritățile competente ale statelor contractante pentru evitarea
         unei impuneri neconforme cu prevederile acestei convenții, precum și pentru a soluționa dificultățile sau pentru a înlătura
         îndoielile la care pot da naștere interpretarea sau aplicarea convenției.

      9        De la punctul 5 din Protocolul privind negocierea și semnarea, întocmit cu ocazia încheierii convenției (denumit în continuare
         „protocolul”), reiese că delegația elvețiană a considerat că singurele informații care sunt susceptibile să facă obiectul
         unui schimb sunt cele necesare unei bune aplicări a convenției și cele care permit evitarea unei aplicări abuzive a acesteia.
         De la același punct 5 reiese că Regatul Suediei a luat act de această declarație și a renunțat la o prevedere expresă din
         convenție privind schimbul de informații.

      10      La 17 august 1993 a fost încheiat un aranjament între Confederația Elvețiană și Regatul Suediei privind punerea în aplicare
         a articolelor 10 și 11 din convenție (denumit în continuare „aranjamentul”). Acest aranjament stabilește procedura care trebuie
         urmată de către un particular pentru a obține o degrevare de impozit conform condițiilor de impozitare prevăzute de aceste
         articole, precum și tratamentul unor astfel de cereri de către autoritățile fiscale din statele contractante.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      11      A este acționar al societății X, care are sediul social în Elveția și intenționează să distribuie acțiunile pe care le deține
         la una dintre filialele sale. A a solicitat Skatterättsnämnden (comisie de drept fiscal) un aviz prealabil referitor la problema
         dacă o asemenea distribuire este scutită de impozitul pe venit. Potrivit lui A, X are un statut analog celui al unei societăți
         pe acțiuni suedeze și condițiile de scutire cerute de lege sunt îndeplinite, în afară de cea privind localizarea sediului
         acestei societăți.

      12      În avizul prealabil, notificat la 19 februarie 2003, Skatterättsnämnden a răspuns că distribuirea de acțiuni avută în vedere
         de X trebuia să fie scutită de impozitul pe venit în aplicarea dispozițiilor privind libera circulație a capitalurilor din
         Tratatul CE.

      13      Potrivit Skatterättsnämnden, un astfel de drept de scutire nu decurge din lege, din moment ce convenția nu conține nicio obligație
         pentru Confederația Elvețiană de a furniza informațiile necesare administrației fiscale suedeze. Totuși, articolul 16 a din
         capitolul 42 din lege ar trebui să fie considerat o restricție privind circulația capitalurilor în sensul articolului 56 CE.
         O asemenea restricție ar fi, desigur, motivată prin obiectivul de a facilita controalele fiscale într‑un context în care nu
         este aplicabilă Directiva 77/799/CEE a Consiliului din 19 decembrie 1977 privind asistența reciprocă acordată de către autoritățile
         competente ale statelor membre în domeniul impozitării directe și indirecte (JO L 336, p. 15, Ediție specială, 09/vol. 1,
         p. 21), astfel cum a fost modificată prin Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 (JO L 76, p. 1, Ediție specială,
         09/vol. 1, p. 129, denumită în continuare „Directiva 77/799”). Cu toate acestea, respectiva restricție ar fi disproporționată
         în raport cu obiectivul menționat. Aranjamentul ar părea, într‑adevăr, să ofere într‑o anumită măsură administrației fiscale
         suedeze posibilitatea de a obține informațiile necesare pentru aplicarea legislației fiscale interne. În plus, ar putea fi
         oferită contribuabilului posibilitatea de a demonstra el însuși că sunt îndeplinite toate condițiile cerute de lege.

      14      Împotriva acestui aviz prealabil al Skatterättsnämnden, Skatteverket a formulat apel la Regeringsrätten.

      15      În acțiunea sa, Skatteverket subliniază că dispozițiile privind libera circulație a capitalurilor sunt neclare în ceea ce
         privește circulația capitalurilor între statele membre și țările terțe, în special în relațiile cu acele țări care se opun
         schimbului de informații în scopul controlului fiscal. Atunci când posibilitatea de a obține informații este limitată, o restricție
         precum cea instituită de articolul 16 a menționat anterior ar putea fi justificată pentru a garanta eficacitatea controalelor
         fiscale.

      16      A susține, în schimb, că dispozițiile conținute în protocol și în aranjament pot fi asimilate unei dispoziții privind schimbul
         de informații care ar fi conținută chiar în convenție. Articolul 16 a din capitolul 42 din lege ar constitui, în orice caz,
         o restricție privind libera circulație a capitalurilor care nu poate fi justificată. Într‑adevăr, nu ar fi necesar să se solicite
         informații autorităților elvețiene, din moment ce contribuabilul poate fi somat să demonstreze că îndeplinește toate condițiile
         pentru a beneficia de scutirea prevăzută de lege.

      17      În aceste condiții, Regeringsrätten a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Dispozițiile referitoare la libera circulație a capitalurilor între statele membre și o țară terță se opun ca, într‑o situație
         precum cea [din acțiunea principală], A să fie impozitat pentru dividendele care i‑au fost distribuite de X, pe motiv că X
         nu are sediul nici într‑un stat membru al SEE, nici într‑un stat cu care [Regatul] Suedi[ei] a încheiat o convenție fiscală
         cuprinzând o clauză care să prevadă schimbul de informații?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      18      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dispozițiile din
         tratat privind libera circulație a capitalurilor trebuie interpretate în sensul că se opun legislației unui stat membru în
         temeiul căreia scutirea de impozit pe venitul din dividende, distribuite sub formă de acțiuni ale unei filiale, nu poate fi
         acordată decât dacă societatea care face distribuirea este stabilită într‑un stat membru al SEE sau într‑un stat cu care a
         fost încheiată de către statul membru de impunere o convenție fiscală care prevede schimbul de informații.

      19      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, deși fiscalitatea directă este de competența
         statelor membre, acestea din urmă trebuie totuși să o exercite cu respectarea dreptului comunitar (Hotărârea din 6 iunie 2000,
         Verkooijen, C‑35/98, Rec., p. I‑4071, punctul 32, Hotărârea din 7 septembrie 2004, Manninen, C‑319/02, Rec., p. I‑7477, punctul
         19, precum și Hotărârea din 6 martie 2007, Meilicke și alții, C‑292/04, Rep., p. I‑1835, punctul 19).

      20      În această privință, articolul 56 alineatul (1) CE, intrat în vigoare la 1 ianuarie 1994, a pus în aplicare liberalizarea
         capitalurilor între statele membre, precum și între statele membre și țările terțe. În acest scop, acest articol prevede că,
         în temeiul capitolului din tratat intitulat „Capitalurile și plățile”, sunt interzise orice restricții privind circulația
         capitalurilor între statele membre, precum și între statele membre și țările terțe (Hotărârea din 14 decembrie 1995, Sanz
         de Lera și alții, C‑163/94, C‑165/94 și C‑250/94, Rec., p. I‑4821, punctul 19, precum și Hotărârea din 23 februarie 2006,
         van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, Rec., p. I‑1957, punctul 37).

       Cu privire la efectul direct al articolului 56 alineatul (1) CE în relațiile dintre statele membre și țările terțe
      21      De la bun început, trebuie amintit că articolul 56 alineatul (1) CE prevede o interdicție clară și necondiționată, care nu
         necesită nicio măsură de punere în aplicare și care conferă particularilor drepturi pe care le pot invoca în justiție (a se
         vedea în acest sens Hotărârea Sanz de Lera și alții, citată anterior, punctele 41 și 47).

      22      Totuși, guvernul german arată că, în relațiile dintre statele membre și țările terțe, această dispoziție nu ar avea un efect
         direct decât în cazul restricțiilor privind categoriile de mișcări de capitaluri care nu sunt avute în vedere la articolul
         57 alineatul (1) CE. Într‑adevăr, cu privire la categoriile de mișcări de capitaluri avute în vedere la alineatul (1), alineatul
         (2) al aceluiași articol ar lăsa Consiliului Uniunii Europene competența de a adopta măsuri de liberalizare dacă și în măsura
         în care acestea permit promovarea funcționării uniunii economice și monetare. Deși, la punctul 46 din Hotărârea Sanz de Lera
         și alții, citată anterior, a recunoscut, desigur, că adoptarea de măsuri de către Consiliu nu constituie o condiție necesară
         pentru punerea în aplicare a interdicției prevăzute la articolul 56 alineatul (1) CE, Curtea ar fi limitat această interpretare
         la restricțiile care nu intră în domeniul de aplicare al articolului 57 alineatul (1) CE.

      23      În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 57 alineatul (1) CE, articolul 56 CE nu aduce atingere aplicării,
         în raport cu țările terțe, a restricțiilor aflate în vigoare la 31 decembrie 1993 în temeiul dreptului intern sau al dreptului
         comunitar, adoptate cu privire la circulația capitalurilor având ca destinație sau provenind din țări terțe, în cazul în care
         acestea implică investiții directe, inclusiv investițiile imobiliare, stabilirea, prestarea de servicii financiare sau admiterea
         de valori mobiliare pe piețele de capital.

      24      În temeiul articolului 57 alineatul (2) prima teză CE, depunând eforturi pentru a realiza obiectivul liberei circulații a
         capitalurilor între statele membre și țările terțe, în cea mai mare măsură posibilă și fără a aduce atingere celorlalte capitole
         ale tratatului, hotărând cu majoritate calificată la propunerea Comisiei Comunităților Europene, Consiliul poate să adopte
         măsuri referitoare la circulația capitalurilor având ca destinație țări terțe sau provenind din țări terțe, în cazul în care
         acestea implică investiții directe, inclusiv investițiile imobiliare, stabilirea, prestarea de servicii financiare sau admiterea
         de valori mobiliare pe piețele de capital. A doua teză a alineatului (2) prevede că, pentru adoptarea acelor măsuri care sunt
         mai puțin favorabile decât cele în vigoare în dreptul comunitar în ceea ce privește liberalizarea circulației capitalurilor
         având ca destinație țări terțe sau provenind din țări terțe, este necesară unanimitatea.

      25      La punctul 48 din Hotărârea Sanz de Lera și alții, citată anterior, Curtea a considerat că prevederile articolului 73b alineatul
         (1) din Tratatul CE [devenit articolul 56 alineatul (1) CE] coroborat cu articolul 73c și cu articolul 73d alineatul (1) litera
         (b) din Tratatul CE [devenite articolul 57 CE și, respectiv, articolul 58 alineatul (1) litera (b) CE] pot fi invocate în
         fața instanței naționale și pot determina inaplicabilitatea normelor naționale care le sunt contrare.

      26      Astfel, Curtea a recunoscut efectul direct al articolului 56 alineatul (1) CE fără să facă o distincție între categoriile
         de mișcări de capitaluri care intră în domeniul de aplicare al articolului 57 alineatul (1) CE și cele care nu intră în acest
         domeniu de aplicare. Într‑adevăr, Curtea a apreciat că excepția prevăzută la articolul 57 alineatul (1) CE nu se poate opune
         ca articolul 56 alineatul (1) CE să confere particularilor drepturi pe care le pot valorifica în justiție (Hotărârea Sanz
         de Lera și alții, citată anterior, punctul 47).

      27      În consecință, în ceea ce privește circulația capitalurilor între statele membre și țările terțe, articolul 56 alineatul (1)
         CE coroborat cu articolele 57 CE și 58 CE poate fi invocat în fața instanței naționale și poate determina inaplicabilitatea
         normelor naționale care îi sunt contrare, independent de categoria de mișcări de capitaluri în cauză.

       Cu privire la noțiunea de restricții privind circulația capitalurilor între statele membre și țările terțe
      28      Trebuie să se răspundă, în primul rând, argumentelor prezentate de Skatteverket, precum și de guvernele suedez, german, francez
         și olandez, potrivit cărora noțiunea de restricție privind circulația capitalurilor prevăzută la articolul 56 alineatul (1)
         CE nu poate fi interpretată în același mod în relațiile dintre statele membre și țările terțe și în relațiile dintre statele
         membre.

      29      Guvernele german, francez și olandez subliniază că, spre deosebire de liberalizarea circulației capitalurilor între statele
         membre, care are ca scop realizarea pieței interne, extinderea principiului liberei circulații a capitalurilor la relațiile
         între statele membre și țările terțe este legată de instaurarea uniunii economice și monetare. Toate aceste guverne subliniază
         că, în relațiile cu țările terțe, respectarea interdicției prevăzute la articolul 56 alineatul (1) CE ar conduce la o liberalizare
         unilaterală din partea Comunității Europene, fără ca aceasta din urmă să obțină garanția că țările terțe în cauză vor proceda
         la o liberalizare echivalentă și fără să existe, în raporturile cu acestea din urmă, măsuri de armonizare a dispozițiilor
         naționale, în special în materie de fiscalitate directă.

      30      Guvernele german și olandez arată de asemenea că, dacă principiul liberei circulații a capitalurilor ar fi interpretat în
         mod identic în relațiile cu țările terțe și în interiorul Comunității, aceasta ar fi privată de mijloacele de a negocia o
         liberalizare cu aceste țări, din moment ce o astfel de liberalizare ar fi deschis deja în mod automat și unilateral piața
         comunitară pentru aceste țări. Aceste guverne subliniază, în această privință, că domeniul de aplicare al clauzelor privind
         libera circulație a capitalurilor pe care le conțin acordurile de asociere încheiate cu țările terțe este deseori mai restrâns
         decât cel al articolului 56 CE, ceea ce nu ar avea sens dacă această dispoziție ar fi aplicabilă în mod la fel de riguros
         în relațiile cu țările terțe și în raporturile comunitare.

      31      După cum a arătat avocatul general la punctele 74-77 din concluziile prezentate, chiar dacă liberalizarea circulației capitalurilor
         cu țările terțe poate, desigur, să urmărească alte obiective decât cel de a realiza piața internă, cum ar fi, în special,
         cele de a asigura credibilitatea monedei unice comunitare pe piețele financiare mondiale și de a menține în statele membre
         centre financiare de dimensiune mondială, trebuie să se constate că, atunci când principiul liberei circulații a capitalurilor
         a fost extins, prin articolul 56 alineatul (1) CE, la circulația capitalurilor între țările terțe și statele membre, acestea
         din urmă au ales să consacre acest principiu în același articol și folosind aceiași termeni pentru mișcările de capitaluri
         care au loc în interiorul Comunității și cele care privesc relațiile cu țările terțe.

      32      În plus, după cum a arătat de asemenea avocatul general la punctele 78-83 din concluziile prezentate, din ansamblul dispozițiilor
         introduse în tratat în capitolul privind capitalurile și plățile reiese că, pentru a ține seama de faptul că obiectivul și
         contextul juridic al liberalizării circulației capitalurilor sunt diferite după cum este vorba despre relații între statele
         membre și țările terțe sau despre libera circulație a capitalurilor între statele membre, acestea au considerat necesar să
         prevadă clauze de salvgardare și derogări care se aplică în mod specific circulației capitalurilor având ca destinație sau
         provenind din țări terțe.

      33      Într‑adevăr, în afară de excepția prevăzută la articolul 57 alineatul (1) CE pentru anumite restricții privind circulația
         capitalurilor având ca destinație sau provenind din țări terțe, existente la 31 decembrie 1993 în temeiul dreptului național
         sau al dreptului comunitar, articolul 59 CE acordă Consiliului competența de a adopta măsuri de salvgardare în împrejurări
         excepționale în care circulația capitalurilor provoacă sau amenință să provoace dificultăți grave în funcționarea uniunii
         economice și monetare. Articolul 60 alineatul (1) CE autorizează, în plus, Consiliul să adopte măsurile urgente necesare în
         raport cu țările terțe dacă, în situațiile menționate la articolul 301 CE, este considerată necesară o acțiune a Comunității.
         În cele din urmă, articolul 60 alineatul (2) CE prevede posibilitatea unui stat membru de a adopta, din rațiuni politice grave
         și din motive de urgență, atât timp cât Consiliul nu a exercitat competența care îi este conferită de alineatul (1) al aceluiași
         articol, măsuri unilaterale împotriva unei țări terțe în ceea ce privește circulația capitalurilor.

      34      În această privință, trebuie amintit că din condițiile cărora le este supusă competența recunoscută Consiliului, prin articolul
         57 alineatul (2) CE, de a adopta măsuri referitoare la categoriile de mișcări de capitaluri având ca destinație sau provenind
         din țări terțe enumerate în această prevedere nu se poate deduce, contrar celor susținute de guvernul german, că respectivele
         categorii nu intră în domeniul de aplicare al interdicției enunțate la articolul 56 alineatul (1) CE. Într‑adevăr, alineatul
         (2) al articolului 57 CE trebuie coroborat cu alineatul (1) al aceluiași articol și se limitează să permită Consiliului să
         adopte măsuri privind categoriile de mișcări de capitaluri menționate, fără ca restricțiile naționale sau comunitare a căror
         menținere este prevăzută explicit de alineatul (1) să îi poată fi opuse.

      35      După cum a arătat avocatul general la punctul 86 din concluziile prezentate, restricțiile pe care statele membre și Comunitatea
         le pot aplica, în temeiul articolului 57 alineatul (1) CE, circulației capitalurilor având ca destinație sau provenind din
         țări terțe se adaugă nu numai celor prevăzute la articolele 59 CE și 60 CE, dar și celor care decurg din măsurile luate de
         statele membre conform articolului 58 alineatul (1) literele (a) și (b) CE sau care sunt justificate în alt mod printr‑un
         motiv imperativ de interes general.

      36      Din jurisprudența Curții reiese, în plus, că măsura în care statele membre sunt autorizate să aplice anumite măsuri restrictive
         privind circulația capitalurilor nu poate fi determinată fără a ține seama de împrejurarea, subliniată de mai multe guverne
         care au prezentat observații Curții, că circulația capitalurilor având ca destinație sau provenind din țări terțe se derulează
         într‑un context juridic diferit de cel al circulației care are loc în cadrul Comunității.

      37      Astfel, ca urmare a gradului de integrare juridică existent între statele membre ale Uniunii Europene și în special ca urmare
         a existenței unor măsuri legislative comunitare privind cooperarea între autoritățile fiscale naționale, precum Directiva
         77/799, impozitarea de către un stat membru a activităților economice cu aspecte transfrontaliere care se situează în cadrul
         Comunității nu este întotdeauna comparabilă cu cea a activităților economice care au legătură cu relațiile dintre statele
         membre și țările terțe (Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Rec., p. I‑11753,
         punctul 170). Potrivit Curții, nu poate fi exclus nici faptul ca un stat membru să poată demonstra că o restricție privind
         circulația capitalurilor având ca destinație sau provenind din țări terțe este justificată printr‑un motiv dat în împrejurări
         în care acest motiv nu ar fi de natură să constituie o justificare validă pentru o restricție privind circulația capitalurilor
         între statele membre (Hotărârea Test Claimants in the FII Group Litigation, citată anterior, punctul 171).

      38      Din aceste motive, nu poate fi considerat determinant argumentul invocat de guvernele german și olandez potrivit căruia, dacă
         noțiunea de restricții privind circulația capitalurilor este interpretată în același mod în relațiile dintre statele membre
         și țările terțe și în relațiile dintre statele membre, Comunitatea ar deschide în mod unilateral piața comunitară către țările
         terțe, fără a păstra mijloacele de negociere necesare pentru a obține o asemenea liberalizare din partea acestora din urmă.

      39      Noțiunea de restricții privind circulația capitalurilor între statele membre și țările terțe fiind astfel clarificată, trebuie
         examinat, în al doilea rând, dacă o reglementare precum cea din acțiunea principală trebuie să fie considerată o astfel de
         restricție și, dacă este cazul, dacă aceasta poate fi obiectiv justificată în temeiul dispozițiilor tratatului sau prin motive
         imperative de interes general.

       Cu privire la existența unei restricții privind circulația capitalurilor
      40      În această privință, trebuie amintit că măsurile interzise prin articolul 56 alineatul (1) CE, fiind restricții privind circulația
         capitalurilor, le includ pe cele de natură să descurajeze nerezidenții să facă investiții într‑un stat membru sau să descurajeze
         rezidenții statului membru respectiv să facă investiții în alte state (a se vedea Hotărârea van Hilten‑van der Heijden, citată
         anterior, punctul 44, și Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Festersen, C‑370/05, Rep., p. I‑1129, punctul 24).

      41      În speță, articolul 16 a din capitolul 42 din lege acordă contribuabililor rezidenți în Suedia o scutire de impozit pentru
         dividendele distribuite sub formă de acțiuni ale unei filiale de către o societate pe acțiuni stabilită în Suedia sau în alt
         stat membru al SEE, dar refuză să le acorde beneficiul acestei scutiri atunci când o asemenea distribuire provine de la o
         societate stabilită într‑o țară terță nemembră a SEE, cu excepția cazului în care aceasta a încheiat cu Regatul Suediei o
         convenție care prevede schimbul de informații.

      42      O asemenea legislație are ca efect descurajarea contribuabililor rezidenți în Suedia de la a‑și investi capitalurile în societăți
         stabilite în afara SEE. Într‑adevăr, în măsura în care dividendele pe care acestea le plătesc rezidenților suedezi sunt tratate
         din punct de vedere fiscal în mod mai puțin favorabil decât dividendele distribuite de o societate stabilită într‑un stat
         membru al SEE, acțiunile respectivelor societăți sunt mai puțin atractive pentru investitorii rezidenți în Suedia decât cele
         ale societăților stabilite într‑un stat membru SEE (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Verkooijen, punctele
         34 și 35, și Manninen, punctele 22 și 23, precum și, cu privire la circulația capitalurilor între statele membre și țările
         terțe, Hotărârea Test Claimants in the FII Group Litigation, citată anterior, punctul 166).

      43      O reglementare precum cea din acțiunea principală cuprinde, așadar, o restricție privind circulația capitalurilor între statele
         membre și țările terțe care, în principiu, este interzisă de articolul 56 alineatul (1) CE.

      44      Înainte de a examina dacă, astfel cum susțin Skatteverket și guvernele care au prezentat observații Curții, această restricție
         poate fi justificată printr‑un motiv imperativ de interes general, trebuie să se răspundă la argumentul invocat de guvernul
         italian potrivit căruia această restricție intră în domeniul de aplicare al excepției prevăzute la articolul 57 alineatul
         (1) CE.

       Cu privire la aplicarea excepției prevăzute la articolul 57 alineatul (1) CE
      45      După cum s‑a amintit la punctul 23 din prezenta hotărâre, în temeiul articolului 57 alineatul (1) CE, articolul 56 CE nu aduce
         atingere aplicării, în raport cu țările terțe, a restricțiilor aflate în vigoare la 31 decembrie 1993 în temeiul dreptului
         intern sau al dreptului comunitar, adoptate cu privire la circulația capitalurilor având ca destinație sau provenind din țări
         terțe, în cazul în care acestea implică investiții directe, inclusiv investițiile imobiliare, stabilirea, prestarea de servicii
         financiare sau admiterea de valori mobiliare pe piețele de capital.

      46      O restricție privind circulația capitalurilor reprezentată de tratamentul fiscal mai puțin avantajos al dividendelor provenite
         din străinătate intră în domeniul de aplicare al noțiunii de investiții directe în sensul articolului 57 alineatul (1) CE
         în măsura în care se raportează la investițiile de orice natură pe care le efectuează persoanele fizice sau juridice și care
         ajută la crearea sau menținerea unor relații durabile și directe între cel care oferă fondurile și întreprinderea căreia îi
         sunt destinate aceste fonduri, în vederea exercitării unei activități economice (a se vedea în acest sens Hotărârea Test Claimants
         in the FII Group Litigation, citată anterior, punctele 179-181, Hotărârea din 24 mai 2007, Holböck, C‑157/05, Rep., p. I‑4051,
         punctele 33 și 34, precum și Hotărârea din 23 octombrie 2007, Comisia/Germania, C‑112/05, Rep., p. I‑8995, punctul 18).

      47      În condițiile în care decizia de trimitere nu exclude posibilitatea ca dividendele pe care societatea X intenționează să le
         distribuie către A să se raporteze la asemenea investiții, trebuie analizat dacă o reglementare precum cea din acțiunea principală
         este susceptibilă să intre în domeniul de aplicare al excepției prevăzute la articolul 57 alineatul (1) CE ca restricție aflată
         în vigoare la 31 decembrie 1993.

      48      După cum a arătat avocatul general la punctele 110-112 din concluziile prezentate, noțiunea de restricție aflată în vigoare
         la 31 decembrie 1993 presupune că, de la acea dată, cadrul juridic în care se integrează restricția în cauză a făcut parte
         din ordinea juridică a statului membru respectiv în mod neîntrerupt. Într‑adevăr, dacă ar fi altfel, un stat membru ar putea,
         în orice moment, să reintroducă restricții privind circulația capitalurilor având ca destinație sau provenind din țări terțe
         care existau în ordinea juridică națională la 31 decembrie 1993, dar care nu au fost menținute.

      49      În acest sens s‑a exprimat și Curtea atunci când a fost invitată să se pronunțe cu privire la aplicabilitatea excepției prevăzute
         la articolul 57 alineatul (1) CE unor restricții privind circulația capitalurilor aflate în vigoare în ordinea juridică a
         unui stat membru la 31 decembrie 1993. Într‑adevăr, când a admis că o măsură națională adoptată ulterior acestei date nu este,
         numai pentru acest motiv, în mod automat exclusă de la regimul derogatoriu prevăzut la alineatul (1), Curtea a înțeles această
         posibilitate ca înglobând dispoziții care sunt, în esența lor, identice cu reglementarea anterioară sau care se limitează
         la reducerea sau eliminarea unui obstacol în calea exercitării drepturilor și a libertăților comunitare prevăzut în reglementarea
         anterioară, excluzând dispozițiile care se bazează pe o logică diferită de cea a reglementărilor anterioare și care instituie
         proceduri noi (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Test Claimants in the FII Group Litigation, punctul 192,
         și Holböck, punctul 41). Astfel, Curtea nu a înțeles să vizeze dispoziții care, deși sunt, în esență, identice cu o legislație
         care exista la 31 decembrie 1993, au reintrodus un obstacol privind libera circulație a capitalurilor care, ca urmare a abrogării
         legislației anterioare, nu mai exista.

      50      În speță, trebuie să se constate că, la data intrării sale în vigoare, în anul 1992, articolul 16 din capitolul 42 din lege
         excludea deja de la beneficiul scutirii prevăzute pentru dividendele distribuite sub formă de acțiuni ale unei filiale pe
         cele plătite de societăți stabilite în țări terțe care nu au încheiat cu Regatul Suediei o convenție care să prevadă schimbul
         de informații. Într‑adevăr, din decizia de trimitere reiese că această scutire nu se aplica, la acea dată, decât dividendelor
         plătite de societăți stabilite în Suedia.

      51      Este adevărat că dispozițiile privind scutirea au fost abrogate începând cu 1994, apoi reintroduse începând cu 1995 și extinse
         în 2001 la dividendele plătite de societăți stabilite într‑un stat membru al SEE sau într‑un alt stat cu care Regatul Suediei
         a încheiat o convenție ce prevede schimbul de informații. Totuși, nu este mai puțin adevărat că, după cum susține guvernul
         italian, beneficiul acestei scutiri a fost exclus în mod neîntrerupt, cel puțin începând cu anul 1992, pentru dividendele
         plătite de societăți stabilite într‑o țară terță, nemembră a SEE, care nu a încheiat o astfel de convenție cu Regatul Suediei.

      52      În aceste împrejurări, excluderea, începând cu anul 1992, a beneficiului scutirii prevăzute de lege pentru dividendele plătite
         de o societate stabilită într‑o țară terță, nemembră a SEE, care nu a încheiat cu Regatul Suediei o convenție care prevede
         schimbul de informații, trebuie să fie considerată o restricție aflată în vigoare la 31 decembrie 1993 în sensul articolului
         57 alineatul (1) CE, cel puțin atunci când aceste dividende corespund unor investiții directe în societatea care face distribuirea,
         verificarea acestui aspect fiind de competența instanței de trimitere.

      53      În măsura în care din decizia de trimitere nu reiese că dividendele în cauză în acțiunea principală corespund unor investiții
         directe, trebuie analizat dacă o legislație națională precum cea din acțiunea principală poate fi justificată de un motiv
         imperativ de interes general.

       Cu privire la justificarea întemeiată pe necesitatea de a garanta eficacitatea controalelor fiscale
      54      Potrivit Skatteverket, precum și guvernelor suedez, danez, german, spaniol, francez, italian, olandez și al Regatului Unit,
         refuzul de a acorda scutirea prevăzută la articolul 16 din capitolul 42 din lege, atunci când dividendele sunt plătite de
         o societate stabilită într‑o țară terță cu care Regatul Suediei nu a încheiat o convenție fiscală care să prevadă un schimb
         de informații, este justificat prin necesitatea de a garanta eficacitatea controalelor fiscale. Într‑adevăr, față de o țară
         terță, administrația fiscală suedeză nu ar putea recurge la asistența reciprocă între autoritățile competente prevăzută de
         Directiva 77/799. În plus, nici convenția și nici protocolul nu ar conține o dispoziție care să prevadă un schimb de informații
         comparabil cu cel prevăzut la articolul 26 din modelul de convenție elaborat în cadrul Organizației pentru Cooperare și Dezvoltare
         Economică (OCDE). Or, chiar dacă contribuabilul dispune de informațiile necesare pentru a demonstra că sunt îndeplinite condițiile
         cerute de articolul 16 menționat anterior, ar reveni totuși administrației fiscale sarcina să verifice valoarea probelor furnizate,
         ceea ce ar fi imposibil dacă aceasta nu ar dispune de puterea de a obține colaborarea autorităților competente ale statului
         în care este stabilită societatea care face distribuirea.

      55      În temeiul articolului 58 alineatul (1) litera (b) CE, articolul 56 CE nu aduce atingere dreptului statelor membre de a adopta
         toate măsurile necesare pentru a combate încălcarea actelor lor cu putere de lege și a normelor lor administrative, în special
         în domeniul fiscal. Astfel, Curtea a recunoscut că necesitatea de a garanta eficacitatea controalelor fiscale constituie un
         motiv imperativ de interes general, susceptibil să justifice o restricție a exercitării libertăților de circulație garantate
         de tratat (Hotărârea din 15 mai 1997, Futura Participations și Singer, C‑250/95, Rec., p. I‑2471, punctul 31, Hotărârea din
         15 iulie 2004, Lenz, C‑315/02, Rec., p. I‑7063, punctele 27 și 45, precum și Hotărârea din 14 septembrie 2006, Centro di Musicologia
         Walter Stauffer, C‑386/04, Rec., p. I‑8203, punctul 47).

      56      O măsură restrictivă, pentru a putea fi justificată, trebuie să respecte principiul proporționalității, în sensul că trebuie
         să fie adecvată pentru a garanta realizarea obiectivului pe care îl urmărește și nu trebuie să depășească ceea ce este necesar
         pentru a atinge acest obiectiv (a se vedea în special Hotărârea din 4 martie 2004, Comisia/Franța, C‑334/02, Rec., p. I‑2229,
         punctul 28).

      57      Potrivit lui A și Comisiei, legislația în cauză în acțiunea principală este disproporționată față de obiectivul urmărit, în
         condițiile în care autoritățile fiscale suedeze pot cere contribuabilului să furnizeze dovada îndeplinirii condițiilor cerute
         pentru a beneficia de scutirea prevăzută de această legislație. În măsura în care o asemenea scutire se referă la dividende
         plătite de o societate cotată la bursă, anumite informații ar putea fi obținute de asemenea prin consultarea datelor pe care
         o astfel de societate este obligată prin lege să le facă publice.

      58      Astfel cum arată A și Comisia, cu privire la o reglementare națională care restrânge exercitarea uneia dintre libertățile
         de circulație garantate de tratat, Curtea a decis că un stat membru nu poate invoca imposibilitatea de a solicita colaborarea
         unui alt stat membru pentru a efectua cercetări sau pentru a primi informații cu scopul de a justifica refuzul unui avantaj
         fiscal. Într‑adevăr, chiar dacă verificarea informațiilor furnizate de contribuabil de dovedește dificilă, în special din
         cauza limitelor schimbului de informații prevăzute la articolul 8 din Directiva 77/799, nimic nu împiedică autoritățile fiscale
         în cauză să impună contribuabilului să prezinte probele pe care acestea le consideră necesare pentru stabilirea în mod corect
         a impozitelor și a taxelor respective și, dacă este cazul, să refuze scutirea solicitată dacă aceste probe nu sunt furnizate
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 ianuarie 1992, Bachmann, C‑204/90, Rec., p. I‑249, punctul 20, Hotărârea din 30
         ianuarie 2007, Comisia/Danemarca, C‑150/04, Rep., p. I‑1163, punctul 54, precum și Hotărârea din 11 octombrie 2007, ELISA,
         C‑451/05, Rep., p. I‑8251, punctele 94 și 95).

      59      În acest context, Curtea a considerat că nu se poate exclude a priori ca persoana supusă la plata impozitului să fie în măsură să prezinte înscrisurile justificative pertinente care să permită
         autorităților fiscale ale statului membru în care se plătește impozitul să verifice, în mod clar și precis, că aceasta nu
         încearcă să evite sau să eludeze plata taxelor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 iulie 1999, Baxter și alții, C‑254/97,
         Rec., p. I‑4809, punctele 19 și 20, Hotărârea din 10 martie 2005, Laboratoires Fournier, C‑39/04, Rec., p. I‑2057, punctul
         25, precum și Hotărârea ELISA, citată anterior, punctul 96).

      60      Totuși, această jurisprudență, care se referă la restricții privind exercitarea libertăților de circulație în cadrul Comunității,
         nu poate fi transpusă în întregime în cazul circulației capitalurilor între statele membre și țările terțe, astfel de mișcări
         de capitaluri înscriindu‑se într‑un context juridic diferit de cel al cauzelor care au condus la pronunțarea hotărârilor menționate
         la cele două puncte precedente.

      61      Într‑adevăr, în primul rând, relațiile dintre statele membre se desfășoară într‑un cadru juridic comun, caracterizat de existența
         unei reglementări comunitare, precum Directiva 77/799, care a stabilit obligații de asistență reciprocă. Chiar dacă în domeniile
         din sfera de aplicare a acestei directive obligația de asistență nu este nelimitată, nu este mai puțin adevărat că această
         directivă stabilește un cadru de cooperare între autoritățile competente ale statelor membre care nu există între acestea
         și autoritățile competente dintr‑o țară terță atunci când aceasta din urmă nu și‑a asumat niciun angajament de asistență reciprocă.

      62      În al doilea rând, după cum a arătat avocatul general la punctele 141-143 din concluziile prezentate, cu privire la înscrisurile
         justificative pe care contribuabilul le poate furniza pentru a permite autorităților fiscale să verifice dacă sunt îndeplinite
         condițiile prevăzute de legislația națională, măsurile comunitare de armonizare care se aplică în statele membre în materie
         de contabilitate a societăților oferă contribuabilului posibilitatea de a prezenta date fiabile și verificabile privind structura
         sau activitățile unei societăți stabilite într‑un alt stat membru, chiar dacă o astfel de posibilitate nu este garantată contribuabilului
         cu privire la o societate stabilită într‑o țară terță care nu este obligată să aplice aceste măsuri comunitare.

      63      În consecință, atunci când reglementarea unui stat membru face ca beneficiul unui avantaj fiscal să depindă de îndeplinirea
         condițiilor a căror respectare nu poate fi verificată decât prin obținerea de informații de la autoritățile competente dintr‑o
         țară terță, este, în principiu, legitim pentru acest stat membru să refuze acordarea acestui avantaj dacă, în special din
         cauza lipsei unei obligații convenționale a acestei țări terțe de a furniza informații, se dovedește imposibilă obținerea
         acestor informații de la respectiva țară.

      64      În acțiunea principală, Skatteverket și guvernul suedez arată că administrația fiscală suedeză nu este în măsură să verifice
         respectarea condițiilor 1, 3, 4 și 6 prevăzute la articolul 16 din capitolul 42 din lege, și anume cerințele potrivit cărora
         distribuirea trebuie să fie efectuată proporțional cu numărul de acțiuni deținute la societatea‑mamă, toate părțile sociale
         ale acesteia în societatea filială trebuie să fie distribuite și, după distribuire, părțile sociale la filială nu trebuie
         să fie deținute de o societate care aparține aceluiași grup ca și societatea‑mamă, iar activitatea principală a filialei sau
         a societăților controlate de această filială trebuie să aibă un caracter industrial sau comercial.

      65      Această întrebare ține de o apreciere care revine instanței de trimitere.

      66      Aceeași este situația și în ceea ce privește întrebarea dacă protocolul sau aranjamentul permite administrației fiscale suedeze
         să obțină informațiile de care are nevoie pentru a pune în aplicare articolul 16. Într‑adevăr, deși Skatterättsnämnden a considerat
         că aranjamentul poate permite obținerea informațiilor necesare, din documentele și din explicațiile oferite de guvernul suedez
         la cererea Curții reiese că singurele informații care pot fi obținute de la autoritățile elvețiene sunt cele necesare pentru
         o bună aplicare a convenției.

      67      Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolele 56 CE și 58 CE trebuie interpretate
         în sensul că nu se opun legislației unui stat membru în temeiul căreia scutirea de impozit pe venitul din dividende, distribuite
         sub formă de acțiuni ale unei filiale, nu poate fi acordată decât dacă societatea care face distribuirea este stabilită într‑un
         stat membru al SEE sau într‑un stat cu care a fost încheiată de către statul membru de impunere o convenție fiscală care prevede
         schimbul de informații, atunci când această scutire este supusă unor condiții a căror respectare nu poate fi verificată de
         autoritățile competente ale acestui stat membru decât prin obținerea de informații de la statul în care este stabilită societatea
         care face distribuirea.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      68      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      Articolele 56 CE și 58 CE trebuie interpretate în sensul că nu se opun legislației unui stat membru în temeiul căreia scutirea
            de impozit pe venitul din dividende, distribuite sub formă de acțiuni ale unei filiale, nu poate fi acordată decât dacă societatea
            care face distribuirea este stabilită într‑un stat membru al Spațiului Economic European sau într‑un stat cu care a fost încheiată
            de către statul membru de impunere o convenție fiscală care prevede schimbul de informații, atunci când această scutire este
            supusă unor condiții a căror respectare nu poate fi verificată de autoritățile competente ale acestui stat membru decât prin
            obținerea de informații de la statul în care este stabilită societatea care face distribuirea.
      Semnături
      * Limba de procedură: suedeza.