Hotărârea Curții din data de 7 februarie 1985. # Knud Wendelboe și alții împotriva Masse de faillite L. J. Music ApS. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Vestre Landsret - Danemarca. # Menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferurilor de întreprinderi. # Cauza 19/83.


Hotărârea Curții din data de 15 martie 1994. # Banco de Crédito Industrial SA, devenue Banco Exterior de España SA împotriva Ayuntamiento de Valencia. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana - Spania. # Concurență - Abuz de poziție dominantă - Ajutor de stat. # Cauza C-387/92.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 19 aprilie 2005. # Success-Marketing Unternehmensberatungsgesellschaft mbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauze conexate T-380/02 și T-128/03.


Hotărârea Curții din data de 26 septembrie 1996. # Republica Franceză împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza C-241/94.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 10 septembrie 2008. # Promat GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative Promat - Marcă comunitară figurativă anterioară PROMA Refuz parțial al înregistrării - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-243/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 10 septembrie 2008 – Promat/OAPI – Puertas Proma (PROMAT)
      (Cauza T‑243/06)
      „Marcă comunitară − Procedură de opoziție − Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative Promat − Marcă comunitară
         figurativă anterioară PROMA Refuz parțial al înregistrării − Motiv relativ de refuz − Risc de confuzie − Articolul 8 alineatul
         (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”

      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea
         punctul 54)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 4 mai 2006 (cauza R 1059/2005-1) privind o procedură
                  de opoziție între Puertas Proma, SAL și Promat GmbH

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Promat GmbH

               Marca comunitară vizată:

               Marca figurativă PROMAT privind produse și servicii din clasele 1, 3, 6-12, 14, 16, 17, 20-22, 25 și 37 – cererea nr. 932202

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Puertas Proma, SAL

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               În particular, marca figurativă PROMA ce desemnează produse și servicii din clasele 6, 20 și 39 (marca comunitară nr. 239384)

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Promat GmbH la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 22 decembrie 1993. # David Neath împotriva Hugh Steeper Ltd. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Industrial Tribunal, Leeds - Regatul Unit. # Cauza C-152/91.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 18 noiembrie 1999. # Georges Tzoanos împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs. # Cauza C-191/98 P.


Hotărârea Curții din data de 28 ianuarie 1986. # Pronuptia de Paris GmbH împotriva Pronuptia de Paris Irmgard Schillgallis. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania. # Concurență. # Cauza 161/84.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 22 septembrie 2011. # Genovaitė Valčiukienė și alții împotriva Pakruojo rajono savivaldybė și alții. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Vyriausiasis administracinis teismas - Lituania. # Directiva 2001/42/CE - Evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului - Planuri care stabilesc utilizarea unor zone mici la nivel local - Articolul 3 alineatul (3) - Documente de amenajare a teritoriului la nivel local care nu se referă decât la un singur obiect de activitate economică - Evaluare în temeiul Directivei 2001/42/CE exclusă de dreptul național - Putere de apreciere a statelor membre - Articolul 3 alineatul (5) - Legătură cu Directiva 85/337/CEE - Articolul 11 alineatele (1) și (2) din Directiva 2001/42/CE. # Cauza C-295/10.

text:
      Cauza C‑295/10
      Genovaitė Valčiukienė și alții
      împotriva
      Pakruojo rajono savivaldybė și alții
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Vyriausiasis administracinis teismas)
      „Directiva 2001/42/CE – Evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului – Planuri care stabilesc utilizarea unor zone mici la nivel local – Articolul 3 alineatul (3) – Documente de amenajare a teritoriului la nivel local care nu se referă decât la un singur obiect de activitate economică
         – Evaluare în temeiul Directivei 2001/42/CE exclusă de dreptul național – Putere de apreciere a statelor membre – Articolul 3 alineatul (5) – Legătură cu Directiva 85/337/CEE – Articolul 11 alineatele (1) și (2) din Directiva 2001/42/CE”

      Sumarul hotărârii
      1.        Mediu – Evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului – Directiva 2001/42 – Domeniu de aplicare – Planuri
            și programe care pot avea efecte importante asupra mediului – Puterea de apreciere a statelor membre – Domeniu de aplicare
            și limite
      [Directiva 2001/42 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 3 alin. (2), (3) și (5)]
      2.        Mediu – Evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului – Directiva 2001/42 – Obligația de a efectua o evaluare
            de mediu fără a aduce atingere cerințelor altor dispoziții de drept al Uniunii – Limite
      [Directiva 85/337 a Consiliului; Directiva 2001/42 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 11 alin. (1) și (2)]
      1.        Marja de apreciere de care dispun statele membre în temeiul articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2001/42 privind evaluarea
         efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului în stabilirea anumitor tipuri de planuri care pot avea efecte semnificative
         asupra mediului este limitată de obligația, prevăzută la articolul 3 alineatul (3) din această directivă coroborat cu alineatul
         (2) al aceluiași articol, de a supune unei evaluări ecologice planurile care ar putea avea efecte semnificative asupra mediului,
         în special din motive legate de caracteristicile, de efectele acestora și de zonele care ar putea fi afectate.

      Prin urmare, un stat membru care ar stabili un criteriu care ar avea drept consecință faptul că, în practică, o categorie
         de proiecte ar fi de la început exclusă în întregime de la evaluarea ecologică ar depăși marja de apreciere de care dispune
         respectivul stat membru în temeiul articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2001/42 coroborat cu alineatele (2) și (3) ale
         aceluiași articol, cu excepția cazului în care s‑ar putea considera, pe baza unor criterii pertinente, precum, printre altele,
         obiectul acestora, mărimea teritoriului pe care îl ocupă sau caracterul sensibil al zonelor naturale în cauză, că niciunul
         dintre proiectele excluse nu ar putea avea efecte importante asupra mediului.

      În aceste condiții, articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2001/42 coroborat cu articolul 3 alineatul (3) din această directivă
         trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care prevede în mod general și fără o examinare a fiecărui
         caz că o evaluare în temeiul directivei menționate nu trebuie efectuată atunci când planurile care stabilesc utilizarea unor
         zone mici la nivel local nu se referă decât la un singur obiect de activitate economică. Astfel, un criteriu similar nu este
         de natură să permită să se aprecieze dacă un plan are sau nu are efecte importante asupra mediului.

      (a se vedea punctele 46-48 și 54 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 11 alineatele (1) și (2) din Directiva 2001/42 privind evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului
         trebuie interpretat în sensul că efectuarea unei evaluări ecologice în temeiul Directivei 85/337 privind evaluarea efectelor
         anumitor proiecte publice și private asupra mediului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/11, nu înlătură obligația
         de a se efectua o astfel de evaluare în temeiul Directivei 2001/42.

      Cu toate acestea, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă o evaluare care a fost efectuată în temeiul Directivei
         85/337, cu modificările ulterioare, poate fi considerată drept expresia unei proceduri coordonate sau comune și dacă aceasta
         respectă deja toate cerințele Directivei 2001/42. În cazul în care s‑ar dovedi că aceasta este situația, nu ar mai exista
         obligația de a efectua o nouă evaluare în temeiul acestei din urmă directive.

      În plus, articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2001/42 nu obligă statele membre să prevadă în ordinea lor juridică internă
         proceduri coordonate sau comune care să respecte cerințele Directivei 2001/42 și ale Directivei 85/337.

      (a se vedea punctele 63-66 și dispozitiv 2 și 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      22 septembrie 2011(*)

      „Directiva 2001/42/CE – Evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului – Planuri care stabilesc utilizarea unor zone mici la nivel local – Articolul 3 alineatul (3) – Documente de amenajare a teritoriului la nivel local care nu se referă decât la un singur obiect de activitate economică
         – Evaluare în temeiul Directivei 2001/42/CE exclusă de dreptul național – Putere de apreciere a statelor membre – Articolul 3 alineatul (5) – Legătură cu Directiva 85/337/CEE – Articolul 11 alineatele (1) și (2) din Directiva 2001/42/CE”

      În cauza C‑295/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Vyriausiasis
         administracinis teismas (Lituania), prin decizia din 13 mai 2010, primită de Curte la 15 iunie 2010, în procedura

      Genovaitė Valčiukienė,
      Julija Pekelienė,
      Lietuvos žaliųjų judėjimas,
      Petras Girinskis,
      Laurynas Arimantas Lašas
      împotriva
      Pakruojo rajono savivaldybė,
      Šiaulių visuomenės sveikatos centras,
      Šiaulių regiono aplinkos apsaugos departamentas,
      cu participarea:
      Sofita UAB,
      Oltas UAB,
      Šiaulių apskrities viršininko administracija,
      Rimvydas Gasparavičius,
      Rimantas Pašakinskas,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, domnii K. Schiemann și L. Bay Larsen (raportor), doamnele C. Toader
         și A. Prechal, judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna K. Sztranc‑Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 mai 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamnele Valčiukienė și Pekelienė, pentru Lietuvos žaliųjų judėjimas, precum și pentru domnii Girinskis și Arimantas
         Lašas, de S. Dambrauskas, advokatas;

      –        pentru guvernul lituanian, de domnul D. Kriaučiūnas și de doamna J. Balčiūnaitė, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul P. Oliver și de doamna A. Steiblytė, în calitate de agenți;
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 alineatul (2) litera (a), alineatul
         (3) și alineatul (5), precum și a articolului 11 alineatele (1) și (2) din Directiva 2001/42/CE a Parlamentului European și
         a Consiliului din 27 iunie 2001 privind evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului (JO L 197, p. 30,
         Ediție specială, 15/vol. 7, p. 135).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamnele Valčiukienė și Pekelienė, Lietuvos žaliųjų judėjimas
         (Mișcarea verzilor din Lituania) și domnii Girinskis și Arimantas Lašas, pe de o parte, și Pakruojo rajono savivaldybė (Consiliul
         districtului Pakruojas), Šiaulių visuomenės sveikatos centras (Centrul de sănătate publică Šiauliai) și Šiaulių regiono aplinkos
         apsaugos departamentas (Direcția regională pentru protecția mediului Šiauliai), pe de altă parte, privind, printre altele,
         două decizii din 23 martie și din 20 aprilie 2006, prin care Pakruojo rajono savivaldybė a aprobat două planuri detaliate
         care reglementau, fiecare, construcția câte unui complex imobiliar de creștere intensivă a porcinelor cu o capacitate de 4 000
         de porci, precum și destinația celor două parcele de teren pe care urmau să fie amplasate aceste complexe imobiliare.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
       Directiva 2001/42
      3        Considerentele (10)-(12) și (19) ale Directivei 2001/42 prevăd:

      „(10) Toate planurile și programele care sunt elaborate pentru un număr de sectoare și care stabilesc cadrul deciziilor ulterioare
         de autorizare a proiectelor enumerate în anexele I și II la Directiva 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea
         efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului [(JO L 175, p. 40, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 174), astfel
         cum a fost modificată prin Directiva 97/11/CE a Consiliului din 3 martie 1997 (JO L 73, p. 5, Ediție specială, 15/vol. 3,
         p. 254, denumită în continuare „Directiva 85/337”)] [...] pot avea efecte semnificative asupra mediului și trebuie, de regulă,
         să facă obiectul unei evaluări sistematice a mediului. Atunci când definesc utilizarea unor zone limitate la nivel local [...],
         trebuie evaluate numai în cazul în care statele membre stabilesc că pot avea efecte semnificative asupra mediului.

      (11)      Celelalte planuri și programe care stabilesc cadrul deciziilor ulterioare de autorizare a proiectelor, care nu au efecte importante
         asupra mediului în toate cazurile, [...] trebuie îndeplinite [a se citi «trebuie evaluate»] numai în cazul în care statele
         membre stabilesc că pot avea astfel de efecte.

      (12)      Atunci când statele membre stabilesc acest lucru, trebuie să ia în considerare criteriile relevante stabilite de prezenta
         directivă.

      [...]
      (19)      În cazul în care obligația de a efectua o evaluare a efectelor asupra mediului decurge simultan din prezenta directivă și
         din alte dispoziții legislative comunitare, cum ar fi Directiva 79/409/CEE a Consiliului din 2 aprilie 1979 privind conservarea
         păsărilor sălbatice [JO L 103, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 77], Directiva 92/43/CEE [a Consiliului din 21 mai 1992
         privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică (JO L 206, p. 7, Ediție specială, 15/vol. 2,
         p. 109)] sau Directiva 2000/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2000 de stabilire a cadrului
         comunitar de acțiune în domeniul strategiei apelor [JO L 327, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 193], în scopul evitării
         duplicării evaluării, statele membre pot prevedea proceduri coordonate sau comune care să respecte cerințele legislației comunitare
         în cauză.”

      4        Potrivit articolului 1 din Directiva 2001/42, obiectivul acesteia este să asigure un înalt nivel de protecție a mediului și
         să contribuie la integrarea considerațiilor privind mediul în elaborarea și adoptarea planurilor și programelor în vederea
         promovării dezvoltării durabile, asigurând că, în conformitate cu această directivă, anumite planuri și programe care pot
         avea efecte semnificative asupra mediului fac obiectul unei evaluări ecologice.

      5        Articolul 2 din Directiva 2001/42 prevede:

      „În sensul prezentei directive:
      (a)      «planuri și programe» înseamnă planuri și programe […], precum și modificările lor:
      –        elaborate și/sau adoptate de o autoritate la nivel național, regional sau local sau elaborate de o autoritate în vederea adoptării,
         printr‑o procedură legislativă, de către parlament sau guvern și

      –        impuse prin acte cu putere de lege sau acte administrative;
      (b)      «evaluare ecologică» înseamnă elaborarea unui raport privind efectele asupra mediului, realizarea consultărilor, luarea în
         considerare a raportului de mediu și a rezultatelor consultărilor în luarea deciziilor și furnizarea de informații privind
         decizia, în conformitate cu articolele 4-9;

      [...]”
      6        Potrivit articolului 3 din directiva menționată:

      „(1)      O evaluare ecologică, în conformitate cu articolele 4-9, se realizează pentru planurile și programele prevăzute la alineatele
         (2)-(4) care pot avea efecte semnificative asupra mediului.

      (2)      Sub rezerva alineatului (3), o evaluare ecologică se realizează pentru toate planurile și programele:
      (a)      care sunt elaborate pentru agricultură, silvicultură, pescuit, energie, industrie, transport, gestionarea deșeurilor, gestionarea
         apei, telecomunicații, turism, planificare urbană și rurală sau utilizarea terenului și care definesc cadrul în care punerea
         în aplicare a proiectelor enumerate în anexele I și II la Directiva [85/337] va putea fi autorizată în viitor; [...];

      [...]
      (3)      Planurile și programele prevăzute la alineatul (2) care stabilesc utilizarea unor zone mici la nivel local [...] necesită
         o evaluare ecologică numai în cazul în care statele membre stabilesc că pot avea efecte semnificative asupra mediului.

      [...]
      (5)      Statele membre stabilesc dacă planurile sau programele prevăzute la alineatele (3) și (4) pot avea efecte semnificative asupra
         mediului fie printr‑o examinare a fiecărui caz, fie prin specificarea tipurilor de planuri și programe, fie prin ambele abordări.
         În acest scop, statele membre țin seama în toate cazurile de criteriile specifice descrise în anexa II, pentru a se asigura
         că planurile și programele care pot avea efecte semnificative asupra mediului sunt cuprinse în prezenta directivă.

      [...]”
      7        Articolul 11 din Directiva 2001/42, intitulat „Legătura cu alte dispoziții legislative comunitare”, prevede la alineatele
         (1) și (2):

      „(1)      O evaluare ecologică realizată în conformitate cu prezenta directivă nu trebuie să aducă atingere cerințelor Directivei [85/337]
         sau oricărei alte dispoziții legislative comunitare.

      (2)      Pentru planurile și programele pentru care obligația de a efectua evaluări ale efectelor asupra mediului derivă din prezenta
         directivă și din alte dispoziții comunitare, statele membre pot prevedea proceduri coordonate sau comune care îndeplinesc
         cerințele dispozițiilor legislative comunitare aplicabile, pentru a evita duplicarea evaluării.”

      8        Anexa II la Directiva 2001/42 enumeră criteriile care permit să se stabilească importanța probabilă a efectelor avute în vedere
         la articolul 3 alineatul (5) din această directivă.

       Directiva 85/337
      9        Conform articolului 4 alineatul (1) din Directiva 85/337, proiectele enumerate în anexa I la aceasta se supun unei evaluări,
         sub rezerva cazurilor exceptate în mod excepțional în temeiul articolului 2 alineatul (3) din această directivă.

      10      Punctul 17 din anexa I la Directiva 85/337 vizează exploatațiile de creștere intensivă a porcinelor cu o capacitate care poate
         primi mai mult de 3 000 de porci de producție.

      11      Articolul 4 alineatul (2) din Directiva 85/337 prevede:

      „Sub rezerva articolului 2 alineatul (3), pentru proiectele enumerate în anexa II, statele membre stabilesc:
      (a)      pe baza unei analize de caz
      sau
      (b)      pe baza pragurilor sau a criteriilor fixate de statul membru,
      în cazul în care [a se citi «dacă»] proiectul trebuie supus unei evaluări în conformitate cu articolele 5-10.
      Statele membre pot decide aplicarea ambelor proceduri prevăzute la literele (a) și (b).”
       Dreptul național
       Legea privind protecția mediului
      12      Potrivit articolului 1 punctele 10, 17 și 18 din Legea privind protecția mediului (Aplinkos apsaugos įstatymas), astfel cum
         a fost modificată prin Legea din 19 februarie 2004 (Žin., 2004, nr. 36‑1179, denumită în continuare „Legea privind protecția
         mediului”), în sensul acestei legi:

      „10)      evaluarea efectelor asupra mediului înseamnă procesul de stabilire, determinare și evaluare a efectelor potențiale asupra mediului ale activităților economice
         planificate;

      [...]
      17)      evaluarea strategică a efectelor asupra mediului înseamnă procesul de identificare, definire și evaluare a eventualelor efecte asupra mediului ale implementării anumitor planuri
         și programe, în cadrul cărora trebuie elaborate anumite documente de evaluare strategică a efectelor asupra mediului, trebuie
         realizate consultări, ținându‑se seama de rezultatele evaluărilor și consultărilor înainte de adoptarea și/sau confirmarea
         oricărui plan sau program și trebuie să fie puse la dispoziție informații în legătură cu decizia de adoptare și/sau confirmare
         a planului sau a programului;

      18)      planuri și programe înseamnă documente privind amenajarea teritoriului la nivel național, regional sau local ([...] documente de amenajare a teritoriului
         [...]) care sunt elaborate, aprobate și/sau emise conform legislației în vigoare sau în conformitate cu competențele de punere
         în executare ale autorităților administrației publice, a căror implementare poate avea un efect semnificativ asupra mediului,
         precum și modificarea, în tot sau în parte, a unor astfel de planuri și programe.”

      13      Articolul 27 alineatul 1 din această lege prevede că planurile și programele a căror implementare poate avea efecte semnificative
         asupra mediului trebuie elaborate și implementate conform acestei legi și celorlaltor acte cu putere de lege și acte administrative
         ce privesc evaluarea strategică a efectelor asupra mediului, amenajarea teritoriului și monitorizarea efectelor asupra mediului.

       Legea privind amenajarea teritoriului
      14      Rezultă din articolul 4 alineatul 3 punctul 4 din Legea privind amenajarea teritoriului (Teritorijų planavimo įstatymas),
         astfel cum a fost modificată prin Legea din 15 ianuarie 2004 (Žin., 2004, nr. 21‑617, denumită în continuare „Legea privind
         amenajarea teritoriului”), că planurile detaliate, precum cele contestate în acțiunea principală, sunt documente privind amenajarea
         teritoriului la nivel local.

      15      Articolul 25 alineatul 4 din această lege prevede că, în cazul în care se elaborează un plan detaliat, o evaluare strategică
         a efectelor asupra mediului ale acestui document de amenajare a teritoriului trebuie realizată doar în cazul în care această
         obligație este impusă conform legii sau altor acte cu putere de lege și acte administrative.

       Decretul nr. 967 din 18 august 2004
      16      Dispozițiile Directivei 2001/42 au fost puse în aplicare în dreptul lituanian prin Decretul nr. 967 din 18 august 2004 al
         guvernului Republicii Lituania privind cadrul de reglementare a procedurii de evaluare strategică a efectelor asupra mediului
         ale programelor și planurilor (Nutarimas dėl planų ir programų strateginio pasekmių aplinkai vertinimo tvarkos aprašo patvirtinimo)
         din 18 august 2004 (Žin., 2004, nr. 130‑4650, denumit în continuare „cadrul stabilit prin Decretul nr. 967”).

      17      Punctul 7.1 din cadrul stabilit prin Decretul nr. 967 prevede că evaluarea strategică este obligatorie în cazul în care planurile
         și programele sunt elaborate pentru afectarea terenurilor sau pentru amenajarea teritoriului și stabilesc cadrul de realizare
         a proiectelor de activități economice enumerate în anexa 1 sau 2 la Legea privind evaluarea efectelor asupra mediului ale
         activităților economice planificate (Planuojamos ūkinės veiklos poveikio aplinkai vertinimo įstatymas), astfel cum a fost
         modificată prin Legea din 21 iunie 2005 (Žin., 2005, nr. 84‑3105, denumită în continuare „Legea privind evaluarea efectelor
         asupra mediului ale activităților economice planificate”).

      18      Cu toate acestea, punctul 3.4 din cadrul stabilit prin Decretul nr. 967 prevede că acesta nu se aplică elaborării și aprobării
         unor „documente de amenajare a teritoriului care nu se referă decât la un singur obiect de activitate economică”.

      19      Decretul nr. 967 din 18 august 2004 a fost abrogat prin Decretul nr. 467 al Guvernului Republicii Lituania din 27 aprilie
         2011 (Žin., 2011, nr. 50), care anulează punctul 3.4 din cadrul stabilit prin Decretul nr. 967, cu efect de la 1 mai 2011.

       Legea privind evaluarea efectelor asupra mediului ale activităților economice planificate
      20      Legea privind evaluarea efectelor asupra mediului ale activităților economice planificate urmărește, printre altele, punerea
         în aplicare a Directivei 85/337.

      21      La punctul 1.1 din anexa 1 la această lege figurează „fermele pentru creșterea de porcine (cu cel puțin 900 de scroafe sau
         cel puțin 3 000 de alte porcine)”.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      22      Prin decizia din 24 martie 2005, Pakruojo rajono savivaldybė a aprobat propunerea Saerimner UAB privind construirea a maximum
         11 complexe imobiliare de creștere a porcinelor pe teritoriul districtului Pakruojas.

      23      La 23 februarie 2006, Pakruojo rajono savivaldybė a autorizat Sofita UAB și Oltas UAB, a căror societate‑mamă este Saerimner
         UAB, să solicite întocmirea unor planuri detaliate referitoare la construirea a două complexe imobiliare de creștere intensivă
         a porcinelor, cu o capacitate de 4 000 de porci, în două localități din vecinătatea comunei Klovainiai, care este situată
         în districtul Pakruojas.

      24      Prin două decizii, din 23 martie și, respectiv, din 20 aprilie 2006, Pakruojo rajono savivaldybė a aprobat aceste planuri
         detaliate care reglementau, în același mod, construirea acestor complexe imobiliare având, fiecare, capacitatea de 4 000 de
         porci și un rezervor de 10 000 m3 pentru colectarea dejecțiilor, precum și destinația celor două parcele de teren pe care urmau să fie amplasate complexele
         imobiliare respective.

      25      Prin planurile detaliate menționate a fost definită utilizarea teritoriului la nivel local. Conform articolului 4 alineatul
         3 punctul 4 din Legea privind amenajarea teritoriului, astfel de planuri detaliate constituie documente privind amenajarea
         teritoriului la nivel local.

      26      Reclamantele din acțiunea principală au contestat la Šiaulių apygardos administracinis teismas (Curtea Administrativă Regională
         Šiauliai), printre altele, legalitatea celor două decizii de aprobare, susținând că autoritățile competente ar fi trebuit
         să efectueze o evaluare strategică a efectelor asupra mediului, conform articolului 1 punctul 17 din Legea privind protecția
         mediului.

      27      Prin decizia din 21 februarie 2009, această curte a respins acțiunea ca nefondată.

      28      Curtea menționată a subliniat că, potrivit dreptului național și, în special, potrivit punctului 3.4. din cadrul stabilit
         prin Decretul nr. 967, procedura pentru evaluarea strategică a efectelor asupra mediului nu se aplică documentelor de amenajare
         a teritoriului care, precum cele două planuri detaliate contestate, nu se referă decât la un singur obiect de activitate economică.

      29      Šiaulių apygardos administracinis teismas a precizat că în speță trebuia aplicată, astfel cum s‑a și întâmplat, numai Legea
         privind evaluarea efectelor asupra mediului ale activităților economice planificate. Astfel, în ceea ce privește activitatea
         economică planificată de cele două societăți în discuție, a fost efectuată numai o procedură de evaluare a efectelor asupra
         mediului conform articolului 1 punctul 10 din Legea privind protecția mediului.

      30      Prin urmare, curtea menționată a respins susținerile reclamanților din acțiunea principală potrivit cărora trebuia de asemenea
         efectuată o evaluare strategică a efectelor asupra mediului.

      31      În recursul formulat, introdus la instanța de trimitere, reclamanții din acțiunea principală au arătat că, potrivit articolului
         16 din Legea privind amenajarea teritoriului, în cazul în care nu sunt întocmite documente privind amenajarea generală a teritoriului,
         autoritățile responsabile cu amenajarea teritoriului au obligația ca, înainte de construirea unui proiect, să întocmească
         un plan și să efectueze o evaluare strategică a efectelor acestui proiect asupra mediului.

      32      În ceea ce privește punctul 3.4 din cadrul stabilit prin Decretul nr. 967, reclamanții din acțiunea principală au susținut,
         în esență, că planurile aprobate prin deciziile din 23 martie și din 20 aprilie 2006 nu puteau fi recunoscute drept planuri
         care nu se refereau decât la un singur obiect de activitate economică, în sensul dreptului național. O astfel de interpretare
         nu ar corespunde situației de fapt și, în consecință, s‑ar fi impus efectuarea unei evaluări strategice a efectelor asupra
         mediului.

      33      Instanța de trimitere apreciază că reglementarea națională aplicabilă la data faptelor din acțiunea principală nu impunea
         efectuarea unei evaluări strategice a efectelor asupra mediului ale celor două planuri contestate. Cu toate acestea, având
         în vedere că reglementarea respectivă constituie punerea în aplicare a Directivei 2001/42, instanța de trimitere a manifestat
         îndoieli cu privire la aspectul dacă aceasta era compatibilă cu această directivă.

      34      În acest context, Vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Supremă Administrativă) a hotărât să suspende judecarea cauzei
         și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Se poate considera că împrejurarea de a prevedea că o evaluare strategică a efectelor asupra mediului nu trebuie să se realizeze
         în cazul documentelor referitoare la amenajarea teritoriului la nivel local care nu se referă decât la un singur obiect de
         activitate economică, astfel cum se prevede în legislația lituaniană, inter alia la punctul 3.4 din [cadrul stabilit prin Decretul nr. 967], reprezintă o specificare a unor tipuri de planuri și programe,
         în înțelesul articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2001/42 [...]?

      2)      Dispozițiile de drept național aplicabile prezentei cauze, în temeiul cărora, fără a se stabili în fiecare caz dacă proiectul
         poate avea efecte semnificative asupra mediului, nu trebuie să se efectueze o evaluare strategică a efectelor asupra mediului
         ale documentelor de amenajare a teritoriului care stabilesc utilizarea unor zone mici la nivel local, precum cele în cauză,
         întrucât respectivele documente nu se referă decât la un singur obiect de activitate economică, sunt compatibile cu cerințele
         articolului 3 alineatul (2) litera (a), alineatul (3) și alineatul (5) din Directiva 2001/42?

      3)      Dispozițiile Directivei 2001/42, inclusiv ale articolului 11 alineatul (1) din aceasta, trebuie interpretate în sensul că,
         în situații precum cele din prezenta cauză, în care s‑a efectuat o evaluare a efectelor asupra mediului conform cerințelor
         Directivei 85/337 [...], cerințele Directivei 2001/42 nu se aplică?

      4)      Domeniul de aplicare al articolului 11 alineatul (2) din Directiva 2001/42 include Directiva 85/337?
      5)      În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea 4, faptul că o evaluare a fost efectuată în temeiul Directivei 85/337 înseamnă
         că obligația efectuării unei evaluări a efectelor asupra mediului în temeiul Directivei 2001/42, în situații precum cea din
         prezenta cauză, trebuie considerată ca reprezentând o duplicare a evaluării în înțelesul articolului 11 alineatul (2) din
         Directiva 2001/42?

      6)      În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea 5, Directiva 2001/42, și în special articolul 11 alineatul (2) din aceasta,
         impune statelor membre obligația de a prevedea în dreptul lor național proceduri coordonate sau comune privind evaluarea ce
         trebuie efectuată conform cerințelor Directivei 2001/42 și ale Directivei 85/337, pentru a evita duplicarea evaluărilor?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      35      Cu titlu introductiv, trebuie să se precizeze că reiese din decizia de trimitere că „planurile detaliate” în discuție în acțiunea
         principală sunt „documente privind amenajarea teritoriului la nivel local” în sensul punctelor 3.4 și 7.1 din cadrul stabilit
         prin Decretul nr. 967. Aceste documente constituie „planuri și programe” în sensul articolului 1 punctul 18 din Legea privind
         protecția mediului. Planurile contestate în acțiunea principală au fost aprobate înainte de întocmirea unor planuri privind
         amenajarea generală a teritoriului.

      36      Având în vedere aceste observații introductive, trebuie să se considere că, prin intermediul acestor prime două întrebări,
         care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (2)
         litera (a), alineatul (3) și alineatul (5) din Directiva 2001/42 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări
         naționale, precum cea în cauză în acțiunea principală, care prevede că o evaluare în temeiul directivei menționate nu trebuie
         efectuată atunci când planurile care stabilesc utilizarea unor zone mici la nivel local nu se referă decât la un singur obiect
         de activitate economică.

      37      Astfel cum reiese din articolul 1 din Directiva 2001/42, obiectivul esențial al acesteia constă în supunerea planurilor și
         programelor care pot avea efecte semnificative asupra mediului unei evaluări ecologice cu ocazia elaborării acestora și înainte
         de adoptarea lor.

      38      Mai întâi, trebuie constatat că planurile, precum cele contestate în acțiunea principală, sunt menționate la articolul 3 alineatul
         (2) litera (a) din Directiva 2001/42, pentru acestea, sub rezerva alineatului (3) al aceluiași articol, fiind obligatorie
         efectuarea unei evaluări ecologice, precum și că, concret, astfel cum reiese din decizia instanței de trimitere, acestea definesc
         cadrul în care punerea în aplicare a unor proiecte, precum cele prevăzute la punctul 17 din anexa I la Directiva 85/337, va
         putea fi autorizată.

      39      În această privință, articolul 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/42 trebuie interpretat în sensul că se referă
         și la planurile care, într‑un singur sector, stabilesc cadrul unor proiecte care au un singur obiect de activitate economică.

      40      Textul articolului 3 alineatul (2) litera (a) menționat anterior, interpretat în lumina considerentului (10) al Directivei
         2001/42, nu permite constatarea faptului că domeniul său de aplicare s‑ar limita la planurile și programele care stabilesc
         cadrul unor proiecte privind mai multe obiecte de activitate în unul sau în mai multe dintre sectoarele la care se referă
         dispoziția menționată.

      41      Pe de altă parte, termenii „[t]oate planurile și programele care sunt elaborate pentru un număr de sectoare”, care figurează
         în considerentul amintit, confirmă că articolul 3 alineatul (2) litera (a) din directiva menționată se referă la toate planurile
         și programele elaborate pentru fiecare dintre sectoarele pe care le enumeră, inclusiv pentru sectorul amenajării teritoriului
         rural, luat în considerare în mod izolat, iar nu numai la planurile și programele elaborate simultan pentru mai multe dintre
         aceste sectoare.

      42      Întrucât toate sectoarele în cauză au un domeniu larg, orice altă interpretare ar avea drept consecință limitarea semnificativă
         a domeniului de aplicare al dispoziției menționate și, astfel, compromiterea obiectivului esențial al Directivei 2001/42.
         O astfel de interpretare ar avea drept consecință faptul că proiecte de mare amploare ar putea să nu intre sub incidența acestei
         directive în cazul în care nu s‑ar referi decât la o singură activitate economică.

      43      În continuare, trebuie constatat că planurile în discuție în acțiunea principală pot intra sub incidența articolului 3 alineatul
         (3) din Directiva 2001/42, potrivit căruia planurile care stabilesc utilizarea unor zone mici la nivel local sunt în mod obligatoriu
         supuse unei evaluări numai în cazul în care statele membre „stabilesc că pot avea efecte semnificative asupra mediului”.

      44      Conform articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2001/42, statele membre stabilesc, în ceea ce privește planurile precum
         cele în discuție în acțiunea principală, fie printr‑o examinare a fiecărui caz, fie prin specificarea tipurilor de planuri
         și programe, dacă planurile respective pot avea efecte semnificative asupra mediului care necesită o evaluare ecologică în
         temeiul acestei directive. Potrivit aceleiași dispoziții, statele membre pot decide și să combine cele două metode de examinare.

      45      În această privință, trebuie precizat că mecanismele de examinare a planurilor, menționate la articolul 3 alineatul (5) din
         Directiva 2001/42, au ca scop facilitarea stabilirii planurilor în privința cărora este obligatorie efectuarea evaluării întrucât
         pot avea efecte semnificative asupra mediului.

      46      Marja de apreciere de care dispun statele membre în temeiul articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2001/42 în stabilirea
         anumitor tipuri de planuri care pot avea efecte semnificative asupra mediului este limitată de obligația, prevăzută la articolul
         3 alineatul (3) din această directivă coroborat cu alineatul (2) al aceluiași articol, de a supune unei evaluări ecologice
         planurile care ar putea avea efecte semnificative asupra mediului, în special din motive legate de caracteristicile, de efectele
         acestora și de zonele care ar putea fi afectate.

      47      Prin urmare, un stat membru care ar stabili un criteriu care ar avea drept consecință faptul că, în practică, o categorie
         de proiecte ar fi de la început exclusă în întregime de la evaluarea ecologică ar depăși marja de apreciere de care dispune
         respectivul stat membru în temeiul articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2001/42 coroborat cu alineatele (2) și (3) ale
         aceluiași articol, cu excepția cazului în care s‑ar putea considera, pe baza unor criterii pertinente, precum, printre altele,
         obiectul acestora, mărimea teritoriului pe care îl ocupă sau caracterul sensibil al zonelor naturale în cauză, că niciunul
         dintre proiectele excluse nu ar putea avea efecte importante asupra mediului (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește
         marja de apreciere acordată statelor membre de articolul 4 alineatul (2) din Directiva 85/337, Hotărârea din 16 iulie 2009,
         Comisia/Irlanda, C‑427/07, Rep., p. I‑6277, punctul 42 și jurisprudența citată).

      48      Această situație nu se regăsește în cazul criteriului potrivit căruia documentul de amenajare în cauză nu se referă decât
         la un singur obiect de activitate economică. Un astfel de criteriu, pe lângă faptul că este contrar articolului 3 alineatul
         (2) litera (a) din Directiva 2001/42, nu este nici de natură să permită aprecierea împrejurării dacă un plan are sau nu are
         „efecte semnificative” asupra mediului.

      49      Textul imprecis al punctului 3.4 din cadrul stabilit prin Decretul nr. 967 poate, de altfel, să creeze dificultăți în stabilirea
         clară a sferei categoriei de planuri pe care autoritățile competente le pot considera drept planuri „care nu se referă decât
         la un singur obiect de activitate economică”.

      50      Cu toate acestea, trebuie subliniat că o dispoziție națională precum punctul 3.4 menționat anterior are ca efect excluderea
         de la evaluarea ecologică, în sensul articolului 1 punctul 17 din Legea privind protecția mediului, a tuturor planurilor care
         nu se referă decât la un singur obiect de activitate economică, precum exploatațiile de îngrășare a porcinelor, menționate
         la punctul 17 din anexa I la Directiva 85/337, deși nu poate fi înlăturată ipoteza ca o examinare a planurilor care intră
         în sfera unei astfel de dispoziții să poată evidenția efecte semnificative asupra mediului.

      51      Prin urmare, nu este posibil să se considere, pe baza unei aprecieri globale, că niciunul dintre planurile și proiectele excluse
         de o dispoziție națională precum punctul 3.4 din cadrul stabilit prin Decretul nr. 967 nu ar putea să aibă efecte semnificative
         asupra mediului.

      52      Pe de altă parte, chiar în situația în care diverse planuri ar fi incluse în sfera unei astfel de dispoziții fără să aibă
         efecte semnificative asupra mediului, în lipsa unei aprecieri globale, nu este posibil să se considere că aceeași situație
         s‑ar regăsi în ceea ce privește efectele cumulate ale acestor planuri.

      53      În sfârșit, trebuie să se constate că norme precum cele cuprinse la punctul 3.4 din cadrul stabilit prin Decretul nr. 967
         nu numai că aduc atingere obiectivului Directivei 2001/42, și în special articolului 3 alineatele (2), (3) și (5) din această
         directivă care urmărește ca niciun plan care poate avea efecte semnificative asupra mediului să nu fie exceptat de la evaluarea
         ecologică, dar, în plus, nu garantează în niciun mod că autoritățile competente vor ține seama de criteriile stabilite în
         anexa II la Directiva 2001/42, conform cerințelor exprese ale articolului 3 alineatul (5) a doua teză din această directivă,
         în scopul de a se asigura că toate planurile care pot avea efecte semnificative asupra mediului intră sub incidența sa.

      54      În consecință, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2001/42 coroborat
         cu articolul 3 alineatul (3) din această directivă trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale,
         precum cea în discuție în acțiunea principală, care prevede în mod prea general și fără o examinare a fiecărui caz că o evaluare
         în temeiul directivei menționate nu trebuie efectuată atunci când planurile care stabilesc utilizarea unor zone mici la nivel
         local nu se referă decât la un singur obiect de activitate economică.

       Cu privire la întrebările a treia-a cincea
      55      Prin intermediul acestor întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească
         dacă articolul 11 alineatele (1) și (2) din Directiva 2001/42 trebuie interpretat în sensul că o evaluare ecologică efectuată
         în temeiul Directivei 85/337 înlătură obligația de a se efectua o astfel de evaluare în temeiul Directivei 2001/42.

      56      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit că reiese din decizia de trimitere că nu a fost efectuată nicio evaluare
         în temeiul Directivei 2001/42 cu ocazia elaborării planurilor detaliate contestate în acțiunea principală.

      57      Conform articolului 11 alineatul (1) din Directiva 2001/42, o evaluare ecologică realizată în conformitate cu această directivă
         nu trebuie să aducă atingere cerințelor Directivei 85/337/CEE.

      58      Rezultă că o evaluare ecologică efectuată în temeiul Directivei 85/337 se adaugă, atunci când dispozițiile directivei menționate
         impun acest lucru, evaluării ecologice efectuate în temeiul Directivei 2001/42.

      59      Tot astfel, o evaluare a efectelor asupra mediului efectuată în temeiul Directivei 85/337 nu trebuie să aducă atingere cerințelor
         proprii Directivei 2001/42 și nu poate să înlăture obligația de a efectua evaluarea ecologică pe care o impune această din
         urmă directivă în scopul de a răspunde aspectelor referitoare la mediu specifice acesteia.

      60      Întrucât evaluările efectuate conform Directivei 2001/42 și cele efectuate conform Directivei 85/337 diferă sub mai multe
         aspecte, este necesar să se aplice în mod cumulativ cerințele celor două directive.

      61      În această privință, trebuie subliniat că, în situația în care o procedură coordonată sau comună ar fi fost prevăzută de statul
         membru în cauză, rezultă din articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2001/42 că, în cadrul unei astfel de proceduri, este
         obligatoriu să se verifice dacă evaluarea ecologică a fost efectuată în conformitate cu toate dispozițiile cuprinse în diversele
         directive în cauză.

      62      În aceste condiții, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă evaluarea care, în cauza principală, a fost efectuată
         în temeiul Directivei 85/337 poate fi considerată drept expresia unei proceduri coordonate sau comune și dacă aceasta respectă
         deja toate cerințele Directivei 2001/42. În cazul în care s‑ar dovedi că aceasta este situația, nu ar mai exista obligația
         de a efectua o nouă evaluare în temeiul acestei din urmă directive.

      63      Având în vedere aceste considerații, trebuie să se răspundă, prin urmare, la întrebările a treia‑a cincea că articolul 11
         alineatele (1) și (2) din Directiva 2001/42 trebuie interpretat în sensul că o evaluare ecologică efectuată în temeiul Directivei
         85/337 nu înlătură obligația de a se efectua o astfel de evaluare în temeiul Directivei 2001/42. Cu toate acestea, revine
         instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă o evaluare care a fost efectuată în temeiul Directivei 85/337 poate fi considerată
         drept expresia unei proceduri coordonate sau comune și dacă aceasta respectă deja toate cerințele Directivei 2001/42. În cazul
         în care s‑ar dovedi că aceasta este situația, nu ar mai exista obligația de a efectua o nouă evaluare în temeiul acestei din
         urmă directive.

       Cu privire la a șasea întrebare
      64      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 11 alineatul
         (2) din Directiva 2001/42 trebuie interpretat în sensul că obligă statele membre să prevadă în ordinea lor juridică internă
         proceduri coordonate sau comune care să respecte cerințele Directivei 2001/42 și ale Directivei 85/337.

      65      Reiese din însuși cuprinsul articolului 11 alineatul (2) din Directiva 2001/42, precum și din considerentul (19) al acestei
         directive, că statele membre nu au nicio obligație de a prevedea proceduri coordonate sau comune pentru planurile și programele
         pentru care obligația de a efectua o evaluare a efectelor asupra mediului decurge simultan din Directiva 2001/42 și din alte
         directive.

      66      În consecință, trebuie să se răspundă la a șasea întrebare că articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2001/42 trebuie interpretat
         în sensul că nu obligă statele membre să prevadă în ordinea lor juridică internă proceduri coordonate sau comune care să respecte
         cerințele Directivei 2001/42 și ale Directivei 85/337.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      67      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      1)      Articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2001/42/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 iunie 2001 privind evaluarea
            efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului coroborat cu articolul 3 alineatul (3) din această directivă trebuie
            interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în acțiunea principală, care prevede
            în mod prea general și fără o examinare a fiecărui caz că o evaluare în temeiul directivei menționate nu trebuie efectuată
            atunci când planurile care stabilesc utilizarea unor zone mici la nivel local nu se referă decât la un singur obiect de activitate
            economică.
      2)      Articolul 11 alineatele (1) și (2) din Directiva 2001/42 trebuie interpretat în sensul că efectuarea unei evaluări ecologice
            în temeiul Directivei 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și
            private asupra mediului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/11/CE a Consiliului din 3 martie 1997, nu înlătură
            obligația de a se efectua o astfel de evaluare în temeiul Directivei 2001/42. Cu toate acestea, revine instanței de trimitere
            sarcina de a verifica dacă o evaluare care a fost efectuată în temeiul Directivei 85/337, cu modificările ulterioare, poate
            fi considerată drept expresia unei proceduri coordonate sau comune și dacă aceasta respectă deja toate cerințele Directivei
            2001/42. În cazul în care s‑ar dovedi că aceasta este situația, nu ar mai exista obligația de a efectua o nouă evaluare în
            temeiul acestei din urmă directive.
      3)      Articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2001/42 trebuie interpretat în sensul că nu obligă statele membre să prevadă în ordinea
            lor juridică internă proceduri coordonate sau comune care să respecte cerințele Directivei 2001/42 și ale Directivei 85/337,
            cu modificările ulterioare.
      Semnături
      * Limba de procedură: lituaniana.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 10 mai 2017.#Wenceslas de Lobkowicz împotriva Ministère des Finances et des Comptes publics.#Cerere de decizie preliminară formulată de cour administrative d'appel de Douai.#Trimitere preliminară – Funcționar al Uniunii Europene – Statut – Afiliere obligatorie la sistemul de securitate socială al instituțiilor Uniunii Europene – Venituri funciare realizate într‑un stat membru – Supunere la plata contribuției sociale generalizate, a prelevării sociale și a contribuțiilor suplimentare în temeiul dreptului unui stat membru – Participare la finanțarea securității sociale a acestui stat membru.#Cauza C-690/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      10 mai 2017 (
            *1
         )*
      „Trimitere preliminară — Funcționar al Uniunii Europene — Statut — Afiliere obligatorie la sistemul de securitate socială al instituțiilor Uniunii Europene — Venituri funciare realizate într‑un stat membru — Supunere la plata contribuției sociale generalizate, a prelevării sociale și a contribuțiilor suplimentare în temeiul dreptului unui stat membru — Participare la finanțarea securității sociale a acestui stat membru”
      În cauza C‑690/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de cour administrative d’appel de Douai (Curtea Administrativă de Apel din Douai, Franța), prin decizia din 14 decembrie 2015, primită de Curte la 21 decembrie 2015, în procedura

         Wenceslas de Lobkowicz

      împotriva

         Ministère des Finances et des Comptes publics,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnul A. Tizzano, vicepreședinte, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii M. Ilešič și L. Bay Larsen și doamnele M. Berger și A. Prechal, președinți de cameră, doamna C. Toader și domnii M. Safjan, D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund și F. Biltgen (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna V. Giacobbo‑Peyronnel, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 octombrie 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul de Lobkowicz, de G. Hannotin, avocat;

               —

               pentru guvernul francez, de G. de Bergues, de D. Colas, de R. Coesme și de D. Segoin, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de D. Martin și de G. Gattinara, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 6 decembrie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea dreptului Uniunii pentru a afla dacă există un principiu al unicității legislației aplicabile, asemenea celui exprimat în Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea sa modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996 (JO 1997, L 28, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 35), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 307/1999 al Consiliului din 8 februarie 1999 (JO 1999, L 38, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 103) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 1408/71”), ulterior în Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (JO 2004, L 166, p. 1, rectificare în JO 2004, L 200, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 82, rectificare în JO 2016, L 296, p. 25), astfel cum a fost interpretat de Curte în Hotărârea din 26 februarie 2015, de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Wenceslas de Lobkowicz, funcționar pensionar al Comisiei Europene, pe de o parte, și ministère des Finances et des Comptes publics (Ministerul Finanțelor și Conturilor Publice, Franța), pe de altă parte, în legătură cu supunerea celui dintâi la plata unor contribuții și a unor prelevări sociale aferente anilor 2008-2011 pentru venituri funciare realizate în Franța.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 12 din Protocolul (nr. 7) privind privilegiile și imunitățile Uniunii Europene (JO 2010, C 83, p. 266) (denumit în continuare „protocolul”) are următorul cuprins:
               „În condițiile și respectând procedura stabilită de Parlamentul European și de Consiliu, hotărând prin regulamente, în conformitate cu procedura legislativă ordinară și după consultarea instituțiilor în cauză, toate indemnizațiile, salariile și retribuțiile plătite de Uniune funcționarilor și altor agenți ai acesteia sunt impozitate de aceasta.
               Sunt scutite de impozite naționale indemnizațiile, salariile și retribuțiile plătite de Uniune propriilor funcționari și agenți.”

               4

               Potrivit articolului 13 din acest protocol:
               „În vederea aplicării impozitelor pe venituri, pe avere și pe moștenire, precum și a convențiilor de evitare a dublei impuneri încheiate între statele membre ale Uniunii, funcționarii și alți agenți ai Uniunii care, din motive exclusiv legate de exercitarea funcțiilor lor în serviciul Uniunii, își stabilesc reședința pe teritoriul unui stat membru, altul decât statul în care au domiciliul fiscal la data intrării în serviciul Uniunii, sunt considerați atât în statul de reședință, cât și în cel de domiciliu fiscal ca și cum și‑ar fi păstrat domiciliul în acest din urmă stat […]
               […]”

               5

               În conformitate cu articolul 14 din protocolul menționat:
               „Parlamentul European și Consiliul, hotărând prin regulamente, în conformitate cu procedura legislativă ordinară și după consultarea instituțiilor în cauză, stabilesc regimul prestațiilor sociale aplicabile funcționarilor și altor agenți ai Uniunii.”

               6

               Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”) și Regimul aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii au fost instituite prin Regulamentul (CEE, Euratom, CECO) nr. 259/68 al Consiliului din 29 februarie 1968 de stabilire a Statutului funcționarilor Comunităților Europene, precum și a Regimului aplicabil celorlalți agenți ai acestor comunități și de instituire a unor măsuri speciale aplicabile temporar funcționarilor Comisiei (JO 1968, L 56, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 8, p. 12), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1324/2008 al Consiliului din 18 decembrie 2008 (JO 2008, L 345, p. 17).

               7

               Articolul 72 din statut prevede:
               „(1)   Pe baza unei reglementări adoptate de comun acord de către instituțiile [Uniunii] după obținerea avizului Comitetului pentru statutul funcționarilor, funcționarul […] [este] asigurat împotriva riscurilor de boală, în limita a 80 % din cheltuielile suportate. […]
               […]
               O treime din contribuția necesară pentru această asigurare este suportată de către funcționar, fără ca suma respectivă să poată depăși 2 % din salariul de bază al acestuia.
               […]”

               8

               Articolul 73 din statut are următorul cuprins:
               „(1)   În condițiile stabilite de o reglementare adoptată de comun acord de către instituțiile [Uniunii] după obținerea avizului Comitetului pentru statutul funcționarilor, funcționarul este asigurat, de la data începerii raporturilor de muncă, împotriva riscurilor de boală profesională și de accident. Funcționarul contribuie în mod obligatoriu, în limita a 0,1 % din salariul său de bază, la asigurarea împotriva altor riscuri decât cele profesionale.
               […]”

               9

               Potrivit articolului 83 din statut:
               „(1)   Plata prestațiilor prevăzute de prezentul sistem de pensii este în sarcina bugetului [Uniunii]. Statele membre garantează colectiv plata prestațiilor respective, în conformitate cu baremul de repartizare stabilit pentru finanțarea acestor cheltuieli.
               […]
               (2)   Finanțarea acestui sistem de pensii se bazează, în proporție de o treime, pe contribuțiile funcționarilor. Această contribuție este stabilită la 10,9 % din salariul de bază al funcționarului în cauză, fără a se ține seama de coeficienții corectori prevăzuți la articolul 64. Această contribuție se deduce lunar din salariul funcționarului în cauză. […]
               […]”

               10

               Nivelul contribuției prevăzute la acest articol 83 alineatul (2) face obiectul unei ajustări anuale. Astfel, acesta a fost stabilit la data de 1 iulie a anilor 2009-2011 în discuție în litigiul principal la 11,3 %, la 11,6 % și, respectiv, la 11 %.

               11

               Conform articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71, acest regulament „se aplică lucrătorilor salariați sau lucrătorilor care desfășoară activități independente și studenților care se află ori s‑au aflat sub incidența legislației din unul sau mai multe state membre și care sunt resortisanți ai unuia dintre statele membre sau sunt persoane apatride ori refugiați cu reședința pe teritoriul unuia dintre statele membre, precum și membrilor familiilor acestora și supraviețuitorilor lor”.

               12

               Articolul 13 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede că „persoanele cărora li se aplică prezentul regulament fac obiectul legislației unui singur stat membru. Legislația respectivă este stabilită în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu”.

               13

               Regulamentul nr. 1408/71 a fost abrogat, de la 1 mai 2010, data aplicării Regulamentului nr. 883/2004. Cu toate acestea, textul articolului 2 alineatul (1) și al articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 este în esență identic cu cel al articolului 2 alineatul (1) și, respectiv, al articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004.

         Dreptul francez

               14

               În temeiul articolului L. 136‑6 din code de la sécurité sociale (Codul securității sociale), în versiunile aplicabile faptelor din litigiul principal, persoanele fizice care au domiciliul fiscal în Franța în sensul articolului 4 B din Codul general al impozitelor sunt supuse, potrivit articolului 1600‑0 C din Codul general al impozitelor, care figurează printre dispozițiile acestui cod consacrate „contribuției sociale generalizate încasate de caisse nationale des allocations familiales, du fonds de solidarité vieillesse et des régimes obligatoires d’assurance maladie (Casa Națională pentru Alocații Familiale, Fondul de Solidaritate pentru Limită de Vârstă și Sistemele Obligatorii de Asigurări de Sănătate)” (denumită în continuare „CSG”), la plata unei contribuții pe veniturile din patrimoniu calculate pe baza sumei nete reținute pentru stabilirea impozitului pe venit, printre care figurează veniturile funciare.

               15

               Potrivit articolului 1600‑0 F bis din Codul general al impozitelor, în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal, persoanele menționate sunt, în plus, supuse, conform articolului L. 245‑14 din Codul securității sociale, unei „prelevări sociale” care era stabilită, în temeiul articolului L. 245‑16 din Codul securității sociale aplicabil anilor în cauză, la 2 % din aceste venituri. Din code de l’action sociale et des familles (Codul acțiunii sociale și familiei) reiese de asemenea că o contribuție suplimentară de 0,3 %, conform articolului L. 14‑10‑4 din acesta, și o contribuție suplimentară de 1,1 %, conform articolului L. 262‑24 din acesta din urmă, grevează deopotrivă aceste venituri.

         Situația de fapt din litigiul principal și întrebarea preliminară

               16

               Domnul de Lobkowicz, resortisant francez, a fost funcționar al Comisiei din anul 1979 până la data pensionării sale, și anume 1 ianuarie 2016. În această calitate, el este afiliat la sistemul de securitate socială comun instituțiilor Uniunii.

               17

               În aplicarea articolului 13 din protocol, domnul de Lobkowicz are domiciliul fiscal în Franța. El obține în acest stat membru venituri funciare. Pentru anii 2008-2011, acestea din urmă au fost supuse la plata CSG, a contribuției pentru rambursarea datoriei sociale (CRDS), a prelevării sociale de 2 %, precum și a contribuțiilor suplimentare la această prelevare în cote de 0,3 % și, respectiv, de 1,1 %.

               18

               Ca urmare a refuzului administrației fiscale de a admite cererea sa de scutire de la plata acelor contribuții și prelevări menționate mai sus, domnul de Lobkowicz a formulat la tribunal administratif de Rouen (Tribunalul Administrativ din Rouen, Franța) o acțiune având ca obiect scutirea de plată.

               19

               Prin hotărârea din 13 decembrie 2013, această instanță a constatat că nu este necesar să se pronunțe asupra fondului în ceea ce privește scutirile acordate pe parcursul judecății din integralitatea contribuțiilor aferente CRDS la care fusese supus domnul de Lobkowicz pentru anii în litigiu și a respins în rest cererile sale.

               20

               Domnul de Lobkowicz a declarat apel împotriva acestei hotărâri la cour administrative d’appel de Douai (Curtea Administrativă de Apel din Douai, Franța). El solicită acestei instanțe, în principal, pronunțarea scutirii de prelevările sociale care mai sunt în litigiu.

               21

               Instanța de trimitere arată, mai întâi, că contribuțiile și prelevările în cauză constituie impozite în sensul dreptului național, astfel încât împrejurarea că domnul de Lobkowicz sau membrii familiei sale nu beneficiază de nicio contraprestație directă pentru aceste impozite este lipsită de incidență asupra caracterului lor întemeiat.

               22

               În continuare, ea arată că, deși din Hotărârea Curții din 26 februarie 2015, de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123), reiese că prelevările fiscale aferente veniturilor din patrimoniu care au o legătură directă și relevantă cu anumite ramuri ale securității sociale enumerate la articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71, și anume CSG, prelevarea socială obligatorie de 2 % și contribuția suplimentară de 0,3 % intră în domeniul de aplicare al acestui regulament. Pentru aceleași motive cu cele reținute de Curte în această hotărâre, instanța de trimitere consideră că contribuția suplimentară de 1,1 % trebuie privită și aceasta ca intrând în domeniul de aplicare al regulamentului menționat.

               23

               Aceeași instanță amintește însă că, la punctul 41 din Hotărârea din 3 octombrie 2000, Ferlini (C‑411/98, EU:C:2000:530), Curtea a statuat deja că funcționarii Uniunii și membrii familiilor lor care sunt afiliați în mod obligatoriu la sistemul de securitate socială al instituțiilor Uniunii nu pot fi calificați drept lucrători în sensul Regulamentului nr. 1408/71. În consecință, principiul unicității legislației consacrat la articolul 13 din acest regulament nu li s‑ar aplica.

               24

               În sfârșit, instanța de trimitere precizează că, chiar dacă funcționarii Uniunii ar avea calitatea de lucrători în sensul dispozițiilor articolului 45 TFUE, acest articol nu prevede totuși niciun criteriu general pentru repartizarea competențelor între statele membre și instituțiile Uniunii în ceea ce privește finanțarea prestațiilor de securitate socială sau a prestațiilor speciale cu caracter necontributiv, care ar permite să se considere, asemenea domnului de Lobkowicz, că supunerea lor la plata contribuțiilor și a prelevărilor în cauză ar trebui calificată drept „măsură discriminatorie” în sensul articolului menționat.

               25

               Întrucât a apreciat că persistă o îndoială în ceea ce privește conformitatea cu dreptul Uniunii a supunerii domnului de Lobkowicz la plata contribuțiilor și a prelevărilor în cauză, cour administrative d’appel de Douai (Curtea Administrativă de Apel din Douai, Franța) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Un principiu al dreptului Uniunii se opune ca un funcționar al Comisiei Europene să fie supus la plata contribuției sociale generalizate, a prelevării sociale obligatorii și a contribuțiilor suplimentare la această prelevare, în cote de 0,3 % și 1,1 % din veniturile funciare încasate într‑un stat membru al Uniunii Europene?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

         Cu privire la admisibilitate

               26

               Guvernul francez arată, cu titlu principal, că cererea de decizie preliminară este inadmisibilă, întrucât nu ar furniza Curții elementele de fapt necesare pentru a‑i permite acesteia să răspundă în mod util la întrebarea adresată. Astfel, instanța de trimitere ar fi adresat o întrebare în legătură cu articolul 45 TFUE, fără a preciza însă nici cetățenia reclamantului din litigiul principal, nici dacă acesta din urmă și‑a exercitat dreptul de liberă circulație în vederea desfășurării unei activități profesionale.

               27

               În această privință, trebuie amintit că refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri formulate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea din 22 iunie 2010, Melki și Abdeli, C‑188/10 și C‑189/10, EU:C:2010:363, punctul 27 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 18 aprilie 2013, Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, punctul 27).

               28

               Astfel, necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului Uniunii care să fie utilă instanței naționale presupune, astfel cum se subliniază la articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții, ca aceasta din urmă să definească cadrul factual și normativ în care se inserează întrebările adresate sau cel puțin să explice ipotezele de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări (Hotărârea din 11 martie 2010, Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, punctul 32, și Hotărârea din 5 decembrie 2013, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, punctul 17).

               29

               În speță, este necesar să se arate că întrebarea adresată de instanța de trimitere privește în mod incontestabil interpretarea dreptului Uniunii. În această privință, trebuie subliniat că, contrar celor susținute de guvernul francez, această întrebare nu privește în mod expres articolul 45 TFUE, ci se referă, în general, la existența unui „principiu al dreptului Uniunii” care s‑ar opune supunerii unui funcționar al Uniunii la prelevări sociale și la contribuții, cum sunt cele în discuție în litigiul principal, pe veniturile funciare realizate în statul membru în care acesta are domiciliul fiscal.

               30

               În plus, decizia de trimitere conține o prezentare a obiectului litigiului principal, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 17-20 din prezenta hotărâre, care preiau constatările efectuate de instanța de trimitere. Această instanță amintește de asemenea conținutul dispozițiilor naționale pertinente și prezintă motivele care au condus‑o la a‑și pune întrebări cu privire la interpretarea dreptului Uniunii, făcând referire la jurisprudența Curții în materie și în special la Hotărârea Curții din 26 februarie 2015, de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123).

               31

               În consecință, este necesar să se considere că decizia de trimitere conține elementele de fapt și de drept care să permită Curții să furnizeze un răspuns util instanței de trimitere.

               32

               În aceste condiții, cererea de decizie preliminară este admisibilă.

         Cu privire la fond

               33

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă principiul unicității legislației aplicabil în materie de securitate socială, astfel cum a fost exprimat în Regulamentul nr. 1408/71 și ulterior în Regulamentul nr. 883/2004 și precizat în Hotărârea din 26 februarie 2015, de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123), trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații naționale, cum este cea în discuție în litigiul principal, care prevede că veniturile funciare realizate într‑un stat membru de un funcționar al Uniunii, care are domiciliul fiscal în acest stat membru, sunt supuse unor contribuții și unor prelevări sociale care sunt afectate finanțării sistemului de securitate socială al aceluiași stat membru.

               34

               Trebuie amintit, pe de o parte, că, deși statele membre își păstrează competența de a‑și organiza sistemele de securitate socială, totuși, în exercitarea acestei competențe, ele trebuie să respecte dreptul Uniunii (Hotărârea din 1 aprilie 2008, Gouvernement de la Communauté française și gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, punctul 43, Hotărârea din 21 ianuarie 2016, Comisia/Cipru, C‑515/14, EU:C:2016:30, punctul 38, Hotărârea din 6 octombrie 2016, Adrien și alții, C‑466/15, EU:C:2016:749, punctul 22).

               35

               Pe de altă parte, un funcționar al Uniunii poate avea calitatea de lucrător migrant în sensul articolului 45 TFUE, în calitate de resortisant al unui stat membru care lucrează pe teritoriul unui alt stat membru decât statul său de origine. Cu toate acestea, nu este mai puțin adevărat că, în măsura în care funcționarii Uniunii nu sunt supuși unei legislații naționale în materie de securitate socială, cum este cea vizată la articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 și la aceeași dispoziție din Regulamentul nr. 883/2004, care definește domeniul de aplicare personal al regulamentelor menționate, acești funcționari nu pot fi calificați drept „lucrători” în sensul acestora. Mai mult, ei nu intră, în acest context, nici sub incidența articolului 48 TFUE, care a conferit Consiliului misiunea de a institui un regim care să permită lucrătorilor să surmonteze obstacolele care pot rezulta din prevederile naționale instituite în domeniul securității sociale și pe care acesta și‑a îndeplinit‑o prin adoptarea Regulamentului nr. 1408/71, iar ulterior a Regulamentului nr. 883/2004 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 octombrie 2000, Ferlini, C‑411/98, EU:C:2000:530, punctele 41 și 42, și Hotărârea din 16 decembrie 2004, My, C‑293/03, EU:C:2004:821, punctele 34-37).

               36

               Astfel, funcționarii Uniunii sunt supuși unui sistem de securitate socială comun instituțiilor Uniunii, care este instituit, conform articolului 14 din protocol, de Parlamentul European și de Consiliu, prin regulamente, în conformitate cu procedura legislativă ordinară și după consultarea instituțiilor.

               37

               Acest regim al prestațiilor sociale a fost instituit de statut, care prevede, în titlul V, intitulat „Regimul financiar și prestațiile de asigurări sociale ale funcționarului”, și mai precis în capitolele 2 și 3 din acest titlu, referitoare la asigurările sociale și la pensii, normele aplicabile funcționarilor Uniunii.

               38

               Prin urmare, situația juridică a funcționarilor Uniunii, în ceea ce privește obligațiile lor în materie de securitate socială, intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii în temeiul raportului lor de serviciu cu Uniunea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 1983, Forcheri, 152/82, EU:C:1983:205, punctul 9).

               39

               Obligația ce revine statelor membre de a respecta dreptul Uniunii în exercitarea competenței lor privind organizarea sistemelor lor de securitate socială, astfel cum a fost amintită la punctul 34 din prezenta hotărâre, se extinde, așadar, la normele care guvernează raportul de muncă pe care un funcționar al Uniunii îl are cu aceasta, și anume dispozițiile corespunzătoare ale protocolului și cele ale statutului.

               40

               În această privință, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 72 din concluzii, pe de o parte, protocolul are aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor [Avizul 2/13 (Aderarea Uniunii la CEDO) din 18 decembrie 2014, EU:C:2014:2454, punctul 161].

               41

               Prin analogie cu articolul 12 din protocol, care instituie, în ceea ce îi privește pe funcționarii Uniunii, o impozitare uniformă în favoarea acesteia a indemnizațiilor, salariilor și retribuțiilor plătite de aceasta și prevede, în consecință, o scutire de la impozitele naționale a acestor sume, articolul 14 din protocolul menționat, în măsura în care atribuie instituțiilor Uniunii competența de a stabili regimul prestațiilor sociale aplicabile funcționarilor lor, trebuie considerat că implică scoaterea de sub competența statelor membre a obligației de afiliere a funcționarilor Uniunii la un sistem național de securitate socială și a obligației acestor funcționari de a contribui la finanțarea unui astfel de sistem.

               42

               Pe de altă parte, statutul, în măsura în care a fost instituit prin Regulamentul nr. 259/68, prezintă toate caracteristicile prevăzute la articolul 288 TFUE, potrivit căruia regulamentul are aplicabilitate generală, este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în fiecare stat membru. În consecință, respectarea statutului se impune și statelor membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 octombrie 1981, Comisia/Belgia, 137/80, EU:C:1981:237, punctele 7 și 8, Hotărârea din 7 mai 1987, Comisia/Belgia, 186/85, EU:C:1987:208, punctul 21, Hotărârea din 4 decembrie 2003, Kristiansen, C‑92/02, EU:C:2003:652, punctul 32, precum și Hotărârea din 4 februarie 2015, Melchior, C‑647/13, EU:C:2015:54, punctul 22).

               43

               În acest context, trebuie să se arate că din articolul 72 alineatul (1) al patrulea paragraf din statut reiese că o parte din contribuția necesară pentru asigurarea împotriva riscurilor de boală este suportată de către afiliat, fără ca suma respectivă să poată depăși însă 2 % din salariul de bază al acestuia. Articolul 73 alineatul (1) din statut prevede că funcționarul este asigurat, de la data începerii raporturilor de muncă, împotriva riscurilor de boală profesională și de accident și contribuie în mod obligatoriu, în limita a 0,1 % din salariul său de bază, la asigurarea împotriva altor riscuri decât cele profesionale. Din articolul 83 alineatul (2) din statut reiese de asemenea că finanțarea sistemului de pensii se bazează, în proporție de o treime, pe contribuțiile funcționarilor, această contribuție fiind stabilită la un anumit procent din salariul de bază.

               44

               Din considerațiile care precedă reiese că Uniunea este, cu excluderea statelor membre, singura competentă să stabilească normele aplicabile funcționarilor Uniunii în ceea ce privește obligațiile lor în materie de securitate socială.

               45

               Prin urmare, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 76 din concluzii, articolul 14 din protocol și dispozițiile din statut în materie de securitate socială a funcționarilor Uniunii îndeplinesc, în ceea ce îi privește pe aceștia din urmă, o funcție analogă celei a articolului 13 din Regulamentul nr. 1408/71 și a articolului 11 din Regulamentul nr. 883/2004, care constă în interzicerea obligării funcționarilor Uniunii să contribuie la diferite sisteme în această materie.

               46

               O reglementare națională, cum este cea în discuție în cauza principală, care grevează veniturile unui funcționar al Uniunii de contribuții și prelevări sociale afectate în mod specific finanțării sistemelor de securitate socială ale statului membru în cauză încalcă, așadar, competența exclusivă atribuită Uniunii atât de articolul 14 din protocol, cât și de dispozițiile pertinente din statut, în special cele care stabilesc contribuțiile obligatorii ale funcționarilor Uniunii la finanțarea unui sistem de securitate socială.

               47

               În plus, o astfel de reglementare ar risca să interfereze cu egalitatea de tratament între funcționarii Uniunii și, prin urmare, să descurajeze desfășurarea unei activități profesionale în cadrul unei instituții a Uniunii, dat fiind că anumiți funcționari ar fi obligați să contribuie nu numai la sistemul de securitate socială comun instituțiilor Uniunii, ci și la un sistem de securitate socială național.

               48

               Analiza care precedă nu este repusă în discuție de afirmațiile guvernului francez potrivit cărora contribuțiile și prelevările sociale în discuție în litigiul principal ar fi calificate drept „impozite” care nu grevează veniturile din muncă, ci venituri funciare și care nu dau naștere în mod direct unei contraprestații sau unui avantaj în termeni de prestații de securitate socială. Astfel, după cum reiese din indicațiile furnizate de instanța de trimitere, rezultă în orice caz că aceste prelevări și aceste contribuții sunt afectate în mod direct și specific finanțării unor ramuri ale sistemului de securitate socială francez. Un funcționar al Uniunii cum este domnul de Lobkowicz nu poate fi, în consecință, supus acestora, întrucât obligațiile sale financiare în materie de securitate socială sunt guvernate exclusiv de protocol, precum și de statut și, ca urmare a acestui fapt, sunt excluse din sfera de competență a statelor membre (în ceea ce privește Regulamentul nr. 1408/71, a se vedea prin analogie Hotărârea din 26 februarie 2015, de Ruyter, C‑623/13, EU:C:2015:123, punctele 23, 26, 28 și 29).

               49

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 14 din protocol, precum și dispozițiile din statut referitoare la sistemul de securitate socială comun instituțiilor Uniunii trebuie interpretate în sensul că se opun unei legislații naționale, cum este cea în discuție în litigiul principal, care prevede ca veniturile funciare realizate într‑un stat membru de un funcționar al Uniunii, care are domiciliul fiscal în acest stat membru, să fie supuse la plata unor contribuții și prelevări sociale care sunt afectate finanțării sistemului de securitate socială al aceluiași stat membru.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               50

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                     Articolul 14 din Protocolul (nr. 7) privind privilegiile și imunitățile Uniunii Europene, anexat la Tratatele UE, FUE și CEEA, precum și dispozițiile din Statutul funcționarilor Uniunii Europene referitoare la sistemul de securitate socială comun instituțiilor Uniunii trebuie interpretate în sensul că se opun unei legislații naționale, cum este cea în discuție în litigiul principal, care prevede ca veniturile funciare realizate într‑un stat membru de un funcționar al Uniunii Europene, care are domiciliul fiscal în acest stat membru, să fie supuse la plata unor contribuții și prelevări sociale care sunt afectate finanțării sistemului de securitate socială al aceluiași stat membru.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 9 iulie 2008. # The Coffee Store GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale THE COFFEE STORE - Motiv absolut de refuz - Caracter descriptiv - Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-323/05.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 9 iulie 2008 – Coffee Store/OAPI (THE COFFEE STORE)
      (Cauza T‑323/05)
      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale THE COFFEE STORE – Motiv absolut de refuz – Caracter descriptiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească pentru a desemna caracteristicile unui produs [Regulamentul
         nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctele 42 și 43)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 15 iunie 2005 (cauza R 855/2004‑2) privind o cerere
                  de înregistrare a semnului verbal THE COFFEE STORE ca marcă comunitară

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               The Coffee Store GmbH

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală THE COFFEE STORE pentru produse și servicii din clasele 30, 32 și 43

               Decizia examinatorului:

               Respinge cererea de înregistrare

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă The Coffee Store GmbH la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 16 octombrie 1997. # The Queen împotriva Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte: Benjamin Lay, Donald Gage și David Gage. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Regatul Unit. # Prelevare suplimentară asupra laptelui. # Cauza C-165/95.