title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 30 septembrie 2009. # Lior GEIE împotriva Comisiei Comunităților Europene (T-192/01) și Comisia Comunităților Europene împotriva Lior GEIE și Lior International NV (T-245/04). # Clauză compromisorie - Programele Thermie și Altener II - Contracte privind proiecte din domeniul promovării energiilor regenerabile și al economiei de energie - Admisibilitate - Cerere de plată - Justificarea costurilor - Cerere de rambursare a avansurilor plătite - Daune și interese. # Cauze conexate T-192/01 și T-245/04.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 30 septembrie 2009 – Lior/Comisia și Comisia/Lior
      (Cauzele conexate T‑192/01 și T‑245/04)
      „Clauză compromisorie – Programele Thermie și Altener II – Contracte privind proiecte din domeniul promovării energiilor regenerabile și al economiei de energie – Admisibilitate – Cerere de plată – Justificarea costurilor – Cerere de rambursare a avansurilor plătite – Daune și interese”
      1.                     Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Persoană juridică [Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (5)
            lit. (b); Regulamentul nr. 2137/85 al Consiliului] (a se vedea punctele 213-216, 229 și 243)
      2.                     Procedură – Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii – Contracte prin care se acordă ajutor financiar comunitar
            pentru realizarea de proiecte în domeniul activităților de cercetare, de dezvoltare tehnologică și de demonstrație (art. 238
            CE) (a se vedea punctele 353, 408, 453, 456, 481, 523-525, 642, 643, 655, 664 și 669-670)
      Obiectul

               Două acțiuni formulate în temeiul articolului 238 CE, introduse de Lior GEIE și, respectiv, de Comisie, în urma a șapte contracte
                  încheiate între Comisie și Lior în cadrul programului Thermie și a unui contract încheiat între Comisie și Lior în cadrul
                  programului Altener II

            Dispozitivul

                  1)

                  	Obligă Lior GEIE la plata către Comisie a sumelor de:

            –        6 156,75 euro pentru contractul Biogaz, contractul Biomasse și contractul Maxibrochure bioclimatique, sumă majorată cu dobânzi
         începând cu 28 februarie 2002 la rata Băncii Centrale Europene aplicabilă operațiunilor sale principale de refinanțare în
         euro în vigoare în luna februarie 2002, majorată cu un punct și jumătate până la 31 decembrie 2002 și cu trei puncte și jumătate
         începând cu 1 ianuarie 2003, până la plata integrală;

      –        16 325,11 euro pentru contractul Biomasse, sumă majorată cu dobânzi începând cu 30 iunie 2002 la rata Băncii Centrale Europene
         aplicabilă operațiunilor sale principale de refinanțare în euro în vigoare în luna iunie 2002, majorată cu un punct și jumătate
         până la 31 decembrie 2002 și cu trei puncte și jumătate începând cu 1 ianuarie 2003, până la plata integrală;

      –        3 980 de euro pentru contractul Wind Energy, sumă majorată cu dobânzi începând cu 15 ianuarie 2002 la rata Băncii Centrale
         Europene aplicabilă operațiunilor sale principale de refinanțare în euro în vigoare în luna iunie 2002, majorată cu un punct
         și jumătate până la 31 decembrie 2002 și cu trei puncte și jumătate începând cu 1 ianuarie 2003, până la plata integrală;

      –        36 000 de euro pentru contractul Transport, sumă majorată cu dobânzi începând cu 31 august 2001 la rata Băncii Centrale Europene
         aplicabilă operațiunilor sale principale de refinanțare în euro în vigoare în luna august 2001, majorată cu un punct și jumătate
         până la 31 decembrie 2002 și cu trei puncte și jumătate începând cu 1 ianuarie 2003, până la plata integrală;

      –        36 000 de euro pentru contractul Photovoltaïque, sumã majoratã cu dobânzi începând cu 31 august 2001 la rata Bãncii Centrale
         Europene aplicabilã operațiunilor sale principale de refinanțare în euro în vigoare în luna august 2001, majorată cu un punct
         și jumătate până la 31 decembrie 2002 și cu trei puncte și jumătate începând cu 1 ianuarie 2003, până la plata integrală.

                  2)

                  	Obligă Lior la plata către Comisie a sumei de 32 800 de euro pentru contractul Agores, sumă majorată cu dobânzi începând cu
                     28 februarie 2003 la rata Băncii Centrale Europene aplicabilă operațiunilor sale principale de refinanțare în euro în vigoare
                     în luna februarie 2003, majorată cu un punct și jumătate, până la plata integrală.

                  3)

                  	Constată că nu este necesar să se pronunțe asupra concluziilor Comisiei din cauza T‑245/04 având ca obiect obligarea în solidar
                     a Lior International NV la plata sumelor datorate de Lior.

                  4)

                  	Obligă Lior să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată aferente procedurii principale din cauzele conexate T‑192/01
                     și T‑245/04, un sfert din cheltuielile de judecată ale Comisiei aferente acestei proceduri.

                  5)

                  	Obligă Lior să suporte toate cheltuielile de judecată aferente procedurii privind măsurile provizorii din cauza T‑192/01 R.

                  6)

                  	Comisia suportă trei sferturi din propriile cheltuieli de judecată aferente procedurii principale din cauza T‑192/01 și trei
                     sferturi din propriile cheltuieli de judecată aferente procedurii declanșate împotriva Lior în cauza T‑245/04.

                  7)

                  	Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată aferente acțiunii împotriva Lior International din cauza T‑245/04.

                  8)

                  	Lior International suportă propriile cheltuieli de judecată.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a opta) din data de 19 noiembrie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva B2 Test SA. # Clauză compromisorie - Contract încheiat în cadrul programului specific de cercetare și dezvoltare tehnologică, inclusiv de demonstrație, în domeniul tehnologiilor industriale și al tehnologiei materialelor (1994-1998) - Nerespectarea contractului - Rambursarea soldului avansului plătit de Comisie. # Cauza T-317/07.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 19 noiembrie 2008 – Comisia/B2 Test
      (Cauza T‑317/07)
      „Clauză compromisorie – Contract încheiat în cadrul programului specific de cercetare și dezvoltare tehnologică, inclusiv de demonstrație, în domeniul
         tehnologiilor industriale și al tehnologiei materialelor (1994-1998) – Nerespectarea contractului – Rambursarea soldului avansului plătit de Comisie”

      1.                     Bugetul Comunităților Europene – Asistență financiară comunitară – Obligația beneficiarului de a respecta condițiile de acordare
            a asistenței (a se vedea punctul 71)
      2.                     Procedură – Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii (art. 238 CE; Decizia 94/571 a Consiliului) (a se
            vedea punctele 74, 82, 90, 91 și 99-101)
      Obiectul

               Cerere formulată în temeiul articolului 238 CE având ca obiect restituirea soldului avansului plătit de Comunitatea Europeană,
                  însoțit de dobânzi de întârziere, în cadrul contractului BRST‑CT‑98‑5452, precum și plata de daune interese

            Dispozitivul

                  1)

                  	Obligă B2 Test SA la rambursarea către Comisie, în principal, a sumei de 43 437,94 euro, majorată cu dobânzi de întârziere
                     la rata legală anuală aplicabilă în Franța, începând cu 31 iulie 2002 și până la plata completă a datoriei.

                  2)

                  	Respinge celelalte capete de cerere.

                  3)

                  	Obligă B2 Test la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 15 iunie 2005. # Corsica Ferries France SAS împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat - Acțiune în anulare. # Cauza T-349/03.


Hotărârea Curții din data de 4 iulie 1979. # Gallet împotriva Ministre de l'agriculture. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'Etat - Franța. # Cauza 7/79.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 21 noiembrie 2007. # Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative VITAL FIT - Marcă verbală națională anterioară VITAFIT - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Dreptul de a fi ascultat - Obligație de motivare. # Cauza T-111/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 21 noiembrie 2007 – Wesergold Getränkeindustrie/OAPI – Lidl Stiftung (VITAL FIT)
      (Cauza T‑111/06)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative VITAL FIT – Marcă verbală națională anterioară VITAFIT – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Dreptul de a fi ascultat – Obligație de motivare”
      Marcă comunitară – Definirea și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție din partea titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice
         sau similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         39, 42 și 45-47)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 16 februarie 2006 (cauza R 3/2005‑2) privind o procedură
                  de opoziție între Lidl Stiftung & Co. KG și Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG

            Date privind cauza

               Persoana care solicită înregistrarea mărcii comunitare:

               Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG

               Marca comunitară vizată:

               Marca figurativă VITAL FIT pentru produse din clasa 32 – cererea nr. 1457951

               Titularul mărcii sau semnului invocat în susținerea opoziției:

               Lidl Stiftung & Co. KG

               Marca sau semnul invocat în susținerea opoziției:

               Marca națională verbală VITAFIT pentru produse din clasa 32 – cererea nr. 1050163

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 6 octombrie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Finlanda. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Mediu - Directiva 91/271/CEE - Tratarea apelor urbane reziduale - Neimpunerea unei tratări mai riguroase a azotului în toate stațiile de epurare a apelor reziduale care provin din aglomerări cu un echivalent-locuitor mai mare de 10 000. # Cauza C-335/07.

text:
      Cauza C‑335/07
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Finlanda
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Mediu – Directiva 91/271/CEE – Tratarea apelor urbane reziduale – Neimpunerea unei tratări mai riguroase a azotului în toate stațiile de epurare a apelor reziduale care provin din aglomerări
         cu un echivalent locuitor mai mare de 10 000”

      Sumarul hotărârii
      1.        Mediu – Tratarea apelor urbane reziduale – Directiva 91/271
      [art. 174 alin. (2) CE; Directiva 91/271 a Consiliului, art. 3 alin (1) al doilea paragraf și art. 5 alin. (2)]
      2.        Mediu – Tratarea apelor urbane reziduale – Directiva 91/271
      [Directiva 91/271 a Consiliului, art. 5 alin. (2) și (3) și anexa I, pct. B alin. (3) și anexa II, pct. A lit. (a) a doilea
            paragraf]
      3.        Mediu – Tratarea apelor urbane reziduale – Directiva 91/271
      [Directiva 91/271 a Consiliului, art. 5 alin. (5)]
      1.        Din articolul 5 alineatul (2) din Directiva 91/271 privind tratarea apelor urbane reziduale, astfel cum a fost modificată
         prin Directiva 98/15, reiese că toate apele urbane reziduale, ce provin din aglomerări cu un echivalent‑locuitor mai mare
         de 10 000 care se deversează într‑o zonă sensibilă, trebuiau, până la 31 decembrie 1998, să facă obiectul unei tratări mai
         riguroase decât cea descrisă la articolul 4 din directiva menționată. În această privință, este indiferent dacă apele uzate
         sunt evacuate direct sau indirect într‑o zonă sensibilă. Acest fapt este conform cu nivelul ridicat de protecție vizat de
         politica în domeniul mediului a Comunității în temeiul articolului 174 alineatul (2) CE.

      (a se vedea punctele 28 și 29)
      2.        În temeiul dispozițiilor articolului 5 alineatul (3) coroborate cu cele ale anexei I punctul B alineatul (3) din Directiva
         91/271 privind tratarea apelor urbane reziduale, astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/15, tratarea prevăzută la
         articolul 5 alineatul (2) din această directivă este mai riguroasă decât cea descrisă la articolul 4 din aceeași directivă
         și vizează apele urbane reziduale care intră în sistemele de colectare și care provin din aglomerări cu un echivalent‑locuitor
         mai mare de 10 000. Tratarea amintită implică, în special, în ceea ce privește evacuările în zonele sensibile expuse eutrofizării,
         respectarea cerințelor prevăzute în tabelul 2 din aceeași anexă, însă, sub rezerva dispozițiilor din anexa II punctul A litera
         (a) al doilea paragraf la directiva amintită, potrivit cărora, în ceea ce privește marile aglomerări, trebuie prevăzută eliminarea
         fosforului și/sau a azotului, cu excepția cazului în care s‑a demonstrat că această eliminare nu ar avea efecte asupra nivelului
         de eutrofizare.

      (a se vedea punctele 32 și 33)
      3.        Conform articolului 5 alineatul (5) din Directiva 91/271 privind tratarea apelor urbane reziduale, astfel cum a fost modificată
         prin Directiva 98/15, obligația de reducere a cantității de azot depinde de măsura în care evacuările stațiilor de epurare
         a apelor urbane reziduale care sunt situate în bazinele hidrografice ale zonelor sensibile contribuie la poluarea acestora
         din urmă. În plus, evacuările, directe sau indirecte, ale stațiilor de epurare a apelor urbane reziduale situate în același
         bazin hidrografic al unei zone sensibile sunt supuse, în temeiul articolului 5 alineatul (5) din directiva amintită, cerințelor
         aplicabile zonelor sensibile numai în măsura în care aceste evacuări contribuie la poluarea acestei zone. Astfel, trebuie
         să existe o legătură de cauzalitate între evacuările menționate și poluarea unor zone sensibile.

      (a se vedea punctele 40-44 și 88)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      6 octombrie 2009(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Mediu – Directiva 91/271/CEE – Tratarea apelor urbane reziduale – Neimpunerea unei tratări mai riguroase a azotului în toate stațiile de epurare a apelor reziduale care provin din aglomerări
         cu un echivalent‑locuitor mai mare de 10 000”

      În cauza C‑335/07,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         16 iulie 2007,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnii I. Koskinen și L. Parpala, precum și de doamnele M. Patakia și S. Pardo Quintillán, în calitate de
         agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Finlanda, reprezentată de domnul J. Heliskoski și de doamna A. Guimaraes-Purokoski, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      susținută de:
      Regatul Suediei, reprezentat de doamna A. Falk, în calitate de agent,

      intervenient,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii A. Ó Caoimh, J. Klučka, U. Lõhmus și A. Arabadjiev (raportor), judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 februarie 2009,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 26 martie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, întrucât nu a impus o tratare mai
         eficientă a tuturor apelor urbane reziduale care provin din aglomerări cu un echivalent‑locuitor (denumit în continuare „EL”)
         mai mare de 10 000, Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile instituite prin articolul 5 alineatele (2), (3) și (5)
         din Directiva 91/271/CEE a Consiliului din 21 mai 1991 privind tratarea apelor urbane reziduale (JO L 135, p. 40, Ediție specială,
         15/vol. 2, p. 43), astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/15/CE a Comisiei din 27 februarie 1998 (JO L 67, p. 29,
         Ediție specială, 15/vol. 4, p. 201, denumită în continuare „Directiva 91/271”).

      Cadrul juridic
       Convenția privind protecția mediului marin din zona Mării Baltice
      2        Comunitatea Europeană este semnatară, alături de anumite state membre și de Federația Rusă, a Convenției privind protecția
         mediului marin din zona Mării Baltice (Convenția de la Helsinki, revizuită în 1992) (JO 1994, L 73, p. 20, Ediție specială,
         11/vol. 8, p. 270, denumită în continuare „Convenția privind Marea Baltică”), adoptată prin Decizia 94/157/CE a Consiliului
         din 21 februarie 1994 privind încheierea, în numele Comunității, a Convenției privind protecția mediului marin din zona Mării
         Baltice (Convenția de la Helsinki, revizuită în 1992) (JO L 73, p. 19, Ediție specială, 11/vol. 8, p. 269).

       Reglementarea comunitară
      3        Conform articolului 1 din Directiva 91/271, aceasta se aplică colectării, tratării și evacuării apelor urbane reziduale, precum
         și tratării și evacuării apelor uzate care provin din anumite sectoare industriale și are ca obiect protejarea mediului împotriva
         deteriorării datorate evacuărilor de ape reziduale menționate anterior.

      4        Articolul 2 din această directivă prevede:

      „În sensul prezentei directive:
      (1)      «ape urbane reziduale» înseamnă apele menajere uzate sau amestecul de ape menajere uzate cu ape industriale uzate și/sau ape
         de scurgere;

      [...]
      (4)      «aglomerare» înseamnă o zonă în care populația și/sau activitățile economice sunt concentrate suficient, astfel încât să fie
         posibilă colectarea apelor urbane reziduale în vederea dirijării lor către o stație de epurare sau un punct final de evacuare;

      (5)      «sistem de colectare» înseamnă un sistem de canalizare care adună și transportă apele urbane reziduale;
      (6)      «echivalent‑locuitor (EL)» înseamnă încărcarea organică biodegradabilă cu o cerere biochimică de oxigen în cinci zile (CBO5)
         de 60 de grame de oxigen pe zi;

      […]
      (8)      «tratare secundară» înseamnă tratarea apelor urbane reziduale printr‑un procedeu care conține în general o tratare biologică
         cu decantare secundară sau printr‑un procedeu care permite respectarea condițiilor din tabelul 1 din anexa I;

      (9)      «tratare corespunzătoare» înseamnă tratarea apelor urbane reziduale prin orice procedeu și/sau sistem de evacuare care să
         permită, pentru apele receptoare de deșeuri, respectarea obiectivelor de calitate reținute, precum și conformarea la dispozițiile
         corespunzătoare ale prezentei directive și ale altor directive comunitare;

      […]
      (11)      «eutrofizare» înseamnă îmbogățirea apei cu elemente nutritive, în special cu compuși ai azotului și/sau ai fosforului, provocând
         o dezvoltare accelerată a algelor și a vegetalelor din specii superioare, care duce la o perturbare nedorită a echilibrului
         organismelor prezente în apă și la o degradare a calității apei respective;

      [...]
      (13)      «ape litorale» înseamnă apele din afara etiajului sau a limitei exterioare a unui estuar.”
      5        Normele generale aplicabile apelor reziduale vizate de directivă figurează la articolul 4 din aceasta, care prevede la alineatul
         (1):

      „Statele membre veghează ca apele urbane reziduale care intră în sistemele de colectare, înainte de a fi evacuate, să facă
         obiectul unei tratări secundare sau echivalente [...]”

      6        Articolul 5 din Directiva 91/271 prevede:

      „(1)      În sensul alineatului (2), statele membre identifică, până la 31 decembrie 1993, zonele sensibile pe baza criteriilor definite
         la anexa II.

      (2)      Statele membre veghează ca apele urbane reziduale care intră în sistemele de colectare, înainte de a fi evacuate în zonele
         sensibile, să facă obiectul unei tratări mai riguroase decât cea descrisă la articolul 4, până la 31 decembrie 1998, pentru
         toate evacuările care provin din aglomerări cu EL mai mare de 10 000.

      (3)      Evacuările care provin de la stațiile de epurare a apelor urbane reziduale menționate la alineatul (2) respectă condițiile
         corespunzătoare din anexa I punctul B. [...]

      (4)      Cu toate acestea, condițiile impuse unei stații de epurare în conformitate cu alineatele (2) și (3) nu se aplică în mod obligatoriu
         zonelor sensibile, dacă se poate dovedi că procentul minim de reducere a încărcării globale care intră în toate stațiile de
         epurare a apelor reziduale urbane din această zonă atinge cel puțin 75 % pentru cantitatea totală de fosfor și cel puțin 75 %
         pentru cantitatea totală de azot.

      (5)      Pentru evacuările de la stațiile de epurare a apelor urbane situate în bazinele hidrografice corespunzătoare zonelor sensibile
         și care contribuie la poluarea acestor zone, se aplică alineatele (2), (3) și (4).

      [...]
      (8)      Un stat membru nu este obligat să identifice zonele sensibile în sensul prezentei directive, dacă acest stat aplică pe întreg
         teritoriul său tratarea prevăzută la alineatele (2), (3) și (4).”

      7        Alineatele 2 și 3 ale punctului B din anexa I la această directivă au următorul cuprins:

      „2.      Evacuările provenind de la stațiile de tratare a apelor urbane reziduale, tratate în conformitate cu articolele 4 și 5 din
         prezenta directivă, corespund dispozițiilor din tabelul 1.

      3.      Evacuările instalațiilor de tratare a apelor urbane reziduale în zonele sensibile predispuse la eutrofizare, cum ar fi cele
         identificate la anexa II punctul A litera (a), respectă, în afară de aceasta, dispozițiile care figurează în tabelul 2 din
         prezenta anexă.”

      8        Tabelul 2 din anexa I are următorul conținut:

      „Tabelul 2: Cerințe pentru evacuările din uzinele de tratare a apelor urbane reziduale în zone sensibile expuse eutrofizării,
         identificate în anexa II punctul (A) litera (a). În funcție de condițiile locale, se aplică unul sau doi parametri. Se aplică
         valorile concentrației sau procentajul de reducere.”

      9        Conform celei de a doua rubrici a acestui tabel, azotul trebuie fie să aibă o concentrație maximă de 15 mg/l pentru aglomerările
         cu un EL între 10 000 și 100 000 și de 10 mg/l pentru aglomerările mai importante, fie să facă obiectul unei reduceri minime
         de 70-80 %.

      10      Anexa II punctul A litera (a) al doilea paragraf la Directiva 91/271 prevede:

      „Se poate ține seama de următoarele aspecte în cursul examinării elementelor nutritive care trebuie reduse printr‑o tratare
         complementară:

      (i)      lacuri și cursuri de apă care se varsă în lacuri/bazine de acumulare/golfuri închise unde s‑a constatat că schimbul de apă
         este slab, ceea ce poate genera un fenomen de acumulare. Este necesar să se prevadă o eliminare a fosforului din aceste zone,
         cu excepția cazului în care se poate demonstra că această eliminare nu va avea efecte asupra eutrofizării. Se poate, de asemenea,
         preconiza eliminarea azotului în cazul evacuărilor care provin de la marile aglomerări;

      (ii)      estuare, golfuri și alte ape litorale unde s‑a constatat că schimbul de apă este slab sau care primesc mari cantități de elemente
         nutritive. Evacuările care provin din mici aglomerări prezintă, în general, puțină importanță în aceste zone, dar, în ceea
         ce privește marile aglomerări, trebuie prevăzută eliminarea fosforului și/sau a azotului, cu excepția cazului în care se demonstrează
         că această eliminare nu are efecte asupra nivelului de eutrofizare.”

       Reglementarea națională
      11      În temeiul articolului 4 din Decizia Consiliului de miniștri nr. 365/1994 din 19 mai 1994 privind tratarea apelor reziduale
         care provin din sistemul general de canalizare și din anumite sectoare industriale și care sunt deversate în apă, precum și
         privind tratarea apelor reziduale din industrie care intră în sistemul general de canalizare, mediul acvatic finlandez în
         ansamblul său este considerat zonă sensibilă în sensul Directivei 91/271.

      12      Din descrierea reglementării naționale furnizate în documentele prezentate de Republica Finlanda reiese că orice stație de
         epurare finlandeză ce tratează ape urbane reziduale provenind din aglomerări cu un EL mai mare de 100 trebuie să dețină un
         permis de mediu, care este eliberat după o apreciere de la caz la caz. În cadrul acestei aprecieri, se ia întotdeauna în considerare
         starea apelor și impactul asupra acesteia pe care îl au apele urbane reziduale.

      13      În cadrul aprecierii sale, autoritatea responsabilă pentru eliberarea permiselor de mediu dispune, în ceea ce privește stațiile
         de epurare care tratează apele urbane reziduale ce provin din aglomerări cu un EL mai mare de 4 000, de o expertiză în materia
         dreptului mediului, precum și de o expertiză științifică și tehnică. Aceasta trebuie să ia în considerare informațiile pe
         care le primește în cadrul procesului de autorizare, inclusiv avizul de la ympäristökeskus (centrul de mediu) implicat.

      14      Acesta din urmă are ca sarcină în special să vegheze ca interesul general în materie de mediu să fie respectat. În avizul
         pe care îl prezintă autorității responsabile pentru eliberarea permiselor de mediu, centrul de mediu trebuie să propună o
         reducere a conținutului de azot, atunci când aceasta se impune în raport cu mediul, ținând cont de condițiile locale și de
         ultimele cunoștințe științifice. În principiu, cererea de reducere a conținutului de azot trebuie să fie adresată tuturor
         stațiilor de epurare a apelor reziduale ce provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 ale căror evacuări se deversează
         direct în zonele de la sud de Kvarken (Merenkurkku), care se situează la limita dintre Golful Botnic (Perämeri) și Marea Botnic
         (Selkämeri), care formează împreună Golful Botnic (Pohjanlahti). Acesta din urmă constituie un braț al Mării Baltice.

       Procedura precontencioasă
      15      Prin scrisoarea din 1 iulie 2002, Comisia, considerând că tratarea mai riguroasă în sensul articolului 5 alineatele (2), (3)
         și (5) din Directiva 91/271 (denumită în continuare „tratare terțiară”) atât a azotului, cât și a fosforului s‑ar impune în
         toate aglomerările finlandeze cu un EL mai mare de 10 000 situate în bazinele hidrografice care ajung în Marea Baltică, a
         pus în întârziere Republica Finlanda pentru a se conforma prevederilor articolului 5 din Directiva 91/271.

      16      În răspunsul său din 27 august 2002, Republica Finlanda a susținut că îndeplinește cerințele impuse prin Directiva 91/271.
         Astfel, conținutul de azot ar fi redus atunci când se consideră necesar acest lucru, ținând cont în fiecare caz de starea
         apelor receptoare, potrivit prevederilor directivei menționate.

      17      La 1 aprilie 2004, Comisia a adresat Republicii Finlanda un aviz motivat, în temeiul articolului 226 CE, concluzionând că,
         întrucât nu a impus o tratare mai eficientă a apelor reziduale colectate în toate aglomerările cu un EL mai mare de 10 000,
         Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 5 alineatele (2), (3) și (5) din Directiva
         91/271 și invitând acest stat membru să adopte măsurile menționate în acest aviz motivat într‑un termen de două luni de la
         data primirii sale.

      18      Considerând că răspunsul autorităților finlandeze la acest aviz motivat nu era satisfăcător, Comisia a decis să introducă
         prezenta acțiune.

      19      Prin Ordonanța președintelui Curții din 7 august 2008, a fost admisă intervenția Regatului Suediei în susținerea concluziilor
         Republicii Finlanda.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      20      Potrivit Comisiei, întrucât ansamblul mediului acvatic finlandez este reprezentat de zone sensibile în sensul Directivei 91/271,
         obligația de a veghea ca toate apele urbane reziduale care intră în sistemele de colectare să fie supuse, înainte de a fi
         evacuate, unei tratări mai riguroase decât cea care este descrisă la articolul 4 din directiva menționată pentru toate evacuările
         ce provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 se aplică întregului teritoriu finlandez.

      21      În aceste condiții, din Directiva 91/271 ar rezulta că azotul trebuie să fie supus unei tratări terțiare în toate stațiile
         de epurare a apelor urbane reziduale ce provin din aglomerări finlandeze cu un EL mai mare de 10 000 situate în zonele litorale
         și în bazinele hidrografice ale Mării Baltice.

      22      Comisia consideră că, pentru a îndeplini obiectivul Directivei 91/271, toate evacuările ce provin din aglomerări cu un EL
         mai mare de 10 000 care sunt deversate în Marea Baltică trebuie să fie tratate atât pentru fosfor, cât și pentru azot. O astfel
         de tratare ar limita migrarea azotului către centrul Mării Baltice, către Golful Finlandei (Suomenlahti), către Marea Arhipelagului
         (Saaristomeri) și către anumite părți din Marea Botnic și, prin urmare, ar limita eutrofizarea acestor zone. În opinia Comisiei,
         autoritățile finlandeze nu au demonstrat că decizia de a nu proceda la o tratare terțiară a azotului în toate stațiile de
         epurare vizate nu are incidență asupra eutrofizării zonelor respective.

      23      Republica Finlanda arată că apele urbane reziduale din toate aglomerările finlandeze sunt tratate în stații biochimice și
         că stațiile de epurare trebuie să obțină un permis de mediu. Un aspect esențial al procedurii de eliberare a acestui permis
         este consultarea centrelor regionale de mediu, iar acestora din urmă le‑ar reveni sarcina să recomande o reducere a conținutului
         de azot de fiecare dată când aceasta ar fi necesară pentru protejarea mediului. În plus, cu ocazia reexaminării regulate a
         fiecărui permis de mediu, este evaluată necesitatea reducerii conținutului de azot în raport cu condițiile locale, conform
         prevederilor Directivei 91/271.

      24      Republica Finlanda afirmă că în majoritatea apelor sale interioare, reprezentate de lacuri și de râuri, azotul nu are incidență
         asupra eutrofizării în măsura în care elementul nutritiv care condiționează eutrofizarea este fosforul. Republica Finlanda
         consideră că azotul nu este un element nutritiv care condiționează eutrofizarea nici în cazul tuturor zonelor marine finlandeze.

      25      În aceste condiții, Republica Finlanda contestă că Directiva 91/271 impune reducerea conținutului de azot în toate apele reziduale
         ce provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000. Astfel, conform prevederilor tabelului 2 din anexa I la directiva menționată,
         necesitatea de a proceda la reducerea conținutului de azot se apreciază „în funcție de condițiile locale”. Comisia nu ar demonstra
         că, deși Directiva 91/271 impune reducerea conținutului de azot, autoritățile finlandeze nu au impus acest lucru, și aceasta
         în cadrul aprecierii efectuate pentru fiecare stație de epurare ce tratează apele urbane reziduale provenind din aglomerări
         cu un EL mai mare de 100, în scopul acordării sau al reînnoirii permisului de mediu obligatoriu în temeiul reglementării naționale.

      26      Pe de altă parte, Republica Finlanda susține că acele „condiții locale” la care se referă tabelul 2 din anexa I la Directiva
         91/271 se limitează la zona acvatică în care emisiile stațiilor de epurare pot provoca pagubele menționate în directivă. Mai
         mult, cerința potrivit căreia conținutul de azot ar trebui redus în toate cazurile conform valorilor prevăzute în acest tabel,
         indiferent de impactul său asupra mediului acvatic, ar încălca principiul proporționalității.

      27      În plus, Republica Finlanda invocă trei motive principale pentru a‑și justifica practica ce constă în aprecierea necesității
         de a reduce conținutul de azot de la caz la caz pentru fiecare stație de epurare supusă obligației de a obține un permis de
         mediu în temeiul reglementării naționale. În primul rând, acest stat membru susține că, în anumite cazuri, reducerea conținutului
         de azot din apele urbane reziduale nu are incidență asupra eutrofizării Mării Baltice datorită retenției de azot în lacuri
         și în râuri. În al doilea rând, nu ar fi exclus ca, în anumite împrejurări, reducerea conținutului de azot să aibă un efect
         negativ asupra stării apelor, în special provocând înmulțirea anumitor alge nocive. În al treilea rând, Republica Finlanda
         arată că nu se poate considera că nivelul redus al migrației azotului dinspre Golful Botnic, care nu prezintă semne de eutrofizare
         și în care azotul nu este elementul nutritiv limitativ, către alte zone marine poate cauza o atingere în sensul Directivei
         91/271, în zonele vizate.

       Aprecierea Curții
      28      Din articolul 5 alineatul (2) din Directiva 91/271 reiese că toate apele urbane reziduale ce provin din aglomerări cu un EL
         mai mare de 10 000 care se deversează într‑o zonă sensibilă trebuie să facă obiectul unei tratări mai riguroase decât cea
         descrisă la articolul 4 din directiva menționată.

      29      În această privință, Curtea a stabilit anterior că este vorba despre o deversare în sensul articolului 5 alineatul (2) din
         Directiva 91/271 indiferent dacă apele uzate sunt evacuate direct sau indirect într‑o zonă sensibilă (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 25 aprilie 2002, Comisia/Italia, C‑396/00, Rec., p. I‑3949, punctele 29-32). După cum a arătat avocatul
         general la punctul 72 din concluzii, acest fapt este conform cu nivelul ridicat de protecție vizat de politica în domeniul
         mediului a Comunității în temeiul articolului 174 alineatul (2) CE.

      30      Identificarea zonelor sensibile se poate întemeia, conform prevederilor anexei II punctul A la Directiva 91/271, pe eutrofizare,
         pe captarea de apă potabilă sau pe cerințele prevăzute în alte directive.

      31      În speță, este cert că Republica Finlanda a identificat în anul 1994 toate apele sale ca fiind zone expuse eutrofizării și
         că toate stațiile de epurare din acest stat membru efectuează direct sau indirect evacuări în aceste zone.

      32      În plus, articolul 5 alineatul (3) din Directiva 91/271 stabilește căror norme se supune tratarea terțiară a evacuărilor în
         astfel de zone sensibile. Din această dispoziție, coroborată cu dispozițiile la care face trimitere, reiese că evacuările
         stațiilor de epurare a apelor urbane reziduale în zone sensibile expuse eutrofizării răspund cerințelor prevăzute în tabelul
         2 din anexa I la această directivă.

      33      Curtea a stabilit anterior că aceste cerințe se aplică sub rezerva anexei II punctul A litera (a) al doilea paragraf la Directiva
         91/271 (Hotărârea din 23 septembrie 2004, Comisia/Franța, C‑280/02, Rec., p. I‑8573, punctele 104 și 105). Astfel, punctul
         (ii) al acestei dispoziții prevede că, în legătură cu apele litorale în cazul cărora s‑a constatat că schimbul de apă este
         slab sau care primesc cantități mari de elemente nutritive, în ceea ce privește marile aglomerări trebuie prevăzută eliminarea
         fosforului și/sau a azotului, cu excepția cazului în care se demonstrează că această eliminare nu va avea efecte asupra nivelului
         de eutrofizare.

      34      Tabelul 2 din anexa I la această directivă se referă la reducerea fosforului și a azotului din apele urbane reziduale. Conform
         titlului acestui tabel, se prevede că, în funcție de condițiile locale, se aplică unul sau ambii parametri. Așadar, în funcție
         de condițiile locale trebuie reduse azotul sau fosforul ori ambele substanțe. Statul membru poate, prin urmare, să aleagă
         între aplicarea valorii concentrației și procentajul reducerii.

      35      Trebuie precizat că Republica Finlanda și Comisia admit ambele faptul că eutrofizarea Mării Baltice constituie o problemă
         de mediu majoră și că acest fenomen este provocat de o concentrație ridicată de azot și de fosfor, două substanțe care sunt
         totuși indispensabile vieții marine.

      36      După cum a afirmat Comisia însăși, mecanismul de limitare a eutrofizării prin azot și/sau prin fosfor variază considerabil
         de la o zonă marină a Mării Baltice la alta și chiar în interiorul aceleiași zone. Prin urmare, nu există o soluție uniformă
         la problema eutrofizării pentru ansamblul Mării Baltice.

      37      Din observațiile prezentate de părți rezultă că, în general, una dintre substanțele nutritive, fie că este vorba despre fosfor,
         fie că este vorba despre azot, este prezentă într‑o cantitate mai redusă în raport cu cealaltă și că această lipsă limitează
         dezvoltarea algelor. Astfel, această substanță a fost numită „factor limitativ”. Apele dintr‑o anumită zonă pot fi sensibile
         la una dintre aceste substanțe sau chiar la ambele. În consecință, reducerea fosforului sau/și a azotului în funcție de sensibilitatea
         apelor respective permite să se limiteze producția de alge.

      38      În aceste condiții, nu trebuie adoptate aceleași măsuri pentru reducerea eutrofizării în toate zonele Mării Baltice. Directiva
         91/271 prevede în acest sens că statele membre apreciază, pe baza condițiilor locale, substanțele – fosfor și/sau azot – care
         contribuie la eutrofizare și adoptă, în funcție de această apreciere, măsurile de tratare corespunzătoare.

      39      După cum a arătat Republica Finlanda, Directiva 91/271 nu impune o reducere automată a concentrației de azot, deși evacuările
         stațiilor de epurare a apelor urbane reziduale se deversează în ape receptoare situate în zone sensibile. Caracterul sensibil
         al acestor ape receptoare, împreună cu examinarea condițiilor locale sunt aspectele care determină dacă azotul și/sau fosforul
         trebuie reduse.

      40      În consecință, nu poate fi admisă interpretarea susținută de Comisie, potrivit căreia numai împrejurarea că evacuările stațiilor
         de epurare a apelor urbane reziduale ajung într‑o zonă sensibilă permite să se considere că Directiva 91/271 impune o tratare
         terțiară a azotului. Conform articolului 5 alineatul (5) din directiva menționată, obligația de reducere a cantității de azot
         depinde de măsura în care evacuările stațiilor de epurare a apelor urbane reziduale care sunt situate în bazinele hidrografice
         ale zonelor sensibile contribuie la poluarea acestora din urmă.

      41      Întrucât determinarea factorului limitativ nu este legată exclusiv de sensibilitatea apelor receptoare, ci de asemenea de
         existența unui efect poluant al evacuărilor asupra acestora din urmă, nu se poate afirma, cum procedează în esență Comisia,
         că, având în vedere că Marea Baltică propriu‑zisă cunoaște o puternică eutrofizare din cauza azotului și a fosforului și că
         marea majoritate a apelor interioare finlandeze se deversează în această mare, trebuie să se considere că atât lacurile, cât
         și râurile, precum și apele litorale finlandeze sunt sensibile la cele două substanțe.

      42      Din aceste considerații rezultă că, spre deosebire de ceea ce susține Comisia, Directiva 91/271 nu prevede o obligație generală
         de impunere a unei tratări terțiare a azotului din evacuările fiecărei stații de epurare a apelor urbane reziduale care provin
         din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000.

      43      Întrucât Directiva 91/271 impune reducerea fosforului și/sau a azotului în funcție de condițiile locale, și anume sensibilitatea
         la unul dintre aceste elemente nutritive a apelor receptoare și existența unui efect poluant al evacuărilor asupra acestora
         din urmă, se poate proceda la o examinare în comun a stațiilor de epurare în cauză, ale căror evacuări sunt deversate în același
         bazin hidrografic.

      44      În plus, evacuările, directe sau indirecte, ale stațiilor de epurare a apelor urbane reziduale situate în același bazin hidrografic
         al unei zone sensibile sunt supuse, în temeiul articolului 5 alineatul (5) din Directiva 91/271 cerințelor aplicabile zonelor
         sensibile numai în măsura în care aceste evacuări contribuie la poluarea acestei zone. Astfel, trebuie să existe o legătură
         de cauzalitate între evacuările menționate și poluarea unor zone sensibile.

      45      În lumina acestor considerații trebuie să se examineze dacă existența unei astfel de legături a fost demonstrată de Comisie.

      46      Astfel, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii
         obligațiilor inițiată în temeiul articolului 226 CE, revine Comisiei sarcina de a stabili existența pretinsei neîndepliniri
         a obligațiilor. Comisia trebuie să prezinte Curții toate elementele necesare pentru ca aceasta să verifice existența acestei
         neîndepliniri a obligațiilor, fără a se putea întemeia pe vreo prezumție de orice natură (a se vedea printre altele Hotărârea
         din 25 mai 1982, Comisia/Țările de Jos, 96/81, Rec., p. 1791, punctul 6, și Hotărârea din 26 aprilie 2007, Comisia/Italia,
         C‑135/05, Rep., p. I‑3475 punctul 26).

      47      În plus, în cazul în care Comisia a furnizat suficiente elemente care să releve anumite fapte de pe teritoriul statului membru
         pârât, acesta este cel care trebuie să conteste pe fond și în mod detaliat datele astfel prezentate și consecințele care decurg
         din acestea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 1988, Comisia/Grecia, 272/86, Rec., p. 4875, punctul 21,
         precum și Hotărârea din 9 noiembrie 1999, Comisia/Italia, C‑365/97, Rec. p. I‑7773, punctele 84 și 86).

      48      Trebuie să se constate, după cum rezultă din dosar, că stațiile de epurare finlandeze sunt repartizate pe bazine hidrografice
         ale căror ape receptoare sunt în primul rând Golful Botnic, acesta având ca subdiviziuni două zone marine, pe de o parte,
         Golful Botnic și, pe de altă parte, Marea Botnic, în al doilea rând, Marea Baltică propriu‑zisă și, în al treilea rând, Golful
         Finlandei.

      49      În aceste condiții, trebuie să se examineze dacă s‑a demonstrat de către Comisie că evacuările de azot din stațiile de epurare
         a apelor urbane reziduale ce provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 și care sunt situate în bazinele hidrografice
         relevante ale zonelor marine menționate contribuie la eutrofizarea acestor zone.

       Cu privire la stațiile de epurare ale căror evacuări sunt deversate în Golful Botnic
      50      Unele stații de epurare dintre cele ale căror evacuări sunt deversate în Golful Botnic deversează evacuările lor direct sau
         indirect în Golful Botnic, altele deversează evacuările lor direct sau indirect în Marea Baltică. Prin urmare, este posibil
         să se examineze împreună toate stațiile de epurare în cauză, ale căror evacuări sunt deversate în același bazin hidrografic.

      –       Cu privire la stațiile de epurare ale căror evacuări sunt deversate fie direct în Golful Botnic, fie în bazinul său hidrografic

      51      Părțile consideră deopotrivă că Golful Botnic este unica zonă importantă a Mării Baltice care nu este, în general, afectată
         de eutrofizare. În plus, Comisia recunoaște că fosforul este factorul limitativ în Golful Botnic. Pe de altă parte, Republica
         Finlanda susține că, atunci când autoritatea responsabilă pentru eliberarea permiselor de mediu consideră că este necesară,
         în considerarea condițiilor locale, se impune de asemenea o reducere a azotului în stațiile de epurare a apelor reziduale
         situate la marginea Golfului Botnic.

      52      În aceste condiții, Comisia nu a demonstrat că, date fiind condițiile din Golful Botnic, Republica Finlanda trebuia să impună
         o tratare terțiară a azotului în fiecare stație de epurare a apelor urbane reziduale care provin din aglomerări cu un EL mai
         mare de 10 000 și ale căror evacuări sunt deversate în Golful Botnic.

      –       Cu privire la stațiile de epurare ale căror evacuări sunt deversate fie direct în Marea Botnic, fie în bazinul său hidrografic
      53      Părțile au un punct de vedere diferit în legătură, pe de o parte, cu existența eutrofizării, precum și cu determinarea factorului
         limitativ în Marea Botnic și, pe de altă parte, cu existența și eventualele efecte ale unui transfer de azot care provine
         din Golful Botnic și coboară până la Marea Baltică propriu‑zisă.

      Cu privire la existența eutrofizării și la determinarea factorului limitativ în Marea Botnic
      54      Conform rezultatelor studiilor anexate la dosar de Republica Finlanda, Golful Botnic, inclusiv Marea Botnic, este singura
         subregiune a Mării Baltice care nu are semne evidente de eutrofizare.

      55      Comisia își întemeiază afirmația potrivit căreia azotul ar fi un factor limitativ semnificativ al eutrofizării Mării Botnic
         pe un raport întocmit în anul 2004, la cererea sa, de Water Research Center cu privire la transpunerea Directivei 91/271 în
         Finlanda (denumit în continuare „raportul din anul 2004”).

      56      Cu toate acestea, din acest raport rezultă că în general nu se consideră că eutrofizarea reprezintă o problemă în Marea Baltică
         și, mai precis, în apele deschise ale Golfului Botnic. În plus, raportul menționat afirmă că Marea Arhipelagului este o zonă
         de tranziție, în termeni de eutrofizare, între Golful Finlandei și Golful Botnic. Calitatea apei din această zonă a fost descrisă
         în general drept satisfăcătoare.

      57      Din considerațiile de mai sus reiese că nu s‑a demonstrat de către Comisie că azotul este un factor limitativ semnificativ
         al eutrofizării în apele deschise ale Golfului Botnic.

      58      În ceea ce privește apele litorale, raportul din anul 2004 arată că acestea suferă o eutrofizare din cauza slabelor schimburi
         de apă și a concentrației ridicate de elemente nutritive din aceste ape. În plus, în raportul respectiv se susține că fosforul
         este principalul factor limitativ în apele litorale finlandeze.

      59      În această privință, trebuie să se țină cont de punctul (ii) al anexei II punctul A litera (a) al doilea paragraf la Directiva
         91/271, în temeiul căruia, în zonele litorale, evacuările ce provin de la aglomerări mici sunt în general reduse, însă în
         ceea ce privește marile aglomerări, trebuie prevăzută eliminarea fosforului și/sau a azotului, cu excepția cazului în care
         s‑a demonstrat că această eliminare nu ar avea efecte asupra nivelului de eutrofizare.

      60      Republica Finlanda susține că, în ceea ce privește stațiile de epurare a apelor reziduale situate la marginea Golfului Botnic,
         în general nu se poate considera că azotul conținut în apele reziduale produce o atingere în sensul directivei menționate,
         în special datorită fenomenului de retenție a azotului.

      61      Pe de altă parte, Republica Finlanda a afirmat, fără a fi contrazisă de Comisie prin prezentarea unor probe contrare, că numai
         0,3 % din cantitatea totală de azot deversată în fiecare an în Marea Botnic provine din ape urbane reziduale care sunt deversate
         dinspre Golful Botnic. În plus, potrivit acestui stat membru, efectul eliminării de azot în Golful Botnic asupra nivelului
         eutrofizării Mării Baltice propriu‑zise ar fi atât de nesemnificativ, încât nu ar putea să fie identificat în statistici.

      62      În aceste împrejurări, trebuie să se constate că nu s‑a demonstrat de către Comisie că, date fiind condițiile din Marea Botnic,
         Republica Finlanda trebuia să impună o tratare terțiară a azotului conținut în evacuările fiecărei stații de epurare a apelor
         urbane reziduale care provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 și care sunt deversate în Marea Botnic.

      Cu privire la existența și eventualele efecte ale unui transfer de azot ce provine din Golful Botnic și coboară până la Marea
         Baltică propriu‑zisă

      63      Comisia susține că, în orice caz, o cantitate importantă de elemente nutritive este transportată între diferitele bazine marine.
         Astfel, 62 % din cantitatea totală de azot evacuată direct sau indirect în Golful Botnic s‑ar scurge în continuare către Marea
         Botnic, care ar fi o zonă marină în care azotul constituie un factor limitativ important.

      64      Pe de o parte, este adevărat că, după cum susțin Comisia și Republica Finlanda, obligația de tratare a azotului trebuie interpretată
         într‑o perspectivă globală, luând în considerare atât sensibilitatea apelor interioare, cât și pe cea a apelor litorale receptoare.
         Totuși, trebuie să se considere că noțiunea de bazin hidrografic este limitată. În această privință, trebuie subliniat că,
         în cadrul ședinței, Comisia a admis că, spre deosebire de ceea ce rezultă din memoriul său în replică, aceasta nu afirmă că
         Golful Botnic și Marea Botnic pot fi considerate bazine hidrografice ale Mării Baltice propriu‑zise.

      65      Pe de altă parte, trebuie subliniat că Republica Finlanda nu contestă că azotul circulă între diferite zone marine, ci susține
         că din aceasta nu se poate deduce că respectivele condiții locale impun o reducere a azotului în ceea ce privește toate stațiile
         de epurare a apelor urbane reziduale ce provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 situate la marginea acestor zone
         marine.

      66      Trebuie subliniat, după cum reiese din dosarul prezentat Curții, că Marea Baltică este o mare puțin adâncă, fapt care nu favorizează
         schimburile de apă. În plus, după cum s‑a admis la punctul 77 din Hotărârea din 6 octombrie 2009, Comisia/Suedia (C‑438/07,
         nepublicată încă în Repertoriu), pronunțată în aceeași zi cu prezenta hotărâre, între Golful Botnic și Marea Botnic, schimburile
         de apă sunt limitate de obstacole naturale situate în zona de nord a arhipelagului Kvarken. Astfel, Golful Botnic și Marea
         Botnic sunt legate între ele prin bancuri de aluviuni unde apa are o adâncime maximă de 25 de metri.

      67      În aceste împrejurări, trebuie să se constate că nu s‑a demonstrat de către Comisie că nu există nicio barieră fizică ce limitează
         transferul de azot dintre bazinele marine relevante.

      68      Pe de altă parte, după cum a subliniat avocatul general la punctul 93 din concluzii, Marea Botnic este un veritabil rezervor
         pentru azot.

      69      Prin urmare, deși există un transfer de azot între Golful Botnic și Marea Baltică propriu‑zisă, Comisia nu a demonstrat că
         transferul de apă din Golful Botnic și din Marea Botnic către Marea Baltică propriu‑zisă implică transferul unei cantități
         semnificative de poluanți care conțin azot provenind din regiunile de nord ale Finlandei.

      70      În această privință, trebuie să se constate că părțile sunt de acord că aproximativ 11 % din totalitatea azotului prezent
         în Marea Botnic se deversează în Marea Baltică propriu‑zisă.

      71      Cu toate acestea, astfel cum reiese din înscrisurile din dosar și din observațiile formulate de Republica Finlanda în cadrul
         ședinței, procentajul pertinent este cel care reprezintă cantitatea de azot evacuată de stațiile de epurare a apelor urbane
         reziduale ce provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 ale căror evacuări se deversează în Golful Botnic și care este
         transportată către Marea Baltică. În schimb, fluxul total de azot nu poate să fie considerat, în speță, drept un element pertinent
         pentru a determina dacă azotul care provine de la stațiile menționate trebuie supus unei tratări terțiare.

      72      Astfel, înscrisurile din dosar permit stabilirea faptului că elementele nutritive, printre care se numără azotul, au la origine
         o multitudine de activități umane și ajung în final în mare prin intermediul, în primul rând, al emisiilor atmosferice și
         al depunerilor care rezultă din acestea, în al doilea rând, al evacuărilor unor surse punctuale situate de‑a lungul coastei
         sau care provin din bazinele lor hidrografice, transportate de fluvii și, în al treilea rând, al evacuărilor din surse difuze.

      73      În această privință, înscrisurile din dosar permit să se stabilească că, pe de o parte, o mare parte din cantitatea de azot
         prezentă în Golful Botnic provine din evacuări din surse difuze. Pe de altă parte, în cadrul acestora, agricultura este activitatea
         umană care este responsabilă pentru o mare parte din evacuările de azot.

      74      În consecință, cantitatea de azot evacuată de stațiile de epurare a apelor urbane reziduale care provin din aglomerări cu
         un EL mai mare de 10 000 nu corespunde nivelului de azot menționat de Comisie.

      75      În aceste condiții, este dificil de înțeles cărui element îi corespunde nivelul de transfer de 62 % invocat de Comisie. Un
         astfel de nivel nu poate, în orice caz, să corespundă cantității de azot conținute în evacuările stațiilor de epurare a apelor
         urbane reziduale care provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000.

      76      Potrivit observațiilor Republicii Finlanda din cadrul ședinței, rata de transfer de azot, care include exclusiv evacuările
         acestui element nutritiv ce provin de la stațiile de epurare în cauză, se ridică la aproximativ 1,2 %.

      77      În astfel de împrejurări, Comisia nu a demonstrat că transportul de azot care provine de la stații de epurare finlandeze ce
         tratează apele urbane reziduale din aglomerările cu un EL mai mare de 10 000 ale căror evacuări sunt deversate în Golful Botnic
         către Marea Baltică propriu‑zisă poate fi calificat drept semnificativ în sensul jurisprudenței potrivit căreia fluxul de
         azot provocat de apele urbane reziduale care se deversează în ape eutrofizate poate fi considerat semnificativ dacă reprezintă
         aproximativ 10 % din fluxul total de azot (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Franța, citată anterior, punctul 77).

      78      Pe de altă parte, Comisia Helcom, instituită în cadrul Convenției privind Marea Baltică, a adoptat, cu ocazia summitului ministerial
         de la Cracovia din 15 noiembrie 2007, un plan de acțiune pentru Marea Baltică (Helcom Baltic Sea Action Plan). Acest plan
         de acțiune, care a făcut obiectul dezbaterilor în cursul ședinței, prevede un plafon pentru evacuările de azot și de fosfor,
         precum și necesitatea reducerii azotului și a fosforului în diferite părți ale Mării Baltice. În consecință, pentru Golful
         Botnic și pentru Marea Botnic nu este necesară reducerea procentului de azot.

      79      Deși este adevărat de asemenea că planul de acțiune recomandă o reducere a azotului în Marea Baltică propriu‑zisă de până
         la 94 000 de tone pe an, trebuie subliniat, după cum a arătat Republica Finlanda în cadrul ședinței, că această recomandare
         nu vizează acest stat membru. În schimb, recomandarea vizează statele din zona bazinului hidrografic al Mării Baltice propriu‑zise.

      80      În aceste condiții, Comisia nu a făcut dovada, pe de o parte, că evacuările de azot care provin din apele interioare și din
         apele litorale ale Golfului Botnic contribuie la eutrofizarea Mării Botnic și, pe de altă parte, că azotul constituie principalul
         factor limitativ al eutrofizării Mării Botnic.

      81      Din considerațiile de mai sus reiese că nu s‑a demonstrat de către Comisie că respectiva cantitate de azot rezultată din stațiile
         de epurare a apelor urbane reziduale care provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 ale căror evacuări se deversează
         în Golful Botnic contribuie la eutrofizarea Mării Baltice propriu‑zise. Prin urmare, Comisia nu dovedit că Republica Finlanda
         trebuia să impună o tratare terțiară a azotului în fiecare stație de epurare a apelor urbane reziduale care provin din aglomerări
         cu un EL mai mare de 10 000 ale căror evacuări sunt deversate în Golful Botnic.

      82      În aceste condiții, trebuie să se considere că nu s‑a dovedit de către Comisie că Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile
         care îi revin în temeiul Directivei 91/271 în ceea ce privește fiecare stație de epurare a apelor urbane reziduale ce provin
         din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 ale căror evacuări se deversează în Golful Botnic.

       Cu privire la stațiile de epurare ale căror evacuări se deversează fie direct în Marea Baltică propriu‑zisă, fie în bazinul
         său hidrografic

      83      În ceea ce privește evacuările stațiilor de epurare situate în interiorul teritoriului sudic al Finlandei și care tratează
         apele urbane reziduale ce provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 aflate în bazinul hidrografic ale cărui ape sunt
         drenate către apele sensibile la azot ale Mării Baltice propriu‑zise, Republica Finlanda susține că o tratare terțiară a azotului
         nu este necesară în măsura în care fenomenul retenției naturale permite o eliminare suficientă a acestui element nutritiv.

      84      În această privință, din dosarul prezentat Curții reiese că retenția este un proces natural care are loc în lacuri și pe cursuri
         de apă, ce captează cea mai mare parte a cantității de azot evacuate și îl transformă într‑un gaz inofensiv, ceea ce corespunde
         întru totul procedeului utilizat de stațiile de epurare pentru eliminarea azotului. Retenția intervine în special în bazinele
         în care scurgerea apei încetinește, iar timpul de rezidență este în general de ani. Acest fenomen are loc astfel încât azotul
         este eliminat fie cu substanța organică din sedimentele de pe fundul bazinelor lacustre, fie prin procesul de nitrificare/denitrificare
         a microbilor, ca azot în stare gazoasă în atmosferă.

      85      Comisia nu contestă faptul că retenția este un proces chimic care se produce în apă și care diminuează concentrația azotului,
         ci susține că acest proces nu poate fi utilizat de stațiile de epurare la care se referă Directiva 91/271 ca substitut pentru
         eliminarea azotului, întrucât aceasta contrazice principiul precauției. Comisia consideră în plus că procesul de retenție
         a azotului nu permite o eliminare durabilă a acestuia și este supus unor variații sezoniere.

      86      Mai întâi, trebuie să se constate că nicio dispoziție din Directiva 91/271 nu se opune ca această retenție naturală a azotului
         să fie considerată drept o metodă de eliminare a azotului din apele urbane reziduale.

      87      În ceea ce privește argumentul invocat de Comisie, potrivit căruia procesul de retenție a azotului este prea instabil pentru
         a fi luat în considerare, trebuie subliniat că Republica Finlanda a arătat, fără a fi contrazisă de această instituție, că,
         în cadrul calculului bilanțului pe substanțe din zonele acvatice pe care se bazează analizele privind retenția, sunt luate
         în considerare procesul de eliminare și de adăugare de azot din și în apă. Prin urmare, s‑ar ține cont de denitrificare, de
         retenția azotului în sedimente, de retenția azotului în atmosferă, realizată de algele albastre, și de eliberarea de azot
         în apă din sedimente. Republica Finlanda a menționat de asemenea că anii excepționali din punct de vedere hidrologic nu sunt
         luați în calcul, întrucât sunt prezentate rezultatele medii pentru mai mulți ani.

      88      În sfârșit, trebuie amintit că, după cum s‑a arătat la punctul 44 din prezenta hotărâre, trebuie să existe o legătură de cauzalitate
         adecvată între evacuările menționate și poluarea unor zone sensibile. În consecință, deși apele Mării Baltice propriu‑zise
         suferă o eutrofizare în special din cauza azotului, atât timp cât Comisia nu a demonstrat că evacuările de azot din stațiile
         de epurare a apelor urbane reziduale care provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 care se deversează în Marea Baltică
         propriu‑zisă contribuie la eutrofizarea acestei mări, nu trebuie impusă o tratare terțiară a azotului pentru fiecare dintre
         aceste stații.

      89      Pe de altă parte, după cum a subliniat avocatul general la punctul 82 din concluzii, tabelul 2 din anexa I la Directiva 91/271
         nu impune, în cadrul tratării terțiare, o tratare completă, ci, în ceea ce privește azotul, fie o reducere care să permită
         atingerea unei norme de 15 mg/l pentru aglomerările cu un EL între 10 000 și 100 000, fie un nivel minim de reducere de 70-80 %.
         O evacuare indirectă de azot în apele sensibile la acesta nu dă naștere, prin urmare, obligației de a reduce cantitatea de
         azot decât dacă, pentru o stație de epurare, mai mult de 30 % din azotul conținut în apele urbane reziduale ajunge în aceste
         ape sensibile.

      90      Prin urmare trebuie să se determine dacă s‑a demonstrat de către Comisie că evacuările fiecărei stații de epurare a apelor
         urbane reziduale din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 care se deversează direct în Marea Baltică propriu‑zisă sau în
         bazinul său hidrografic nu sunt conforme cu aceste prevederi

      91      În primul rând, după cum arată Republica Finlanda, pe teritoriul acestui stat membru există numeroase lacuri și râuri. Republica
         Finlanda a menționat în plus, fără a fi contrazisă de Comisie, că apele dulci formează frecvent căi fluviale în cadrul cărora
         fluvii scurte unesc mai multe lacuri care se succed înainte ca apele să ajungă în apele litorale. În aceste condiții, trebuie
         să se constate că retenția azotului pare a fi favorizată de caracteristicile naturale ale teritoriului finlandez.

      92      În al doilea rând, trebuie subliniat că Republica Finlanda susține că, în cele mai multe lacuri și râuri, azotul nu are incidență
         asupra eutrofizării în măsura în care elementul nutritiv care condiționează eutrofizarea este fosforul. Trebuie să se constate
         că acest argument nu a fost respins de Comisie.

      93      În al treilea rând, Republica Finlanda a afirmat, fără a fi contrazisă de Comisie, că o stație de epurare clasică, echipată
         pentru o depoluare mecanică, biologică și chimică, elimină întotdeauna într‑o anumită măsură azotul, chiar dacă stația nu
         este echipată în mod special în acest scop. Reducerea azotului într‑o astfel de stație de epurare reprezintă în medie 30 %.

      94      Având în vedere cele de mai sus și ținând cont de datele tehnice și științifice prezentate de părți, în ceea ce privește evacuările
         stațiilor de epurare ce sunt deversate direct sau indirect în Marea Baltică propriu‑zisă, Comisia nu a demonstrat că efectele
         cumulate ale reducerii azotului în stațiile de epurare, pe de o parte, și ale retenției naturale, pe de altă parte, nu permit
         să se atingă nivelul minim de eliminare a azotului impus prin Directiva 91/271.

      95      În aceste condiții, trebuie să se considere că nu s‑a dovedit de către Comisie că Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile
         care îi revin în temeiul Directivei 91/271 în ceea ce privește evacuările fiecărei stații de epurare a apelor urbane reziduale
         ce provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 care sunt deversate direct sau indirect în Marea Baltică propriu‑zisă.

       Cu privire la evacuările stațiilor de epurare care se deversează fie direct în Golful Finlandei, fie în bazinul său hidrografic
      96      În ceea ce privește evacuările stațiilor de epurare situate în interiorul teritoriului sudic al Finlandei și care tratează
         apele urbane reziduale ce provin din aglomerări aflate în bazinul hidrografic ale cărui ape sunt drenate către apele sensibile
         la azot din Golful Finlandei, Republica Finlanda susține că o tratare terțiară a azotului nu este necesară în măsura în care
         fenomenul retenției naturale permite o eliminare suficientă a acestui element nutritiv.

      97      În această privință, trebuie subliniat că acele constări efectuate la punctele 84-94 din prezenta hotărâre privind stațiile
         de epurare ale căror evacuări sunt deversate direct sau indirect în Marea Baltică propriu‑zisă sunt aplicabile mutatis mutandis în cazul stațiilor de epurare ale căror evacuări sunt deversate direct sau indirect în Golful Finlandei.

      98      Republica Finlanda afirmă că, datorită fenomenului de retenție, azotul prezent în apa tratată de stațiile de epurare care
         sunt situate pe malul lacurilor și al râurilor nu este deversat în proporții considerabile în apele Golfului Finlandei, în
         care ar putea produce pagube. Acest stat membru a afirmat, fără a fi contrazis de Comisie, care nu a prezentat nici dovezi
         contrare în acest sens, că azotul este reținut în lacurile finlandeze în proporții cuprinse între 19 % și 82 %.

      99      Cu certitudine, planul de acțiune pentru Marea Baltică menționat la punctul 78 din prezenta hotărâre a prevăzut că statele
         părți la Convenția privind Marea Baltică trebuie să elimine 6 000 de tone de azot din Golful Finlandei. Cu toate acestea,
         pentru ansamblul Mării Baltice, cuantumul reducerii cantității de azot imputabil Republicii Finlanda nu se ridică decât la
         1 200 de tone pe an.

      100    În plus, Republica Finlanda subliniază că, din nivelul total de azot de origine umană din Finlanda, partea care provine din
         apele urbane reziduale este de aproximativ 15 %. Trebuie subliniat că această afirmație este confirmată de concluziile studiilor
         anexate la dosar, potrivit cărora agricultura este în mare măsură responsabilă de poluarea Golfului Finlandei.

      101    În aceste condiții, trebuie să se constate că nu s‑a dovedit de către Comisie că evacuările de azot din stațiile de epurare
         a apelor urbane reziduale ce provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 care sunt deversate fie direct, fie indirect
         în Golful Finlandei sau în bazinul său hidrografic contribuire în mod semnificativ la eutrofizarea Golfului Finlandei. Or,
         după cum s‑a reamintit la punctul 46 din prezenta hotărâre, în speță, Comisia ar trebui să prezinte astfel de dovezi.

      102    În consecință, nu s‑a dovedit că autoritățile naționale finlandeze trebuie să impună o tratare terțiară a azotului pentru
         stațiile de epurare a apelor urbane reziduale ce provin din aglomerări cu un EL mai mare de 10 000 ale căror evacuări sunt
         deversate fie direct în Golful Finlandei, fie în bazinul său hidrografic.

      103    Din considerațiile de mai sus rezultă că trebuie să se respingă acțiunea Comisiei.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      104    În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Republica Finlanda a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată. Conform alineatului (4)
         primul paragraf din același articol, Regatul Suediei, care a intervenit în litigiu, suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată.
      3)      Regatul Suediei suportă propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: finlandeza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 16 septembrie 1993. # Muireann Noonan împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Admisibilitate. # Cauza T-60/92.