title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 11 noiembrie 2015.#Klausner Holz Niedersachsen GmbH împotriva Land Nordrhein-Westfalen.#Cerere de decizie preliminară formulată de Landgericht Münster.#Trimitere preliminară – Articolele 107 TFUE și 108 TFUE – Ajutoare de stat – Ajutor acordat cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) TFUE – Decizie a unei instanțe a unui stat membru de constatare a validității unui contract de acordare a acestui ajutor – Autoritate de lucru judecat – Interpretare conformă – Principiul efectivității.#Cauza C-505/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      11 noiembrie 2015 (
            *
         )
      „Trimitere preliminară — Articolele 107 TFUE și 108 TFUE — Ajutoare de stat — Ajutor acordat cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) TFUE — Decizie a unei instanțe a unui stat membru de constatare a validității unui contract de acordare a acestui ajutor — Autoritate de lucru judecat — Interpretare conformă — Principiul efectivității”
      În cauza C‑505/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landgericht Münster (Tribunalul Regional din Münster, Germania), prin decizia din 17 septembrie 2014, primită de Curte la 12 noiembrie 2014, în procedura

         Klausner Holz Niedersachsen GmbH

      împotriva

         Land Nordrhein‑Westfalen,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, președinte al Camerei întâi, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a doua, domnii J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev (raportor), C. Lycourgos și J.‑C. Bonichot, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Klausner Holz Niedersachsen GmbH, de D. Reich, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Land Nordrhein‑Westfalen, de G. Schwendinger, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Comisia Europeană, de R. Sauer, de T. Maxian Rusche și de P.‑J. Loewenthal, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 107 TFUE și 108 TFUE, precum și a principiului efectivității.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Klausner Holz Niedersachsen GmbH (denumită în continuare „Klausner Holz”), pe de o parte, și Land Nordrhein‑Westfalen (Landul Renania de Nord‑Westfalia, denumit în continuare „landul”), pe de altă parte, cu privire la neexecutarea de către land a unor contracte având ca obiect furnizarea de lemn, încheiate cu Klausner Holz.

         Dreptul german

               3

               Articolul 322 alineatul 1 din Codul de procedură civilă (Zivilprozessordnung, denumit în continuare „ZPO”), intitulat „Autoritatea materială de lucru judecat”, are următorul cuprins:
               „Hotărârile nu pot avea autoritate de lucru judecat decât dacă s‑a statuat cu privire la pretenția invocată în cererea de chemare în judecată sau într‑o cerere reconvențională.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               4

               La data de 20 februarie 2007, grupul Klausner, din care face parte Klausner Holz, a încheiat cu administrația pădurilor a landului un contract având ca obiect furnizarea de lemn. În temeiul acestui contract, landul se angaja să vândă societății Klausner Holz cantități determinate de lemn în perioada 2007-2014, la prețuri prestabilite în funcție de dimensiunea și de calitatea lemnului. Landul se obliga de asemenea să nu efectueze alte vânzări la prețuri inferioare celor stabilite în contract.

               5

               La data de 17 aprilie 2007, Klausner Holz și landul au încheiat un „contract‑cadru de vânzare” care completa contractul din 20 februarie 2007 (denumite în continuare, împreună, „contractele în cauză”).

               6

               În cursul primului semestru al aceluiași an, landul a mai încheiat contracte având ca obiect furnizarea de lemn cu alți șase cumpărători importanți de lemn de conifere pentru perioade cuprinse între anul 2007 și, după caz, 2011, 2012 sau chiar, într‑un caz, 2014. Conform acestor contracte, prețurile convenite pentru lemnul rezultat din arborii culcați la pământ furnizat în 2007 și în 2008 erau similare celor stabilite în contractele în cauză, în timp ce prețurile pentru lemnul proaspăt furnizat începând cu anul 2009 erau în general mai mari decât prețurile stabilite în contractele în cauză, făcând abstracție de posibilitatea unei adaptări a acestor prețuri în anumite condiții și în anumite limite.

               7

               În cursul anilor 2007 și 2008, landul a furnizat lemn societății Klausner Holz, dar cantitățile prevăzute pentru achiziționarea lemnului rezultat din arborii culcați la pământ nu au fost atinse. În cursul anului 2008, Klausner Holz a întâmpinat dificultăți financiare care au determinat uneori întârzieri la plată. În luna august 2009, landul a reziliat „contractul‑cadru de vânzare” care completa contractul din 20 februarie 2007 și, din al doilea semestru al aceluiași an, a încetat să mai furnizeze lemn societății Klausner Holz în condițiile stipulate în contractele în cauză.

               8

               Printr‑o hotărâre declaratorie din 17 februarie 2012, Landgericht Münster (Tribunalul Regional din Münster) a constatat că contractele în cauză continuau să fie aplicabile. Această hotărâre a fost confirmată în apel de Oberlandesgericht Hamm (Tribunalul Regional Superior din Hamm), prin Hotărârea din 3 decembrie 2012, care a dobândit din acel moment autoritate de lucru judecat.

               9

               În aceste condiții, Klausner Holz a formulat o acțiune la instanța de trimitere împotriva landului prin care a solicitat, în primul rând, plata de daune și de dobânzi, în cuantum de aproximativ 54 de milioane de euro, ca urmare a neexecutării obligației de furnizare de lemn în cursul anului 2009, în al doilea rând, furnizarea a aproximativ 1,5 milioane de steri de lemn de brad în executarea contractelor în cauză pentru perioada cuprinsă între 2010 și februarie 2013, precum și, în al treilea rând, obținerea de informații referitoare mai ales la condițiile financiare în care cei mai importanți cinci cumpărători de lemn de conifere au achiziționat de la land bușteni de lemn de brad în perioada 2010-2013.

               10

               Landul, la rândul său, invocă în fața instanței de trimitere, lucru pe care nu l‑a făcut la Oberlandesgericht Hamm (Tribunalul Regional Superior din Hamm), că dreptul Uniunii se opune executării contractelor în cauză în măsura în care acestea constituie „ajutoare de stat” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, executate cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE.

               11

               În iulie 2013, Republica Federală Germania a informat Comisia Europeană cu privire la existența unui ajutor care nu a fost notificat, și anume contractele în cauză, care, în opinia acestui stat membru, este incompatibil cu piața internă. Pe de altă parte, în octombrie 2013, Comisia a primit plângeri de la mai mulți concurenți ai societății Klausner Holz care cuprind aceleași obiecții legate de incompatibilitate.

               12

               Prin scrisoarea din 26 mai 2014, instanța de trimitere a adresat Comisiei o cerere de clarificare întemeiată pe Comunicarea Comisiei privind aplicarea normelor referitoare la ajutoarele de stat de către instanțele naționale (JO 2009, C 85, p. 1). Ca răspuns la această scrisoare, Comisia a indicat că, dat fiind stadiul procedurilor inițiate ca urmare a informației comunicate de Republica Federală Germania și a plângerilor menționate la punctul anterior din prezenta hotărâre, nu era în măsură să formuleze o poziție definitivă în privința aplicării în speță a dreptului Uniunii în materia ajutoarelor de stat, o astfel de poziție trebuind în orice caz să fie exprimată în decizia de închidere a procedurilor.

               13

               La rândul său, instanța de trimitere consideră, pe baza unei analize a diverselor clauze din contractele în cauză, că acestea constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, în special din cauza avantajului conferit societății Klausner Holz prin intermediul resurselor de stat și a nerespectării testului vânzătorului privat. Instanța de trimitere precizează, în plus, că acest ajutor nu intră în domeniul de aplicare al niciunui regulament de exceptare pe categorii și că nu constituie un ajutor de minimis, în sensul articolului 2 din Regulamentul (CE) nr. 1998/2006 al Comisiei din 15 decembrie 2006 privind aplicarea articolelor [107 TFUE] și [108 TFUE] ajutoarelor de minimis (JO L 379, p. 5, Ediție specială, 08/vol. 5, p. 96).

               14

               Prin urmare, potrivit instanței de trimitere, acest ajutor a fost pus în aplicare cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE. Or, potrivit jurisprudenței Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție), un contract de drept privat prin care se acordă un ajutor de stat cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE trebuie considerat ca fiind nul și neavenit.

               15

               Cu toate acestea, instanța de trimitere consideră că este împiedicată să stabilească consecințele încălcării articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE din cauza existenței hotărârii declaratorii pronunțate de Oberlandesgericht Hamm (Tribunalul Regional Superior din Hamm) din 3 decembrie 2012, menționată la punctul 8 din prezenta hotărâre, care are autoritate de lucru judecat și prin care s‑a constatat că contractele în cauză rămâneau în vigoare.

               16

               În aceste condiții, Landgericht Münster (Tribunalul Regional din Münster) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

         Cu privire la întrebarea preliminară

               17

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul Uniunii se opune ca, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, aplicarea unei norme de drept național care consacră principiul autorității de lucru judecat să împiedice instanța națională care a constatat că contractele care fac obiectul litigiului aflat pe rolul acesteia constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, acordat cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE, să stabilească toate consecințele acestei încălcări din cauza unei decizii jurisdicționale naționale, rămasă definitivă, prin care s‑a constatat, fără să se analizeze dacă aceste contracte instituie un ajutor de stat, că ele rămân în vigoare.

               18

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, articolul 108 alineatul (3) TFUE instituie un control preventiv asupra proiectelor de ajutoare noi (Hotărârea Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 25 și jurisprudența citată).

               19

               Controlul astfel organizat urmărește să fie puse în aplicare doar ajutoarele compatibile. În vederea realizării acestui obiectiv, punerea în aplicare a unui proiect de ajutor este amânată până când îndoiala privind compatibilitatea acestuia este eliminată prin decizia finală a Comisiei (Hotărârea Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 26 și jurisprudența citată).

               20

               Punerea în aplicare a acestui sistem de control revine, pe de o parte, în sarcina Comisiei și, pe de altă parte, în sarcina instanțelor naționale, rolurile lor respective fiind complementare, însă distincte (Hotărârea Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 27 și jurisprudența citată).

               21

               În timp ce aprecierea compatibilității unor măsuri de ajutor cu piața comună este de competența exclusivă a Comisiei, care acționează sub controlul instanțelor Uniunii, instanțele naționale asigură, până la adoptarea deciziei finale a Comisiei, protecția drepturilor justițiabililor în raport cu o încălcare eventuală de către autoritățile de stat a interdicției prevăzute la articolul 108 alineatul (3) TFUE (Hotărârea Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 28 și jurisprudența citată).

               22

               Astfel, instanțele naționale pot fi învestite cu soluționarea unor litigii cu privire la interpretarea și la aplicarea noțiunii de ajutor, prevăzută la articolul 107 alineatul (1) TFUE, în special în scopul de a stabili dacă o măsură națională instituită cu nerespectarea procedurii de control prealabil prevăzute la articolul 108 alineatul (3) TFUE ar trebui sau nu ar trebui să fie supusă acestei proceduri (a se vedea în acest sens Hotărârea Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires și Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, punctele 9 și 10, precum și jurisprudența citată).

               23

               Intervenția instanțelor naționale rezultă din efectul direct recunoscut interdicției de punere în aplicare a proiectelor de ajutor, prevăzută la articolul 108 alineatul (3) a treia teză TFUE. În această privință, Curtea a precizat că aplicabilitatea imediată a interdicției de punere în aplicare prevăzute la acest articol se extinde la toate ajutoarele care ar fi fost puse în aplicare fără a fi notificate (Hotărârea Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 29 și jurisprudența citată).

               24

               Instanțele naționale trebuie astfel să garanteze justițiabililor că se vor stabili toate consecințele unei încălcări a articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE, în conformitate cu dreptul lor național, în ceea ce privește atât validitatea actelor de executare, cât și recuperarea ajutoarelor financiare acordate cu încălcarea acestei dispoziții sau luarea unor eventuale măsuri provizorii (Hotărârea Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 30 și jurisprudența citată).

               25

               Prin urmare, obiectul misiunii instanțelor naționale este de a adopta măsurile adecvate pentru a remedia nelegalitatea punerii în aplicare a ajutoarelor, cu scopul ca beneficiarul să nu păstreze libera dispoziție a acestora pentru perioada rămasă până la decizia Comisiei (Hotărârea Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 31 și jurisprudența citată).

               26

               În acest scop, atunci când constată că măsura în cauză constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 TFUE, care a fost acordat cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE, instanțele naționale pot decide fie să suspende punerea în aplicare a acestei măsuri și să dispună recuperarea sumelor deja plătite, fie să decidă dispunerea unor măsuri provizorii pentru a asigura, pe de o parte, protecția intereselor părților în cauză și, pe de altă parte, efectul util al deciziei ulterioare a Comisiei (a se vedea prin analogie Hotărârea Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 43, și Ordonanța Flughafen Lübeck, C‑27/13, EU:C:2014:240, punctul 26).

               27

               În speță, instanța de trimitere, în conformitate cu misiunea care i‑a fost astfel încredințată, a constatat că contractele în cauză conțin un ajutor de stat, pus în aplicare cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE. Aceasta consideră însă că este împiedicată să își îndeplinească obligația de a stabili toate consecințele acestei încălcări din cauza autorității de lucru judecat a deciziei declaratorii a Oberlandesgericht Hamm (Tribunalul Regional Superior din Hamm) prin care s‑a confirmat că contractele în cauză rămâneau în vigoare.

               28

               În această privință, din dosarul prezentat Curții reiese, pe de o parte, că litigiul în care s‑a pronunțat decizia Oberlandesgericht Hamm (Tribunalul Regional Superior din Hamm) nu privea nici în principal, nici în subsidiar caracterul de ajutor de stat, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, al contractelor în cauză, astfel încât, după cum subliniază instanța de trimitere, această problemă nu a fost analizată de Oberlandesgericht Hamm (Tribunalul Regional Superior din Hamm) și nici de Landgericht Münster (Tribunalul Regional din Münster) atunci când s‑a pronunțat în primă instanță în cadrul aceluiași litigiu.

               29

               Pe de altă parte, rezultă că litigiul în care s‑a pronunțat hotărârea declaratorie a Oberlandesgericht Hamm (Tribunalul Regional Superior din Hamm) avea ca obiect doar să se constate că contractele în cauză rămâneau în vigoare, în pofida rezilierii acestora de către land. În schimb, obiectul litigiului cu care este sesizată instanța de trimitere are legătură, în primul rând, cu plata de daune și de dobânzi pentru neexecutarea unei părți din aceste contracte, în al doilea rând, cu executarea unei alte părți din acestea și, în al treilea rând, cu obținerea anumitor informații referitoare în special la prețurile practicate în domeniu.

               30

               Deși admite că principiul autorității de lucru judecat, astfel cum a fost conceput în dreptul național, are anumite limite obiective, subiective și temporale, precum și anumite excepții, instanța de trimitere arată totodată că acest drept se opune nu doar reexaminării, în cadrul unui al doilea litigiu, a motivelor care au fost deja soluționate cu titlu definitiv, dar și abordării unor chestiuni care ar fi putut fi invocate în cadrul unui litigiu anterior, dar care nu au fost invocate.

               31

               În această privință, trebuie reamintit că revine instanțelor naționale ca, în măsura posibilului, să interpreteze dispozițiile dreptului național astfel încât aplicarea acestora să contribuie la punerea în practică a dreptului Uniunii (Hotărârea Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, punctul 60).

               32

               Desigur, acest principiu de interpretare conformă a dreptului național are anumite limite. Astfel, obligația instanței naționale de a se referi la conținutul dreptului Uniunii atunci când interpretează și aplică normele relevante de drept intern este limitată de principiile generale de drept și nu poate fi utilizată ca temei pentru o interpretare contra legem a dreptului național (a se vedea în acest sens Hotărârea Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, punctul 100, și Hotărârea Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, punctul 39).

               33

               În cauza principală, instanța de trimitere se consideră confruntată cu o astfel de limită, subliniind că dreptul național nu îi oferă „nicio […] posibilitate de a se opune executării [contractelor în cauză]”.

               34

               În această privință, trebuie amintit că principiul interpretării conforme impune ca instanțele naționale să facă tot ce ține de competența lor, luând în considerare ansamblul dreptului intern și aplicând metodele de interpretare recunoscute de acesta pentru a garanta efectivitatea deplină a dreptului Uniunii și pentru a identifica o soluție conformă cu finalitatea urmărită de acesta (a se vedea în acest sens Hotărârea Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, punctul 27 și jurisprudența citată).

               35

               Astfel, revine instanței de trimitere să verifice, pe această bază, dacă poate ajunge la o astfel de interpretare, luând în considerare, printre altele, pe de o parte, elementele evocate la punctele 28 și 29 din prezenta hotărâre (a se vedea prin analogie Hotărârea Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, punctul 31) și, pe de altă parte, jurisprudența Curții amintită la punctul 26 din prezenta hotărâre, din care rezultă că, pentru a stabili consecințele unei încălcări a articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE, instanțele naționale pot, dacă este cazul, să dispună măsuri provizorii. În speță, instanța de trimitere are, așadar, obligația de a analiza posibilitatea de a dispune o măsură precum suspendarea temporară a contractelor în cauză până la adoptarea deciziei Comisiei de închidere a procedurii, fapt ce ar putea permite acestei instanțe să își respecte obligațiile ce îi revin în temeiul articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE, fără să se pronunțe însă asupra validității contractelor în cauză.

               36

               Pe de altă parte, deși instanța de trimitere a apreciat că excepțiile de la principiul autorității de lucru judecat, deduse din dreptul procesual civil german, nu erau aplicabile în speță, trebuie arătat că, potrivit articolului 322 alineatul 1 din ZPO, o hotărâre nu are autoritate materială de lucru judecat decât în măsura în care s‑a statuat cu privire la pretenția invocată în cererea de chemare în judecată sau într‑o cerere reconvențională. Revine, așadar, instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă o astfel de limită, expres menționată la articolul 322 din ZPO, nu îi permite să interpreteze această dispoziție în sensul că, atunci când se invocă o încălcare a articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE, autoritatea de lucru judecat nu se extinde decât la pretențiile juridice în privința cărora s‑a pronunțat instanța și, în consecință, nu împiedică o instanță să se pronunțe, în cadrul unui litigiu ulterior, asupra unor chestiuni de drept în privința cărora această decizie definitivă nu s‑a pronunțat.

               37

               Astfel, o măsură precum cea vizată la punctul 35 din prezenta hotărâre sau o interpretare a dreptului național precum cea avută în vedere la punctul 36 din prezenta hotărâre nu ar avea drept consecință repunerea în discuție a autorității de lucru definitiv judecat de care se bucură decizia pronunțată de Oberlandesgericht Hamm (Tribunalul Regional Superior din Hamm).

               38

               În ipoteza în care o astfel de măsură sau o astfel de interpretare nu ar fi totuși avută în vedere, este necesar să se amintească importanța pe care o deține principiul autorității de lucru judecat atât în ordinea juridică a Uniunii, cât și în ordinile juridice naționale. Astfel, pentru a garanta atât stabilitatea dreptului și a raporturilor juridice, cât și o bună administrare a justiției, este necesar ca deciziile judecătorești devenite definitive după epuizarea căilor de atac disponibile sau după expirarea termenelor de exercitare a acestor căi de atac să nu mai poată fi contestate (a se vedea Hotărârea Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, punctul 22, și Hotărârea Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, punctul 28).

               39

               Prin urmare, dreptul Uniunii nu impune, în toate situațiile unei instanțe naționale, să înlăture aplicarea normelor interne de procedură care conferă autoritate de lucru judecat unei decizii, chiar dacă aceasta ar permite remedierea unei încălcări a dreptului Uniunii prin decizia în cauză (Hotărârea Kapferer, C‑234/04, EU:C:2006:178, punctul 22, Hotărârea Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, C:2009:506, punctul 23, Hotărârea Comisia/Republica Slovacă, C‑507/08, EU:C:2010:802, punctul 60, Hotărârea Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, punctul 59, și Hotărârea Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, punctul 29).

               40

               În lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, modalitățile de punere în aplicare a principiului autorității de lucru judecat aparțin ordinii juridice a statelor membre în temeiul principiului autonomiei procedurale a acestora. Aceste modalități nu trebuie totuși să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare din dreptul intern (principiul echivalenței) și nici să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) (a se vedea în acest sens Hotărârea Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, punctul 24, și Hotărârea Impresa Pizzarotti, C‑213/13, EU:C:2014:2067, punctul 54 și jurisprudența citată).

               41

               În ceea ce privește principiul efectivității, Curtea a statuat deja că fiecare caz în care se ridică problema dacă o prevedere procedurală internă face imposibilă sau excesiv de dificilă aplicarea dreptului Uniunii trebuie analizat ținând cont de locul pe care respectiva prevedere îl ocupă în cadrul procedurii în ansamblul său, de modul în care se derulează și de particularitățile acesteia în fața diverselor instanțe naționale. Din această perspectivă, trebuie să se ia în considerare, eventual, principiile care stau la baza sistemului jurisdicțional național precum protecția dreptului la apărare, principiul securității juridice și buna desfășurare a procedurii (a se vedea în acest sens Hotărârea Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, punctul 27, și Hotărârea Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, punctele 36 și 37, precum și jurisprudența citată).

               42

               În această privință, este necesar să se arate că o interpretare a dreptului național precum cea descrisă la punctul 30 din prezenta hotărâre poate avea drept consecință în special împrejurarea că ar fi atribuite efecte unei decizii a unei instanțe naționale, în acest caz Oberlandesgericht Hamm (Tribunalul Regional Superior din Hamm), care, în speță, ar împiedica aplicarea dreptului Uniunii prin faptul că ar face imposibilă obligația care revine instanțelor naționale de a asigura respectarea articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE.

               43

               Astfel, ar rezulta de aici că atât autoritățile de stat, cât și beneficiarii unui ajutor de stat ar putea eluda interdicția prevăzută la articolul 108 alineatul (3) a treia teză TFUE, obținând, fără a invoca dreptul Uniunii în materie de ajutoare de stat, o hotărâre declaratorie al cărei efect le‑ar permite în definitiv să continue să pună în aplicare ajutorul în cauză pe parcursul mai multor ani. Astfel, într‑un caz precum cel în discuție în litigiul principal, încălcarea dreptului Uniunii s‑ar reproduce cu fiecare nouă furnizare de lemn, fără a fi posibilă remedierea acestei încălcări.

               44

               În plus, o astfel de interpretare a dreptului național este susceptibilă să lipsească de efect util competența exclusivă a Comisiei, menționată la punctul 21 din prezenta hotărâre, de a aprecia, sub controlul instanței Uniunii, compatibilitatea unor măsuri de ajutor cu piața internă. Astfel, în ipoteza în care Comisia, căreia Republica Federală Germania i‑a notificat între timp măsura de ajutor pe care ar reprezenta‑o contractele în cauză, ar trebui să constate incompatibilitatea sa cu piața internă și să dispună recuperarea sa, executarea deciziei sale ar fi destinată eșecului dacă i s‑ar putea opune o decizie jurisdicțională națională prin care se declară „în vigoare” contractele care conțin acest ajutor.

               45

               În aceste condiții, trebuie concluzionat că o normă națională care împiedică instanța națională să stabilească toate consecințele încălcării articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE din cauza unei decizii jurisdicționale naționale care are autoritate de lucru judecat, pronunțată într‑un litigiu care nu a avut același obiect și care nu a vizat caracterul de ajutor de stat al contractelor în cauză, trebuie considerată incompatibilă cu principiul efectivității. Astfel, un obstacol atât de important la aplicarea efectivă a dreptului Uniunii și în special a normelor privind controlul ajutoarelor de stat nu poate fi în mod rezonabil justificat de principiul securității juridice (a se vedea prin analogie Hotărârea Fallimento Olimpiclub, EU:C:2009:506, punctul 31, și Hotărârea Ferreira da Silva e Britto, C‑160/14, EU:C:2015:565, punctul 59).

               46

               Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că dreptul Uniunii se opune ca, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, aplicarea unei norme de drept național care consacră principiul autorității de lucru judecat să împiedice instanța națională care a constatat că contractele care fac obiectul litigiului aflat pe rolul acesteia constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, acordat cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE, să stabilească toate consecințele acestei încălcări din cauza unei decizii jurisdicționale naționale, rămasă definitivă, prin care s‑a constatat, fără să se analizeze dacă aceste contracte instituie un ajutor de stat, că ele rămân în vigoare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               47

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                     Dreptul Uniunii se opune ca, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, aplicarea unei norme de drept național care consacră principiul autorității de lucru judecat să împiedice instanța națională care a constatat că contractele care fac obiectul litigiului aflat pe rolul acesteia constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, acordat cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) a treia teză TFUE, să stabilească toate consecințele acestei încălcări din cauza unei decizii jurisdicționale naționale, rămasă definitivă, prin care s‑a constatat, fără să se analizeze dacă aceste contracte instituie un ajutor de stat, că ele rămân în vigoare.

                     Semnături

            (
            *
         )   Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 21 octombrie 2010.#Symvoulio Apochetefseon Lefkosias împotriva Anatheoritiki Archi Prosforon.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias - Cipru.#Contracte de achiziții publice - Directiva 89/665/CEE - Articolul 2 alineatul (8) - Organism responsabil cu procedurile privind căile de atac care nu este de natură judiciară - Anularea deciziei autorității contractante de selectare a unei oferte - Posibilitatea autorității contractante de a formula o acțiune împotriva acestei anulări la o instanță judecătorească.#Cauza C-570/08.

text:
      Cauza C‑570/08
      Symvoulio Apochetefseon Lefkosias
      împotriva
      Anatheoritiki Archi Prosforon
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias (Cipru)]
      „Contracte de achiziții publice – Directiva 89/665/CEE – Articolul 2 alineatul (8) – Organism responsabil cu procedurile privind căile de atac care nu este de natură judiciară – Anularea deciziei autorității contractante de selectare a unei oferte – Posibilitatea autorității contractante de a formula o acțiune împotriva acestei anulări la o instanță judecătorească”
      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor – Proceduri privind căile de atac în materie de atribuire a contractelor de achiziții publice de
            produse și de lucrări – Directiva 89/665 – Obligația statelor membre de a prevedea o cale de atac – Acces la căile de atac
      [Directiva 89/665 a Consiliului, art. 2 alin. (8)]
      Articolul 2 alineatul (8) din Directiva 89/665 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind
         aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de produse și a contractelor
         publice de lucrări, astfel cum a fost modificată prin Directiva 92/50, trebuie interpretat în sensul că nu instituie în sarcina
         statelor membre obligația de a prevedea și în favoarea autorităților contractante o acțiune în instanță împotriva deciziilor
         organismelor care nu sunt de natură judiciară, responsabile cu procedurile privind căile de atac în materie de contracte de
         achiziții publice.

      În primul rând, potrivit celui de al patrulea și celui de al șaptelea considerent ale Directivei 89/665, „întreprinderile
         din cadrul Comunității” sunt expres desemnate ca fiind actorii în materie de introducere a căilor de atac privind procedurile
         de atribuire a contractelor de achiziții publice. În al doilea rând, articolul 1 alineatul (3) din această directivă, prin
         formularea potrivit căreia procedurile privind căile de atac sunt accesibile „cel puțin oricărei persoane care este sau a
         fost interesată de obținerea unui contract public”, definește cercul persoanelor care trebuie în mod obligatoriu să aibă dreptul
         la exercitarea unei căi de atac în temeiul acestei directive. În al treilea rând, rezultă din cuprinsul celui de al șaptelea
         considerent al aceleiași directive că legiuitorul Uniunii are în vedere eventualitatea potrivit căreia anumite încălcări nu
         ar putea fi corectate în cazul în care întreprinderile nu ar introduce căi de atac împotriva unor decizii nelegale sau greșite,
         având în vedere că astfel de decizii ar putea fi adoptate și de organisme care nu sunt de natură judiciară, responsabile cu
         procedurile privind căile de atac. Or, pentru a remedia o astfel de situație, articolul 3 din directiva menționată prevede
         o competență generală de intervenție a Comisiei, conform procedurii prevăzute de această dispoziție.

      Pe de altă parte, ținând cont de autonomia procedurală de care beneficiază statele membre, trebuie să se considere că acestea
         din urmă nu sunt împiedicate să extindă, dacă este cazul, la autoritățile contractante cercul persoanelor cărora le sunt accesibile
         procedurile privind căile de atac, în situația în care deciziile autorităților contractante ar fi anulate de organisme care
         nu sunt de natură judiciară, competente privind căile de atac.

      (a se vedea punctele 24-26, 36 și 38 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      21 octombrie 2010(*)

      „Contracte de achiziții publice – Directiva 89/665/CEE – Articolul 2 alineatul (8) – Organism responsabil cu procedurile privind căile de atac care nu este de natură judiciară – Anularea deciziei autorității contractante de selectare a unei oferte – Posibilitatea autorității contractante de a formula o acțiune împotriva acestei anulări la o instanță judecătorească”
      În cauza C‑570/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Anotato Dikastirio
         tis Kypriakis Dimokratias (Cipru), prin decizia din 27 noiembrie 2008, primită de Curte la 22 decembrie 2008, în procedura

      Symvoulio Apochetefseon Lefkosias
      împotriva
      Anatheoritiki Archi Prosforon,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul D. Šváby, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii E. Juhász (raportor)
         și J. Malenovský, judecători,

      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 martie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Symvoulio Apochetefseon Lefkosias, de A. Aimilianidis și de P. Christofidis, dikigoroi;
      –        pentru Anatheoritiki Archi Prosforon, de domnul K. Lykourgos și de doamnele A. Pantazi-Lamprou și M. Theoklitou, în calitate
         de agenți;

      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii M. Konstantinidis și I. Chatzigiannis, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 1 iunie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 2 alineatul (8) din Directiva 89/665/CEE
         a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind aplicarea
         procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de produse și a contractelor
         publice de lucrări (JO L 395, p. 33, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 237), astfel cum a fost modificată prin Directiva 92/50/CEE
         a Consiliului din 18 iunie 1992 (JO L 209, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 50, denumită în continuare „Directiva 89/665”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Symvoulio Apochetefseon Lefkosias (Oficiul pentru Tratarea Apelor
         Reziduale din Nicosia, denumit în continuare „Symvoulio”), persoană juridică de drept public având calitatea de autoritate
         contractantă, pe de o parte, și Anatheoritiki Archi Prosforon (Autoritatea de Revizuire a Ofertelor), organ administrativ
         care are sarcina examinării căilor de atac introduse împotriva deciziilor adoptate de autoritățile contractante în materie
         de oferte, pe de altă parte, privind dreptul Symvoulio de a introduce la un organism de natură judiciară o cale de atac împotriva
         unei decizii adoptate de Anatheoritiki Archi Prosforon.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        În cuprinsul primului considerent al Directivei 89/665 se constată că directivele privind achizițiile publice nu cuprind niciun
         fel de dispoziții specifice care să garanteze aplicarea lor efectivă.

      4        Conform celui de al treilea considerent al acestei directive:

      „[…] deschiderea concurenței comunitare în domeniul achizițiilor publice necesită o creștere semnificativă a garanțiilor privind
         transparența și nediscriminarea; […] pentru a avea efecte concrete, trebuie să existe căi de atac eficiente și rapide în cazurile
         de încălcare a legislației comunitare în domeniul achizițiilor publice sau a reglementărilor de drept intern privind punerea
         în aplicare a acestei legislații.”

      5        Al patrulea considerent al directivei menționate prevede:

      „[…] în anumite state membre, absența unor căi de atac eficiente sau insuficiența căilor de atac existente descurajează întreprinderile
         din cadrul Comunității de a depune oferte în statul membru în care își are sediul autoritatea contractantă; […] așadar, statele
         membre respective trebuie să remedieze această situație.”

      6        Al șaptelea considerent al aceleiași directive are următorul cuprins:

      „[…] în cazul în care întreprinderile nu utilizează calea de atac, anumite încălcări pot să nu fie corectate decât în cazul
         în care se pune în practică un mecanism specific.”

      7        Al optulea considerent al Directivei 89/665 precizează:

      „[…] este important ca, în consecință, în cazul în care consideră că s‑a comis o încălcare clară și evidentă în cursul unei
         proceduri de atribuire a unui contract, Comisia să o poată supune atenției autorităților competente ale statului membru și
         autorității contractante respective, astfel încât să se adopte măsurile adecvate pentru corectarea rapidă a oricărei presupuse
         încălcări.”

      8        Articolul 1 din această directivă prevede:

      „(1)      În ceea ce privește procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice incluse în domeniul de aplicare al Directivelor
         71/305/CEE, 77/62/CEE și 92/50/CEE […], statele membre adoptă măsurile necesare pentru a garanta că deciziile luate de autoritățile
         contractante pot face obiectul unor căi de atac eficiente și, în special, cât mai rapide posibil, în condițiile enunțate la
         articolele următoare, în special la articolul 2 alineatul (7), pe motiv că deciziile menționate au încălcat dreptul comunitar
         în materie de contracte de achiziții publice sau normele interne de punere în aplicare a acestui drept.

      […]
      (3)      Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura că procedurile privind căile de atac sunt accesibile, în conformitate
         cu reglementări detaliate care pot fi stabilite de statele membre, cel puțin oricărei persoane care este sau a fost interesată
         de obținerea unui anumit contract public, achiziție de produse sau a unui contract public de lucrări [sau de servicii] și
         care a fost sau riscă să fie lezată de o presupusă încălcare. În special, statele membre pot pretinde ca persoana care formulează
         acțiune în calea de atac să fi notificat, în prealabil, autoritatea contractantă asupra presupusei încălcări și asupra intenției
         sale de a formula acțiune în calea de atac.”

      9        Articolul 2 alineatul (7) și alineatul (8) primul paragraf din Directiva 89/665 are următorul cuprins:

      „(7)      Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura că deciziile adoptate de organismele responsabile cu procedurile
         privind căile de atac pot fi puse în aplicare în mod efectiv.

      (8)      În cazul în care organismele responsabile cu procedurile privind căile de atac nu sunt de natură judiciară, acestea prezintă
         întotdeauna motivații scrise privind deciziile adoptate. De asemenea, în astfel de cazuri, trebuie prevăzute dispoziții pentru
         a garanta procedurile prin care o măsură presupus ilegală luată de organismul competent privind căile de atac sau orice presupusă
         deficiență în exercitarea competențelor acordate acestuia poate face obiectul unei căi de atac în fața instanței sau a unei
         căi de atac în fața unui alt organism care este o instanță sau tribunal în înțelesul articolului [267 TFUE] și este independent
         atât față de autoritatea contractantă, cât și de organismul competent privind căile de atac.”

      10      Articolul 3 din directiva menționată prevede puterea de intervenție a Comisiei în cazul în care, anterior încheierii unui
         contract, aceasta consideră că, în cursul procedurii de atribuire a unui contract de achiziții publice, s‑a comis o încălcare
         clară și evidentă a dispozițiilor relevante ale Uniunii.

       Reglementarea națională
      11      Articolul 146 alineatul (1) din Constituția cipriotă (denumită în continuare „Constituția”) conferă Anotato Dikastirio tis
         Kypriakis Dimokratias (Curtea Supremă a Republicii Cipru) competența exclusivă de a se pronunța pe cale jurisdicțională asupra
         legalității deciziilor sau asupra omisiunilor organelor administrative.

      12      Conform articolului 146 alineatul (2) din Constituție:

      „Acțiunea se intentează de orice persoană al cărei interes legitim și actual, de care dispune personal sau în calitate de
         membru al unei comunități, este lezat în mod direct prin decizie, act sau omisiune.”

      13      Legea 101 (I)/2003 privind atribuirea contractelor de achiziții publice de bunuri, de lucrări și de servicii are drept scop
         adaptarea legislației cipriote în raport cu reglementarea relevantă a Uniunii, inclusiv cu Directiva 89/665. Articolul 60
         din această lege, astfel cum a fost modificată prin Legea 181 (I)/2004, prevede:

      „În cazul în care persoana interesată se consideră lezată prin decizia adoptată de Autoritatea de Revizuire a Ofertelor, aceasta
         poate sesiza Anotato Dikastirio [tis Kypriakis Dimokratias] cu o acțiune întemeiată pe articolul 146 din Constituție. Autoritatea
         contractantă are de asemenea posibilitatea de a formula acțiune la Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias în cazul în
         care, în temeiul unor probe corespunzătoare, reiese că decizia Autorității de Revizuire a Ofertelor a fost injustă față de
         autoritatea contractantă respectivă.”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      14      Symvoulio își desfășoară activitatea în calitate de autoritate contractantă în cadrul unor proceduri de atribuire a contractelor
         de achiziții publice, în sensul Legii 101 (I)/2003.

      15      Anatheoritiki Archi Prosforon a fost creată în cadrul adaptării dreptului cipriot în raport cu reglementarea Uniunii în materie
         de contracte de achiziții publice și, în special, în raport cu Directiva 89/665. Aceasta constituie, așadar, un organism responsabil
         cu procedurile privind căile de atac, în sensul articolului 2 alineatul (8) din Directiva 89/665, care nu este de natură judiciară,
         și își exercită competențele în temeiul dispozițiilor legii menționate mai sus.

      16      Ca urmare a căii de atac introduse de o întreprindere, Anatheoritiki Archi Prosforon a anulat, la 14 februarie 2006, decizia
         prin care Symvoulio selectase oferta prezentată de o întreprindere concurentă. Prin acțiunea depusă la camera competentă a
         Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias la 31 martie 2006, Symvoulio a solicitat anularea deciziei menționate mai sus
         a Anatheoritiki Archi Prosforon.

      17      În timp ce procedura era în curs, în ședința plenară a Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias, la 17 decembrie 2007,
         s‑a pronunțat, în cadrul unei alte cauze în materie de contracte de achiziții publice, o hotărâre prin care s‑a stabilit că
         articolul 146 din Constituție trebuie interpretat în sensul că nu conferă un interes legitim autorităților contractante pentru
         a exercita o acțiune împotriva unei decizii de anulare adoptate de Anatheoritiki Archi Prosforon și că articolul 60 din Legea
         101 (I)/2003 nu trebuia aplicat.

      18      Această poziție a Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias, care constituie în prezent o jurisprudență constantă, se întemeiază
         pe considerentul potrivit căruia decizia Anatheoritiki Archi Prosforon nu reprezintă o decizie a administrației, independentă
         de procedura în care însăși autoritatea contractantă respectivă este implicată. Această decizie ar privi, așadar, nu un interes
         oarecare invocat de autoritatea contractantă, ci interesul public legat de desfășurarea legală a procedurilor globale în materia
         contractelor de achiziții publice. Autoritatea contractantă și Anatheoritiki Archi Prosforon ar fi, în vederea procedurii
         în discuție, părți ale aceluiași mecanism administrativ, astfel încât ar trebui aplicat principiul general potrivit căruia
         un organism al unei administrații nu poate invoca un interes legitim împotriva altui organism al aceleiași administrații și,
         în esență, nu poate fi în litigiu cu acesta.

      19      Camera Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias sesizată de Symvoulio în acțiunea principală arată că poziția menționată
         mai sus a ședinței plenare a aceleiași instanțe a fost adoptată doar în temeiul articolului 146 din Constituție, fără să se
         fi invocat problema aplicării și a interpretării dreptului Uniunii.

      20      Or, această cameră evidențiază că articolul 60 din Legea 101 (I)/2003, care asigură transpunerea în dreptul național a reglementării
         Uniunii în materie de contracte de achiziții publice, se aplică independent de interpretarea articolului 146 din Constituție,
         care trebuie, în consecință, să fie interpretat conform dreptului Uniunii. Având în vedere, în scopul formulării unui răspuns
         la întrebarea adresată în cadrul acțiunii principale, că interpretarea articolului 2 alineatul (8) primul paragraf din Directiva
         89/665 nu a făcut încă obiectul jurisprudenței Curții, camera menționată consideră că, pentru a asigura o interpretare și
         o aplicare uniforme ale dreptului Uniunii, este indispensabilă sesizarea Curții cu o cerere de pronunțare a unei hotărâri
         preliminare.

      21      Aceeași cameră subliniază de asemenea că, în conformitate cu jurisprudența Curții, existența deciziei menționate mai sus a
         ședinței plenare a Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias nu o privează de posibilitatea de a aprecia, în mod discreționar,
         necesitatea de a adresa Curții o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare (Hotărârea Curții din 16 ianuarie 1974,
         Rheinmühlen Düsseldorf, 166/73, Rec., 1974, p. 33, punctul 4).

      22      În temeiul acestor considerații, camera Anotato Dikastirio tis Kypriakis Dimokratias sesizată cu judecarea acțiunii principale
         a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „În ce măsură articolul 2 alineatul (8) din Directiva 89/665 […] recunoaște autorităților contractante dreptul de a introduce
         o acțiune în justiție împotriva deciziilor de anulare adoptate de organisme responsabile cu procedurile privind căile de atac,
         atunci când aceste organisme nu sunt de natură judiciară?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      23      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 2 alineatul
         (8) din Directiva 89/665 trebuie interpretat în sensul că instituie în sarcina statelor membre obligația de a prevedea și
         în favoarea autorităților contractante o acțiune în instanță împotriva deciziilor organismelor care nu sunt de natură judiciară,
         responsabile cu procedurile privind căile de atac în materie de contracte de achiziții publice.

      24      În lumina unei examinări mai întâi literale a dispozițiilor Directivei 89/665, trebuie, pentru a răspunde la această întrebare,
         să se constate, în primul rând, că, în cuprinsul celui de al patrulea și al celui de al șaptelea considerent ale acestei directive,
         „întreprinderile din cadrul Comunității” sunt expres desemnate ca fiind actorii în materie de introducere a căilor de atac
         privind procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice.

      25      În al doilea rând, trebuie evidențiat că articolul 1 alineatul (3) din Directiva 89/665, prin formularea potrivit căreia procedurile
         privind căile de atac sunt accesibile „cel puțin oricărei persoane care este sau a fost interesată de obținerea unui contract
         public”, definește cercul persoanelor care trebuie în mod obligatoriu să aibă dreptul la exercitarea unei căi de atac în temeiul
         acestei directive.

      26      În al treilea rând, trebuie subliniat, în susținerea considerațiilor expuse la punctul precedent din prezenta hotărâre, că,
         astfel cum rezultă din cuprinsul celui de al șaptelea considerent al Directivei 89/665, legiuitorul Uniunii a avut în vedere
         eventualitatea potrivit căreia anumite încălcări nu ar putea fi corectate în cazul în care întreprinderile nu ar introduce
         căi de atac împotriva unor decizii nelegale sau greșite, având în vedere că astfel de decizii ar putea fi adoptate și de organisme
         care nu sunt de natură judiciară, responsabile cu procedurile privind căile de atac. Or, pentru a remedia o astfel de situație,
         articolul 3 din Directiva 89/665 prevede o putere generală de intervenție a Comisiei, conform procedurii prevăzute de această
         dispoziție.

      27      În consecință, modul de redactare a dispozițiilor Directivei 89/665 nu cuprinde niciun element care poate să conducă la concluzia
         că legiuitorul Uniunii ar fi dorit să considere și autoritățile contractante drept actori în materie de introducere a căilor
         de atac în cadrul procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice. Astfel, trebuie să se considere că dispozițiile
         articolului 2 alineatul (8) din această directivă reprezintă o cerință specifică ce implică garanții determinate, impusă statelor
         membre atunci când organismele competente privind căile de atac nu sunt de natură judiciară și nu modifică cercul persoanelor
         care au dreptul la exercitarea unei căi de atac în temeiul directivei menționate.

      28      Această concluzie este confirmată de obiectivul Directivei 89/665.

      29      Astfel, primul și al treilea considerent ale acestei directive prevăd obiectivul urmărit la momentul adoptării acesteia, în
         raport cu obiectivul urmărit de directivele care cuprind dispoziții de drept material în domeniul contractelor de achiziții
         publice. Întrucât obiectivul acestor din urmă directive este deschiderea concurenței în cadrul Uniunii în domeniul achizițiilor
         publice în condiții de transparență și nediscriminare și întrucât aceste directive nu cuprind dispoziții specifice care să
         garanteze aplicarea lor efectivă, Directiva 89/665 îndeplinește această funcție prin prevederea obligației statelor membre
         de a institui proceduri eficiente și rapide privind căile de atac.

      30      În consecință, rațiunea de a fi a Directivei 89/665 este să permită, prin instituirea unor proceduri adecvate privind căile
         de atac, buna aplicare a dispozițiilor de drept material ale dreptului Uniunii în domeniul contractelor de achiziții publice,
         care au drept scop să asigure, pentru operatorii economici stabiliți în statele membre, deschiderea spre o concurență nedenaturată
         și cât mai extinsă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 decembrie 2007, Bayerischer Rundfunk și alții, C‑337/06, Rep.,
         p. I‑11173, punctele 38 și 39, precum și jurisprudența citată).

      31      Considerațiile cuprinse la punctul 29 din prezenta hotărâre sunt, în plus, susținute de dispozițiile Directivei 2007/66/CE
         a Parlamentului European și a Consiliului din 11 decembrie 2007 de modificare a Directivelor 89/665/CEE și 92/13/CEE ale Consiliului
         în ceea ce privește ameliorarea eficacității căilor de atac în materie de atribuire a contractelor de achiziții publice (JO
         L 335, p. 31). Această directivă, deși nu se aplică ratione temporis situației de fapt din acțiunea principală, cuprinde totuși elemente utile în vederea interpretării sistemului stabilit prin
         Directiva 89/665, în măsura în care nu modifică acest sistem, ci vizează, potrivit termenilor considerentului (3), să aducă
         acestei din urmă directive „precizări esențiale care vor permite atingerea rezultatelor dorite de legislativul comunitar”.

      32      Astfel „ofertanții interesați” și „operatorii economici” sunt menționați în special în cuprinsul considerentelor (4), (6),
         (7), (14) și (27) ale Directivei 2007/66, în calitate de persoane care beneficiază de protecția juridică efectivă pe care
         vizează să o asigure această directivă și în calitate de actori în materie de introducere a căilor de atac.

      33      De asemenea, trebuie subliniat că articolul 1 din Directiva 89/665, astfel cum a fost modificat prin Directiva 2007/66, este
         în prezent intitulat „Domeniul de aplicare și disponibilitatea căilor de atac”, în timp ce articolul 2 din aceasta este intitulat
         „Cerințe referitoare la căile de atac”. Astfel, este confirmată concluzia potrivit căreia obligația impusă statelor membre
         conform articolului 2 alineatul (8), în prezent alineatul (9), din Directiva 89/665, de a prevedea o acțiune în instanță împotriva
         deciziilor organismelor care nu sunt de natură judiciară, competente privind căile de atac, constituie o cerință specifică
         a directivei menționate și nu include autoritățile contractante în sfera actorilor care intră în domeniul său de aplicare.

      34      În plus, articolul 3 din Directiva 89/665, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/66, este intitulat în prezent
         „Mecanismul de remediere” și confirmă puterea generală de intervenție a Comisiei în situația unei încălcări grave a dreptului
         Uniunii.

      35      Rezultă din aceasta că articolul 2 alineatul (8) din Directiva 89/665 nu impune statelor membre să prevadă o acțiune în instanță
         și în favoarea autorităților contractante.

      36      Având în vedere totuși obligația impusă statelor membre prin articolul 1 alineatul (3) din Directiva 89/665 de a asigura dreptul
         la exercitarea unei căi de atac „cel puțin” tuturor persoanelor definite în cuprinsul acestei dispoziții și ținând cont de
         asemenea de autonomia procedurală de care beneficiază statele membre, trebuie să se considere că acestea din urmă nu sunt
         împiedicate să extindă, dacă este cazul, la autoritățile contractante cercul persoanelor cărora le sunt accesibile procedurile
         privind căile de atac în sensul dispoziției menționate mai sus, în situația în care deciziile autorităților contractante ar
         fi anulate de organisme care nu sunt de natură judiciară, competente privind căile de atac.

      37      Argumentul potrivit căruia o astfel de interpretare ar putea determina aplicarea neuniformă a dreptului Uniunii nu poate fi
         admis, în măsura în care, astfel cum rezultă în special din cuprinsul articolului 1 alineatul (3), Directiva 89/665 nu urmărește
         o armonizare completă a normelor naționale pertinente.

      38      În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 2 alineatul (8) din Directiva 89/665 trebuie interpretat
         în sensul că nu instituie în sarcina statelor membre obligația de a prevedea și în favoarea autorităților contractante o acțiune
         în instanță împotriva deciziilor organismelor care nu sunt de natură judiciară, responsabile cu procedurile privind căile
         de atac în materie de contracte de achiziții publice. Totuși, această dispoziție nu împiedică statele membre să prevadă, dacă
         este cazul, în ordinea lor juridică respectivă o astfel de cale de atac în favoarea autorităților contractante.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      39      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 2 alineatul (8) din Directiva 89/665/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere
            de lege și a actelor administrative privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor
            de achiziții publice de produse și a contractelor publice de lucrări, astfel cum a fost modificată prin Directiva 92/50/CEE
            a Consiliului din 18 iunie 1992, trebuie interpretat în sensul că nu instituie în sarcina statelor membre obligația de a prevedea
            și în favoarea autorităților contractante o acțiune în instanță împotriva deciziilor organismelor care nu sunt de natură judiciară,
            responsabile cu procedurile privind căile de atac în materie de contracte de achiziții publice. Totuși, această dispoziție
            nu împiedică statele membre să prevadă, dacă este cazul, în ordinea lor juridică respectivă o astfel de cale de atac în favoarea
            autorităților contractante.
      Semnături
      * Limba de procedură: greaca.


Hotărârea Curții din data de 10 decembrie 2002. # Comisia Comunităților Europene împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Cauza C-29/99.


Hotărârea Curții din data de 11 iulie 1989. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 323/87.