title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 12 decembrie 2007. # Republica Italiană împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Fonduri structurale - Cofinanțare - Regulamentele (CE) nr. 1260/1999 și (CE) nr. 448/2004 - Condiții de eligibilitate a avansurilor plătite de către organismele naționale în cadrul schemelor de ajutor de stat sau în legătură cu acordarea de ajutoare - Proba utilizării fondurilor de către destinatarii finali - Acțiune în anulare - Act atacabil. # Cauza T-308/05.

text:
      Cauza T‑308/05
      Republica Italiană
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Fonduri structurale – Cofinanțare – Regulamentele (CE) nr. 1260/1999 și nr. 448/2004 – Condiții de eligibilitate a avansurilor plătite de către organismele naționale în cadrul schemelor de ajutor de stat sau
         în legătură cu acordarea de ajutoare – Proba utilizării fondurilor de către destinatarii finali – Acțiune în anulare – Act atacabil”

      Sumarul hotărârii
      1.      Acțiune în anulare – Acte supuse căilor de atac
      [art. 230 CE și 233 CE; Regulamentul nr. 1260/1999 al Consiliului, art. 32 alin. (1) al patrulea paragraf și alin. (3)]
      2.      Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă
      [Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (1)]
      3.      Acțiune în anulare – Acte supuse căilor de atac
      (art. 230 CE; Regulamentul nr. 1260/1999 al Consiliului)
      4.      Coeziune economică și socială – Intervenții structurale – Finanțare comunitară – Eligibilitatea cheltuielilor efectuate de
            organismele naționale
      (Regulamentul nr. 1260/1999 al Consiliului, art. 32; Regulamentul nr. 448/2004 al Comisiei, anexă, norma nr. 1, punctele 1
            și 2)
      5.      Bugetul Comunităților Europene – Asistență financiară comunitară – Controlul financiar al intervențiilor
      [art. 10 CE și 274 CE; Regulamentul nr. 1260/1999 al Consiliului, art. 32 alin. (1) al treilea paragraf și art. 38 alin. (1)
            litera (g); Regulamentul nr. 438/2001 al Comisiei, art. 2 alin. (1) și art. 7 alin. (2)]
      6.      Acte ale instituțiilor – Alegerea temeiului juridic – Reglementare comunitară – Cerință de claritate și de previzibilitate

      7.      Coeziune economică și socială – Intervenții structurale – Finanțare comunitară – Eligibilitatea cheltuielilor efectuate de
            organismele naționale
      [Regulamentul nr. 1260/1999 al Consiliului, art. 32 alin. (1) al treilea paragraf]
      8.      Coeziune economică și socială – Intervenții structurale – Finanțare comunitară – Eligibilitatea cheltuielilor efectuate de
            organismele naționale
      [Regulamentul nr. 1260/1999 al Consiliului, art. 32 alin. (1) al treilea paragraf; Regulamentul nr. 448/2004 al Comisiei,
            anexă, norma nr. 1, punctul 1.3]
      1.      Acțiunea în anulare întemeiată pe articolul 230 CE se poate formula cu privire la toate dispozițiile adoptate de către instituții,
         indiferent de natura sau de forma acestora, care urmăresc să producă efecte juridice.

      În această privință, atunci când este sesizată cu o cerere de plată a contribuției din fondurile structurale în cadrul unei
         scheme de ajutor care este admisibilă în sensul articolului 32 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1260/1999 de stabilire a
         dispozițiilor generale privind fondurile structurale, Comisia nu este autorizată să prelungească o stare de inacțiune. Într‑adevăr,
         sub rezerva disponibilităților bugetare, Comisia trebuie să efectueze plățile intermediare corespunzătoare acestei cereri
         într‑un termen care să nu depășească două luni de la primirea acesteia, în conformitate cu articolul 32 alineatul (1) al patrulea
         paragraf din regulamentul menționat. Prin urmare, în cazul în care, în speță, Comisia nu și‑ar fi îndeplinit obligația de
         a acționa, pentru a contesta acest aspect, statul membru în cauză ar fi trebuit să introducă o acțiune în constatarea abținerii
         de a acționa. În situația în care această acțiune în constatarea abținerii de a acționa ar fi fost declarată întemeiată, Comisiei
         i‑ar fi revenit obligația să ia măsurile impuse de executarea hotărârii, conform articolului 233 CE. În consecință, o scrisoare
         a Comisiei, în măsura în care comunică unui stat membru refuzul acesteia de a acționa cu privire la cererile de plată până
         la primirea informațiilor referitoare la avansuri, nu produce niciun efect juridic care ar putea fi contestat în cadrul unei
         acțiuni în anulare introduse în temeiul articolului 230 CE.

      (a se vedea punctele 56, 59 și 62)
      2.      Articolul 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului prevede că cererea de sesizare a instanței
         trebuie să cuprindă o expunere sumară a motivelor invocate. Aceasta trebuie, astfel, să precizeze motivele pe care se întemeiază
         acțiunea, astfel încât nu se poate limita la o simplă enunțare abstractă a acestora.

      În plus, această expunere, chiar sumară, trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își
         pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe asupra acțiunii, dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații.
         Pentru ca o acțiune sau, mai concret, un motiv al unei acțiuni să fie admisibil, securitatea juridică și buna administrare
         a justiției impun ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază acesta să rezulte în mod coerent și comprehensibil
         din chiar textul cererii introductive.

      (a se vedea punctele 71 și 72)
      3.      O scrisoare a Comisiei adresată unui stat membru prin care îi solicită acestuia din urmă să completeze declarațiile de cheltuieli
         care însoțesc cererile de plată pentru contribuția fondurilor structurale pe care i le adresase, în măsura în care aceasta
         trimite la o notă de interpretare privind articolul 32 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1260/1999 de
         stabilire a dispozițiilor generale privind fondurile structurale, potrivit căreia, în cadrul schemelor de ajutor de stat în
         sensul articolului 87 CE sau în legătură cu acordarea de ajutoare, avansurile plătite de organismele naționale neînsoțite
         de documente justificative privind utilizarea acestora de către destinatarii finali nu erau eligibile pentru contribuția fondurilor,
         nu a modificat domeniul de aplicare al reglementării comunitare și nu poate, în această măsură, să constituie un act atacabil
         în sensul articolului 230 CE.

      (a se vedea punctele 102 și 114)
      4.      În măsura în care o scrisoare a Comisiei adresată unui stat membru se întemeiază pe o notă de interpretare privind articolul
         32 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1260/1999 de stabilire a dispozițiilor generale privind fondurile
         structurale, potrivit căreia, în cadrul schemelor de ajutor de stat în sensul articolului 87 CE sau în legătură cu acordarea
         de ajutoare, avansurile plătite de organismele naționale neînsoțite de documente justificative privind utilizarea acestora
         de către destinatarii finali nu erau eligibile pentru contribuția fondurilor, pentru a refuza să pună în sarcina fondurilor
         sumele corespunzătoare unor avansuri nejustificate prin înscrisuri doveditoare privind utilizarea acestora de către destinatarii
         finali, scrisoarea menționată este conformă cu articolul 32 din Regulamentul nr. 1260/1999 și cu norma nr. 1 punctele 1 și
         2 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004 de modificare a Regulamentului nr. 1685/2000 de stabilire a normelor de aplicare
         a Regulamentului nr. 1260/1999 în ceea ce privește eligibilitatea cheltuielilor în cadrul operațiunilor cofinanțate de fondurile
         structurale.

      (a se vedea punctele 103 și 148)
      5.      Comisia îndeplinește atribuția de executare a bugetului general al Uniunii Europene în temeiul articolului 274 CE. Având în
         vedere că acest din urmă articol nu face nicio distincție în funcție de modul de gestionare aplicat, Comisia continuă să exercite
         această responsabilitate generală în cadrul gestionării partajate a fondurilor structurale. În plus, din articolele 10 CE
         și 274 CE rezultă că, în cadrul gestionării partajate a fondurilor structurale, statele membre trebuie să coopereze cu Comisia
         pentru a asigura o utilizare a fondurilor comunitare în conformitate cu principiile unei bune gestiuni financiare. Normele
         citate anterior sunt amintite la articolul 38 alineatul (1) litera (g) din Regulamentul nr. 1260/1999 de stabilire a dispozițiilor
         generale privind fondurile structurale, care privește controlul financiar al intervențiilor.

      În cazul în care sistemele de gestionare și de control ale statelor membre sunt fiabile și asigură o „pistă de audit suficientă”
         în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 438/2001 de stabilire a normelor detaliate de aplicare a Regulamentului
         nr. 1260/1999 privind sistemele de gestionare și control pentru asistența acordată prin fondurile structurale, certificarea,
         de către statul membru în cauză, a cheltuielilor declarate furnizează, în principiu, o asigurare suficientă Comisiei cu privire
         la corectitudinea, regularitatea și eligibilitatea cererilor de asistență comunitară, astfel cum rezultă din articolul 2 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 438/2001.

      Cu toate acestea, în cazul în care Comisia și un stat membru interpretează în mod divergent un text care stabilește condițiile
         de eligibilitate a anumitor cheltuieli, fiabilitatea sistemului de gestionare și de control nu mai conferă Comisiei asigurarea
         faptului că cheltuielile declarate de acest stat membru corespund în totalitate cheltuielilor eligibile în sensul reglementării
         aplicabile. Prin urmare, îi revine statului membru în cauză, în exercitarea responsabilităților sale în materie de certificare
         a cheltuielilor și în cadrul unei cooperări loiale cu instituțiile comunitare, să permită Comisiei să execute bugetul pe propria
         răspundere, furnizându‑i toate informațiile pe care aceasta le consideră necesare pentru a putea să efectueze plăți conforme
         cu articolul 32 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1260/1999. Orice altă soluție ar aduce atingere efectului
         util al articolului 38 alineatul (1) din acest regulament și, mai general, articolelor 10 CE și 274 CE.

      (a se vedea punctele 109, 111 și 112)
      6.      Legislația comunitară trebuie să fie clară, iar aplicarea sa previzibilă pentru toți cei care sunt vizați. Principiul securității
         juridice, care face parte din principiile generale de drept comunitar, impune ca orice act care urmărește să creeze efecte
         juridice să își întemeieze forța obligatorie pe o dispoziție a dreptului comunitar, care trebuie să fie în mod expres indicată
         ca temei juridic al actului și care prescrie forma juridică pe care acesta trebuie să o îmbrace. Cu toate acestea, omisiunea
         referinței la temeiul juridic precis al unui act poate să nu constituie un viciu substanțial atunci când acesta poate să fie
         determinat cu ajutorul altor elemente ale actului. O menționare explicită este totuși indispensabilă atunci când, în lipsa
         acesteia, persoanele interesate și instanța comunitară competentă rămân în incertitudine cu privire la temeiul juridic precis.

      (a se vedea punctele 123 și 124)
      7.      Articolul 32 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1260/1999 de stabilire a dispozițiilor generale privind
         fondurile structurale și normele de aplicare ale acestuia nu conferă nicio marjă de apreciere Comisiei în ceea ce privește
         determinarea condițiilor de eligibilitate a avansurilor. Luând decizia, într‑o scrisoare adresată unui stat membru, că avansurile
         plătite de organismele naționale neînsoțite de documente justificative privind utilizarea acestora de către destinatarii finali
         și declarate, cu titlu de plăți intermediare, de acest stat nu erau eligibile pentru contribuția fondurilor, Comisia nu a
         putut să acționeze cu încălcarea principiilor proporționalității, egalității de tratament sau securității juridice.

      (a se vedea punctul 150)
      8.      Nici principiul rambursării cheltuielilor, cu titlu de plăți intermediare și sold, pe care se întemeiază articolul 32 din
         Regulamentul nr. 1260/1999 de stabilire a dispozițiilor generale privind fondurile structurale și normele sale de aplicare,
         nici o notă de interpretare a Comisiei privind articolul 32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul menționat,
         potrivit căreia, în cadrul schemelor de ajutor de stat în sensul articolului 87 CE sau în legătură cu acordarea de ajutoare,
         avansurile plătite de organismele naționale neînsoțite de documente justificative privind utilizarea acestora de către destinatarii
         finali nu erau eligibile pentru contribuția fondurilor, nu încalcă principiile proporționalității, egalității de tratament
         sau securității juridice.

      Într‑adevăr, în ceea ce privește principiul proporționalității, în sistemul instituit prin articolul 32 din Regulamentul nr. 1260/1999,
         principiul rambursării cheltuielilor, cu titlu de plăți intermediare și sold, contribuie la asigurarea unei utilizări a fondurilor
         comunitare în conformitate cu principiile unei bune gestiuni financiare prevăzute la articolul 274 CE. Aceasta permite să
         se evite acordarea de către Comunitate a unor contribuții financiare importante pe care nu ar putea să le recupereze ulterior
         sau ar putea să le recupereze numai cu mari dificultăți, în ipoteza în care acestea nu ar fi utilizate în conformitate cu
         destinația lor, limitând riscul suportat de bugetul comunitar la o sumă care reprezintă 7 % din contribuția fondurilor la
         intervenția respectivă. Prin urmare, principiul rambursării cheltuielilor, cu titlu de plăți intermediare și sold, precum
         și nota de interpretare menționată, care pune în aplicare acest principiu, nu pot să fie considerate măsuri vădit neadecvate.

      În legătură cu principiul egalității de tratament, norma nr. 1 punctul 1.3 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004 de modificare
         a Regulamentului nr. 1685/2000 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 1260/1999 în ceea ce privește eligibilitatea
         cheltuielilor în cadrul operațiunilor cofinanțate de fondurile structurale, care prevede că ajutoarele de stat acordate sub
         formă de plăți efectuate în fondurile de capital de risc, de împrumuturi sau de garantare sunt considerate cheltuieli efectiv
         realizate în sensul articolului 32 alineatul (1) al treilea paragraf, citat anterior, dacă fondurile în cauză îndeplinesc
         condițiile stabilite de normele nr. 8 și nr. 9 din anexa respectivă, face o aplicare specifică a principiului rambursării
         cheltuielilor, cu titlu de plăți intermediare și sold, pentru a ține cont de caracterul specific al finanțărilor în favoarea
         capitalului de risc al întreprinderilor. Aceste finanțări sunt acordate în favoarea întreprinderilor mici și mijlocii de către
         entități juridice independente, care acționează ca intermediari. Spre deosebire de avansuri, finanțările în favoarea capitalului
         de risc alimentează fonduri care au ca obiect să faciliteze accesul destinatarilor finali la sursele de finanțare. Această
         situație specifică, necomparabilă cu cea a avansurilor, este cea care justifică faptul că plățile efectuate în fondurile de
         capital de risc, de împrumuturi sau de garantare au putut fi considerate cheltuieli efectiv realizate în sensul aceluiași
         articol 32 alineatul (1) al treilea paragraf.

      În sfârșit, nu se poate considera că principiul securității juridice a fost încălcat în speță, de vreme ce atât principiul
         rambursării cheltuielilor, cu titlu de plăți intermediare și sold, cât și nota de interpretare menționată constituie o aplicare
         conformă a reglementării aplicabile.

      (a se vedea punctele 155-157 și 159-162)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)
      12 decembrie 2007(*)

      „Fonduri structurale – Cofinanțare – Regulamentele (CE) nr. 1260/1999 și (CE) nr. 448/2004 – Condiții de eligibilitate a avansurilor plătite de către organismele naționale în cadrul schemelor de ajutor de stat sau
         în legătură cu acordarea de ajutoare – Proba utilizării fondurilor de către destinatarii finali – Acțiune în anulare – Act atacabil”

      În cauza T‑308/05,
      Republica Italiană, reprezentată inițial de domnul A. Cingolo și ulterior de domnul P. Gentili, avvocati dello Stato,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de domnul L. Flynn și de doamna M. Velardo, în calitate de agenți, asistați de G. Faedo, avocat,

      pârâtă,
      având ca obiect o cerere de anulare a deciziilor pretins cuprinse în scrisorile Comisiei nr. 5272 din 7 iunie 2005, nr. 5453
         din 8 iunie 2005, nr. 5726 și nr. 5728 din 17 iunie 2005 și nr. 5952 din 23 iunie 2005,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a doua),
      compus din domnul A. W. H. Meij, îndeplinind funcția de președinte, domnul N. J. Forwood și doamna I. Pelikánová, judecători,
      grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 aprilie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Cadrul juridic
      1        Potrivit articolului 159 CE, Comunitatea Europeană susține realizarea obiectivelor de coeziune economică și socială, printre
         care cel al dezvoltării regionale, prin acțiunea pe care o întreprinde prin intermediul fondurilor structurale [Fondul European
         de Orientare și Garantare Agricolă, secțiunea „Orientare”, Fondul Social European, Fondul European de Dezvoltare Regională
         (denumite în continuare „fonduri structurale” sau „fonduri”)].

      2        Potrivit articolului 161 CE, Consiliul definește misiunile, obiectivele prioritare și organizarea fondurilor structurale,
         precum și normele generale aplicabile acestor fonduri.

      3        În temeiul acestei din urmă dispoziții, Consiliul a adoptat Regulamentul (CE) nr. 1260/1999 din 21 iunie 1999 de stabilire
         a dispozițiilor generale privind fondurile structurale (JO L 161, p. 1) (denumit în continuare, „regulamentul general”), care
         reglementează obiectivele, organizarea, funcționarea și punerea în aplicare a acțiunii fondurilor structurale, precum și rolul
         și competențele în materie ale Comisiei și ale statelor membre.

       Dispoziții privitoare la eligibilitatea cheltuielilor pentru contribuția fondurilor
      4        Articolul 30 din regulamentul general precizează condițiile de „[e]ligibilitate” a cheltuielilor pentru contribuția financiară
         a fondurilor. Potrivit alineatului (3), „normele de drept intern relevante se aplică cheltuielilor eligibile cu excepția cazurilor
         în care, dacă este necesar, Comisia stabilește norme comune de eligibilitate a cheltuielilor în conformitate cu procedurile
         prevăzute la articolul 53 alineatul (2)”. [traducere neoficială]

      5        În aplicarea articolului 30 alineatul (3) și a articolului 53 alineatul (2) din regulamentul general, Comisia a adoptat Regulamentul
         (CE) nr. 1685/2000 din 28 iulie 2000 de stabilire a normelor de aplicare a regulamentului general în ceea ce privește eligibilitatea
         cheltuielilor în cadrul operațiunilor cofinanțate de fondurile structurale (JO L 193, p. 39, Ediție specială, 14/vol. 1, p. 29).
         Acest regulament a intrat în vigoare la 5 august 2000. Ulterior, acesta a fost modificat, cu efect de la data intrării sale
         în vigoare pentru dispozițiile relevante în prezentul litigiu, prin Regulamentul (CE) nr. 1145/2003 al Comisiei din 27 iunie
         2003 (JO L 160, p. 48). Ulterior, Comisia a adoptat Regulamentul (CE) nr. 448/2004 din 10 martie 2004 (JO L 72, p. 66, Ediție
         specială, 14/vol. 1, p. 144), care abrogă Regulamentul nr. 1145/2003 și modifică anexa la Regulamentul nr. 1685/2000, înlocuind‑o
         cu textul care figurează în propria anexă (denumită în continuare „anexa la Regulamentul nr. 448/2004”). Regulamentul nr. 448/2004
         a intrat în vigoare la 11 martie 2004. În conformitate cu articolul 3, acest regulament se aplică retroactiv de la 5 iulie
         2003, data intrării în vigoare a Regulamentului nr. 1145/2003, cu excepția punctelor 1.3, 2.1, 2.2 și 2.3 ale normei nr. 1
         din anexa sa, care se aplică de la 5 august 2000, data intrării în vigoare a Regulamentului nr. 1685/2000.

      6        Norma nr. 1 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004, consacrată „[c]heltuieli[lor] efectiv realizate”, precizează ce trebuie
         înțeles prin „[p]lăți efectuate de beneficiarii finali”. Potrivit punctului 1.2 al acesteia:

      „În cazul regimurilor de ajutor care intră sub incidența articolului 87 din tratat și al ajutoarelor acordate de organisme
         desemnate de statele membre, prin «plăți efectuate de beneficiarii finali» se înțeleg ajutoarele plătite destinatarilor finali
         de către organismele care acordă ajutoarele. Plățile ajutoarelor, efectuate de beneficiarii finali, trebuie justificate având
         în vedere condițiile și obiectivele ajutorului.”

      7        Potrivit punctului 1.4 al aceleiași norme:

      „În alte cazuri decât cele menționate la punctul 1.2, prin «plăți efectuate de beneficiarii finali» se înțeleg plățile efectuate
         de organismele sau întreprinderile publice sau private care corespund categoriilor definite în complementul de program conform
         articolului 18 alineatul (3) litera (b) din regulamentul general și care sunt direct responsabile de conducerea operațiunii
         specifice.”

      8        Pe de altă parte, norma nr. 1 precizează modalitățile de „[j]ustificare [a] cheltuielilor”. Potrivit punctului 2.1 al acesteia:

      „Ca regulă generală, plățile efectuate de beneficiarii finali și declarate cu titlu de plăți intermediare și sold sunt însoțite
         de facturi achitate. În cazul în care acest lucru se dovedește imposibil, plățile vor fi însoțite de documente contabile cu
         valoare justificativă echivalentă.”

      9        Punctul 2.3 al normei nr. 1 prevede:

      „În plus, atunci când acțiunile sunt puse în aplicare în cadrul procedurilor care intră sub incidența contractelor de achiziție
         publică, plățile efectuate de beneficiarii finali și declarate cu titlu de plăți intermediare și sold trebuie justificate
         prin facturi achitate, emise conform clauzelor contractelor semnate. În toate celelalte cazuri, inclusiv acordarea de subvenții
         publice, plățile efectuate de beneficiarii finali și declarate cu titlu de plăți intermediare și sold trebuie justificate
         prin cheltuieli plătite efectiv (inclusiv cele menționate la punctul 1.5) [și anume cheltuielile de amortizare, contribuțiile
         în natură și cheltuielile generale] de către organismele sau întreprinderile publice sau private în cauză în punerea în aplicare
         a operațiunii.”

       Dispoziții privitoare la plata contribuției din fonduri
      10      Articolul 32 din regulamentul general reglementează „[p]lata” contribuției din fonduri. Potrivit articolului 32 alineatul
         (1) al treilea și al patrulea paragraf:

      „Plățile pot fi sub formă de avansuri, de plăți intermediare sau de plăți ale soldului final. Plățile intermediare și plățile
         soldului se referă la cheltuielile efectiv plătite, care trebuie să corespundă plăților efectuate de beneficiarii finali,
         și justificate prin facturi achitate sau documente contabile cu valoare doveditoare echivalentă.

      Sub rezerva disponibilităților bugetare, Comisia efectuează plăți intermediare într‑un termen de maximum două luni de la primirea
         unei cereri admisibile […]” [traducere neoficială]

      11      Potrivit articolului 32 alineatul (2) din regulamentul general:

      „La angajarea primei tranșe, Comisia plătește un avans autorității plătitoare. Acest avans reprezintă 7 % din contribuția
         fondurilor la intervenția în cauză […]” [traducere neoficială]

      12      Articolul 32 alineatul (3) din regulamentul general prevede în special:

      „Plățile intermediare sunt efectuate de către Comisie pentru rambursarea cheltuielilor plătite efectiv din fonduri și certificate
         de autoritatea de plată […] Acestea trebuie să respecte [anumite] condiții […] Comisia informează de îndată statul membru
         și autoritatea plătitoare dacă una din aceste condiții nu este îndeplinită și, prin urmare, cererea de plată nu este admisă,
         iar acestea adoptă măsurile necesare pentru remedierea situației.” [traducere neoficială]

      13      Potrivit articolului 32 alineatul (4) din regulamentul general:

      „Plata soldului intervenției se efectuează dacă:
      (a)      autoritatea plătitoare a prezentat Comisiei, în decurs de 6 luni de la termenul de plată, stabilit în decizia privind contribuția
         fondurilor, o declarație certificată a cheltuielilor efectiv plătite;

      […]” [traducere neoficială]
       Dispoziții privitoare la certificarea cheltuielilor
      14      În aplicarea articolului 53 alineatul (2) din regulamentul general și pentru armonizarea standardelor pentru certificarea
         cheltuielilor pentru care sunt solicitate plăți cu titlu de plăți intermediare sau sold, în cadrul Regulamentului (CE) nr. 438/2001
         al Comisiei din 2 martie 2001 de stabilire a normelor detaliate de aplicare a regulamentului general privind sistemele de
         gestionare și control pentru asistența acordată prin fondurile structurale (JO L 63, p. 21, Ediție specială, 14/vol. 1, p. 39),
         Comisia a adoptat norme care stabilesc conținutul certificatelor privind declarațiile de cheltuieli intermediare și finale
         și care precizează natura și calitatea informațiilor pe care acestea se bazează.

       Dispoziții privitoare la controlul financiar
      15      Controlul financiar este reglementat de articolele 38 și 39 din regulamentul general, precum și de normele de aplicare a acestora
         care figurează în Regulamentul nr. 438/2001.

      16      Articolul 38 alineatul (1) din regulamentul general prevede că, în cadrul controlului financiar pentru care își asumă responsabilitatea,
         în primă instanță, statele membre „cooperează cu Comisia pentru a asigura o utilizare a fondurilor comunitare, în conformitate
         cu principiul bunei gestiuni financiare”. [traducere neoficială]

      17      În cadrul dispozițiilor privind „[s]isteme[le] de gestionare și control”, articolul 7 din Regulamentul nr. 438/2001 prevede:

      „(1) Sistemele de gestionare și control ale statelor membre furnizează o pistă de audit suficientă.
      (2) O pistă de audit este considerată suficientă atunci când permite:
      (a)      realizarea corespondenței între sumele notificate Comisiei și cheltuielile individuale înregistrate și documentele justificative
         păstrate la diferite niveluri administrative și la beneficiarii finali, iar atunci când aceștia din urmă nu sunt destinatarii
         finali ai asistenței, la instituțiile sau firmele care duc la îndeplinire operațiunile […]”

      18      În partea consacrată „Certific[ării] cheltuielilor”, articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 438/2001 prevede:

      „Certificatele privind declarațiile de cheltuieli intermediare și finale menționate la articolul 32 alineatele (3) și (4)
         din [r]egulamentul [general] se redactează în forma prezentată în anexa II, de către o persoană care nu aparține niciunuia
         din serviciile care aprobă cererile.”

      19      Articolul 9 alineatul (2) litera (b) punctul (i) din Regulamentul nr. 438/2001 prevede că, înainte de a certifica o declarație
         de cheltuieli, autoritatea de plată se asigură, în special, că declarația cheltuielilor include numai cheltuieli care „sunt
         sub formă de cheltuieli efectuate de către beneficiarii finali în înțelesul punctelor 1.2, 1.3 și 2 din regula nr. 1 din anexa
         la Regulamentul […] nr. 1685/2000, care pot fi justificate prin facturi achitate sau documente contabile cu valoare echivalentă”.

       Situația de fapt
      20      Prin scrisoarea din 7 septembrie 2001, Comisia a adresat Republicii Italiene o notă cuprinzând o interpretare a articolului
         32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general (denumită în continuare „nota de interpretare”). Potrivit scrisorii
         de înaintare, nota de interpretare avea „ca obiect clarificarea anumitor întrebări adresate Comisiei în ceea ce privește noțiunile
         «cheltuieli efectiv plătite» și «plăți efectuate de beneficiarii finali»”. În acest context, cu privire la articolul citat
         anterior, nota de interpretare expunea, la punctul 8, condițiile de eligibilitate pentru o cofinanțare din fondurile structurale
         a avansurilor plătite de organismele naționale (denumite în continuare „beneficiarii finali”) în cadrul schemelor de ajutor
         de stat în sensul articolului 87 CE sau în legătură cu acordarea de ajutoare (denumite în continuare „avansuri”): „În cazul
         în care beneficiarul final nu coincide cu destinatarul final al fondurilor comunitare, de exemplu, pentru schemele de ajutor,
         avansurile pentru subvenții sunt plătite destinatarilor finali de către beneficiarii finali. Cu toate acestea, cheltuielile
         declarate de către beneficiarul final autorității de gestionare sau de plată ori organismului intermediar trebuie să se raporteze
         la cheltuielile efective ale destinatarilor finali, justificate prin facturi achitate sau prin înscrisuri cu valoare justificativă
         echivalentă. De aceea, plățile de avansuri efectuate de către beneficiarul final nu pot fi incluse în cheltuielile declarate
         Comisiei, cu excepția cazului în care beneficiarul respectiv a putut demonstra că destinatarul final a utilizat acest avans
         pentru a acoperi cheltuieli efective.” Astfel, potrivit notei de interpretare, avansurile neînsoțite de documente justificative
         privind utilizarea acestora de către destinatarii finali (denumite în continuare „avansuri nejustificate”) nu erau eligibile
         pentru contribuția fondurilor (denumită în continuare „norma generală în litigiu”).

      21      Prin scrisoarea din 20 ianuarie 2003, Comisia a informat Republica Italiană, cu ocazia analizării unei cereri de plată adresate
         de către aceasta din urmă, că va deduce cuantumul corespunzător avansurilor nejustificate. Comisia a invitat Republica Italiană
         să îi comunice cuantumul menționat, analizarea cererii sale de plată fiind întreruptă în acest timp.

      22      Prin scrisoarea din 3 martie 2003, Comisia a indicat Republicii Italiene că ordonase plata unei sume inferioare celei solicitate,
         ca urmare a deducerii unui cuantum corespunzător avansurilor nejustificate.

      23      La 27 martie 2003, Republica Italiană a introdus o acțiune în anulare împotriva celor două scrisori menționate anterior (cauza
         C‑138/03).

      24      În paralel cu această situație de fapt, în cadrul Comitetului pentru dezvoltarea și reconversia regiunilor (denumit în continuare
         „comitetul”) se derula o procedură de consultare în vederea definirii modalităților de simplificare a gestionării fondurilor
         structurale. În acest context, Comisia solicitase comitetului să examineze posibilitatea ca avansurile să fie eligibile pentru
         asistența acordată prin fonduri și condițiile unei astfel de eligibilități. Întrucât la 19 februarie 2003, cu ocazia celei
         de a 63-a reuniuni a comitetului, nu a putut fi obținut niciun acord, Comisia a renunțat în cele din urmă să ia orice altă
         inițiativă cu privire la acest aspect.

      25      Prin scrisoarea din 14 mai 2003, Comisia a informat Republica Italiană în legătură cu încheierea dezbaterii angajate în cadrul
         comitetului. Comisia a precizat că, prin urmare, poziția sa cu privire la eligibilitatea avansurilor rămânea cea exprimată
         în nota de interpretare. Cu toate acestea, referindu‑se la îndoielile ce ar fi putut apărea cu privire la interpretarea dispozițiilor
         în vigoare și pentru a nu înșela așteptările pe care dezbaterea din cadrul comitetului le‑ar fi putut determina în mod legitim,
         Comisia a decis să considere eligibile avansurile nejustificate care se raportează fie la ajutoare pentru care decizia finală
         de acordare a fost adoptată cel mai târziu la 19 februarie 2003, fie la ajutoare alocate în cadrul unei proceduri de licitație
         care s‑a finalizat cel mai târziu la aceeași dată. Pe de altă parte, Comisia a indicat Republicii Italiene că, în declarațiile
         de cheltuieli care însoțesc cererile de plată pe care i le va adresa, va trebui să fie specificat cuantumul avansurilor, cu
         respectarea normelor astfel precizate. La 24 iulie 2003, Republica Italiană a introdus o acțiune în anulare împotriva scrisorii
         din 14 mai 2003 (cauza C‑324/03).

      26      În aplicarea normelor expuse în scrisoarea din 14 mai 2003, autoritățile italiene au primit, la 5 iunie 2003, plata sumelor
         menționate în scrisorile din 20 ianuarie și din 3 martie 2003 și pretinse în cauza C‑138/03.

      27      Prin scrisoarea din 29 iulie 2003, Comisia a transmis autorităților italiene o nouă versiune a scrisorii din 14 mai 2003,
         care rectifica câteva erori de traducere cuprinse în aceasta din urmă. La 9 octombrie 2003, Republica Italiană a introdus
         o acțiune în anulare împotriva scrisorii din 29 iulie 2003 (cauza C‑431/03). La fel ca și în cadrul cauzei C‑324/03, Republica
         Italiană a contestat scrisoarea în măsura în care aceasta refuză să recunoască eligibilitatea pentru contribuția fondurilor
         structurale a avansurilor nejustificate prin înscrisuri doveditoare privind utilizarea acestora de către destinatarii finali,
         în cazul în care decizia finală de acordare a ajutorului sau finalizarea procedurii de licitație a avut loc după 19 februarie
         2003 (denumite în continuare „avansurile în litigiu”).

      28      La 25 septembrie 2003, Republica Italiană a formulat o acțiune și împotriva Regulamentului nr. 1145/2003, care intrase în
         vigoare la 5 iulie 2003 (cauza C‑401/03, devenită cauza T‑223/04, după transferul acesteia la Tribunal).

      29      Prin scrisoarea din 25 martie 2004, Comisia a indicat Republicii Italiene că în declarațiile viitoare de cheltuieli va trebui
         specificat, pentru fiecare măsură, cuantumul avansurilor plătite în cadrul schemelor de ajutor, pentru orice program care
         intră sub incidența obiectivelor nr. 1 și nr. 2, astfel cum s‑a precizat în scrisorile din 14 mai și din 29 iulie 2003. Republica
         Italiană a formulat o acțiune împotriva acestei scrisori și, în subsidiar, împotriva Regulamentului nr. 448/2004, care intrase
         în vigoare la 11 martie 2004 (cauza T‑207/04).

      30      Prin scrisoarea nr. 6311 din 1 martie 2005, Republica Italiană a adresat Comisiei o cerere de plată intermediară în cadrul
         punerii în aplicare a programului operațional regional (denumit în continuare „POR”) în temeiul obiectivului nr. 1 privitor
         la regiunea Campania pentru perioada 2000-2006.

      31      Prin scrisoarea nr. 2772 din 21 martie 2005, Comisia a solicitat Republicii Italiene să completeze declarația de cheltuieli
         care însoțește această cerere de plată, cu indicarea clară a cuantumului avansurilor în litigiu plătite.

      32      Prin scrisoarea nr. 12827 din 29 aprilie 2005, Republica Italiană a adresat Comisiei o nouă cerere de plată, pentru o sumă
         de 17 341 776,84 de euro, în cadrul punerii în aplicare a aceluiași POR.

      33      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 mai 2005, Republica Italiană a introdus o acțiune îndreptată
         în special împotriva scrisorii nr. 2772 din 21 martie 2005 (cauza T‑212/05).

      34      Prin scrisoarea nr. 5272 din 7 iunie 2005 (denumită în continuare „prima scrisoare atacată”), Comisia a solicitat Republicii
         Italiene să completeze declarațiile de cheltuieli care însoțesc cererile de plată pe care aceasta din urmă i le adresase prin
         scrisorile nr. 6311 din 1 martie 2005 și nr. 12827 din 29 aprilie 2005 (denumite în continuare „declarațiile de cheltuieli
         în litigiu” și „cererile de plată în litigiu”), precizând, pentru fiecare măsură, cuantumul avansurilor în litigiu plătite
         sau eventual plătite. De asemenea, Comisia a precizat că procedurile de plată corespunzătoare cererilor de plată în litigiu
         vor fi sau vor rămâne întrerupte până la primirea informațiilor respective. Această scrisoare a parvenit autorităților italiene
         respective la 8 iunie 2005.

      35      Prin scrisorile nr. 5453 din 8 iunie 2005 (denumită în continuare „a doua scrisoare atacată”), nr. 5726 și nr. 5728 din 17
         iunie 2005 (denumite în continuare, „a treia scrisoare atacată”, respectiv „a patra scrisoare atacată”) și nr. 5952 din 23
         iunie 2005 (denumită în continuare „a cincea scrisoare atacată”), Comisia a indicat Republicii Italiene că plățile efectuate
         vor fi într‑un cuantum diferit de cel solicitat, în cadrul punerii în aplicare, pe de o parte, a documentului unic de programare
         în temeiul obiectivului nr. 2 privitor la regiunea Lazio pentru perioada 2000-2006, iar, pe de altă parte, a POR în temeiul
         obiectivului nr. 1 privitor la regiunea Apulia pentru aceeași perioadă, ca urmare a deducerii sumelor corespunzătoare avansurilor
         în litigiu.

      36      Prin Hotărârea din 24 noiembrie 2005, Italia/Comisia (C‑138/03, C‑324/03 și C‑431/03, Rec., p. I‑10043, denumită în continuare
         „Hotărârea din 24 noiembrie 2005”), Curtea a statuat că nu era necesar să se pronunțe asupra acțiunii în cauza C‑138/03 și
         că acțiunea din cauza C‑324/03 și cea din cauza C‑431/03 trebuiau respinse ca nefondată și, respectiv, inadmisibilă.

       Procedura și concluziile părților
      37      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 10 august 2005, Republica Italiană a introdus prezenta acțiune.

      38      Prin scrisoarea din 10 ianuarie 2006, grefa a invitat părțile să își prezinte observațiile asupra eventualelor consecințe
         care s‑ar putea deduce în privința prezentei cauze din Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus. Părțile și‑au
         depus observațiile în temenele acordate, iar ulterior, la 2 martie 2006, Comisia a transmis grefei o rectificare a unei erori
         materiale ce figura în observațiile sale.

      39      Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a doua) a decis să deschidă procedura orală, iar în cadrul măsurilor
         de organizare a procedurii, a invitat Comisia să răspundă anumitor întrebări și Republica Italiană să depună un înscris. Părțile
         s‑au conformat acestor solicitări.

      40      Prin Decizia din 2 februarie 2007, domnii judecători A. W. H. Meij și N. J. Forwood au fost desemnați pentru a îndeplini funcția
         de președinte de cameră, respectiv în calitate de judecător, înlocuindu‑l pe domnul judecător J. Pirrung, aflat în imposibilitate
         de a participa la judecată.

      41      În cursul ședinței desfășurate la 25 aprilie 2007, au fost audiate pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările
         Tribunalului. În urma ședinței, a fost organizată o reuniune informală în fața Tribunalului cu reprezentanții părților.

      42      Republica Italiană solicită Tribunalului:

      –        anularea primei scrisori atacate în măsura în care prin aceasta i se solicită să completeze declarațiile de cheltuieli care
         însoțesc cererile de plată în litigiu, prin indicarea, pentru fiecare măsură, a cuantumului avansurilor în litigiu plătite
         sau eventual plătite și în măsura în care această scrisoare precizează că procedurile de plată privitoare la aceste cereri
         vor fi sau vor rămâne întrerupte până la primirea informațiilor respective;

      –        anularea celei de a doua, a celei de a treia, a celei de a patra și a celei de a cincea scrisori atacate, în măsura în care
         prin acestea i se indică faptul că plățile efectuate vor fi într‑un cuantum diferit de cel solicitat, ca urmare a deducerii
         sumelor corespunzătoare avansurilor în litigiu;

      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      43      Comisia solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii ca inadmisibilă sau ca nefondată;
      –        obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată.
       Cu privire la admisibilitate
       Argumentele părților
      44      Comisia contestă admisibilitatea acțiunii formulate împotriva primei scrisori atacate pentru motivul că aceasta nu constituie
         un act atacabil în sensul articolului 230 CE, întrucât are un caracter interpretativ și, în subsidiar, confirmativ.

      45      Cu titlu principal, Comisia arată că prima scrisoare atacată nu produce niciun efect juridic propriu, ci are un caracter pur
         interpretativ.

      46      În primul rând, în ceea ce privește norma generală în litigiu, prima scrisoare atacată s‑ar limita să amintească interpretarea
         dată de către Comisie articolului 32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general și nu ar produce niciun efect
         juridic propriu față de Republica Italiană.

      47      În al doilea rând, în ceea ce privește cererea de comunicare a informațiilor referitoare la avansuri, aceasta nu ar fi decât
         o normă de aplicare și o explicație practică a reglementării privind eligibilitatea cheltuielilor și, în mod mai specific,
         a normelor de justificare a cheltuielilor prevăzute de Regulamentul nr. 448/2004.

      48      În al treilea și în ultimul rând, în ceea ce privește mențiunea conform căreia, până la comunicarea informațiilor referitoare
         la avansuri, procedurile de plată în cauză vor fi sau vor rămâne întrerupte, aceasta ar fi corespuns unei obligații a Comisiei
         ca, în temeiul principiilor unei bune gestiuni financiare, să nu dea curs unor cereri de plată care prezintă neregularități
         ori sunt incomplete sau care nu respectă normele de justificare a cheltuielilor. Aceasta ar exprima imposibilitatea în care
         s‑ar afla Comisia ca, în lipsa informațiilor cerute, să efectueze plățile solicitate, fără a exprima totuși o opinie a Comisiei
         în legătură cu temeinicia cererilor de plată în litigiu.

      49      Ca răspuns la argumentarea Republicii Italiene, Comisia arată că, în conformitate cu jurisprudența, caracterul atacabil al
         primei scrisori atacate nu poate fi dedus din eventuala nelegalitate a normei generale în litigiu la care aceasta se referă,
         sau nici chiar din eventuala depășire a prerogativelor sale de către Comisie atunci când a adoptat această normă.

      50      În subsidiar, Comisia invocă faptul că prima scrisoare atacată are un caracter pur confirmativ. Aceasta ar confirma norma
         generală în litigiu expusă în scrisorile din 14 mai și din 29 iulie 2003, precum și în nota de interpretare, chiar înainte
         de adoptarea scrisorilor menționate. Aceste scrisori ar fi încheiat în mod definitiv dezbaterea instituțională inițiată cu
         privire la eligibilitatea avansurilor. La punctele 36 și 37 din Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, Curtea
         ar fi confirmat că scrisoarea din 14 mai 2003 redă rezultatul definitiv al unei reanalizări a acestei probleme.

      51      În final, Comisia arată că Republica Italiană nu poate aștepta niciun avantaj real în urma eventualei anulări a primei scrisori
         atacate, în măsura în care, în orice caz, Comisia va continua să aplice criteriile stabilite în nota de interpretare pentru
         a examina cererile de plată în litigiu.

      52      Republica Italiană susține că acțiunea îndreptată împotriva primei scrisori atacate este admisibilă. Această scrisoare ar
         fi de natură să producă efecte juridice proprii și ar fi susceptibilă să modifice situația sa juridică în mod direct, astfel
         încât ar constitui, conform unei jurisprudențe constante, un act atacabil în sensul articolului 230 CE.

      53      Pe de o parte, potrivit conținutului scrisorilor din 29 iulie 2003 și din 25 martie 2004, prima scrisoare atacată ar cuprinde
         o somație de a comunica, în declarațiile de cheltuieli în litigiu, informații privitoare la avansuri. Obligația de declarare
         care i‑a fost astfel impusă nu ar decurge din dispozițiile Regulamentului nr. 438/2001, care stabilește normele de certificare
         a cheltuielilor, ci din norma generală în litigiu, care s‑ar întemeia pe o interpretare eronată a dispozițiilor regulamentului
         general și ale Regulamentului nr. 448/2004 privind eligibilitatea cheltuielilor.

      54      Pe de altă parte, prima scrisoare atacată ar avea un caracter inovator în raport cu normele care reglementează eligibilitatea
         cheltuielilor și certificarea acestora și cu scrisorile anterioare ale Comisiei, în măsura în care ar prevedea că somația
         de a comunica informațiile privitoare la avansuri va fi însoțită de o sancțiune. Într‑adevăr, scrisoarea precizează că nu
         se va da curs cererilor de plată în litigiu atât timp cât nu se vor comunica informațiile privitoare la avansuri. Prima scrisoare
         atacată ar fi introdus astfel, cu încălcarea reglementării aplicabile, un nou caz, de natură pur procedurală, de respingere
         a cererilor de plată.

      55      În sfârșit, Republica Italiană contestă argumentarea Comisiei conform căreia prima scrisoare atacată ar fi un act pur confirmativ.
         Într‑adevăr, după ce a fost contestată, norma generală în litigiu menționată în nota de interpretare ar fi fost reexaminată
         în mod aprofundat în cadrul dezbaterii instituționale privind modificarea Regulamentului nr. 1685/2000, rezultatul acesteia
         fiind reflectat de prima scrisoare atacată, adoptată la scurt timp după adoptarea Regulamentului nr. 448/2004.

       Aprecierea Tribunalului
      56      Potrivit unei jurisprudențe constante, acțiunea în anulare întemeiată pe articolul 230 CE se poate formula cu privire la toate
         dispozițiile adoptate de către instituții, indiferent de natura sau de forma acestora, care urmăresc să producă efecte juridice
         (a se vedea Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, punctul 32 și jurisprudența citată).

      57      Pentru a aprecia dacă prima scrisoare atacată produce efecte juridice în sensul jurisprudenței citate anterior, în măsura
         în care solicită Republicii Italiene să completeze declarațiile de cheltuieli în litigiu prin indicarea, pentru fiecare măsură,
         a cuantumului avansurilor în litigiu plătite sau eventual plătite și în măsura în care precizează că procedurile declanșate
         cu privire la cererile de plată în litigiu vor fi sau vor rămâne întrerupte până la primirea informațiilor respective, trebuie
         să se analizeze conținutul și, în același timp, contextul în care aceasta a fost adoptată (a se vedea Ordonanța Curții din
         13 iunie 1991, Sunzest/Comisia, C‑50/90, Rec., p. I‑2917, punctul 13).

      58      În primul rând, în ceea ce privește susținerea Republicii Italiene conform căreia prima scrisoare atacată i‑ar impune o sancțiune
         prin indicarea faptului că nu se va da curs cererilor de plată în litigiu până la primirea informațiilor referitoare la avansuri,
         este necesar să se constate că aceasta echivalează, în esență, cu denunțarea unei stări prelungite de inacțiune din partea
         Comisiei. Astfel cum a recunoscut în cursul ședinței, Republica Italiană apreciază că, în speță, Comisia ar fi fost obligată
         să efectueze plățile corespunzătoare cererilor de plată în litigiu în termenul de două luni prevăzut la articolul 32 alineatul
         (1) al patrulea paragraf din regulamentul general.

      59      În această privință, trebuie amintit că, atunci când este sesizată cu o cerere de plată admisibilă în sensul articolului 32
         alineatul (3) din regulamentul general, Comisia nu este autorizată să prelungească o stare de inacțiune. Într‑adevăr, sub
         rezerva disponibilităților bugetare, Comisia trebuie să efectueze plățile intermediare corespunzătoare acestei cereri într‑un
         termen care să nu depășească două luni de la primirea acesteia, în conformitate cu articolul 32 alineatul (1) al patrulea
         paragraf din regulamentul general. Prin urmare, în cazul în care, în speță, Comisia nu și‑ar fi îndeplinit obligația de a
         acționa, astfel cum susține Republica Italiană, pentru a contesta acest aspect aceasta din urmă ar fi trebuit să introducă
         o acțiune în constatarea abținerii de a acționa (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 26 mai 1982, Germania/Comisia,
         44/81, Rec., p. 1855, punctul 6, și Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2006, Germania/Comisia, T‑314/04 și T‑414/04,
         nepublicată în Recueil, Rec., 2006, p. II‑103*, punctul 48). În situația în care această acțiune în constatarea abținerii
         de a acționa ar fi fost declarată întemeiată, Comisiei i‑ar fi revenit obligația să ia măsurile impuse de executarea hotărârii,
         conform articolului 233 CE (Hotărârea din 14 decembrie 2006, Germania/Comisia, citată anterior, punctul 48).

      60      Această soluție nu poate fi repusă în discuție pentru motivul că, prin intermediul primei scrisori atacate, Republica Italiană
         a fost informată în mod expres în legătură cu refuzul de a acționa al Comisiei. Un refuz de a acționa, indiferent cât de explicit,
         poate fi deferit Curții în temeiul articolului 232 CE, atât timp cât nu pune capăt abținerii de a acționa (Hotărârea Curții
         din 27 septembrie 1988, Parlamentul European/Consiliul, 302/87, Rec., p. 5615, punctul 17).

      61      În orice caz, astfel cum a confirmat Comisia în cursul ședinței, fără a fi contrazisă de Republica Italiană cu privire la
         acest aspect, starea de inacțiune evidențiată de prima scrisoare atacată nu a fost decât temporară și nu s‑a menținut după
         ce au dispărut motivele care au justificat‑o, de vreme ce Comisia a adoptat în final o decizie cu privire la cererile de plată
         în litigiu. Prin scrisoarea nr. 8799 din 24 august 2005, această decizie finală a fost comunicată Republicii Italiene, care
         a formulat o acțiune împotriva acesteia (T‑402/05).

      62      În consecință, este necesar să se considere că prima scrisoare atacată, în măsura în care a comunicat Republicii Italiene
         refuzul Comisiei de a acționa cu privire la cererile de plată în litigiu, nu a produs niciun efect juridic care ar putea să
         fie contestat în cadrul unei acțiuni în anulare introduse în temeiul articolului 230 CE.

      63      În al doilea rând, în ceea ce privește mențiunea potrivit căreia Republica Italiană va trebui să comunice Comisiei informațiile
         referitoare la avansuri, trebuie precizat că prima scrisoare atacată se referă în acest mod, prin trimitere, la o obligație
         de declarare care ar rezulta, pentru acest stat membru, dintr‑o aplicare coroborată a normei generale în litigiu și a deciziei
         cuprinse în scrisoarea din 14 mai 2003 (a se vedea punctul 25 de mai sus), de unde reiese că sunt eligibile pentru cofinanțarea
         fondurilor numai avansurile nejustificate care se raportează fie la ajutoare pentru care decizia finală de acordare a fost
         adoptată cel mai târziu la 19 februarie 2003, fie la ajutoare alocate în cadrul unei proceduri de licitație care s‑a finalizat
         cel mai târziu la aceeași dată. Într‑adevăr, prima scrisoare atacată trimite în mod explicit la scrisoarea nr. 2772 din 21
         martie 2005 (a se vedea punctul 31 de mai sus), care, la rândul său, trimite la scrisoarea din 29 iulie 2003, de rectificare
         a scrisorii din 14 mai 2003 (a se vedea punctul 27 de mai sus).

      64      Astfel, din chiar conținutul primei scrisori atacate rezultă că aceasta urmărea să amintească Republicii Italiene, cu ocazia
         examinării cererilor de plată în litigiu, obligația de declarare care i‑ar reveni în temeiul reglementării care guvernează
         eligibilitatea cheltuielilor și, în special, în temeiul normei generale în litigiu.

      65      Pentru a verifica dacă prima scrisoare atacată se limitează efectiv să amintească Republicii Italiene obligațiile rezultate
         din reglementarea comunitară, fără să modifice domeniul de aplicare al acesteia, sau dacă, dimpotrivă, aceasta este susceptibilă
         să producă efecte juridice, se impune soluționarea anumitor chestiuni de fond ridicate de prezentul litigiu (a se vedea în
         acest sens Hotărârea Curții din 20 martie 1997, Franța/Comisia, C‑57/95, Rec., p. I‑1627, punctele 9 și 10, și Hotărârea din
         24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, punctele 33-35).

       Cu privire la fond
      66      Republica Italiană invocă nouă motive în susținerea cererii sale de anulare a primei, a celei de a doua, a celei de a treia,
         a celei de a patra și a celei de a cincea scrisori atacate (denumite în continuare, în ansamblul lor, „scrisorile atacate”).
         Primul motiv este întemeiat pe lipsa unui temei juridic și pe încălcarea dispozițiilor care reglementează controlul financiar.
         Al doilea motiv se întemeiază pe lipsa absolută de motivare. Al treilea motiv se referă la nerespectarea procedurii de adoptare
         a deciziilor Comisiei, precum și la încălcarea Regulamentului de procedură al acesteia. Al patrulea motiv este întemeiat pe
         încălcarea articolului 32 din regulamentul general și a normei nr. 1 punctele 1 și 2 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004.
         Al cincilea motiv se referă la încălcarea dispozițiilor privitoare la eligibilitatea cheltuielilor. Al șaselea motiv se întemeiază
         pe încălcarea principiului proporționalității și pe un abuz de putere. Al șaptelea motiv este întemeiat pe încălcarea Regulamentului
         nr. 448/2004, a principiilor egalității de tratament și securității juridice, precum și pe caracterul contradictoriu al scrisorilor
         atacate. Al optulea motiv se referă la încălcarea articolului 9 din Regulamentul nr. 438/2001. În sfârșit, al nouălea motiv
         este întemeiat pe încălcarea unui principiu al simplificării.

      67      Întrucât Comisia a contestat admisibilitatea celui de al treilea motiv, este necesar ca, mai întâi, să fie examinat motivul
         respectiv.

      68      De asemenea, trebuie să se amintească faptul că soluționarea problemei de admisibilitate, ridicată la punctul 65 de mai sus,
         depinde de răspunsurile ce urmează a fi date în legătură cu chestiunile de fond care privesc, pe de o parte, interpretarea
         reglementării comunitare în materie de eligibilitate a cheltuielilor, iar, pe de altă parte, consecințele inevitabile care
         decurg din această reglementare în etapa declarării și a certificării cheltuielilor. Întrucât aceste chestiuni de fond au
         fost ridicate, pe de o parte, prin al patrulea și al cincilea motiv și, pe de altă parte, prin al optulea și al nouălea motiv,
         se impune să fie examinate ulterior acestea.

       Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe nerespectarea procedurii de adoptare a deciziilor Comisiei, precum și pe încălcarea
            Regulamentului de procedură al acesteia
       Argumentele părților
      69      Republica Italiană susține în esență că, prin comunicarea scrisorilor atacate, Comisia i‑a notificat decizii care, în aparență,
         nu au fost adoptate cu respectarea procedurii prevăzute de Regulamentul de procedură al acesteia.

      70      Comisia solicită respingerea celui de al treilea motiv ca inadmisibil, în temeiul dispozițiilor articolului 44 alineatul (1)
         litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Argumentarea din susținerea prezentului motiv ar fi lipsită de claritate
         și de precizie în ceea ce privește identificarea normelor pretins încălcate.

       Aprecierea Tribunalului
      71      Articolul 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură prevede că cererea introductivă trebuie să cuprindă o
         expunere sumară a motivelor invocate. Aceasta înseamnă că cererea introductivă trebuie să precizeze motivele pe care se întemeiază
         acțiunea și că aceasta nu se poate limita la o simplă enunțare abstractă a acestora (Hotărârea Tribunalului din 18 noiembrie
         1992, Rendo și alții/Comisia, T‑16/91, Rec., p. II‑2417, punctul 130, și Hotărârea Tribunalului din 28 martie 2000, T. Port/Comisia,
         T‑251/97, Rec., p. II‑1775, punctul 90).

      72      În plus, expunerea motivelor, chiar sumară, trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să
         își pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe asupra acțiunii, dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații.
         Pentru ca o acțiune sau, mai concret, un motiv al unei acțiuni să fie admisibil, securitatea juridică și buna administrare
         a justiției impun ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază acesta să rezulte în mod coerent și comprehensibil
         din chiar textul cererii introductive (a se vedea, în ceea ce privește admisibilitatea unei acțiuni, Hotãrârea Tribunalului
         din 14 mai 1998, Enso Española/Comisia, T‑348/94, Rec., p. II‑1875, punctul 143, și Hotărârea Tribunalului T. Port/Comisia,
         punctul 71 de mai sus, punctul 91).

      73      În speță, argumentarea din susținerea celui de al treilea motiv este lipsită de claritate și de precizie în ceea ce privește
         identificarea normelor din Regulamentul de procedură despre care se susține că ar fi fost încălcate atunci când au fost adoptate
         scrisorile atacate, și aceasta chiar în condițiile în care Regulamentul de procedură al Comisiei este un document publicat
         în toate limbile oficiale ale Uniunii Europene, în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene (JO 2000, L 308, p. 26, Ediție specială, 01/vol. 2, p. 216).

      74      Prin urmare, Comisia susține în mod temeinic că expunerea prezentului motiv în cererea introductivă nu este suficient de clară
         și de precisă pentru a‑i permite să își pregătească apărarea. Aceasta nu permite nici Tribunalului să se pronunțe asupra temeiniciei
         prezentului motiv.

      75      În consecință, al treilea motiv trebuie respins ca inadmisibil.

       Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 32 din regulamentul general și a normei nr. 1 punctele
            1 și 2 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004, și cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea dispozițiilor referitoare
            la eligibilitatea cheltuielilor
       Argumentele părților
      76      Republica Italiană pretinde că scrisorile atacate încalcă articolul 32 din regulamentul general și norma nr. 1 din anexa la
         Regulamentul nr. 448/2004 în măsura în care se întemeiază pe norma generală în litigiu. În ipoteza în care Regulamentul nr. 448/2004
         ar putea să servească drept temei juridic al normei generale în litigiu, Republica Italiană invocă nelegalitatea acestuia
         întrucât ar contraveni articolului 32 din regulamentul general.

      77      Republica Italiană arată că soluția adoptată de către Curte în Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, nu
         se poate transpune în speță. Pe de o parte, regula nr. 1 punctul 2 din anexa la Regulamentul nr. 1685/2000, pe care se întemeiază
         această soluție, ar fi fost modificată în mod substanțial prin Regulamentul nr. 448/2004. Pe de altă parte, prezentul litigiu
         ar privi numai articolul 30 din regulamentul general și dispozițiile anexei la Regulamentul nr. 448/2004, care reglementează
         eligibilitatea cheltuielilor efectuate de către beneficiarii finali, în timp ce hotărârea Curții interpretează o dispoziție
         diferită, și anume articolul 32 din regulamentul general, care guvernează plata contribuției din fonduri efectuată de către
         Comisie.

      78      Pe de altă parte, Republica Italiană contestă că articolul 32 din regulamentul general și norma nr. 1 din anexa la Regulamentul
         nr. 448/2004 pot fi interpretate în sensul normei generale în litigiu.

      79      În primul rând, dispozițiile regulamentului general sau ale Regulamentului nr. 448/2004 nu ar permite să se aibă în vedere
         activitatea destinatarilor finali pentru aprecierea eligibilității avansurilor. Noile dispoziții ale Regulamentului (CE) nr. 1083/2006
         al Consiliului din 11 iulie 2006 de stabilire a anumitor dispoziții generale privind Fondul European de Dezvoltare Regională,
         Fondul Social European și Fondul de coeziune și de abrogare a regulamentului general (JO L 210, p. 25, Ediție specială, 14/vol. 2,
         p. 64) ar confirma, a contrario, faptul că dispozițiile acestuia din urmă nu permiteau, până în acel moment, să se aibă în vedere activitatea destinatarilor
         finali. Într‑adevăr, prin modificarea noțiunii „beneficiar”, introdusă de Regulamentul nr. 1083/2006, ar fi devenit posibil
         să se aibă în vedere un astfel de element.

      80      În al doilea rând, norma nr. 1 punctul 2.1 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004 ar consacra implicit eligibilitatea avansurilor
         nejustificate pentru contribuția fondurilor structurale prin faptul că impune numai beneficiarilor finali să justifice plățile
         pe care le efectuează cu titlu de „plăți intermediare și sold”.

      81      În al treilea rând, principiul necesității ajutoarelor de stat, potrivit căruia ajutoarele pot fi declarate compatibile cu
         dreptul comunitar numai în cazul în care de acestea beneficiază întreprinderi care nu dispun de resurse financiare proprii
         suficiente pentru a realiza investiția preconizată, s‑ar opune ca eligibilitatea avansurilor să fie condiționată de prezentarea
         documentelor justificative privind utilizarea acestora de către destinatarii finali. În temeiul acestui principiu, plata avansurilor
         ar trebui să preceadă întotdeauna investiția realizată de către întreprinderi. După cum principiul necesității ajutoarelor
         de stat ar justifica faptul ca plățile efectuate în fondurile de capital de risc, de împrumuturi sau de garantare să fie considerate
         cheltuieli eligibile, astfel cum prevede norma nr. 1 punctul 1.3 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004, în mod similar, acest
         principiu ar presupune să se recunoască eligibilitatea avansurilor nejustificate.

      82      În ultimul rând, dispozițiile anexei la Regulamentul nr. 448/2004 privind cheltuielile de amortizare, contribuțiile în natură
         și cheltuielile generale ar confirma că natura specifică a anumitor cheltuieli poate justifica faptul de a nu condiționa eligibilitatea
         acestora de prezentarea documentelor justificative privind utilizarea lor.

      83      Comisia contestă toate argumentele invocate de către Republica Italiană. Comisia arată că, în măsura în care se referă la
         norma generală în litigiu sau o aplică, scrisorile atacate sunt conforme cu litera și spiritul articolului 32 din regulamentul
         general și ale normei nr. 1 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004. Prin urmare, aceasta solicită respingerea celui de al
         patrulea și a celui de al cincilea motiv. În ceea ce privește excepția de nelegalitate a Regulamentului nr. 448/2004 prin
         raportare la articolul 32 din regulamentul general, Comisia arată că aceasta este inadmisibilă întrucât a fost invocată tardiv
         și că, în orice caz, regulamentul menționat este conform cu regulamentul general.

       Aprecierea Tribunalului
      84      Prin al patrulea și al cincilea motiv, Republica Italiană susține în esență că articolul 32 din regulamentul general și norma
         nr. 1 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004 au fost interpretate eronat de către Comisie prin faptul că aceasta din urmă
         a dedus din aceste dispoziții norma generală în litigiu.

      85      De la bun început, trebuie să se sublinieze că, în Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, în temeiul articolului
         32 din regulamentul general și al regulii nr. 1 din anexa la Regulamentul nr. 1685/2000, Curtea a răspuns întrebării dacă
         și, în cazul în care este necesar, în ce condiții sunt eligibile avansurile pentru contribuția fondurilor.

      86      În acest context, Curtea a subliniat mai întâi că unul dintre obiectivele regulamentului general, amintit în considerentul
         (43) al hotărârii sale, este de a stabili garanții pentru o bună gestiune financiară, asigurând justificarea și certificarea
         cheltuielilor (Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, punctul 44). Acest obiectiv explică faptul că sistemul
         instituit de articolul 32 din regulamentul general și de regula nr. 1 din anexa la Regulamentul nr. 1685/2000 se întemeiază
         pe principiul rambursării cheltuielilor (Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, punctul 45). Aceasta implică
         faptul că, în principiu, eligibilitatea cheltuielilor efectuate de către organismele naționale este condiționată de înaintarea
         către serviciile Comisiei a unei dovezi a utilizării acestora în cadrul proiectului finanțat de Uniunea Europeană, dovadă
         care poate consta în facturi achitate sau, dacă nu este posibil, în documente contabile cu valoare justificativă echivalentă
         (Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, punctul 46). Dacă, în contul avansului prevăzut la articolul 32 alineatul
         (2) din regulamentul general, Comisia plătește autorităților naționale o sumă reprezentând 7 % din contribuția fondurilor
         structurale la intervenția respectivă fără să se impună, încă în această etapă, documente justificative privind cheltuielile
         efectuate (Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, punctul 47), astfel de înscrisuri trebuie să fie prezentate
         pentru plățile intermediare și pentru plata soldului (Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, punctul 49).

      87      În concluzie, Curtea a hotărât că norma potrivit căreia avansurile plătite de către statele membre în cadrul unei scheme de
         ajutor și declarate de către acestea cu titlu de plăți intermediare și sold, nu sunt eligibile pentru contribuția fondurilor
         structurale decât dacă sunt prezentate înscrisuri justificative privind utilizarea acestora de către destinatarii finali este
         conformă cu articolul 32 din regulamentul general, precum și cu regula nr. 1 punctele 1 și 2 din anexa la Regulamentul nr. 1685/2000
         (Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, punctul 50).

      88      Nicio împrejurare invocată de către Republica Italiană nu se opune ca soluția adoptată de Curte în Hotărârea din 24 noiembrie
         2005, punctul 36 de mai sus, să fie transpusă în speță pentru a reține conformitatea normei generale în litigiu cu articolul
         32 din regulamentul general și cu norma nr. 1 punctele 1 și 2 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004.

      89      Argumentele întemeiate pe intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 448/2004 trebuie respinse. Pe de o parte, Regulamentul
         nr. 448/2004 nu a modificat nici sensul și nici domeniul de aplicare ale articolului 32 din regulamentul general, limitându‑se
         să precizeze normele de aplicare ale acestuia, astfel cum prevede articolul 53 alineatul (2) din regulamentul general. Pe
         de altă parte, în ceea ce privește regula nr. 1 punctul 2 din anexa la Regulamentul nr. 1685/2000, referirea adăugată de Regulamentul
         nr. 448/2004 la necesitatea de a justifica, „cu titlu de plăți intermediare și sold”, plățile efectuate de către beneficiarii
         finali apare, ținând seama de contextul normativ din care face parte, ca o simplă explicație a normei aplicabile anterior,
         și nu ca o modificare a acesteia. Într‑adevăr, Curtea a constatat, în temeiul regulii nr. 1 punctele 1 și 2 din Regulamentul
         nr. 1685/2000, că principiul rambursării cheltuielilor se aplică numai plăților efectuate de Comisie sub forma unei plăți
         intermediare sau unei plăți a soldului, în sensul articolului 32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general
         (Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, punctele 48 și 49).

      90      Prin urmare, Republica Italiană pretinde în mod eronat că Regulamentul nr. 448/2004 a modificat sensul regulii nr. 1 punctele
         1 și 2 din anexa la Regulamentul nr. 1685/2000. De altfel, Republica Italiană s‑a contrazis în această privință în propriile
         înscrisuri, constatând, în mai multe rânduri, identitatea în substanță a dispozițiilor pertinente ale Regulamentului nr. 1685/2000,
         înainte și după intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 448/2004. Această identitate justifică, în speță, aplicarea prin
         analogie a soluției adoptate de către Curte în Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus.

      91      De asemenea, trebuie respins argumentul potrivit căruia diferența între normele examinate de către Curte în Hotărârea din
         24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, și cele în cauză în prezentul litigiu s‑ar opune acestei aplicări prin analogie.
         Într‑adevăr, din propriile înscrisuri ale Republicii Italiene și, în special, din al patrulea și din al cincilea motiv invocate
         în cererea introductivă, rezultă în mod clar că prezentul litigiu pune problema de a stabili dacă avansurile sunt eligibile
         în temeiul articolului 32 din regulamentul general și al normelor de aplicare a acestuia cuprinse în Regulamentul nr. 448/2004,
         și anume o problemă similară celei care a fost examinată de către Curte în Hotărârea din 24 noiembrie 2005 (a se vedea punctele
         85 și 87 de mai sus).

      92      Prin urmare, pentru aceleași motive ca și cele care au fost expuse de către Curte în hotărârea sa, și care au fost amintite
         la punctele 86 și 87 de mai sus, trebuie să se constate că norma generală în litigiu este conformă atât cu articolul 32 din
         regulamentul general, cât și cu norma nr. 1 punctele 1 și 2 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004. În consecință, fără să
         fie necesară pronunțarea asupra cauzei de inadmisibilitate invocate de către Comisie, se impune să se respingă excepția de
         nelegalitate a Regulamentului nr. 448/2004 invocată de către Republica Italiană.

      93      Pe de altă parte, niciun argument invocat de către Republica Italiană nu permite să se repună în discuție conformitatea normei
         generale în litigiu cu reglementarea care guvernează eligibilitatea cheltuielilor.

      94      Mai întâi, se impune să se respingă argumentul potrivit căruia reglementarea aplicabilă nu ar permite să se aibă în vedere
         activitatea destinatarilor finali pentru aprecierea eligibilității avansurilor. Acest argument, care fusese deja susținut
         în fața Curții în temeiul articolului 32 din regulamentul general și al regulii nr. 1 din anexa la Regulamentul nr. 1685/2000,
         a fost respins de către Curte (Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, punctele 39, 40 și 44-50). Acesta nu
         poate fi reținut nici după intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 448/2004, care nu a modificat nici sensul, nici domeniul
         de aplicare ale normelor pertinente aplicabile (a se vedea punctul 90 de mai sus).

      95      Din punctul 2.1 al normei nr. 1 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004, privitor la justificarea cheltuielilor, rezultă că
         plățile efectuate de beneficiarii finali cu titlu de plăți intermediare și sold trebuie să fie însoțite de înscrisuri justificative.
         Având în vedere economia acestei norme, aceasta se aplică în general plăților efectuate de beneficiarii finali, atât în cadrul
         operațiunilor pe care le realizează ei înșiși, cât și în cadrul ajutoarelor pe care le acordă, în special în temeiul schemelor
         de ajutor. Cu toate acestea, în ceea ce privește acest din urmă tip de plăți, punctul 2.3 al normei nr. 1 din anexa la Regulamentul
         nr. 448/2004 precizează că înscrisurile justificative trebuie să corespundă cheltuielilor plătite efectiv de către destinatarii
         finali în cadrul punerii în aplicare a operațiunii.

      96      Astfel cum observă în mod întemeiat Comisia, prezentarea de înscrisuri justificative privind utilizarea avansurilor de către
         destinatarii finali în cadrul punerii în aplicare a operațiunilor este de asemenea prevăzută la articolul 7 din Regulamentul
         nr. 438/2001, care prevede că pista de audit stabilită de către statele membre, în cadrul sistemelor acestora de gestionare
         și de control, trebuie să permită realizarea corespondenței între sumele notificate Comisiei și cheltuielile individuale înregistrate
         și documentele justificative, inclusiv, în cazul schemelor de ajutoare de stat sau al acordării de ajutoare, cele deținute
         de către destinatarii finali.

      97      Mai mult, din constatările anterioare rezultă că trebuie respins argumentul a contrario care, potrivit Republicii Italiene, se deduce din dispozițiile Regulamentului nr. 1083/2006, aplicabil programelor pentru
         perioada 2007-2013. În fond, astfel cum a arătat în mod întemeiat Comisia în cursul ședinței, departe de a contrazice norma
         generală în litigiu, articolul 78 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1083/2006 confirmă faptul că recunoașterea eligibilității
         avansurilor implică o intervenție a legiuitorului comunitar. Aceasta din urmă trebuie în special să permită să fie definite,
         cu respectarea principiilor unei bune gestiuni, condițiile unei astfel de recunoașteri, amintindu‑se că nu a putut fi obținut
         niciun acord cu privire la acest aspect în privința programării pentru perioada 2000-2006 (a se vedea punctul 24 de mai sus).

      98      De asemenea, este lipsit de fundament juridic argumentul de text întemeiat pe norma nr. 1 punctul 2.1 din anexa la Regulamentul
         nr. 448/2004. Trebuie să se amintească faptul că această dispoziție reglementează justificarea cheltuielilor declarate Comisiei
         în scopul de a obține de la aceasta „plăți intermediare sau plăți ale soldului” în sensul articolului 32 alineatul (1) al
         treilea paragraf din regulamentul general. În acest cadru, referința la „plăți intermediare și plăți ale soldului” se explică
         prin faptul că, în cazul plății de către Comisie, cu titlu de avans, a unui cuantum de 7 % din participarea fondurilor la
         intervenția în cauză, prevăzut la articolul 32 alineatul (2) primul paragraf din regulamentul general, autoritățile naționale
         nu sunt obligate să prezinte, încă în această etapă, înscrisuri justificative privind cheltuielile efectuate (Hotărârea din
         24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, punctul 47). În consecință, sintagma „plăți intermediare și sold” care figurează
         la norma nr. 1 punctul 2.1 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004 nu poate fi interpretată în sensul că avansurile nu intră
         sub incidența principiului rambursării cheltuielilor.

      99      În plus, trebuie respinse ca nepertinente argumentele întemeiate pe „principiul necesității” ajutoarelor de stat. Republica
         Italiană nu a explicat în ce măsură „principiul necesității” pe care îl invocă, presupunând chiar că acesta există, ar impune
         nerespectarea principiului rambursării cheltuielilor, aplicabil, în temeiul articolului 32 din regulamentul general, cererilor
         de plăți intermediare și ale soldului. Faptul că, în cadrul schemelor de ajutoare, statele membre plătesc avansuri întreprinderilor
         care nu dispun de resurse proprii suficiente nu impune rambursarea de către Comisie a avansurilor respective, cu titlu de
         plăți intermediare și sold, de vreme ce acestea nu corespund unor cheltuieli efectiv plătite în sensul articolului 32 din
         regulamentul general.

      100    În această privință, nu se poate deduce un argument din norma nr. 1 punctul 1.3 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004, de
         vreme ce aceasta prevede în mod expres că plățile efectuate în fondurile de capital de risc, de împrumuturi sau de garantare
         (inclusiv fondurile de participare la capitalul de risc) care îndeplinesc condițiile stabilite de această dispoziție trebuie
         să fie considerate cheltuieli efectiv realizate în sensul articolului 32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul
         general. Într‑adevăr, eligibilitatea avansurilor pentru contribuția fondurilor nu poate fi dedusă dintr‑un text cu aplicare
         specială, care nu reglementează decât plățile efectuate de către statele membre în fonduri de capital de risc, de împrumuturi
         sau de garantare.

      101    În sfârșit, nu pot fi primite argumentele întemeiate pe dispozițiile anexei la Regulamentul nr. 448/2004 privind cheltuielile
         de amortizare, contribuțiile în natură și cheltuielile generale. Presupunând chiar că eligibilitatea acestor cheltuieli nu
         este condiționată de prezentarea de documente justificative, o astfel de constatare este lipsită de pertinență pentru aprecierea
         eligibilității avansurilor. În orice caz, din norma nr. 1 punctele 2.1 și 2.3 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004 rezultă
         că cheltuielile de amortizare, contribuțiile în natură și cheltuielile generale trebuie justificate prin prezentarea de înscrisuri
         contabile care au o valoare probantă.

      102    Din ceea ce precedă rezultă că, în măsura în care trimite la norma generală în litigiu, prima scrisoare atacată nu a modificat
         domeniul de aplicare al reglementării comunitare și nu poate, în această măsură, să constituie un act atacabil în sensul articolului
         230 CE.

      103    În plus, rezultă că a doua, a treia, a patra și a cincea scrisoare atacate, în măsura în care se întemeiază pe norma generală
         în litigiu pentru a refuza să pună în sarcina fondurilor sumele corespunzătoare avansurilor în litigiu, sunt conforme cu articolul
         32 din regulamentul general și cu norma nr. 1 punctele 1 și 2 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004.

      104    Prin urmare, al patrulea și al cincilea motiv trebuie respinse ca nefondate în ceea ce privește a doua, a treia, a patra și
         a cincea scrisoare atacate.

       Cu privire la al optulea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 9 din Regulamentul nr. 438/2001, și cu privire la al nouălea
            motiv, întemeiat pe încălcarea unui principiu al simplificării
       Argumentele părților
      105    Republica Italiană susține că scrisorile atacate încalcă normele de certificare a cheltuielilor prevăzute la articolul 9 din
         Regulamentul nr. 438/2001, în măsura în care impun sau prezumă că autoritățile naționale competente precizează în declarațiile
         de cheltuieli ale acestora, pentru fiecare măsură, cuantumul avansurilor în litigiu plătite sau eventual plătite. Modalitățile
         de certificare a cheltuielilor ar fi reglementate în totalitate de acest articol, care prevede că declarațiile certificate
         de cheltuieli menționate la articolul 32 alineatele (3) și (4) din regulamentul general trebuie să fie efectuate după modelul
         de certificat care figurează în anexa II la Regulamentul nr. 438/2001. Peste un anumit cuantum, cheltuielile ar trebui numai
         să fie declarate în acest certificat, evidențiindu‑se, pentru fiecare măsură, sursa de finanțare în cauză („Comunitatea”,
         „public, altele” și „privat”) și anul în cursul căruia au fost efectuate cheltuielile. Astfel, prin faptul că a impus autorităților
         naționale competente să completeze declarațiile lor de cheltuieli cu informații privitoare la cuantumul avansurilor plătite,
         Comisia ar fi impus acestora obligații de declarare neprevăzute de reglementarea în vigoare.

      106    În plus, Republica Italiană susține că, prin impunerea unor modalități de certificare a cheltuielilor mai dificile și mai
         coercitive decât cele care rezultă din articolul 9 din Regulamentul nr. 438/2001, Comisia a încălcat principiul simplificării
         gestionării fondurilor structurale. Existența unui astfel de principiu ar putea fi dedusă din considerentul (42) al regulamentului
         general, din declarațiile orale ale Comisiei, precum și din propunerile pe care aceasta le‑a înaintat comitetului.

      107    Comisia solicită respingerea ca nefondat a motivului întemeiat pe încălcarea articolului 9 din Regulamentul nr. 438/2001.
         Informațiile privitoare la avansurile în litigiu plătite ar fi fost indispensabile pentru a stabili cuantumul avansurilor
         care ar trebui să fie pus în sarcina bugetului comunitar. În consecință, pentru autoritățile naționale, comunicarea acestor
         informații ar fi corespuns cu executarea obligației care le revine de certificare a cheltuielilor în temeiul articolului 9
         din Regulamentul nr. 438/2001.

      108    Pe de altă parte, Comisia respinge motivul întemeiat pe încălcarea principiului simplificării. Obiectivul de simplificare
         a gestionării fondurilor nu ar putea să justifice încălcarea, în speță, a normelor de declarare și de certificare a cheltuielilor
         care decurg din principiile unei bune gestiuni financiare.

       Aprecierea Tribunalului
      109    Comisia îndeplinește atribuția de executare a bugetului general al Uniunii Europene în temeiul articolului 274 CE. Având în
         vedere că acest din urmă articol nu face nicio distincție în funcție de modul de gestionare aplicat, Comisia continuă să exercite
         această responsabilitate generală în cadrul gestionării partajate a fondurilor structurale. În plus, din articolele 10 CE
         și 274 CE rezultă că, în cadrul gestionării partajate a fondurilor structurale, statele membre trebuie să coopereze cu Comisia
         pentru a asigura o utilizare a fondurilor comunitare în conformitate cu principiile unei bune gestiuni financiare. Normele
         citate anterior sunt amintite la articolul 38 alineatul (1) litera (g) din regulamentul general, care privește controlul financiar
         al intervențiilor.

      110    În cadrul acestui control financiar, statul membru își asumă responsabilitatea în primă instanță, în special certificând Comisiei
         că cheltuielile declarate cu titlu de cereri de plăți intermediare sau sold corespund unor cheltuieli plătite efectiv în sensul
         articolului 32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general și al normei nr. 1 punctele 1 și 2 din anexa la
         Regulamentul nr. 448/2004. Comisia adoptă o decizie privitoare la aceste cereri de plăți stabilind, în exercitarea responsabilității
         generale care îi incumbă în executarea bugetului, cuantumul cheltuielilor declarate și certificate de către statul membru
         care trebuie să fie pus în sarcina bugetului comunitar.

      111    În cazul în care sistemele de gestionare și de control ale statelor membre sunt fiabile și asigură o „pistă de audit suficientă”
         în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 438/2001, certificarea cheltuielilor declarate furnizează, în principiu,
         o asigurare suficientă Comisiei cu privire la corectitudinea, regularitatea și eligibilitatea cererilor de asistență comunitară,
         astfel cum rezultă din articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 438/2001.

      112    Cu toate acestea, în cazul în care, precum în speță, Comisia și un stat membru interpretează în mod divergent un text care
         stabilește condițiile de eligibilitate a anumitor cheltuieli, fiabilitatea sistemului de gestionare și de control nu mai conferă
         Comisiei asigurarea faptului că cheltuielile declarate de către acest stat membru corespund în totalitate cheltuielilor eligibile
         în sensul reglementării aplicabile. Prin urmare, îi revine statului membru în cauză, în exercitarea responsabilităților sale
         în materie de certificare a cheltuielilor și în cadrul unei cooperări loiale cu instituțiile comunitare, să permită Comisiei
         să execute bugetul pe propria răspundere, furnizându‑i toate informațiile pe care aceasta le consideră necesare pentru a putea
         să efectueze plăți conforme cu articolul 32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general. Orice altă soluție
         ar aduce atingere efectului util al articolului 38 alineatul (1) din regulamentul general și, mai general, articolelor 10
         CE și 274 CE.

      113    Atât norma generală în litigiu, a cărei conformitate cu articolul 32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general
         și cu norma nr. 1 punctele 1 și 2 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004 a fost constatată, cât și norma specială de eligibilitate
         a avansurilor nejustificate plătite până la 19 februarie 2003, rezultată dintr‑o decizie a Comisiei care nu a fost contestată
         în cadrul cauzelor C‑324/03 și C‑431/03, erau opozabile Republicii Italiene întrucât i‑au fost comunicate în prealabil (a
         se vedea punctele 25 și 27 de mai sus). Or, astfel cum rezultă de la punctul 112 de mai sus, aplicarea coroborată a acestor
         norme impunea în mod inevitabil Republicii Italiene să comunice, împreună cu cererile sale de plată și cu declarațiile sale
         de cheltuieli, informațiile aflate în posesia sa care erau solicitate de către Comisie pentru a îi permite acesteia să stabilească
         cuantumul avansurilor în litigiu plătite sau eventual plătite. În consecință, Comisia susține în mod întemeiat că formalitatea
         de declarare în litigiu nu era, în speță, decât o normă de aplicare și o consecință practică inevitabilă a obligației de certificare
         a cheltuielilor care îi revine Republicii Italiene în temeiul articolului 9 din Regulamentul nr. 438/2001.

      114    În consecință, prin faptul că a invitat autoritățile italiene să completeze declarațiile de cheltuieli în litigiu prin indicarea,
         pentru fiecare măsură, a cuantumului avansurilor în litigiu plătite sau eventual plătite, prima scrisoare atacată s‑a limitat
         să amintească acestora o obligație de declarare care decurgea în mod inevitabil, pentru acestea, din reglementarea comunitară,
         fără să modifice domeniul de aplicare al acesteia. Având în vedere considerațiile care precedă, precum și cele expuse la punctul
         102 de mai sus, trebuie să se concluzioneze că prima scrisoare atacată nu a produs niciunul dintre efectele juridice contestate
         de către Republica Italiană și nu poate să constituie, în această privință, un act juridic atacabil în sensul jurisprudenței
         menționate la punctul 56 de mai sus. Prin urmare, în măsura în care este îndreptată împotriva primei scrisori atacate, prezenta
         acțiune trebuie respinsă ca inadmisibilă. În consecință, această acțiune trebuie examinată în continuare numai în măsura în
         care este îndreptată împotriva celei de a doua, celei de a treia, celei de a patra și celei de a cincea scrisori atacate.

      115    În această privință, nu este întemeiată susținerea Republicii Italiene potrivit căreia a doua, a treia, a patra și a cincea
         scrisoare atacate ar încălca articolul 9 din Regulamentul nr. 438/2001 sau principiul general al simplificării, pentru motivul
         că acestea ar fi prezumat că autoritățile naționale competente se conformează formalității de declarare în litigiu.

      116     S‑a constatat deja, la punctul 113 de mai sus, că respectiva formalitate era o normă de aplicare și o consecință practică
         inevitabilă a obligației de certificare a cheltuielilor ce îi revine Republicii Italiene în temeiul articolului 9 din Regulamentul
         nr. 438/2001.

      117    În plus, legalitatea formalității de declarare în litigiu nu poate fi repusă în discuție în temeiul principiului simplificării
         invocat de către Republica Italiană. Deși regulamentul general răspunde, desigur, unor preocupări legate de simplificarea
         procedurilor de angajare și de plată și deși, în acest cadru, Comisia se străduiește să înlăture dificultățile administrative
         inutile, nu este mai puțin adevărat că sistemul fondurilor structurale nu consacră un principiu potrivit căruia procedurile
         de angajare și de plată ar trebui simplificate fără a lua în considerare consecințele care decurg pentru buna funcționare
         și pentru gestiunea financiară corectă a fondurilor. Voința de simplificare a procedurilor, exprimată în regulamentul general,
         nu poate, în speță, să determine repunerea în discuție a unei formalități de declarare care rezultă din punerea în aplicare
         a sistemului fondurilor structurale conformă cu principiile unei bune gestiuni financiare prevăzute la articolul 274 CE, astfel
         cum s‑a arătat deja la punctele 112 și 113 de mai sus.

      118    În consecință, nu pot fi primite al optulea și al nouălea motiv invocate în susținerea cererii de anulare a celei de a doua,
         a celei de a treia, a celei de a patra și a celei de a cincea scrisori atacate.

       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe lipsa unui temei juridic și pe încălcarea dispozițiilor care reglementează controlul
            financiar
       Argumentele părților
      119    Republica Italiană contestă scrisorile atacate pentru faptul că nu menționează dispoziția care a permis adoptarea lor, astfel
         cum este totuși impus de principiul securității juridice (Hotărârea Curții din 16 iunie 1993, Franța/Comisia, C‑325/91, Rec.,
         p. I‑3283, punctul 26). Simpla trimitere implicită la scrisoarea din 29 iulie 2003 nu poate constitui un temei juridic legal
         și adecvat în măsura în care norma generală în litigiu, cuprinsă în această scrisoare, ar fi contrară dispozițiilor din regulamentul
         general și din Regulamentul nr. 448/2004.

      120    De asemenea, Republica Italiană impută Comisiei faptul că, prin adoptarea scrisorilor atacate, și‑a asumat o competență care
         aparține exclusiv statelor membre în temeiul articolelor 38 și 39 din regulamentul general și al normelor de aplicare a acestora
         care figurează în Regulamentul nr. 438/2001. Într‑adevăr, din aceste dispoziții, precum și din Comunicarea Comisiei către
         Parlamentul European și Consiliu din 6 septembrie 2004 privind responsabilitățile respective ale statelor membre și ale Comisiei
         în gestionarea partajată a fondurilor structurale și a Fondului de Coeziune [COM (2004) 580 final], ar rezulta că statele
         membre sunt cele care își asumă în primă instanță responsabilitatea controlului financiar al intervențiilor fondurilor și
         care trebuie să verifice și să certifice Comisiei eligibilitatea cheltuielilor pe care le declară cu titlu de plăți intermediare
         și sold. Comisia ar fi abilitată numai să controleze „sistemele de gestionare și de control” stabilite de către statele membre.

      121    Comisia solicită respingerea primei obiecții, întemeiate pe lipsa unui temei juridic. Scrisorile atacate ar face parte dintr‑un
         cadru normativ definit în mod clar și cunoscut de mult timp de Republica Italiană. Într‑adevăr, acestea s‑ar referi la scrisoarea
         din 29 iulie 2003, care, la rândul său, s‑ar referi la nota de interpretare, iar, prin această trimitere, ar putea să își
         găsească temeiul legal în norma generală în litigiu, menționată în acestea.

      122    În ceea ce privește a doua obiecție, întemeiată pe pretinsa încălcare a dispozițiilor care reglementează controlul financiar,
         Comisia apreciază că argumentarea Republicii Italiene trebuie respinsă ca fiind lipsită de fundament. Responsabilitatea controlului
         financiar al intervențiilor fondurilor, pe care și‑o asumă în primă instanță statele membre, ar fi lipsită de pertinență pentru
         eligibilitatea avansurilor. Comisia reafirmă că norma generală în litigiu este conformă cu principiul rambursării cheltuielilor,
         pe care se întemeiază reglementarea aplicabilă în materie.

       Aprecierea Tribunalului
      123    În ceea ce privește prima obiecție, întemeiată pe lipsa unui temei juridic, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe
         constante, legislația comunitară trebuie să fie clară, iar aplicarea sa previzibilă pentru toți cei care sunt vizați. Principiul
         securității juridice face parte din principiile generale de drept comunitar a căror respectare trebuie să fie asigurată de
         către Tribunal. Acest principiu impune ca orice act care urmărește să creeze efecte juridice să își întemeieze forța obligatorie
         pe o dispoziție a dreptului comunitar, care trebuie să fie în mod expres indicată ca temei juridic al actului și care prescrie
         forma juridică pe care acesta trebuie să o îmbrace (Hotărârea din 16 iunie 1993, Franța/Comisia, punctul 119 de mai sus, punctele
         26-30).

      124    Cu toate acestea, din jurisprudență rezultă de asemenea că omisiunea referinței la temeiul juridic precis al unui act poate
         să nu constituie un viciu substanțial atunci când acesta poate să fie determinat cu ajutorul altor elemente ale actului. O
         menționare explicită este totuși indispensabilă atunci când, în lipsa acesteia, persoanele interesate și instanța comunitară
         competentă rămân în incertitudine cu privire la temeiul juridic precis (Hotărârea Curții din 26 martie 1987, Comisia/Consiliul,
         45/86, Rec., p. 1493, punctul 9, și Hotărârea Tribunalului din 11 septembrie 2002, Alpharma/Consiliul, T‑70/99, Rec., p. II‑3495,
         punctul 112).

      125    A doua, a treia, a patra și a cincea scrisoare atacate cuprind decizii ale Comisiei de plată a unei sume diferite de cea solicitată
         de către Republica Italiană. Aceste decizii se întemeiază expres pe un refuz al instituției comunitare de a pune în sarcina
         bugetului cheltuielile declarate de către Republica Italiană și care corespund avansurilor în litigiu. Aceste scrisori nu
         menționează explicit dispoziția din dreptul comunitar pe care își întemeiază forța obligatorie și care prescrie forma juridică
         pe care acestea trebuie să o îmbrace.

      126    Prin urmare, trebuie să se verifice dacă alte elemente cuprinse în a doua, în a treia, în a patra și în a cincea scrisoare
         atacate permit să fie înlăturată incertitudinea generată de omisiunea, în cuprinsul acestora, a temeiului juridic al deciziilor
         adoptate de către Comisie.

      127    Din expunerea faptelor (a se vedea punctele 20-35 de mai sus), rezultă că scrisorile în litigiu fac parte dintr‑un schimb
         extins de corespondență ce a avut loc între Comisie și Republica Italiană cu privire la chestiunea eligibilității avansurilor.
         Prin nota de interpretare, Comisia indicase Republicii Italiene norma generală în litigiu, potrivit căreia avansurile neînsoțite
         de documente justificative ale utilizării lor de către destinatarii finali nu sunt eligibile pentru contribuția fondurilor,
         în temeiul articolului 32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general. În scrisorile sale din 14 mai și din
         29 iulie 2003, Comisia a menționat din nou norma generală în litigiu. De asemenea, aceasta a comunicat Republicii Italiene
         decizia sa de a considera ca eligibile avansurile plătite până la 19 februarie 2003 în temeiul principiului protecției încrederii
         legitime.

      128    Citit în acest context, conținutul celei de a doua, celei de a treia, celei de a patra și celei de a cincea scrisori atacate
         permite Republicii Italiene și Tribunalului să înțeleagă faptul că acestea aplică, în fiecare caz în parte, norma generală
         în litigiu și că deciziile pe care aceste scrisori le cuprind se întemeiază, în consecință, pe interpretarea articolului 32
         alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general expusă de către Comisie în nota de interpretare, în scrisorile
         din 14 mai și din 29 iulie 2003 și din 25 martie 2004.

      129    Pe de altă parte, legalitatea acestui temei juridic nu poate fi contestată de către Republica Italiană prin raportare la regulamentul
         general și la Regulamentul nr. 448/2004, de vreme ce, astfel cum s‑a constatat deja la punctul 92 de mai sus, norma generală
         în litigiu este conformă atât cu articolul 32 din regulamentul general, cât și cu măsura de aplicare a acestuia cuprinsă în
         norma nr. 1 punctele 1 și 2 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004.

      130    În consecință, prima obiecție, întemeiată pe lipsa unui temei juridic, nu poate fi primită.

      131    În ceea ce privește a doua obiecție, întemeiată pe încălcarea dispozițiilor care reglementează controlul financiar, se impune
         a se preciza că, prin intermediul acesteia, Republica Italiană susține în esență că nu era de competența Comisiei să refuze
         rambursarea, cu titlu de contribuție a fondurilor, a avansurilor în litigiu declarate de către autoritățile italiene.

      132    Cu toate acestea, în măsura în care s‑a stabilit că refuzurile de rambursare se întemeiază pe obligația Comisiei, ce rezultă
         din articolul 32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general și din normele de aplicare ale acestuia, de a
         nu efectua decât plăți intermediare sau plăți ale soldului corespunzătoare unor cheltuieli efectiv plătite în sensul acestui
         articol, argumentul Republicii Italiene trebuie respins. Într‑adevăr, certificarea cheltuielilor efectuate de către Republica
         Italiană nu afectează posibilitatea Comisiei, în cadrul responsabilității generale care îi revine în executarea bugetului,
         de a înlătura de la cofinanțarea comunitară cheltuielile declarate și certificate care, potrivit interpretării reglementării
         aplicabile, nu corespund unor cheltuieli eligibile.

      133    În speță, Comisia a acționat așadar în exercitarea competenței sale de atribuire în materie de executare a bugetului comunitar,
         fără a aduce atingere competențelor rezervate statelor membre în privința controlului financiar al intervențiilor, astfel
         cum rezultă din articolele 38 și 39 din regulamentul general și din normele de aplicare a acestora care figurează în Regulamentul
         nr. 438/2001.

      134    Prin urmare, a doua obiecție trebuie înlăturată. În consecință, trebuie respins în totalitate primul motiv.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o lipsă absolută de motivare
       Argumentele părților
      135    Republica Italiană susține că scrisorile atacate contravin obligației de motivare a actelor comunitare prevăzute la articolul
         253 CE, astfel cum a fost interpretată de jurisprudența comunitară, având în vedere că acestea nu cuprind niciun element care
         să justifice deciziile pe care le cuprind. În speță, Comisiei i‑ar fi revenit obligația de a‑și expune raționamentul într‑un
         mod explicit în scrisorile atacate, având în vedere, pe de o parte, modificarea cadrului normativ intervenită, cu puțin timp
         înainte de adoptarea acestora, ca urmare a intrării în vigoare a Regulamentului nr. 448/2004 și, pe de altă parte, domeniul
         de aplicare al deciziilor cuprinse în aceste scrisori, care sunt în mod sensibil mai extinse decât deciziile precedente (Hotărârea
         Curții din 26 noiembrie 1975, Fabricants de papiers peints/Comisia, 73/74, Rec., p. 1491, punctul 31).

      136    Comisia solicită respingerea celui de al doilea motiv invocând că scrisorile atacate sunt suficient de motivate prin raportare
         la contextul din speță, precum și la reglementarea care guvernează eligibilitatea cheltuielilor pentru contribuția fondurilor
         structurale, al cărei conținut era cunoscut de Republica Italiană ca urmare a faptului că îi fusese comunicat în nota de interpretare
         și în scrisoarea din 29 iulie 2003.

       Aprecierea Tribunalului
      137    În temeiul unei jurisprudențe constante, motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză
         și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției autoare a actului, astfel încât să dea posibilitatea
         persoanelor interesate să ia cunoștință de motivele măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul (Hotărârea
         Curții din 11 septembrie 2003, Austria/Consiliul, C‑445/00, Rec., p. I‑8549, punctul 49, Hotărârea Curții din 9 septembrie
         2004, Spania/Comisia, C‑304/01, Rec., p. I‑7655, punctul 50, și Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, punctul
         54).

      138    Această obligație de motivare trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura
         motivelor invocate și de interesul de a primi explicații pe care îl poate avea destinatarul actului. Nu este obligatoriu ca
         motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema de a ști dacă motivarea
         unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci
         și în funcție de contextul său și de ansamblul normelor juridice care guvernează materia respectivă (Hotărârea Curții din
         22 martie 2001, Franța/Comisia, C‑17/99, Rec., p. I‑2481, punctul 36, Hotărârea Curții din 7 martie 2002, Italia/Comisia,
         C‑310/99, Rec., p. I‑2289, punctul 48, și Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, punctul 55).

      139    Astfel cum rezultă de la punctele 127 și 128 de mai sus, a doua, a treia, a patra și a cincea scrisoare atacate au aplicat
         implicit norma generală în litigiu expusă în nota de interpretare, în scrisorile din 14 mai și din 29 iulie 2003, precum și
         în cea din 25 martie 2004. Schimbul de corespondență ce a avut loc între Comisie și Republica Italiană permitea așadar acesteia
         din urmă să înțeleagă că refuzul rambursării se întemeia implicit, dar în mod clar și neechivoc, pe faptul că avansurile în
         litigiu declarate de către Republica Italiană nu puteau fi considerate cheltuieli efectiv plătite în sensul articolului 32
         alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general și, prin urmare, nu erau eligibile pentru contribuția fondurilor.

      140    În final, din argumentarea expusă de către Republica Italiană în cadrul prezentei acțiuni, rezultă că aceasta a înțeles raționamentul
         pe care se întemeiază deciziile de refuz al rambursării cuprinse în a doua, în a treia, în a patra și în a cincea scrisoare
         atacate. Într‑adevăr, cererea sa de anulare a acestor decizii se întemeiază în principal pe o contestare a normei generale
         în litigiu, care constituie fundamentul acestora.

      141    În aceste condiții, se impune să fie respins al doilea motiv, întemeiat pe o lipsă absolută de motivare.

       Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității și pe un abuz de putere, și cu privire
            la al șaptelea motiv, întemeiat pe încălcarea Regulamentului nr. 448/2004, a principiilor egalității de tratament și securității
            juridice, precum și pe caracterul contradictoriu al scrisorilor atacate
       Argumentele părților
      142    În cadrul celui de al șaselea motiv, Republica Italiană susține că scrisorile atacate încalcă principiul proporționalității,
         în măsura în care aplică un principiu general și abstract de ineligibilitate a avansurilor într‑un mod disproporționat în
         raport cu obiectivul urmărit. În primul rând, acest principiu s‑ar întemeia pe o premisă nedovedită potrivit căreia, în cazul
         avansurilor, nu ar exista garanții suficiente că sumele puse la dispoziție destinatarilor finali urmează să fie efectiv utilizate
         pentru realizarea obiectivelor ajutorului. În continuare, acest principiu ar fi fost aplicat fără să se fi evaluat posibilitatea
         existenței altor măsuri adecvate mai puțin restrictive și, în special, fără a se ține cont de garanțiile care rezultă din
         reglementarea națională. Or, legea italiană ar oferi garanții în ceea ce privește punerea în aplicare, de către destinatarii
         finali care primesc avansurile, a operațiunilor cofinanțate de fonduri. În sfârșit, principiul aplicat de către Comisie ar
         exclude orice analiză efectuată de către serviciile sale în stadiul examinării cererilor de plată adresate de către autoritățile
         naționale.

      143    În plus, Republica Italiană arată că principiul general și abstract de ineligibilitate a avansurilor evidențiază un abuz de
         putere, în măsura în care echivalează cu un simplu mijloc de presiune, pus în aplicare în mod direct față de autoritățile
         naționale competente.

      144    Prin intermediul celui de al șaptelea motiv, Republica Italiană susține că scrisorile atacate încalcă principiul general al
         egalității de tratament, astfel cum este consacrat de jurisprudența comunitară, precum și dispozițiile Regulamentului nr. 448/2004
         și sunt afectate de o contradicție flagrantă în măsura în care par să introducă, fără justificare legală, o dublă reglementare
         în cazul schemelor de ajutoare de stat cofinanțate de fondurile structurale. Într‑adevăr, în timp ce ajutoarele plătite în
         general sub formă de avansuri nu ar fi, în principiu, eligibile, situația ar fi diferită în cazul ajutoarelor pentru investițiile
         în întreprinderile mici și mijlocii (IMM), acordate sub formă de plăți în fondurile de capital de risc, de împrumuturi sau
         de garantare (inclusiv fondurile de participare la capitalul de risc) în temeiul normei nr. 1 punctul 1.3 și al normei nr. 8
         punctul 2.9 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004. Pretinsul caracter specific al acestui tip de finanțări nu ar putea să
         justifice o astfel de diferență de tratament având în vedere principiul necesității ajutoarelor de stat, deja menționat la
         punctul 81 de mai sus.

      145    În plus, Republica Italiană pretinde că scrisorile atacate încalcă principiul securității juridice. Într‑adevăr, acestea ar
         crea o incertitudine cu privire la reglementarea aplicabilă, lăsând să se presupună că, inclusiv în cazul specific al ajutoarelor
         acordate sub formă de plăți efectuate în fondurile de capital de risc, de împrumuturi sau de garantare, ar putea să fie impusă
         și prezentarea altor documente decât cele menționate în Regulamentul nr. 448/2004 pentru eligibilitatea acestora.

      146    Comisia contestă că scrisorile atacate încalcă principiul proporționalității. Regulamentul general și normele de aplicare
         a acestuia nu ar interzice ca beneficiarii finali să plătească avansuri destinatarilor finali. Aceste avansuri ar putea chiar
         să fie cofinanțate prin fonduri, fără nicio cerință privind dovada utilizării acestora, în limita unui cuantum de 7 % din
         participarea fondurilor la intervenția în cauză, sumă care este plătită de către Comisie cu ocazia angajării primei tranșe,
         în temeiul articolului 32 alineatul (2) din regulamentul general.

      147    Pe de altă parte, Comisia răspunde că obiecțiile formulate în cadrul celui de al șaptelea motiv sunt lipsite de fundament
         și, prin urmare, trebuie respinse. Normele de eligibilitate referitoare la plățile efectuate în fondurile de capital de risc,
         de împrumuturi sau de garantare ar fi fost stabilite ținând cont de caracteristicile specifice ale acestui tip de finanțări.

       Aprecierea Tribunalului
      –       Cu privire la încălcarea Regulamentului nr. 448/2004
      148    Astfel cum s‑a constatat deja la punctul 103 de mai sus, a doua, a treia, a patra și a cincea scrisoare atacate au aplicat
         în mod conform norma nr. 1 punctele 1 și 2 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004 refuzând să pună în sarcina bugetului comunitar
         sumele corespunzătoare avansurilor în litigiu. Prin urmare, este necesară respingerea de la bun început a obiecției întemeiate
         pe încălcarea Regulamentului nr. 448/2004.

      –       Cu privire la încălcarea principiilor proporționalității, egalității de tratament și securității juridice
      149    Obiecțiile legate de încălcarea principiilor proporționalității, egalității de tratament și securității juridice privesc în
         esență modul în care a fost aplicată norma generală în litigiu în a doua, în a treia, în a patra și în a cincea scrisoare
         atacate. Într‑adevăr, chiar în temeiul acestei norme, Comisia a refuzat să pună în sarcina bugetului comunitar sumele corespunzătoare
         avansurilor în litigiu declarate de autoritățile italiene.

      150    Trebuie să se sublinieze că articolul 32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general și normele de aplicare
         ale acestuia nu conferă nicio marjă de apreciere Comisiei în ceea ce privește determinarea condițiilor de eligibilitate a
         avansurilor. Luând decizia, în a doua, în a treia, în a patra și în a cincea scrisoare atacate, că avansurile în litigiu declarate
         de Republica Italiană cu titlu de plăți intermediare nu erau eligibile, Comisia nu a putut așadar să acționeze cu încălcarea
         principiului proporționalității, a principiului egalității de tratament sau a principiului securității juridice.

      151    Chiar și în cazul în care s‑ar aprecia că Republica Italiană invocă, în speță, nelegalitatea articolului 32 alineatul (1)
         al treilea paragraf din regulamentul general și a normelor de aplicare ale acestuia în susținerea acțiunii pe care o formulează
         împotriva deciziilor individuale adoptate în temeiul acestora, și chiar și în cazul în care aceste excepții de nelegalitate
         ar fi considerate admisibile în temeiul articolului 241 CE, acestea din urmă nu pot să fie admise pe fond.

      152    În cazul schemelor de ajutor sau al ajutoarelor acordate de către organismele naționale, norma generală în litigiu nu reprezintă
         decât o punere în aplicare specifică a principiului rambursării cheltuielilor, cu titlu de plăți intermediare și sold, pe
         care se întemeiază articolul 32 din regulamentul general și normele de aplicare ale acestuia pentru a garanta o utilizare
         a fondurilor comunitare în conformitate cu principiile unei bune gestiuni financiare prevăzute la articolul 274 CE (a se vedea
         punctul 86 de mai sus). Se impune așadar să se examineze, în speță, pretinsa încălcare a principiilor proporționalității,
         egalității de tratament și securității juridice prin prisma acestui principiu.

      153    În ceea ce privește pretinsa încălcare a principiului proporționalității, trebuie amintit că acesta se numără printre principiile
         generale de drept comunitar și că impune ca actele instituțiilor comunitare să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat
         și necesar pentru atingerea obiectivelor legitime urmărite de reglementarea respectivă, fiind stabilit că, atunci când se
         poate alege între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare, iar inconvenientele cauzate
         nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile urmărite (Hotărârea Curții din 5 mai 1998, National Farmers’ Union
         și alții, C‑157/96, Rec., p. I‑2211, punctul 60, și Hotărârea Curții din 12 martie 2002, Omega Air și alții, C‑27/00 și C‑122/00,
         Rec., p. I‑2569, punctul 62, Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2002, Tideland Signal/Comisia, T‑211/02, Rec., p. II‑3781,
         punctul 39, și Hotărârea Tribunalului din 13 aprilie 2005, Verein für Konsumenteninformation/Comisia, T‑2/03, Rec., p. II‑1121,
         punctul 99).

      154    Pentru a realiza controlul judecătoresc al condițiilor menționate anterior, trebuie să se țină cont de faptul că legiuitorul
         comunitar dispune de o competență extinsă de reglementare pentru a defini normele generale aplicabile fondurilor structurale,
         care corespunde responsabilităților politice pe care i le atribuie articolul 161 CE. În consecință, numai caracterul vădit
         inadecvat al unei măsuri adoptate în acest domeniu, în raport cu obiectivul pe care instituția competentă înțelege să îl urmărească,
         poate afecta legalitatea unei astfel de măsuri (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește politica agricolă comună, Hotărârea
         National Farmers’ Union și alții, punctul 153 de mai sus, punctul 61 și jurisprudența citată).

      155    În cadrul sistemului instituit de articolul 32 din regulamentul general, principiul rambursării cheltuielilor, cu titlu de
         plăți intermediare și sold, contribuie la asigurarea unei utilizări a fondurilor comunitare în conformitate cu principiile
         unei bune gestiuni financiare prevăzute la articolul 274 CE. Aceasta permite să se evite acordarea de către Comunitate a unor
         contribuții financiare importante pe care nu ar putea să le recupereze ulterior sau ar putea să le recupereze numai cu mari
         dificultăți, în ipoteza în care acestea nu ar fi utilizate în conformitate cu destinația lor, limitând riscul suportat de
         bugetul comunitar la o sumă care reprezintă 7 % din contribuția fondurilor la intervenția respectivă (Concluziile avocatului
         general Kokott cu privire la Hotărârea din 24 noiembrie 2005, punctul 36 de mai sus, Rec., p. I‑10047, punctele 77 și 80).

      156    Această limitare a riscurilor suportate de bugetul comunitar ca urmare a unei utilizări neconforme a avansurilor nu poate
         fi repusă în discuție, în speță, în temeiul garanțiilor eventual oferite de reglementarea italiană. Într‑adevăr, atât timp
         cât garanțiile prevăzute la nivel național sunt constituite de către destinatarul final în favoarea organismelor naționale
         care plătesc avansurile, nu se poate considera ca fiind vădit neadecvat ca acestea din urmă, și nu Comunitatea, să fie cele
         care își asumă riscul unei neîndepliniri a obligațiilor de către destinatarii finali și dificultățile legate de o eventuală
         cerere de restituire a sumelor plătite fără să fie datorate.

      157    Prin urmare, principiul rambursării cheltuielilor, cu titlu de plăți intermediare și sold, precum și norma generală în litigiu,
         care pune în aplicare acest principiu, nu pot să fie considerate măsuri vădit neadecvate. Principiul proporționalității nu
         a fost așadar încălcat.

      158    În ceea ce privește pretinsa încălcare a principiilor egalității de tratament și securității juridice, trebuie amintit că,
         în temeiul principiului general al egalității de tratament, situațiile comparabile nu trebuie să fie tratate în mod diferit,
         cu excepția cazului în care o diferențiere este justificată în mod obiectiv (a se vedea, în domeniul funcției publice, Hotărârea
         Tribunalului din 26 februarie 2003, Drouvis/Comisia, T‑184/00, RecFP, p. I‑A-51 și II‑297, punctul 39; a se vedea de asemenea,
         în domeniul concurenței, Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2001, Krupp Thyssen Stainless și Acciai speciali Terni/Comisia,
         T‑45/98 și T‑47/98, Rec., p. II‑3757, punctul 237, și Hotărârea Tribunalului din 6 decembrie 2005, Brouwerij Haacht/Comisia,
         T‑48/02, Rec., p. II‑5259, punctul 108), în timp ce principiul securității juridice impune ca normele de drept să fie clare
         și precise și urmărește astfel să garanteze caracterul previzibil al situațiilor și al relațiilor juridice cărora li se aplică
         dreptul comunitar (Hotărârea Curții din 15 februarie 1996, Duff și alții, C‑63/93, Rec., p. I‑569, punctul 20, și Hotărârea
         Tribunalului din 7 noiembrie 2002, Vela și Tecnagrind/Comisia, T‑141/99, T‑142/99, T‑150/99 și T‑151/99, Rec., p. II‑4547,
         punctul 391). Principiul securității juridice impune ca dispozițiile comunitare să nu fie redactate în termeni contradictorii.

      159    Norma nr. 1 punctul 1.3 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004 prevede că ajutoarele de stat acordate sub formă de plăți efectuate
         în fondurile de capital de risc, de împrumuturi sau de garantare sunt considerate cheltuieli efectiv realizate în sensul articolului
         32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general, dacă fondurile în cauză îndeplinesc condițiile stabilite de
         normele nr. 8 și nr. 9 din anexa respectivă. Astfel cum a arătat Comisia în mod întemeiat, această normă face o aplicare specifică
         a principiului rambursării cheltuielilor, cu titlu de plăți intermediare și sold, pentru a ține cont de caracterul specific
         al finanțărilor în favoarea capitalului de risc al întreprinderilor. Aceste finanțări sunt acordate în favoarea IMM de către
         entități juridice independente, care acționează ca intermediari. Spre deosebire de avansuri, care sunt direct plătite destinatarilor
         finali de către organismele naționale, finanțările în favoarea capitalului de risc alimentează fonduri care au ca obiect să
         faciliteze accesul destinatarilor finali la sursele de finanțare. Această situație specifică, necomparabilă cu cea a avansurilor,
         este cea care justifică faptul că plățile efectuate în fondurile de capital de risc, de împrumuturi sau de garantare au putut
         fi considerate cheltuieli efectiv realizate în sensul articolului 32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general.

      160    Din ceea ce precedă rezultă că dispozițiile din anexa la Regulamentul nr. 448/2004, în temeiul cărora numai ajutoarele acordate
         sub formă de plăți efectuate în fondurile de capital de risc, de împrumuturi sau de garantare sunt cheltuieli efectiv realizate
         în sensul articolului 32 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul general, nu încalcă principiul egalității de tratament.

      161    Pe de altă parte, nu se poate considera că principiul securității juridice a fost încălcat în speță, de vreme ce atât principiul
         rambursării cheltuielilor, cu titlu de plăți intermediare și sold, cât și norma generală în litigiu constituie o aplicare
         conformă a reglementării aplicabile. În această privință, trebuie să se sublinieze că prin nota de interpretare, scrisorile
         din 14 mai și din 29 iulie 2003, precum și prin cea din 25 martie 2004, Republicii Italiene îi fusese atrasă atenția asupra
         existenței normei generale în litigiu și asupra condițiilor de eligibilitate a avansurilor prevăzute la articolul 32 alineatul
         (1) al treilea paragraf din regulamentul general. În plus, din considerațiile de la punctul 159 de mai sus, rezultă că Republica
         Italiană nu are temei să pretindă că ar fi fost lăsată într‑o stare de incertitudine cu privire la reglementarea în vigoare
         ca urmare a deosebirilor dintre normele de eligibilitate care figurează la norma nr. 1 punctele 1.2 și 1.3 și la norma nr. 8
         din anexa la Regulamentul nr. 448/2004.

      162    Având în vedere considerațiile care precedă, nu reiese că principiul rambursării cheltuielilor, cu titlu de plăți intermediare
         și sold, și norma generală în litigiu încalcă, prin ele însele sau prin aplicarea concretă a acestora în a doua, în a treia,
         în a patra și în a cincea scrisoare atacate, principiile proporționalității, egalității de tratament sau securității juridice.

      163    Prin urmare, obiecțiile legate de încălcarea acestor principii trebuie să fie respinse.

      –       Cu privire la abuzul de putere
      164    Potrivit jurisprudenței, o decizie nu este afectată de abuz de putere decât dacă apare, pe baza unor indicii obiective, pertinente
         și concordante, că ar fi fost luată în scopul exclusiv, sau cel puțin determinant, de a îndeplini alte scopuri decât cele
         invocate (Hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 1990, Pitrone/Comisia, T‑46/89, Rec., p. II‑577, punctul 71, și Hotărârea
         Tribunalului din 6 martie 2002, Diputación Foral de Álava și alții/Comisia, T‑92/00 și T‑103/00, Rec., p. II‑1385, punctul
         84).

      165    În speță, Republica Italiană nu a prezentat niciun indiciu obiectiv care să permită să se concluzioneze că, în exercitarea
         competenței sale, Comisia ar fi comis un abuz de putere. Prin urmare, abuzul de putere nu este dovedit.

      166    Rezultă că al șaselea și al șaptelea motiv trebuie să fie înlăturate și că acțiunea trebuie să fie respinsă în ansamblul său
         ca inadmisibilă în parte și ca nefondată în rest.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      167    Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Republica Italiană a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a doua)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.

               Meij

               Forwood

               Pelikánová

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 12 decembrie 2007.

               Grefier

                     Pentru președinte

               Coulon

                     A. W. H. Meij

         Cuprins

      Cadrul juridic
      Dispoziții privitoare la eligibilitatea cheltuielilor pentru contribuția fondurilor
      Dispoziții privitoare la plata contribuției din fonduri
      Dispoziții privitoare la certificarea cheltuielilor
      Dispoziții privitoare la controlul financiar
      Situația de fapt
      Procedura și concluziile părților
      Cu privire la admisibilitate
      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la fond
      Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe nerespectarea procedurii de adoptare a deciziilor Comisiei, precum și pe încălcarea
         Regulamentului de procedură al acesteia

      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 32 din regulamentul general și a normei nr. 1 punctele
         1 și 2 din anexa la Regulamentul nr. 448/2004, și cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea dispozițiilor referitoare
         la eligibilitatea cheltuielilor

      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la al optulea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 9 din Regulamentul nr. 438/2001, și cu privire la al nouălea
         motiv, întemeiat pe încălcarea unui principiu al simplificării

      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la primul motiv, întemeiat pe lipsa unui temei juridic și pe încălcarea dispozițiilor care reglementează controlul
         financiar

      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o lipsă absolută de motivare
      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității și pe un abuz de putere, și cu privire
         la al șaptelea motiv, întemeiat pe încălcarea Regulamentului nr. 448/2004, a principiilor egalității de tratament și securității
         juridice, precum și pe caracterul contradictoriu al scrisorilor atacate

      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      – Cu privire la încălcarea Regulamentului nr. 448/2004
      – Cu privire la încălcarea principiilor proporționalității, egalității de tratament și securității juridice
      – Cu privire la abuzul de putere
      Cu privire la cheltuielile de judecată
      * Limba de procedură: italiana.