title: Hotărârea Curţii - 30 iunie 2016#Lidl#Cauza C-134/15

text:
      HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      30 iunie 2016(*)

      „Trimitere preliminară – Regulamentul (CE) nr. 543/2008 – Agricultură – Organizarea comună a piețelor – Norme privind comercializarea – Carne proaspătă de pasăre preambalată – Obligația de a menţiona prețul total și prețul pe unitatea de greutate pe preambalaj sau pe eticheta aplicată pe acesta – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 16 – Libertatea de a desfășura o activitate comercială – Proporționalitate – Articolul 40 alineatul (2) al doilea paragraf TFUE – Nediscriminare”
      În cauza C‑134/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sächsisches Oberverwaltungsgericht
         (Tribunalul Administrativ Superior al Landului Saxonia, Germania), prin decizia din 24 februarie 2015, primită de Curte la
         19 martie 2015, în procedura

      Lidl GmbH & Co. KG
      împotriva
      Freistaat Sachsen,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, doamna C. Toader (raportor), domnul A. Rosas, doamna A. Prechal și domnul
         E. Jarašiūnas, judecători,

      avocat general: domnul M. Bobek,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 13 ianuarie 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Lidl GmbH & Co. KG, de A. Pitzer și de M. Grube, Rechtsanwälte;
      –        pentru Freistaat Sachsen, de I. Gruhne, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de B. Schima și de K. Skelly, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 16 martie 2016,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de decizie preliminară privește validitatea articolului 5 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 543/2008
         al Comisiei din 16 iunie 2008 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului în ceea
         ce privește standardele de comercializare a cărnii de pasăre (JO 2008, L 157, p. 46).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Lidl GmbH & Co. KG, întreprindere de comerț cu amănuntul, pe
         de o parte, și Freistaat Sachsen (landul Saxonia, Germania), pe de altă parte, în legătură cu obligația prevăzută de această
         dispoziție de a menţiona, pe preambalaj sau pe eticheta aplicată pe acesta, prețul total și prețul pe unitatea de greutate
         (denumită în continuare „obligația de etichetare”).

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Articolul 39 TFUE descrie obiectivele politicii agricole comune. Potrivit articolului 41 litera (b) TFUE, pentru a permite
         realizarea acestor obiective, pot fi prevăzute în special acțiuni comune pentru promovarea consumului anumitor produse.

      4        Articolul 2 din Regulamentul (CEE) nr. 2777/75 al Consiliului din 29 octombrie 1975 privind organizarea comună a piețelor
         în sectorul cărnii de pasăre (JO 1975, L 282, p. 77, Ediție specială, 03/vol. 2, p. 103) prevedea că puteau fi luate măsuri
         comunitare mai ales pentru promovarea comercializării anumitor produse sau pentru îmbunătățirea calității lor. Standardele
         de comercializare se puteau referi în special la ambalare, la prezentare și la marcare.

      5        Regulamentul (CEE) nr. 1906/90 al Consiliului din 26 iunie 1990 privind unele standarde de comercializare a cărnii de pasăre
         (JO 1990, L 173, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 8, p. 16) a instituit norme speciale în materie de etichetare, printre care
         și obligația de a menţiona, pe preambalaj sau pe eticheta aplicată pe acesta, prețul total și prețul pe unitatea de greutate
         aplicabile la vânzarea cu amănuntul a cărnii proaspete de pasăre preambalate.

      6        Al doilea considerent al acestui regulament avea următorul cuprins:

      „întrucât aceste standarde pot contribui la îmbunătățirea calității cărnii de pasăre și, în consecință, pot facilita vânzarea
         acestui tip de carne; întrucât este în interesul producătorilor, comercianților și consumatorilor ca standardele de comercializare
         să se aplice la carnea de pasăre destinată consumului uman”.

      7        Potrivit articolului 5 alineatul (3) litera (b) din regulamentul menționat:

      „În cazul cărnii de pasăre preambalate, pe preambalaj sau pe eticheta aplicată pe acesta trebuie să apară și următoarele date:
      […]
      (b)      în cazul cărnii de pasăre proaspete, prețul total și prețul pe unitatea de greutate la stadiul de vânzare cu amănuntul”.
      8        Regulamentul nr. 2777/75 a fost abrogat prin Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului din 22 octombrie 2007 de instituire
         a unei organizări comune a pieţelor agricole şi privind dispoziţii specifice referitoare la anumite produse agricole („Regulamentul
         unic OCP”) (JO 2007, L 299, p. 1). Acesta din urmă reunește într‑un cadru unitar cele 21 de organizări comune ale piețelor
         pentru diferite produse sau grupuri de produse. După cum reiese din considerentul (7), „simplificarea” operată „[n]u ar trebui
         […] să conducă la repunerea în discuţie a deciziilor politice luate de‑a lungul anilor în domeniul [politicii agricole comune]”.
         Considerentul (10) al acestuia subliniază scopul stabilizării pieţelor şi al garantării unui nivel de trai echitabil populaţiei
         agricole prin diferite instrumente de intervenție, ținând totodată seama de propriile necesităţi ale fiecărui sector şi de
         interdependenţele dintre acestea.

      9        În ceea ce privește carnea de pasăre, articolul 121 litera (e) punctul (iv) din Regulamentul nr. 1234/2007 autorizează Comisia
         Europeană să adopte „normele privind celelalte indicaţii [care] urmează a fi prezentate în documentele comerciale anexate,
         în etichetare, prezentare şi în publicitatea pentru carnea de pasăre destinată consumatorului final şi denumirea sub care
         produsul este comercializat în sensul articolului 3 alineatul (1) punctul 1 din Directiva 2000/13/CE [a Parlamentului European
         și a Consiliului din 20 martie 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea
         produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora (JO 2000, L 109, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 9)]”.

      10      Potrivit considerentelor (1)-(3) ale Regulamentului nr. 543/2008, întrucât „[a]numite dispoziții și obligații prevăzute de
         Regulamentul […] nr. 1906/90 nu au fost reluate de Regulamentul […] nr. 1234/2007”, în cadrul Regulamentului nr. 543/2008
         au fost adoptate unele dispoziții necesare „pentru a asigura continuitatea și buna funcționare a organizării comune a pieței
         și în special a standardelor de comercializare”.

      11      Considerentul (10) al Regulamentului nr. 543/2008 are următorul cuprins:

      „Pentru a oferi consumatorilor informații corespunzătoare, clare și obiective referitoare la produsele puse în vânzare și
         pentru a asigura libera lor circulație în Comunitate, este necesar să se asigure că standardele de comercializare a păsărilor
         țin seama, în măsura posibilului, de dispozițiile Directivei 76/211/CEE a Consiliului din 20 ianuarie 1976 privind apropierea
         legislațiilor statelor membre referitoare la preambalarea, în funcție de masă sau volum, a anumitor produse preambalate [(JO
         1976, L 46, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 2, p. 161)].”

      12      Articolul 5 alineatul (4) litera (b) din acest regulament este redactat identic cu articolul 5 alineatul (3) litera (b) din
         Regulamentul nr. 1906/90.

      13      Deși Regulamentul nr. 1234/2007 a fost, la rândul său, abrogat prin Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 al Parlamentului European
         și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de instituire a unei organizări comune a piețelor produselor agricole și de abrogare
         a Regulamentelor (CEE) nr. 922/72, (CEE) nr. 234/79, (CE) nr. 1037/2001 și (CE) nr. 1234/2007 ale Consiliului (JO 2013, L 347,
         p. 641), dispozițiile sale privind standardele de comercializare a produselor în sectorul ouălor și în cel al păsărilor de
         curte continuă să se aplice până la data punerii în aplicare a normelor de comercializare corespunzătoare stabilite prin intermediul
         actelor delegate, conform articolului 230 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 1308/2013.

       Dreptul german
      14      Articolul 3 alineatul 2 punctul 6 din Verordnung über Vermarktungsnormen für Geflügelfleisch (Regulamentul privind standardele
         de comercializare a cărnii de pasăre) din 22 martie 2013 (BGBl. 2013 I, p. 624) prevede:

      „Se interzice […] depozitarea în vederea vânzării, oferirea, livrarea, vânzarea sau punerea în circulație în alt mod a cărnii
         de pasăre, fără a furniza în mod corect și complet informațiile prevăzute la articolul 5 alineatul (4) din [Regulamentul nr. 543/2008].”

      15      Potrivit articolului 9 alineatul 3 punctul 1 din acest regulament:

      „Depozitarea în vederea vânzării, oferirea spre vânzare, expunerea, livrarea, vânzarea sau introducerea pe piață în alt mod
         a unei carcase de pasăre, a cărnii de pasăre sau a unei bucăți de pasăre cu nerespectarea articolului 3 din [prezentul] regulament,
         constituie o încălcare a legii în sensul prevăzut la articolul 7 alineatul 1 punctul 3 din Handelsklassengesetz (Legea privind
         standardele de calitate ale produselor).”

       Litigiul principal și întrebările preliminare
      16      Lidl este o întreprindere de comerț cu amănuntul care operează pe întreg teritoriul Germaniei magazine alimentare de tip discount.
         În anumite magazine ale sale din regiunea Lampertswalde, ea oferă spre vânzare printre altele carne de pasăre proaspătă preambalată.
         Potrivit deciziei de trimitere, prețul acestui produs nu figurează direct pe ambalajul său sau pe o etichetă aplicată pe acesta,
         ci este indicat prin intermediul plăcuțelor fixate de rafturi.

      17      Sächsische Landesanstalt für Landwirtschaft (Oficiul Landului Saxonia pentru Agricultură, Germania), devenit în prezent Sächsisches
         Landesamt für Umwelt, Landwirtschaft und Geologie (Oficiul Landului Saxonia pentru Mediu, Agricultură și Geologie, Germania),
         a constatat practica amintită de afișare a prețurilor cu ocazia desfășurării unor controale. El a considerat că aceasta contravenea
         dispozițiilor articolului 5 alineatul (3) litera (b) din Regulamentul nr. 1906/90, aplicabil la data controalelor.

      18      La 30 aprilie 2007, Lidl a introdus la Verwaltungsgericht Dresden (Tribunalul Administrativ din Dresda, Germania) o acțiune
         de constatare a legalității prin care urmărea să demonstreze că practica sa în materie de indicare a prețurilor nu este contrară
         dispozițiilor articolului 5 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul nr. 543/2008, al cărui conținut este identic cu cel
         al articolului 5 alineatul (3) litera (b) din Regulamentul nr. 1906/90. Ea a susținut în esență că aceste dispoziții sunt
         „inoperante”, întrucât ar aduce o atingere disproporționată libertății de a exercita o activitate profesională în sensul articolului
         15 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) coroborat cu articolul
         6 alineatul (1) TUE.

      19      Prin hotărârea din 10 noiembrie 2010, Verwaltungsgericht Dresden (Tribunalul Administrativ din Dresda) a respins pe fond această
         cerere.

      20      Lidl a formulat apel împotriva acestei hotărâri la Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Superior al
         Landului Saxonia, Germania). Această instanță apreciază că articolul 5 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul nr. 543/2008
         îi este aplicabil reclamantei din litigiul principal și că soluția în litigiul cu care este sesizată depinde de validitatea
         acestei dispoziții. În această privință, ea pune la îndoială validitatea acesteia în raport cu articolul 15 alineatul (1)
         și cu articolul 16 din cartă, precum și cu articolul 40 alineatul (2) al doilea paragraf TFUE.

      21      În opinia instanței de trimitere, obligația de etichetare nu aduce o atingere disproporționată și inadmisibilă libertății
         de a exercita o activitate economică și libertății de a desfășura o activitate comercială a reclamantei din litigiul principal,
         întrucât substanța acestor drepturi și libertăți se păstrează. Astfel, comercializarea cărnii de pasăre proaspete preambalate
         nu este interzisă de articolul 5 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul nr. 543/2008, care conține dispoziții referitoare
         la indicarea prețului acestor produse. În plus, această obligație ar răspunde obiectivului de interes general de protecție
         a consumatorilor.

      22      Cu toate acestea, instanța de trimitere pune la îndoială faptul că obligația de etichetare care rezultă din această dispoziție
         ar fi proporțională, întrucât, pe de o parte, nu este prevăzută pentru alte produse preambalate, cum ar fi carnea de vită,
         de porc, de oaie sau de capră, și, pe de altă parte, ea dă naștere unor sarcini financiare și administrative suplimentare,
         care restrâng concurența.

      23      Având în vedere principiul nediscriminării, instanța de trimitere ridică problema caracterului justificat al diferenței de
         tratament dintre carnea de pasăre proaspătă și celelalte feluri de carne proaspătă destinată consumului uman, din cauza lipsei
         unei obligații asemănătoare în materie de etichetare în cazul acestora din urmă.

      24      În aceste condiții, Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Superior al Landului Saxonia) a hotărât să
         suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Este articolul 5 alineatul (4) litera (b) din [Regulamentul nr. 543/2008] compatibil cu articolul 6 alineatul (1) primul paragraf
         TUE coroborat cu articolul 15 alineatul (1) și cu articolul 16 din cartă?

      2)      Este articolul 5 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul nr. 543/2008 compatibil cu articolul 40 alineatul (2) al doilea
         paragraf TFUE?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      25      Prin intermediul primei întrebări formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 5 alineatul
         (4) litera (b) din Regulamentul nr. 543/2008, care prevede obligația de etichetare, este valid în raport cu articolul 15 alineatul
         (1) și cu articolul 16 din cartă.

      26      Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că, deși instanța de trimitere și părțile în litigiul principal consideră,
         desigur, că validitatea obligației de etichetare trebuie să fie examinată în raport cu articolul 15 alineatul (1) și cu articolul
         16 din cartă, care se referă, unul, la libertatea de alegere a ocupației și la dreptul la muncă, iar celălalt, la libertatea
         de a desfășura o activitate comercială, trebuie să se constate totuși că obligația de etichetare nu limitează posibilitatea
         de care dispun persoanele „de a exercita o ocupație aleasă […] în mod liber”, în sensul articolului 15 din cartă. În schimb,
         ea poate restrânge libertatea de a desfășura o activitate comercială recunoscută la articolul 16 din cartă.

      27      Dreptul la libertatea de a desfășura o activitate comercială cuprinde în special dreptul oricărei întreprinderi de a putea
         dispune în mod liber, în limitele răspunderii care îi revine pentru propriile acte, de resursele economice, tehnice și financiare
         de care dispune (Hotărârea din 27 martie 2014, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, punctul 49).

      28      Curtea a statuat de asemenea că protecția conferită de articolul 16 din cartă include libertatea de a desfășura o activitate
         economică sau comercială, libertatea contractuală și libera concurență, astfel cum rezultă din explicațiile referitoare la
         același articol, care trebuie luate în considerare, conform articolului 6 alineatul (1) al treilea paragraf TUE și articolului
         52 alineatul (7) din cartă, în vederea interpretării acesteia (Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28,
         punctul 42, și Hotărârea din 17 octombrie 2013, Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, punctul 25).

      29      Obligația de etichetare prevăzută la articolul 5 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul nr. 543/2008 poate limita exercitarea
         acestei libertăți de a desfășura o activitate comercială, întrucât o asemenea obligație impune destinatarului său o constrângere
         care limitează libera utilizare a resurselor aflate la dispoziția sa, întrucât îl obligă să adopte măsuri care vor fi susceptibile
         să implice un cost pentru el și să aibă impact asupra organizării activităților sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din
         27 martie 2014, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, punctul 50).

      30      Cu toate acestea, conform jurisprudenței Curții, libertatea de a desfășura o activitate comercială nu constituie o prerogativă
         absolută, ci trebuie să fie luată în considerare din perspectiva funcției sale în societate (a se vedea în special Hotărârea
         din 6 septembrie 2012, Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, punctul 54, precum și Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky
         Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punctul 45 și jurisprudența citată).

      31      În consecință, pot fi impuse restrângeri ale exercițiului acestei libertăți, cu condiția ca, în conformitate cu articolul
         52 alineatul (1) din cartă, pe de o parte, să fie prevăzute de lege și să respecte substanța acestei libertăți și, pe de altă
         parte, cu respectarea principiului proporționalității, să fie necesare și să răspundă efectiv unor obiective de interes general
         recunoscute de Uniunea Europeană sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți.

      32      Deși arată că obligația de etichetare, ca restrângere a exercițiului dreptului garantat prin articolul 16 din cartă, este
         prevăzută de lege și deși consideră că obligația menționată respectă substanța acestui drept și răspunde efectiv obiectivelor
         de interes general recunoscute de Uniune, mai precis protecției consumatorilor, instanța de trimitere pune la îndoială caracterul
         proporțional al unei astfel de măsuri.

      33      În această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că principiul proporționalității impune ca actele instituțiilor
         Uniunii să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor legitime urmărite de reglementarea
         în cauză, fiind stabilit că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la
         cea mai puțin constrângătoare și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate
         (a se vedea Hotărârea din 12 iulie 2001, Jippes și alții, C‑189/01, EU:C:2001:420, punctul 81, precum și Hotărârea din 22
         ianuarie 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punctul 50).

      34      În plus, Curtea a statuat deja că libertatea de a desfășura o activitate comercială poate face obiectul unei serii ample de
         intervenții ale autorității publice, susceptibile să stabilească, în interesul general, limitări privind exercitarea activității
         economice (Hotărârea din 22 ianuarie 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punctul 46).

      35      În speță, în ceea ce privește, în primul rând, obiectivele reglementării Uniunii în cauză, astfel cum reiese din cel de al
         doilea considerent al Regulamentului nr. 1906/90, standardele de comercializare în sectorul cărnii de pasăre contribuie la
         îmbunătățirea calității acestui tip de carne și facilitează vânzarea sa, în interesul producătorilor, al comercianților și
         al consumatorilor. În plus, al patrulea considerent al acestui regulament subliniază interesul de a pune la dispoziția consumatorului
         informații mai complete în special cu privire la etichetare, la reclamă, la conținutul specificațiilor privind metoda de răcire
         folosită și la modul de creștere utilizat pentru producția de carne de pasăre.

      36      Aceste obiective sunt reluate de Regulamentul nr. 543/2008, care, în considerentul (10), evidențiază necesitatea de a oferi
         consumatorilor informații corespunzătoare, clare și obiective referitoare la produsele puse în vânzare.

      37      Rezultă din cele ce precedă că obiectivele principale ale reglementării Uniunii în discuție sunt legate atât de creșterea
         veniturilor producătorilor și ale comercianților activi în sectorul cărnii de pasăre, inclusiv în cel al cărnii de pasăre
         proaspete, cât și de protecția consumatorilor și constituie obiective de interes general recunoscute de dreptul primar al
         Uniunii.

      38      În ceea ce privește, în al doilea rând, aptitudinea obligației de etichetare de a garanta realizarea obiectivelor urmărite,
         legiuitorul a putut să considere probabil că această obligație, pe de o parte, permite asigurarea unei informări fiabile a
         consumatorului datorită mențiunii de pe ambalaj și, pe de altă parte, este de natură să îl stimuleze pe acesta să cumpere
         carne de pasăre, ceea ce îmbunătățește perspectivele de comercializare a acestui produs și, în consecință, veniturile producătorilor.

      39      În ceea ce privește caracterul necesar al unei astfel de reglementări, legiuitorul Uniunii putea considera în mod legitim
         că o reglementare care prevede doar afișarea prețului la raft nu ar permite atingerea obiectivelor urmărite la fel de eficient
         ca articolul 5 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul nr. 543/2008, din moment ce numai indicarea prețului total și a prețului
         pe unitatea de greutate permite, în cazul produselor ale căror pachete unitare pot să nu aibă aceeași greutate, asigurarea
         unei informări suficiente a consumatorului. De altfel, o asemenea obligație nu pare disproporționată în raport cu scopurile
         urmărite, cu atât mai mult cu cât indicarea prețului total și a prețului pe unitatea de greutate, prevăzută la articolul 5
         alineatul (4) litera (b) din Regulamentul nr. 543/2008, nu reprezintă decât una dintre informațiile care trebuie să apară
         pe preambalaj sau pe eticheta aplicată pe acesta, conform acestei dispoziții.

      40      În consecință, ingerința în libertatea de a desfășura o activitate comercială a reclamantei din litigiul principal este, în
         speță, proporțională cu obiectivele urmărite.

      41      Rezultă din considerațiile care precedă că examinarea primei întrebări adresate nu a evidențiat niciun element de natură să
         afecteze validitatea articolului 5 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul nr. 543/2008 în raport cu libertatea de a desfășura
         o activitate comercială, astfel cum este aceasta prevăzută de articolul 16 din cartă.

       Cu privire la cea de a doua întrebare
      42      Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 5 alineatul
         (4) litera (b) din Regulamentul nr. 543/2008 este valid în raport cu principiul nediscriminării prevăzut la articolul 40 alineatul
         (2) al doilea paragraf TFUE.

      43      Această întrebare este adresată din cauza împrejurării menționate de instanţa de trimitere că, în cazul altor categorii de
         carne proaspătă destinate consumului uman, cum ar fi carnea de vită, de porc, de oaie și de capră, nu există o obligație similară
         în materie de etichetare a prețului.

      44      În această privință, trebuie amintit că principiul nediscriminării face parte dintre principiile generale de drept ale Uniunii
         și că este exprimat în domeniul agriculturii la articolul 40 alineatul (2) al doilea paragraf TFUE (a se vedea Hotărârea din
         14 martie 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, punctul 41 și jurisprudența citată). Rezultă din modul
         de redactare a articolului menționat că această dispoziție interzice orice discriminare între producătorii și consumatorii
         din Uniune.

      45      Din jurisprudența Curții reiese că acest principiu se aplică nu numai producătorilor și consumatorilor, ci și altor categorii
         de operatori economici supuși unei organizări comune a piețelor, precum cei care comercializează carne de pasăre proaspătă
         sau alte tipuri de carne proaspătă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 1994, Germania/Consiliul, C‑280/93,
         EU:C:1994:367, punctul 68).

      46      Principiul nediscriminării impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie
         tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (a se vedea în
         acest sens Hotărârea din 6 decembrie 2005, ABNA și alții, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 și C‑194/04, EU:C:2005:741, punctul 63,
         precum și Hotărârea din 14 martie 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, punctul 42).

      47      În ceea ce privește întinderea controlului respectării acestui principiu, trebuie amintit că legiuitorul Uniunii dispune în
         domeniul agriculturii de o largă putere de apreciere. În consecință, controlul instanței trebuie să se limiteze la a verifica
         dacă măsura în cauză nu este afectată de o eroare vădită sau de un abuz de putere ori dacă autoritatea în discuție nu a depășit
         în mod vădit limitele puterii sale de apreciere (Hotărârea din 14 martie 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169,
         punctul 43).

      48      În speță, produsele în raport cu care instanța de trimitere pune la îndoială caracterul nediscriminatoriu al reglementării
         în discuție aparțin unor sectoare agricole diferite.

      49      În această privință, articolul 40 alineatul (2) primul paragraf TFUE prevede recurgerea la diverse mecanisme care pot fi utilizate
         pentru realizarea obiectivelor definite la articolul 39 TFUE. Pe de altă parte, după cum reiese din Regulamentul nr. 1234/2007,
         fiecare organizare comună a pieței presupune particularităţi care îi sunt proprii. Rezultă de aici că compararea mecanismelor
         tehnice utilizate pentru reglementarea diferitor sectoare de piață nu poate constitui un temei valabil pentru stabilirea motivului
         de discriminare între produse care nu se aseamănă, supuse unor norme diferite (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 octombrie
         1982, Lion și alții, 292/81 și 293/81, EU:C:1982:375, punctul 24).

      50      Rezultă din considerațiile care precedă că examinarea celei de a doua întrebări nu a evidențiat niciun element de natură să
         afecteze validitatea articolului 5 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul nr. 543/2008 în raport cu principiul nediscriminării
         prevăzut la articolul 40 alineatul (2) al doilea paragraf TFUE.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      51      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      Examinarea primei întrebări preliminare nu a evidențiat niciun element de natură să afecteze validitatea articolului 5 alineatul
            (4) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 543/2008 al Comisiei din 16 iunie 2008 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului
            (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului în ceea ce privește standardele de comercializare a cărnii de pasăre în raport cu libertatea
            de a desfășura o activitate comercială, astfel cum aceasta este prevăzută de articolul 16 din Carta drepturilor fundamentale
            a Uniunii Europene.
      2)      Examinarea celei de a doua întrebări preliminare nu a evidențiat niciun element de natură să afecteze validitatea articolului
            5 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul nr. 543/2008 în raport cu principiul nediscriminării prevăzut la articolul 40
            alineatul (2) al doilea paragraf TFUE.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 13 iunie 2013. # Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) împotriva Société anonyme d'intérêt collectif agricole Unanimes (C-671/11 și C-672/11), Organisation de producteurs Les Cimes (C-673/11), Société Agroprovence (C-674/11), Regalp SA (C-675/11) și Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (C-676/11). # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'État - Franța. # Agricultură - Fondul european de orientare și garantare agricolă - Noțiunea «perioadă supusă controlului» - Posibilitate de extindere a perioadei supuse controlului și limitele în timp ale acesteia - Obiectivul eficienței controalelor - Securitate juridică. # Cauze conexate C-671/11 până la C-676/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      13 iunie 2013 (
            *1
         )
      „Agricultură — Fondul european de orientare și garantare agricolă — Noțiunea «perioadă supusă controlului» — Posibilitate de extindere a perioadei supuse controlului și limitele în timp ale acesteia — Obiectivul eficienței controalelor — Securitate juridică”
      În cauzele conexate C-671/11-C-676/11,
      având ca obiect cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Conseil d’État (Franța), prin deciziile din 28 noiembrie 2011, primite de Curte la 29 decembrie 2011, în procedurile

         Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), succesor în drepturi al Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor),
      împotriva

         Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes (C-671/11 și C-672/11),

         Organisation de producteurs Les Cimes (C-673/11),

         Société Agroprovence (C-674/11),

         Regalp SA (C-675/11),

         Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (C-676/11),
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii J. Malenovský, U. Lõhmus și M. Safjan (raportor) și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 16 ianuarie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), de J.-C. Balat, avocat;

               —

               pentru Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes, de B. Néouze și de O. Delattre, avocats;

               —

               pentru Organisation de producteurs Les Cimes, pentru Société Agroprovence și pentru Regalp SA, de G. Lesourd, avocat;

               —

               pentru Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM), de J.-P. Montenot și de T. Apostoliuc, avocats;

               —

               pentru guvernul francez, de N. Rouam și de G. de Bergues, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de M. Szpunar și de B. Majczyna, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de D. Bianchi și de P. Rossi, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea articolului 2 alineatul (4) din Regulamentul (CEE) nr. 4045/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controalele efectuate de către statele membre cu privire la operațiunile care fac parte din sistemul de finanțare prin Fondul european de orientare și garantare agricolă, secțiunea „Garantare”, și de abrogare a Directivei 77/435/CEE (JO L 388, p. 18, Ediție specială, 03/vol. 7, p. 196), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3094/94 al Consiliului din 12 decembrie 1994 (JO L 328, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 16, p. 60, denumit în continuare „Regulamentul nr. 4045/89”).

               2

               Aceste cereri au fost formulate în cadrul a șase litigii între Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), succesor în drepturi al Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor), pe de o parte, și Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes, Organisation de producteurs Les Cimes, Société Agroprovence, Regalp SA și, respectiv, Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (denumite în continuare, împreună, „operatorii care sunt părți în litigiile principale”), pe de altă parte, privind legalitatea recuperării unor ajutoare comunitare provenite din Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), secțiunea „Garantare”.

         Cadrul juridic

               3

               Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 729/70 al Consiliului din 21 aprilie 1970 privind finanțarea politicii agricole comune (JO L 94, p. 13) prevede:
               „În conformitate cu actele cu putere de lege și cu actele administrative naționale, statele membre iau măsurile necesare pentru:

                        —

                        a se asigura cu privire la realitatea și corectitudinea operațiunilor finanțate de [FEOGA];

                        —

                        a preveni și a combate neregulile;

                        —

                        a recupera sumele pierdute ca urmare a neregulilor sau a neglijenței.

                  […]” [traducere neoficială]

               4

               În primul-al patrulea considerent ale Regulamentului nr. 4045/89, precum și în al zecelea considerent al acestuia se afirmă:
               „[…] în conformitate cu articolul 8 din Regulamentul […] nr. 729/70 […], statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura cu privire la realitatea și corectitudinea operațiunilor finanțate de [FEOGA], pentru a preveni și urmări neregulile și pentru a recupera sumele pierdute ca urmare a neregulilor sau a neglijenței;
               […] prezentul regulament nu afectează dispozițiile naționale în materie de control care sunt mai ample decât cele prevăzute în prezentul regulament;
               […] statele membre trebuie să fie încurajate să întărească controalele cu privire la documentele comerciale ale întreprinderilor beneficiare sau debitoare, pe care le-au efectuat în conformitate cu Directiva 77/435/CEE […];
               […] introducerea, de către statele membre, a reglementării care rezultă din Directiva 77/435/CEE a permis constatarea necesității de a modifica sistemul existent, în funcție de experiența acumulată; întrucât este necesar să se încorporeze aceste modificări într-un regulament, ținând cont de caracterul dispozițiilor implicate;
               […]
               […] în vreme ce revine mai întâi statelor membre să adopte programele de control, este necesar ca aceste programe să fie comunicate Comisiei pentru ca aceasta să poată să-și asume rolul de supraveghere și de coordonare și pentru ca aceste programe să fie adoptate pe baza criteriilor corespunzătoare; întrucât controalele pot fi concentrate pe sectoare sau întreprinderi cu risc de fraudă ridicat”.

               5

               Articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4045/89 prevede:
               „În sensul prezentului regulament, se înțelege prin «documente comerciale» totalitatea registrelor contabile, registrelor, notelor și documentelor justificative, contabilitatea, dosarele de producție și de calitate și corespondența referitoare la activitatea profesională a întreprinderii, precum și datele comerciale, sub orice formă, inclusiv sub formă informatică, cu condiția ca aceste documente sau date să fie în legătură directă sau indirectă cu operațiunile menționate la alineatul (1).”

               6

               Articolul 2 din regulamentul menționat prevede:
               „(1)   Statele membre procedează la controale ale documentelor comerciale ale întreprinderilor, ținând cont de caracterul operațiunilor controlate. Statele membre veghează ca alegerea întreprinderilor ce urmează a fi controlate să permită asigurarea eficienței măsurilor de prevenire și detectare a neregulilor în cadrul sistemului de finanțare FEOGA, secțiunea «Garantare». Selectarea ține în special cont de importanța financiară a întreprinderilor din acest domeniu și de alți factori de risc.
               […]
               (4)   Perioada de control se situează între 1 iulie și 30 iunie din anul următor.
               Controlul se referă la o perioadă de cel puțin douăsprezece luni care se încheie în cursul perioadei de control precedente; ea poate fi extinsă pentru perioade stabilite de statul membru, care precedă sau urmează perioadei de douăsprezece luni.
               […]”

               7

               Potrivit articolului 4 din același regulament:
               „Întreprinderile păstrează documentele comerciale menționate la articolul 1 alineatul (2) și la articolul 3 pe o perioadă de cel puțin trei ani, începând de la sfârșitul anului întocmirii acestora.
               Statele membre pot să prevadă o perioadă mai lungă pentru păstrarea acestor documente.”

         Litigiile principale și întrebările preliminare

               8

               În cursul anilor 2000 și 2001, operatorii care sunt părți în litigiile principale au fost supuși unui control la fața locului, în temeiul Regulamentului nr. 4045/89. Pe baza concluziilor controalelor efectuate, Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor), al cărui succesor în drepturi era Viniflhor, al cărui succesor în drepturi este FranceAgriMer, a solicitat ca operatorii care sunt părți în litigiile principale să restituie sumele primite în cadrul schemelor de ajutor finanțate de FEOGA, secțiunea „Garantare”, și, ulterior, a emis o serie de titluri executorii pentru respectivele sume.

               9

               Operatorii care sunt părți în litigiile principale au sesizat, după caz, instanța de contencios administrativ din Nîmes sau pe cea din Marsilia cu acțiuni îndreptate împotriva respectivelor titluri executorii. Hotărârile pronunțate de aceste două instanțe au fost atacate cu apel la cour administrative d’appel de Marseille (Curtea Administrativă de Apel din Marsilia).

               10

               Instanța amintită a stabilit, în cele șase cauze cu care era sesizată, că noțiunea „perioadă supusă controlului” trebuia să fie interpretată ca referindu-se la o perioadă care se încheie în cursul celor douăsprezece luni care precedă perioada de control și că cele douăsprezece luni reprezentau, cu excepția cazului în care există dispoziții legislative sau administrative contrare, o durată maximă. Or, în fiecare dintre aceste cauze, perioada supusă controlului s-ar fi încheiat înaintea perioadei care precedă perioada de control.

               11

               Considerând că, în cadrul hotărârii pronunțate, cour administrative d’appel de Marseille nu a interpretat corect conținutul articolului 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4045/89 în ceea ce privește definiția perioadelor supuse controlului, FranceAgriMer a formulat recursuri la Conseil d’État.

               12

               Apreciind că răspunsul care trebuie dat în ceea ce privește argumentele invocate de FranceAgriMer ridică o problemă de interpretare a respectivei dispoziții, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare, care sunt formulate în mod identic în cauzele C-671/11-C-676/11:
               „Cum poate fi exercitată de un stat membru posibilitatea acordată conform alineatului (4) al articolului 2 din Regulamentul nr. 4045/89 […] de a extinde perioada supusă controlului «pentru perioade […] care precedă sau urmează perioadei de douăsprezece luni» definite la acest alineat, având în vedere, pe de o parte, cerințele de protecție a intereselor financiare ale Comunităților și, pe de altă parte, principiul securității juridice și necesitatea de a nu lăsa autorităților de control o putere nelimitată?
               În special:

                        —

                        Perioada supusă controlului trebuie, în orice caz, sub sancțiunea neregularității controlului de care persoana controlată s-ar putea prevala împotriva deciziei care cuprinde consecințele rezultatelor acestui control, să se încheie în cursul perioadei de douăsprezece luni care precedă perioada, numită «de control», în cursul căreia sunt efectuate operațiunile de control?

                        —

                        În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea precedentă, cum trebuie înțeleasă posibilitatea prevăzută expres de Regulamentul [nr. 4045/89] de a extinde perioada supusă controlului pentru perioade care «urmează perioadei de douăsprezece luni»?

                        —

                        În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, perioada supusă controlului trebuie totuși, sub sancțiunea neregularității controlului de care persoana controlată s-ar putea prevala împotriva deciziei care cuprinde consecințele rezultatelor acestui control, să cuprindă cele douăsprezece luni care se încheie în cursul perioadei de control care precedă perioada în care controlul a avut loc sau controlul poate să nu vizeze decât o perioadă care se încheie anterior începerii perioadei de control precedente?”

               13

               Prin Ordonanța președintelui Curții din 3 februarie 2012, cauzele C-671/11-C-676/11 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

         Cu privire la întrebările preliminare

               14

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă articolul 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 trebuie interpretat în sensul că, în cazul exercitării de către un stat membru a posibilității prevăzute de această dispoziție de a extinde perioada supusă controlului, această perioadă trebuie totuși, sub sancțiunea neregularității controlului, să se încheie în cursul perioadei de control precedente sau, cel puțin, să includă și această perioadă.

               15

               Este, cu siguranță, adevărat că, prin raportare exclusiv la textul său, articolul 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89, care, deși prevede posibilitatea de a extinde controlul pentru perioade anterioare sau posterioare, nu precizează totuși că respectivul control poate privi perioade care nu se încheie în cursul perioadei de control precedente, permite mai multe interpretări.

               16

               Or, în aceste condiții, pentru a stabili care este interpretarea care trebuie să fie reținută, este necesar să se țină seama nu numai de textul dispoziției menționate, ci și de economia generală a acesteia și de evoluția sa, precum și de obiectivele urmărite de Regulamentul nr. 4045/89 în ansamblul său.

               17

               În ceea ce privește, în primul rând, obiectivele Regulamentului nr. 4045/89, acesta urmărește, astfel cum reiese din interpretarea primului său considerent coroborat cu al treilea și cu al patrulea considerent, să sporească eficiența controalelor pe care trebuie să le efectueze statele membre pentru a preveni și a elimina neregulile care pot exista în domeniul FEOGA.

               18

               Pentru a garanta că controalele naționale sunt efectiv realizate și eficiente și, prin urmare, pentru a asigura îndeplinirea cerinței privind protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene, Regulamentul nr. 4045/89 prevede că respectivele controale sunt ele însele supravegheate și coordonate de Comisie, astfel cum se indică în al zecelea considerent al regulamentului menționat. Chiar articolul 2 din acest regulament este cel care urmărește să organizeze sistemul uniform de control care funcționează sub supravegherea Comisiei. Prin intermediul alineatului (4), respectivul articol asigură în special că acest control are un anumit caracter sistematic și o anumită periodicitate.

               19

               Întrucât articolul 2 din Regulamentul nr. 4045/89 urmărește astfel să determine cadrul exercitării activității de control desfășurate de statele membre în vederea protejării intereselor financiare ale Uniunii, întinderea perioadelor supuse controlului și limitele în timp ale acestora trebuie apreciate din perspectiva obiectivului asigurării eficienței controalelor pe care îl prevede acest articol.

               20

               În această privință, trebuie să se considere, astfel cum susține printre alții Comisia, că respectiva eficiență ar fi sporită de posibilitatea statelor membre de a extinde perioada supusă controlului dincolo de limitele perioadei de control precedente, în măsura în care aceasta permite identificarea unor nereguli care ar putea prejudicia interesele financiare ale Uniunii.

               21

               Astfel cum au arătat în mod întemeiat guvernele francez și polonez, precum și Comisia în observațiile lor scrise prezentate Curții, înscrierea frecventă a programelor operaționale în cadre multianuale reprezintă de asemenea un argument în favoarea ideii de a nu stabili în mod imperativ că perioada supusă controlului trebuie să se încheie în cursul perioadei de control precedente. În caz contrar, controlul executării unor contracte care privesc mai multe exerciții ar fi fragmentat între diferite perioade de control, ceea ce i-ar afecta eficiența.

               22

               În orice caz, recurgerea la posibilitatea de a extinde perioada supusă controlului astfel încât să înceapă înainte de cea care se încheie în cursul perioadei de control precedente sau să se încheie după aceasta depinde de utilitatea pe care o prezintă o astfel de extindere pentru eficiența controlului. În cazul în care are îndoieli cu privire la corectitudinea operațiunilor controlate, autoritatea de control este abilitată chiar de Regulamentul nr. 4045/89 să extindă perioada supusă controlului atât în ceea ce privește momentul începerii, cât și în ceea ce privește momentul încheierii sale fără a trebui să se bazeze pe o legislație națională care să prevadă o astfel de posibilitate.

               23

               În ceea ce privește, în al doilea rând, evoluția articolului 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89, este necesar să se arate că, în versiunea inițială a acestui regulament, respectiva dispoziție prevedea că controlul privește în principiu anul calendaristic care precedă perioada de control, permițând în același timp extinderea perioadei supuse controlului atât înaintea începerii respectivului an calendaristic, cât și după încheierea acestuia. Or, prin faptul că prevede în prezent că perioada supusă controlului se încheie, în principiu, în cursul perioadei de control precedente, legiuitorul Uniunii pare să fi redus strictețea condițiilor pe care trebuie să le respecte statele membre în ceea ce privește stabilirea perioadei supuse controlului. O interpretare a articolului 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 în sensul că, de acum înainte, perioada supusă controlului ar trebui să se încheie, chiar și în cazul în care se recurge la posibilitatea extinderii, în cursul perioadei de control precedente nu ar ține seama de această intenție a legiuitorului de a face ca condițiile menționate să fie mai puțin stricte.

               24

               În ceea ce privește, în al treilea rând, economia generală a articolului 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89, trebuie să se constate că acesta precizează într-un mod clar și lipsit de ambiguitate că controlul, care se referă la o perioadă de cel puțin douăsprezece luni, poate fi extins, ceea ce înseamnă în mod evident că, în cazul în care se recurge la posibilitatea extinderii, acest control trebuie în mod necesar să se refere la o perioadă mai lungă de douăsprezece luni.

               25

               Rezultă de asemenea că interpretarea articolului 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 în sensul că perioada supusă controlului trebuie în mod necesar să se încheie în cursul perioadei de control precedente nu poate fi conciliată cu modul în care este formulată această dispoziție întrucât de fiecare dată când perioada supusă inițial controlului ar ajunge până la data de 30 iunie, care este sfârșitul perioadei de control precedente, nu ar mai fi posibilă nicio extindere.

               26

               În plus, modul în care este formulat articolul 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 nu permite interpretarea potrivit căreia un stat membru s-ar putea limita la a controla o perioadă care se încheie înaintea începutului perioadei de control precedente, întrucât această ipoteză nici nu ar fi conformă cu cerința ca perioada supusă inițial controlului să se încheie în cursul perioadei de control precedente, nici nu ar constitui o extindere în sensul respectivei dispoziții. În această privință, trebuie amintit că interpretarea unei dispoziții din dreptul Uniunii nu poate avea ca rezultat să lipsească de orice efect util textul clar și precis al acestei dispoziții (a se vedea cel mai recent Hotărârea din 6 septembrie 2012, Czop și Punakova, C-147/11 și C-148/11, punctul 32), or tocmai aceasta ar fi consecința interpretării menționate mai sus.

               27

               Pentru a răspunde la întrebările pe care și le pune instanța de trimitere, mai trebuie precizat că, față de operatorii controlați, corectitudinea controalelor efectuate nu depinde de măsura în care punerea în aplicare a respectivelor controale este conformă cu regulile stabilite la articolul 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89.

               28

               Astfel, contrar celor susținute de operatorii care sunt părți în litigiile principale, respectiva dispoziție nu face decât să stabilească reguli cu caracter organizatoric în scopul de a garanta eficiența controalelor și se limitează, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 18 din prezenta hotărâre, la a reglementa raporturile dintre statele membre și Uniune în scopul protejării intereselor financiare ale acesteia din urmă. Această dispoziție nu privește însă raporturile dintre autoritățile de control și operatorii controlați.

               29

               Prin urmare, articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4045/89 nu poate fi interpretat în sensul că ar conferi operatorilor în cauză un drept care să le permită să se opună unor controale care sunt diferite sau mai extinse decât cele avute în vedere de această dispoziție. Pe de altă parte, prin faptul că ar avea drept eventuală consecință împiedicarea recuperării unor ajutoare primite sau folosite în mod nelegal, un astfel de drept ar pune în pericol protecția intereselor financiare ale Uniunii.

               30

               În orice caz, controalele impuse de Regulamentul nr. 4045/89 privesc operatorii care au aderat din proprie inițiativă la schema de sprijin instituită de FEOGA, secțiunea „Garantare”, și care, pentru a putea beneficia de un ajutor, au acceptat efectuarea de controale pentru a se verifica legalitatea utilizării resurselor Uniunii. Acești operatori nu pot contesta în mod valabil legalitatea unui astfel de control numai pentru motivul că acesta nu a urmat regulile cu caracter organizatoric referitoare la raporturile dintre statele membre și Comisie.

               31

               Pe de altă parte, securitatea juridică a operatorilor controlați în raport cu autoritățile publice care efectuează aceste controale și decid, dacă este cazul, cu privire la acțiunile care trebuie inițiate este garantată de termenul de prescripție a acțiunilor, care este, potrivit articolului 3 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166), în principiu, de patru ani de la săvârșirea încălcării unei dispoziții a dreptului Uniunii ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic care are sau poate avea ca efect prejudicierea bugetului Uniunii. Or, astfel cum a arătat deja Curtea, termenele de prescripție îndeplinesc, în general, funcția de asigurare a securității juridice (a se vedea Hotărârea din 24 iunie 2004, Handlbauer, C-278/02, Rec., p. I-6171, punctul 40 și jurisprudența citată).

               32

               Prin urmare, nu se poate considera că aduce atingere principiului securității juridice obligația beneficiarului unui ajutor acordat în cadrul schemei de sprijin instituite de FEOGA de a prezenta, cu ocazia unui control referitor la anumite perioade specifice, documentele necesare pentru a dovedi validitatea și legalitatea subvențiilor care au fost plătite atunci când, din punct de vedere legal, nu a expirat încă termenul de păstrare a acestora, care este de cel puțin trei ani potrivit articolului 4 din Regulamentul nr. 4054/89.

               33

               Rezultă din toate cele de mai sus că articolul 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 trebuie interpretat în sensul că, în cazul exercitării de către un stat membru a posibilității de a extinde perioada supusă controlului, această perioadă nu trebuie în mod necesar să se încheie în cursul perioadei de control precedente, ci poate de asemenea să se încheie după această perioadă. Dispoziția menționată trebuie însă de asemenea interpretată în sensul că nu conferă operatorilor un drept care să le permită să se opună unor controale care sunt diferite sau mai extinse decât cele avute în vedere de respectiva dispoziție. Rezultă că simplul fapt că un control se referă numai la o perioadă care se încheie înainte de începutul perioadei de control precedente nu este de natură să determine nelegalitatea acestui control în raport cu operatorii controlați.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               34

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolul 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 4045/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controalele efectuate de către statele membre cu privire la operațiunile care fac parte din sistemul de finanțare prin Fondul european de orientare și garantare agricolă, secțiunea „Garantare”, și de abrogare a Directivei 77/435/CEE, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3094/94 al Consiliului din 12 decembrie 1994, trebuie interpretat în sensul că, în cazul exercitării de către un stat membru a posibilității de a extinde perioada supusă controlului, această perioadă nu trebuie în mod necesar să se încheie în cursul perioadei de control precedente, ci poate de asemenea să se încheie după această perioadă. Dispoziția menționată trebuie însă de asemenea interpretată în sensul că nu conferă operatorilor un drept care să le permită să se opună unor controale care sunt diferite sau mai extinse decât cele avute în vedere de respectiva dispoziție. Rezultă că simplul fapt că un control se referă numai la o perioadă care se încheie înainte de începutul perioadei de control precedente nu este de natură să determine nelegalitatea acestui control în raport cu operatorii controlați.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.
    ---documentbreak---

               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauzele conexate C-671/11-C-676/11,
            având ca obiect cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Conseil d’État (Franța), prin deciziile din 28 noiembrie 2011, primite de Curte la 29 decembrie 2011, în procedurile
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) , succesor în drepturi al Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor),
            împotriva
            Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes (C-671/11 și C-672/11),
            Organisation de producteurs Les Cimes (C-673/11),
            Société Agroprovence (C-674/11),
            Regalp SA (C-675/11),
            Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (C-676/11),
            CURTEA (Camera a patra),
            compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii J. Malenovský, U. Lõhmus și M. Safjan (raportor) și doamna A. Prechal, judecători,
            avocat general: domnul N. Jääskinen,
            grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 16 ianuarie 2013,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), de J.-C. Balat, avocat;
            – pentru Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes, de B. Néouze și de O. Delattre, avocats;
            – pentru Organisation de producteurs Les Cimes, pentru Société Agroprovence și pentru Regalp SA, de G. Lesourd, avocat;
            – pentru Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM), de J.-P. Montenot și de T. Apostoliuc, avocats;
            – pentru guvernul francez, de N. Rouam și de G. de Bergues, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul polonez, de M. Szpunar și de B. Majczyna, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de D. Bianchi și de P. Rossi, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea articolului 2 alineatul (4) din Regulamentul (CEE) nr. 4045/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controalele efectuate de către statele membre cu privire la operațiunile care fac parte din sistemul de finanțare prin Fondul european de orientare și garantare agricolă, secțiunea „Garantare”, și de abrogare a Directivei 77/435/CEE (JO L 388, p. 18, Ediție specială, 03/vol. 7, p. 196), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3094/94 al Consiliului din 12 decembrie 1994 (JO L 328, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 16, p. 60, denumit în continuare „Regulamentul nr. 4045/89”).
            2. Aceste cereri au fost formulate în cadrul a șase litigii între Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), succesor în drepturi al Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor), pe de o parte, și Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes, Organisation de producteurs Les Cimes, Société Agroprovence, Regalp SA și, respectiv, Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (denumite în continuare, împreună, „operatorii care sunt părți în litigiile principale”), pe de altă parte, privind legalitatea recuperării unor ajutoare comunitare provenite din Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), secțiunea „Garantare”.
            Cadrul juridic
            3. Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 729/70 al Consiliului din 21 aprilie 1970 privind finanțarea politicii agricole comune (JO L 94, p. 13) prevede:
            „În conformitate cu actele cu putere de lege și cu actele administrative naționale, statele membre iau măsurile necesare pentru:
            – a se asigura cu privire la realitatea și corectitudinea operațiunilor finanțate de [FEOGA];
            – a preveni și a combate neregulile;
            – a recupera sumele pierdute ca urmare a neregulilor sau a neglijenței.
            […]” [traducere neoficială]
            4. În primul-al patrulea considerent ale Regulamentului nr. 4045/89, precum și în al zecelea considerent al acestuia se afirmă:
            „[…] în conformitate cu articolul 8 din Regulamentul […] nr. 729/70 […], statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura cu privire la realitatea și corectitudinea operațiunilor finanțate de [FEOGA], pentru a preveni și urmări neregulile și pentru a recupera sumele pierdute ca urmare a neregulilor sau a neglijenței;
            […] prezentul regulament nu afectează dispozițiile naționale în materie de control care sunt mai ample decât cele prevăzute în prezentul regulament;
            […] statele membre trebuie să fie încurajate să întărească controalele cu privire la documentele comerciale ale întreprinderilor beneficiare sau debitoare, pe care le-au efectuat în conformitate cu Directiva 77/435/CEE […];
            […] introducerea, de către statele membre, a reglementării care rezultă din Directiva 77/435/CEE a permis constatarea necesității de a modifica sistemul existent, în funcție de experiența acumulată; întrucât este necesar să se încorporeze aceste modificări într-un regulament, ținând cont de caracterul dispozițiilor implicate;
            […]
            […] în vreme ce revine mai întâi statelor membre să adopte programele de control, este necesar ca aceste programe să fie comunicate Comisiei pentru ca aceasta să poată să-și asume rolul de supraveghere și de coordonare și pentru ca aceste programe să fie adoptate pe baza criteriilor corespunzătoare; întrucât controalele pot fi concentrate pe sectoare sau întreprinderi cu risc de fraudă ridicat”.
            5. Articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4045/89 prevede:
            „În sensul prezentului regulament, se înțelege prin «documente comerciale» totalitatea registrelor contabile, registrelor, notelor și documentelor justificative, contabilitatea, dosarele de producție și de calitate și corespondența referitoare la activitatea profesională a întreprinderii, precum și datele comerciale, sub orice formă, inclusiv sub formă informatică, cu condiția ca aceste documente sau date să fie în legătură directă sau indirectă cu operațiunile menționate la alineatul (1).”
            6. Articolul 2 din regulamentul menționat prevede:
            „(1) Statele membre procedează la controale ale documentelor comerciale ale întreprinderilor, ținând cont de caracterul operațiunilor controlate. Statele membre veghează ca alegerea întreprinderilor ce urmează a fi controlate să permită asigurarea eficienței măsurilor de prevenire și detectare a neregulilor în cadrul sistemului de finanțare FEOGA, secțiunea «Garantare». Selectarea ține în special cont de importanța financiară a întreprinderilor din acest domeniu și de alți factori de risc.
            […]
            (4) Perioada de control se situează între 1 iulie și 30 iunie din anul următor.
            Controlul se referă la o perioadă de cel puțin douăsprezece luni care se încheie în cursul perioadei de control precedente; ea poate fi extinsă pentru perioade stabilite de statul membru, care precedă sau urmează perioadei de douăsprezece luni.
            […]”
            7. Potrivit articolului 4 din același regulament:
            „Întreprinderile păstrează documentele comerciale menționate la articolul 1 alineatul (2) și la articolul 3 pe o perioadă de cel puțin trei ani, începând de la sfârșitul anului întocmirii acestora.
            Statele membre pot să prevadă o perioadă mai lungă pentru păstrarea acestor documente.”
            Litigiile principale și întrebările preliminare
            8. În cursul anilor 2000 și 2001, operatorii care sunt părți în litigiile principale au fost supuși unui control la fața locului, în temeiul Regulamentului nr. 4045/89. Pe baza concluziilor controalelor efectuate, Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Oniflhor), al cărui succesor în drepturi era Viniflhor, al cărui succesor în drepturi este FranceAgriMer, a solicitat ca operatorii care sunt părți în litigiile principale să restituie sumele primite în cadrul schemelor de ajutor finanțate de FEOGA, secțiunea „Garantare”, și, ulterior, a emis o serie de titluri executorii pentru respectivele sume.
            9. Operatorii care sunt părți în litigiile principale au sesizat, după caz, instanța de contencios administrativ din Nîmes sau pe cea din Marsilia cu acțiuni îndreptate împotriva respectivelor titluri executorii. Hotărârile pronunțate de aceste două instanțe au fost atacate cu apel la cour administrative d’appel de Marseille (Curtea Administrativă de Apel din Marsilia).
            10. Instanța amintită a stabilit, în cele șase cauze cu care era sesizată, că noțiunea „perioadă supusă controlului” trebuia să fie interpretată ca referindu-se la o perioadă care se încheie în cursul celor douăsprezece luni care precedă perioada de control și că cele douăsprezece luni reprezentau, cu excepția cazului în care există dispoziții legislative sau administrative contrare, o durată maximă. Or, în fiecare dintre aceste cauze, perioada supusă controlului s-ar fi încheiat înaintea perioadei care precedă perioada de control.
            11. Considerând că, în cadrul hotărârii pronunțate, cour administrative d’appel de Marseille nu a interpretat corect conținutul articolului 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4045/89 în ceea ce privește definiția perioadelor supuse controlului, FranceAgriMer a formulat recursuri la Conseil d’État.
            12. Apreciind că răspunsul care trebuie dat în ceea ce privește argumentele invocate de FranceAgriMer ridică o problemă de interpretare a respectivei dispoziții, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare, care sunt formulate în mod identic în cauzele C-671/11-C-676/11:
            „Cum poate fi exercitată de un stat membru posibilitatea acordată conform alineatului (4) al articolului 2 din Regulamentul nr. 4045/89 […] de a extinde perioada supusă controlului «pentru perioade […] care precedă sau urmează perioadei de douăsprezece luni» definite la acest alineat, având în vedere, pe de o parte, cerințele de protecție a intereselor financiare ale Comunităților și, pe de altă parte, principiul securității juridice și necesitatea de a nu lăsa autorităților de control o putere nelimitată?
            În special:
            – Perioada supusă controlului trebuie, în orice caz, sub sancțiunea neregularității controlului de care persoana controlată s-ar putea prevala împotriva deciziei care cuprinde consecințele rezultatelor acestui control, să se încheie în cursul perioadei de douăsprezece luni care precedă perioada, numită «de control», în cursul căreia sunt efectuate operațiunile de control?
            – În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea precedentă, cum trebuie înțeleasă posibilitatea prevăzută expres de Regulamentul [nr. 4045/89] de a extinde perioada supusă controlului pentru perioade care «urmează perioadei de douăsprezece luni»?
            – În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, perioada supusă controlului trebuie totuși, sub sancțiunea neregularității controlului de care persoana controlată s-ar putea prevala împotriva deciziei care cuprinde consecințele rezultatelor acestui control, să cuprindă cele douăsprezece luni care se încheie în cursul perioadei de control care precedă perioada în care controlul a avut loc sau controlul poate să nu vizeze decât o perioadă care se încheie anterior începerii perioadei de control precedente?”
            13. Prin Ordonanța președintelui Curții din 3 februarie 2012, cauzele C-671/11-C-676/11 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.
            Cu privire la întrebările preliminare
            14. Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă articolul 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 trebuie interpretat în sensul că, în cazul exercitării de către un stat membru a posibilității prevăzute de această dispoziție de a extinde perioada supusă controlului, această perioadă trebuie totuși, sub sancțiunea neregularității controlului, să se încheie în cursul perioadei de control precedente sau, cel puțin, să includă și această perioadă.
            15. Este, cu siguranță, adevărat că, prin raportare exclusiv la textul său, articolul 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89, care, deși prevede posibilitatea de a extinde controlul pentru perioade anterioare sau posterioare, nu precizează totuși că respectivul control poate privi perioade care nu se încheie în cursul perioadei de control precedente, permite mai multe interpretări.
            16. Or, în aceste condiții, pentru a stabili care este interpretarea care trebuie să fie reținută, este necesar să se țină seama nu numai de textul dispoziției menționate, ci și de economia generală a acesteia și de evoluția sa, precum și de obiectivele urmărite de Regulamentul nr. 4045/89 în ansamblul său.
            17. În ceea ce privește, în primul rând, obiectivele Regulamentului nr. 4045/89, acesta urmărește, astfel cum reiese din interpretarea primului său considerent coroborat cu al treilea și cu al patrulea considerent, să sporească eficiența controalelor pe care trebuie să le efectueze statele membre pentru a preveni și a elimina neregulile care pot exista în domeniul FEOGA.
            18. Pentru a garanta că controalele naționale sunt efectiv realizate și eficiente și, prin urmare, pentru a asigura îndeplinirea cerinței privind protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene, Regulamentul nr. 4045/89 prevede că respectivele controale sunt ele însele supravegheate și coordonate de Comisie, astfel cum se indică în al zecelea considerent al regulamentului menționat. Chiar articolul 2 din acest regulament este cel care urmărește să organizeze sistemul uniform de control care funcționează sub supravegherea Comisiei. Prin intermediul alineatului (4), respectivul articol asigură în special că acest control are un anumit caracter sistematic și o a numită periodicitate.
            19. Întrucât articolul 2 din Regulamentul nr. 4045/89 urmărește astfel să determine cadrul exercitării activității de control desfășurate de statele membre în vederea protejării intereselor financiare ale Uniunii, întinderea perioadelor supuse controlului și limitele în timp ale acestora trebuie apreciate din perspectiva obiectivului asigurării eficienței controalelor pe care îl prevede acest articol.
            20. În această privință, trebuie să se considere, astfel cum susține printre alții Comisia, că respectiva eficiență ar fi sporită de posibilitatea statelor membre de a extinde perioada supusă controlului dincolo de limitele perioadei de control precedente, în măsura în care aceasta permite identificarea unor nereguli care ar putea prejudicia interesele financiare ale Uniunii.
            21. Astfel cum au arătat în mod întemeiat guvernele francez și polonez, precum și Comisia în observațiile lor scrise prezentate Curții, înscrierea frecventă a programelor operaționale în cadre multianuale reprezintă de asemenea un argument în favoarea ideii de a nu stabili în mod imperativ că perioada supusă controlului trebuie să se încheie în cursul perioadei de control precedente. În caz contrar, controlul executării unor contracte care privesc mai multe exerciții ar fi fragmentat între diferite perioade de control, ceea ce i-ar afecta eficiența.
            22. În orice caz, recurgerea la posibilitatea de a extinde perioada supusă controlului astfel încât să înceapă înainte de cea care se încheie în cursul perioadei de control precedente sau să se încheie după aceasta depinde de utilitatea pe care o prezintă o astfel de extindere pentru eficiența controlului. În cazul în care are îndoieli cu privire la corectitudinea operațiunilor controlate, autoritatea de control este abilitată chiar de Regulamentul nr. 4045/89 să extindă perioada supusă controlului atât în ceea ce privește momentul începerii, cât și în ceea ce privește momentul încheierii sale fără a trebui să se bazeze pe o legislație națională care să prevadă o astfel de posibilitate.
            23. În ceea ce privește, în al doilea rând, evoluția articolului 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89, este necesar să se arate că, în versiunea inițială a acestui regulament, respectiva dispoziție prevedea că controlul privește în principiu anul calendaristic care precedă perioada de control, permițând în același timp extinderea perioadei supuse controlului atât înaintea începerii respectivului an calendaristic, cât și după încheierea acestuia. Or, prin faptul că prevede în prezent că perioada supusă controlului se încheie, în principiu, în cursul perioadei de control precedente, legiuitorul Uniunii pare să fi redus strictețea condițiilor pe care trebuie să le respecte statele membre în ceea ce privește stabilirea perioadei supuse controlului. O interpretare a articolului 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 în sensul că, de acum înainte, perioada supusă controlului ar trebui să se încheie, chiar și în cazul în care se recurge la posibilitatea extinderii, în cursul perioadei de control precedente nu ar ține seama de această intenție a legiuitorului de a face ca condițiile menționate să fie mai puțin stricte.
            24. În ceea ce privește, în al treilea rând, economia generală a articolului 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89, trebuie să se constate că acesta precizează într-un mod clar și lipsit de ambiguitate că controlul, care se referă la o perioadă de cel puțin douăsprezece luni, poate fi extins, ceea ce înseamnă în mod evident că, în cazul în care se recurge la posibilitatea extinderii, acest control trebuie în mod necesar să se refere la o perioadă mai lungă de douăsprezece luni.
            25. Rezultă de asemenea că interpretarea articolului 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 în sensul că perioada supusă controlului trebuie în mod necesar să se încheie în cursul perioadei de control precedente nu poate fi conciliată cu modul în care este formulată această dispoziție întrucât de fiecare dată când perioada supusă inițial controlului ar ajunge până la data de 30 iunie, care este sfârșitul perioadei de control precedente, nu ar mai fi posibilă nicio extindere.
            26. În plus, modul în care este formulat articolul 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 nu permite interpretarea potrivit căreia un stat membru s-ar putea limita la a controla o perioadă care se încheie înaintea începutului perioadei de control precedente, întrucât această ipoteză nici nu ar fi conformă cu cerința ca perioada supusă inițial controlului să se încheie în cursul perioadei de control precedente, nici nu ar constitui o extindere în sensul respectivei dispoziții. În această privință, trebuie amintit că interpretarea unei dispoziții din dreptul Uniunii nu poate avea ca rezultat să lipsească de orice efect util textul clar și precis al acestei dispoziții (a se vedea cel mai recent Hotărârea din 6 septembrie 2012, Czop și Punakova, C-147/11 și C-148/11, punctul 32), or tocmai aceasta ar fi consecința interpretării menționate mai sus.
            27. Pentru a răspunde la întrebările pe care și le pune instanța de trimitere, mai trebuie precizat că, față de operatorii controlați, corectitudinea controalelor efectuate nu depinde de măsura în care punerea în aplicare a respectivelor controale este conformă cu regulile stabilite la articolul 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89.
            28. Astfel, contrar celor susținute de operatorii care sunt părți în litigiile principale, respectiva dispoziție nu face decât să stabilească reguli cu caracter organizatoric în scopul de a garanta eficiența controalelor și se limitează, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 18 din prezenta hotărâre, la a reglementa raporturile dintre statele membre și Uniune în scopul protejării intereselor financiare ale acesteia din urmă. Această dispoziție nu privește însă raporturile dintre autoritățile de control și operatorii controlați.
            29. Prin urmare, articolul 2 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4045/89 nu poate fi interpretat în sensul că ar conferi operatorilor în cauză un drept care să le permită să se opună unor controale care sunt diferite sau mai extinse decât cele avute în vedere de această dispoziție. Pe de altă parte, prin faptul că ar avea drept eventuală consecință împiedicarea recuperării unor ajutoare primite sau folosite în mod nelegal, un astfel de drept ar pune în pericol protecția intereselor financiare ale Uniunii.
            30. În orice caz, controalele impuse de Regulamentul nr. 4045/89 privesc operatorii care au aderat din proprie inițiativă la schema de sprijin instituită de FEOGA, secțiunea „Garantare”, și care, pentru a putea beneficia de un ajutor, au acceptat efectuarea de controale pentru a se verifica legalitatea utilizării resurselor Uniunii. Acești operatori nu pot contesta în mod valabil legalitatea unui astfel de control numai pentru motivul că acesta nu a urmat regulile cu caracter organizatoric referitoare la raporturile dintre statele membre și Comisie.
            31. Pe de altă parte, securitatea juridică a operatorilor controlați în raport cu autoritățile publice care efectuează aceste controale și decid, dacă este cazul, cu privire la acțiunile care trebuie inițiate este garantată de termenul de prescripție a acțiunilor, care este, potrivit articolului 3 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166), în principiu, de patru ani de la săvârșirea încălcării unei dispoziții a dreptului Uniunii ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic care are sau poate avea ca efect prejudicierea bugetului Uniunii. Or, astfel cum a arătat deja Curtea, termenele de prescripție îndeplinesc, în general, funcția de asigurare a securității juridice (a se vedea Hotărârea din 24 iunie 2004, Handlbauer, C-278/02, Rec., p. I-6171, punctul 40 și jurisprudența citată).
            32. Prin urmare, nu se poate considera că aduce atingere principiului securității juridice obligația beneficiarului unui ajutor acordat în cadrul schemei de sprijin instituite de FEOGA de a prezenta, cu ocazia unui control referitor la anumite perioade specifice, documentele necesare pentru a dovedi validitatea și legalitatea subvențiilor care au fost plătite atunci când, din punct de vedere legal, nu a expirat încă termenul de păstrare a acestora, care este de cel puțin trei ani potrivit articolului 4 din Regulamentul nr. 4054/89.
            33. Rezultă din toate cele de mai sus că articolul 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4045/89 trebuie interpretat în sensul că, în cazul exercitării de către un stat membru a posibilității de a extinde perioada supusă controlului, această perioadă nu trebuie în mod necesar să se încheie în cursul perioadei de control precedente, ci poate de asemenea să se încheie după această perioadă. Dispoziția menționată trebuie însă de asemenea interpretată în sensul că nu conferă operatorilor un drept care să le permită să se opună unor controale care sunt diferite sau mai extinse decât cele avute în vedere de respectiva dispoziție. Rezultă că simplul fapt că un control se referă numai la o perioadă care se încheie înainte de începutul perioadei de control precedente nu este de natură să determine nelegalitatea acestui control în raport cu operatorii controlați.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            34. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
            Articolul 2 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 4045/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controalele efectuate de către statele membre cu privire la operațiunile care fac parte din sistemul de finanțare prin Fondul european de orientare și garantare agricolă, secțiunea „Garantare”, și de abrogare a Directivei 77/435/CEE, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3094/94 al Consiliului din 12 decembrie 1994, trebuie interpretat în sensul că, în cazul exercitării de către un stat membru a posibilității de a extinde perioada supusă controlului, această perioadă nu trebuie în mod necesar să se încheie în cursul perioadei de control precedente, ci poate de asemenea să se încheie după această perioadă. Dispoziția menționată trebuie însă de asemenea interpretată în sensul că nu conferă operatorilor un drept care să le permită să se opună unor controale care sunt diferite sau mai extinse decât cele avute în vedere de respectiva dispoziție. Rezultă că simplul fapt că un control se referă numai la o perioadă care se încheie înainte de începutul perioadei de control precedente nu este de natură să determine nelegalitatea acestui control în raport cu operatorii controlați.