title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 16 februarie 2012.#Jürgen Blödel‑Pawlik împotriva HanseMerkur Reiseversicherung AG.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Landgericht Hamburg.#Directiva 90/314/CEE — Pachete de servicii pentru călătorii, vacanțe și circuite — Articolul 7 — Protecție împotriva riscului de insolvență sau de faliment al organizatorului pachetului de servicii — Domeniu de aplicare — Insolvența organizatorului ca urmare a utilizării frauduloase a sumelor achitate de consumator.#Cauza C-134/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      16 februarie 2012 (
            *1
         )
      „Directiva 90/314/CEE — Pachete de servicii pentru călătorii, vacanțe și circuite — Articolul 7 — Protecție împotriva riscului de insolvență sau de faliment al organizatorului pachetului de călătorii — Domeniu de aplicare — Insolvența organizatorului ca urmare a utilizării frauduloase a sumelor achitate de consumator”
      În cauza C-134/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landgericht Hamburg (Germania), prin decizia din 2 martie 2011, primită de Curte la 18 martie 2011, în procedura

         Jürgen Blödel-Pawlik

      împotriva

         HanseMerkur Reiseversicherung AG,

      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul M. Safjan, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet (raportor) și J.-J. Kasel, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru M. Blödel-Pawlik, de M. Sauren, Rechtsanwalt;

               —

               pentru HanseMerkur Reiseversicherung AG, de G. Heinemann, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul german, de domnul T. Henze și de doamna J. Kemper, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul belgian, de domnii T. Materne și J.-C. Halleux, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul ceh, de domnii M. Smolek și J. Vláčil, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul eston, de doamna M. Linntam, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul elen, de doamna K. Paraskevopoulou și de domnul I. Bakopoulos, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul spaniol, de doamna S. Centeno Huerta, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul italian, de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de domnul L. Ventrella, avvocato dello Stato;

               —

               pentru guvernul maghiar, de domnul M. Z. Fehér Miklós, precum și de doamnele K. Szíjjártó și Z. Tóth, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul austriac, de domnul A. Posch, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul polonez, de domnul M. Szpunar, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de doamnele M. Owsiany-Hornung și S. Grünheid, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 7 din Directiva 90/314/CEE a Consiliului din 13 iunie 1990 privind pachetele de servicii pentru călătorii, vacanțe și circuite (JO L 158, p. 59, Ediție specială, 13/vol. 9, p. 248).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Blödel-Pawlik, pe de o parte, și HanseMerkur Reiseversicherung AG (denumită în continuare „HanseMerkur Reiseversicherung”) cu privire la refuzul acesteia de a rambursa prețul unui pachet de servicii pentru călătorii plătit de consumator, dar care nu a fost efectuat de organizatorul călătoriei.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Potrivit dispozițiilor celui de al șaptelea, al optsprezecelea, al douăzeci și unulea și, respectiv, al douăzeci și doilea considerent ale Directivei 90/314:
               „întrucât turismul joacă un rol din ce în ce mai important în economiile statelor membre; întrucât sistemul de pachete turistice reprezintă o parte fundamentală a turismului; întrucât dezvoltarea și productivitatea sectorului de pachete turistice din statele membre ar fi stimulate dacă măcar un număr minim de norme comune ar fi adoptate în vederea creării unei dimensiuni comunitare; [...]
               [...]
               întrucât organizatorul și/sau detailistul parte contractantă trebuie să răspundă față de consumator pentru buna îndeplinire a obligațiilor care decurg din contract; întrucât, de asemenea, organizatorul și/sau detailistul trebuie să răspundă pentru pagubele aduse consumatorilor prin neexecutarea sau executarea defectuoasă a contractului, cu excepția cazului în care erorile de executare a contractului nu pot fi imputate acestora sau unui alt furnizor de servicii;
               [...]
               întrucât ar fi avantajos atât pentru consumatori, cât și pentru sectorul turistic dacă organizatorii și/sau detailiștii ar fi obligați să ofere garanții suficiente în caz de insolvență;
               întrucât statele membre trebuie să aibă libertatea de a adopta sau de a menține dispoziții mai restrictive cu privire la pachetele de servicii pentru călătorii în scopul protejării consumatorilor”.

               4

               Articolul 1 din aceeași directivă prevede că:
               „Prezenta directivă are ca obiect apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre referitoare la pachetele de servicii turistice vândute sau oferite spre vânzare pe teritoriul Comunității.”

               5

               Articolul 4 alineatul (6) primul paragraf din directiva menționată prevede:
               „În cazul în care consumatorul reziliază contractul în conformitate cu alineatul (5) sau dacă, indiferent de cauză, cu excepția unei greșeli a consumatorului, organizatorul anulează pachetul de servicii înainte de data de plecare convenită, consumatorul are dreptul:

                        (a)

                        fie la un alt pachet de servicii de calitate echivalentă sau superioară, în cazul în care organizatorul și/sau detailistul pot să i-l propună. Dacă pachetul de servicii oferit în compensație este de calitate inferioară, organizatorul trebuie să ramburseze consumatorului diferența de preț;

                        (b)

                        fie la rambursarea cât mai curând posibil a tuturor sumelor vărsate de el în temeiul contractului.”

               6

               Articolul 5 alineatele (1) și (2) din Directiva 90/314 are următorul cuprins:
               „(1)   Statele membre iau măsurile necesare pentru ca organizatorul și/sau detailistul parte contractantă să răspundă față de consumator pentru buna executare a obligațiilor ce decurg din acest contract, indiferent dacă aceste obligații vor fi executate de ei înșiși sau de către alți furnizori de servicii sub rezerva dreptului organizatorului și/sau detailistului de a-i acționa în instanță pe ceilalți furnizori de servicii.
               (2)   În ceea ce privește daunele care rezultă pentru consumator din neexecutarea sau din executarea defectuoasă a contractului, statele membre iau măsurile necesare pentru ca organizatorul și/sau detailistul să fie trași la răspundere cu excepția cazului în care această neexecutare sau executare defectuoasă nu le este imputabilă nici lor, nici altui furnizor de servicii [...]”

               7

               Articolul 7 din directiva menționată prevede:
               „Organizatorul și/sau detailistul parte contractantă trebuie să dispună de garanții suficiente pentru a asigura, în caz de insolvență [sau de faliment], rambursarea sumelor achitate de consumator și repatrierea acestuia.”

               8

               Articolul 8 din aceeași directivă prevede:
               „În domeniul reglementat de prezenta directivă, statele membre pot adopta sau menține dispoziții mai restrictive pentru a proteja consumatorul.”

         Reglementarea germană

               9

               Articolul 651k alineatul 1 punctul 1 din Codul civil german (Bürgerliches Gesetzbuch), care a transpus în dreptul german articolul 7 din Directiva 90/314:
               „Organizatorul călătoriei trebuie să garanteze că i se va rambursa turistului:
               1.   prețul deja plătit al călătoriei, în cazul în care serviciile de călătorie nu sunt prestate pentru motiv de insolvență sau de deschidere a procedurii de insolvență în ceea ce privește activele organizatorului [...]”

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               10

               La 4 august 2009, reclamantul a rezervat pentru soția sa și pentru el însuși un pachet de servicii de călătorii la Rhein Reisen GmbH (denumită în continuare „Rhein Reisen”), care contractase, în calitate de organizator al călătoriei, o asigurare împotriva insolvenței la HanseMerkur Reiseversicherung, cu efect de la 1 august 2009.

               11

               Rhein Reisen a prezentat domnului M. Blödel-Pawlik două certificate de garanție în care se prevedea că prețul călătoriei urma să îi fie rambursat de pârâtă în cazul în care serviciile de călătorie nu aveau să fie prestate ca urmare a insolvenței organizatorului călătoriei.

               12

               Înainte de începerea călătoriei, Rhein Reisen l-a informat pe domnul Blödel-Pawlik că era nevoită să își declare insolvența.

               13

               Rezultă din dosar că Rhein Reisen, reprezentată de un administrator unic, nu a avut de fapt nicidecum intenția să realizeze călătoria în cauză. Astfel, atât din cronologia evenimentelor, cât și din evidența tranzacțiilor din contul bancar al organizatorului călătoriei ar rezulta un comportament fraudulos din partea acestuia din urmă.

               14

               În acest context, domnul Blödel-Pawlik a solicitat de la HanseMerkur Reiseversicherung rambursarea prețului călătoriei pe care îl achitase.

               15

               Aceasta susține însă că nu este ținută să efectueze o astfel de rambursare, având în vedere că ipoteza în care anularea călătoriei depinde numai de comportamentul fraudulos al organizatorului călătoriei nu intră în domeniul de aplicare al articolului 7 din Directiva 90/314.

               16

               Instanța de trimitere are, la rândul său, îndoieli cu privire la faptul că Directiva 90/314 urmărește să protejeze consumatorii împotriva manoperelor frauduloase ale organizatorilor de călătorii.

               17

               Apreciind că soluționarea litigiului cu care este sesizat depinde de interpretarea Directivei 90/314, Landgericht Hamburg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 7 din [Directiva 90/314] se aplică și în cazul în care organizatorul călătoriei devine insolvabil pentru că a deturnat totalitatea sumelor încasate de la turiști în scopuri încă de la început frauduloase, iar realizarea călătoriei nu a fost prevăzută niciodată?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               18

               Prin intermediul întrebării adresate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 7 din Directiva 90/314 trebuie interpretat în sensul că intră în domeniul său de aplicare o situație în care insolvența organizatorului călătoriei este urmarea comportamentului fraudulos al acestuia.

               19

               În această privință, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că articolul 7 din Directiva 90/314 impune organizatorului călătoriei obligația de a dispune de garanții suficiente pentru a asigura, în caz de insolvență sau de faliment, rambursarea sumelor achitate de consumator și repatrierea acestuia, obiectivul acestor garanții fiind acela de a-l proteja pe consumator împotriva riscurilor economice care decurg din insolvența sau din falimentul organizatorului călătoriei (a se vedea Hotărârea din 8 octombrie 1996, Dillenkofer și alții, C-178/94, C-179/94 și C-188/94-C-190/94, Rec., p. I-4845, punctele 34 și 35).

               20

               Astfel, obiectivul fundamentul al acestei dispoziții este de a garanta că repatrierea consumatorului și rambursarea sumelor achitate de acesta sunt garantate în caz de insolvență sau de faliment al organizatorului respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea Dillenkofer și alții, citată anterior, punctele 35 și 36).

               21

               Or, se impune constatarea că modul de redactare a articolului 7 din Directiva 90/314 nu însoțește garanția menționată de nicio condiție specială privind cauzele de insolvență a organizatorului călătoriei.

               22

               În această privință, Curtea a hotărât, la punctul 74 din Hotărârea din 15 iunie 1999, Rechberger și alții (C-140/97, Rec., p. I-3499), că articolul 7 din aceeași directivă conține obligația de rezultat de a conferi turiștilor beneficiari ai pachetelor de călătorii un drept la garanțiile de rambursare a sumelor achitate și de repatriere în caz de faliment al organizatorului călătoriei și că obiectul garanției este tocmai acela de a proteja consumatorul împotriva consecințelor falimentului, indiferent de cauzele acestuia.

               23

               Curtea a dedus de aici că împrejurări precum comportamentul imprudent al organizatorului de călătorii sau producerea de evenimente excepționale ori imprevizibile nu poate constitui un obstacol în calea rambursării sumelor achitate sau a repatrierii consumatorilor în temeiul articolului 7 din Directiva 90/314 (a se vedea Hotărârea Rechberger și alții, citată anterior, punctele 75 și 76).

               24

               În plus, o astfel de interpretare a articolului 7 din Directiva 90/314 se coroborează cu obiectivul pe care aceasta trebuie să îl urmărească, și anume garantarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor (a se vedea Hotărârea Dillenkofer și alții, citată anterior, punctul 39).

               25

               Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 7 din Directiva 90/314 trebuie interpretat în sensul că intră în domeniul său de aplicare o situație în care insolvența organizatorului călătoriei este urmarea comportamentului fraudulos al acestuia.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               26

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

                     Articolul 7 din Directiva 90/314/CEE a Consiliului din 13 iunie 1990 privind pachetele de servicii pentru călătorii, vacanțe și circuite trebuie interpretat în sensul că intră în domeniul său de aplicare o situație în care insolvența organizatorului călătoriei este urmarea comportamentului fraudulos al acestuia.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului (Camera a noua) din 19 noiembrie 2015.#Republica Elenă împotriva Comisiei Europene.#FEOGA – Secțiunea «Garantare» – FEGA și FEADR – Cheltuieli excluse de la finanțare – Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 – Regimul drepturilor la plata unică – Rezervă națională – Criterii de acordare – Risc pentru Fond – Ecocondiționalitate.#Cauza T-107/14.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 6 decembrie 1990. # Max Witzemann împotriva Hauptzollamt München-Mitte. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht München - Germania. # Cauza C-343/89.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (judecător unic) din data de 8 iunie 2006. # Orlando Pérez-Díaz împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Acțiune în anulare - Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-156/03.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 19 septembrie 2002. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Directivă 97/33/CE. # Cauza C-221/01.


HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE (Camera a doua) 23 octombrie 2012.#Gustav Eklund împotriva Comisiei Europene.#Funcție publică – Recrutare – Concurs general – Înscriere pe lista de rezervă – Ofertă de muncă propusă unei persoane înscrise pe o listă de rezervă – Condiții de admitere – Experiență profesională dobândită ulterior obținerii diplomei – Competența juriului, respectiv cea a AIPN – Acceptarea ofertei de muncă – Revocarea ofertei de muncă.#Cauza F-57/11.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 22 septembrie 1994. # Lio Bettaccini împotriva Fonds national de retraite des ouvriers mineurs. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Mons - Belgia. # Securitatea socială a lucrătorilor migranți. # Cauza C-301/93.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 22 octombrie 2009. # G. Elbertsen împotriva Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Țările de Jos. # Politica agricolă comună - Sistem integrat de administrare și control privind anumite scheme de sprijin - Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 - Schemă de plată unică - Stabilirea cuantumului de referință - Agricultori aflați într-o situație specială - Rezerva națională. # Cauza C-449/08.

text:
      Cauza C‑449/08
      G. Elbertsen
      împotriva
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Politica agricolă comună – Sistem integrat de administrare și control privind anumite scheme de ajutor – Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 – Schemă de plată unică – Stabilirea cuantumului de referință – Agricultori aflați într‑o situație specială – Rezerva națională”
      Sumarul hotărârii
      1.        Agricultură – Politica agricolă comună – Sistem integrat de administrare și control privind anumite scheme de ajutor – Schemă
            de plată unică
      [Regulamentul nr. 1782/2003 al Consiliului, art. 42 alin. (4); Regulamentul nr. 795/2004 al Comisiei, astfel cum a fost modificat
            prin Regulamentul nr. 1974/2004, art. 21]
      2.        Agricultură – Politica agricolă comună – Sistem integrat de administrare și control privind anumite scheme de ajutor – Schemă
            de plată unică
      [Regulamentul nr. 1782/2003 al Consiliului, art. 42 alin. (4)]
      1.        Articolul 42 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1782/2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct
         în cadrul politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori și de modificare a Regulamentelor
         nr. 2019/93, nr. 1452/2001, nr. 1453/2001, nr. 1454/2001, nr. 1868/94, nr. 1251/1999, nr. 1254/1999, nr. 1673/2000, nr. 2358/71
         și nr. 2529/2001 trebuie interpretat în sensul că această dispoziție lasă statelor membre o marjă de apreciere care le permite
         să stabilească la zero euro cuantumul de referință și să nu acorde niciun drept de plată din rezerva națională unui agricultor
         care se află într‑o situație specială precum cea prevăzută la articolul 21 din Regulamentul nr. 795/2004 de stabilire a normelor
         de aplicare a schemei de plată unică prevăzute în Regulamentul nr. 1782/2003, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul
         nr. 1974/2004, cu condiția ca acest cuantum să se întemeieze pe criterii obiective, să nu aducă atingere egalității de tratament
         între agricultori și să nu denatureze piața și concurența.

      (a se vedea punctul 34 și dispozitiv 1)
      2.        Dreptul comunitar și în special articolul 42 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1782/2003 de stabilire a normelor comune pentru
         schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori
         și de modificare a Regulamentelor nr. 2019/93, nr. 1452/2001, nr. 1453/2001, nr. 1454/2001, nr. 1868/94, nr. 1251/1999, nr. 1254/1999,
         nr. 1673/2000, nr. 2358/71 și nr. 2529/2001 nu se opune aplicării unei dispoziții naționale în temeiul căreia, din cuantumul
         plăților suplimentare majorate ca urmare a unei investiții într‑o capacitate de producție sau a unei achiziții de terenuri,
         se deduce suma de 500 de euro înainte de stabilirea cuantumului de referință în temeiul căruia sunt acordate drepturi de plată
         din rezerva națională.

      Astfel, întrucât este aplicabilă tuturor agricultorilor care fac apel la rezerva națională, respectiva dispoziție națională
         este o măsură cu caracter general care se bazează pe criterii obiective și care nu încalcă principiul egalității de tratament
         și nici nu presupune denaturarea pieței și a concurenței, conform cerințelor articolului 42 alineatul (4) menționat.

      (a se vedea punctele 38, 40 și 46 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      22 octombrie 2009(*)

      „Politica agricolă comună – Sistem integrat de administrare și control privind anumite scheme de ajutor – Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 – Schemă de plată unică – Stabilirea cuantumului de referință – Agricultori aflați într‑o situație specială – Rezerva națională”
      În cauza C‑449/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de College van
         Beroep voor het bedrijfsleven (Țările de Jos), prin decizia din 8 octombrie 2008, primită de Curte la 13 octombrie 2008, în
         procedura

      G. Elbertsen
      împotriva
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit,
      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul E. Levits, președinte de cameră, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a cincea, domnii A. Borg
         Barthet (raportor) și M. Ilešič, judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele C. Wissels și M. de Mol, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și J. Möller, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna F. Clotuche-Duvieusart și de domnul B. Burggraaf, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 42 alineatul (4) din Regulamentul (CE)
         nr. 1782/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul
         politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori și de modificare a Regulamentelor
         (CEE) nr. 2019/93, (CE) nr. 1452/2001, (CE) nr. 1453/2001, (CE) nr. 1454/2001, (CE) nr. 1868/94, (CE) nr. 1251/1999, (CE)
         nr. 1254/1999, (CE) nr. 1673/2000, (CEE) nr. 2358/71 și (CE) nr. 2529/2001 (JO L 270, p. 1, Ediție specială, 3/vol. 49, p. 177).

      2        Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între domnul Elbertsen, pe de o parte, și Minister van Landbouw, Natuur
         en Voedselkwaliteit (ministrul agriculturii, naturii și calității alimentelor, denumit în continuare „ministrul”), pe de altă
         parte, în legătură cu acordarea de drepturi la plata unică din rezerva națională.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
       Regulamentul (CE) nr. 1782/2003
      3        În cadrul reformei politicii agricole comune, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Regulamentul nr. 1782/2003, care stabilește
         norme comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune, precum și pentru anumite scheme de sprijin
         în favoarea agricultorilor.

      4        Regulamentul nr. 1782/2003 stabilește, în special, o schemă de ajutor de venit acordat agricultorilor. Această schemă este
         denumită, la articolul 1 a doua liniuță din acest regulament, „schema de plată unică”. Această schemă face obiectul titlului
         III din regulamentul menționat.

      5        Articolul 33 din Regulamentul nr. 1782/2003 enumeră situațiile în care agricultorii pot recurge la schema de plată unică.
         Acesta prevede în special:

      „Eligibilitatea pentru ajutor
      (1)      Agricultorii au acces la regimul de plată unică:
      (a)      dacă au primit o plată în cursul perioadei de referință prevăzute la articolul 38 în temeiul a cel puțin una dintre schemele
         de sprijin prevăzute în anexa VI […]

      [...]”
      6        Articolul 37 alineatul (1) din acest regulament prevede:

      „Cuantumul de referință este media pe trei ani a valorilor totale ale plăților acordate unui agricultor în cadrul regimurilor
         de ajutor prevăzute în anexa VI, modificată și adaptată conform anexei VII, în decursul fiecărui an calendaristic din perioada
         de referință prevăzută la articolul 38.”

      7        Perioada de referință prevăzută la articolul 33 alineatul (1) și la articolul 37 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003
         este definită la articolul 38 din acest regulament. Perioada de referință cuprinde anii calendaristici 2000-2002.

      8        Articolul 42 alineatele (1) și (4) din Regulamentul nr. 1782/2003 prevede:

      (1)      „După eventuala reducere în conformitate cu articolul 41 alineatul (2), statele membre aplică un procent de reducere liniară
         a cuantumurilor de referință, pentru a constitui o rezervă națională. Reducerea nu poate fi mai mare de 3 %.

      […]
      (4)      Statele membre utilizează rezerva națională pentru a stabili, pe baza unor criterii obiective și astfel încât să asigure un
         tratament egal al agricultorilor și să evite denaturarea pieței și a concurenței, cuantumurile de referință pentru agricultorii
         care se află într‑o situație specială, situație definită de Comisie conform procedurii prevăzute la articolul 144 alineatul
         (2).”

       Regulamentul (CE) nr. 795/2004
      9        Potrivit considerentului (9) al Regulamentului (CE) nr. 795/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de stabilire a normelor de
         aplicare a schemei de plată unică prevăzute în Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 (JO L 141, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 56,
         p. 193), astfel cum a fost modificat de Regulamentul (CE) nr. 1974/2004 al Comisiei din 29 octombrie 2004 (JO L 345, p. 85,
         Ediție specială, 03/vol. 60, p. 274, denumit în continuare „Regulamentul nr. 795/2004”):

      „Pentru a facilita gestionarea rezervei naționale, trebuie să se prevadă o gestionare a acesteia la nivel regional, cu excepția
         cazurilor prevăzute în articolul 42 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1782/2003, dacă este cazul, și în articolul 42
         alineatul (4) din regulamentul menționat anterior, în cazul în care statele membre sunt obligate să acorde drepturi la plată.”

      10      Considerentul (13) al Regulamentului nr. 795/2004 prevede:

      „Articolul 42 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 prevede că situațiile speciale care autorizează stabilirea
         cuantumurilor de referință pentru agricultorii care se află într‑o situație în care au fost împiedicați să primească, parțial
         sau în totalitate, plățile directe în perioada de referință sunt definite de către Comisie. Este necesar, în consecință, să
         se întocmească o listă a acestor situații speciale și să se prevadă reguli care să evite ca același agricultor să cumuleze
         diferitele posibilități de acordare a drepturilor la plată, fără a exclude posibilitatea ca această listă să fie completată
         de către Comisie, dacă este cazul. În plus, trebuie să li se ofere statelor membre o marjă de manevră pentru stabilirea cuantumurilor
         de referință care urmează să fie alocate.”

      11      Potrivit articolului 18 alineatul (1) din Regulamentul nr. 795/2004:

      „În sensul articolului 42 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1782/2003, prin «agricultori aflați într‑o situație specială»
         se înțelege agricultorii prevăzuți la articolele 19-23a din prezentul regulament.”

      12      Articolul 21 alineatul (1) din Regulamentul nr. 795/2004 prevede:

      „În cazul în care un agricultor a făcut investiții în capacități de producție sau a cumpărat terenuri în conformitate cu condițiile
         prevăzute la alineatele (2)-(6), cel târziu la 15 mai 2004, drepturile la plată care îi sunt acordate se calculează prin împărțirea
         cuantumului de referință stabilit de către statul membru în cauză, pe baza unor criterii obiective și astfel încât să asigure
         un tratament egal agricultorilor și să evite denaturarea pieței și a concurenței, la un număr de hectare mai mic sau egal
         cu numărul de hectare pe care le‑a achiziționat.”

       Reglementarea națională
      13      Articolul 16 din Regulamentul privind politica agricolă comună – ajutor de venit 2006 (Regeling GLB‑inkomenssteun 2006, denumit
         în continuare „Regeling”) prevede în special:

      „1.      În vederea acordării drepturilor la plată din rezerva națională, trebuie luați în considerare numai:
      […]
      c)      agricultorii care, în conformitate cu articolul 21 din Regulamentul nr. 795/2004, au realizat investiții în capacități de
         producție sau au cumpărat terenuri, dacă se dovedește, într‑o măsură satisfăcătoare pentru ministru, potrivit aceluiași articol
         21 din Regulamentul nr. 795/2004, că aceștia, cel târziu la 15 mai 2004:

      –        au investit în capacități de grajd sau au închiriat astfel de capacități pentru o durată de cel puțin șase ani;
      –        au cumpărat terenuri sau le‑au închiriat pentru o durată de cel puțin șase ani;
      –        au achiziționat animale pentru care pot obține unele dintre plățile directe enumerate în anexa VI la Regulamentul nr. 1782/2003;
      […]
      d)      agricultorii care, în conformitate cu articolul 22 din Regulamentul nr. 795/2004, au închiriat sau au cumpărat terenuri, dacă
         se dovedește, într‑o măsură satisfăcătoare pentru ministru, că au închiriat sau au cumpărat aceste terenuri cel târziu la
         15 mai 2004;

      […]
      2.      Agricultorii menționați la alineatul 1 literele b)-d) nu pot beneficia de drepturile la plata unică din rezerva națională
         decât în măsura în care:

      a)      datorită investițiilor realizate în capacități de producție ori punerii în posesie, cumpărării sau închirierii de terenuri
         care sunt eligibile pentru ajutor, în sensul articolului 44 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1782/2003, în anul calendaristic
         următor, dispun de:

      i)      capacitate de grajd sporită,
      ii)      mai multe animale pentru care se poate obține o plată directă care figurează în lista din anexa VI la Regulamentul nr. 1782/2003,
      […]
      în raport cu capacitățile de producție sau cu terenurile în cauză de care dispuneau în perioada de referință;
      b)      au primit, datorită acestui supliment de capacitate de producție sau de terenuri, mai multe plăți directe, calculate în conformitate
         cu articolul 17, și

      c)      aceste capacități de producție sau aceste terenuri suplimentare nu au dat încă dreptul la acordarea de drepturi la plată ori
         de cuantumuri de referință în temeiul perioadei de referință.

      3.      Cererea de stabilire a drepturilor la plată din rezerva națională se depune în conformitate cu articolul 11.”
      14      Potrivit articolului 17 alineatele 1 și 2 din Regeling:

      „1.      Pentru agricultorii menționați la articolul 16 alineatul 2, cuantumurile de referință suplimentare se calculează potrivit
         următoarei metode:

      a)      Sporirea, pentru perioada de referință, în anul următor realizării investiției în capacitățile de producție în cauză sau punerii
         în posesie, cumpărării ori închirierii de terenuri, ca urmare a acestei investiții, a cuantumului plăților directe primite
         în cadrul schemelor de ajutor enumerate în anexa VI la Regulamentul nr. 1782/2003 se calculează și se adaptează potrivit metodei
         descrise în anexa VII la Regulamentul nr. 1782/2003.

      b)      Din rezultatul calculului efectuat la punctul a) se deduce un cuantum de 500 de euro, repartizat proporțional între cuantumurile
         suplimentare primite în cadrul schemelor de ajutor prevăzute la acest punct.

      c)      Cuantumurile suplimentare calculate în conformitate cu punctul b) se înmulțesc cu un procent stabilit de ministru. Ministrul
         publică acest procent prin decizie în Staatscourant (Jurnalul Oficial).

      2.      Prin derogare de la alineatul 1 și de la articolul 16 alineatul 2, cuantumul de referință suplimentar poate, la cererea agricultorului,
         să fie calculat pe baza celui de al doilea an de după investiția în capacitățile de producție sau de după punerea în posesie,
         cumpărarea ori închirierea de terenuri, dar cel târziu în 2005, dacă acesta dovedește, într‑o măsură satisfăcătoare pentru
         ministru, că în primul an nu era în măsură să beneficieze pe deplin de capacitățile de producție sau de terenurile în cauză.

      […]”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      15      Domnul Elbertsen, agricultor din Țările de Jos, deținea în ferma sa patru oi în 2000, trei în 2001 și unsprezece în 2002.
         Acesta nu a primit nicio plată directă pentru această perioadă.

      16      La 20 decembrie 2002, a fost încheiat în beneficiul său un contract de închiriere pe termen lung pentru o parcelă de pajiște
         de 1,29 ha și, în cursul anului următor, acesta a transformat în grajd o clădire utilizată anterior ca magazie.

      17      În cursul anilor 2003-2005, domnul Elbertsen deținea 20 de oi, ceea ce i‑a permis să beneficieze de o primă pentru oi pentru
         fiecare dintre acești ani, în cuantum total de 440,40 euro.

      18      La 6 septembrie 2005, pe baza investițiilor realizate în capacitatea de grajd, în oi și în terenuri, domnul Elbertsen a formulat
         o cerere de drepturi la plată din rezerva națională.

      19      Prin scrisoarea din 13 octombrie 2006, ministrul i‑a răspuns că, pe baza acestor investiții, îndeplinește, fără îndoială,
         condițiile pentru a beneficia de drepturi la plată din rezerva națională, dar că plățile directe suplimentare calculate nu
         depășesc limita de 500 de euro stabilită de reglementarea națională, astfel încât nu i se pot acorda drepturi la plată din
         rezerva națională.

      20      Prin decizia din 15 decembrie 2006, ministrul a stabilit la zero euro cuantumul drepturilor la plată care trebuie acordate
         domnului Elbertsen.

      21      În urma contestației formulate de domnul Elbertsen, ministrul, prin decizia din 24 aprilie 2007, a confirmat decizia sa de
         a nu îi acorda niciun drept la plată din rezerva națională.

      22      Prin scrisoarea din 1 mai 2007, domnul Elbertsen a formulat împotriva deciziei din 24 aprilie 2007 o acțiune la College van
         Beroep voor het bedrijfsleven.

      23      În acțiunea formulată, acesta arată că dispoziția națională potrivit căreia se aplică pragul de 500 de euro determină o inegalitate
         de tratament în defavoarea micilor agricultori și că, prin urmare, aceasta este contrară articolului 42 din Regulamentul nr. 1782/2003,
         precum și articolului 21 din Regulamentul nr. 795/2004. Acesta afirmă în plus că, la momentul la care a efectuat investițiile
         menționate, nu era stabilit niciun prag, astfel încât articolul 17 alineatul 1 litera b) din Regeling este contrar principiilor
         securității juridice și respectării încrederii legitime. În sfârșit, domnul Elbertsen susține că Regulamentul nr. 795/2004
         îi conferă drepturi la plată din rezerva națională și se opune ca aplicarea unei reguli de calcul instituite de un stat membru
         pentru stabilirea cuantumului de referință să determine pierderea totală a dreptului de a obține astfel de drepturi la plată.

      24      Considerând că soluția litigiului cu care este sesizat depinde de interpretarea dispozițiilor comunitare aplicabile, College
         van Beroep voor het bedrijfsleven a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 42 alineatul (4) din Regulamentul […] nr. 1782/2003 […] trebuie interpretat în sensul că această dispoziție lasă
         unui stat membru o astfel de marjă de apreciere încât să poată stabili la zero euro cuantumul de referință și să nu acorde
         niciun drept la plată din rezerva națională unui agricultor care se află într‑o situație specială precum cea prevăzută la
         articolul 21 din Regulamentul […] nr. 795/2004 […]?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la această întrebare, dreptul comunitar se opune aplicării unei dispoziții precum articolul
         17 alineatul 1 litera b) din Regeling […], în temeiul căreia, din cuantumul plăților suplimentare majorate ca urmare a unei
         investiții într‑o capacitate de producție sau a unei achiziții de terenuri, se deduce suma de 500 de euro înainte de stabilirea
         cuantumului de referință în temeiul căruia sunt acordate drepturi la plată din rezerva națională?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      25      Prin intermediul primei sale întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 42 alineatul
         (4) din Regulamentul nr. 1782/2003 trebuie interpretat în sensul că această dispoziție lasă statelor membre o marjă de apreciere
         care le permite să stabilească la zero euro cuantumul de referință și să nu acorde niciun drept la plată din rezerva națională
         unui agricultor care se află într‑o situație specială precum cea prevăzută la articolul 21 din Regulamentul nr. 795/2004.

       Observațiile prezentate Curții
      26      În observațiile lor scrise, guvernele olandez și german, precum și Comisia susțin că articolul 42 alineatul (4) din Regulamentul
         nr. 1782/2003 coroborat cu articolul 21 din Regulamentul nr. 795/2004 conferă statelor membre o astfel de marjă de apreciere,
         cu condiția ca respectivul cuantum de referință să fie stabilit pe baza unor criterii obiective și, prin urmare, să nu aducă
         atingere egalității de tratament între agricultori și să nu denatureze piața și concurența.

       Răspunsul Curții
      27      În prealabil, trebuie amintit că, în cadrul schemei de plată unice, statele membre sunt obligate, în temeiul articolului 42
         din Regulamentul nr. 1782/2003, să constituie o rezervă națională pentru a ține seama de situațiile speciale. Potrivit alineatului
         (4) al acestui articol, statele membre utilizează rezerva națională pentru a stabili, pe baza unor criterii obiective și astfel
         încât să asigure un tratament egal al agricultorilor și să evite denaturarea pieței și a concurenței, cuantumurile de referință
         pentru agricultorii care se află într‑o situație specială.

      28      În această privință, trebuie arătat că, spre deosebire de textul alineatelor (3) și (5) ale articolului 42 din Regulamentul
         nr. 1782/2003, care conferă în mod expres statelor membre posibilitatea de a utiliza sau de a nu utiliza rezerva națională
         în situațiile menționate în aceste dispoziții, alineatul (4) al acestui articol obligă statele membre să stabilească cuantumurile
         de referință pentru agricultorii care se află într‑o situație specială. Aceasta este în special situația agricultorilor care
         au realizat investiții în capacități de producție sau care au achiziționat terenuri cel târziu la 15 mai 2004.

      29      Cu toate acestea, se impune constatarea că nici articolul 42 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1782/2003, nici articolul
         21 alineatul (1) din Regulamentul nr. 795/2004 nu exclud a priori ca un stat membru să stabilească un cuantum de referință egal cu zero euro.

      30      Potrivit articolului 21 alineatul (1) din Regulamentul nr. 795/2004, drepturile la plată acordate agricultorilor menționați
         în această dispoziție se calculează pe baza cuantumurilor de referință stabilite de statul membru în cauză. Rezultă că reglementarea
         națională, chiar dacă nu pune în discuție dreptul la stabilirea unui cuantum de referință, poate avea totuși drept consecință
         ca, în anumite cazuri, calculul drepturilor la plată să determine obținerea unui cuantum egal cu zero euro.

      31      Însă această împrejurare nu poate fi considerată contrară articolului 21 alineatul (1) din Regulamentul nr. 795/2004, care,
         interpretat în lumina considerentului (9) al acestui regulament, obligă statele membre să acorde, în cadrul articolului 42
         alineatul (4) din Regulamentul nr. 1782/2003, drepturi la plată agricultorilor în cauză.

      32      Astfel, după cum reiese în mod expres din articolul 21 alineatul (1) din Regulamentul nr. 795/2004 și din articolul 42 alineatul
         (4) din Regulamentul nr. 1782/2003, statele membre beneficiază de o anumită latitudine în stabilirea cuantumurilor de referință
         care trebuie alocate. Această interpretare este de altfel confirmată de considerentul (13) al Regulamentului nr. 795/2004.

      33      Nu este mai puțin adevărat că statele membre trebuie, potrivit dispozițiilor menționate, să se întemeieze pe criterii obiective,
         să nu aducă atingere egalității de tratament între agricultori și să nu denatureze piața și concurența.

      34      Prin urmare trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 42 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1782/2003 trebuie
         interpretat în sensul că această dispoziție lasă statelor membre o marjă de apreciere care le permite să stabilească la zero
         euro cuantumul de referință și să nu acorde niciun drept de plată din rezerva națională unui agricultor care se află într‑o
         situație specială precum cea prevăzută la articolul 21 din Regulamentul nr. 795/2004, cu condiția ca acest cuantum să se întemeieze
         pe criterii obiective, să nu aducă atingere egalității de tratament între agricultori și să nu denatureze piața și concurența.

       Cu privire la a doua întrebare
      35      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul comunitar
         se opune aplicării unei dispoziții naționale în temeiul căreia, din cuantumul plăților suplimentare majorate ca urmare a unei
         investiții într‑o capacitate de producție sau a unei achiziții de terenuri, se deduce suma de 500 de euro înainte de stabilirea
         cuantumului de referință în temeiul căruia sunt acordate drepturi de plată din rezerva națională.

       Observațiile prezentate Curții
      36      Guvernele olandez și german, precum și Comisia susțin că dreptul comunitar nu se opune aplicării unei astfel de dispoziții.

       Răspunsul Curții
      37      În prealabil, trebuie amintit că, în cadrul punerii în aplicare a reglementării comunitare, statele membre trebuie nu numai
         să se conformeze dispozițiilor regulamentului în cauză, ci și să respecte principiile generale de drept comunitar, precum
         principiile egalității de tratament, protecției încrederii legitime și proporționalității (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 4 iunie 2009, JK Otsa Talu, C‑241/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 46).

      38      Articolul 42 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1782/2003 impune ca respectivele cuantumuri de referință pentru agricultorii
         care se află într‑o situație specială să fie stabilite pe baza unor criterii obiective și astfel încât să asigure un tratament
         egal al agricultorilor și să evite denaturarea pieței și a concurenței.

      39      Articolul 17 alineatul (1) din Regeling prevede că acest cuantum de referință se calculează pe baza majorării cuantumului
         plăților directe percepute ca urmare a unei investiții realizate într‑o capacitate de producție sau a unei puneri în posesie,
         a unei achiziționări ori a unei închirieri de terenuri. Din cuantumul respectiv se deduce ulterior suma de 500 de euro, repartizată
         proporțional între cuantumurile de ajutor suplimentar în cauză, înainte de a fi înmulțit cu un procent stabilit de ministru.
         Cuantumul de referință astfel calculat constituie baza pe care se stabilește valoarea drepturilor la plată care trebuie acordate
         sau sporite.

      40      În aceste condiții, se impune constatarea că dispoziția în cauză în acțiunea principală, potrivit căreia, pentru calculul
         cuantumului de referință, o diminuare cu 500 de euro este aplicabilă tuturor agricultorilor care au făcut apel la rezerva
         națională, este o măsură cu caracter general care se bazează pe criterii obiective și care nu încalcă principiul egalității
         de tratament și nici nu presupune denaturarea pieței și a concurenței.

      41      În ceea ce privește mai precis principiul general al egalității de tratament, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe
         constante, acesta impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate
         în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (Hotărârea din 11 iulie
         2006, Franz Egenberger, C‑313/04, Rec., p. I‑6331, punctul 33 și jurisprudența citată).

      42      În speță, toți agricultorii care au făcut apel la rezerva națională se află într‑o situație comparabilă. Faptul că deducerea
         unui cuantum de 500 de euro ar putea avea efecte mai importante asupra unei ferme mici decât asupra uneia mari nu prezintă
         importanță în această privință. În schimb, în măsura în care nu îndeplinesc condițiile pentru a obține drepturi la plata unică,
         agricultorii care au făcut apel la rezerva națională nu se află într‑o situație comparabilă cu aceea a agricultorilor care
         au beneficiat de plăți regulate.

      43      Pe de altă parte, trebuie arătat că principiul proporționalității, care impune ca scopul să fie urmărit într‑un mod cât mai
         puțin constrângător, nu se opune unei reglementări naționale precum cea în cauză în acțiunea principală, care are drept obiectiv
         să se evite ca punerea în aplicare a sistemului de plată să determine cuantumuri de referință nesemnificative și total disproporționate
         în raport cu sarcinile administrative suportate de statul membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iulie 1990, Spronk,
         C‑16/89, Rec., p. I‑3185, punctul 28).

      44      Astfel, anumite dispoziții comunitare recunosc statelor membre o marjă de manevră care le permite să aplice un prag sub care
         cererile de ajutor sunt respinse. De exemplu, trebuie menționată posibilitatea recunoscută statelor membre la articolul 12
         alineatul (6) din Regulamentul nr. 795/2004 de a stabili o suprafață minimă a fermelor pentru admisibilitatea cererilor de
         stabilire a drepturilor la plată, cu condiția ca suprafața minimă să nu depășească 0,3 ha. Pe de altă parte, conform articolului
         70 din Regulamentul (CE) nr. 796/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de stabilire a normelor de aplicare a eco‑condiționării,
         a modulării și a sistemului integrat de gestionare și control, prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 (JO L 141, p. 18,
         Ediție specială, 03/vol. 56, p. 210), statele membre pot decide să nu acorde un ajutor în cazul în care valoarea pe cerere
         este mai mică sau egală cu 100 de euro. În sfârșit, articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2529/2001 al Consiliului
         din 19 decembrie 2001 privind organizarea comună a piețelor în sectorul cărnii de oaie și de capră (JO L 341, p. 3, Ediție
         specială, 03/vol. 40, p. 95) conferea statelor membre o anumită marjă de manevră, permițându‑le să stabilească între 10 și
         50 numărul minim de animale pentru care se putea depune o cerere de primă.

      45      În ceea ce privește principiul încrederii legitime, trebuie amintit că, în domeniul politicii agricole comune, operatorii
         economici nu își pot plasa în mod justificat încrederea legitimă în menținerea unei situații existente, care poate fi modificată
         în cadrul puterii de apreciere a autorităților competente (a se vedea în acest sens Hotărârea JK Otsa Talu, citată anterior,
         punctul 51). Rezultă că realizarea de investiții într‑o capacitate de producție sau achiziționarea de terenuri nu pot permite
         operatorului interesat să se prevaleze de o oarecare încredere legitimă întemeiată pe realizarea acestor investiții pentru
         a putea pretinde un cuantum de referință atribuit tocmai datorită acestor investiții (a se vedea în acest sens Hotărârea Spronk,
         citată anterior, punctul 29).

      46      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că dreptul comunitar nu se opune aplicării
         unei dispoziții naționale în temeiul căreia, din cuantumul plăților suplimentare majorate ca urmare a unei investiții într‑o
         capacitate de producție sau a unei achiziții de terenuri, se deduce suma de 500 de euro înainte de stabilirea cuantumului
         de referință în temeiul căruia sunt acordate drepturi de plată din rezerva națională.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      47      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
      1)      Articolul 42 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003 de stabilire a normelor
            comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin
            pentru agricultori și de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 2019/93, (CE) nr. 1452/2001, (CE) nr. 1453/2001, (CE) nr. 1454/2001,
            (CE) nr. 1868/94, (CE) nr. 1251/1999, (CE) nr. 1254/1999, (CE) nr. 1673/2000, (CEE) nr. 2358/71 și (CE) nr. 2529/2001 trebuie
            interpretat în sensul că această dispoziție lasă statelor membre o marjă de apreciere care le permite să stabilească la zero
            euro cuantumul de referință și să nu acorde niciun drept de plată din rezerva națională unui agricultor care se află într‑o
            situație specială precum cea prevăzută la articolul 21 din Regulamentul nr. 795/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de stabilire
            a normelor de aplicare a schemei de plată unică prevăzute în Regulamentul (CE) nr. 1782/2003, astfel cum a fost modificat
            prin Regulamentul (CE) nr. 1974/2004 al Comisiei din 29 octombrie 2004, cu condiția ca acest cuantum să se întemeieze pe criterii
            obiective, să nu aducă atingere egalității de tratament între agricultori și să nu denatureze piața și concurența.
      2)      Dreptul comunitar nu se opune aplicării unei dispoziții naționale în temeiul căreia, din cuantumul plăților suplimentare majorate
            ca urmare a unei investiții într‑o capacitate de producție sau a unei achiziții de terenuri, se deduce suma de 500 de euro
            înainte de stabilirea cuantumului de referință în temeiul căruia sunt acordate drepturi de plată din rezerva națională.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 17 iunie 1982. # Ludwig Wünsche & Co. împotriva Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Cauza 3/81.


Hotărârea Curții din data de 2 februarie 1988. # Regatul Unit al Marii Britanii și al Irlandai de Nord împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 61/86.


Hotărârea Curții din data de 12 decembrie 1990. # Peter Kaefer și Andréa Procacci împotriva Statului francez. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal administratif de Papeete (Polynesie) - Franța. # Cauze conexate C-100/89 și C-101/89.


title: Hotărârea Curții (camera a șaptea) din 10 aprilie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Țărilor de Jos. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Drept de ședere al resortisanților statelor membre ale Uniunii Europene și ale Spațiului Economic European inactivi din punct de vedere economic și pensionați - Legislație și practică administrativă națională care impun existența unor resurse personale suficiente pentru o durată a șederii de cel puțin un an în statul membru gazdă. # Cauza C-398/06.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 10 aprilie 2008 — Comisia/Țările de Jos
      (Cauza C‑398/06)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Drept de ședere al resortisanților statelor membre ale Uniunii Europene și ale Spațiului Economic European inactivi din punct
         de vedere economic și pensionați — Legislație și practică administrativă națională care impun existența unor resurse personale suficiente pentru o durată a
         șederii de cel puțin un an în statul membru gazdă”

      1.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Examinarea de către Curte a temeiniciei — Situație care trebuie luată
            în considerare — Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 26)
      2.                     Libera circulație a persoanelor — Dreptul de intrare și de ședere al resortisanților statelor membre — Directivele 68/360,
            90/364 și 90/365 — Condiții impuse pentru eliberarea titlului de ședere [Directivele 68/360, art. 9 alin. (1) și (3), 90/364
            și 90/365 ale Consiliului] (a se vedea punctele 29 și 31 și dispozitivul)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Încălcarea reglementării comunitare în domeniul dreptului de ședere
                  al cetățenilor Uniunii — Legislație și practică administrativă națională care impun existența unor resurse personale suficiente
                  pentru obținerea unui permis de ședere în ceea ce privește persoanele inactive și pensionarii

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin menținerea unor dispoziții naționale potrivit cărora, în scopul obținerii unui titlu de ședere, resortisanții Uniunii
                     Europene și ai Spațiului Economic European inactivi din punct de vedere economic și pensionați trebuie să dovedească că dispun
                     de resurse durabile, Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul Directivei 68/360/CEE
                     a Consiliului din 15 octombrie 1968 privind desființarea restricțiilor de circulație și ședere în cadrul Comunității pentru
                     lucrătorii din statele membre și familiile acestora, al Directivei 90/364/CEE a Consiliului din 28 iunie 1990 privind dreptul
                     de ședere și al Directivei 90/365/CEE a Consiliului din 28 iunie 1990 privind dreptul de ședere a persoanelor salariate și
                     nesalariate care și‑au încetat activitatea profesională.

                  2)

                  	Obligă Regatul Țărilor de Jos la plata cheltuielilor de judecată.

                  3)

                  	Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord suportă propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Curții din data de 22 februarie 1984. # Gerda Kloppenburg împotriva Finanzamt Leer. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Niedersachsen - Germania. # Cauza 70/83.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 22 februarie 1990. # Pedro Bocos Viciano împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționar - Concurs general. # Cauza T-72/89.


title: Hotărârea Curții din 14 decembrie 2007 în cauza E-5/06 — Autoritatea de Supraveghere a AELS c. Principatului Liechtenstein [Neîndeplinirea obligațiilor de către o parte contractantă — Articolul 4 alineatele (1) și (2a) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului — Prestații de securitate socială și prestații speciale cu caracter necontributiv — Efect juridic al anexei IIa la Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 enumerând prestațiile speciale cu caracter necontributiv — Decizia nr. 1/95 a Consiliului SEE privind data intrării în vigoare a Acordului SEE pentru Principatul Liechtenstein]

text:
               8.5.2008

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 113/14

      HOTĂRÂREA CURȚII

   din 14 decembrie 2007
   în cauza E-5/06
   Autoritatea de Supraveghere a AELS c. Principatului Liechtenstein

      [Neîndeplinirea obligațiilor de către o parte contractantă — Articolul 4 alineatele (1) și (2a) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului — Prestații de securitate socială și prestații speciale cu caracter necontributiv — Efect juridic al anexei IIa la Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 enumerând prestațiile speciale cu caracter necontributiv — Decizia nr. 1/95 a Consiliului SEE privind data intrării în vigoare a Acordului SEE pentru Principatul Liechtenstein]

   (2008/C 113/11)
   În cauza E-5/06, Autoritatea de Supraveghere a AELS c. Principatului Liechtenstein — cerere de declarare a încălcării de către Principatul Liechtenstein a obligațiilor care îi revin în conformitate cu articolele 19 alineatele (1) și (2), 25 alineatul (1) și 28 alineatul (1) din actul menționat la punctul 1 din anexa VI la Acordul SEE, adică Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează în cadrul Comunității, astfel cum a fost adaptat la Acordul SEE prin protocolul 1, Curtea, compusă din: Carl Baudenbacher, președinte, Henrik Bull, judecător raportor și Thorgeir Örlygsson, judecător, a emis la 14 decembrie 2007 hotărârea, al cărei dispozitiv prevede următoarele:

               1.

               Declară că, prin impunerea condiției de rezidență în Liechtenstein pentru orice persoană care dorește să beneficieze de indemnizația de însoțitor, Principatul Liechtenstein nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în conformitate cu articolele 19 alineatele (1) și (2), 25 alineatul (1) și 28 alineatul (1) din actul menționat la punctul 1 din anexa VI la Acordul SEE, adică Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează în cadrul Comunității, astfel cum a fost adaptat la Acordul SEE prin protocolul 1.

               2.

               Ordonă Principatului Liechtenstein să suporte cheltuielile de judecată.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 6 februarie 1997. # Finanzamt Augsburg-Stadt împotriva Marktgemeinde Welden. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # A șasea directivă TVA. # Cauza C-247/95.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 18 ianuarie 2005. # Confédération nationale du Crédit mutuel împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat - Acțiune în anulare. # Cauza T-93/02.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 19 februarie 1981. # Proces penal împotriva Fabriek voor Hoogwaardige Voedingsprodukten Kelderman BV. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Țările de Jos. # Cauza 130/80.