title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 19 iunie 2008.#pressetext Nachrichtenagentur GmbH împotriva Republik Österreich (Bund), APA-OTS Originaltext-Service GmbH și APA Austria Presse Agentur registrierte Genossenschaft mit beschränkter Haftung.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesvergabeamt - Austria.#Contracte de achiziții publice - Directiva 92/50/CEE - Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii - Noțiunea de atribuire a unui contract.#Cauza C-454/06.

text:
      Cauza C‑454/06
      pressetext Nachrichtenagentur GmbH
      împotriva
      Republik Österreich (Bund) și alții
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesvergabeamt)
      „Contracte de achiziții publice — Directiva 92/50/CEE — Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii — Noțiunea de atribuire a unui contract”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor — Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii — Directiva 92/50 — Atribuire
            de contracte — Noțiune — Modificări aduse dispozițiilor unui contract de achiziții publice în perioada în care își produce
            efectele
      [Directiva 92/50 a Consiliului, art. 3 alin. (1), art. 8 și 9]
      2.        Apropierea legislațiilor — Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii — Directiva 92/50 — Atribuire
            de contracte — Noțiune — Modificări aduse dispozițiilor unui contract de achiziții publice în perioada în care își produce
            efectele
      [Directiva 92/50 a Consiliului, art. 3 alin. (1), art. 8 și 9]
      3.        Apropierea legislațiilor — Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii — Directiva 92/50 — Atribuire
            de contracte — Noțiune — Modificări aduse dispozițiilor unui contract de achiziții publice în perioada în care își produce
            efectele
      [Directiva 92/50 a Consiliului, art. 3 alin. (1), art. 8 și 9]
      1.        Termenul „atribuire” utilizat la articolul 3 alineatul (1), la articolul 8 și la articolul 9 din Directiva 92/50 privind coordonarea
         procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii trebuie interpretat în sensul că nu include o situație
         în care serviciile furnizate autorității contractante de către prestatorul inițial sunt transferate unui alt prestator, constituit
         sub forma unei societăți de capitaluri al cărei acționar unic este prestatorul inițial, care deține controlul și dă instrucțiuni
         noului prestator, în măsura în care prestatorul inițial continuă să își asume răspunderea respectării obligațiilor contractuale.

      Într‑adevăr, modificările aduse dispozițiilor unui contract de achiziții publice în perioada în care își produce efectele
         reprezintă o nouă atribuire a unui contract în sensul Directivei 92/50 dacă prezintă caracteristici diferite în mod substanțial
         de cele ale contractului inițial și, în consecință, sunt de natură să demonstreze voința părților de a renegocia clauzele
         esențiale ale acestui contract. Modificarea unui contract de achiziții publice în perioada de valabilitate poate fi considerată
         substanțială atunci când introduce condiții care, dacă ar fi fost incluse în procedura de atribuire inițială, ar fi permis
         acceptarea altor ofertanți decât cei admiși inițial.

      În această privință, deși este adevărat că înlocuirea cocontractantului căruia autoritatea contractantă îi atribuise inițial
         contractul cu unul nou trebuie considerată o astfel de modificare substanțială a contractului de achiziții publice respectiv,
         cu excepția situației în care această substituire a fost prevăzută în clauzele contractului inițial, nu este mai puțin adevărat
         că o reorganizare internă a cocontractantului nu modifică în mod esențial clauzele contractului inițial. Prin urmare, în cazul
         în care noul cocontractant este o filială deținută în totalitate de fostul cocontractant, dacă acesta din urmă dispune de
         o putere de decizie și dacă între cele două entități există un contract de transfer al pierderilor și al beneficiilor, un
         astfel de acord nu constituie modificarea unei clauze esențiale a contractului ce ar putea fi calificată drept o nouă atribuire
         a unui contract de achiziții în sensul Directivei 92/50.

      (a se vedea punctele 34, 35, 40 și 43-45 și dispozitiv 1)
      2.        Termenul „atribuire” utilizat la articolul 3 alineatul (1), la articolul 8 și la articolul 9 din Directiva 92/50 trebuie interpretat
         în sensul că nu include adaptarea contractului inițial la circumstanțe exterioare modificate, precum transformarea în euro
         a prețurilor exprimate inițial în monedă națională, reducerea minimă a acestor prețuri în vederea rotunjirii și trimiterea
         la un nou indice al prețurilor, în cazul în care în contractul inițial s‑a prevăzut că acesta înlocuiește indicele stabilit
         anterior.

      Într‑adevăr, modificările aduse dispozițiilor unui contract de achiziții publice în perioada în care își produce efectele
         reprezintă o nouă atribuire a unui contract în sensul Directivei 92/50 dacă prezintă caracteristici diferite în mod substanțial
         de cele ale contractului inițial și, în consecință, sunt de natură să demonstreze voința părților de a renegocia clauzele
         esențiale ale acestui contract. Modificarea unui contract de achiziții publice în perioada de valabilitate poate fi considerată
         esențială atunci când introduce condiții care, dacă ar fi fost incluse în procedura de atribuire inițială, ar fi permis acceptarea
         altor ofertanți decât cei admiși inițial.

      În această privință, în cazul în care, ca urmare a trecerii la moneda euro, un contract existent este modificat în sensul
         că prețurile exprimate inițial în moneda națională au fost transformate în euro, nu este vorba despre o modificare esențială
         a contractului, ci numai despre o adaptare a acestuia la circumstanțele exterioare modificate, în măsura în care sumele în
         euro sunt rotunjite în conformitate cu dispozițiile în vigoare. În plus, o astfel de transformare în euro a prețurilor din
         cadrul unui contract în perioada de valabilitate poate fi însoțită de o modificare a cuantumului lor intrinsec, chiar depășind
         cuantumul autorizat prin dispozițiile privind introducerea monedei euro, fără a rezulta o nouă atribuire a unui contract de
         achiziții publice, cu condiția ca o astfel de modificare să fie minimă și să fie justificată în mod obiectiv, condiție îndeplinită
         dacă se urmărește facilitarea executării contractului, spre exemplu prin simplificarea operațiunilor de facturare. În ceea
         ce privește reformularea clauzei de indexare, trebuie să se considere că trimiterea la un nou indice al prețurilor nu reprezintă
         o modificare a condițiilor esențiale ale unui contract inițial de natură să constituie o nouă atribuire a unui contract în
         sensul Directivei 92/50, în măsura în care această reformulare s‑a limitat la a aplica prevederile contractului de bază în
         ceea ce privește actualizarea clauzei de indexare.

      (a se vedea punctele 34, 35, 57, 58, 61, 68 și 69 și dispozitiv 2)
      3.        Termenul „atribuire” utilizat la articolul 3 alineatul (1), la articolul 8 și la articolul 9 din Directiva 92/50 trebuie interpretat
         în sensul că nu include o situație în care o autoritate contractantă stabilește împreună cu adjudecatarul, printr‑un act adițional,
         în termenul de valabilitate al contractului de achiziții publice de servicii încheiat pe durată nedeterminată, să prelungească
         pe o durată de trei ani o clauză de renunțare la reziliere devenită caducă la data la care a fost prevăzută noua clauză și
         stabilește cu acesta să prevadă reduceri mai importante decât cele determinate inițial cu privire la anumite prețuri stabilite
         în funcție de cantitate într‑un domeniu specific.

      Într‑adevăr, întrucât criteriul pertinent pentru a determina dacă introducerea unei noi clauze de nereziliere reprezintă o
         nouă atribuire a unui contract este acela dacă această clauză trebuie considerată o modificare substanțială a contractului
         inițial, o clauză care nu implică riscul de a afecta concurența în detrimentul noilor potențiali ofertanți nu poate fi calificată
         drept o astfel de modificare și, prin urmare, nu reprezintă o nouă atribuire a unui contract în sensul Directivei 92/50.

      În ceea ce privește majorarea reducerii prevăzută printr‑un alt act adițional care are un efect economic comparabil cu reducerea
         prețului și care, în consecință, poate fi interpretată ca fiind în legătură cu clauzele prevăzute în contractul de bază, aceasta
         nu trebuie considerată o modificare substanțială a contractului și în consecință nu este de natură să implice o nouă atribuire
         în sensul Directivei 92/50. De altfel, pe de o parte, majorarea reducerii, având ca efect reducerea remunerației primite de
         adjudecatar în raport cu cea prevăzută inițial, nu modifică echilibrul economic al contractului în favoarea adjudecatarului.
         Pe de altă parte, simplul fapt că autoritatea contractantă obține o reducere mai importantă pentru o parte din serviciile
         care fac obiectul contractului nu poate provoca o denaturare a concurenței în detrimentul ofertanților potențiali.

      (a se vedea punctele 76, 79, 80 și 83-87 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      19 iunie 2008(*)

      „Contracte de achiziții publice – Directiva 92/50/CEE – Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii – Noțiunea de atribuire a unui contract”
      În cauza C‑454/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Bundesvergabeamt
         (Austria), prin decizia din 10 noiembrie 2006, primită de Curte la 13 noiembrie 2006, în procedura

      pressetext Nachrichtenagentur GmbH
      împotriva
      Republik Österreich (Bund),
      APA‑OTS Originaltext‑Service GmbH,
      APA Austria Presse Agentur registrierte Genossenschaft mit beschränkter Haftung,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii U. Lõhmus, J. N. Cunha Rodrigues (raportor), A. Ó Caoimh și A. Arabadjiev,
         judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 ianuarie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru pressetext Nachrichtenagentur GmbH, de G. Estermann, Rechtsanwalt;
      –        pentru Republik Österreich (Bund), de domnii A. Schittengruber și C. Mayr, în calitate de agenți;
      –        pentru APA‑OTS Originaltext‑Service GmbH și APA Austria Presse Agentur registrierte Genossenschaft mit beschränkter Haftung,
         de J. Schramm, Rechtsanwalt;

      –        pentru guvernul austriac, de domnii M. Fruhmann și C. Mayr, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul francez, de domnul J.‑C. Gracia, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul lituanian, de domnul D. Kriaučiūnas, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii D. Kukovec și R. Sauer, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 13 martie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Directivei 92/50/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992
         privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii (JO L 209, p. 1, Ediție specială,
         06/vol. 2, p. 50) și a Directivei 89/665/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere de
         lege și a actelor administrative privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor
         de achiziții publice de produse și a contractelor publice de lucrări (JO L 395, p. 33, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 237),
         astfel cum a fost modificată prin Directiva 92/50 (denumită în continuare „Directiva 89/665”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între pressetext Nachrichtenagentur GmbH (denumită în continuare „PN”),
         pe de o parte, și Republik Österreich (Bund), APA‑OTS Originaltext Service‑GmbH (denumită în continuare „APA‑OTS”) și APA
         Austria Presse Agentur registrierte Genossenschaft mit beschränkter Haftung (denumită în continuare „APA”), pe de altă parte,
         având ca obiect un contract privind serviciile unei agenții de presă.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 92/50 prevede:

      „Pentru atribuirea contractelor de achiziții publice de servicii sau pentru organizarea unui concurs, autoritățile contractante
         aplică proceduri adaptate prezentei directive.” [traducere neoficială]

      4        Potrivit articolului 8 din această directivă:

      „Contractele care au ca obiect servicii enumerate în anexa I A se atribuie în conformitate cu dispozițiile titlurilor III‑VI.”
         [traducere neoficială]

      5        Articolul 9 din directiva menționată prevede:

      „Contractele care au ca obiect servicii enumerate în anexa I B se atribuie în conformitate cu dispozițiile articolelor 14
         și 16.” [traducere neoficială]

      6        Articolul 10 din aceeași directivă prevede:

      „Contractele care au ca obiect în același timp serviciile prevăzute în anexa I A și serviciile prevăzute în anexa I B se atribuie
         în conformitate cu dispozițiile titlurilor III‑VI în cazul în care valoarea serviciilor menționate în anexa I A depășește
         valoarea serviciilor menționate în anexa I B. În celelalte cazuri, contractul se atribuie în conformitate cu dispozițiile
         articolelor 14 și 16.” [traducere neoficială]

      7        Articolul 11 alineatul (3) din directiva menționată prevede:

      „Autoritățile contractante pot atribui contractele de achiziții publice de servicii printr‑o procedură de negociere fără publicarea
         prealabilă a unui anunț de participare în următoarele cazuri:

      […]
      e)      pentru serviciile complementare care nu sunt menționate în proiectul luat în considerare inițial sau în primul contract încheiat,
         însă care, în urma unei circumstanțe neprevăzute, au devenit necesare pentru executarea serviciului descris în acesta, cu
         condiția ca atribuirea să fie efectuată către prestatorul care execută serviciul:

      –        atunci când aceste servicii complementare nu pot fi separate din punct de vedere tehnic sau economic de contractul principal
         fără a cauza inconveniente majore autorităților contractante

      sau
      –        atunci când aceste servicii, deși separabile de executarea contractului inițial, sunt strict necesare executării sale.
      Cu toate acestea, valoarea cumulată estimată a contractelor atribuite pentru servicii suplimentare nu trebuie să depășească
         50 % din valoarea contractului principal;

      f)      pentru noile servicii care constau în repetarea unor servicii încredințate contractantului care prestează serviciile în cadrul
         primului contract și de către aceleași autorități contractante, cu condiția ca aceste servicii să fie conforme cu un proiect
         de bază și ca acesta să fi făcut obiectul unui contract inițial atribuit prin procedurile menționate la alineatul (4). Opțiunea
         recurgerii la procedura negociată trebuie indicată de îndată ce primul contract este scos la licitație competitivă, iar valoarea
         totală estimată a contractelor de servicii ulterioare este luată în considerare de către autoritățile contractante pentru
         aplicarea articolului 7. [traducere neoficială]

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      8        APA a fost înființată în Austria, sub forma unei cooperative cu răspundere limitată, după al Doilea Război Mondial. Cvasitotalitatea
         cotidienelor austriece, precum și radio‑televiziunea austriacă, ORF, erau membre ale acestei cooperative. Împreună cu filialele
         sale, APA reprezintă principalul operator pe piața austriacă a agențiilor de presă și furnizează în mod tradițional către
         Republik Österreich (Bund) diferite servicii de agenție de presă.

      9        PN este prezentă pe piața austriacă a agențiilor de presă din anul 1999, însă nu a întocmit decât într‑o măsură limitată comunicate
         de presă pentru autoritățile federale austriece. PN are mai puțini colaboratori jurnaliști decât APA și nu dispune de arhive
         la fel de importante ca aceasta din urmă.

      10      În cursul anului 1994, înainte de aderarea la Uniunea Europeană, Republik Österreich (Bund) a încheiat un contract (denumit
         în continuare „contractul de bază”) cu APA, care prevede prestarea anumitor servicii în schimbul unei remunerații. Acest contract
         permite în principal autorităților federale austriece să consulte și să utilizeze informații de actualitate (funcție numită
         „serviciu de bază”), să solicite informații și comunicate de presă cu caracter istoric care provin dintr‑o bază de date a
         APA numită „APADok” și de asemenea să utilizeze serviciul de texte originale ale APA, numit „OTS”, atât pentru informare proprie,
         cât și pentru difuzarea propriilor comunicate de presă. Baza de date APADok cuprinde datele serviciului de bază începând cu
         1 ianuarie 1988, precum și comunicatele gestionate de serviciul OTS începând cu 1 iunie 1989.

      11      Contractul de bază a fost încheiat pentru o durată nedeterminată, sub rezerva unei clauze prin care părțile renunță la rezilierea
         acestuia până la 31 decembrie 1999.

      12      Articolul 2 litera c) din contractul de bază prevedea:

      „Pentru solicitările on‑line adresate serviciilor de informații ale APA definite la articolul 1, APA facturează cu titlu de
         redevență pentru exploatarea sistemului de prelucrare electronică a acestor date, pe minut CPU (timpul net), un preț corespunzător
         prețului eșalonat de consum cel mai scăzut din tariful oficial (în prezent, 67 ATS, HT, pe minut CPU), redus cu 15 %.”

      13      Acest contract prevedea de asemenea dispoziții legate de data primei majorări a prețurilor, de cuantumul maxim al fiecărei
         majorări și de indexarea prețurilor în baza indicelui prețurilor de consum pentru anul 1986, valoarea de referință fiind indicele
         calculat pentru anul 1994. În această privință, articolul 5 alineatul (3) din contractul menționat prevedea în special că
         „[…] se stabilește în mod expres că valorile remunerațiilor prevăzute la articolul 2 literele a) și b) rămân constante. Pentru
         calculul indexării, trebuie să se pornească de la indicele prețului de consum 86 (VPI 86) publicat de Oficiul central de statistică
         austriac (ÖSTAT) sau de la indicele următor care îl înlocuiește”.

      14      În cursul lunii septembrie 2000, APA a înființat, sub forma unei societăți cu răspundere limitată, APA‑OTS, o filială pe care
         o deține în întregime. Între cele două societăți există un acord privind transferul pierderilor și al beneficiilor, din care
         reiese, potrivit APA și APA‑OTS, că aceasta din urmă este integrată în APA din punct de vedere financiar, administrativ și
         economic și că trebuie să își conducă și să își administreze afacerile potrivit instrucțiunilor date de APA. În plus, APA‑OTS
         este obligată să transfere beneficiile anuale către APA, care, la rândul său, este obligată, dacă este cazul, să suporte pierderile
         anuale ale APA‑OTS.

      15      În cursul lunii septembrie 2000, APA a transferat către APA‑OTS activitățile legate de serviciul OTS. Republik Österreich
         (Bund) a fost informată cu privire la această modificare în cursul lunii octombrie 2000. Un colaborator APA autorizat să o
         reprezinte a asigurat autoritățile austriece că, în urma acestui transfer de activități, APA răspunde în solidar cu APA‑OTS,
         iar prestația globală existentă rămâne neschimbată. În consecință, autoritățile austriece și‑au dat acordul pentru ca serviciul
         OTS să fie furnizat de APA‑OTS și, din acel moment, remunerația pentru acest serviciu era plătită direct către APA‑OTS.

      16      În plus, dispozițiile contractului de bază au fost modificate printr‑un prim act adițional încheiat în cursul anului 2001,
         care a început să își producă efectele la 1 ianuarie 2002. Cu ocazia trecerii la moneda euro, acest act adițional a modificat
         contractul inițial astfel cum se arată la punctele 17-20 din prezenta hotărâre.

      17      În primul rând, cuantumul redevenței anuale pentru utilizarea articolelor redacționale și a arhivelor media, de 10 080 000
         ATS, a fost înlocuit cu cel de 800 000 de euro. Ca urmare a clauzei de indexare, prețul pentru anul 2002 ar fi trebuit să
         fie de 11 043 172 ATS (rotunjit pentru trecerea la moneda euro la 802 538,61 euro). S‑a decis să nu se utilizeze acest cuantum,
         ci suma rotundă de 800 000 de euro, ceea ce corespunde unei reduceri de 0,3 %.

      18      În al doilea rând, prețul stabilit pentru solicitările on‑line adresate serviciilor de informații ale APA, care era de 67
         ATS pe minut, a fost înlocuit cu prețul de 4,87 euro pe minut. Sub rezerva rotunjirii efectuate cu ocazia trecerii la moneda
         euro, cuantumul intrinsec al acestui preț nu a fost modificat.

      19      În al treilea rând, pentru calculul indexării, indicele calculat pentru anul 1994 în baza indicelui prețului de consum pentru
         anul 1986 a fost înlocuit, ca punct de referință, cu indicele calculat pentru anul 2001, în baza indicelui prețurilor de consum
         pentru anul 1996. În această privință, primul act adițional a modificat în special articolul 5 alineatul (3) din contractul
         de bază în sensul următor:

      „Se stabilește în mod expres că valorile remunerațiilor prevăzute la articolul 2 literele a) și b) rămân constante. Pentru
         calculul indexării, trebuie să se pornească de la indicele prețului de consum 96 (VPI 96) publicat de Oficiul central de statistică
         austriac (ÖSTAT) sau de la indicele următor care îl înlocuiește.”

      20      În al patrulea rând, prin excepție de la acest mecanism de indexare, anumite prețuri au fost stabilite imediat pentru anii
         2002-2004. Într‑adevăr, prețul de 8,50 ATS pe rând pentru includerea de comunicate de presă în serviciul OTS a fost înlocuit
         cu prețuri fixe de 0,66 euro pe rând pentru anul 2002, 0,67 euro pentru anul 2003 și 0,68 euro pentru anul 2004. Dacă acea
         clauză de indexare ar fi fost aplicată, prețul ar fi trebuit să se ridice, pentru anul 2002, la 9,31 ATS pe rând (rotunjit
         la 0,68 euro pe rând). În consecință, prețul a fost redus cu 2,94 % pentru anul 2002 și cu 1,47 % pentru anul 2003.

      21      Un al doilea act adițional, încheiat în cursul lunii octombrie 2005 și care a început să își producă efectele la 1 ianuarie
         2006, a adus alte două modificări contractului de bază. Prin acest al doilea act adițional, contractul de bază a fost modificat
         astfel cum se arată la punctele 22 și 23 din prezenta hotărâre.

      22      Pe de o parte, renunțarea la reziliere, stabilită în contractul de bază până la 31 decembrie 1999, a fost prevăzută din nou,
         până la 31 decembrie 2008.

      23      Pe de altă parte, reducerea asupra căreia s‑a convenit în legătură cu prețul solicitărilor on‑line adresate serviciilor de
         informații ale APA, stabilită în contractul de bază la 15 %, a fost majorată la 25 %. În această privință, cel de al doilea
         act adițional a modificat articolul 2 litera c) din contractul de bază în termenii următori:

      „Dispozițiile următoare din [contractul de bază, astfel cum a fost modificat prin primul act adițional,] se modifică după
         cum urmează, începând cu 1 ianuarie 2006:

      1.      La articolul 2 litera c), cuantumul de 15 % se înlocuiește cu 25 %.
      […]”
      24      În cursul anului 2004, PN și‑a oferit serviciile de agenție de presă către Republik Österreich (Bund), însă această ofertă
         nu a condus la încheierea unui contract.

      25      Prin acțiunile introduse la 4 și la 19 iulie 2006, PN a solicitat Bundesvergabeamt să constate în principal că divizarea contractului
         de bază în urma restructurării APA în cursul anului 2000, precum și actele adiționale încheiate în cursul anilor 2001 și 2005,
         calificate de aceasta drept „atribuire de facto”, erau ilicite și, în subsidiar, că alegerea diferitelor proceduri de atribuire în cauză avea un caracter ilegal.

      26      În ceea ce privește termenele de introducere a acțiunilor, Bundesvergabeamt precizează că, dacă operațiunile contestate au
         fost efectuate în cursul anilor 2000, 2001 și 2005, calea de atac din dreptul național împotriva atribuirii unor contracte
         ilegale (și anume cererea de constatare cu efect rezolutoriu asupra contractului) nu a fost instituită decât mai târziu, cu
         efect de la 1 februarie 2006. Termenul prevăzut pentru introducerea unei astfel de acțiuni este de șase luni de la atribuirea
         ilegală. Instanța de trimitere consideră că trebuie să aplice articolul 1496 din Codul civil austriac, potrivit căruia, în
         cazul în care căile legale prevăzute nu pot fi utilizate, termenele de prescripție nu pot curge, cu condiția ca o astfel de
         aplicare să fie conformă cu dreptul comunitar.

      27      În acest condiții, Bundesvergabeamt a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Termenul «atribuire» utilizat în articolul 3 alineatul (1) din Directiva 92/50 [...] și în articolele 8 și 9 din aceeași directivă
         trebuie să fie interpretat în sensul că include și ipoteza în care o autoritate contractantă este de acord ca pe viitor să
         accepte serviciile unui prestator reprezentat de o societate de capitaluri, dacă serviciile respective erau anterior furnizate
         de un alt prestator, care este acționarul unic al prestatorului care îi succede și în același timp deține controlul acestuia,
         dându‑i instrucțiuni? Într‑o astfel de ipoteză, are consecințe juridice faptul că autoritatea contractantă nu are garanția
         că părțile sociale care constituie capitalul prestatorului succesor nu vor fi cedate unor terți pe toată durata contractului
         inițial? De asemenea, ce consecințe juridice are pentru autoritatea contractantă lipsa garanției că asociații prestatorului
         inițial, organizat sub forma unei cooperative, vor rămâne aceiași pe toată durata contractului?

      2)      Este vorba de asemenea de atribuire în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 92/50 [...] și al articolelor 8 și
         9 din aceeași directivă în cazul în care, în perioada unui contract cu durată nedeterminată încheiat cu prestatorii de servicii
         pentru furnizarea unei prestații comune, o autoritate contractantă stabilește împreună cu acești prestatori modificarea remunerației
         pentru anumite prestații și reformulează o clauză de indexare, dacă aceste modificări au ca efect modificarea prețului și
         intervin cu ocazia introducerii euro?

      3)      Este vorba de asemenea de atribuire în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 92/50 [...] și al articolelor 8 și
         9 din aceeași directivă în cazul în care, în perioada unui contract cu durată nedeterminată încheiat cu prestatorii de servicii
         pentru furnizarea unei prestații comune, o autoritate contractantă stabilește cu acești prestatori, printr‑un act adițional,
         să reînnoiască pentru trei ani o clauză de renunțare la reziliere devenită caducă la data încheierii actului adițional, dacă
         această modificare a contractului implică acordarea unei reduceri mai importante decât cea convenită anterior pentru anumite
         prețuri stabilite în funcție de cantitate, într‑un domeniu specific?

      4)      În cazul unui răspuns afirmativ la una dintre cele trei întrebări precedente, în sensul că ar fi vorba de atribuirea unui
         contract, articolul 11 alineatul (3) litera (b) din Directiva 92/50 [...] sau alte dispoziții de drept comunitar, precum,
         spre exemplu, principiul transparenței, trebuie interpretate în sensul că autorizează autoritatea contractantă să atribuie
         prestații din cadrul unui contract de achiziții publice de servicii unic printr‑o procedură de negociere fără publicarea prealabilă
         a unui anunț de participare atunci când o parte din prestațiile de servicii cuprind drepturi de exclusivitate de tipul menționat
         la articolul 11 alineatul (3) litera (b) din Directiva 92/50 [...]? Sau principiul transparenței sau alte dispoziții de drept
         comunitar impun ca, în cazul atribuirii unui contract de achiziții care are ca obiect în principal prestații nerezervate,
         să se procedeze totuși la publicarea unui anunț de participare înainte de atribuirea contractului, pentru a permite întreprinderilor
         interesate să verifice dacă sunt atribuite într‑adevăr prestații supuse unui drept de exclusivitate? Sau dispozițiile dreptului
         comunitar în materia atribuirii contractelor de achiziții publice impun, într‑un asemenea caz, ca prestațiile să fie atribuite
         în cadrul unor proceduri de atribuire distincte, după cum acestea fac sau nu obiectul unui drept de exclusivitate, pentru
         a permite cel puțin o concurență parțială?

      5)      Dacă răspunsul la a patra întrebare este că o autoritate contractantă are dreptul să atribuie serviciile care nu presupun
         drepturi de exclusivitate împreună cu cele care presupun astfel de drepturi în cadrul unui contract de achiziții unic, o întreprindere
         este îndreptăţită, dacă nu beneficiază de un drept propriu de a deține informațiile care fac obiectul unui drept de exclusivitate
         recunoscut unui operator principal pe piață, să justifice posibilitatea sa de a furniza serviciul complet autorității contractante
         în sensul dreptului contractelor de achiziții publice, invocând obligația care incumbă operatorului principal într‑un stat
         membru, în temeiul articolului 82 CE, de a îi transmite informațiile în condiții echitabile?

      6)      Dacă la prima, la a doua și la a treia întrebare se răspunde că preluarea parțială a contractului în cursul anului 2000 și/sau
         unul dintre cele două acte adiționale menționate anterior sau ambele au condus la atribuirea unor noi contracte și, în plus,
         dacă la a patra întrebare se răspunde că autoritatea contractantă ar fi trebuit să atribuie serviciile care nu presupun un
         drept de exclusivitate în cadrul unei atribuiri separate sau nu putea atribui contractul de achiziții de servicii în ansamblul
         său (comunicate de presă, serviciul de bază și drepturile de utilizare a APADok) fără publicarea prealabilă a unui anunț de
         participare pentru a asigura transparența și a permite verificarea contractelor respective:

      Termenul «lezat» folosit la articolul 1 alineatul (3) din Directiva 89/665 [...] și la articolul 2 alineatul (1) litera (c)
         din aceeași directivă trebuie interpretat în sensul că un operator economic este lezat în sensul acestor dispoziții, într‑o
         situație precum cea din speță, prin simplul fapt că este lipsit de posibilitatea de a lua parte la procedura de atribuire
         a contractului din cauză că autoritatea contractantă nu a publicat în prealabil un anunț în baza căruia ar fi putut să își
         prezinte candidatura sau să depună o ofertă ori să solicite ca instanțele de control competente să verifice exactitatea afirmației
         privind pretinsele drepturi de exclusivitate?

      7)      Principiul comunitar al echivalenței și principiul comunitar al necesității unei protecții juridice efective trebuie interpretate,
         fără a aduce atingere altor dispoziții de drept comunitar, în sensul că un operator economic poate să invoce, împotriva unui
         stat membru, un drept subiectiv și necondiționat care îi permite să introducă la instanțele naționale competente acțiuni în
         despăgubire pentru încălcarea dreptului comunitar al contractelor de achiziții publice, după atribuire și timp de cel puțin
         șase luni de la data la care a putut lua cunoștință de atribuirea nelegală a contractului, cu acordarea unor termene suplimentare
         dacă o astfel de acțiune nu a fost posibilă din cauza lipsei unui temei juridic în dreptul național, dacă, în dreptul intern,
         acțiunile în despăgubiri întemeiate pe încălcarea legii se prescriu în general în trei ani de la identificarea autorului prejudiciului
         și a prejudiciului și dacă, în lipsa unei soluții legale într‑un domeniu determinat, nu curge termenul de prescripție?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      28      Cu titlu prealabil, trebuie subliniat că, deși contractul în cauză în acțiunea principală a fost încheiat înainte ca Republica
         Austria să devină membră a Uniunii Europene, normele comunitare în materie se aplică unui astfel de contract de la data aderării
         acestui stat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 septembrie 1998, Tögel, C‑76/97, Rec., p. I‑5357, punctul 14).

      29      Prin intermediul primelor trei întrebări, Bundesvergabeamt urmărește să afle, în esență, în ce condiții se poate considera
         că modificările aduse unui contract existent între o autoritate contractantă și un prestator de servicii constituie o nouă
         atribuire a unui contract de achiziții publice de servicii în sensul Directivei 92/50.

      30      Directiva 92/50 nu conține un răspuns explicit la aceste întrebări, însă include mai multe indicații relevante pe care trebuie
         să le plasăm în cadrul general al normelor comunitare în materia contractelor de achiziții publice.

      31      Din jurisprudență reiese că obiectivul principal al normelor comunitare în materie de contracte de achiziții publice constă
         în asigurarea libertății de circulație a serviciilor și în deschiderea spre o concurență nedenaturată în toate statele membre
         (a se vedea Hotărârea din 11 ianuarie 2005, Stadt Halle și RPL Lochau, C‑26/03, Rec., p. I‑1, punctul 44). Acest dublu obiectiv
         este menționat în mod explicit în al doilea, în al șaselea și în al douăzecilea considerent ale Directivei 92/50.

      32      Pentru atingerea acestui dublu obiectiv, dreptul comunitar aplică în special principiul nediscriminării pe motiv de naționalitate,
         principiul egalității de tratament între ofertanți și obligația de transparență care rezultă din acesta (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 18 noiembrie 1999, Unitron Scandinavia și 3-S, C‑275/98, Rec., p. I‑8291, punctul 31, Hotărârea din 7 decembrie
         2000, Telaustria și Telefonadress, C‑324/98, Rec., p. I‑10745, punctele 60 și 61, precum și Hotărârea din 29 aprilie 2004,
         Comisia/CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, Rec., p. I‑3801, punctele 108 și 109).

      33      În ceea ce privește contractele vizate de Directiva 92/50 care au ca obiect, în mod exclusiv sau în principal, servicii care
         sunt menționate în anexa I A a acesteia, directiva aplică aceste principii și această obligație de transparență impunând în
         special anumite proceduri de atribuire. În ceea ce privește contractele avute în vedere de această directivă care au ca obiect,
         în mod exclusiv sau în principal, servicii care sunt menționate în anexa I B a acesteia, directiva nu impune aceleași reguli
         cu privire la procedura de atribuire, ci această categorie de contracte de achiziții publice de servicii rămâne supusă normelor
         fundamentale ale dreptului comunitar și obligației de transparență care reiese din acestea (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 13 noiembrie 2007, Comisia/Irlanda, C‑507/03, Rep., p. I‑9777, punctele 26, 30 și 31).

      34      Pentru a asigura transparența procedurilor și egalitatea de tratament între ofertanți, modificările aduse dispozițiilor unui
         contract de achiziții publice în perioada în care își produce efectele reprezintă o nouă atribuire a unui contract în sensul
         Directivei 92/50 dacă prezintă caracteristici diferite în mod substanțial de cele ale contractului inițial și, în consecință,
         sunt de natură să demonstreze voința părților de a renegocia clauzele esențiale ale acestui contract (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 5 octombrie 2000, Comisia/Franța, C‑337/98, Rec., p. I‑8377, punctele 44 și 46).

      35      Modificarea unui contract de achiziții publice în perioada de valabilitate poate fi considerată substanţială atunci când introduce
         condiții care, dacă ar fi fost incluse în procedura de atribuire inițială, ar fi permis acceptarea altor ofertanți decât cei
         admiși inițial sau ar fi permis selectarea unei alte oferte decât cea reținută inițial.

      36      De asemenea, o modificare a contractului inițial poate fi considerată substanţială atunci când extinde contractul, într‑o
         măsură importantă, la servicii care nu au fost prevăzute inițial. Această ultimă interpretare este prevăzută la articolul
         11 alineatul (3) literele (e) și (f) din Directiva 92/50, care impune pentru contractele de achiziții publice de servicii
         având ca obiect, în mod exclusiv sau în principal, servicii enumerate în anexa I A din această directivă restricții privind
         măsura în care autoritățile contractante pot recurge la o procedură de negociere pentru atribuirea unor servicii suplimentare
         față de cele care au făcut obiectul contractului inițial.

      37      O modificare poate fi de asemenea considerată substanţială atunci când schimbă echilibrul economic al contractului în favoarea
         adjudecatarului contractului, într‑un mod care nu fusese prevăzut în clauzele contractului inițial.

      38      La întrebările adresate Curții trebuie să se răspundă în lumina considerațiilor de mai sus.

       Cu privire la prima întrebare
      39      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere are în vedere transferul către APA‑OTS, în cursul anului 2000, al
         serviciilor OTS furnizate până în acel moment de APA. Instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în
         condiții precum cele din cauza principală, o schimbare a cocontractantului constituie o nouă atribuire a unui contract în
         sensul articolului 3 alineatul (1) și al articolelor 8 și 9 din Directiva 92/50.

      40      În general, înlocuirea cocontractantului căruia autoritatea contractantă îi atribuise inițial contractul cu unul nou trebuie
         considerată o schimbare a uneia dintre clauzele esențiale ale contractului de achiziții publice respectiv, cu excepția situației
         în care această substituire a fost prevăzută în clauzele contractului inițial, spre exemplu, ca o subcontractare.

      41      Potrivit deciziei de trimitere, fiind constituită sub forma unei societăți cu răspundere limitată, APA‑OTS are o personalitate
         juridică distinctă de APA, adjudecatarul contractului inițial.

      42      De asemenea, este cert că, după transferul serviciilor OTS de la APA la APA‑OTS în cursul anului 2000, autoritatea contractantă
         efectuează plățile corespunzătoare acestui serviciu direct către APA‑OTS, și nu către APA.

      43      Cu toate acestea, transferul activității în cauză prezintă anumite caracteristici particulare care permit să se concluzioneze
         că astfel de modificări, intervenite într‑o situație precum cea din acțiunea principală, nu constituie modificarea unei clauze
         esențiale a contractului.

      44      Într‑adevăr, din dosar reiese că APA‑OTS este o filială deținută în totalitate de APA, că aceasta din urmă dispune de o putere
         de decizie asupra APA‑OTS și că între cele două entități există un contract de transfer al pierderilor și al beneficiilor,
         asumat de APA. În plus, din dosar reiese că o persoană însărcinată să reprezinte APA a asigurat autoritatea contractantă că
         în urma transferului serviciilor OTS, APA răspunde în mod solidar cu APA‑OTS și că prestația globală existentă rămâne neschimbată.

      45      Un astfel de acord reprezintă, în esență, o reorganizare internă a cocontractantului, care nu modifică în mod esențial clauzele
         contractului inițial.

      46      În acest context, instanța de trimitere se întreabă dacă împrejurarea că autoritatea contractantă nu a primit asigurarea că
         părțile sociale ale APA‑OTS nu vor fi cedate unor terți pe parcursul duratei inițiale a contractului are consecințe juridice.

      47      Dacă părțile sociale ale APA‑OTS ar fi cedate unui terț în perioada contractului în cauză în acțiunea principală, nu ar fi
         vorba de o reorganizare internă a cocontractantului inițial, ci de o schimbare efectivă a cocontractantului, fapt care ar
         constitui în principiu o modificare a unei clauze esențiale a contractului. O astfel de împrejurare ar putea constitui o nouă
         atribuire a unui contract de achiziții în sensul Directivei 92/50.

      48      Un raționament similar s‑ar aplica în cazul în care cesiunea părților sociale ale filialei către un terț era prevăzută deja
         în momentul transferului activităților în cauză către aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 noiembrie 2005, Comisia/Austria,
         C‑29/04, Rec., p. I‑9705, punctele 38-42).

      49      Cu toate acestea, atât timp cât nu se produce acest eveniment, rămâne valabilă analiza prezentată la punctul 45 din această
         hotărâre, potrivit căreia situația avută în vedere reprezintă o reorganizare internă a cocontractantului. Lipsa garanției
         că părțile sociale ale filialei nu vor fi cedate unor terți în perioada contractului nu influențează această concluzie.

      50      Instanța de trimitere se întreabă de asemenea în legătură cu consecințele juridice pe care le are pentru autoritatea contractantă
         lipsa garanției că asociații prestatorului inițial vor rămâne aceiași pe toată durata contractului.

      51      Contractele de achiziții publice sunt atribuite cu regularitate unor persoane juridice. Dacă o persoană juridică este constituită
         sub forma unei societăți pe acțiuni cotate la bursă, din chiar natura sa rezultă că structura acționariatului poate fi schimbată
         în orice moment. În principiu, o astfel de situație nu pune în discuție validitatea atribuirii unui contract de achiziții
         publice unei astfel de societăți. Situația ar putea fi alta în cazuri excepționale, precum acțiunile destinate să eludeze
         normele comunitare în materia contractelor de achiziții publice.

      52      Considerații similare se aplică în ceea ce privește contractele de achiziții publice atribuite persoanelor juridice care,
         precum în cauza principală, nu sunt constituie sub forma unei societăți pe acțiuni, ci a unei cooperative cu răspundere limitată.
         Eventuale schimbări în compunerea sferei asociaților din cadrul unei astfel de cooperative nu presupune în principiu o modificare
         substanțială a contractului atribuit acesteia.

      53      În consecință, nici aceste considerații nu modifică concluzia prezentată la punctul 45 din prezenta hotărâre.

      54      Prin urmare, la prima întrebare trebuie să se răspundă că termenul „atribuire” utilizat la articolul 3 alineatul (1), la articolul
         8 și la articolul 9 din Directiva 92/50 trebuie interpretat în sensul că nu include o situație, precum cea din acțiunea principală,
         în care serviciile furnizate autorității contractante de către prestatorul inițial sunt transferate unui alt prestator, constituit
         sub forma unei societăți de capitaluri al cărei acționar unic este prestatorul inițial, care deține controlul și dă instrucțiuni
         noului prestator, în măsura în care prestatorul inițial continuă să își asume răspunderea respectării obligațiilor contractuale.

       Cu privire la a doua întrebare
      55      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța națională are în vedere modificările aduse contractului de bază prin
         primul act adițional, încheiat în cursul anului 2001 și care a început să își producă efectele la 1 ianuarie 2002. Aceasta
         solicită, în esență, să se stabilească dacă anumite modificări ale prețului constituie o nouă atribuire a unui contract în
         sensul Directivei 92/50.

      56      Această întrebare preliminară privește, în primul rând, transformarea prețurilor în euro fără modificarea cuantumului lor
         intrinsec, în al doilea rând, transformarea prețurilor în euro însoțită de o reducere a cuantumului lor intrinsec și, în al
         treilea rând, reformularea unei clauze de indexare a prețurilor.

      57      Trebuie să se răspundă că, în cazul în care, ca urmare a trecerii la moneda euro, un contract existent este modificat în sensul
         că prețurile exprimate inițial în moneda națională au fost transformate în euro, nu este vorba despre o modificare substanţială
         a contractului, ci numai despre o adaptare a acestuia la circumstanțele exterioare modificate, în măsura în care sumele în
         euro sunt rotunjite în conformitate cu dispozițiile în vigoare și în special cu cele ale Regulamentului (CE) nr. 1103/97 al
         Consiliului din 17 iunie 1997 privind anumite dispoziții referitoare la introducerea monedei euro (JO L 162, p. 1, Ediție
         specială, 10/vol. 1, p. 81).

      58      Atunci când rotunjirea prețurilor transformate în euro depășește cuantumul autorizat prin dispozițiile pertinente, este vorba
         despre o modificare a cuantumului intrinsec al prețurilor prevăzute în contractul inițial. În acest caz se pune întrebarea
         dacă o astfel de modificare a prețurilor reprezintă o nouă atribuire a contractului.

      59      Este evident că prețul constituie o condiție importantă a unui contract de achiziții publice (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Comisia/CAS Succhi di Frutta, citată anterior, punctul 117).

      60      Modificarea unei astfel de condiții în perioada de valabilitate a unui contract de achiziții publice, în lipsa unei dispoziții
         exprese în acest sens prevăzute în contractul inițial, ar risca să implice o încălcare a principiilor transparenței și egalității
         de tratament între ofertanți (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/CAS Succhi di Frutta, citată anterior, punctul 121).

      61      Cu toate acestea, transformarea în euro a prețurilor din cadrul unui contract în perioada de valabilitate poate fi însoțită
         de o modificare a cuantumului lor intrinsec fără a rezulta o nouă atribuire a unui contract de achiziții publice, cu condiția
         ca o astfel de modificare să fie minimă și să fie justificată în mod obiectiv, condiție îndeplinită dacă se urmărește facilitarea
         executării contractului, spre exemplu, prin simplificarea operațiunilor de facturare.

      62      În acțiunea principală, pe de o parte, redevența anuală pentru utilizarea articolelor redacționale și a arhivelor media nu
         a fost redusă decât cu 0,3 %, pentru ca aceasta să devină o cifră rotundă care poate facilita calculele. Pe de altă parte,
         prețurile pe rând pentru includerea comunicatelor de presă în serviciul OTS au fost reduse cu 2,94 % și, respectiv, cu 1,47 %
         pentru anii 2002 și 2003, pentru a fi exprimate în cifre rotunde susceptibile, de asemenea, de a ușura calculele. În afară
         de faptul că au în vedere un cuantum redus, aceste modificări de preț nu intervin în folosul, ci în detrimentul adjudecatarului
         contractului, acesta fiind de acord cu o reducere a prețurilor care ar rezulta din normele privind transformarea și indexarea
         aplicabile în mod normal.

      63      În asemenea condiții, se poate considera că o modificare a prețurilor din cuprinsul unui contract de achiziții publice în
         perioada de valabilitate nu reprezintă o modificare a condițiilor esențiale ale acestui contract de natură să constituie o
         nouă atribuire a contractului în sensul Directivei 92/50.

      64      În ceea ce privește reformularea clauzei de indexare, trebuie subliniat că în contractul de bază se prevedea, la articolul
         5 alineatul (3), în special că „[p]entru calculul indexării, trebuie să se pornească de la indicele prețului de consum 86
         (VPI 86) publicat de Oficiul central de statistică austriac (ÖSTAT) sau de la indicele următor care îl înlocuiește”.

      65      În consecință, contractul de bază prevăzuse înlocuirea indicelui prețurilor menționat în acesta printr‑un indice ulterior.

      66      Prin primul act adițional s‑a înlocuit indicele prețurilor prevăzut în contractul de bază, și anume indicele prețului de consum
         din 1986 (VPI 86) publicat de ÖSTAT, cu un indice mai recent, și anume indicele prețului de consum din 1996 (VPI 96), publicat
         de același organism.

      67      După cum s‑a arătat la punctul 19 din prezenta hotărâre, acest act adițional a avut ca punct de referință indicele calculat
         pentru anul 2001, anul în care acesta a fost încheiat, în locul celui din anul 1994, anul încheierii contractului de bază.
         Această actualizare a punctului de referință corespunde actualizării indicelui prețurilor.

      68      În consecință, primul act adițional s‑a limitat la a aplica prevederile contractului de bază în ceea ce privește actualizarea
         clauzei de indexare.

      69      În asemenea condiții, trebuie să se considere că trimiterea la un nou indice al prețurilor nu reprezintă o modificare a condițiilor
         esențiale ale unui contract inițial de natură să constituie o nouă atribuire a unui contract în sensul Directivei 92/50.

      70      În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că termenul „atribuire” utilizat la articolul 3 alineatul (1), la
         articolul 8 și la articolul 9 din Directiva 92/50 trebuie interpretat în sensul că nu include adaptarea contractului inițial
         la circumstanțe exterioare modificate, precum transformarea în euro a prețurilor exprimate inițial în monedă națională, reducerea
         minimă a acestor prețuri în vederea rotunjirii și trimiterea la un nou indice al prețurilor, în cazul în care în contractul
         inițial s‑a prevăzut că acesta înlocuiește indicele stabilit anterior.

       Cu privire la a treia întrebare
      71      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere are în vedere modificările aduse contractului de bază prin
         al doilea act adițional, încheiat în cursul lunii octombrie 2005 și care a început să își producă efectele din 1 ianuarie
         2006.

      72      Această instanță solicită în esență să se stabilească dacă o nouă atribuire a contractului rezultă, pe de o parte, din introducerea
         unei noi clauze de renunțare la rezilierea contractului și, pe de altă parte, dintr‑o majorare a reducerilor convenite cu
         privire la prețurile anumitor servicii care fac obiectul contractului.

      73      În ceea ce privește, în primul rând, introducerea unei noi clauze de nereziliere pentru perioada de valabilitate a unui contract
         încheiat pe durată nedeterminată, trebuie reamintit că practica de a încheia un contract de achiziții publice de servicii
         pe o durată nedeterminată este în sine străină sistemului și finalității normelor comunitare în materia contractelor de achiziții
         publice. O astfel de practică poate avea ca efect, în timp, să împiedice concurența între potențialii prestatori de servicii
         și să împiedice aplicarea dispozițiilor directivelor comunitare în materia publicității procedurilor de atribuire a contractelor
         de achiziții publice.

      74      Cu toate acestea, în stadiul său actual, dreptul comunitar nu interzice încheierea unor contracte de achiziții publice pe
         durată nedeterminată.

      75      De asemenea, o clauză prin care părțile se angajează să nu rezilieze o anumită perioadă un contract încheiat pe durată nedeterminată
         nu este considerată în mod automat nelegală în raport cu dreptul comunitar al contractelor de achiziții publice.

      76      Astfel cum rezultă de la punctul 34 din prezenta hotărâre, criteriul pertinent pentru a determina dacă introducerea unei astfel
         de clauze reprezintă o nouă atribuire a unui contract este acela dacă această clauză trebuie considerată o modificare substanţială
         a contractului inițial (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Franța, citată anterior, punctele 44 și 46).

      77      Clauza în discuție în acțiunea principală consacră renunțarea la posibilitatea de a rezilia contractul pentru perioada corespunzătoare
         anilor 2005-2008.

      78      Cu toate acestea, trebuie subliniat că, după expirarea clauzei de nereziliere prevăzute în contractul de bază, la 31 decembrie
         1999, contractul în cauză în acțiunea principală ar fi putut fi reziliat în orice moment, cu condiția unui preaviz. Cu toate
         acestea, a rămas în vigoare în perioada corespunzătoare anilor 2000-2005, datorită faptului că nici autoritatea contractantă,
         nici prestatorul nu și‑au exercitat dreptul de reziliere al contractului.

      79      Din dosar nu reiese că, în perioada 2005-2008, la care se referă clauza de nereziliere, autoritatea contractantă ar fi avut,
         în lipsa acestei clauze, o posibilitate concretă de a pune capăt contractului în curs de executare și de a proceda la o nouă
         licitație. Chiar presupunând că ar fi intenționat astfel, durata la care se referea această clauză, și anume trei ani, nu
         era de natură să o împiedice să procedeze astfel pentru o perioadă excesiv de lungă în raport cu timpul necesar pentru organizarea
         unei astfel de operațiuni. În aceste condiții, nu s‑a demonstrat că o astfel de clauză de nereziliere, cu condiția de a nu
         fi inclusă în mod sistematic în contract, prezintă riscul de a afecta concurența în detrimentul noilor potențiali ofertanți.
         În consecință, aceasta nu poate fi calificată o modificare substanţială a contractului inițial.

      80      Prin urmare, în condiții precum cele din acțiunea principală, faptul de a prevedea o clauză de renunțare timp de trei ani
         la posibilitatea rezilierii în perioada de valabilitate a unui contract de achiziții publice de servicii încheiat pe durată
         nedeterminată nu reprezintă o nouă atribuire a unui contract în sensul Directivei 92/50.

      81      În al doilea rând, în ceea ce privește majorarea reducerii prevăzute de al doilea act adițional, trebuie reamintit faptul
         că în contractul de bază se prevedea pentru serviciile respective „un preț corespunzător prețului eșalonat de consum cel mai
         scăzut din tariful oficial, redus cu 15 %”.

      82      Potrivit explicațiilor furnizate Curții, această mențiune vizează tariful degresiv practicat de APA, în temeiul căruia prețurile
         serviciilor în cauză sunt reduse în cazul în care crește consumul acestor servicii de către partenerul contractual al APA.

      83      De asemenea, conform unora dintre aceste explicații, majorarea ratei reducerii de la 15 % la 25 %, prevăzută prin al doilea
         act adițional, echivalează cu aplicarea unui preț mai scăzut. Chiar dacă prezentarea acesteia este diferită, reducerea prețului
         și creșterea ratei reducerii ar avea un efect economic comparabil.

      84      În aceste condiții, majorarea reducerii poate fi interpretată ca fiind în legătură cu clauzele prevăzute în contractul de
         bază.

      85      De altfel, pe de o parte, majorarea reducerii, având ca efect reducerea remunerației primite de adjudecatar în raport cu cea
         prevăzută inițial, nu modifică echilibrul economic al contractului în favoarea adjudecatarului.

      86      Pe de altă parte, simplul fapt că autoritatea contractantă obține o reducere mai importantă pentru o parte din serviciile
         care fac obiectul contractului nu poate provoca o denaturare a concurenței în detrimentul ofertanților potențiali.

      87      Din considerațiile de mai sus reiese că, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, faptul de a prevedea, într‑un
         act adițional, reduceri mai importante decât cele prevăzute inițial cu privire la prețuri determinate în funcție de cantitate
         într‑un domeniu specific nu trebuie considerat o modificare substanțială a contractului și în consecință nu este de natură
         să implice o nouă atribuire în sensul Directivei 92/50.

      88      În consecință, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că termenul „atribuire” utilizat la articolul 3 alineatul (1),
         la articolul 8 și la articolul 9 din Directiva 92/50 trebuie interpretat în sensul că nu include o situație, precum cea din
         acțiunea principală, în care o autoritate contractantă stabilește împreună cu adjudecatarul, printr‑un act adițional, în termenul
         de valabilitate al contractului de achiziții publice de servicii încheiat pe durată nedeterminată, să prelungească pe o durată
         de trei ani o clauză de renunțare la reziliere devenită caducă la data la care a fost prevăzută noua clauză și convine cu
         acesta să prevadă reduceri mai importante decât cele determinate inițial cu privire la anumite prețuri stabilite în funcție
         de cantitate într‑un domeniu specific.

      89      Având în vedere răspunsurile date la prima, la a doua și la a treia întrebare, nu este necesar să se răspundă la a patra,
         la a cincea, la a șasea și la a șaptea întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      90      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Termenul „atribuire” utilizat la articolul 3 alineatul (1), la articolul 8 și la articolul 9 din Directiva 92/50 a Consiliului
            din 18 iunie 1992 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii trebuie interpretat
            în sensul că nu include o situație, precum cea din acțiunea principală, în care serviciile furnizate autorității contractante
            de către prestatorul inițial sunt transferate unui alt prestator, constituit sub forma unei societăți de capitaluri al cărei
            acționar unic este prestatorul inițial, care deține controlul și dă instrucțiuni noului prestator, în măsura în care prestatorul
            inițial continuă să își asume răspunderea respectării obligațiilor contractuale.
      2)      Termenul „atribuire” utilizat la articolul 3 alineatul (1), la articolul 8 și la articolul 9 din Directiva 92/50 trebuie interpretat
            în sensul că nu include adaptarea contractului inițial la circumstanțe exterioare modificate, precum transformarea în euro
            a prețurilor exprimate inițial în monedă națională, reducerea minimă a acestor prețuri în vederea rotunjirii și trimiterea
            la un nou indice al prețurilor, în cazul în care în contractul inițial s‑a prevăzut că acesta înlocuiește indicele stabilit
            anterior.
      3)      Termenul „atribuire” utilizat la articolul 3 alineatul (1), la articolul 8 și la articolul 9 din Directiva 92/50 trebuie interpretat
            în sensul că nu include o situație, precum cea din acțiunea principală, în care o autoritate contractantă stabilește împreună
            cu adjudecatarul, printr‑un act adițional, în termenul de valabilitate al contractului de achiziții publice de servicii încheiat
            pe durată nedeterminată, să prelungească pe o durată de trei ani o clauză de renunțare la reziliere devenită caducă la data
            la care a fost prevăzută noua clauză și stabilește cu acesta să prevadă reduceri mai importante decât cele determinate inițial
            cu privire la anumite prețuri stabilite în funcție de cantitate într‑un domeniu specific.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 15 ianuarie 1986. # Pietro Pinna împotriva Caisse d'allocations familiales de la Savoie. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Franța. # Securitate socială - Alocații familiale. # Cauza 41/84.


Hotărârea Curții din data de 22 martie 1961. # Société nouvelle des usines de Pontlieue - Aciéries du Temple (S.N.U.P.A.T.) împotriva Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauze conexate 42 și 49/59.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 19 ianuarie 2006. # Comunità montana della Valnerina împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - FEOGA - Motivare. # Cauza C-240/03 P.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 29 noiembrie 1973. # Antonio Gigante împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 31-71.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 30 iunie 2004. # Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Motive absolute de refuz. # Cauza T-281/02.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 14 decembrie 2000. # Fazenda Pública împotriva Câmara Municipal do Porto. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalia. # A șasea directivă TVA. # Cauza C-446/98.


Hotărârea Curții din data de 16 decembrie 1963. # Società Industriale Acciaierie San Michele și alții împotriva Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauze conexate 2 până la 10-63.


Hotărârea Curții (Camera a noua) din 5 octombrie 2017.#Wolf Oil Corp. împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO).#Recurs – Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Înregistrare internațională care desemnează Uniunea Europeană – Marca verbală CHEMPIOIL – Marca figurativă anterioară CHAMPION – Respingerea opoziției.#Cauza C-437/16 P.


title: Hotărârea Curții din data de 22 mai 1990. # Parlamentul European împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Cauza C-70/88.

text:
HOTĂRÂREA CURȚIIdin 22 mai 1990(*)„Calitatea procesuală activă a Parlamentului European în cadrul unei acțiuni în anulare”În cauza C‑70/88,Parlamentul European,
 reprezentat de domnii Francesco Pasetti Bombardella și Jorge Campinos,
jurisconsulți, asistați de domnii Christian Pennera și Johann Schoo,
membri ai Serviciului juridic, în calitate de agenți, cu domiciliul ales
 la Secretariatul general al Parlamentului European, Kirchberg,reclamant,împotrivaConsiliului Comunităților Europene,
 reprezentat de domnul Raffaello Fornasier, director general al
Serviciului juridic, și de domnul Bernhard Schloh, consilier juridic, în
 calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg, la domnul Jörg
Käser, director al Direcției juridice din cadrul Băncii Europene de
Investiții, 100, boulevard Konrad Adenauer,pârât,susținut deRegatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord,
 reprezentat de doamna J. Gensmantel, din cadrul Treasury Solicitor's
Department, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg, la
sediul Ambasadei Regatului Unit, 14, boulevard Roosevelt, și deComisia Comunităților Europene,
 reprezentată de domnii Michel Van Ackere‑Pietri, consilier juridic, și
Jürgen Grünwald, membru al Serviciului juridic, în calitate de agenți,
cu domiciliul ales în Luxemburg, la domnul Georgios Kremlis, membru al
Serviciului juridic, Centre Wagner, Kirchberg,intervenienți,având
 ca obiect, în stadiul actual al procedurii, admisibilitatea unei
acțiuni introduse în temeiul articolului 173 din Tratatul CEE și al
articolului 146 din Tratatul CEEA și vizând anularea Regulamentului
(Euratom) nr. 3954/87 al Consiliului din 22 decembrie 1987 de
stabilire a nivelurilor maxime permise de contaminare radioactivă a
produselor alimentare și a furajelor după un accident nuclear sau altă
situație de urgență radiologică (JO L 371, p. 11, Ediție
specială, 15/vol. 1, p. 260),CURTEA,compusă
 din domnul O. Due, președinte, Sir Gordon Slynn, domnii C. N.
Kakouris, F. A. Schockweiler și M. Zuleeg, președinți de cameră,
G. F. Mancini, R. Joliet, J. C. Moitinho de Almeida și
G. C. Rodríguez Iglesias, judecători,avocat general: domnul W. Van Gerven,grefier: doamna D. Louterman, administrator principal,având în vedere raportul de ședință,după
 ascultarea pledoariilor părților în ședința din 5 octombrie 1989, în
cursul căreia Parlamentul European a fost reprezentat de domnii
Francesco Pasetti Bombardella, Christian Pennera și Johann Schoo,
asistați de Michel Waelbroeck, avocat în cadrul Baroului din Bruxelles,
Consiliul, de domnii Raffaello Fornasier și Bernhard Schloch și Comisia,
 de domnul Jean‑Louis Dewost, director general al Serviciului juridic,
asistat de doamna Denise Sorasio, consilier juridic, în calitate de
agenți,după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 30 noiembrie 1989,pronunță prezentaHotărâre1        Prin
 cererea introductivă depusă la grefa Curții la 4 martie 1988,
Parlamentul European a solicitat, în temeiul articolului 146 din
Tratatul CEEA și al articolului 173 din Tratatul CEE, anularea
Regulamentului (Euratom) nr. 3954/87 al Consiliului din 22
decembrie 1987 de stabilire a nivelurilor maxime permise de contaminare
radioactivă a produselor alimentare și a furajelor după un accident
nuclear sau altă situație de urgență radiologică (JO L 371,
p. 11, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 260). 2        Acest
 regulament, care se întemeiază pe articolul 31 din Tratatul CEEA,
definește procedura care trebuie urmată pentru stabilirea nivelurilor
maxime permise de contaminare radioactivă a produselor alimentare și a
furajelor care pot fi comercializate după un accident nuclear sau în
orice altă situație de urgență radiologică care riscă să determine sau
care a determinat o contaminare radioactivă importantă a acestor produse
 și furaje. Produsele alimentare sau furajele a căror contaminare
depășește nivelurile maxime permise, stabilite printr‑un act adoptat
conform dispozițiilor regulamentului atacat, nu pot fi comercializate.3        În
 cursul procedurii de elaborare a regulamentului atacat, Parlamentul
European, consultat de Consiliu în conformitate cu articolul 31 din
Tratatul CEEA, și‑a exprimat dezacordul cu privire la temeiul juridic
reținut de Comisie și a solicitat acesteia să îi prezinte o nouă
propunere întemeiată pe articolul 100a din Tratatul CEE. Întrucât
Comisia nu a dat curs acestei cereri, Consiliul a adoptat Regulamentul
nr. 3954/87 pe baza articolului 31 din Tratatul CEEA. În
consecință, Parlamentul a introdus prezenta acțiune în anulare împotriva
 acestui regulament.4        Consiliul
 a invocat excepția de inadmisibilitate în temeiul articolului 91
alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Curții și
 a solicitat Curții să se pronunțe asupra acestei excepții fără a intra
în dezbaterea fondului.5        În
 susținerea acestei excepții, Consiliul a invocat, în cadrul procedurii
scrise, într‑un moment în care Hotărârea din 27 septembrie 1988,
Parlamentul European/Consiliul, „Comitologie” (302/87, Rec.,
p. 5615), nu fusese încă pronunțată, argumente analoage celor pe
care le dezvoltase în susținerea excepției de inadmisibilitate în cauza
302/87. În ședința care a avut loc la 5 octombrie 1989, Consiliul a
arătat că problema calității procesuale active a Parlamentului European
în cadrul unei acțiuni în anulare fusese tranșată cu claritate de către
Curte în Hotărârea din 27 septembrie 1988 și, prin urmare, prezenta
acțiune ar fi inadmisibilă.6        Parlamentul
 European a solicitat respingerea excepției. A arătat că prezenta cauză
implica un element nou în raport cu cauza 302/87. Pentru a justifica
refuzul său de a recunoaște Parlamentului European calitatea procesuală
activă în cadrul unei acțiuni în anulare, Curtea ar fi pus, într‑adevăr,
 în evidență faptul că este de competența Comisiei, în temeiul
articolului 155 din Tratatul CEE, să protejeze prerogativele
Parlamentului European și să introducă în acest scop acțiunile în
anulare care s‑ar dovedi necesare. Or, prezenta cauză ar demonstra că
Comisia nu se poate achita de această responsabilitate, în măsura în
care și‑a fondat propunerea pe un alt temei juridic decât cel considerat
 adecvat de către Parlamentul European. În consecință, acesta nu ar
putea conta pe Comisie pentru a‑și apăra prerogativele printr‑o acțiune
în anulare.7        Parlamentul
 European a adăugat că adoptarea de către Consiliu a actului atacat nu
putea fi considerată un refuz implicit de a acționa care ar deschide
Parlamentului European calea acțiunii în constatarea abținerii de a
acționa. Pe de altă parte, apărarea prerogativelor sale prin acțiuni ale
 particularilor ar fi cu totul aleatorie și, prin urmare, lipsită de
eficacitate.8        Ar
 exista, în consecință, un vid juridic pe care Curtea ar trebui să îl
acopere recunoscând Parlamentului European calitatea procesuală activă
în cadrul unei acțiuni în anulare, însă numai în măsura necesară pentru
apărarea propriilor prerogative.9        Prin
 Ordonanța din 13 iulie 1988, a fost admisă intervenția Comisiei
Comunităților Europene în susținerea concluziilor pârâtului. Cu ocazia
ședinței, Comisia a solicitat Curții să respingă excepția de
inadmisibilitate ridicată de Consiliu, precum și respingerea pe fond a
acțiunii. Pe de altă parte, prin Ordonanța din 18 ianuarie 1989, a fost
admisă intervenția Regatului Unit în susținerea pârâtului. Regatul Unit
nu a solicitat să se constate admisibilitatea acțiunii.10      Pentru
 o mai amplă expunere a situație de fapt din cauză, a desfășurării
procedurii, precum și a motivelor și argumentelor părților, se face
trimitere la raportul de ședință. Aceste elemente ale dosarului nu sunt
reluate în continuare decât în măsura în care sunt necesare
raționamentului Curții.11      Cu
 titlu preliminar, trebuie observat că, întrucât actul atacat era
întemeiat pe o dispoziție a Tratatului CEEA, admisibilitatea acțiunii în
 anularea acestui act trebuie să fie apreciată în considerarea acestui
tratat.12      Astfel
 cum rezultă din Hotărârea din 27 septembrie 1988, citată anterior,
Parlamentul European nu are dreptul de a intenta o acțiune în anulare în
 temeiul dispozițiilor articolului 173 din Tratatul CEE sau al
prevederilor articolului 146 din Tratatul CEEA al căror conținut este
identic.13      Într‑adevăr,
 pe de o parte, Parlamentul European nu este menționat, în primul
paragraf al articolului 173 sau al articolului 146, printre instituțiile
 care pot, împreună cu statele membre, să exercite acțiunea în anulare
împotriva oricărui act al unei alte instituții.14      Pe
 de altă parte, nefiind persoană juridică, Parlamentul European nu poate
 sesiza Curtea în temeiul celui de al doilea paragraf al acelorași
articole, al căror sistem ar fi, în orice caz, neadaptat unei acțiuni în
 anulare din partea sa.15      În
 aceeași hotărâre din 27 septembrie 1988, după ce a indicat motivele
pentru care Parlamentul European nu avea calitatea pentru a o sesiza în
temeiul articolului 173 din Tratatul CEE, Curtea a amintit că, pentru a
garanta respectarea prerogativelor Parlamentului European, existau
diferite căi legale. Astfel cum se subliniază în această hotărâre, nu
numai că Parlamentul European are dreptul de a intenta o acțiune în
constatarea abținerii de a acționa, ci, în plus, tratatele oferă
mijloace pentru a supune cenzurii Curții actele Consiliului sau ale
Comisiei adoptate cu nerespectarea prerogativelor Parlamentului
European.16      Circumstanțele
 și dezbaterile referitoare la prezenta cauză au evidențiat totuși că
aceste diferite căi de drept prevăzute de Tratatul CEEA, precum și de
Tratatul CEE, oricât ar fi de utile și de variate, se pot dovedi
ineficace sau nesigure.17      În
 primul rând, o acțiune în constatarea abținerii de a acționa nu poate
servi la contestarea temeiului juridic al unui act deja adoptat.18      În
 al doilea rând, o trimitere preliminară în aprecierea validității unui
astfel de act sau sesizarea Curții de către state sau de către
particulari în scopul anulării acestui act rămân simple eventualități pe
 a căror realizare Parlamentul European nu poate conta.19      În
 sfârșit, dacă incumbă Comisiei sarcina să vegheze la respectarea
prerogativelor Parlamentului European, această misiune nu poate merge
până la a o constrânge să adopte poziția Parlamentului European și să
introducă o acțiune în anulare pe care, din punctul ei de vedere, ar
considera‑o nefondată.20      Rezultă
 din ceea ce precedă că existența acestor diferite căi legale nu este
suficientă pentru a garanta, în toate circumstanțele, cenzurarea unui
act al Consiliului sau al Comisiei care nu ar respecta prerogativele
Parlamentului European.21      Or,
 aceste prerogative reprezintă unul dintre elementele echilibrului
instituțional creat de tratate. Acestea au creat, într‑adevăr, un sistem
 de repartizare a competențelor între diferitele instituții ale
Comunității care atribuie fiecăreia propria misiune în cadrul structurii
 instituționale a Comunității și în realizarea sarcinilor încredințate
acesteia.22      Respectarea
 echilibrului instituțional presupune ca fiecare instituție să își
exercite competențele cu respectarea competențelor celorlalte
instituții. Aceasta impune de asemenea ca orice nerespectare a acestei
reguli, dacă are loc, să poată fi sancționată.23      Curtea,
 însărcinată, în temeiul tratatelor, să vegheze la respectarea dreptului
 în interpretarea și în aplicarea acestora, trebuie astfel să poată
asigura menținerea echilibrului instituțional și, în consecință,
controlul jurisdicțional al respectării prerogativelor Parlamentului
European, atunci când este sesizată în acest scop de acesta din urmă,
prin intermediul unei căi legale adaptate obiectivului pe care acesta îl
 urmărește.24      În
 exercitarea acestei misiuni, Curtea nu poate, desigur, să considere
Parlamentul European printre instituțiile care pot formula o acțiune în
temeiul articolului 173 din Tratatul CEE sau al articolului 146 din
Tratatul CEEA fără a fi obligate să justifice interesul de a exercita
acțiunea.25      Curții
 îi incumbă totuși misiunea de a asigura deplina aplicare a
dispozițiilor tratatelor referitoare la echilibrul instituțional și de a
 face astfel încât, precum în cazul celorlalte instituții, să nu se
poată aduce atingere prerogativelor Parlamentului European fără ca
acesta să aibă la îndemână o acțiune jurisdicțională, printre cele
prevăzute de tratate, care să poată fi exercitată într‑o manieră sigură
și eficace.26      Absența,
 din tratate, a unei dispoziții care să prevadă dreptul la acțiunea în
anulare în favoarea Parlamentului European poate constitui o lacună
procedurală, dar nu poate să prevaleze față de interesul fundamental
legat de menținerea și respectarea echilibrului instituțional definit de
 tratatele de instituire a Comunităților Europene.27      În
 consecință, Parlamentul European are calitatea de a sesiza Curtea cu o
acțiune în anulare îndreptată împotriva unui act al Consiliului sau al
Comisiei, cu condiția ca această acțiune să aibă ca obiect doar apărarea
 prerogativelor sale și să fie întemeiată doar pe motive deduse din
încălcarea acestora. Cu această rezervă, acțiunea în anulare a
Parlamentului European este supusă regulilor prevăzute de tratate pentru
 acțiunea în anulare formulată de alte instituții.28      Printre
 prerogativele conferite Parlamentului European figurează, în cazurile
prevăzute de tratate, participarea sa la procesul de elaborare a actelor
 normative, în special participarea la procedura de cooperare prevăzută
de Tratatul CEE.29      În
 speță, Parlamentul European susține că regulamentul atacat se
întemeiază pe articolul 31 din Tratatul CEEA, care prevede doar
consultarea Parlamentului European, deși ar fi trebuit să se întemeieze
pe articolul 100a din Tratatul CEE, care impune aplicarea procedurii de
cooperare cu Parlamentul European.30      Parlamentul
 European deduce din aceasta că alegerea de către Consiliu a temeiului
juridic al regulamentului atacat ar fi condus la o nerespectare a
prerogativelor sale, lipsindu‑l de posibilitatea, pe care o oferă
procedura de cooperare, de a participa mai intens și mai activ la
elaborarea actului decât în cadrul unei proceduri de consultare.31      Având
 în vedere că Parlamentul European invocă o atingere adusă
prerogativelor sale care decurge din alegerea temeiului juridic al
actului atacat, rezultă din tot ceea ce precedă că prezenta acțiune este
 admisibilă. Excepția de inadmisibilitate ridicată de Consiliu trebuie,
prin urmare, să fie respinsă și procedura trebuie continuată pentru
examinarea pe fond a cauzei. Cu privire la cheltuielile de judecată32      Se impune a soluționa odată cu fondul cererea privind cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive, Curtea declară și hotărăște:1)      Respinge excepția de inadmisibilitate ridicată de Consiliu.2)      Procedura va continua în vederea soluționării fondului.3)      Cererea privind cheltuielile de judecată se va soluționa odată cu fondul.DueSlynn      KakourisSchockweilerZuleeg Mancini Joliet Moitinho de Almeida Rodríguez IglesiasPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 22 mai 1990.Grefier       PreședinteJ.‑G. Giraud       O. Due* Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții din data de 18 martie 1986. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Cauza 85/85.


Hotărârea Curții din data de 14 februarie 1978. # IFG - Interkontinentale Fleischhandelsgesellschaft mbH & Co. KG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Forță majoră. # Cauza 68/77.