title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 3 aprilie 2014.#Hauptzollamt Köln împotriva Kronos Titan GmbH și Hauptzollamt Krefeld împotriva Rhein‑Ruhr Beschichtungs‑Service GmbH.#Cereri de decizie preliminară formulate de Bundesfinanzhof.#Directiva 2003/96/CE – Impozitarea produselor energetice – Produse care nu sunt menționate în Directiva 2003/96/CE – Noțiunea „combustibil pentru încălzire sau carburant echivalent”.#Cauzele conexate C‑43/13 și C‑44/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      3 aprilie 2014 (
            *1
         )
      „Directiva 2003/96/CE — Impozitarea produselor energetice — Produse care nu sunt menționate în Directiva 2003/96/CE — Noțiunea «combustibil pentru încălzire sau carburant echivalent»”
      În cauzele conexate C‑43/13 și C‑44/13,
      având ca obiect două cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesfinanzhof (Germania), prin deciziile din 14 noiembrie 2012, primite de Curte la 28 ianuarie 2013, în procedurile

         Hauptzollamt Köln

      împotriva

         Kronos Titan GmbH (C‑43/13),
      și

         Hauptzollamt Krefeld

      împotriva

         Rhein‑Ruhr Beschichtungs‑Service GmbH (C‑44/13),
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii M. Safjan (raportor) și J. Malenovský și doamnele A. Prechal și K. Jürimäe, judecători,
      avocat general: domnul Niilo Jääskinen,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Hauptzollamt Köln, de J. Krebs, în calitate de agent;

               —

               pentru Kronos Titan GmbH, de W. Meilicke și de D. E. Rabback, Rechtsanwälte;

               —

               pentru Hauptzollamt Krefeld, de X. Konoplev, în calitate de agent;

               —

               pentru Rhein‑Ruhr Beschichtungs‑Service GmbH, de D. Schiebold și de N. Liebheit, Rechtsanwälte;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes, de A. Cunha și de R. Collaço, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de C. Barslev și de W. Mölls, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 decembrie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea articolului 2 alineatul (3) din Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității (JO L 283, p. 51, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98).

               2

               Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii, pe de o parte, între Hauptzollamt Köln (Biroul Vamal Principal din Köln) și Kronos Titan GmbH (denumită în continuare „Kronos”) și, pe de altă parte, între Hauptzollamt Krefeld (Biroul Vamal Principal din Krefeld) și Rhein‑Ruhr Beschichtungs‑Service GmbH (denumită în continuare „RRBS”), cu privire la nivelul de impozitare aplicabil, pe de o parte, toluenului și, pe de altă parte, white spirit și petrolului ușor Exxsol D60, produse pe care Kronos și, respectiv, RRBS le utilizează drept combustibili pentru încălzire.

         Cadrul juridic

         Directiva 2003/96

               3

               Considerentele (2)-(6), (9), (17) și (18) ale Directivei 2003/96 sunt formulate după cum urmează:

                        „(2)

                        Absența dispozițiilor comunitare care să impună o rată minimă a impozitării la electricitate și la alte produse energetice decât uleiurile minerale poate afecta buna funcționare a pieței interne.

                        (3)

                        Buna funcționare a pieței interne și realizarea obiectivelor celorlalte politici comunitare necesită stabilirea la nivel comunitar a unor rate minime de impozitare la majoritatea produselor energetice, inclusiv electricitate, gaze naturale și cărbune.

                        (4)

                        Diferențele apreciabile între ratele naționale de impozitare a energiei aplicate de statele membre ar putea afecta buna funcționare a pieței interne.

                        (5)

                        Fixarea la nivel comunitar a unor rate minime de impozitare corespunzătoare poate permite reducerea diferențelor actuale între ratele naționale de impozitare.

                        (6)

                        În conformitate cu articolul 6 din [Tratatul CE], cerințele de protecție ecologică trebuie incluse în elaborarea și punerea în aplicare a altor politici comunitare.

                  […]

                        (9)

                        Ar trebui să se acorde statelor membre flexibilitatea necesară pentru a defini și a implementa politici adaptate contextelor lor naționale.

                  […]

                        (17)

                        Este necesar să se stabilească diferite rate comunitare minime de impozitare în funcție de utilizarea produselor energetice și a electricității.

                        (18)

                        Produsele energetice utilizate drept carburanți în anumite scopuri industriale și comerciale și cele utilizate ca păcură se impozitează în mod normal la rate inferioare celor aplicabile produselor energetice utilizate drept combustibil.”

               4

               Articolul 1 din Directiva 2003/96 prevede că statele membre impozitează produsele energetice și electricitatea în conformitate cu această directivă.

               5

               Articolul 2 din această directivă cuprinde, la alineatele (1), (3) și (5), următoarele dispoziții:
               „(1)   În sensul prezentei directive, termenul «produse energetice» se aplică produselor:

                        (a)

                        […]

                        (b)

                        incluse în codurile NC […] 2704-2715;

                        (c)

                        incluse în codurile NC 2901 și 2902;
                        […]

                  (3)   Atunci când sunt destinate utilizării, sunt puse în vânzare sau sunt utilizate drept carburant sau combustibil pentru încălzire, produsele energetice altele decât cele pentru care este precizat un nivel de impozitare în prezenta directivă se impozitează în funcție de utilizarea lor, la rata aplicată combustibilului pentru încălzire sau carburantului echivalent.
               Pe lângă produsele impozabile enumerate la alineatul (1), orice produs destinat să fie utilizat, pus în vânzare sau utilizat drept carburant, drept aditiv sau în vederea măririi volumului final al carburanților se impozitează la rata aplicabilă carburantului echivalent.
               Pe lângă produsele impozabile enumerate la alineatul (1), orice hidrocarbură, cu excepția turbei, destinată să fie utilizată, pusă în vânzare sau utilizată pentru încălzire se impozitează la rata produsului energetic echivalent.
               […]
               (5)   Trimiterile din prezenta directivă la codurile Nomenclaturii combinate sunt cele care figurează în Regulamentul (CE) nr. 2031/2001 al Comisiei din 6 august 2001 de modificare a anexei I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun [JO L 279 p. 1].
               […]”

               6

               Articolul 4 din această directivă are următorul cuprins:
               „(1)   Ratele de impozitare pe care statele membre le aplică produselor energetice și electricității enumerate în articolul 2 nu pot fi inferioare ratelor minime de impozitare prevăzute în prezenta directivă.
               (2)   În sensul prezentei directive, «rată de impozitare» reprezintă suma totală aferentă tuturor taxelor indirecte (cu excepția TVA) calculată direct sau indirect la cantitatea de produse energetice sau de electricitate în momentul punerii în consum.”

               7

               Articolele 7 și 8 din directiva menționată prevăd că ratele minime de impozitare aplicabile carburanților și, respectiv, produselor utilizate drept carburant se fixează în conformitate cu tabelele A sau B din anexa I la aceeași directivă. Potrivit articolului 9 din aceasta, ratele minime de impozitare aplicabile combustibililor pentru încălzire sunt menționate în anexa respectivă, tabelul C.

               8

               Niciunul dintre aceste tabele nu conține ratele privind toluenul (codul NC 2902 30 00) și nici privind white spirit și petrolul ușor (acestea două din urmă fiind clasificate sub codul NC 2710 11 21).

               9

               Tabelul C din anexa I la Directiva 2003/96 are următorul cuprins:

         C – Rate minime de impozitare aplicabile combustibililor pentru încălzire și electricității

                  Utilizare comercială

                  Utilizare privată

                  Combustibil gazos
                  (în euro per 1 000 l)
                  Coduri NC 2710 19 41 până la 2710 19 49

                  21

                  21

                  Păcură grea
                  (în euro per 1 000 l)
                  Coduri NC 2710 19 61 până la 2710 19 69

                  15

                  15

                  Petrol lampant
                  (în euro per 1 000 l)
                  Coduri NC 2710 19 21 și 2710 19 25

                  0

                  0

                  GPL
                  (în euro per 1 000 kg)
                  Coduri NC 2711 12 11 până la 2711 19 00

                  0

                  0

                  Gaze naturale
                  (în euro per valoare calorifică brută în gigajoule)
                  Coduri NC 2711 11 00 și 2711 21 00

                  0,15

                  0,3

                  Cărbune și cocs
                  (în euro per valoare calorifică brută în gigajoule)
                  Coduri NC 2701, 2702 și 2704

                  0,15

                  0,3

                  Electricitate
                  (în euro per MWh)
                  Cod NC 2716

                  0,5

                  1,0

         Dreptul german

               10

               Articolul 2 din Legea privind impozitul pe energie (Energiesteuergesetz) din 15 iulie 2006 (denumită în continuare „EnergieStG”), în versiunea sa în vigoare în cursul anilor 2007 și 2008, datele situațiilor de fapt din litigiile principale, prevede:
               „(1)   Impozitul se ridică,

                        1.

                        pentru 1000 l de benzină clasificată la subpozițiile 2710 11 41-2710 11 49 din [NC]

                  […]

                        b)

                        cu un conținut de sulf de cel mult 10 mg/kg, la 654,50 [euro]

                  […]
               (3)   Prin derogare de la alineatele 1 și 2, impozitul se ridică […] [urmează o listă detaliată cuprinzând cinci poziții, parțial cu subpoziții, și ratele de impozitare aferente, semnificativ mai mici, care indică, printre altele, motorina cuprinsă la subpozițiile 2710 19 41-2710 19 49 din NC, precum și păcura cuprinsă la subpozițiile 2710 19 61-2710 19 69 din NC],
               atunci când sunt utilizate drept combustibil pentru încălzire sau atunci când sunt livrate în aceste scopuri. […]
               (4)   Alte produse energetice decât cele descrise la alineatele (1)-(3) sunt supuse aceluiași impozit precum produsele energetice cu care se aseamănă cel mai mult din punctul de vedere al proprietăților și al destinației. […]”

         Litigiile principale și întrebările preliminare

         Situația de fapt din litigiul principal în cauza C‑43/13

               11

               Kronos produce dioxid de titan pulbere, așa‑numiții „pigmenți albi”. Pentru a provoca reacția chimică urmărită, temperatura trebuie să fie adusă la 1650 grade Celsius. Kronos obține această temperatură prin împroșcarea de toluen într‑un curent de oxigen suflat într‑un arzător.

               12

               În cursul anului 2007, Kronos a declarat la Hauptzollamt Köln o sumă de aproximativ 1,1 milioane de euro drept impozit pe energie pentru utilizarea toluenului. În acest scop, aceasta a urmat fidel poziția juridică a Hauptzollamt Köln, aplicând o rată de impozitare de 654,50 euro/1 000 de kilograme. Această rată este prevăzută la articolul 2 alineatul 1 punctul 1 litera b) din EnergieStG pentru benzina clasificată la subpozițiile 2710 11 41-2710 11 49 din NC, cu un conținut de sulf de cel mult 10 mg/kg. Kronos a introdus concomitent o reclamație împotriva declarației sale, solicitând aplicarea uneia dintre ratele de impozitare semnificativ mai mici prevăzute la articolul 2 alineatul 3 din EnergieStG pentru o serie de alte produse energetice, dacă sunt utilizate drept combustibil pentru încălzire.

               13

               Întrucât toluenul nu era menționat la articolul 2 din EnergieStG, ar trebui, așadar, conform alineatului 4 al acestui articol, să se aplice rata de impozitare a produsului energetic celui mai apropiat prin proprietățile sale și prin destinația sa.

               14

               Acțiunea formulată ulterior respingerii reclamației a ajuns în fața Finanzgericht, care a apreciat că trebuia să țină seama de articolul 2 alineatul (3) primul și al treilea paragraf din Directiva 2003/96. Această instanță a considerat că, întrucât toluenul era utilizat drept combustibil pentru încălzire, rata de impozitare nu putea rezulta, potrivit unei interpretări a articolului 2 din EnergieStG conforme dispoziției respective din Directiva 2003/96, din articolul 2 alineatul 1 din EnergieStG, ci trebuia dedusă din articolul 2 alineatul 3 din această din urmă lege, întrucât numai această dispoziție ar stabili ratele de impozitare a combustibililor pentru încălzire.

               15

               Hauptzollamt Köln a formulat recurs împotriva hotărârii Finanzgericht la Bundesfinanzhof.

         Situația de fapt din litigiul principal în cauza C‑44/13

               16

               RRBS fabrică învelișuri de finisare utilizând un procedeu termic. În acest scop, ea utilizează în vederea arderii white spirit achiziționat în butoaie neimpozitate (subpoziția 2710 11 21 din NC) și petrol ușor Exxsol D60, clasificat la aceeași poziție.

               17

               Prin deciziile de impunere pentru anii 2007 și 2008 din 1 decembrie 2008 și din 7 decembrie 2009, Hauptzollamt Krefeld a stabilit pentru white spirit și pentru petrolul ușor Exxsol D60 un impozit pe energie total în valoare de 134747,70 euro, potrivit unei rate de impozitare de 654,50 euro/1 000 kg. Această rată este prevăzută la articolul 2 alineatul 1 punctul 1 litera b) din EnergieStG pentru benzina clasificată la subpozițiile 2710 11 41-2710 11 49 din NC cu un conținut de sulf de cel mult 10 mg/kg. Întrucât reclamația sa a fost respinsă, RRBS a introdus o acțiune prin care solicită aplicarea uneia dintre ratele de impozitare semnificativ mai mici, prevăzute la articolul 2 alineatul 3 din EnergieStG pentru o serie de alte produse energetice utilizate drept combustibil pentru încălzire.

               18

               Întrucât white spirit și petrolul ușor Exxsol D60 nu sunt menționate la articolul 2 din EnergieStG, potrivit alineatului 4 al acestui articol, trebuie să se aplice rata de impozitare a produsului energetic care le este cel mai asemănător din punctul de vedere al proprietăților și al destinației.

               19

               Acțiunea a ajuns în fața Finanzgericht, care a apreciat că trebuia să țină seama de articolul 2 alineatul (3) primul și al treilea paragraf din Directiva 2003/96. Potrivit acestei instanțe, întrucât white spirit și petrolul ușor Exxsol D60 sunt utilizate drept combustibili pentru încălzire, rata de impozitare nu putea fi dedusă, potrivit unei interpretări a articolului 2 din EnergieStG conforme acestei dispoziții din directivă, din articolul 2 alineatul 1 din EnergieStG, ci trebuia dedusă din articolul 2 alineatul 3 din EnergieStG, întrucât numai această dispoziție ar stabili ratele de impozitare a combustibililor pentru încălzire.

               20

               Hauptzollamt Krefeld a formulat recurs împotriva hotărârii Finanzgericht la instanța de trimitere.

         Întrebarea preliminară

               21

               Instanța de trimitere, deși tinde să considere că impozitarea mai mare a produselor în cauză, în pofida utilizării lor drept combustibili pentru încălzire, este conformă cerințelor Directivei 2003/96, apreciază totuși că această conformitate nu este sigură.

               22

               În aceste împrejurări, Bundesfinanzhof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară, redactată în termeni identici în cele două cauze:
               „Articolul 2 alineatul (3) din Directiva [2003/96] impune ca, la impozitarea altor produse energetice decât cele pentru care directiva [menționată] stabilește un nivel de impozitare, să se aplice o rată de impozitare stabilită de reglementarea națională pentru utilizarea unui produs energetic drept combustibil pentru încălzire, atât timp cât celălalt produs energetic se utilizează de asemenea drept combustibil pentru încălzire? Sau, în cazul în care celălalt produs energetic, utilizat drept combustibil pentru încălzire, este echivalent cu un anumit produs energetic, i se poate aplica rata de impozitare prevăzută de reglementarea națională pentru acest produs energetic, chiar dacă este vorba despre o rată uniformă de impozitare care nu ia în considerare utilizarea drept carburant sau drept combustibil pentru încălzire?”

         Procedura în fața Curții

               23

               Prin Ordonanța din 7 februarie 2013, președintele Curții a decis să conexeze cauzele C‑43/13 și C‑44/13 pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

         Cu privire la întrebarea preliminară

               24

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, cum trebuie interpretată condiția prevăzută la articolul 2 alineatul (3) din Directiva 2003/96, potrivit căreia produsele energetice altele decât cele pentru care este precizat un nivel de impozitare în directiva menționată se impozitează în funcție de utilizarea lor, la rata aplicată combustibilului pentru încălzire sau carburantului echivalent.

               25

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, pentru a stabili domeniul de aplicare al unei dispoziții de drept al Uniunii, este necesar să se țină seama atât de termenii săi, cât și de contextul și de obiectivele sale (Hotărârea Spedition Welter, C‑306/12, EU:C:2013:650, punctul 17 și jurisprudența citată).

               26

               Cu privire la termenii articolului 2 alineatul (3) din Directiva 2003/96, este adevărat că mai multe versiuni lingvistice, și anume versiunile spaniolă, germană, engleză, franceză și italiană, citează în scopul stabilirii nivelului de impozitare aplicabil „utilizarea” ca prim criteriu, în timp ce criteriul produsului „echivalent” nu este menționat decât în continuare. O astfel de ordine poate sugera că trebuie, în primul rând, să se examineze care este utilizarea concretă a produsului în cauză și, numai în al doilea rând, să se stabilească ce produs de referință este „echivalent”.

               27

               Întrucât ordinea de prezentare a criteriilor respective nu este totuși aceeași în toate versiunile lingvistice ale Directivei 2003/96, trebuie să se verifice dacă contextul și finalitatea dispoziției în discuție în litigiile principale confirmă preponderența utilizării concrete a produsului în raport cu criteriul echivalenței.

               28

               În ceea ce privește contextul dispoziției în discuție litigiile principale, trebuie constatat că economia generală a Directivei 2003/96 se întemeiază pe o distincție netă între carburanți și combustibili pentru încălzire. Această distincție, formulată în considerentele (17) și (18) ale acestei directive, este aplicată, printre altele, la articolele 7-9 din aceasta, referitoare la modalitățile de fixare a nivelurilor minime de impozitare aplicabile, pe de o parte, combustibililor pentru încălzire și, pe de altă parte, carburanților, precum și produselor utilizate drept carburanți cu utilizări industriale și comerciale specifice.

               29

               Referindu‑se la produsele utilizate drept carburanți, articolul 8 din Directiva 2003/96 contribuie la clarificarea funcției asigurate de criteriul utilizării în contextul acestei directive, și anume aceea de a putea impozita un anume produs în funcție de utilizarea pe care o are fie drept carburant, fie drept combustibil pentru încălzire.

               30

               Prin urmare, este necesar să se considere că economia generală a Directivei 2003/96 se întemeiază pe o distincție netă între carburanți și combustibili pentru încălzire în special în funcție de criteriul utilizării.

               31

               În ceea ce privește finalitatea urmărită de regimul în care se înscrie dispoziția în discuție în litigiile principale, trebuie constatat că din considerentele (3)-(5) ale Directivei 2003/96 rezultă că, prin intermediul distincției dintre carburanți și combustibili pentru încălzire și prevăzând un anumit număr de rate minime de impozitare, legiuitorul Uniunii a urmărit să asigure buna funcționare a pieței interne.

               32

               Or, o interpretare a articolului 2 alineatul (3) din directiva menționată în sensul că statele membre sunt obligate să aplice oricărui produs utilizat drept carburant sau drept combustibil pentru încălzire o rată de impozitare prevăzută pentru un alt carburant sau, respectiv, pentru un alt combustibil pentru încălzire permite apropierea regimurilor naționale de impozitare, evitând ca același produs să fie impozitat în anumite state membre drept carburant, iar în alte state membre să fie supus impozitării drept combustibil pentru încălzire. Astfel interpretat, mecanismul instituit de această dispoziție contribuie efectiv la buna funcționare a pieței interne.

               33

               În plus, interpretarea articolului 2 alineatul (3) din Directiva 2003/96 în sensul că criteriul utilizării drept carburant sau combustibil pentru încălzire este determinant permite să se elimine eventuale denaturări de concurență între produsele utilizate în aceleași scopuri.

               34

               Prin urmare, este necesar, într‑o primă etapă, să se determine utilizarea drept carburant sau drept combustibil pentru încălzire care este dată produsului în cauză înainte de a se stabili, într‑o a doua etapă, care este, după caz, carburantul sau combustibilul pentru încălzire care îi este echivalent în sensul acestei dispoziții.

               35

               Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 48 din concluzii, noțiunea „echivalență a produsului” trebuie interpretată, în măsura posibilului, din perspectiva substituibilității sau interschimbabilității produselor energetice în discuție. În cauzele principale, trebuie, așadar, să se verifice dacă unul dintre produsele care sunt menționate în tabelul C din anexa I la Directiva 2003/96 ar fi putut să fie utilizat drept substitut al respectivelor produse energetice pentru a obține rezultatul urmărit în speță. În acest fel, se asigură că două produse care îndeplinesc aceeași funcție sunt impozitate la același nivel.

               36

               Este necesar să se precizeze și că, în măsura în care nu există substituție în sensul punctului precedent, trebuie să se identifice, după caz, carburantul sau combustibilul pentru încălzire care este, prin proprietățile sale și prin destinația sa, cel mai apropiat de produsul în cauză. Se respectă astfel obligația de a face distincție între carburanți și combustibilii pentru încălzire în ceea ce privește produsele pentru care ratele minime de impozitare nu au fost stabilite în mod individual la nivelul Uniunii Europene.

               37

               În consecință, „combustibilul pentru încălzire sau carburantul echivalent”, în sensul articolului 2 alineatul (3) din Directiva 2003/96, trebuie stabilit, mai întâi, în funcție de utilizarea drept combustibil pentru încălzit sau drept carburant care se dă produsului în cauză, înainte de a se identifica căruia dintre carburanții sau dintre combustibilii pentru încălzit care sunt menționați în tabelul relevant din anexa I la Directiva 2003/96 acest produs i se substituie efectiv în utilizarea sa sau, în lipsă, care, prin proprietățile sale sau prin destinația sa, este cel mai apropiat de acesta.

               38

               Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că condiția prevăzută la articolul 2 alineatul (3) din Directiva 2003/96, potrivit căreia produsele energetice altele decât cele pentru care este precizat un nivel de impozitare în directiva menționată se impozitează în funcție de utilizarea lor, la rata aplicată combustibilului pentru încălzire sau carburantului echivalent, trebuie interpretată în sensul că trebuie să se determine, într‑o primă etapă, dacă produsul în cauză este utilizat drept combustibil pentru încălzit sau drept carburant, înainte de a se identifica, în a doua etapă, căruia dintre carburanții sau dintre combustibilii pentru încălzire, după caz, care sunt menționați în tabelul corespondent din anexa I la această directivă produsul în cauză i se substituie efectiv în utilizarea sa sau, în lipsă, care dintre respectivii carburanți sau dintre respectivii combustibili pentru încălzire îi este, prin proprietățile sale și prin destinația sa, cel mai apropiat.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               39

               Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Condiția prevăzută la articolul 2 alineatul (3) din Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității, potrivit căreia produsele energetice altele decât cele pentru care este precizat un nivel de impozitare în directiva menționată se impozitează în funcție de utilizarea lor, la rata aplicată combustibilului pentru încălzire sau carburantului echivalent, trebuie interpretată în sensul că trebuie să se determine, într‑o primă etapă, dacă produsul în cauză este utilizat drept combustibil pentru încălzit sau drept carburant, înainte de a se identifica, în a doua etapă, căruia dintre carburanții sau dintre combustibilii pentru încălzire, după caz, care sunt menționați în tabelul corespondent din anexa I la această directivă produsul în cauză i se substituie efectiv în utilizarea sa sau, în lipsă, care dintre respectivii carburanți sau dintre respectivii combustibili pentru încălzire îi este, prin proprietățile sale și prin destinația sa, cel mai apropiat.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 4 decembrie 2008. # Theologos-Grigorios Chatzithanasis împotriva Ypourgos Ygeias kai Koinonikis Allilengyis şi Organismos Epangelmatikis Ekpaidefsis kai Katartisis (OEEK). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Symvoulio tis Epikrateias - Grecia. # Directiva 92/51/CEE - Recunoașterea diplomelor - Studii urmate în cadrul unui «laborator de studii libere» nerecunoscut drept instituție de învățământ de statul membru gazdă - Optician. # Cauza C-151/07.

text:
      Cauza C‑151/07
      Theologos‑Grigorios Chatzithanasis
      împotriva
      Ypourgos Ygeias kai Koinonikis Allilengyis
      și
      Organismos Epangelmatikis Ekpaidefsis kai Katartisis (OEEK)
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Symvoulio tis Epikrateias)
      „Directiva 92/51/CEE – Recunoașterea diplomelor – Studii urmate în cadrul unui «laborator de studii libere» nerecunoscut drept instituție de învățământ de statul membru gazdă
         – Optician”

      Sumarul hotărârii
      Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Lucrători – Recunoașterea diplomelor – Directiva 92/51
      [Directiva 92/51 a Consiliului, art. 1 lit. (a), art. 3 și 4]
      Articolul 1 litera (a) și articolele 3 și 4 din Directiva 92/51 privind cel de al doilea sistem general de recunoaștere a
         formării profesionale, de completare a Directivei 89/48, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/19, trebuie interpretate
         în sensul că autoritățile competente dintr‑un stat membru gazdă sunt obligate în temeiul articolului 3 din această directivă,
         sub rezerva aplicării articolului 4 din directiva menționată, să recunoască o diplomă acordată de o autoritate competentă
         într‑un alt stat membru, chiar dacă această diplomă atestă o formare obținută, în integralitate sau în parte, în cadrul unei
         instituții având sediul în statul membru gazdă, care, potrivit legislației acestui din urmă stat, nu este recunoscută ca fiind
         o instituție de învățământ.

      Astfel, pe de o parte, Directiva 92/51 nu conține vreo limitare în ceea ce privește statul membru în care un solicitant trebuie
         să fi obținut calificările sale profesionale și, pe de altă parte, numai autoritățile competente care eliberează diplomele
         ce acordă accesul la o profesie reglementată au sarcina de a verifica, în lumina normelor aplicabile în cadrul sistemului
         acestora de formare profesională, dacă sunt îndeplinite condițiile cerute pentru eliberarea lor, în special cele referitoare
         la instituția de învățământ în care titularul a efectuat formarea. Această interpretare nu pune în discuție responsabilitatea
         statului membru gazdă pentru conținutul învățământului și pentru organizarea sistemului educațional, din moment ce diploma
         în cauză face parte, în contextul directivei menționate, nu din sistemul educațional al statului membru gazdă, ci din sistemul
         educațional al statului membru de care aparține autoritatea competentă ce a acordat acea diplomă. Prin urmare, această din
         urmă autoritate are sarcina de a asigura calitatea formării în discuție.

      În plus, faptul că un resortisant al unui stat membru care dorește să exercite o profesie reglementată optează pentru exercitarea
         acesteia în statul membru pe care l‑a ales nu poate constitui, în sine, o utilizare abuzivă a sistemului general de recunoaștere
         instituit prin Directiva 92/51, iar dreptul resortisanților unui stat membru de a alege în ce stat membru doresc să își obțină
         calificarea profesională este inerent exercitării, în cadrul pieței unice, a libertăților fundamentale garantate prin tratat.

      (a se vedea punctele 30-32 și 34 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      4 decembrie 2008(*)

      „Directiva 92/51/CEE – Recunoașterea diplomelor – Studii urmate în cadrul unui «laborator de studii libere» nerecunoscut drept instituție de învățământ de statul membru gazdă
         – Optician”

      În cauza C‑151/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Symvoulio tis
         Epikrateias (Grecia), prin decizia din 13 martie 2007, primită de Curte la 19 martie 2007, în procedura

      Theologos‑Grigorios Chatzithanasis
      împotriva
      Ypourgos Ygeias kai Koinonikis Allilengyis,
      Organismos Epangelmatikis Ekpaidefsis kai Katartisis (OEEK),
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii J.‑C. Bonichot, K. Schiemann (raportor), J. Makarczyk
         și P. Kūris, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 ianuarie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul elen, de doamna E. Skandalou, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul slovac, de domnul J. Čorba, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii G. Zavvos și H. Støvlbæk, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 1 litera (a) și a articolelor 3 și 4
         din Directiva 92/51/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 privind cel de‑al doilea sistem general de recunoaștere a formării
         profesionale, de completare a Directivei 89/48/CEE (JO L 209, p. 25, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 212), astfel cum a fost
         modificată prin Directiva 2001/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 mai 2001 (JO L 206, p. 1, Ediție specială,
         05/vol. 6, p. 60, denumită în continuare „Directiva 92/51”). Cererea se referă la întrebarea dacă aceste dispoziții pot fi
         invocate în vederea obținerii recunoașterii de către un stat membru a diplomelor acordate, la terminarea unor studii efectuate
         pe teritoriul acestuia, de autoritățile unui alt stat membru.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Chatzithanasis, pe de o parte, și Ypourgos Ygeias kai
         Koinonikis Allilengyis (Ministerul Sănătății și Solidarității Sociale, denumit anterior „Ministerul Sănătății și Protecției
         Sociale”) și Organismos Epangelmatikis Ekpaidefsis kai Katartisis (Oficiul educației și formării profesionale, denumit în
         continuare „OEEK”), pe de altă parte, în legătură cu respingerea de către Symvoulio Epangelmatikis Anagnorisis Titlon Ekpaidefsis
         kai Katartisis (Consiliul pentru recunoașterea echivalenței titlurilor de studii și a titlurilor oficiale de calificare, denumit
         în continuare „Seatek”) a cererii formulate de domnul Chatzithanasis pentru a i se acorda autorizația de a exercita profesia
         de optician în Grecia.

      3        Domnul Chatzithanasis a formulat această cerere prevalându‑se de o diplomă de optician acordată de Institutul regional de
         studii de optică și de optometrie din Vinci (Italia), instituție care s‑a aflat în discuție și în cauza în care s‑a pronunțat
         Hotărârea de astăzi, Comisia/Grecia (C‑84/07). În plus, principala problemă de drept din prezenta cauză este similară celei
         ridicate, în ceea ce privește Directiva 89/48/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 privind sistemul general de recunoaștere
         a diplomelor de învățământ superior acordate pentru formarea profesională cu durata minimă de trei ani (JO 1989, L 19, p. 16,
         Ediție specială, 05/vol. 2, p. 76), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/19 (denumită în continuare „Directiva
         89/48”), în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 23 octombrie 2008, Comisia/Grecia, (C‑274/05, nepublicată încă în Repertoriu).

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      4        Directiva 92/51 instituie un sistem general complementar de recunoaștere a formării profesionale corespunzător nivelurilor
         de formare care nu au fost avute în vedere de sistemul general inițial reglementat prin Directiva 89/48 a cărei aplicare este
         limitată la formările de nivel superior. În esență, Directiva 92/51 privește calificările obținute la terminarea unei formări
         cu durata de la un an la trei ani, iar Directiva 89/48 privește formările care necesită studii cu o durată de cel puțin trei
         ani.

      5        Potrivit considerentului (5) al Directivei 92/51, acest sistem general complementar are la bază aceleași principii și cuprinde,
         mutatis mutandis, aceleași reguli precum sistemul general inițial.

      6        Articolul 1 litera (a) din Directiva 92/51 prevede:

      „În sensul prezentei directive:
      (a)      prin diplomă se înțelege orice titlu oficial de calificare sau orice set de astfel de titluri:
      –        care a fost acordat de o autoritate competentă într‑un stat membru, desemnată în conformitate cu actele cu putere de lege
         sau cu actele administrative ale statului respectiv;

      –        din care rezultă că titularul a absolvit:
      (i)      fie un ciclu de studii postliceale, altul decât cel prevăzut la articolul 1 litera (a) liniuța a doua din Directiva 89/48/CEE,
         cu o durată de cel puțin un an sau cu o durată echivalentă, în caz de frecvență redusă, pentru care una dintre condițiile
         de acces este, de regulă, absolvirea unui ciclu de studii gimnaziale și liceale necesar pentru a avea acces la învățământul
         universitar sau superior, precum și calificarea profesională care este eventual necesară în mod suplimentar în raport cu acest
         ciclu de studii postliceale;

      (ii)      fie unul din ciclurile de calificare prezentate în anexa C;
      și
      –        din care rezultă că titularul posedă calificările profesionale necesare pentru a avea acces la o profesie reglementată în
         statul membru respectiv sau pentru a o exercita,

      în cazul în care formarea atestată prin acest titlu a fost dobândită în principal în Comunitate sau în afara acesteia, în
         instituțiile de învățământ care asigură o formare conformă actelor cu putere de lege sau actelor administrative ale unui stat
         membru ori dacă titularul diplomei are o experiență profesională de trei ani certificată de statul membru care a recunoscut
         un titlu oficial de calificare eliberat într‑o țară terță.

      Este asimilat unei diplome, în sensul primului paragraf, orice titlu oficial de calificare sau orice set de astfel de titluri,
         eliberat de o autoritate competentă într‑un stat membru, în cazul în care acesta atestă o formare dobândită în Comunitate
         și recunoscută de o autoritate competentă din acest stat membru ca fiind de nivel echivalent, prin care se conferă aceleași
         drepturi de acces la o profesie reglementată sau de exercitare a acesteia.”

      7        Punctul 1 din anexa C la Directiva 92/51, intitulat „Domeniul paramedical și socio‑pedagogic”, cuprinde în lista ciclurilor
         care au o structură specială în conformitate cu dispozițiile articolului 1 litera (a) primul paragraf a doua liniuță punctul
         (ii) din această directivă, la a doua liniuță din rubrica consacrată Republicii Italiene, formarea pentru optician („ottico”).

      8        Articolul 2 primul paragraf din Directiva 92/51 prevede:

      „Prezenta directivă se aplică oricărui resortisant al unui stat membru care dorește să desfășoare, cu statut de independent
         sau ca salariat, o profesie reglementată în statul membru gazdă.”

      9        Articolul 3 din Directiva 92/51 impune o obligație generală de recunoaștere a diplomelor acordate de autoritățile competente
         în alte state membre. Acest articol prevede că un stat membru gazdă care reglementează accesul la o profesie nu poate să refuze
         unui resortisant al unui stat membru, pe motivul lipsei unor calificări adecvate, accesul la această profesie, printre altele,
         dacă solicitantul posedă diploma necesară într‑un alt stat membru pentru a avea acces la profesia respectivă pe teritoriul
         acestuia.

      10      Articolul 4 din Directiva 92/51 ia în considerare faptul că pot exista diferențe considerabile între formările solicitate
         în diferite state membre pentru accesul la aceeași profesie reglementată. Această dispoziție permite statului membru gazdă
         să ceară solicitantului să facă dovada unei experiențe profesionale de o anumită durată sau să se supună unor „măsuri de compensare”,
         și anume să urmeze un stagiu de adaptare sau să susțină o probă de aptitudini, în cazul în care există o diferență considerabilă
         din punctul de vedere al duratei și al conținutului între formarea de care se prevalează solicitantul și aceea solicitată
         în mod obișnuit în statul membru gazdă.

       Reglementarea națională
      11      În temeiul articolului 16 din Constituție, Republica Elenă rezervă posibilitatea asigurării învățământului universitar și
         a celui superior numai instituțiilor publice.

      12      Cu toate acestea, potrivit Symvoulio tis Epikrateias (Consiliul de Stat), această dispoziție nu presupune că instruirea trebuie
         să fie asigurată în exclusivitate de stat. Deși Constituția nu prevede în beneficiul particularilor un drept individual de
         constituire a unor instituții de învățământ profesional, aceasta nu le interzice totuși să creeze instituții care să ofere
         o formare de acest gen. Prin urmare, Constituția a încredințat legiuitorului sarcina de a soluționa problema constituirii
         de către particulari a unor instituții din această categorie, lăsându‑i acestuia posibilitatea de a permite sau de a interzice
         constituirea unor astfel de instituții.

      13      Există de asemenea „laboratoare de studii libere” („Ergastiria Eleftheron Spoudon”), cu statut privat, ale căror constituire
         și funcționare sunt reglementate prin Decretul legislativ 9/1935 din 9 octombrie 1935 de modificare și de completare a dispozițiilor
         referitoare la formarea profesională (FEK A’ 451), precum și prin Legea 1966/1991 de stabilire, printre altele, a dispozițiilor
         referitoare la transferul studenților din instituțiile de învățământ superior (AEI) și a elevilor din instituțiile de învățământ
         tehnic (TEI) (FEK A’ 147/26.9.1991). În temeiul reglementării elene, aceste organisme nu sunt instituții de învățământ și
         nu oferă formare profesională recunoscută de niciun nivel. Ele permit studenților care le frecventează să urmeze studii pentru
         care se acordă certificate lipsite de orice valoare oficială.

      14      În Grecia, profesia de optician este reglementată. Potrivit dispozițiilor Decretului prezidențial 83/1989 privind drepturile
         profesionale ale titularilor diplomelor de la specializarea […] e) optică a școlilor profesionale sanitare și de protecție
         socială din cadrul instituțiilor de învățământ tehnic (TEI) (FEK A’ 37/7.2.1989) și a dispozițiilor Legii 971/1979 referitoare
         la exercitarea profesiei de optician și la punctele de vânzare a articolelor optice (FEK A’ 223/22.9.1979), accesul la această
         profesie este condiționat de posesia unei diplome eliberate de o instituție de învățământ tehnic, specializarea „optică”,
         cu alte cuvinte de posesia unei diplome astfel cum este definită în Directiva 89/48.

      15      Prin Decretul prezidențial 231/1998 privind cel de al doilea sistem general de recunoaștere a formării profesionale (FEK A’ 178/29.7.1998)
         se urmărește transpunerea Directivei 92/51 în ordinea juridică elenă.

      16      În temeiul articolului 13 din acest decret prezidențial, autoritatea competentă să primească cererile persoanelor interesate
         și să adopte decizii privind recunoașterea unei formări profesionale este ministerul competent ratione materiae pentru autorizarea exercitării unei profesii reglementate.

      17      Articolul 14 alineatul 1 din decretul prezidențial menționat prevede constituirea Seatek în cadrul OEEK. Seatek are sarcina
         de a examina dosarul fiecărui solicitant, pe baza raportului ministerului competent ratione materiae, și de a se pronunța printr‑o decizie adresată acestui minister cu privire la aspectul dacă sunt întrunite condițiile recunoașterii
         în scopuri profesionale a echivalenței formării în cauză. În contextul acordării autorizației de exercitare a unei profesii
         reglementate, această decizie este obligatorie pentru ministerul competent.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      18      Domnul Chatzithanasis a efectuat în cursul anilor universitari 1997/1998 și 1998/1999 un ciclu de studii de optică având durata
         de doi ani atestat printr‑o diplomă acordată de Institutul regional de studii de optică și de optometrie din Vinci. Acest
         titlu îi dă dreptul să exercite profesia de optician în Italia.

      19      În plus, în cursul anului universitar 1999/2000, domnul Chatzithanasis a urmat un ciclu de studii de optometrie cu durata
         de un an atestat printr‑un titlu de studii acordat de aceeași instituție de învățământ.

      20      Domnul Chatzithanasis nu a urmat aceste două cicluri de studii la sediul Institutului regional de studii de optică și de optometrie
         din Vinci, în Italia, ci în Grecia, în cadrul laboratorului de studii libere Optometriki AE, stabilit la Metamorfosi.

      21      Totuși, acesta s‑a deplasat la sediul instituției italiene de învățământ pentru a urma un ciclu de aprofundare cu durata de
         300 de ore și pentru a participa la examene în vederea obținerii autorizației de exercitare a profesiei de optician menționată
         mai sus.

      22      Domnul Chatzithanasis nu a exercitat profesia de optician în Italia. Întrucât dorea să exercite această profesie în Grecia,
         la 22 februarie 2002, a introdus o cerere de recunoaștere a echivalenței diplomei sale de optician italian la Ministerul Sănătății
         și Protecției Sociale.

      23      Acest minister a întocmit un raport prin care dădea un răspuns favorabil cererii domnului Chatzithanasis, sub rezerva unor
         măsuri de compensare justificate prin faptul că existau diferențe considerabile între formarea pentru profesia de optician
         efectuată în Grecia și cea desfășurată în Italia. Ministerul respectiv a transmis raportul său împreună cu dosarul de solicitare
         prezentat de domnul Chatzithanasis către OEEK.

      24      În cadrul OEEK, Seatek a adoptat, la 23 aprilie 2003, Decizia nr. 16 prin care a respins cererea domnului Chatzithanasis.
         Această soluție a fost motivată, în esență, prin împrejurarea că diploma de care se prevala persoana interesată fusese acordată
         la terminarea unor studii urmate într‑o măsură preponderentă în cadrul unui laborator de studii libere cu sediul în Grecia
         și care nu este recunoscut drept instituție de învățământ de legislația elenă.

      25      Printr‑o acțiune introdusă la 5 februarie 2004 la Symvoulio tis Epikrateias, domnul Chatzithanasis a solicitat anularea acestei
         decizii a Seatek.

      26      Potrivit opiniei majoritare în cadrul Symvoulio tis Epikrateias, condițiile la care Directiva 92/51 supune recunoașterea diplomelor
         sunt îndeplinite în speță și, sub rezerva măsurilor compensatorii, Seatek nu avea un temei pentru respingerea cererii domnului
         Chatzithanasis.

      27      În schimb, potrivit unei opinii minoritare, pe de o parte, există îndoieli cu privire la problema dacă diploma al cărei titular
         este domnul Chatzithanasis poate fi considerată „diplomă” în sensul articolului 1 litera (a) din Directiva 92/51 și, pe de
         altă parte, dat fiind că, în temeiul articolelor 149 CE și 150 CE, conținutul învățământului și organizarea sistemului educațional,
         precum și conținutul și organizarea formării profesionale sunt în exclusivitate de competența statelor membre, Republica Elenă
         nu este obligată să recunoască certificatele de studii acordate la terminarea unor studii efectuate în cadrul laboratoarelor
         de studii libere care nu sunt recunoscute oficial.

      28      În aceste împrejurări, Symvoulio tis Epikrateias a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „În cazul în care, prevalându‑se de un titlu care intră, în opinia sa, în domeniul de aplicare al Directivei 92/51 […], un
         resortisant al unui stat membru solicită autorităților competente ale statului membru gazdă să i se permită accesul la o profesie
         reglementată în acest stat sau la exercitarea acestei profesii, pot aceste autorități să respingă cererea (și să excludă astfel
         în mod absolut posibilitatea ca persoana interesată să acceadă la profesia menționată anterior sau să o exercite pe teritoriul
         statului membru gazdă), în temeiul dispozițiilor articolelor 1, 2, 3 și 4 din directiva în cauză, interpretate în lumina articolelor
         149 [CE] și 150 [CE], în exclusivitate pentru motivul că titlul în litigiu a fost acordat, desigur, de o autoritate a statului
         membru de proveniență, însă la terminarea unor studii urmate, într‑o măsură preponderentă în statul membru gazdă, în cadrul
         unui organism care își desfășoară liber activitatea în acest stat, dar care, în temeiul unei dispoziții generale din legislația
         națională, nu este recunoscut drept instituție de învățământ în statul membru gazdă?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      29      Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în temeiul articolului
         3 din Directiva 92/51, autoritățile competente dintr‑un stat membru gazdă sunt obligate, sub rezerva aplicării articolului
         4 din această directivă, să recunoască o diplomă acordată de o autoritate competentă într‑un alt stat membru, chiar dacă aceasta
         atestă o formare obținută, în integralitate sau în parte, în cadrul unei instituții având sediul în statul membru gazdă care,
         potrivit legislației acestui din urmă stat, nu este recunoscută ca fiind o instituție de învățământ.

      30      În această privință trebuie subliniat că, în ceea ce privește Directiva 89/48, Curtea s‑a pronunțat, pe de o parte, în sensul
         că aceasta nu conține vreo limitare în ceea ce privește statul membru în care un solicitant trebuie să fi obținut calificările
         sale profesionale și, pe de altă parte, în sensul că numai autoritățile competente care eliberează diplomele care acordă accesul
         la o profesie reglementată au sarcina de a verifica, în lumina normelor aplicabile în cadrul sistemului acestora de formare
         profesională, dacă sunt îndeplinite condițiile cerute pentru eliberarea lor, în special cele referitoare la instituția de
         învățământ în care titularul a efectuat formarea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2008, Comisia/Grecia,
         citată anterior, punctele 28, 31 și 32).

      31      De asemenea, reiese din jurisprudență că această interpretare a Directivei 89/48 nu pune în discuție responsabilitatea Republicii
         Elene pentru conținutul învățământului și pentru organizarea sistemului educațional, din moment ce diploma în cauză face parte,
         în contextul Directivei 89/48, nu din sistemul educațional elen, ci din sistemul educațional al statului membru de care aparține
         autoritatea competentă care a acordat acea diplomă. Prin urmare, această din urmă autoritate are sarcina de a asigura calitatea
         formării în discuție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2008, Comisia/Grecia, citată anterior, punctele
         36 și 40).

      32      În plus, s‑a hotărât că faptul că un resortisant al unui stat membru care dorește să exercite o profesie reglementată optează
         pentru exercitarea acesteia în statul membru pe care l‑a ales nu poate constitui, în sine, o utilizare abuzivă a sistemului
         general de recunoaștere instituit prin Directiva 89/48 și că dreptul resortisanților unui stat membru de a alege în ce stat
         membru doresc să își obțină calificarea profesională este inerent exercitării, în cadrul pieței unice, a libertăților fundamentale
         garantate prin Tratatul CE (a se vedea Hotărârea din 23 octombrie 2008, Comisia/Spania, C‑286/06, nepublicată încă în Repertoriu,
         punctul 72).

      33      Dat fiind că dispozițiile relevante din Directiva 92/51 sunt, în esență, identice cu cele din Directiva 89/48 și că, potrivit
         considerentului (5) al Directivei 92/51, sistemul complementar instituit prin aceasta este în mod expres întemeiat pe aceleași
         principii și cuprinde, mutatis mutandis, aceleași reguli ca sistemul general inițial instituit prin Directiva 89/48, poate fi adoptat același raționament și în ceea
         ce privește Directiva 92/51.

      34      Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 1 litera (a)
         și articolele 3 și 4 din Directiva 92/51 trebuie interpretate în sensul că autoritățile competente dintr‑un stat membru gazdă
         sunt obligate în temeiul articolului 3 din această directivă, sub rezerva aplicării articolului 4 din directiva menționată,
         să recunoască o diplomă acordată de o autoritate competentă într‑un alt stat membru, chiar dacă această diplomă atestă o formare
         obținută, în integralitate sau în parte, în cadrul unei instituții având sediul în statul membru gazdă care, potrivit legislației
         acestui din urmă stat, nu este recunoscută ca fiind o instituție de învățământ.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      35      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Articolul 1 litera (a) și articolele 3 și 4 din Directiva 92/51/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 privind cel de‑al doilea
            sistem general de recunoaștere a formării profesionale, de completare a Directivei 89/48/CEE, astfel cum a fost modificată
            prin Directiva 2001/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 mai 2001, trebuie interpretate în sensul că autoritățile
            competente dintr‑un stat membru gazdă sunt obligate în temeiul articolului 3 din această directivă, sub rezerva aplicării
            articolului 4 din directiva menționată, să recunoască o diplomă acordată de o autoritate competentă într‑un alt stat membru,
            chiar dacă această diplomă atestă o formare obținută, în integralitate sau în parte, în cadrul unei instituții având sediul
            în statul membru gazdă care, potrivit legislației acestui din urmă stat, nu este recunoscută ca fiind o instituție de învățământ.
      Semnături
      * Limba de procedură: greaca.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 22 iunie 1990. # Georges Marcopoulos împotriva Curții de Justiție a Comunităților Europene. # Funcționari - Concurs. # Cauze conexate T-32/89 și T-39/89.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 1 iulie 1964. # Rémy Huber împotriva Comisiei Comunității Economice Europene. # Cauza 78-63.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 13 iulie 2006. # Michel Andrieu împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Acțiune în anulare - Acțiune în despăgubiri - Inadmisibilitate. # Cauza T-285/04.