title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 1 iulie 2008. # Compagnie maritime belge SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Abuz de poziție dominantă colectivă - Conferință maritimă de linie - Decizie de aplicare a unei amenzi în temeiul unei decizii anterioare anulate în parte de Curte - Regulamentul (CEE) nr. 2988/74 - Termen rezonabil - Dreptul la apărare - Securitate juridică - Autoritate de lucru judecat. # Cauza T-276/04.

text:
      Cauza T‑276/04
      Compagnie maritime belge SA
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Concurență – Abuz de poziție dominantă colectivă – Conferință maritimă de linie – Decizie de aplicare a unei amenzi în temeiul unei decizii anterioare anulate în parte de Curte – Regulamentul (CEE) nr. 2988/74 – Termen rezonabil – Dreptul la apărare – Securitate juridică – Autoritate de lucru judecat”
      Sumarul hotărârii
      1.      Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei – Decizie prin care se constată o încălcare și prin care se aplică
            o amendă – Anulare în parte privind impunerea amenzii
      [art. 229 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului; Regulamentul nr. 2988/74 al Consiliului și Regulamentul nr. 4056/86 al Consiliului,
            art. 11 alin. (2), art. 19 alin.(2) și art. 21]
      2.      Concurență – Procedură administrativă – Termenul de prescripție a acțiunilor – Întrerupere – Domeniu de aplicare
      [Regulamentul nr. 17 al Consiliului și Regulamentul nr. 2988/74 al Consiliului, art. 2 alin. (1) lit. (d) și alin. (2)]
      3.      Concurență – Procedură administrativă – Prescripția în domeniul amenzilor – Aplicarea exclusivă a Regulamentului nr. 2988/74
      [Regulamentul nr. 2988/74 al Consiliului, art. 2 alin. (1) și (3)]
      4.      Concurență – Amenzi – Apreciere în funcție de comportamentul individual al întreprinderii
      [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]
      5.      Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii definite în Liniile directoare adoptate de Comisie – Aplicabilitate în
            cazul încălcărilor normelor de concurență în domeniul transporturilor maritime
      [Tratatul CECA, art. 65 alin. (5); Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2) și Regulamentul nr. 4056/86 al Consiliului,
            art. 19 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]
      6.      Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe agravante sau atenuante
      [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctele 2 și 3]
      7.      Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Necesitatea de a lua în considerare cifrele de afaceri ale întreprinderilor avute
            în vedere – Inexistență
      (Regulamentul nr. 4056/86 al Consiliului)
      1.      Atunci când, în prezența unei decizii a Comisiei prin care se constată o încălcare a normelor de concurență și prin care se
         aplică o amendă, instanța comunitară, pentru motivul unui viciu de procedură și respingând în același timp motivele de fond
         referitoare la constatarea încălcării, a anulat în parte decizia respectivă în ceea ce privește amenda aplicată, Comisia poate
         adopta în mod întemeiat o nouă decizie care urmărește, pe de o parte, aplicarea unei noi amenzi în temeiul părților neanulate
         ale primei decizii și, pe de altă parte, corectarea viciilor de formă sancționate de instanță. Această nouă decizie se analizează,
         așadar, exclusiv ca o decizie de aplicare a unei amenzi, iar nu ca o decizie de constatare a încălcării și, sub sancțiunea
         nelegalității, trebuie să fie adoptată cu respectarea normelor de prescripție prevăzute de Regulamentul nr. 2988/74 privind
         termenele de prescripție a acțiunilor și a aplicării sancțiunilor conform normelor Comunității Economice Europene privind
         transporturile și concurența. În această privință, fiind vorba îndeosebi despre o încălcare săvârșită în domeniul transporturilor
         maritime, nici Regulamentul nr. 4056/86 de stabilire a regulilor detaliate de aplicare a dispozițiilor articolelor [81 CE]
         și [82 CE] transportului maritim, nici Regulamentul nr. 17 nu au exclus în mod expres adoptarea separată din punct de vedere
         formal, pe două temeiuri juridice distincte, a celor două acte distincte, și anume cel prin care se constată încălcarea [în
         cazul Regulamentului nr. 4056/86, în temeiul articolului 11 alineatul (1) din acesta] și cel prin care se aplică amenda [în
         temeiul articolului 19 alineatul (2) din același regulament].

      După epuizarea căilor de atac disponibile împotriva unei astfel de decizii jurisdicționale sau după expirarea termenelor prevăzute
         pentru aceste căi de atac, părțile neanulate ale primei decizii a Comisiei dobândesc autoritate de lucru judecat, fac parte
         definitiv din ordinea juridică comunitară și își produc toate efectele juridice. Rezultă că, în cadrul unei acțiuni în anulare
         împotriva noii decizii a Comisiei, întreprinderea sancționată nu poate repune în discuție încă o dată caracterul material
         al încălcării, întrucât acesta a fost constatat în mod definitiv de către Comisie în prima sa decizie. Pentru aceleași motive,
         această întreprindere nu poate să invoce cu succes nici pretinsa încălcare a dreptului său la apărare în procedura administrativă
         prealabilă adoptării primei decizii, nici o lipsă de motivare întemeiată pe faptul că noua decizie de aplicare a unei amenzi
         s‑a referit pur și simplu la părțile neanulate ale primei decizii care constatau încălcarea. Pe de altă parte, în cadrul competenței
         sale de fond, potrivit articolului 21 din Regulamentul nr. 4056/86, în sensul articolului 229 CE, Tribunalul poate să se refere
         în mod valabil la aceasta pentru a aprecia cuantumul amenzii aplicate.

      (a se vedea punctele 22, 23, 55, 57, 60, 62, 63, 76, 83 și 110)
      2.      În conformitate cu articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2988/74 privind termenele de prescripție a acțiunilor și
         a aplicării sancțiunilor conform normelor Comunității Economice Europene privind transporturile și concurența, întreruperea
         prescripției produce efecte față de toate întreprinderile care au participat la încălcarea în cauză. În consecință, o întreprindere
         membră a unei conferințe maritime de linie nu poate contesta întreruperea în privința sa a termenului de prescripție a unei
         încălcări la care aceasta a participat împreună cu alți membri ai respectivei conferințe pentru simplul motiv că aceasta nu
         este destinatară a comunicării privind obiecțiunile, adresată conferinței maritime de linie.

      (a se vedea punctele 30 și 31)
      3.      Prin Regulamentul nr. 2988/74 privind termenele de prescripție a acțiunilor și a aplicării sancțiunilor conform normelor Comunității
         Economice Europene privind transporturile și concurența s‑a instituit o reglementare completă care prevede în detaliu termenele
         în care Comisia are dreptul, fără a aduce atingere cerinței fundamentale a securității juridice, să aplice amenzi întreprinderilor
         care fac obiectul procedurilor de aplicare a normelor comunitare ale concurenței. În prezența acestei reglementări trebuie
         să fie înlăturată orice considerație în legătură cu obligația Comisiei de a‑și exercita autoritatea de a aplica amenzi într‑un
         termen rezonabil.

      Această concluzie nu poate fi repusă în discuție prin invocarea unei pretinse încălcări a securității juridice sau a dreptului
         la apărare. Astfel, pe de o parte, Regulamentul nr. 2988/74 ia în considerare în mod expres, în al doilea considerent, necesitatea
         de a asigura securitatea juridică, exact prin introducerea principiului termenului de prescripție. Pe de altă parte, atât
         timp cât prescripția prevăzută de acest regulament nu este împlinită, orice întreprindere sau asociere de întreprinderi care
         face obiectul unei investigații în domeniul politicii concurenței în temeiul Regulamentului nr. 17 rămâne în incertitudine
         cu privire la rezultatul acestei proceduri și la eventuala aplicare de sancțiuni sau de amenzi. Astfel, prelungirea acestei
         incertitudini este inerentă procedurilor de aplicare a Regulamentului nr. 17 și nu reprezintă, în sine, o atingere adusă dreptului
         la apărare.

      (a se vedea punctele 41 și 43)
      4.      De vreme ce o întreprindere, prin comportamentul său, a încălcat articolul 82 CE, aceasta nu poate să nu fie deloc sancționată
         pentru motivul că altor operatori economici nu le‑au fost aplicate amenzi, chiar dacă instanța comunitară nu este sesizată
         cu situația acestora din urmă.

      (a se vedea punctul 94)
      5.      Liniile directoare pentru calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și
         al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECA sunt de asemenea aplicabile prin analogie încălcărilor normelor de concurență
         în domeniul transporturilor maritime, constatate și sancționate în aplicarea Regulamentului nr. 4056/86 de stabilire a regulilor
         detaliate de aplicare a dispozițiilor articolelor [81 CE] și [82 CE] transportului maritim.

      (a se vedea punctul 109)
      6.      Comisia nu poate fi obligată, ca regulă generală, nici să rețină o urmărire a încălcării în calitate de circumstanță agravantă,
         nici să considere încetarea unei încălcări ca o circumstanță atenuantă. Într‑adevăr, aplicarea unei reduceri s‑ar adăuga la
         luarea în considerare a duratei încălcării în calculul amenzilor. În consecință, Comisia nu poate nicidecum să fie obligată,
         în cadrul competenței sale de apreciere, să acorde o reducere a amenzii pentru încetarea unei încălcări manifeste, indiferent
         dacă această încetare are loc înainte sau după intervențiile sale.

      (a se vedea punctul 120)
      7.      La stabilirea cuantumului unei amenzi pentru încălcarea normelor de concurență în domeniul transporturilor maritime, Comisia
         nu este ținută să efectueze calcularea amenzii plecând de la cuantumurile întemeiate pe cifra de afaceri a întreprinderilor
         respective.

      În această privință, este lipsit de relevanță să se invoce practica decizională anterioară a Comisiei, deoarece, pe de o parte,
         această practică nu servește ea însăși drept cadru legal al amenzilor în materie de concurență în acest domeniu, dat fiind
         că acesta este definit numai în Regulamentul nr. 4056/86 de stabilire a regulilor detaliate de aplicare a dispozițiilor articolelor
         [81 CE] și [82 CE] transportului maritim și, pe de altă parte, Comisia dispune de o largă marjă de apreciere pentru stabilirea
         cuantumului amenzilor în scopul de a orienta comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență.

      (a se vedea punctele 131-133)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a patra)
      1 iulie 2008(*)

      „Concurență – Abuz de poziție dominantă colectivă – Conferință maritimă de linie – Decizie de aplicare a unei amenzi în temeiul unei decizii anterioare anulate în parte de Curte – Regulamentul (CEE) nr. 2988/74 – Termen rezonabil – Dreptul la apărare – Securitate juridică – Autoritate de lucru judecat”
      În cauza T‑276/04,
      Compagnie maritime belge SA, cu sediul în Anvers (Belgia), reprezentată de D. Waelbroeck, avocat,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată inițial de domnii É. Gippini Fournier, P. Hellström și F. Amato și ulterior de domnul Gippini Fournier, în calitate
         de agenți,

      pârâtă,
      având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei 2005/480/CE a Comisiei din 30 aprilie 2004 referitoare la o procedură în temeiul
         articolului 82 CE (cauzele COMP/D/32.448 și 32.450) (rezumat în JO 2005, L 171, p. 28) și prin care se impune o amendă reclamantei
         pentru pretinsele abuzuri de poziție dominantă colectivă săvârșite de conferința Cewal și, în subsidiar, reducerea amenzii
         respective,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a patra),
      compus din domnul O. Czúcz, președinte, domnul J. D. Cooke (raportor) și doamna I. Labucka, judecători,
      grefier: doamna K. Pocheć, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 20 noiembrie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        Prin Decizia 93/82/CEE din 23 decembrie 1992 referitoare la o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CEE (IV/32.448
         și IV/32.450: Cewal, Cowac, Ukwal) și a articolului 86 din Tratatul CEE (IV/32.448 și IV/32.450: Cewal) (JO 1993, L 34, p. 20),
         Comisia a obligat câteva întreprinderi membre ale conferinței maritime de linie Associated Central West Africa Lines (denumită
         în continuare „Cewal”) la plata de amenzi pentru abuz de poziție dominantă colectivă. În acest temei, reclamantei, Compagnie
         maritime belge SA, i‑a fost aplicată o amendă în valoare de 9,6 milioane ECU.

      2        Dispozitivul Deciziei 93/82 are următorul cuprins:

      „Articolul 1
      […]
      Articolul 2
      În vederea obținerii eliminării principalului concurent independent din traficul în cauză, întreprinderile membre ale conferinței
         maritime de linie Cewal au abuzat de poziția lor dominantă colectivă în modul următor:

      –        participând la punerea în aplicare a acordului de cooperare cu Ogefrem și solicitând în mod repetat prin diverse demersuri
         respectarea strictă a acestuia;

      –        modificând tarifele sale de navlosire prin derogare de la tarifele în vigoare în scopul de a obține tarife identice sau inferioare
         celor ale principalului concurent independent pentru navele care plecau la aceeași dată sau la date învecinate (practică numită
         «a fighting ships/a navelor de luptă»)

               și
      –        stabilind înțelegeri de loialitate impuse 100 % (inclusiv asupra mărfurilor vândute franco la bord), care depășesc dispozițiile
         articolului 5 [alineatul] (2) din Regulamentul (CEE) nr. 4056/86, cu utilizarea specifică descrisă în prezenta decizie a unor
         «liste negre» ale încărcătorilor neloiali.

      Articolul 3
      […]
      Întreprinderile membre ale conferinței maritime de linie Cewal sunt de asemenea ținute să pună capăt încălcărilor constatate
         ale articolului 2.

      Articolul 4
      […]
      Articolul 5
      Se recomandă întreprinderilor membre ale conferinței maritime de linie Cewal să asigure conformitatea condițiilor contractelor
         lor de loialitate cu articolul 5 [alineatul] (2) din Regulamentul (CEE) nr. 4056/86.

      Articolul 6
      Din cauza încălcărilor constatate ale articolului 2, întreprinderilor membre ale conferinței maritime de linie Cewal le sunt
         aplicate amenzi, cu excepția companiilor maritime: Compania maritimă zaireză (CMZ), Angonave, Portline și Scandinavian West
         Africa Lines (Swal).

      Aceste amenzi sunt următoarele:
      –        Compagnie maritime belge: 9,6 milioane (nouă milioane șase sute de mii) ECU;
      –        Dafra Line: 200 000 (două sute de mii) ECU;
      –        Nedlloyd Lijnen BV: 100 000 (o sută de mii) ECU;
      –        Deutsche Afrika Linien‑Woermann Linie: 200 000 (două sute de mii) ECU.
      Articolul 7
      Amenzile aplicate la articolul 6 trebuie să fie plătite într‑un termen de trei luni începând de la data notificării prezentei
         decizii […]

      […]
      Articolul 8
      Conferințele maritime de linie Cewal, Cowac și Ukwal și întreprinderile membre ale acestora, a căror listă este cuprinsă în
         anexa I, sunt destinatarele prezentei decizii.”

      3        Reclamanta este o societate holding a grupului Compagnie maritime belge (CMB) care desfășoară activități, printre altele,
         în sectorul armamentului, al administrării și al exploatării operațiunilor de trafic maritim. La momentul faptelor în cauză
         în Decizia 93/82, reclamanta era membră a Cewal, care reunea companiile maritime ce asigurau un serviciu de transport regulat
         între porturile din Zair (devenit Republica Congo) și Angola, pe de o parte, și cele ale Mării Nordului, pe de altă parte,
         cu excepția Regatului Unit. Secretariatul Cewal era situat la Anvers (Belgia).

      4        Reclamanta, precum și Dafra‑Lines A/S au introdus la Tribunal acțiuni în anulare împotriva Deciziei 93/82. Aceste acțiuni
         au fost respinse în ceea ce privește constatarea încălcărilor (Hotărârea din 8 octombrie 1996, Compagnie maritime belge transports
         și alții/Comisia, T‑24/93‑T‑26/93 și T‑28/93, Rec., p. II‑1201, denumită în continuare „Hotărârea CMB a Tribunalului”). Totuși,
         Tribunalul a redus cuantumul amenzilor aplicate. În ceea ce privește reclamanta, amenda a fost redusă de la 9,6 la 8,64 milioane
         ECU.

      5        Reclamanta și Dafra‑Lines au declarat recurs împotriva hotărârii Tribunalului. Prin Hotărârea din 16 martie 2000, Compagnie
         maritime belge transports și alții/Comisia (C‑395/96 P și C‑396/96 P, Rec., p. I‑1365, denumită în continuare „Hotărârea CMB
         a Curții”), Curtea a respins toate motivele recursului referitoare la constatarea încălcărilor din Decizia 93/82. Totuși,
         aceasta a hotărât la punctele 142-147 din hotărâre că Tribunalul a comis o eroare de drept prin aplicarea de amenzi diferitelor
         membre ale Cewal în funcție de gradul lor de participare la încălcări, deși numai Cewal a fost destinatară în mod direct a
         comunicării privind obiecțiunile (membrele Cewal primind numai copie pentru comentarii) și, prin urmare, debitor potențial
         al amenzii. În consecință, Curtea, pronunțând hotărârea definitivă privind litigiul, a anulat articolele 6 și 7 ale Deciziei
         93/82 referitoare la amenzile aplicate membrilor Cewal.

      6        Ca urmare a Hotărârii CMB a Curții, Comisia a restituit reclamantei suma amenzii plătite.

      7        La 15 aprilie 2003, Comisia a notificat reclamantei o nouă comunicare privind obiecțiunile (denumită în continuare „CO 2003”)
         prin care a informat‑o cu privire la intenția de a adopta o nouă decizie referitoare la aplicarea unei amenzi pentru încălcările
         articolului 82 CE prevăzute la articolul 2 din Decizia 93/82, în măsura în care aprecierile Comisiei referitoare la încălcări
         și la întreprinderile care au participat la acestea nu au fost anulate în cadrul acțiunilor succesive îndreptate împotriva
         acesteia din urmă.

      8        Prin Decizia 2005/480/CE din 30 aprilie 2004 referitoare la o procedură în temeiul articolului 82 CE (cauzele COMP/D/32.448
         și 32.450 – Compagnie maritime belge) (rezumat în JO 2005, L 171, p. 28, denumită în continuare „decizia contestată”), Comisia
         a aplicat reclamantei o amendă de 3,4 milioane de euro pentru încălcările articolului 82 CE constatate prin Decizia 93/82,
         și anume în considerentele 20‑27 în ceea ce privește acordul cu Office zaïrois de gestion du fret maritime (denumit în continuare
         „Ogefrem”), în considerentele 28 și 29 în ceea ce privește listele negre și contractele de loialitate, în considerentul 32
         în ceea ce privește navele de luptă și la articolele 2‑5 din dispozitivul deciziei menționate.

       Procedura și concluziile părților
      9        Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 8 iulie 2004, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

      10      Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a patra) a decis deschiderea procedurii orale. În cadrul măsurilor
         de organizare a procedurii, acesta a adresat întrebări în scris părților. Părțile au răspuns la aceste întrebări în termenele
         stabilite.

      11      Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 20
         noiembrie 2007.

      12      Reclamanta solicită Tribunalului:

      –        anularea deciziei contestate;
      –        în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii;
      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      13      Comisia solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
      14      În susținerea acțiunii, reclamanta invocă opt motive. Primele patru motive urmăresc, în principal, anularea deciziei contestate
         și se întemeiază în primul rând pe încălcarea principiului termenului rezonabil și a normelor privind prescripția, în al doilea
         rând pe o încălcare a dreptului la apărare, în al treilea rând pe faptul că în Hotărârea CMB a Curții aceasta nu a „constatat
         în mod irevocabil” abuzurile, și, în al patrulea rând, pe o „motivare insuficientă și o lipsă de justificare” a deciziei contestate.
         Tribunalul va examina succesiv primul, al treilea, al doilea și al patrulea motiv.

      15      Celelalte patru motive urmăresc, în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii și sunt întemeiate pe caracterul discriminatoriu
         al amenzii (al cincilea motiv), pe caracterul disproporționat al acesteia (al șaselea motiv), pe faptul că amenda a fost aplicată
         cu încălcarea practicii obișnuite a Comisiei (al șaptelea motiv) și, în sfârșit, pe un abuz de putere (al optulea motiv).

       Cu privire la concluziile care urmăresc anularea deciziei contestate
       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea principiului termenului rezonabil și a normelor privind prescripția
      –       Argumentele părților
      16      Reclamanta dezvoltă prezentul motiv în două aspecte. Pe de o parte, Comisia ar fi adoptat decizia contestată în afara oricărui
         termen rezonabil. Pe de altă parte, aceasta ar fi încălcat dispozițiile Regulamentului (CEE) nr. 2988/74 al Consiliului din
         26 noiembrie 1974 privind termenele de prescripție a acțiunilor și a aplicării sancțiunilor conform normelor Comunității Economice
         Europene privind transporturile și concurența (JO L 319, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 78).

      17      În ceea ce privește primul aspect, reclamanta susține că decizia contestată a fost adoptată cu întârziere, și anume cu mai
         mult de 4 ani după Hotărârea CMB a Curții. Această întârziere a Comisiei, total neexplicată, nu ar putea fi justificată în
         raport cu articolul 6 alineatul (1) din Convenția europeană a drepturilor omului (CEDO) și cu articolul 47 din Carta drepturilor
         fundamentale a Uniunii Europene proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO 2000, C 364, p. 1), cu jurisprudența comunitară
         și cu cea a Curții Europene a Drepturilor Omului, în special din punctul de vedere al cuantumului ridicat al amenzii, al lipsei
         complexității deciziei contestate (Comisia neexaminând încălcările în cauză în Decizia 93/82) și al faptului că întârzierea
         nu ar fi imputabilă reclamantei. În plus, atât principiul securității juridice, cât și principiul protecției încrederii legitime
         s‑ar opune posibilității Comisiei de a întârzia la nesfârșit exercitarea atribuțiilor sale. În aceste condiții, reducerea
         cuantumului amenzii efectuată de către Comisie pentru a ține cont de durata procedurii nu ar fi suficientă. Pe lângă aceasta,
         Comisia ar fi săvârșit o încălcare a dreptului la apărare al reclamantei prin faptul că nici Cewal, nici reclamanta nu mai
         sunt active în domeniul respectiv și, prin urmare, nu ar fi în măsură să se apere în mod eficient din cauza dificultății de
         a regăsi anumite documente sau de a intervieva vechi angajați.

      18      În ceea ce privește al doilea aspect, reclamanta susține că decizia contestată a fost adoptată cu încălcarea Regulamentului
         nr. 2988/74. Într‑adevăr, termenul de prescripție de 5 ani de la încetarea încălcărilor prevăzute în regulamentul menționat
         nu ar putea fi suspendat sau întrerupt decât în condițiile care sunt strict enumerate în acesta. De altfel, întreruperea prescripției,
         care constituie o excepție de la principiul prescripției de 5 ani, ar trebui interpretată în mod restrictiv (Hotărârea Tribunalului
         din 19 martie 2003, CMA CGM și alții/Comisia, T‑213/00, Rec., p. II‑913, punctul 484, și Hotărârea Curții din 24 iunie 2004,
         Handlbauer, C‑278/02, Rec., p. I‑6171, punctul 40).

      19      Or, comunicarea privind obiecțiunile din 28 mai 1990, în urma căreia a fost adoptată Decizia 93/82 (denumită în continuare
         „CO 1990”), fiind adresată Cewal, iar nu reclamantei, care nu ar fi primit o copie de pe aceasta decât pentru comentarii în
         calitatea sa de membră a Cewal (și nu în calitate de destinatară potențială a deciziei de aplicare a amenzii), CO 1990 nu
         ar fi întrerupt prescripția cu privire la reclamantă, care nu este o întreprindere „identificată” ca „participantă la încălcare”
         în sensul articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/74. Același lucru s‑ar aplica mutatis mutandis în ceea ce privește actele subsecvente CO 1990, precum cererile de informații trimise reclamantei, iar nu Cewal. În același
         mod, Decizia 93/82, deși adresată reclamantei și anulată în partea referitoare la amendă, nu ar fi opozabilă reclamantei cu
         privire la prescripție, deoarece amenda ar fi singura chestiune pertinentă în materie de prescripție.

      20      În orice caz, potrivit reclamantei, Regulamentul nr. 2988/74 ar trebui să fie citit în lumina principiilor superioare ale
         dreptului comunitar, care primează față de dreptul derivat, precum principiul securității juridice, principiul respectării
         dreptului la apărare sau principiul termenului rezonabil (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia,
         C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 29), care ar fi incompatibile cu lunga inacțiune a Comisiei observată anterior redeschiderii
         procedurii. În această privință, Hotărârea CMA CGM și alții/Comisia, citată anterior, nu ar putea fi invocată. În timpul ședinței,
         reclamanta a susținut, în plus, că soluția reținută în hotărârea respectivă nu își găsește aplicarea în speță pentru motivul
         că decizia contestată a fost adoptată după o hotărâre a Curții și că în acest interval Comisia nu a procedat la nicio examinare,
         deoarece aceasta a făcut numai trimitere în decizia contestată la abuzurile constatate în mod definitiv în Decizia 93/82.

      21      Comisia consideră că primul motiv este neîntemeiat. Aceasta susține, în esență, că decizia contestată a fost adoptată cu respectarea
         normelor privind prescripția din Regulamentul nr. 2988/74. În memoriul în apărare și în răspunsul său la întrebările scrise
         ale Tribunalului, Comisia invocă Hotărârea CMA CGM și alții/Comisia, citată anterior (punctele 321-324), și susține că, în
         lipsa prescripției în sensul Regulamentului nr. 2988/74, orice aplicare a principiului termenului rezonabil trebuie să fie
         înlăturată. Totuși, presupunând că acest principiu este aplicabil și presupunând în plus că nu a fost respectat un termen
         rezonabil, Comisia susține că o astfel de situație nu ar justifica anularea deciziei contestate în măsura în care reclamanta
         nu face dovada că a existat o încălcare a drepturilor sale la apărare. Diminuarea cuantumului amenzii aplicate de aceasta
         nu ar repune în discuție acest punct de vedere.

      –       Aprecierea Tribunalului
      22      Cu titlu introductiv, trebuie să se constate că decizia contestată, prin care se urmărește exclusiv, pe de o parte, să se
         aplice reclamantei, pe baza încălcărilor strict identice cu cele care au fost constatate în Decizia 93/82, o nouă amendă într‑un
         cuantum redus în raport cu amenda inițială anulată prin Hotărârea CMB a Curții și, pe de altă parte, să se corecteze viciile
         de formă sancționate în hotărârea respectivă (considerentele 1, 17, 41, 61 și 108 din decizia contestată), este analizată
         exclusiv ca o decizie de aplicare a unei amenzi, în sensul articolului 19 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 4056/86
         al Consiliului din 22 decembrie 1986 de stabilire a regulilor detaliate de aplicare a dispozițiilor articolelor [81 CE] și
         [82 CE] din tratat transportului maritim (JO L 378, p. 4, Ediție specială, 07/vol. 2, p. 3) și nu ca o decizie de constatare
         a încălcărilor în sensul articolului 11 alineatul (2) din același regulament. Într‑adevăr, abuzurile au fost constatate în
         mod definitiv de către Comisie în părțile neanulate ale Deciziei 93/82 (a se vedea punctul 8 de mai sus și punctele 55-60
         de mai jos).

      23      Din dispozițiile Regulamentului nr. 2988/74 rezultă că, în măsura în care Comisia aplică o amendă, decizia contestată trebuie
         să fi fost adoptată, sub sancțiunea nelegalității, cu respectarea normelor privind prescripția, care sunt prevăzute în acest
         regulament. Prin urmare, trebuie să se înceapă examinarea primului motiv în cel de‑al doilea aspect al său și să se determine
         dacă termenul de prescripție era împlinit în conformitate cu regulamentul respectiv la data adoptării deciziei contestate,
         și anume la 30 aprilie 2004.

      24      Articolul 1 din Regulamentul nr. 2988/74 prevede la alineatul (2) litera (b) un termen de prescripție de 5 ani pentru aplicarea
         de amenzi sau de sancțiuni pentru încălcări, precum cele în discuție. Pentru încălcările continue, precum în speță, acest
         termen curge începând de la încetarea încălcărilor [articolul 1 alineatul (2)].

      25      În temeiul articolului 2 din Regulamentul nr. 2988/74, prescripția acțiunilor este întreruptă de orice act al Comisiei în
         scopul cercetării sau urmăririi încălcării. Un astfel de act poate să constea printre altele, în trimiterea de solicitări
         de informații scrise din partea Comisiei [articolul 2 alineatul (1) litera (a)] sau a unei comunicări privind obiecțiunile
         [articolul 2 alineatul (1) litera (d)], o astfel de întrerupere producând efecte față de toate întreprinderile sau asocierile
         de întreprinderi participante la încălcare [articolul 2 alineatul (2)].

      26      În temeiul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/74, termenul de prescripție începe să curgă din nou pe timp
         de 5 ani începând de la fiecare întrerupere în limita unei perioade egale cu dublul termenului de prescripție, și anume 10
         ani în ceea ce privește încălcările în cauză.

      27      În plus, termenul de prescripție este prorogat cu perioada în care prescripția este suspendată în conformitate cu articolul
         3 din Regulamentul nr. 2988/74, și anume atât timp cât decizia Comisiei face obiectul unei acțiuni în curs de soluționare
         la Curte (Hotărârea Curții din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P,
         C‑247/99 P, C‑250/99 P‑C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, denumită în continuare „Hotărârea PVC II a Curții”, punctele
         144‑147, Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, numită „PVC II”, T‑305/94‑T‑307/94,
         T‑313/94‑T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, denumită în continuare „Hotărârea
         PVC II a Tribunalului”, punctele 1098 și 1101).

      28      Este necesar să se examineze, pe de o parte, dacă termenul de prescripție de 5 ani a fost respectat și, pe de altă parte,
         dacă prescripția a fost întreruptă și, în caz afirmativ, dacă și Comisia a respectat termenul de prescripție de 10 ani.

      29      Este necesar să se amintească faptul că, potrivit Deciziei 93/82 și, după caz, potrivit constatărilor Tribunalului din Hotărârea
         CMB (punctele 241 și 242), acordul cu Ogefrem a fost în vigoare până la sfârșitul lui septembrie 1989 și înțelegerile de loialitate
         au fost în vigoare până la sfârșitul lui noiembrie 1989. În sfârșit, practica navelor de luptă s‑a terminat la sfârșitul lui
         noiembrie 1989. De aici rezultă că termenul de prescripție a început să curgă, cel mai devreme, la sfârșitul lunii septembrie
         1989.

      30      În ceea ce privește, în primul rând, termenul de prescripție de 5 ani, acesta a fost întrerupt inițial, în conformitate cu
         articolul 2 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 2988/74, prin notificarea către Cewal a CO 1990.

      31      Reclamanta contestă această realitate pentru motivul că ea nu a fost destinatară a CO 1990 adresată Cewal. Or, Tribunalul
         consideră că un astfel de argument nu poate fi acceptat. Într‑adevăr, conform modului de redactare al articolului 2 alineatul
         (2) din Regulamentul nr. 2988/74, întreruperea prescripției produce efecte față de toate întreprinderile care au participat
         la încălcarea în cauză. În această privință este incontestabil că reclamanta a participat la încălcări, chiar dacă aceasta
         nu a fost „identificată”, precum cea din CO 1990 (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos
         Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 47).

      32      În plus, este necesar să se amintească faptul că solicitările de informații scrise, acte independente de comunicarea privind
         obiecțiunile, întrerup prescripția cu condiția să fie necesare la examinarea sau investigarea încălcării (Hotărârea CMA CGM
         și alții/Comisia, citată anterior, punctul 487). În această privință, prezintă puțină importanță că solicitările respective
         sunt ulterioare CO 1990. Trebuie să se considere prima facie că solicitările de informații în cauză erau necesare examinării sau investigării încălcării. De altfel, reclamanta nu a contestat
         în speță nicidecum faptul că solicitările de informații în cauză au fost necesare. Prin urmare, respectivele solicitări de
         informații au întrerupt și ele prescripția.

      33      În ceea ce privește Decizia 93/82, care nu a fost anulată în partea prin care se stabilește participarea reclamantei, în sensul
         articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/74, la încălcările articolului 82 CE, aceasta continuă să producă efecte
         depline în special în ceea ce privește întreruperea prescripției față de reclamantă.

      34      Termenul de prescripție de 5 ani a fost ulterior suspendat, în conformitate cu articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/74, pe
         timpul procedurii referitoare la acțiunea îndreptată împotriva Deciziei 93/82, atât în fața Tribunalului, cât și a Curții
         (din 19 martie 1993 până la 16 martie 2000, fără a fi necesară pronunțarea asupra perioadei cuprinse între pronunțarea Hotărârii
         CMB a Tribunalului și sesizarea Curții).

      35      După pronunțarea Hotărârii CMB a Curții, perioada cea mai lungă pentru calcularea termenului de prescripție este cea care
         s‑a întins până la notificarea CO 2003 către reclamantă (15 aprilie 2003). Această perioadă cu o durată de aproximativ 37
         de săptămâni este mai mică de 5 ani. Întrucât nicio perioadă de mai mult de 5 ani nu s‑a scurs de la încetarea abuzurilor
         după o întrerupere a prescripției, trebuie să se constate că termenul de prescripție de 5 ani a fost respectat.

      36      În ceea ce privește, apoi, termenul de prescripție de 10 ani, trebuie să se constate că acesta curge încă în speță, deoarece
         CO 1990 a întrerupt prescripția. Or, în cursul perioadei de aproximativ 14 ani și jumătate care s‑a scurs între încetarea
         abuzurilor intervenită între sfârșitul lui septembrie 1989 și decembrie 1989 și notificarea către reclamantă a deciziei contestate
         (30 aprilie 2004), termenul de prescripție de 10 ani a fost suspendat pe timpul procedurii referitoare la acțiunea îndreptată
         împotriva Deciziei 93/82, și anume pe timp de aproximativ 7 ani.

      37      Rezultă de aici că, întrucât perioada, în afara suspendării, dintre încetarea abuzurilor constatate și adoptarea deciziei
         contestate nu depășește 7 ani, termenul de prescripție de 10 ani în sensul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/74
         a fost de asemenea respectat.

      38      Prin urmare, decizia contestată a fost adoptată cu respectarea Regulamentului nr. 2988/74.

      39      Așadar, acum este necesar să se examineze aplicabilitatea principiului termenului rezonabil în prezenta cauză. Un astfel de
         principiu, reluat, în calitate de parte componentă a principiului bunei administrări, în articolul 41 alineatul (1) din Carta
         drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, se impune în orice procedură administrativă comunitară (Hotărârea Tribunalului
         din 13 ianuarie 2004, JCB Service/Comisia, T‑67/01, Rec., p. II‑49, punctul 36).

      40      Părțile nu sunt de acord cu privire la problema de a se stabili dacă principiul termenului rezonabil se aplică în speță (a
         se vedea punctele 20 și 21 de mai sus).

      41      În Hotărârea CMA CGM și alții/Comisia, citată anterior (punctul 324), Tribunalul a hotărât că prin Regulamentul nr. 2988/74
         s‑a instituit o reglementare completă care prevede în detaliu termenele în care Comisia are dreptul, fără a aduce atingere
         cerinței fundamentale a securității juridice, să aplice amenzi întreprinderilor care fac obiectul procedurilor de aplicare
         a normelor comunitare ale concurenței. În prezența acestei reglementări trebuie să fie înlăturată orice considerație în legătură
         cu obligația Comisiei de a‑și exercita autoritatea de a aplica amenzi într‑un termen rezonabil. Curtea a confirmat implicit
         în recurs (Ordonanța Curții din 28 octombrie 2004, Comisia/CMA CGM și alții, C‑236/03 P, punctul 35) aprecierea sus‑menționată
         efectuată de Tribunal.

      42      Trebuie să se considere că soluția reținută în Hotărârea CMA CGM și alții/Comisia, citată anterior, astfel cum a fost confirmată
         prin respectiva ordonanță a Curții, poate fi transpusă perfect în prezenta cauză. Într‑adevăr, în cauza CMA CGM și alții/Comisia,
         citată anterior, reclamanții s‑au limitat să invoce încălcarea principiului termenului rezonabil nu în scopul obținerii anulării
         deciziei atacate, ci în sprijinul motivului lor care viza anularea amenzilor care le‑au fost aplicate sau reducerea cuantumului
         acestora. Or, întrucât decizia contestată este o decizie de aplicare a unei amenzi în sensul articolului 19 alineatul (2)
         din Regulamentul nr. 4056/86 (a se vedea punctul 22 de mai sus), prezentul motiv care vizează anularea acesteia urmărește
         în realitate anularea amenzii aplicate prin aceasta. În plus, Comisia a adoptat decizia contestată cu respectarea termenelor
         de prescripție prevăzute prin Regulamentul nr. 2988/74. În aceste condiții, nu există niciun motiv de îndepărtare de soluția
         reținută de Tribunal în Hotărârea CMA CGM și alții/Comisia, citată anterior.

      43      În ceea ce privește argumentele, de altfel aproape deloc abordate de către reclamantă (a se vedea punctul 20 de mai sus),
         care urmăresc înlăturarea aplicării în prezenta cauză a soluției reținute în Hotărârea CMA CGM și alții/Comisia, citată anterior,
         trebuie să se constate că acestea nu rezistă la analiză. În ceea ce privește referirea la principiul securității juridice,
         trebuie să se amintească faptul că Regulamentul nr. 2988/74 ia în considerare în mod expres, în al doilea considerent, necesitatea
         de a asigura securitatea juridică, exact prin introducerea principiului termenului de prescripție (Hotărârea CMA CGM și alții/Comisia,
         citată anterior, punctul 322). Referitor la principiul respectării dreptului la apărare, trebuie să se amintească faptul că
         atât timp cât prescripția prevăzută în Regulamentul nr. 2988/74 nu este împlinită, orice întreprindere sau asociere de întreprinderi
         care face obiectul unei investigații în domeniul concurenței în temeiul Regulamentului nr. 17 al Consiliului din 6 februarie
         1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] din tratat (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială,
         08/vol. 1, p. 3), rămâne în incertitudine cu privire la rezultatul acestei proceduri și la eventuala aplicare de sancțiuni
         sau de amenzi. Astfel, prelungirea acestei incertitudini este inerentă procedurilor de aplicare a Regulamentului nr. 17 și
         nu reprezintă, în sine, o atingere adusă dreptului la apărare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 16 decembrie
         2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied și Technische Unie/Comisia, T‑5/00
         și T‑6/00, Rec., p. II‑5761, punctul 91, aplicabilă prin analogie investigațiilor efectuate în temeiul Regulamentului nr. 4056/86
         și neanulată de către Curte cu privire la această problemă).

      44      În ceea ce privește argumentul reclamantei prezentat în timpul ședinței și reluat la sfârșitul punctului 20 de mai sus, trebuie
         să se constate că nicio normă din Regulamentul nr. 2988/74 nu susține un astfel de argument, care trebuie, prin urmare, să
         fie respins.

      45      În plus, în ceea ce privește aplicarea normelor de concurență, depășirea termenului rezonabil nu poate constitui un motiv
         de anulare decât în cazul unei decizii prin care se constată încălcări, de vreme ce s‑a stabilit că încălcarea acestui principiu
         a adus atingere drepturilor la apărare ale întreprinderilor avute în vedere. În afara acestei ipoteze specifice, nerespectarea
         obligației de a hotărî într‑un termen rezonabil este lipsită de incidență asupra validității procedurii administrative (Hotărârea
         Tribunalului Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektronisch Gebied și Technische Unie/Comisia, citată
         anterior, punctul 74 și jurisprudența citată).

      46      Pe de altă parte, decizia luată în echitate de către Comisie, potrivit unei practici de acum constante și acceptate de instanța
         comunitară, de a reduce cuantumul amenzii în considerarea duratei lungi a procedurii, ține de competența de apreciere a acesteia
         în domeniul stabilirii amenzilor și nu este de natură a infirma neaplicarea în speță a principiului termenului rezonabil (a
         se vedea în acest sens Hotărârea CMA CGM și alții/Comisia, citată anterior, punctul 325).

      47      Rezultă din cele de mai sus că, în pofida întârzierii Comisiei în adoptarea deciziei contestate, întrucât termenele de prescripție
         în sensul Regulamentului nr. 2988/74 au fost respectate, principiul termenului rezonabil nu își poate găsi aplicarea.

      48      Fără a fi necesar să se examineze în cadrul prezentului motiv critica reclamantei întemeiată pe pretinsă încălcare a dreptului
         său la apărare, cuprinsă la punctul 17 de mai sus, care va fi examinată în cadrul celui de al treilea motiv (a se vedea punctul
         78 de mai jos), primul motiv trebuie să fie, așadar, respins ca nefondat.

       Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe lipsa constatării irevocabile a abuzurilor în Hotărârea CMB a Curții
      –       Argumentele părților
      49      Reclamanta reproșează Comisiei, în esență, că nu a reexaminat în decizia contestată materialitatea încălcărilor stabilite
         în Decizia 93/82 pentru motivul că acestea nu „ar mai fi susceptibile să fie supuse căilor de atac” (considerentul 48 al deciziei
         contestate). Astfel, ar fi de neconceput să nu poată fi contestate înseși temeiurile deciziei contestate.

      50      În primul rând, hotărârile invocate de către Comisie în decizia contestată în ceea ce privește autoritatea de lucru judecat
         a Hotărârii CMB a Curții și a Hotărârii CMB a Tribunalului ar fi invocate greșit. Într‑adevăr, pentru a avea autoritate de
         lucru judecat, o hotărâre a Curții trebuie să privească, potrivit reclamantei, aceleași părți, aceleași motive și, mai ales,
         același act (Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 1996, Altmann și alții/Comisia, T‑177/94 și T‑377/94, Rec., p. II‑2041,
         punctele 50‑52). Or, în speță actul atacat ar fi distinct de Decizia 93/82. În plus, „multiple motive” nu ar fi fost invocate
         în cadrul procedurii referitoare la acțiunea îndreptată împotriva Deciziei 93/82. În sfârșit, adoptarea disociată a deciziei
         contestate, pe baza Deciziei 93/82 care a fost adoptată cu 12 ani în urmă, nu poate fi admisă.

      51      În al doilea rând, întrucât dreptul concurenței ține „în mod fundamental de dreptul penal” și „drepturile fundamentale aplicabile
         dreptului penal […] aplicându‑se procedurilor care au drept consecință amenzi în dreptul concurenței” (Hotărârea Curții din
         8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctul 150, în acord cu jurisprudența Curții Europene a Drepturilor
         Omului), ar rezulta din „principiile generale aplicabile”, precum și, în special, din articolul 49 din Carta drepturilor fundamentale
         a Uniunii Europene și din articolul 15 din Pactul Națiunilor Unite cu privire la drepturile civile și politice că trebuie
         să își găsească aplicarea legea cea mai favorabilă. Conform adagiului tempus regit actum, legalitatea actului atacat ar trebui să fie, așadar, apreciată în funcție de elementele de fapt și de drept existente la data
         la care actul a fost adoptat. Or, dreptul aplicabil ar fi evoluat în mod fundamental în sens favorabil reclamantei după adoptarea
         Deciziei 93/82. Potrivit reclamantei, principiul securității juridice invocat de Comisie nu putea să se opună luării în considerare
         de către aceasta a respectivei evoluții. Dimpotrivă, aceasta ar fi avut obligația de a lua în considerare evoluția respectivă,
         în temeiul principiului nulla poena sine lege, „legat în mod fundamental de principiul securității juridice”, precum și în temeiul articolului 7 din Convenția europeană
         a drepturilor omului și al articolului 49 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

      52      În al treilea rând, numeroase fapte ulterioare Deciziei 93/82 ar stabili caracterul eronat al acuzațiilor inițiale și nu ar
         putea fi ignorate de către Comisie.

      53      În al patrulea rând, caracterul imprecis al obiecțiunilor inițiale ar fi împiedicat‑o pe reclamantă să le conteste.

      54      Comisia apreciază că niciun argument adus în sprijinul prezentului motiv nu este întemeiat. Aceste argumente ar echivala,
         prin încălcarea principiilor autorității de lucru judecat și securității juridice, cu repunerea în discuție a soluției reținute
         în Hotărârea CMB a Curții și în Hotărârea CMB a Tribunalului, precum și a validității părților neanulate ale Deciziei 93/82
         și în special a celei care constată abuzul în cauză. Aceasta contestă apoi natura penală a dreptului comunitar al concurenței
         și evoluția pretins favorabilă a acestuia pentru reclamantă.

      –       Aprecierea Tribunalului
      55      Este necesar să se amintească de la început că Curtea a recunoscut importanța fundamentală a principiului respectării autorității
         de lucru judecat definitiv atât în ordinea juridică comunitară, cât și în ordinile juridice naționale. Într‑adevăr, pentru
         a garanta atât stabilitatea dreptului și a relațiilor juridice, cât și o bună administrare a justiției, este important ca
         deciziile jurisdicționale devenite definitive după epuizarea căilor de atac disponibile sau după expirarea termenelor prevăzute
         pentru aceste căi de atac să nu mai poată fi repuse în discuție (Hotărârea Curții din 30 septembrie 2003, Köbler, C‑224/01,
         Rec., p. I‑10239, punctul 38, și Hotărârea din 16 martie 2006, Kapferer, C‑234/04, Rec., p. I‑2585, punctul 20).

      56      Aprecierea asupra problemelor de fapt și de drept este învestită definitiv cu autoritate de lucru judecat, de vreme ce aceste
         probleme au fost stabilite efectiv sau obligatoriu printr‑o hotărâre și nu sunt afectate de anularea parțială a acestei hotărâri
         (Hotărârea PVC II a Tribunalului, punctul 77; a se vedea, de asemenea, în acest sens Hotărârea Tribunalului din 28 februarie
         2002, Cascades/Comisia, T‑308/94, Rec., p. II‑813, punctul 70).

      57      În consecință, problemele de fapt sau de drept stabilite efectiv sau obligatoriu prin Hotărârea CMB a Curții și Hotărârea
         CMB a Tribunalului, prin faptul că nu sunt afectate de anularea parțială a Hotărârii CMB a Tribunalului, au dobândit autoritate
         de lucru judecat definitiv. Rezultă de aici că niciuna dintre părțile din Hotărârea CMB a Curții, înțelegând prin acestea
         atât reclamanta, cât și Comisia, nu poate să repună în discuție ceea ce a fost judecat anterior.

      58      Invocarea de către reclamantă a Hotărârii Altmann și alții/Comisia, citată anterior, nu este susceptibilă de a repune în discuție
         această concluzie. Într‑adevăr, cum de altfel a remarcat Comisia, hotărârea respectivă a fost pronunțată în contextul unei
         excepții de inadmisibilitate, în timp ce admisibilitatea acțiunii de față nu este contestată. Hotărârea Altmann și alții/Comisia,
         citată anterior, care se înscrie în cadrul unei jurisprudențe bine stabilite, potrivit căreia autoritatea de lucru judecat
         care este asociată unei hotărâri a Curții nu este susceptibilă să se opună admisibilității unei acțiuni subsecvente decât
         dacă aceste acțiuni opun aceleași părți, au același obiect și se întemeiază pe aceeași cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Curții din 19 septembrie 1985, Hoogovens Groep/Comisia, 172/83 și 226/83, Rec., p. 2831, punctul 9, și Hotărârea din 22 septembrie
         1988, Franța/Parlamentul European, 358/85 și 51/86, Rec., p. 4821, punctul 12, Hotărârea Tribunalului din 8 martie 1990, Maindiaux
         și alții/CES, T‑28/89, Rec., p. II‑59, punctul 23), nu este, așadar, relevantă.

      59      Trebuie să se amintească, de asemenea, că în temeiul principiului securității juridice, actele instituțiilor comunitare se
         bucură de o prezumție de validitate și produc efecte juridice atât timp cât nu au fost retrase, anulate în cadrul unei acțiuni
         în anulare sau declarate nule în urma unei trimiteri preliminare sau a unei excepții de nelegalitate (Hotărârea Curții din
         5 octombrie 2004, Comisia/Grecia, C‑475/01, Rec., p. I‑8923, punctul 18 și următoarele). În plus, principiul securității juridice
         se opune de asemenea repunerii în discuție a caracterului definitiv al actelor instituțiilor comunitare de îndată ce termenul
         de introducere a acțiunii împotriva acestor acte, prevăzut la articolul 230 CE, a expirat, aceasta chiar în cadrul unei excepții
         de nelegalitate invocate împotriva actelor respective (Hotărârea Curții din 30 ianuarie 1997, Wiljo, C‑178/95, Rec., p. I‑585,
         punctul 19, și Hotărârea Curții din 15 februarie 2001, Nachi Europe, C‑239/99, Rec., p. I‑1197, punctul 29; a se vedea, de
         asemenea, în acest sens Hotărârea Curții din 9 martie 1994, TWD, C‑188/92, Rec., p. I‑833, punctul 16).

      60      Astfel, părțile neanulate ale Deciziei 93/82, de acum nesusceptibilă de a fi supusă căilor de atac, fac parte definitiv din
         ordinea juridică comunitară și își produc toate efectele juridice. Aceeași este situația, în special, pentru pasajele Deciziei
         93/82 referitoare la participarea reclamantei la abuzurile constatate, în măsura în care anularea amenzii (și anume numai
         a articolelor 6 și 7 din dispozitivul Deciziei 93/82) prin Hotărârea CMB a Curții pentru motive pur procedurale nu afectează
         nicidecum legalitatea pasajelor respective ale Deciziei 93/82. Această legalitate nu este de altfel contestată de către reclamantă.

      61      Rezultă de aici că argumentul reclamantei potrivit căruia nu au fost invocate alte motive în cursul procedurii referitoare
         la acțiunea îndreptată împotriva Deciziei 93/82 trebuie să fie respins ca nefondat. Într‑adevăr, a admite un astfel de argument
         ar echivala cu repunerea în discuție, cu încălcarea principiului securității juridice, a părților devenite definitive ale
         Deciziei 93/82.

      62      Rezultă de aici că, de asemenea, Comisia putea pe bună dreptate să fundamenteze decizia contestată pe părțile neanulate ale
         Deciziei 93/82 pentru a aplica reclamantei o amendă cu titlu de sancțiune pentru abuzurile care au fost constatate prin aceasta.

      63      În această privință, nici Regulamentul nr. 4056/86, nici Regulamentul nr. 17 nu au exclus în mod expres adoptarea separată
         din punct de vedere formal, pe două temeiuri juridice distincte, a celor două acte distincte, și anume cel prin care se constată
         încălcarea [în cazul Regulamentului nr. 4056/86, în temeiul articolului 11 alineatul (1) din acesta] și cel prin care se aplică
         amenda [în temeiul articolului 19 alineatul (2) din același regulament].

      64      În plus, este irelevant că s‑au scurs 12 ani între adoptarea Deciziei 93/82 și adoptarea deciziei contestate, în măsura în
         care aceasta din urmă a fost adoptată cu respectarea termenelor de prescripție în ceea ce privește Regulamentul nr. 2988/74.

      65      În ceea ce privește argumentul reclamantei referitor la natura pretins penală a dreptului material comunitar al concurenței
         și la necesitatea corespunzătoare pentru Comisie de a lua în considerare în decizia contestată evoluția pretins favorabilă
         reclamantei a acestui drept, acesta trebuie de asemenea să fie înlăturat.

      66      Într‑adevăr, premisa acestui argument este eronată. Rezultă din modul de redactare a articolului 19 alineatul (4) din Regulamentul
         nr. 4056/86 că nici amenzile aplicate în temeiul acestei dispoziții nu au caracter penal. În plus, s‑a hotărât că eficacitatea
         dreptului comunitar al concurenței ar fi afectată în mod serios dacă s‑ar accepta teza că dreptul concurenței ține de dreptul
         penal (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 18 septembrie 2003, Volkswagen/Comisia, C‑338/00 P, Rec., p. I‑9189,
         punctul 97). Pe lângă aceasta, este necesar să se arate că Hotărârea Hüls/Comisia, citată anterior, invocată de către reclamantă
         nu este relevantă deoarece în hotărârea respectivă Curtea a statuat numai că principiul prezumției de nevinovăție se aplică
         procedurilor referitoare la încălcarea normelor de concurență aplicabile întreprinderilor, susceptibile să facă obiectul aplicării
         de amenzi sau de penalități cu titlu cominatoriu (punctul 150). În sfârșit, trebuie să se constate că reclamanta nu prezintă
         niciun alt argument valabil în sprijinul tezei sale, care trebuie să fie respinsă.

      67      Rezultă de aici că argumentul reclamantei trebuie să fie respins fără a fi necesar să se examineze problema dacă normele de
         concurență cu privire la care au fost constatate și sancționate încălcările în cauză prin Decizia 93/82 au devenit sau nu
         au devenit mai flexibile în favoarea reclamantei în perioada cuprinsă între Hotărârea CMB a Curții, care a validat analiza
         urmată în Decizia 93/82 în ceea ce privește constatarea încălcărilor, și decizia contestată. În subsidiar, este necesar să
         se arate că, chiar dacă se presupune că dreptul concurenței a evoluat într‑un sens favorabil reclamantei, ceea ce aceasta
         nu demonstrează deloc, nu se poate, sub sancțiunea încălcării principiului securității juridice și a principiului autorității
         de lucru judecat, să se aducă atingere părților Deciziei 93/82 care stabilesc încălcările și participarea reclamantei la încălcările
         respective.

      68      În ceea ce privește argumentul reclamantei referitor la pretinsele fapte noi intervenite după Decizia 93/82, este necesar
         să se decidă că, chiar dacă se presupune că astfel de fapte sunt dovedite, acestea nu pot fi luate în considerare din cauza
         principiului autorității de lucru judecat, de asemenea aplicabil Comisiei, și din cauza principiului securității juridice,
         precum și din cauza faptului că aprecierile complexe făcute de către Comisie, în special în domeniul concurenței, trebuie
         să fie examinate numai în funcție de elementele de care dispunea Comisia în momentul în care le‑a făcut (Hotărârea Tribunalului
         din 28 martie 2000, T. Port/Comisia, T‑251/97, Rec., p. II‑1175, punctul 38).

      69      În sfârșit, argumentul referitor la caracterul pretins imprecis al obiecțiunilor inițiale, care nu provine decât dintr‑o afirmație,
         trebuie de asemenea să fie înlăturat, în măsura în care reclamanta nu a demonstrat că situația sa ar fi putut fi diferită
         dacă, în opinia acesteia, obiecțiunile inițiale nu ar fi fost imprecise.

      70      Rezultă din cele de mai sus că al treilea motiv trebuie să fie respins ca nefondat.

       Cu privire la al doilea motiv întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare
      –       Argumentele părților
      71      Reclamanta susține că a fost săvârșită o încălcare a dreptului său la apărare deoarece Comisia, în pofida modificărilor juridice
         cu privire la „puncte fundamentale”, a refuzat să discute despre materialitatea abuzurilor și a limitat discuția la amendă.
         Or, întrucât reclamanta nu a primit decât „o copie pentru comentarii” a CO 1990, ea nu s‑ar fi putut apăra cum s‑ar fi apărat
         un destinatar direct al comunicării privind obiecțiunile și debitorul potențial al unei amenzi. Deoarece Curtea a anulat amenda
         care a fost aplicată reclamantei prin Decizia 93/82 pentru motivul că CO 1990 nu îi era adresată, ar fi revenit, așadar, Comisiei
         obligația de a redeschide procedura în totalitate, transmițând reclamantei o comunicare „completă” privind obiecțiunile, cu
         alte cuvine permițându‑i acesteia să discute încălcările constatate în Decizia 93/82. CO 2003 nu își îndeplinește, așadar,
         funcția care constă în furnizarea tuturor elementelor necesare întreprinderilor pentru ca acestea să își poată exercita în
         mod util dreptul la apărare înainte de adoptarea unei decizii definitive de către Comisie (Hotărârea Curții din 31 martie
         1993, Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 și C‑125/85‑C‑129/85, Rec., p. I‑1307,
         I‑1594, punctul 42).

      72      Comisia susține că reclamanta, în opoziție cu o altă întreprindere care a atacat Decizia 93/82, a cărei destinatară era și
         ea, a ales să nu invoce aceste argumente în cadrul procedurii referitoare la acțiunea îndreptată împotriva Deciziei 93/82
         decât în ceea ce privește amenda, demonstrând astfel că ea a apreciat că s‑a apărat în mod valabil la acel moment în ceea
         ce privește constatarea încălcărilor. Comisia susține apoi că principiul securității juridice împiedică reclamanta să invoce
         aceste argumente în cadrul procedurii de față și invocă în acest scop Hotărârea PVC II a Curții (punctul 73), potrivit căreia
         procedura prin care se urmărește înlocuirea unui act anulat poate fi reluată din punctul în care a intervenit nelegalitatea.
         Acest principiu ar trebui să se aplice a fortiori în cazul în speță, deoarece Decizia 93/82 nu a fost anulată prin Hotărârea CMB a Curții decât în partea privitoare la amenzi.
         În sfârșit, Comisia arată că în cauza de față viciul inițial de formă a fost acoperit, pentru că reclamanta a fost destinatară
         a CO 2003 prin care era informată că era posibil să i se aplice o amendă cu titlu individual.

      –       Aprecierea Tribunalului
      73      Prin prezentul motiv reclamanta susține că faptul că a fost în deplină măsură de a contesta materialitatea încălcărilor pe
         parcursul procedurii referitoare la acțiunea îndreptată împotriva Deciziei 93/82, dar, după cum pretinde aceasta, nu și pe
         durata procedurii administrative anterioare adoptării deciziei respective constituie o încălcare a dreptului său la apărare
         pe parcursul procedurii administrative care a precedat adoptarea deciziei contestate.

      74      În timpul ședinței reclamanta a fost întrebată în ce mod ar fi putut să se apere mai bine dacă ar fi fost direct destinatară
         a CO 1990, decât să fie apărată, în calitate de membră a conferinței maritime de linie, de Cewal. Or, reclamanta nu a dat
         niciun răspuns convingător. Într‑adevăr, aceasta s‑a limitat să invoce compromisul care, în opinia sa, a stat la baza oricărei
         modalități de apărare a unei asociații profesionale ai cărei membri concurenți au interese diferite, chiar divergente. Tribunalul
         consideră că un argument atât de general nu poate convinge în speță, în măsura în care era exact în interesul tuturor membrilor
         Cewal, fără excepție, să se conteste existența încălcărilor constatate de către Comisie în CO 1990.

      75      Or, reclamantei îi revine obligația de a aduce dovada tangibilă că situația sa ar fi putut fi diferită, cu alte cuvinte că
         Decizia 93/82 ar fi putut fi adoptată în termeni diferiți în ceea ce privește constatarea abuzurilor care îi sunt imputate,
         dacă era în măsură să își susțină observațiile nu în calitate de destinatară a unei copii a CO 1990, ci în calitate de destinatară
         directă a respectivei comunicări privind obiecțiunile. În această privință, este necesar să se amintească faptul că reclamanta
         fusese invitată în mod formal nu numai să își prezinte observațiile scrise cu privire la CO 1990, posibilitate pe care aceasta
         a utilizat‑o în mod efectiv, ci și să participe la audierea administrativă care a avut loc în prezența sa la 22 octombrie
         1990.

      76      În orice caz, chiar dacă s‑ar presupune că reclamanta nu a putut să se apere în mod optim în ceea ce privește constatarea
         încălcărilor pe parcursul procedurii administrative inițiale, ceea ce aceasta nu demonstrează, pretinsa atingere adusă dreptului
         său la apărare nu poate fi invocată cu succes în cadrul cauzei de față în măsura în care Decizia 93/82 a devenit definitivă
         în ceea ce privește constatarea încălcărilor. Este necesar să se amintească, într‑adevăr (a se vedea punctele 59-61 de mai
         sus), că principiul securității juridice se opune repunerii în discuție a părților neanulate ale Deciziei 93/82.

      77      Pe de altă parte, trebuie subliniat că CO 2003 identifică reclamanta ca destinatară a amenzii. Reclamanta a răspuns pe larg
         la acest aspect, contestând încălcările în ceea ce privește constatarea lor, însă fără a invoca cel mai mic argument care
         să se asemene mai mult sau mai puțin cu prezentul motiv. Obiecțiunile reținute de către Comisie în decizia contestată sunt
         strict identice cu cele cuprinse în CO 2003 (care sunt ele însele identice cu cele reținute în Decizia 93/82). Reclamanta
         a beneficiat, în plus, de o audiere în fața consilierului‑auditor. Reclamantei i‑a fost propus accesul la dosar. Aceasta a
         putut, așadar, să își exercite în mod formal dreptul la apărare. În mod contrar celor susținute de reclamantă, CO 2003 și‑a
         îndeplinit, prin urmare, în mod integral funcția.

      78      În sfârșit, în ceea ce privește pretinsa încălcare a dreptului la apărare al reclamantei, invocată în cadrul primului motiv,
         rezultând din împrejurarea că reclamanta nu ar fi fost în măsură să regăsească documente vechi sau foști angajați din cauza
         timpului scurs de la Decizia 93/82 (a se vedea punctul 17 de mai sus), trebuie să se considere că, în plus, reclamanta nu
         face dovada unei astfel de încălcări, nici nu arată cu precizie ce documente sau mărturii i‑ar fi fost utile. Este necesar
         să se amintească de altfel că reclamanta nu a profitat de posibilitatea care i‑a fost oferită de a avea acces la dosar (considerentul
         49 al deciziei contestate), de vreme ce, astfel cum a arătat Comisia în timpul ședinței, toate documentele figurau în acesta.
         În orice caz, s‑ar părea că documentele pretins absente la care face aluzie reclamanta au legătură cu materialitatea abuzurilor.
         Or, acestea din urmă fiind constatate în mod definitiv în Decizia 93/82, materialitatea lor nu poate fi rediscutată, sub sancțiunea
         încălcării principiului autorității de lucru judecat și al securității juridice.

      79      Rezultă din cele de mai sus că al doilea motiv trebuie să fie respins ca nefondat.

       Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o motivare insuficientă și pe o lipsă a justificării deciziei contestate
      –       Argumentele părților
      80      Reclamanta susține, în esență, că decizia contestată este insuficient motivată deoarece Comisia nu a stabilit nici poziția
         dominantă a Cewal, nici existența vreunuia dintre cele trei abuzuri pretins identificate, nici efectul lor de excludere de
         pe piață în sensul articolului 82 CE. În plus, decizia contestată nu ar face ca Tribunalul să fie în măsură să controleze
         temeinicia și cuantumul amenzii în cadrul competenței sale de fond.

      81      Comisia răspunde, în esență, că prezentul motiv, legat de al doilea motiv și confundându‑se cu al treilea motiv, trebuie să
         fie respins. Într‑adevăr, acesta ar urmări să determine reexaminarea, cu încălcarea flagrantă a termenelor de introducere
         a acțiunii, a principiului securității juridice și al autorității de lucru judecat, nu numai a temeiniciei părților neanulate
         ale Deciziei 93/82, ci și a părților Hotărârii CMB a Curții și ale Hotărârii CMB a Tribunalului, ambele definitive, prin care
         au fost respinse motivele care vizau anularea constatărilor din Decizia 93/82 în ceea ce privește abuzurile săvârșite de reclamantă.

      –       Aprecierea Tribunalului
      82      Potrivit unei jurisprudențe constante, obligația de motivare reprezintă o formalitate substanțială care trebuie distinsă de
         problema temeiniciei motivării, aceasta fiind de domeniul legalității pe fond a actului în litigiu. Din această perspectivă,
         motivarea impusă prin articolul 253 CE trebuie să fie adaptată actului în cauză și să menționeze, în mod clar și neechivoc,
         raționamentul instituției autoare a actului, astfel încât să se dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință
         de temeiurile măsurii luate și să își apere drepturile, iar instanței să exercite controlul (Hotărârea Curții din 13 martie
         1985, Țările de Jos și Leeuwarder Papierwarenfabriek/Comisia, 296/82 și 318/82, Rec., p. 809, punctul 19, și Hotărârea din
         19 septembrie 2002, Spania/Comisia, C‑114/00, Rec., p. I‑7657, punctul 62). În ceea ce privește o decizie adoptată în aplicarea
         articolului 82 CE, acest principiu impune ca decizia contestată să menționeze faptele de care a depins justificarea legală
         a măsurii și considerațiile care au dus la luarea deciziei (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 ianuarie
         2007, France Télécom/Comisia, T‑340/03, Rep., p. II‑107, punctul 57, neatacată cu recurs cu privire la această problemă).

      83      În realitate, prezentul motiv este întemeiat pe prezumția potrivit căreia Comisia ar fi trebuit să examineze cauza în ceea
         ce privește constatarea încălcărilor. Or, decizia contestată este o decizie prin care se aplică o amendă în sensul articolului
         19 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2988/74 (a se vedea punctul 22 de mai sus). Motivarea necesară cu privire la amendă
         este prezentată în considerentele 67-111 ale deciziei contestate. În plus, abordarea reținută în decizia contestată, care
         constă în a se întemeia, pentru aplicarea amenzii, pe părțile neanulate și definitive ale Deciziei 93/82 prin care se constată
         abuzurile, a fost considerată ca întemeiată în cadrul aprecierii celui de al treilea motiv. Pe de altă parte, este clar că
         această abordare a fost explicitată în mod întemeiat de către Comisie. Rezultă, într‑adevăr, din lectura deciziei contestate
         (considerentele 17 și 41) și, de altfel, din CO 2003 (în special considerentul 27) că, în ceea ce privește materialitatea
         abuzurilor săvârșite de reclamantă, Comisia s‑a referit pur și simplu la părțile din Decizia 93/82 care stabilesc încălcările
         respective, al căror rezumat este cuprins în decizia contestată (considerentele 21-40). De asemenea, Comisia a indicat în
         decizia contestată (considerentele 42‑46) că aceste părți neanulate ale Deciziei 93/82 au devenit definitive în temeiul principiului
         securității juridice și al autorității de lucru judecat.

      84      Este, așadar, incontestabil că reclamanta a putut să ia cunoștință de toate temeiurile deciziei contestate. Trebuie să se
         constate, în plus, că Tribunalul a fost în deplină măsură să exercite controlul de legalitate al deciziei contestate.

      85      Rezultă din cele de mai sus că decizia contestată est suficient motivată.

      86      În aceste condiții, trebuie să se respingă al patrulea motiv ca nefondat.

       Cu privire la concluziile invocate cu titlu subsidiar și care urmăresc reducerea cuantumului amenzii
       Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe caracterul discriminatoriu al amenzii
      –       Argumentele părților
      87      Reclamanta susține că faptul că i s-a impus „cvasitotalitatea” amenzii este discriminatoriu. Într‑adevăr, Compagnie maritime
         du Congo (denumită în continuare „CMDC”), fostă Compagnie maritime zaïroise (denumită în continuare „CMZ”) care, în aplicarea
         sistemului de alocare a mărfurilor prevăzut la articolul 3 litera (e) din Regulamentul nr. 4056/86, a profitat cel mai mult
         de pe urma abuzurilor datorită părții sale preponderente în pool‑ul de încasări, ar fi trebuit de asemenea să fie subiectul
         aplicării unei amenzi. De altfel, apartenența președintelui și a secretarului general al Cewal la echipa managerială a reclamantei,
         localizarea secretariatului general al Cewal în același imobil ca și al reclamantei, practicile care au stabilit pretinsa
         supremație a reclamantei, invocate în decizia contestată, nu ar fi motive concludente. Într‑adevăr, Cewal era o entitate distinctă
         de membrii săi și toate deciziile sale erau luate cu unanimitate sau cu majoritatea de două treimi a membrilor săi. Motivul
         referitor la dobândirea de către reclamantă a controlului asupra Dafra‑Lines și Deutsche Afrika Linien‑Woermann Linie nu ar
         fi concludent. Într‑adevăr datele de achiziționare nu ar coincide cu perioada în care ar fi fost săvârșite pretinsele abuzuri.
         În ceea ce privește vânzarea sau transferul de drepturi de la CMZ către reclamantă sau către Cewal, nu ar fi fost vorba decât
         de acorduri de scurtă durată între reclamantă și CMZ, în cursul cărora aceasta din urmă ar fi continuat să își exercite pe
         deplin rolul de operator maritim. CMZ ar fi utilizat din nou propriile nave în 1993. Această practică ar fi avut loc, de altfel,
         după încetarea pretinselor abuzuri. În perioada în care ar fi fost săvârșite abuzurile, CMZ ar fi asigurat un serviciu regulat
         de linie. În sfârșit, CMDC ar fi singura membră a Cewal încă activă pe ruta Europa‑Zair (devenit Republica Congo). În plus,
         abordarea Comisiei, conform căreia reclamanta avea cele mai multe responsabilități în cadrul Cewal, iar comportamentul său
         avea un impact deosebit de semnificativ pe piață, ar fi contrară practicii Comisiei și teoriei poziției dominante colective.
         În sfârșit, CMDC nu s‑ar mai fi aflat, la momentul adoptării deciziei contestate, în situația financiară dificilă care a justificat
         neaplicarea unei amenzi de către Comisie prin Decizia 93/82, în timp ce reclamanta se confrunta cu astfel de dificultăți.

      88      În aceste condiții, „singurul temei” formulat în considerentul 88 al deciziei contestate, în sprijinul lipsei aplicării unei
         amenzi CMDC, potrivit căruia niciun alt membru al Cewal „nu putea pretinde că este într‑o situație identică celei a CMZ […]
         [care] a trebuit să se despartă de navele sale și nu s‑a mai ocupat de transportul maritim” nu ar fi convingător. Într‑adevăr,
         reclamanta ar fi cea care se regăsește astăzi în situația de a nu mai avea nave și de a nu mai opera transport maritim. Prin
         urmare, raționamentul Comisiei ar justifica, dimpotrivă, ca tocmai CMDC să plătească amenda, iar nu reclamanta.

      89      Reclamanta arată că, în plus, Comisia ar fi admis că a luat anul 2003 ca an de referință pentru stabilirea cuantumului amenzii,
         iar nu anul 1992. În aceste condiții, Comisia ar fi trebuit să examineze caracterul discriminatoriu al amenzii în 2004 și
         ar fi trebuit să ia în considerare faptul că CMDC activează astăzi în sectorul în cauză și nu se mai confruntă cu dificultățile
         care au determinat Comisia să nu îi aplice o amendă prin Decizia 93/82.

      90      În același mod, Comisia nu poate invoca în mod valabil Hotărârea CMB a Tribunalului, care s‑a pronunțat asupra situației din
         1992, pentru a înlătura critica referitoare la egalitatea de tratament. Dimpotrivă, aplicat la cazul reclamantei din 2004,
         punctul 237 al Hotărârii CMB a Tribunalului ar trebui să aibă drept rezultat exonerarea reclamantei de întreaga amendă, deoarece
         aceasta nu mai desfășoară activitatea în cauză.

      91      Comisia contestă aceste argumente.

      –       Aprecierea Tribunalului
      92      Este necesar să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, principiul egalității de tratament nu este
         încălcat decât atunci când situații comparabile sunt tratate în mod diferit sau decât atunci când situații diferite sunt tratate
         în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (Hotărârea Tribunalului
         din 29 noiembrie 2005, Union Pigments/Comisia, T‑62/02, Rec., p. II‑5057, punctele 155 și 156, Hotărârea din 6 decembrie 2005,
         Brouwerij Haacht/Comisia, T‑48/02, Rec., p. II‑5259, punctul 108, și Hotărârea din 5 decembrie 2006, Westfalen Gassen Nederland/Comisia,
         T‑303/02, Rec., p. II‑4567, punctul 152).

      93      În speță, reclamanta pretinde că a fost discriminată în raport cu alte întreprinderi membre ale Cewal și, în special, în raport
         cu CMDC, căreia, deși era într‑o situație pretins comparabilă cu a sa atunci când a fost adoptată Decizia 93/82, nu i s‑a
         aplicat o amendă.

      94      În această privință, Tribunalul amintește că, de vreme ce o întreprindere, prin comportamentul său, a încălcat articolul 82
         CE, aceasta nu poate să nu fie deloc sancționată pentru motivul că altor operatori economici nu le‑au fost aplicate amenzi,
         chiar dacă, precum în speță, instanța comunitară nu este sesizată cu situația acestora din urmă (în ceea ce privește întreprinderi
         care au încălcat articolul 81 CE, a se vedea Hotărârile Ahlström Osaheyhtiö și alții/Comisia, citată anterior, punctul 197,
         Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied și Technische Unie/Comisia, citată anterior,
         punctul 430, și Peróxidos Orgánicos/Comisia, citată anterior, punctul 77).

      95      În orice caz, trebuie să se considere că, în exercitarea competenței sale de fond potrivit articolului 21 din Regulamentul
         nr. 4056/86, în sensul articolului 229 CE, Tribunalul nu poate reduce cuantumul amenzii aplicate reclamantei pentru a ține
         seama de pretinsa discriminare suferită de aceasta în raport cu CMDC.

      96      Într‑adevăr, pe de o parte, nu se poate considera că reclamanta și CMZ erau în situații comparabile la adoptarea Deciziei
         93/82. În această privință, este suficient să se amintească că gradul de participare al reclamantei la încălcări era mai mare.
         În plus, situația financiară și comercială a CMZ se distingea net de cea a reclamantei în momentul adoptării Deciziei 93/82,
         astfel încât Comisia nu a încălcat principiul egalității prin aplicarea unei amenzi mai ridicate reclamantei decât altor membri
         ai Cewal și prin neaplicarea unei amenzi CMZ.

      97      Pe de altă parte, similaritatea situațiilor de care se prevalează reclamanta în cadrul prezentului motiv este legată de o
         schimbare a propriei situații, intervenită ulterior constatării încălcărilor operate în Decizia 93/82. Or, o astfel de schimbare
         nu putea să fie luată în considerare în decizia contestată, prin care se urmărește sancționarea pecuniară a încălcărilor constatate
         definitiv prin Decizia 93/82. Comisia era ținută să ia în considerare noua situație a reclamantei numai pentru a respecta
         pragul maxim de 10 % din cifra de afaceri a exercițiului financiar anterior deciziei contestate, în sensul articolului 19
         alineatul (2) din Regulamentul nr. 4056/86, ceea ce, de altfel, Comisia a și făcut (considerentul 111 al deciziei contestate).

      98      Al cincilea motiv trebuie, așadar, să fie respins ca nefondat.

       Cu privire la al șaselea motiv întemeiat pe caracterul disproporționat al amenzii
      –       Argumentele părților
      99      În sprijinul acestui motiv, reclamanta invocă, în esență, patru critici.

      100    În primul rând, încălcările constatate nu ar fi grave. În această privință, cota de piață a Cewal s‑ar fi diminuat în folosul
         celei a concurentului în perioada în care ar fi fost comise abuzurile, Cewal ar fi fost acuzată de practicarea unor prețuri
         prea mici, iar nu a unor prețuri prea mari, și piața în cauză ar fi fost „microscopică”.

      101    În al doilea rând, reclamanta susține că existența caracterului de noutate al sancționării pentru abuz de poziție dominantă
         colectivă impunea prin ea însăși, în temeiul practicii uzuale diametral opuse a Comisiei și al jurisprudenței, să nu i se
         aplice decât o amendă simbolică. Reclamanta insistă de asemenea asupra caracterului nou, încă și în prezent, al pretinselor
         abuzuri, și anume, în esență, că abuzul legat de acordul cu Ogefrem ar fi primul caz de abuz sub forma unei presiuni exercitate
         asupra unui guvern străin, că abuzul legat de practica navelor de luptă ar implica o extindere a noțiunii de prețuri de ruinare
         și că reducerile pentru loialitate ar ridica o nouă problemă de interpretare a Regulamentului nr. 4056/86.

      102    În al treilea rând, reclamanta ar fi cooperat cu Comisia în calitate de membră a Cewal. Într‑adevăr, Cewal ar fi încetat abuzurile
         cu mai multe luni înainte de trimiterea CO 1990 și ar fi încercat de asemenea în mod activ să asiste Comisia în conflictul
         de legislații dintre Comunitatea Europeană, Organizația pentru Cooperare și Dezvoltare Economică (OCDE) și țările din Africa
         Occidentală și Centrală. Această atitudine cooperativă ar trebui considerată ca o circumstanță atenuantă în temeiul Liniilor
         directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17
         și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare
         „liniile directoare”).

      103    În sfârșit, în al patrulea rând, calcularea amenzii în funcție de durata încălcării ar fi eronată. Întrucât durata abuzurilor
         „[a] oscilat între un an și jumătate și doi ani”, reclamanta nu ar înțelege din ce motiv Comisia a mărit fără justificare
         cuantumurile amenzii cu 15 sau 20 % în funcție de abuz, începând cu primul an al încălcărilor, și anume într‑un mod „net mai
         semnificativ” care nu ar fi autorizat prin practica Comisiei și prin liniile directoare.

      104    Comisia respinge aceste argumente.

      105    În ceea ce privește, în primul rând, caracterul grav al abuzurilor, Comisia apreciază că declinul cotei de piață a Cewal pe
         perioada în care au fost comise încălcările, corelat cu mărirea cotei concurentului nu poate să repună în discuție aprecierea
         sa întemeiată în principal nu pe cota de piață a Cewal, ci pe mai multe alte elemente, printre care figurează navlul normal
         aplicat în afara practicii navelor de luptă, care ar fi mai mare decât costurile suportate de membri și ar indica o concurență
         redusă. Comisia amintește că, în orice caz, Hotărârea CMB a Tribunalului a confirmat caracterul grav al încălcărilor.

      106    În ceea ce privește, în al doilea rând, caracterul pretins nou al sancționării pentru abuz de poziție dominantă colectivă,
         constatată prin Decizia 93/82, și interdicția de a impune o amendă, care, potrivit jurisprudenței, ar rezulta din această
         decizie, Comisia amintește în primul rând Hotărârea CMB a Tribunalului, potrivit căreia este legitim să nu se țină seama de
         respectivul caracter pretins nou al noțiunii de poziție dominantă colectivă, obiectivul abuzurilor reproșate neprezentând
         niciun caracter nou în dreptul concurenței. Comisia amintește de asemenea că Hotărârea CMB a Curții a exclus în mod clar faptul
         că practicile sancționate în Decizia 93/82 constituie definiția unei noi practici abuzive.

      107    În ceea ce privește, în al treilea rând, argumentul reclamantei referitor la atitudinea sa pretins cooperantă și, înainte
         de toate, împrejurarea că Cewal a pus capăt în mod rapid abuzurilor, Comisia susține că liniile directoare se referă numai
         la practica Comisiei în domeniul amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al
         articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, iar nu la amenzile aplicate în temeiul articolului 19 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 4056/86. Dacă s‑ar presupune totuși posibilă o aplicare prin analogie a liniilor directoare în speță, circumstanța atenuantă
         nu ar putea fi invocată de către reclamantă în prezenta cauză în măsura în care încetarea voluntară a încălcării înainte de
         deschiderea investigației Comisiei ar fi fost deja suficient luată în considerare în calcularea duratei încălcării și în măsura
         în care o întreprindere nu poate invoca a treia liniuță a punctului 3 din liniile directoare decât în cazul în care încetarea
         încălcării a fost determinată de intervențiile Comisiei (Hotărârea Tribunalului din 29 aprilie 2004, Tokai Carbon și alții/Comisia,
         T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01‑T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec., p. II‑1181, punctul 341). În ceea ce privește argumentul
         referitor la asistența acordată de către reclamantă Comisiei în cadrul conflictului de legislații, Comisia îl respinge, făcând
         trimitere la Hotărârea CMB a Tribunalului.

      108    În sfârșit, în ceea ce privește argumentul reclamantei referitor la durata încălcărilor, Comisia apreciază că, dacă s‑ar presupune
         că sunt aplicabile liniile directoare, majorarea cuantumului amenzii ar putea să ajungă, în conformitate cu punctul 1 B din
         liniile directoare, până la 50 % în cazul încălcărilor de durată medie (de la 1 an la 5 ani, în general), ceea ce ar permite
         o majorare de 10 % pe an, incluzând de asemenea primele 12 luni ale încălcării. Comisia precizează că o astfel de majorare
         reprezintă practica sa constantă.

      –       Aprecierea Tribunalului
      109    Cu titlu introductiv, trebuie să se amintească faptul că, în mod contrar celor susținute de Comisie, liniile directoare sunt
         aplicabile prin analogie încălcărilor normelor de transport constatate și sancționate în aplicarea Regulamentului nr. 4056/86
         și, prin urmare, cauzei de față (Hotărârea Tribunalului CMA CGM și alții/Comisia, citată anterior, punctul 242, Hotărârea
         din 11 decembrie 2003, Minoan Lines/Comisia, T‑66/99, Rec., p. II‑5515, punctul 270, și Hotărârea Strintzis Lines Shipping/Comisia,
         T‑65/99, Rec., p. II‑5433, punctul 158; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003,
         Atlantic Container Line și alții/Comisia, T‑191/98, T‑212/98-T‑214/98, Rec., p. II‑3275, punctele 1525, 1528 și 1571).

      110    În plus, împrejurarea că prin Hotărârea CMB Curtea a anulat articolele 6 și 7 din dispozitivul Deciziei 93/82 pentru singurul
         motiv de procedură că întreprinderile, cărora li s‑a aplicat o amendă în funcție de gradul lor de participare la încălcări,
         nu fuseseră destinatare ale CO 1990 care identifica numai Cewal în calitate de destinatară potențială a amenzii nu se opune
         validității părților Deciziei 93/82 care au legătură cu caracteristicile abuzurilor săvârșite de Cewal, în acestea fiind cuprinse
         cele care sunt susceptibile de a fi luate în considerare în calculul amenzii aplicate reclamantei. Având competență de fond
         potrivit articolului 21 din Regulamentul nr. 4056/86, în sensul articolului 229 CE, Tribunalul, pentru a aprecia cuantumul
         amenzii aplicate reclamantei în decizia contestată, poate, așadar, să facă trimitere în mod valabil la aceasta.

       Cu privire la gravitatea abuzurilor
      111    Este necesar să se amintească faptul că în Decizia 93/82 (considerentele 102 și 103), Comisia a considerat că abuzurile în
         cauză erau grave și intenționate. De altfel, în CO 2003 (considerentele 31‑61), apoi în decizia contestată (considerentele
         67‑84), Comisia continuă să considere abuzurile în cauză drept încălcări grave. Ea apreciază în special că ansamblul pieței
         (transportul maritim de linie între Marea Nordului și Congo) a fost afectat de acestea.

      112    Este necesar să se amintească, de asemenea, că în cadrul concluziilor sale principale prin care urmărea anularea Deciziei
         93/82, reclamanta a contestat existența încălcărilor în sensul articolelor 81 CE și 82 CE, calificarea poziției dominante
         colective a membrilor Cewal, precum și caracterul abuziv al practicilor legate de navele de luptă și de contractele de loialitate.
         Aceasta nu a negat însă că practica în discuție a fost pusă în aplicare pentru a elimina unicul concurent prezent pe piață,
         astfel încât reclamanta nu poate contesta în mod întemeiat caracterul deliberat și grav al abuzurilor în discuție.

      113    Trebuie, așadar, să se respingă critica întemeiată pe lipsa de gravitate a abuzurilor în cauză.

       Cu privire la caracterul pretins nou al încălcărilor
      114    Este necesar să se amintească faptul că în Decizia 93/82 (considerentele 116‑119), Comisia a considerat că abuzurile în cauză
         nu prezentau un caracter nou și că o reducere a amenzii nu era justificată. În Hotărârea CMB (punctul 248), Tribunalul a hotărât
         că încălcările în cauză nu prezentau un caracter nou. Aprecierea respectivă a fost validată în mod expres de către Curte în
         ceea ce privește practica navelor de luptă (Hotărârea CMB a Curții, punctul 120).

      115    În CO 2003 (considerentele 63‑67), apoi în decizia contestată (considerentele 101‑106), Comisia își menține abordarea inițială.

      116    Tribunalul consideră, așadar, că nu există niciun motiv pentru a se îndepărta de la aprecierea sa anterioară. Într‑adevăr,
         trebuie să se constate că obiectivul practicilor abuzive reproșate, și anume eliminarea unicului concurent de pe piață, nu
         prezintă niciun caracter nou în dreptul concurenței.

      117    Trebuie, așadar, să se respingă critica întemeiată pe caracterul pretins nou al încălcărilor în cauză.

       Cu privire la pretinsa cooperare cu Comisia
      118    În ceea ce privește, în primul rând, asistența pretins acordată de către Cewal Comisiei în negocierile cu statele terțe sau
         cu OCDE, este necesar să se constate că în Hotărârea CMB (punctul 239), Tribunalul a hotărât că o astfel de asistență nu are
         nicio incidență asupra cuantumului amenzii aplicate din cauza a trei încălcări ale articolului 82 CE.

      119    În această privință, Tribunalul consideră că nu există niciun motiv pentru a se îndepărta de aprecierea sa anterioară.

      120    În ceea ce privește, apoi, pretinsa cooperare a reclamantei legată de încetarea încălcărilor, după primele intervenții ale
         Comisiei, trebuie să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, Comisia nu poate fi obligată, ca regulă
         generală, nici să rețină o urmărire a încălcării în calitate de circumstanță agravantă, nici să considere încetarea unei încălcări
         ca o circumstanță atenuantă (Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, ABB Asea Brown Boveri/Comisia, T‑31/99, Rec., p. II‑1881,
         punctul 213). Într‑adevăr, aplicarea unei reduceri s‑ar adăuga la luarea în considerare a duratei încălcării în calculul amenzilor.
         În consecință, Comisia nu poate nicidecum să fie obligată, în cadrul competenței sale de apreciere, să acorde o reducere a
         amenzii pentru încetarea unei încălcări manifeste, indiferent dacă această încetare are loc înainte sau după intervențiile
         sale.

      121    Prin urmare, trebuie să se respingă critica întemeiată pe pretinsa cooperare a reclamantei cu Comisia.

       Cu privire la durata încălcărilor
      122    Cu titlu introductiv, este necesar să se amintească faptul că potrivit Deciziei 93/82 și, după caz, potrivit constatărilor
         efectuate de Tribunal în Hotărârea CMB (punctele 241 și 242), acordul cu Ogefrem a constituit o încălcare începând de la intrarea
         în vigoare a Regulamentului nr. 4056/86, și anume de la 1 iulie 1987, până la sfârșitul lui septembrie 1989, adică timp de
         2 ani și 3 luni. Încălcarea legată de înțelegerile de loialitate a avut loc de la 1 iulie 1987 până la sfârșitul lui noiembrie
         1989, adică pe o perioadă de 2 ani și 5 luni. În sfârșit, abuzul legat de practica navelor de luptă a avut loc din mai 1988
         până la sfârșitul lui noiembrie 1989, adică timp de un an și jumătate.

      123    Abuzurile în cauză fac parte din categoria încălcărilor de durată medie (de la 1 an la 5 ani) în sensul liniilor directoare.
         În această privință, rezultă de la punctul 1 B din liniile directoare că, pentru încălcările de această durată, cuantumul
         adițional al amenzii pentru motivul duratei încălcării poate ajunge până la 50 % din cuantumul reținut pentru gravitatea încălcării.

      124    Liniile directoare nu fac vorbire despre problema dacă primul an al încălcării justifică o majorare cu 10 % a cuantumului
         amenzii reținut pentru gravitatea încălcării. În această privință, Tribunalul a hotărât că, în lumina punctului 1 B din liniile
         directoare, rezultă că durata foarte scurtă a unei încălcări – și anume o durată mai mică de un an – justifică numai faptul
         că nu este imputat niciun cuantum suplimentar cuantumului determinat în funcție de gravitatea infracțiunii (Hotărârea CMA
         CGM și alții/Comisia, citată anterior, punctul 283).

      125    De aici rezultă a contrario că, întrucât abuzurile în cauză au o durată mai mare de un an, Comisia a considerat pe bună dreptate, în mod implicit, în
         decizia contestată că fiecare an întreg de încălcare poate duce la o majorare cu 10 % a cuantumului reținut pentru gravitatea
         încălcării și că, pentru mai puțin de un an întreg, orice perioadă mai mare de 6 luni poate justifica o majorare cu 5 %.

      126    Cuantumurile suplimentare ale amenzii de 20 % pentru acordul cu Ogefrem și înțelegerile de loialitate și de 15 % pentru abuzul
         legat de navele de luptă sunt, așadar, justificate.

      127    În consecință, trebuie să se respingă critica întemeiată pe majorarea nejustificată a cuantumului amenzii cu privire la durata
         încălcării.

      128    Rezultă din cele de mai sus că al șaselea motiv trebuie să fie respins ca nefondat.

       Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe încălcarea practicii obișnuite a Comisiei
      –       Argumentele părților
      129    Reclamanta susține, în esență, că în cauzele referitoare la conferințele maritime de linie, cu excepția cauzei de față, Comisia
         a stabilit întotdeauna amenda pe baza cifrei de afaceri mondiale a întreprinderilor avute în vedere din domeniul transportului
         maritim de linie, rezultată din exercițiul financiar anterior anului în cursul căruia a fost adoptată decizia prin care s‑a
         aplicat amenda. Or, Comisia s‑ar fi îndepărtat în mod inexplicabil de la această practică fără a prezenta un temei obiectiv
         și nediscriminatoriu al impunerii amenzii. Reclamanta susține, în plus, că, în mod inexplicabil, Comisia s‑a îndepărtat de
         la indicațiile date în CO 2003 și că alegerea anului 1991, iar nu a anului 2003, este în mod special arbitrară (Hotărârea
         Tribunalului din 6 aprilie 1995, Boël/Comisia, T‑142/89, Rec., p. II‑867, punctul 133) și nemotivată.

      130    Comisia amintește că după adoptarea liniilor directoare în 1998, cuantumul amenzii nu mai este calculat în funcție de cifra
         de afaceri a întreprinderii care a săvârșit încălcarea. În această privință, decizia contestată nu s‑ar fi întemeiat în mod
         efectiv pe cifra de afaceri a reclamantei pentru a calcula cuantumul amenzii, ci pe toate celelalte elemente indicate în CO
         2003. În plus, alegerea anului de referință ar fi lipsită de importanță în măsura în care, în cele două cazuri, pragul de
         10 % din cifra de afaceri a reclamantei nu a fost depășit.

      –       Aprecierea Tribunalului
      131    Este necesar să se amintească faptul că, la stabilirea cuantumului amenzii în funcție de gravitatea și de durata încălcării
         în discuție, Comisia nu este ținută să efectueze calcularea amenzii plecând de la cuantumurile întemeiate pe cifra de afaceri
         a întreprinderilor respective (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P,
         C‑205/02 P‑C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 255, și Hotărârea Bolloré și alții/Comisia, citată anterior,
         punctele 484 și 496).

      132    În plus, trebuie să se arate că Comisia nu este ținută de deciziile sale anterioare și aceasta cu atât mai puțin atunci când
         deciziile invocate sunt anterioare aplicării liniilor directoare (a se vedea în acest sens Hotărârea Bolloré și alții/Comisia,
         citată anterior, punctul 650). În orice caz, practica anterioară a Comisiei nu servește ea însăși drept cadru legal al amenzilor
         în materie de concurență, dat fiind că acesta este definit numai în Regulamentul nr. 4056/86 (Hotărârea Tokai Carbon și alții/Comisia,
         citată anterior, punctul 191, pronunțată în cadrul aplicării Regulamentului nr. 17 și aplicabilă în speță prin analogie).

      133    Comisia a putut, așadar, pe bună dreptate să se detașeze de practica sa anterioară și să nu ia în considerare cifra de afaceri
         pentru a calcula cuantumul amenzii și aceasta cu atât mai mult cu cât Comisia dispune de o largă marjă de apreciere pentru
         stabilirea cuantumului amenzilor în scopul de a orienta comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor de
         concurență (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotãrârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, citată anterior, punctul
         172, și Hotărârea Cheil Jedang/Comisia, citată anterior, punctul 60 și jurisprudența citată).

      134    În plus, trebuie să se constate că alegerea anului de referință este neutră pentru calcularea pragului de 10 % din cifra de
         afaceri care nu trebuie depășit, deoarece, în ceea ce privește cifrele furnizate în decizia contestată și nediscutate de către
         reclamantă, cuantumul amenzii aplicate rămâne sub pragul respectiv cu privire la cifra de afaceri a reclamantei, atât cu privire
         la cea din 1991, cât și cu privire la cea din 2003.

      135    Rezultă că al șaptelea motiv trebuie să fie respins ca nefondat.

       Cu privire la al optulea motiv, întemeiat pe un abuz de putere
      –       Argumentele părților
      136    Reclamanta arată, în esență, că neimpunerea unei amenzi către CMDC nu poate fi explicată decât prin rațiuni politice, străine
         dreptului comunitar al concurenței, care, fără să atace direct Zairul (devenit Republica Congo) prin intermediul CMZ deținută
         în proporție de 100 % de statul zairez, ar urmări să obțină abolirea sistemului zairez de alocare a mărfurilor. Mai multe
         elemente ar permite susținerea acestei teze, precum condițiile de deschidere a procedurii care a dus la adoptarea Deciziei
         93/82 în urma plângerilor care au vizat legislația zaireză și în urma eșecului anumitor negocieri ale Comunității cu Zairul
         în cadrul unui conflict privind interpretarea Codului Conferinței Națiunilor Unite pentru Comerț și Dezvoltare (UNCTAD). Prin
         Decizia 92/262/CEE din 1 aprilie 1992 referitoare la o procedură de aplicare a articolelor 85 și 86 din Tratatul CEE (IV/32.450
         – Comitetele armatorilor franco–vest‑africani) (JO L 134, p. 1), adoptată în paralel cu Decizia 93/82, Comisia nu ar mai fi
         impus amenzi în ceea ce privește liniile de transport africane. În plus, responsabili la nivel înalt naționali sau ai Comisiei
         ar fi declarat înainte de adoptarea Deciziei 93/82 că dreptul concurenței nu era cel mai bun mijloc de a reglementa problema
         transportului de mărfuri în Africa și, respectiv, că ar fi o problemă politică în caz de obligare a CMZ la plata unei amenzi.
         În sfârșit, aceasta contestă posibilitatea invocării de către Comisie a Hotărârii CMB a Tribunalului, motivul referitor la
         abuzul de putere fiind considerat la acel moment ca fiind „în totalitate un alt motiv”. În aceste condiții, decizia contestată
         ar fi trebuit să fie adoptată în alt scop decât cel anunțat (Hotărârea Curții din 13 noiembrie 1990, Fedesa și alții, C‑331/88,
         Rec., p. I‑4023).

      137    Comisia indică faptul că nu vede indiciile unui abuz de putere în neimpunerea unei amenzi către CMDC și face trimitere la
         Hotărârea CMB a Tribunalului care ar fi înlăturat un motiv identic. Comisia subliniază că argumentele reclamantei în cadrul
         motivului de față privesc fapte anterioare Deciziei 93/82 și urmăresc în realitate să conteste încă o dată temeinicia deciziei
         respective. Ar trebui să se remarce în acest scop că reclamanta nici măcar nu a încercat să verifice dacă legislația congoleză
         pe care, în opinia sa, decizia contestată urmărea să o eludeze, mai era în vigoare la adoptarea acestei din urmă decizii.

      –       Aprecierea Tribunalului
      138    Trebuie să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, o decizie nu este afectată de un abuz de putere
         decât dacă, pe baza unor indici obiectivi, relevanți și concordanți, aceasta pare să fi fost adoptată în scopul exclusiv sau
         cel puțin determinant de a atinge alte obiective decât cele invocate (Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia,
         C‑407/04 P, Rec., p. I‑829, punctul 99, și Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995, Ferriere Nord/Comisia, T‑143/89, Rec.,
         p. II‑917, punctul 68).

      139    De asemenea, este necesar să se amintească faptul că Tribunalul, la punctul 238 din Hotărârea CMB, a respins argumentul întemeiat
         pe un abuz de putere. În cauza de față, reclamanta nu demonstrează în niciun fel susținerile sale în sensul că argumentul
         în legătură cu care Tribunalul s‑a pronunțat în Hotărârea CMB era cu totul altul decât cel pe care ea îl invocă în prezent.
         Dimpotrivă, argumentele în sprijinul motivului invocat în speță par a se suprapune în mare parte cu cel supus aprecierii Tribunalului
         în 1993 și care se referă la Decizia 92/262. În orice caz, astfel cum a constatat Tribunalul în cele de mai sus în cadrul
         examinării celui de al cincilea motiv (a se vedea punctul 96 de mai sus), Comisia avea dreptul de a nu aplica o amendă CMZ
         prin Decizia 93/82 pentru motivul că situația sa comercială și financiară era diferită de cea a altor participanți la încălcări
         în acel moment. De altfel, chiar dacă este adevărat că investigația care a condus la adoptarea Deciziei 93/82 a fost deschisă
         de către Comisie în urma unui eșec al anumitor negocieri pe cale diplomatică, faptul că Comunitatea a luat‑o întâi pe această
         cale lipsită de succes nu se opune exercitării de către Comisie a competențelor sale în domeniul concurenței.

      140    În orice caz, din economia și din textul deciziei contestate rezultă că aceasta a fost adoptată pentru a atenua anularea,
         prin Hotărârea CMB a Curții, a amenzii aplicate inițial reclamantei prin Decizia 93/82 din cauza încălcărilor articolului
         82 CE pe care ea le‑a săvârșit. Nu rezultă că pretinsele motive ale adoptării deciziei contestate, invocate de către reclamantă,
         reluate mai sus la punctul 136, toate anterioare adoptării Deciziei 93/82, constituie motivele reale ale adoptării sale, astfel
         încât neimpunerea unei amenzi către CMDC nu constituie un abuz de putere.

      141    Al optulea motiv trebuie, așadar, să fie respins ca nefondat și, prin urmare, acțiunea în ansamblul său trebuie respinsă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      142    Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată,
         la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. În aplicarea alineatului (3) al doilea paragraf din aceeași dispoziție, o parte,
         chiar dacă a avut câștig de cauză, poate fi obligată să ramburseze celeilalte părți acele cheltuieli de judecată apreciate
         de Tribunal ca fiind provocate în mod nejustificat sau șicanator.

      143    Desigur, s‑a hotărât că Comisia nu a încălcat principiul termenului rezonabil (a se vedea mai sus punctele 39‑47). Totuși,
         este necesar să se amintească întârzierea Comisiei în redeschiderea procedurii administrative. Într‑adevăr, aproximativ 37
         de luni, adică mai mult de 3 ani, au separat Hotărârea CMB a Curții (16 martie 2000) de CO 2003 (15 aprilie 2003). Or, întrucât
         Comisia nu a redeschis procedura în ceea ce privește constatarea încălcărilor, elaborarea CO 2003, un document de numai 12
         pagini, nu a reprezentat o muncă de lungă durată. Într‑adevăr, au trebuit redactate numai un fragment cu privire la obiectul
         reluării procedurii, un rezumat al încălcărilor constatate prin Decizia 93/82, astfel cum au fost validate prin Hotărârea
         CMB a Curții și prin Hotărârea CMB a Tribunalului, un fragment cu privire la modul de calcul al amenzii și o subdiviziune
         referitoare la respectarea termenelor de prescripție cu privire la Regulamentul nr. 2988/74. În plus, este necesar să se amintească
         faptul că această întârziere, care nu a fost justificată în mod convingător și care a determinat Comisia să reducă din proprie
         inițiativă cuantumul amenzii cu 150 000 de euro, și anume în jur de 4 % în raport cu cuantumul stabilit prin decizia contestată,
         îi este imputabilă în întregime.

      144    Această întârziere s‑a aflat la originea unei părți a cererii reclamantei, în principal la originea primului său motiv.

      145    Prin urmare, se va face o apreciere justă a împrejurărilor cauzei dacă se hotărăște că reclamanta va suporta două treimi din
         propriile cheltuieli de judecată și două treimi din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie și că aceasta din urmă va
         suporta o treime din propriile cheltuieli de judecată și o treime din cheltuielile de judecată efectuate de reclamantă.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a patra)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Compagnie maritime belge SA suportă două treimi din propriile cheltuieli de judecată și două treimi din cheltuielile de judecată
            efectuate de Comisie, iar aceasta din urmă suportă o treime din propriile cheltuieli de judecată și o treime din cheltuielile
            de judecată efectuate de Compagnie maritime belge.

               Czúcz

                Cooke

                Labucka

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 1 iulie 2008.

               Grefier

                      Președinte

               E. Coulon

                      O. Czúcz

         * Limba de procedură: franceza.