title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 2 decembrie 2009.#Comisia Europeană împotriva Irlandai și alții.#Recurs - Ajutoare de stat - Scutire de la plata accizelor pentru uleiurile minerale - Regulamentul (CE) nr. 659/1999 - Articolul 1 litera (b) punctul (v) - Nemotivare - Atribuțiile instanței - Motiv de ordine publică invocat din oficiu de instanța comunitară - Încălcarea principiului contradictorialității - Conținutul obligației de motivare.#Cauza C-89/08 P.

text:
      Cauza C‑89/08 P
      Comisia Europeană
      împotriva
      Irlanda și alții
      „Recurs – Ajutoare de stat – Scutire de la plata accizelor pentru uleiurile minerale – Regulamentul (CE) nr. 659/1999 – Articolul 1 litera (b) punctul (v) – Nemotivare – Atribuțiile instanței – Motiv de ordine publică invocat din oficiu de instanța comunitară – Încălcarea principiului contradictorialității – Conținutul obligației de motivare”
      Sumarul hotărârii
      1.        Acțiune în anulare – Motive – Încălcarea unor norme fundamentale de procedură – Examinare din oficiu de către instanță
      (art. 230 CE)
      2.        Drept comunitar – Principii – Dreptul la apărare – Principiul contradictorialității –Respectare în cadrul unei proceduri jurisdicționale
      (Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 62)
      3.        Ajutoare acordate de state – Ajutoare existente și ajutoare noi – Evoluția pieței comune
      (art. 253 CE)
      1.        Nemotivarea sau motivarea insuficientă ține de încălcarea normelor fundamentale de procedură în sensul articolului 230 CE
         și constituie un motiv de ordine publică ce poate și chiar trebuie să fie invocat din oficiu de instanța comunitară. Prin
         invocarea din oficiu a unui astfel de motiv, instanța comunitară nu excede cadrul litigiului cu care este sesizată și nu încalcă
         în niciun mod normele de procedură privind prezentarea în cererea introductivă a obiectului litigiului și a motivelor.

      (a se vedea punctele 34 și 35)
      2.        Principiul contradictorialității, care este un principiu elementar de drept, face parte din dreptul la apărare. Acesta se
         aplică în privința oricărei proceduri care poate conduce la adoptarea de către o instituție comunitară a unei decizii care
         să afecteze în mod semnificativ interesele unei persoane. Instanțele comunitare asigură respectarea în fața acestora a principiului
         contradictorialității și respectă ele însele acest principiu.

      Principiul contradictorialității trebuie să beneficieze oricărei părți la un proces cu care este sesizată instanța comunitară,
         indiferent de calitatea juridică a acesteia. În consecință, și instituțiile comunitare se pot prevala de acest principiu atunci
         când sunt părți la un astfel de proces.

      Instanța însăși trebuie să respecte principiul contradictorialității, în special atunci când soluționează un litigiu în temeiul
         unui motiv invocat din oficiu.

      În general, principiul contradictorialității nu conferă doar fiecărei părți la un proces dreptul de a lua cunoștință de înscrisurile
         și de observațiile prezentate de partea adversă în fața instanței și de a le discuta și nu se opune doar faptului ca instanța
         comunitară să își întemeieze decizia pe fapte și pe documente despre care părțile sau una dintre acestea nu au putut lua cunoștință
         și cu privire la care nu au fost, așadar, în măsură să își precizeze poziția. Acesta implică în general și dreptul părților
         de a lua cunoștință și de a discuta motivele de drept invocate din oficiu de instanță pe care aceasta intenționează să își
         întemeieze decizia.

      Competența discreționară de care dispune Tribunalul în temeiul articolului 62 din Regulamentul său de procedură în ceea ce
         privește redeschiderea procedurii orale nu poate fi exercitată fără a ține cont de obligația de respectare a principiului
         contradictorialității.

      O hotărâre prin care se anulează o decizie în litigiu a Comisiei pe baza unui motiv invocat din oficiu întemeiat pe încălcarea
         articolului 253 CE, fără ca părțile să fi fost invitate în prealabil, în cursul procedurii scrise sau al procedurii orale,
         să își prezinte observațiile cu privire la motivul menționat, încalcă principiul contradictorialității. Astfel, deși nemotivarea
         constituie o deficiență care, în principiu, nu poate fi remediată, constatarea unei asemenea deficiențe rezultă, cu toate
         acestea, dintr‑o apreciere care trebuie să ia în considerare un anumit număr de elemente. O astfel de apreciere poate face
         obiectul unei discuții, în special atunci când nu se referă la o lipsă totală de motivare, ci la motivarea unui aspect precis
         de fapt și de drept.

      (a se vedea punctele 50-57 și 59-61)
      3.        În temeiul articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999 privind aplicarea articolului 88 CE, se consideră
         ajutor existent ajutorul care, în momentul punerii în aplicare, nu reprezenta un ajutor, dar care a devenit ajutor ulterior,
         datorită evoluției pieței comune și fără să fi fost modificat de statul membru. Noțiunea de evoluție a pieței comune poate
         fi înțeleasă drept o modificare a contextului economic și juridic în sectorul vizat de măsura în discuție și nu se referă,
         de exemplu, la ipoteza în care Comisia își modifică aprecierea în temeiul unei aplicări mai riguroase a normelor în materie
         de ajutoare de stat. În mod mai general, noțiunea de ajutor de stat, existent sau nou, corespunde unei situații obiective.
         Astfel cum susține Comisia, această noțiune nu poate depinde de comportamentul sau de declarațiile instituțiilor.

      Astfel, deși motivarea unui act comunitar, impusă la articolul 253 CE, trebuie să fie adaptată naturii acestui act, nu trebuie
         să i se impună Comisiei să indice motivele pentru care în deciziile sale anterioare aceasta a apreciat o măsură în mod diferit.

      În consecință, împrejurările care se referă în principal la faptul că, pe de o parte, la momentul adoptării de către Consiliu
         a deciziilor de autorizare a scutirilor în litigiu, Comisia a considerat că acestea nu determinau denaturări ale concurenței
         și nu constituiau un obstacol în calea bunei funcționări a pieței comune și că, pe de altă parte, deciziile menționate puteau
         lăsa impresia că aceleași scutiri nu puteau fi calificate drept ajutoare de stat nu sunt de natură să oblige, în principiu,
         Comisia să motiveze o decizie în litigiu prin care se reține inaplicabilitatea articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul
         nr. 659/1999.

      (a se vedea punctele 70-73 și 75)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      2 decembrie 2009(*)

      „Recurs – Ajutoare de stat – Scutire de la plata accizelor pentru uleiurile minerale – Regulamentul (CE) nr. 659/1999 – Articolul 1 litera (b) punctul (v) – Nemotivare – Atribuțiile instanței – Motiv de ordine publică invocat din oficiu de instanța comunitară – Încălcarea principiului contradictorialității – Conținutul obligației de motivare”
      În cauza C‑89/08 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 26 februarie 2008,
      Comisia Europeană, reprezentată de domnii V. Di Bucci și N. Khan, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      recurentă,
      celelalte părți în proces fiind:
      Irlanda, reprezentată de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnul P. McGarry, BL, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      Republica Franceză, reprezentată de domnul G. de Bergues și de doamna A.‑L. Vendrolini, în calitate de agenți,

      Republica Italiană, reprezentată de domnul R. Adam, în calitate de agent, asistat de domnul G. Aiello, avvocato dello Stato, cu domiciliul ales
         în Luxemburg,

      Eurallumina SpA, cu sediul în Portoscuso (Italia), reprezentată de domnul R. Denton, solicitor,

      Aughinish Alumina Ltd, cu sediul în Askeaton (Irlanda), reprezentată de domnul J. Handoll și de doamna C. Waterson, solicitors,

      reclamante în primă instanță,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, K. Lenaerts, E. Levits, președinți de cameră, domnii A. Rosas,
         P. Kūris (raportor), A. Borg Barthet, J. Malenovský, U. Lõhmus, A. O’Caoimh și J.‑J. Kasel, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul H. von Holstein, grefier adjunct,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 martie 2009,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 mai 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, Comisia Comunităților Europene solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților
         Europene din 12 decembrie 2007, Irlanda și alții/Comisia (T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 și T‑69/06, denumită în continuare
         „hotărârea atacată”), prin care acesta a anulat Decizia 2006/323/CE a Comisiei din 7 decembrie 2005 privind scutirea de la
         plata accizelor pentru uleiurile minerale folosite drept combustibil în producția de alumină în regiunea Gardanne, în regiunea
         Shannon și în Sardinia, pusă în aplicare de Franța, de Irlanda și, respectiv, de Italia (JO 2006, L 119, p. 12, denumită în
         continuare „decizia în litigiu”).

       Cadrul juridic
       Directivele privind accizele pentru uleiurile minerale
      2        Accizele pentru uleiurile minerale au făcut obiectul mai multor directive și anume Directiva 92/81/CEE a Consiliului din 19
         octombrie 1992 privind armonizarea structurilor accizelor la uleiurile minerale (JO L 316, p. 12), Directiva 92/82/CEE a Consiliului
         din 19 octombrie 1992 privind apropierea legislativă a ratelor accizelor la uleiurile minerale (JO L 316, p. 19) și Directiva
         2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice
         și a electricității (JO L 283, p. 51, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98), care a abrogat Directivele 92/81 și 92/82 cu efect
         de la 31 decembrie 2003.

      3        Articolul 8 alineatul (4) din Directiva 92/81 permitea Consiliului Uniunii Europene, la propunerea Comisiei, să autorizeze
         orice stat membru să introducă alte scutiri sau reduceri ale ratei accizei decât cele prevăzute de directiva menționată.

      4        Articolul 2 alineatul (4) litera (b) a doua liniuță din Directiva 2003/96 a prevăzut că aceasta nu se aplică produselor energetice
         cu dublă utilizare, și anume produselor care sunt folosite atât drept combustibil pentru încălzire, cât și pentru alte scopuri
         decât acela de carburant sau de combustibil pentru încălzire. Astfel, începând de la 1 ianuarie 2004, data intrării în vigoare
         a acestei directive, nu mai există o rată minimă a accizei la păcura grea, utilizată în producția de alumină. În plus, articolul
         18 alineatul (1) din Directiva 2003/96 a autorizat statele membre, sub rezerva revizuirii prealabile efectuate de Consiliu,
         să aplice în continuare până la 31 decembrie 2006 reducerea ratelor de impozitare sau a scutirilor prevăzute în anexa II,
         care menționează scutirile de accize la păcura grea utilizată drept combustibil pentru producerea aluminei în regiunile Gardanne,
         Shannon și în Sardinia.

       Regulamentul (CE) nr. 659/1999
      5        Conform articolului 1 litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor
         de aplicare a articolului [88 CE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41), „ajutor existent” înseamnă:

      „[…]
      (v)      ajutorul considerat ajutor existent deoarece se poate dovedi că, în momentul punerii în aplicare, nu reprezenta un ajutor
         și că a devenit ajutor ulterior, datorită evoluției pieței comune și fără să fi fost modificat de statul membru. Atunci când
         anumite măsuri devin ajutoare ca urmare a liberalizării unei activități în conformitate cu dreptul comunitar, astfel de măsuri
         nu sunt considerate ajutor existent după data fixată pentru liberalizare.”

       Istoricul cauzei
      6        Irlanda, Republica Italiană și Republica Franceză scutesc de la plata accizelor uleiurile minerale utilizate în producția
         de alumină în regiunea Shannon, începând din 1983, în Sardinia, începând din 1993 și, respectiv, în regiunea Gardanne, începând
         din 1997 (denumite în continuare „scutirile în litigiu”).

      7        Scutirile în litigiu au fost autorizate prin Decizia 92/510/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 prin care statele membre
         sunt autorizate să aplice în continuare, în privința anumitor uleiuri minerale utilizate în scopuri specifice, reducerile
         de rată a accizei sau scutirile de accize existente, conform procedurii prevăzute la articolul 8 alineatul (4) din Directiva
         92/81/CEE (JO L 316, p. 16), prin Decizia 93/697/CE a Consiliului din 13 decembrie 1993 prin care anumite state membre sunt
         autorizate să aplice sau să aplice în continuare în privința anumitor uleiuri minerale utilizate în scopuri specifice reduceri
         sau scutiri de acciză, conform procedurii prevăzute la articolul 8 alineatul (4) din Directiva 92/81/CEE (JO L 321, p. 29)
         și, respectiv, prin Decizia 97/425/CE a Consiliului din 30 iunie 1997 prin care statele membre sunt autorizate să aplice sau
         să aplice în continuare în privința anumitor uleiuri minerale utilizate în scopuri specifice reducerile de rată a accizei
         sau scutirile de accize existente, conform procedurii prevăzute de Directiva 92/81/CEE (JO L 182, p. 22). Scutirile în litigiu
         au fost prelungite de Consiliu în repetate rânduri și în ultimul rând până la 31 decembrie 2006 prin Decizia 2001/224/CE a
         Consiliului din 12 martie 2001 privind cotele reduse ale accizelor și scutirile de la aceste accize pentru unele uleiuri minerale
         utilizate în anumite scopuri (JO L 84, p. 23, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 46).

      8        La punctul (5) din motivarea Deciziei 2001/224 se prevedea că aceasta nu aduce atingere rezultatelor niciuneia dintre eventualele
         proceduri legate de denaturarea funcționării pieței unice care ar putea fi întreprinse, în special în temeiul articolelor
         87 CE și 88 CE, și că nu încalcă cerința ca statele membre să notifice Comisiei potențialele ajutoare de stat în temeiul articolului
         88 CE.

      9        Prin trei decizii din 30 octombrie 2001, Comisia a inițiat procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE cu privire
         la fiecare dintre scutirile în litigiu. La finalizarea acestei proceduri, Comisia a adoptat decizia în litigiu potrivit căreia:

      –        scutirile de la plata accizelor pentru păcura grea utilizată în producția de alumină, acordate de Republica Franceză, de Irlanda
         și de Republica Italiană până la 31 decembrie 2003, constituie ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE;

      –        ajutoarele acordate între 17 iulie 1990 și 2 februarie 2002, în măsura în care sunt incompatibile cu piața comună, nu se recuperează,
         întrucât recuperarea acestora ar fi contrară principiilor generale ale dreptului comunitar;

      –        ajutoarele acordate între 3 februarie 2002 și 31 decembrie 2003 sunt incompatibile cu piața comună în sensul articolului 87
         alineatul (3) CE, întrucât beneficiarii nu au plătit o taxă de cel puțin 13,01 euro pentru 1 000 kg de păcură grea, și

      –        aceste din urmă ajutoare trebuie să fie recuperate.
      10      În decizia în litigiu, Comisia a considerat că scutirile în litigiu constituiau ajutoare noi, iar nu ajutoare existente în
         sensul articolului 1 litera (b) din Regulamentul nr. 659/1999. Comisia și‑a întemeiat această apreciere în special pe faptul
         că scutirile în litigiu nu existau anterior intrării în vigoare a Tratatului CE în statele membre vizate, că acestea nu fuseseră
         niciodată analizate și nici autorizate în temeiul normelor care reglementează ajutoarele de stat și că aceste ajutoare nu
         fuseseră niciodată notificate.

      11      În plus, la punctul (69) din motivarea deciziei în litigiu, Comisia a arătat că articolul 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul
         nr. 659/1999 nu era aplicabil în cauză.

      12      După ce a indicat în ce măsură ajutoarele în discuție erau incompatibile cu piața comună, Comisia a apreciat că, având în
         vedere deciziile de acordare a scutirilor și ținând cont de faptul că acestea fuseseră adoptate la propunerea sa, recuperarea
         ajutoarelor incompatibile acordate înainte de 2 februarie 2002, data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene a deciziilor de inițiere a procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE, ar fi contrară principiilor protecției
         încrederii legitime și securității juridice.

       Acțiunile la Tribunal și hotărârea atacată
      13      Prin cererile depuse la grefa Tribunalului la 16, la 17 și, respectiv, la 23 februarie 2006, Republica Italiană, Irlanda,
         Republica Franceză, Eurallumina SpA și Aughinish Alumina Ltd au introdus acțiuni în anularea totală sau în parte a deciziei
         în litigiu. Diferitele cauze au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii.

      14      Conform hotărârii atacate, reclamantele au invocat, în esență, în susținerea acțiunilor lor, 23 de motive, întemeiate în special
         pe calificarea greșită a scutirilor în litigiu drept ajutoare noi, în timp ce ar fi vorba despre ajutoare existente, precum
         și pe încălcarea principiilor protecției încrederii legitime, securității juridice, respectării unui termen rezonabil, prezumției
         validității, a principiului lex specialis derogat legi generali, a principiilor efectului util și bunei administrări. S‑au invocat și încălcări ale articolului 87 CE, precum și ale obligației
         de motivare cu privire la aplicarea acestui articol.

      15      Cu toate acestea, la punctul 46 din hotărârea atacată, Tribunalul a indicat că, în pofida invocării acestor motive, considera
         oportun în cauză să invoce din oficiu motivul întemeiat pe nemotivarea deciziei în litigiu în ceea ce privește neaplicarea
         articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999.

      16      În această privință, după ce a amintit, la punctul 47 din hotărârea atacată, că nemotivarea sau motivarea insuficientă constituie
         un motiv de ordine publică ce trebuie invocat din oficiu de instanța comunitară și după ce a citat, la punctele 48 și 49 din
         această hotărâre, jurisprudența privind conținutul obligației de motivare a unui act comunitar, Tribunalul a arătat, la punctele
         52 și 53 din hotărârea menționată, că, în decizia în litigiu, Comisia examinase dacă scutirile în discuție constituiau ajutoare
         noi sau ajutoare existente, dar, în ceea ce privește articolul 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999, s‑a
         limitat să afirme că acesta nu era aplicabil în speță, fără a indica motivele acestei inaplicabilități.

      17      La punctele 56-63 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a pronunțat în sensul că împrejurări speciale din cauză impuneau totuși
         examinarea aspectului dacă scutirile în litigiu puteau fi considerate ajutoare existente ca urmare a faptului că acestea nu
         ar fi constituit ajutoare la momentul punerii în aplicare a acestora, ci ar fi devenit ajutoare ca urmare a evoluției pieței
         comune și fără să fi fost modificate de statele membre vizate. În consecință, Tribunalul a apreciat că, în speță, Comisia
         trebuia să motiveze decizia în litigiu corespunzător cerințelor legale cu privire la aplicabilitatea articolului 1 litera
         (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999.

      18      Împrejurările speciale în discuție sunt prezentate în esență la punctele 56-62 din hotărârea atacată, după cum urmează.

      19      În primul rând, în mai multe decizii prin care s‑au autorizat scutirile în litigiu, se precizează că Comisia admite că aceste
         scutiri nu determină denaturarea concurenței și că nu constituie un obstacol în calea bunei funcționări a pieței interne.
         Or, nicio indicație din cadrul deciziei în litigiu nu permite să se înțeleagă în ce măsură noțiunea de denaturare a concurenței
         ar avea un domeniu de aplicare diferit în materie fiscală și în domeniul ajutoarelor de stat. În mai multe din aceste decizii
         se menționează de asemenea că, în vederea garantării compatibilității scutirilor în discuție cu funcționarea pieței interne
         și cu alte obiective ale tratatului, Comisia va examina în mod regulat scutirile respective.

      20      În al doilea rând, la punctul (97) din motivarea deciziei în litigiu, Comisia a recunoscut cel puțin că aceste decizii de
         autorizare, adoptate în urma propriilor propuneri, au putut lăsa impresia că scutirile în litigiu nu puteau fi calificate
         drept ajutoare de stat la momentul punerii lor în aplicare. Împrejurarea că acest punct din motivare figurează în partea referitoare
         la recuperarea ajutoarelor nu poate diminua domeniul de aplicare al acestuia.

      21      În al treilea rând, scutirile în litigiu au fost autorizate și prelungite în mod succesiv prin decizii ale Consiliului adoptate
         la propunerea Comisiei și, cu excepția Deciziei 2001/224, niciuna dintre aceste decizii nu menționa existența unei posibile
         neconformități cu normele în materie de ajutoare de stat. La punctul (96) din motivarea deciziei în litigiu, Comisia însăși
         subliniază de altfel că persoanele interesate nu se așteaptă ca Comisia să supună Consiliului propuneri incompatibile cu dispozițiile
         tratatului.

      22      La punctul 64 din hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat încălcarea de către Comisie a obligației de motivare pe care
         i‑o impune articolul 253 CE cu privire la neaplicarea în speță a articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999.

       Concluziile părților
      23      Comisia solicită Curții anularea hotărârii atacate, trimiterea cauzei la Tribunal în vederea unei noi examinări și soluționarea
         odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată aferente celor două procese.

      24      Republica Franceză, Irlanda, Republica Italiană, Eurallumina Spa și Aughinish Alumina Ltd solicită Curții respingerea recursului
         și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

      25      În subsidiar, Eurallumina Spa solicită Curții, în cazul în care aceasta ar admite al șaselea motiv de recurs, potrivit căruia
         Tribunalul nu putea anula decizia în litigiu, în măsura în care, prin aceasta, procedura oficială de investigare a fost extinsă
         la scutirile în litigiu ulterioare datei de 31 decembrie 2003, anularea hotărârii atacate doar în ceea ce privește acest punct.

       Cu privire la recurs
      26      În susținerea cererii sale de anulare a hotărârii atacate și de trimitere a cauzei la Tribunal, Comisia invocă șase motive.

      27      Primul motiv se întemeiază, în esență, pe faptul că Tribunalul și‑a depășit competențele prin invocarea din oficiu a motivului
         bazat pe nemotivarea deciziei în litigiu. Al doilea motiv se întemeiază pe încălcarea principiului contradictorialității și
         a dreptului la apărare. Al treilea motiv se întemeiază pe încălcarea articolelor 230 CE și 253 CE coroborate cu articolul
         88 CE și cu normele privind desfășurarea procedurii în materie de ajutoare de stat. Al patrulea și al cincilea motiv se întemeiază,
         în esență, pe încălcarea de către Tribunal a articolului 253 CE, întrucât acesta a considerat în mod greșit că, în speță,
         Comisia încălcase obligația de motivare privind aplicabilitatea articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999.
         Prin intermediul celui de al șaselea motiv se urmărește să se declare că Tribunalul nu putea să anuleze decizia în litigiu,
         în măsura în care, prin aceasta, procedura oficială de examinare este extinsă la scutirile în litigiu ulterioare datei de
         31 decembrie 2003.

       Cu privire la primul motiv de recurs, întemeiat pe faptul că Tribunalul și‑a depășit competențele prin invocarea din oficiu
            a unui motiv bazat pe nemotivarea deciziei în litigiu
       Argumentele părților
      28      Primul motiv de recurs se împarte în două aspecte. În cadrul primului aspect, Comisia susține că, prin invocarea din oficiu
         a motivului întemeiat pe nemotivarea deciziei în litigiu, Tribunalul a exces cadrul litigiului astfel cum a fost definit de
         părți, a încălcat principiul disponibilității, s‑a pronunțat ultra petita și și‑a depășit astfel competența și a săvârșit o eroare de procedură care a adus atingere intereselor Comisiei.

      29      În susținerea acestor critici, Comisia susține că motivul invocat din oficiu de Tribunal nu are deloc legătură cu cele 23
         de motive invocate de reclamantele în primă instanță și nici cu faptele care rezultă din dosarele celor cinci cauze conexate,
         care nu evidențiau nicio împrejurare de natură să dea impresia că scutirile în litigiu nu constituiau ajutoare atunci când
         fuseseră instituite, însă că acestea deveniseră ajutoare ulterior, ca urmare a evoluției pieței comune.

      30      În cadrul celui de al doilea aspect, Comisia susține că motivul invocat din oficiu se referă în realitate la legalitatea pe
         fond a deciziei în litigiu, iar nu la motivarea acesteia, motivarea solicitată de Tribunal nefiind necesară nici pentru persoanele
         interesate, nici pentru instanță. În consecință, Tribunalul nu ar fi luat în considerare distincția recunoscută în jurisprudență
         dintre un motiv privind motivarea și un motiv de fond și s‑ar fi substituit reclamantelor în primă instanță prin invocarea
         unui motiv pe care doar acestea îl puteau invoca. Procedând astfel, Tribunalul ar fi încălcat, pe de o parte, articolul 230
         CE coroborat cu articolul 253 CE, precum și, pe de altă parte, normele privind prezentarea de motive în cerere, prevăzute
         la articolul 21 din Statutul Curții de Justiție, la articolul 44 alineatul (1) și la articolul 48 alineatul (2) din Regulamentul
         de procedură al Tribunalului, lipsind aceste norme de orice aplicabilitate practică. Aceste încălcări ar constitui de asemenea
         nereguli procedurale care au adus atingere intereselor Comisiei.

      31      Pentru a se opune acestui motiv, intimatele amintesc, în esență, că nemotivarea, care constituie o încălcare a normelor fundamentale
         de procedură, este un motiv de ordine publică pe care instanța comunitară trebuie să îl invoce din oficiu. În consecință,
         nu s‑ar putea imputa Tribunalului că s‑a pronunțat ultra petita, nici, de altfel, că a încălcat norma prevăzută la articolul 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului,
         care nu se impune acestuia din urmă, ci reclamantului.

      32      De altfel, în opinia intimatelor, motivul întemeiat pe nemotivarea deciziei în litigiu nu era total lipsit de legătură cu
         motivele invocate de reclamantele în primă instanță și cu situația de fapt din cauză. În special, în cursul procedurii la
         Tribunal ar fi fost prezentate și discutate împrejurările specifice menționate de acesta din urmă la punctele 56-62 din hotărârea
         atacată.

      33      Motivul invocat din oficiu nu s‑ar referi la un aspect de drept material, ci doar la un simplu aspect privind nemotivarea.
         De altfel, în hotărârea atacată, Tribunalul nu ar repune în discuție calificarea drept ajutoare noi, reținută de Comisie,
         ci doar lipsa oricărei explicații privind inaplicabilitatea articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999.
         În consecință, Tribunalul nu ar fi ținut cont de distincția dintre motivare și fond și s‑ar fi pronunțat în mod întemeiat
         în sensul că era necesară motivarea deciziei în litigiu cu privire la aplicabilitatea acestei dispoziții, Comisia având obligația,
         în contextul prezentei cauze, să precizeze motivele care au determinat‑o să califice scutirile în litigiu drept ajutoare noi
         mai degrabă decât ajutoare existente.

       Aprecierea Curții
      34      În vederea pronunțării asupra primului aspect al motivului potrivit căruia Tribunalul ar fi exces cadrul litigiului astfel
         cum a fost definit de părți, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, nemotivarea sau motivarea insuficientă
         ține de încălcarea normelor fundamentale de procedură în sensul articolului 230 CE și constituie un motiv de ordine publică
         ce poate și chiar trebuie să fie invocat din oficiu de instanța comunitară (a se vedea în special Hotărârea din 20 februarie
         1997, Comisia/Daffix, C‑166/95 P, Rec., p. I‑983, punctul 24, Hotărârea din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France,
         C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctul 67, Hotărârea din 30 martie 2000, VBA/Florimex și alții, C‑265/97 P, Rec., p. I‑2061,
         punctul 114, precum și Hotărârea din 10 iulie 2008, Bertelsmann și Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, Rep., p. I‑4951,
         punctul 174).

      35      Prin invocarea din oficiu a unui astfel de motiv, care, din principiu, nu a fost invocat de părți, instanța comunitară nu
         excede cadrul litigiului cu care este sesizată și nu încalcă în niciun mod normele de procedură privind prezentarea în cererea
         introductivă a obiectului litigiului și a motivelor.

      36      În consecință, în speță, Tribunalul nu și‑a depășit competențele prin invocarea din oficiu a unui motiv întemeiat pe nemotivarea
         deciziei în litigiu.

      37      Rezultă că primul aspect al motivului nu este fondat.

      38      Cu privire la al doilea aspect al motivului, potrivit căruia, în realitate, Tribunalul ar fi invocat din oficiu un motiv privind
         legalitatea pe fond a deciziei în litigiu, trebuie observat că Tribunalul a anulat decizia pentru motivul, indicat la punctul
         63 din hotărârea atacată, că, ținând cont de împrejurările speciale enumerate la punctele 56-62 din hotărârea respectivă,
         Comisia trebuia să examineze în prezenta cauză problema aplicabilității articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul
         nr. 659/1999 și să motiveze decizia în litigiu corespunzător cerințelor legale cu privire la acest aspect, în loc să afirme
         doar că această dispoziție nu era aplicabilă în speță.

      39      Așadar, trebuie constatat că, în hotărârea atacată, Tribunalul nu s‑a pronunțat deloc pe fond cu privire la aplicabilitatea
         dispoziției menționate, nici, în mod mai general, asupra problemei, dezbătute între părți, dacă scutirile în litigiu constituiau
         ajutoare existente sau ajutoare noi.

      40      În consecință, nu se poate imputa Tribunalului că nu a ținut cont de diferența recunoscută în jurisprudență dintre un motiv
         întemeiat pe nemotivare sau motivare insuficientă, care este invocat din oficiu de instanța comunitară, și un motiv privind
         legalitatea pe fond, care nu poate fi examinat decât dacă este invocat de reclamant (a se vedea Hotărârea Comisia/Sytraval
         și Brink’s France, citată anterior, punctul 67).

      41      Prin urmare, nici al doilea aspect al motivului nu este fondat.

      42      Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că primul motiv de recurs trebuie respins.

       Cu privire la al doilea motiv de recurs, întemeiat pe încălcarea de către Tribunal a principiului contradictorialității și
            a dreptului la apărare
       Argumentele părților
      43      Observând că motivul invocat din oficiu în hotărârea atacată nu a fost dezbătut și nici măcar abordat în cursul procedurii
         scrise și orale desfășurate la Tribunal, Comisia îi impută acestuia că a încălcat principiile generale ale contradictorialității
         și respectării dreptului la apărare.

      44      În această privință, Comisia invocă jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului privind articolul 6 din Convenția europeană
         pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare
         „CEDO”), și potrivit căreia instanța însăși trebuie să respecte principiul contradictorialității, în special atunci când respinge
         un recurs sau soluționează un litigiu în temeiul unui motiv reținut din oficiu.

      45      În plus, Comisia susține că principiul contradictorialității constituie un principiu general de procedură în fața instanțelor
         comunitare pe care Curtea l‑a recunoscut ca drept fundamental și că Tribunalul avea posibilitatea să dispună redeschiderea
         procedurii orale pentru a invita părțile să dezbată un motiv pe care intenționa să îl invoce din oficiu.

      46      Intimatele susțin, în esență, că, în temeiul articolului 62 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, această instanță
         are competența discreționară de a dispune redeschiderea dezbaterilor și că rezultă din acest articol, precum și din articolul
         113 din același regulament că obligația de ascultare a părților înainte de invocarea din oficiu a unui motiv nu se impune
         decât în ceea ce privește motivele care determină inadmisibilitatea acțiunii sau nepronunțarea asupra fondului. De altfel,
         intimatele arată că, atunci când Curtea intenționează să invoce din oficiu un motiv de ordine publică, aceasta nu redeschide
         în mod necesar procedura orală.

      47      Acestea susțin că, astfel cum recunoaște Comisia, CEDO nu se aplică persoanelor juridice de drept public și că, deși principiul
         contradictorialității constituie un drept fundamental, aplicarea sa trebuie să fie adaptată în funcție de calitatea părților
         și de împrejurările concrete ale cauzei.

      48      În opinia intimatelor, principiul contradictorialității a fost respectat în cauză, întrucât hotărârea atacată nu s‑a întemeiat
         pe documente sau pe fapte de care Comisia nu a ținut cont. În plus, motivul invocat din oficiu nu s‑ar referi la fondul cauzei,
         ci la încălcarea unei norme fundamentale de procedură.

      49      Pe lângă aceasta, interesele Comunității Europene nu ar fi fost afectate, întrucât drepturile acesteia nu ar fi fost nerespectate
         din moment ce, pe de o parte, Comisia nu a fost declarată răspunzătoare din punct de vedere civil sau penal, și nici nu i
         s‑a aplicat o sancțiune și, pe de altă parte, redeschiderea dezbaterilor nu ar fi putut permite Comisiei să invoce argumente
         care să determine Tribunalul să nu invoce din oficiu motivul întemeiat pe nemotivare, deoarece o astfel de deficiență nu poate
         fi remediată a posteriori.

       Aprecierea Curții
      50      Principiul contradictorialității face parte din dreptul la apărare. Acesta se aplică în privința oricărei proceduri care poate
         conduce la adoptarea de către o instituție comunitară a unei decizii care să afecteze în mod semnificativ interesele unei
         persoane (a se vedea în special Hotărârea din 10 iulie 2001, Ismeri Europa/Curtea de Conturi, C‑315/99 P, Rec., p. I‑5281,
         punctul 28 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Bertelsmann și Sony Corporation of America/Impala, citată anterior,
         punctul 61).

      51      Instanțele comunitare asigură respectarea în fața acestora a principiului contradictorialității și respectă ele însele acest
         principiu.

      52      Astfel, Curtea s‑a pronunțat deja, pe de o parte, în sensul că principiul contradictorialității implică, în general, dreptul
         părților la un proces de a lua cunoștință de probele și de observațiile prezentate în fața instanței și de a le discuta (Hotărârea
         din 14 februarie 2008, Varec, C‑450/06, Rep., p. I‑581, punctul 47) și, pe de altă parte, că întemeierea unei decizii judecătorești
         pe fapte și pe documente cu privire la care părțile sau una dintre acestea nu au putut lua cunoștință și cu privire la care
         nu au fost, așadar, în măsură să își precizeze poziția ar constitui o încălcare a unui principiu elementar de drept (Hotărârea
         din 22 martie 1961, Snupat/Înalta Autoritate, 42/59 și 49/59, Rec., p. 101, 156, Hotărârea din 10 ianuarie 2002, Plant și
         alții/Comisia și South Wales Small Mines, C‑480/99 P, Rec., p. I‑265, punctul 24, precum și Hotărârea din 2 octombrie 2003,
         Corus UK/Comisia, C‑199/99 P, Rec., p. I‑11177, punctul 19).

      53      Principiul contradictorialității trebuie să beneficieze oricărei părți la un proces cu care este sesizată instanța comunitară,
         indiferent de calitatea juridică a acesteia. În consecință, și instituțiile comunitare se pot prevala de acest principiu atunci
         când sunt părți la un astfel de proces.

      54      Instanța însăși trebuie să respecte principiul contradictorialității în special atunci când soluționează un litigiu în temeiul
         unui motiv invocat din oficiu (a se vedea, prin analogie, în domeniul drepturilor omului, Curtea Europeană a Drepturilor Omului,
         Hotărârea Skondrianos împotriva Greciei din 18 decembrie 2003, § 29 și 30, Hotărârea Clinique des Acacias și alții împotriva
         Franței din 13 octombrie 2005, § 38, precum și Hotărârea Prikyan și Angelova împotriva Bulgariei din 16 februarie 2006, §
         42).

      55      Astfel cum a arătat, în esență, avocatul general la punctele 93-107 din Concluziile prezentate, în general, principiul contradictorialității
         nu conferă doar fiecărei părți la un proces dreptul de a lua cunoștință de înscrisurile și de observațiile prezentate de partea
         adversă în fața instanței și de a le discuta și nu se opune doar faptului ca instanța comunitară să își întemeieze decizia
         pe fapte și pe documente despre care părțile sau una dintre acestea nu au putut lua cunoștință și cu privire la care nu au
         fost, așadar, în măsură să își precizeze poziția. Acesta implică în general și dreptul părților de a lua cunoștință și de
         a discuta motivele de drept invocate din oficiu de instanță pe care aceasta intenționează să își întemeieze decizia.

      56      Astfel, în vederea îndeplinirii cerințelor privind dreptul la un proces echitabil, este important ca părțile să aibă cunoștință
         și să poată discuta în contradictoriu atât elementele de fapt, cât și elementele de drept care sunt decisive pentru rezultatul
         procedurii.

      57      În consecință, cu excepția cazurilor speciale, precum, mai ales cele prevăzute de regulamentele de procedură ale instanțelor
         comunitare, o decizie nu poate fi întemeiată de instanța comunitară pe un motiv de drept invocat din oficiu, chiar dacă este
         un motiv de ordine publică, și, precum în speță, întemeiat pe nemotivarea deciziei în litigiu, fără ca instanța să fi invitat
         în prealabil părțile să își prezinte observațiile cu privire la motivul menționat.

      58      De altfel, în contextul similar al articolului 6 din CEDO, Curtea s‑a pronunțat în sensul că tocmai având în vedere acest
         articol și scopul însuși al dreptului oricărei persoane interesate la o procedură contradictorie și la un proces echitabil
         în sensul acestei dispoziții, Curtea, din oficiu sau la propunerea avocatului general sau la cererea părților, poate dispune
         redeschiderea procedurii orale, în conformitate cu articolul 61 din Regulamentul de procedură, în cazul în care consideră
         că nu este suficient lămurită sau că trebuie să soluționeze cauza pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților
         (a se vedea Ordonanța din 4 februarie 2000, Emesa Sugar, C‑17/98, Rec., p. I‑665, punctele 8, 9 și 18, precum și Hotărârea
         din 10 februarie 2000, Deutsche Post, C‑270/97 și C‑271/97, Rec., p. I‑929, punctul 30).

      59      Competența discreționară de care dispune Tribunalul în această privință, în temeiul articolului 62 din Regulamentul său de
         procedură, nu poate fi exercitată fără a ține cont de obligația de respectare a principiului contradictorialității.

      60      În speță, rezultă din dosar și din ședința în fața Curții că, prin hotărârea atacată, Tribunalul a anulat decizia în litigiu
         pe baza unui motiv invocat din oficiu întemeiat pe încălcarea articolului 253 CE, fără a fi invitat în prealabil părțile,
         în cursul procedurii scrise sau al procedurii orale, să își prezinte observațiile cu privire la motivul menționat. Procedând
         astfel, Tribunalul a încălcat principiul contradictorialității.

      61      Contrar afirmațiilor intimatelor, nerespectarea principiului contradictorialității a adus atingere intereselor Comisiei în
         sensul articolului 58 din Statutul Curții de Justiție. Astfel, precum a arătat avocatul general la punctele 114-118 din concluziile
         prezentate, deși, în mod cert, nemotivarea unui act comunitar constituie o deficiență care, în principiu, nu poate fi remediată,
         constatarea unei asemenea deficiențe rezultă cu toate acestea dintr‑o apreciere care, potrivit unei jurisprudențe constante,
         trebuie să ia în considerare un anumit număr de elemente, astfel cum a amintit de altfel Tribunalul la punctele 48 și 49 din
         hotărârea atacată. O astfel de apreciere poate face obiectul unei discuții, în special atunci când nu se referă la o lipsă
         totală de motivare, ci la motivarea unui aspect precis de fapt și de drept. În speță, Comisia ar fi putut în special, dacă
         i s‑ar fi acordat posibilitatea de a‑și prezenta observațiile, să invoce aceleași argumente precum cele prezentate în cadrul
         celui de al patrulea și al celui de al cincilea motiv din prezentul recurs, menționate la punctele 64-67 din prezenta hotărâre.

      62      Pentru toate aceste motive, se impune admiterea celui de al doilea motiv invocat de Comisie.

      63      De fapt, pentru o bună administrare a justiției, Curtea consideră oportun în cauză să examineze de asemenea împreună al patrulea
         și al cincilea motiv de recurs prin intermediul cărora Comisia susține, în esență, că Tribunalul a încălcat articolul 253
         CE, întrucât a considerat că, în speță, Comisia a încălcat obligația de motivare impusă de acest articol cu privire la aplicabilitatea
         articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999.

       Cu privire la al patrulea și al cincilea motiv de recurs întemeiate pe încălcarea articolului 253 CE
       Argumentele părților
      64      Prin intermediul celui de al patrulea motiv, Comisia impută Tribunalului că a încălcat articolul 253 CE coroborat cu articolul
         87 alineatul (1) CE, precum și cu articolul 88 alineatul (1) CE și cu normele privind desfășurarea procedurii în materie de
         ajutoare de stat.

      65      În susținerea acestui motiv, Comisia invocă în special faptul că motivarea deciziei în litigiu arată că scutirile în litigiu
         au constituit întotdeauna ajutoare de când au fost instituite, decizia menționată precizând corespunzător cerințelor legale
         și conform cerințelor jurisprudenței că scutirile în discuție erau de natură să afecteze schimburile comerciale dintre statele
         membre și să cauzeze denaturări ale concurenței. În aceste condiții, conform opiniei Comisiei, nu era necesar să se explice
         mai detaliat motivele pentru care articolul 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999 nu era aplicabil. În plus,
         presupunând că scutirile în litigiu nu ar fi constituit ajutoare atunci când au fost instituite, din aceasta ar rezulta că
         nu ar fi în continuare ajutoare, astfel cum au susținut în mod greșit anumite reclamante în primă instanță, iar nu că acestea
         ar fi ajutoare existente astfel cum a considerat Tribunalul.

      66      În cadrul celui de al cincilea motiv, Comisia susține că Tribunalul a încălcat și articolul 253 CE coroborat cu articolul
         87 alineatul (1) CE, cu articolul 88 alineatul (1) CE și cu articolul 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999,
         precum și obligația de a‑și motiva hotărârile.

      67      În susținerea acestui motiv, Comisia arată în special că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept, întrucât a considerat că
         împrejurări speciale, toate referitoare la comportamentul Consiliului sau al Comisiei, impuneau ca decizia în litigiu să cuprindă
         o motivare specifică privind aplicarea articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999, deși noțiunea de
         ajutor de stat, existent sau nou, are caracter obiectiv și nu poate depinde de comportamentul sau de declarațiile instituțiilor,
         a fortiori atunci când acest comportament sau aceste declarații nu au legătură cu o procedură de control al ajutoarelor. În plus, o
         astfel de apreciere ar fi în contradicție cu poziția adoptată de Curte în Hotărârea din 22 iunie 2006, Belgia și Forum 187/Comisia
         (C‑182/03 și C‑217/03, Rec., p. I‑5479).

      68      În răspunsul la al patrulea motiv, intimatele arată în special că motivele inaplicabilității articolului 1 litera (b) punctul
         (v) din Regulamentul nr. 659/1999 nu se deduc în mod clar din decizia în litigiu care, în consecință, nu îndeplinește cerința
         privind o motivare clară și neechivocă. Pe de altă parte, ceea ce Tribunalul ar fi imputat Comisiei este că nu a precizat
         motivele pentru care a considerat că scutirile în litigiu denaturau concurența pe piața comună, deși anterior aceasta părea
         să aibă o opinie contrară. În acest context, având în vedere jurisprudența, Tribunalul s‑ar fi pronunțat în mod întemeiat
         că, în speță, Comisia trebuia să precizeze motivele care arătau că aceasta efectuase o analiză ce justifică concluzia sa.
         Prin intermediul acestui motiv, Comisia ar urmări în realitate să remedieze nemotivarea deciziei în litigiu și să determine
         Curtea să se pronunțe asupra unor aspecte de fond care nu au legătură cu această deficiență.

      69      În răspunsul la al cincilea motiv, intimatele susțin că Tribunalul nu a repus în discuție caracterul obiectiv al noțiunii
         de ajutor de stat, ci doar a considerat că, având în vedere deciziile anterioare ale Consiliului și încrederea legitimă pe
         care acestea au generat‑o cu privire la legalitatea scutirilor în litigiu, Comisia trebuia să explice, în decizia sa, motivele
         care au determinat în mod obiectiv excluderea aplicării articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999.
         Întrucât motivarea unei decizii trebuie să apară chiar în corpul acesteia, explicațiile furnizate de Comisie nu ar putea înlocui
         nemotivarea.

       Aprecierea Curții
      70      În temeiul articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999, se consideră ajutor existent ajutorul care,
         în momentul punerii în aplicare, nu reprezenta un ajutor, dar care a devenit ajutor ulterior, datorită evoluției pieței comune
         și fără să fi fost modificat de statul membru.

      71      Noțiunea de evoluție a pieței comune poate fi înțeleasă drept o modificare a contextului economic și juridic în sectorul vizat
         de măsura în discuție și nu se referă, de exemplu, la ipoteza în care Comisia își modifică aprecierea în temeiul unei aplicări
         mai riguroase a normelor în materie de ajutoare de stat (a se vedea Hotărârea Belgia și Forum 187/Comisia, citată anterior,
         punctul 71).

      72      În mod mai general, noțiunea de ajutor de stat, existent sau nou, corespunde unei situații obiective. Astfel cum susține Comisia,
         această noțiune nu poate depinde de comportamentul sau de declarațiile instituțiilor.

      73      Pentru acest motiv, după ce a amintit că obligația de motivare a unui act comunitar, prevăzută la articolul 253 CE, trebuie
         să fie adaptată naturii acestui act, Curtea s‑a pronunțat, la punctul 137 din Hotărârea Belgia și Forum 187/Comisia, citată
         anterior, în sensul că nu trebuie să i se impună Comisiei să indice motivele pentru care în deciziile sale anterioare aceasta
         apreciase în mod diferit schema în discuție.

      74      Or, aceasta se aplică a fortiori atunci când aprecierea eventual diferită efectuată anterior de Comisie cu privire la măsura națională în discuție a avut loc,
         precum în speță, în cadrul unei alte proceduri decât cea de control al ajutoarelor de stat.

      75      În consecință, împrejurările invocate la punctele 56-62 din hotărârea atacată, care se referă în principal la faptul că, pe
         de o parte, la momentul adoptării de către Consiliu a deciziilor de autorizare a scutirilor în litigiu, Comisia a considerat
         că acestea nu determinau denaturări ale concurenței și nu constituiau un obstacol în calea bunei funcționări a pieței comune
         și că, pe de altă parte, deciziile menționate puteau lăsa impresia că aceleași scutiri nu puteau fi calificate drept ajutoare
         de stat, nu erau de natură să oblige, în principiu, Comisia să motiveze decizia în litigiu în ceea ce privește inaplicabilitatea
         articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999.

      76      Așadar, pentru aceste motive greșite în drept, Tribunalul a anulat decizia în litigiu, considerând că, ținând cont de aceste
         împrejurări, Comisia trebuia să examineze în speță problema aplicabilității acestei dispoziții și să motiveze în mod specific
         decizia menționată cu privire la acest punct și că, neprocedând astfel, Comisia a încălcat articolul 253 CE.

      77      În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului
         în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea
         posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite
         controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura
         motivelor invocate și de interesul de a primi explicații propriu destinatarului sau altor persoane vizate în mod direct și
         individual de acest act. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în
         măsura în care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu
         numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor care reglementează
         materia respectivă (a se vedea în special Hotărârea Comisia/Sytraval și Brink’s France, citată anterior, punctul 63 și jurisprudența
         citată, precum și Hotărârea Bertelsmann și Sony Corporation of America/Impala, citată anterior, punctul 166 și jurisprudența
         citată).

      78      Or, în speță, la punctele (58)-(64) din motivarea deciziei în litigiu, Comisia a prezentat mai întâi motivele pentru care
         consideră că scutirile în litigiu constituie ajutoare incompatibile cu piața comună în sensul articolului 87 alineatul (1)
         CE, constatând că acestea conferă un avantaj anumitor întreprinderi, că acest avantaj este acordat prin intermediul resurselor
         de stat, că aceste scutiri afectează schimburile comerciale dintre statele membre și că pot să denatureze sau să amenințe
         să denatureze concurența.

      79      În special, la punctul (60) din motivarea deciziei în litigiu, Comisia a arătat că scutirile în litigiu reduc costul unei
         materii prime și conferă, așadar, un avantaj beneficiarilor acestora, care se află într‑o situație mai favorabilă decât alte
         întreprinderi care utilizează uleiuri minerale în alte sectoare sau regiuni. La punctele (61) și (62) din motivarea deciziei
         menționate, Comisia a precizat, pe de o parte, că observațiile beneficiarilor și ale Republicii Franceze confirmau că reducerile
         accizelor vizează în mod expres consolidarea competitivității beneficiarilor respectivi față de concurenții acestora prin
         reducerea costurilor lor și, pe de altă parte, că alumina, produsă de asemenea în Grecia, în Spania, în Germania și în Ungaria,
         face obiectul comerțului dintre statele membre, astfel încât se poate prezuma că scutirile în litigiu afectează schimburile
         comerciale intracomunitare și denaturează sau amenință să denatureze concurența.

      80      La punctele (65)-(70) din motivarea deciziei în litigiu, Comisia a prezentat în continuare motivele pentru care consideră
         că scutirile în litigiu constituie ajutoare noi, iar nu ajutoare existente în temeiul dispozițiilor articolului 1 din Regulamentul
         nr. 659/1999. Astfel, aceasta a precizat că scutirile menționate nu existau înainte de intrarea în vigoare a tratatului în
         cele trei state membre vizate, că acestea nu fuseseră niciodată analizate și nici autorizate în temeiul normelor care reglementează
         ajutoarele de stat, că acestea nu fuseseră niciodată notificate și, în sfârșit, că articolul 1 litera (b) punctul (v) din
         regulamentul menționat nu era aplicabil în cauză.

      81      Deși Comisia nu a dezvoltat acest din urmă punct în decizia în litigiu, totuși rezultă în mod clar din toate aceste motive
         că, în speță, Comisia a considerat că scutirile în litigiu nu deveniseră ajutoare de stat în urma unei evoluții a pieței comune,
         ci că acestea erau ajutoare de stat de la început, astfel încât articolul 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999
         nu era aplicabil în cauză.

      82      Pe de altă parte, este cert că reclamantele în primă instanță nu prezentaseră observații care să indice vreo evoluție a pieței
         comune de la instituirea scutirilor în litigiu, ce ar fi trebuit să determine Comisia să prezinte ca răspuns motivele pentru
         care considera că articolul 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999 nu era aplicabil în speță.

      83      De altfel, rezultă de asemenea în mod clar din motivele deciziei în litigiu că, deși, la momentul adoptării de către Consiliu
         a deciziilor de autorizare a scutirilor în litigiu, Comisia considerase că acestea nu determinau denaturarea concurenței și
         nu constituiau un obstacol în calea funcționării pieței interne, totuși scutirile menționate nu fuseseră niciodată analizate
         și nici autorizate din perspectiva normelor care reglementează ajutoarele de stat, în temeiul cărora Comisia a ajuns la concluzia
         opusă. Trebuie de asemenea constatat în această privință că împrejurarea că deciziile menționate au fost adoptate la propunerea
         Comisiei și nu menționau posibila contradicție cu aceste norme determină, la punctele (95)-(100) din motivarea deciziei în
         litigiu, prezentarea unei motivări specifice la finalul căreia Comisia a concluzionat că recuperarea ajutoarelor ce rezultă
         din scutirile acordate până la 2 februarie 2002 de la beneficiarii acestora ar fi contrară principiilor protecției încrederii
         legitime și securității juridice.

      84      În consecință, având în vedere în special natura și conținutul deciziei în litigiu, normele care reglementează ajutoarele
         de stat, precum și interesul de a primi explicații pe care îl puteau avea destinatarii și persoanele vizate în mod direct
         și individual prin decizia menționată, rezultă că motivarea deciziei îndeplinește cerințele jurisprudenței amintite la punctul
         77 din prezenta hotărâre și că aceasta nu trebuia să cuprindă în mod necesar explicații specifice, precum susține Comisia,
         cu privire la inaplicabilitatea în speță a articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999.

      85      Rezultă că, prin faptul că s‑a pronunțat în sensul încălcării de către Comisie a obligației de motivare pe care i‑o impune
         articolul 253 CE cu privire la neaplicarea în speță a articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul nr. 659/1999,
         Tribunalul a săvârșit o eroare de drept.

      86      În consecință, al patrulea și al cincilea motiv de recurs trebuie să fie de asemenea admise.

      87      Având în vedere toate aceste considerații, se impune, fără a fi necesară examinarea celorlalte argumente și motive ale părților,
         anularea hotărârii atacate, în măsura în care prin aceasta s‑a anulat decizia în litigiu, pentru motivul că, în respectiva
         decizie, Comisia ar fi încălcat obligația de motivare cu privire la neaplicarea în speță a articolului 1 litera (b) punctul
         (v) din Regulamentul nr. 659/1999 și în măsura în care prin aceasta s‑a dispus suportarea de către Comisie a propriilor cheltuieli
         de judecată, precum și a celor efectuate de reclamante, inclusiv a cheltuielilor de judecată aferente procedurii privind măsurile
         provizorii din cauza T‑69/06 R.

       Cu privire la trimiterea cauzei la Tribunal
      88      Conform articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, în caz de anulare a hotărârii Tribunalului, Curtea
         poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită
         cauza Tribunalului.

      89      În speță, întrucât Tribunalul nu s‑a pronunțat pe fond asupra niciunuia dintre motivele invocate de părți, Curtea consideră
         că prezentul litigiu nu este în stare de judecată. În consecință, se impune trimiterea cauzelor conexate la Tribunal.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      90      Întrucât cauzele se trimit la Tribunal, cererea privind cheltuielile de judecată aferente procedurii de recurs trebuie soluționată
         odată cu fondul.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:
      1)      Anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 12 decembrie 2007, Irlanda și alții/Comisia
            (T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 și T‑69/06), în măsura în care prin aceasta:
      –        s‑a anulat Decizia 2006/323/CE a Comisiei din 7 decembrie 2005 privind scutirea de la plata accizelor pentru uleiurile minerale
            folosite drept combustibil în producția de alumină în regiunea Gardanne, în regiunea Shannon și în Sardinia, pusă în aplicare
            de Franța, de Irlanda și, respectiv, de Italia, pentru motivul că în aceasta Comisia Comunităților Europene ar fi încălcat
            obligația de motivare cu privire la neaplicarea în cauză a articolului 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999
            al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88 CE] și
      –        s‑a dispus obligarea Comisiei Europene la suportarea propriilor cheltuieli de judecată, precum și a celor efectuate de reclamante,
            inclusiv a cheltuielilor de judecată aferente procedurii privind măsurile provizorii din cauza T‑69/06 R.
      2)      Trimite cauzele conexate T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 și T‑69/06 la Tribunalul Uniunii Europene.
      3)      Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.
      Semnături
      * Limbile de procedură: franceza, engleza şi italiana.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 6 iulie 2000. # Agricola Tabacchi Bonavicina Snc di Mercati Federica (ATB) și alții împotriva Ministero per le Politiche Agricole, Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (AIMA) și Mario Pittaro. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italia. # Cauza C-402/98.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 14 mai 1998. # Mayr-Melnhof Kartongesellschaft mbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Amendă - Motivare. # Cauza T-347/94.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 30 aprilie 2013. # Boehringer Ingelheim International GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Înregistrare internațională care desemnează Comunitatea Europeană - Marca verbală RELY ABLE - Motiv absolut de refuz - Lipsa caracterului distinctiv - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr.º207/2009 - Motiv neesențial. # Cauza T-640/11.


Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 6 octombrie 2017.#Ino Karelia împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene verbale KARELIA – Motiv absolut de refuz – Caracter descriptiv – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 [devenit articolul 7 alineatul (1) literele (b) şi (c) din Regulamentul (UE) 2017/1001].#Cauza T-878/16.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 24 februarie 1994. # M. A. Roks, căsătorită De Weerd și alții împotriva Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Gezondheid, Geestelijke en Maatschappelijke Belangen și alții. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Raad van Beroep 's-Hertogenbosch - Țările de Jos. # Securitate socială - Directivă 79/7/CEE. # Cauza C-343/92.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 26 ianuarie 1989. # Jean Koutchoumoff împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționar. # Cauza 224/87.


Hotărârea Curții din data de 21 martie 1972. # Pubblico Ministero della Repubblica italiana împotriva Società agricola industria latte (SAIL). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura di Bari - Italia. # Cauza 82-71.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 6 aprilie 2000. # Birgitte Jørgensen împotriva Foreningen af Speciallæger și Sygesikringens Forhandlingsudvalg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Østre Landsret - Danemarca. # Directivă 76/207/CEE și 86/613/CEE. # Cauza C-226/98.


Hotărârea Curții din data de 12 decembrie 2002. # Distillerie Fratelli Cipriani SpA împotriva Ministero delle Finanze. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Trento - Italia. # Directivă 92/12/CEE - Articol 20. # Cauza C-395/00.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra extinsă) din data de 6 aprilie 2006. # Manel Camós Grau împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Admisibilitate - Acțiune în despăgubiri - Admisibilitate. # Cauza T-309/03.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 17 noiembrie 2016.#Stadt Wiener Neustadt împotriva Niederösterreichische Landesregierung.#Cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgerichtshof.#Trimitere preliminară – Evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului – Directiva 85/337/CEE – Directiva 2011/92/UE – Domeniu de aplicare – Noțiunea «act legislativ special de drept intern» – Lipsa evaluării efectelor asupra mediului – Autorizație definitivă – Regularizare legislativă a posteriori a lipsei de evaluare a mediului – Principiul cooperării – Articolul 4 UE.#Cauza C-348/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      17 noiembrie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului — Directiva 85/337/CEE — Directiva 2011/92/UE — Domeniu de aplicare — Noțiunea «act legislativ special de drept intern» — Lipsa evaluării efectelor asupra mediului — Autorizație definitivă — Regularizare legislativă a posteriori a lipsei de evaluare a mediului — Principiul cooperării — Articolul 4 UE”
      În cauza C‑348/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria), prin decizia din 25 iunie 2015, primită de Curte la 10 iulie 2015, în procedura

         Stadt Wiener Neustadt

      împotriva

         Niederösterreichische Landesregierung,

      cu participarea:

         .A.S.A. Abfall Service AG,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, președinte de cameră, domnii E. Regan, J.‑C. Bonichot (raportor), A. Arabadjiev și S. Rodin, judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Stadt Wiener Neustadt, de E. Allinger, Rechtsanwalt;

               —

               pentru .A.S.A. Abfall Service, de H. Kraemmer, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Pignataro‑Nolin și de C. Hermes, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 septembrie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (5) din Directiva 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului (JO 1985, L 175, p. 40, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 174), astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/11/CE a Consiliului din 3 martie 1997 (JO 1997, L 73, p. 5, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 254) (denumită în continuare „Directiva 85/337”), a articolului 1 alineatul (4) din Directiva 2011/92/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului (JO 2012, L 26, p. 1), precum și a principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Stadt Wiener Neustadt (orașul Wiener Neustadt, Austria), pe de o parte, și Niederösterreichische Landesregierung (guvernul landului Austria Inferioară), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea deciziei prin care acesta din urmă a apreciat că exploatarea de către .A.S.A. Abfall Service a unei instalații de prelucrare a combustibililor alternativi trebuia considerată autorizată.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 85/337, al cărui conținut a fost preluat, în esență, la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2011/92, prevede:
               „Prezenta directivă se aplică evaluării efectelor proiectelor publice și private care pot avea efecte importante asupra mediului.”

               4

               Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 85/337, al cărui conținut a fost preluat la articolul 1 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2011/92, prevede:
               „În sensul prezentei directive:
               […]
               «autorizație» înseamnă:
               decizia autorității sau a autorităților competente care împuternicesc inițiatorul proiectului să își realizeze proiectul;
               […]”

               5

               Articolul 1 alineatul (5) din Directiva 85/337, al cărui conținut a fost preluat, în esență, la articolul 1 alineatul (4) din Directiva 2011/92, prevede:
               „Prezenta directivă nu se aplică proiectelor ale căror detalii sunt adoptate printr‑un act legislativ special de drept intern, deoarece obiectivele urmărite de prezenta directivă, inclusiv transmiterea informațiilor, sunt realizate prin intermediul procesului legislativ.”

               6

               Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Directiva 85/337:
               „Statele membre adoptă toate măsurile necesare pentru a [se] asigura că, înaintea acordării autorizației, proiectele care ar putea avea efecte importante asupra mediului, în temeiul, inter alia, al naturii, al dimensiunii și al localizării lor, sunt supuse unei cereri de autorizare și unei evaluări a efectelor lor. Aceste proiecte sunt definite la articolul 4.”

         Dreptul austriac

               7

               Articolul 3 alineatul 6 din Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz (UVP‑G 2000) [Legea din 2000 privind evaluarea efectelor asupra mediului (UVP‑G 2000), BGBl. 697/1993], în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal (denumită în continuare „UVP‑G 2000”), prevede:
               „Nicio autorizație nu se eliberează înainte de încheierea evaluării efectelor asupra mediului sau a examinării cazului concret, în cazul proiectelor supuse evaluării în conformitate cu articolele 1, 2 și 4, iar notificările realizate în conformitate cu normele administrative nu produc efecte juridice înainte de finalizarea evaluării efectelor asupra mediului. Autorizațiile eliberate cu încălcarea acestei dispoziții pot fi declarate nule de autoritățile competente în temeiul articolului 39 alineatul 3, în termen de trei ani.”

               8

               Articolul 46 alineatul 20 punctul 4 din UVP‑G 2000 prevede:
               „Pentru intrarea în vigoare a dispozițiilor revizuite sau nou‑introduse prin Legea federală publicată în BGBl. I, 87/2009, precum și pentru tranziția către noua situație juridică, se aplică următoarele:
               […]

                        4.

                        Proiectele ale căror autorizații nu mai sunt expuse riscului de a fi anulate, prevăzut la articolul 3 alineatul 6, la data intrării în vigoare a Legii federale BGBl. I, 87/2009, se consideră autorizate conform legii.”

               9

               Din decizia de trimitere reiese că versiunea articolului 46 alineatul 20 punctul 4 din UVP‑G 2000, astfel cum este menționată la punctul 8 din prezenta hotărâre, rezultă din Bundesgesetz, mit dem das Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz 2000 geändert wird (UVP‑G‑Novelle 2009) [Legea federală de modificare a Legii din 2000 privind evaluarea efectelor asupra mediului (UVP‑G‑Novelle 2009), BGBl. I, 87/2009], care a intrat în vigoare la 19 august 2009.

         Situația de fapt din litigiul principal și întrebarea preliminară

               10

               .A.S.A. Abfall Service exploatează pe teritoriul orașului Wiener Neustadt o instalație de prelucrare a combustibililor alternativi, care prelucrează în mare parte deșeuri plastice, reducându‑le în bucăți mici, până la obținerea unui combustibil destinat în principal industriei cimentului. În această instalație se efectuează un tratament fizic al deșeurilor nepericuloase.

               11

               În cursul anilor 1986 și 1993, primarul acestui oraș a acordat autorizații de exploatare care permit o capacitate de prelucrare de 9990 de tone pe an.

               12

               Printr‑o decizie din 10 decembrie 2002, șeful guvernului landului Austria Inferioară a autorizat creșterea capacității maxime de prelucrare la 34000 de tone pe an, în temeiul legislației privind gestiunea deșeurilor. Această creștere a capacității urma să se realizeze prin extinderea liniei de prelucrare existente, precum și prin construirea unei alte linii de prelucrare.

               13

               Această autorizație a fost acordată fără ca proiectul de extindere să fi făcut obiectul evaluării efectelor asupra mediului, prevăzută de UVP‑G 2000.

               14

               Printr‑o scrisoare din 30 aprilie 2014, Umweltanwalt (mediatorul pentru mediu) al landului Austria Inferioară a solicitat guvernului aceluiași land să stabilească dacă această instalație trebuie supusă evaluării efectelor asupra mediului, conform UVP‑G 2000.

               15

               Printr‑o decizie din 27 iunie 2014, guvernul acestui land a răspuns negativ la întrebare, apreciind că această instalație trebuia considerată autorizată în temeiul articolului 46 alineatul 20 punctul 4 din UVP‑G 2000.

               16

               Orașul Wiener Neustadt a sesizat Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală, Austria) cu o cerere de anulare a acestei decizii.

               17

               Printr‑o hotărâre pronunțată la 12 septembrie 2014, instanța respectivă a declarat acțiunea nefondată.

               18

               Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală, Austria) a considerat, astfel, că nu era necesar să se examineze dacă extinderea capacității de prelucrare, astfel cum a fost autorizată prin decizia din 10 decembrie 2002, ar fi trebuit să fie supusă în prealabil evaluării efectelor asupra mediului în temeiul UVP‑G 2000, întrucât articolul 46 alineatul 20 punctul 4 din UVP‑G 2000 permitea să se aprecieze că o asemenea autorizare era considerată acordată în mod legal pentru exploatarea în discuție în litigiul principal. În plus, această dispoziție nu ar fi contrară dreptului Uniunii.

               19

               Orașul Wiener Neustadt a formulat recurs împotriva acestei hotărâri în fața Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria). Ea susține că articolul 46 alineatul 20 punctul 4 din UVP‑G 2000 este contrar dreptului Uniunii. Aceasta consideră, în particular, că, în cauza principală, nu sunt îndeplinite condițiile în temeiul cărora un proiect poate fi exclus de o legislație națională din domeniul de aplicare al Directivei 85/337 sau din cel al Directivei 2011/92.

               20

               În aceste condiții, Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Dreptul Uniunii – în particular Directiva 2011/92, în special articolul 1 alineatul (4) din aceasta, sau Directiva 85/337, în special articolul 1 alineatul (5) din aceasta – se opune unei dispoziții naționale potrivit căreia proiectele care erau supuse obligației de evaluare a efectelor asupra mediului, dar care nu dispuneau însă de o autorizație în temeiul legii UVP‑G 2000, ci numai de autorizații acordate în temeiul unor legi sectoriale specifice [de exemplu, al Abfallwirtschaftsgesetz (Legea privind gestionarea deșeurilor)] și care la 19 august 2009 […] nu mai puteau fi anulate din cauza expirării termenului de trei ani prevăzut în legislația națională (articolul 3 alineatul 6 din UVP‑G 2000) sunt considerate ca fiind autorizate în temeiul UVP‑G 2000 sau o asemenea reglementare este conformă cu principiile securității juridice și protecției încrederii legitime consacrate de dreptul Uniunii?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               21

               Cu titlu preliminar, este necesar să se arate că proiectul de creștere a capacității de prelucrare a instalației în discuție în litigiul principal era susceptibil, având în vedere data la care acesta a fost autorizat în temeiul legislației privind gestiunea deșeurilor, respectiv 10 decembrie 2002, să intre în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii și, cu acest titlu, să facă obiectul unei evaluări privind efectele sale asupra mediului. Situația nu este aceeași, în schimb, în ceea ce privește autorizațiile de exploatare acordate în cursul anilor 1986 și 1993, respectiv anterior aderării Republicii Austria la Uniune.

               22

               Trebuie precizat de asemenea că revine instanței de trimitere sarcina să aprecieze dacă un asemenea proiect ar fi trebuit să fie supus unei evaluări privind efectele sale asupra mediului, în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) din Directiva 85/337, și, eventual, dacă, astfel cum susține operatorul, autorizația sectorială acordată prin decizia din 10 decembrie 2002 în temeiul legislației privind gestiunea deșeurilor a permis să se respecte în practică cerințele de mediu impuse de această directivă.

               23

               Trebuie subliniat, în sfârșit, că, având în vedere data deciziilor în discuție în cauza principală, nu este necesar să se facă referire la Directiva 2011/92.

               24

               Prin urmare, este necesar să se considere că, prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească, în primul rând, dacă articolul 1 alineatul (5) din Directiva 85/337 trebuie interpretat în sensul că exclude din domeniul de aplicare al acesteia o dispoziție legislativă precum articolul 46 alineatul 20 punctul 4 din UVP‑G 2000, în temeiul căreia un proiect care a făcut obiectul unei decizii adoptate cu încălcarea obligației de evaluare a efectelor sale asupra mediului, pentru care termenul de introducere a acțiunii în anulare a expirat, trebuie considerat autorizat în mod legal.

               25

               În ansamblu, instanța de trimitere solicită de asemenea să se stabilească, în al doilea rând, dacă o asemenea dispoziție legislativă poate fi justificată în dreptul Uniunii de principiile securității juridice și încrederii legitime.

               26

               În ceea ce privește primul aspect al întrebării preliminare, dintr‑o jurisprudență constantă a Curții rezultă că articolul 1 alineatul (5) din Directiva 85/337 impune două condiții pentru excluderea unui proiect din domeniul de aplicare al acestei directive. În primul rând, proiectul trebuie adoptat în detaliu printr‑un act legislativ special. În al doilea rând, obiectivele urmărite de directivă, inclusiv transmiterea informațiilor, trebuie realizate prin intermediul procesului legislativ (a se vedea Hotărârea din 16 septembrie 1999, WWF și alții, C‑435/97, EU:C:1999:418, punctul 57, precum și Hotărârea din 18 octombrie 2011, Boxus și alții, C‑128/09-C‑131/09, C‑134/09 și C‑135/09, EU:C:2011:667, punctul 37).

               27

               Prima condiție presupune ca actul legislativ să prezinte aceleași caracteristici ca o autorizație în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 85/337. Acesta trebuie în special să acorde inițiatorului proiectului dreptul de a realiza proiectul și să cuprindă, la fel ca o autorizație, după luarea lor în considerare de către legiuitor, toate elementele relevante ale proiectului în vederea evaluării efectelor asupra mediului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 septembrie 1999, WWF și alții, C‑435/97, EU:C:1999:418, punctele 58 și 59, precum și Hotărârea din 18 octombrie 2011, Boxus și alții, C‑128/09-C‑131/09, C‑134/09 și C‑135/09, EU:C:2011:667, punctele 38 și 39). Actul legislativ trebuie astfel să ateste că, în ceea ce privește proiectul vizat, obiectivele Directivei 85/337 au fost realizate (Hotărârea din 18 octombrie 2011, Boxus și alții, C‑128/09-C‑131/09, C‑134/09 și C‑135/09, EU:C:2011:667, punctul 39, precum și jurisprudența citată).

               28

               Nu aceasta este situația atunci când actul nu cuprinde elementele necesare pentru evaluarea efectelor autorizării acestui proiect asupra mediului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 septembrie 1999, WWF și alții, C‑435/97, EU:C:1999:418, punctul 62, precum și Hotărârea din 18 octombrie 2011, Boxus și alții, C‑128/09-C‑131/09, C‑134/09 și C‑135/09, EU:C:2011:667, punctul 40).

               29

               A doua condiție presupune ca obiectivele Directivei 85/337 să fie realizate prin procesul legislativ. Rezultă, astfel, din cuprinsul articolului 2 alineatul (1) din această directivă că obiectivul esențial al acesteia este să garanteze că, „înainte de acordarea unei autorizații”, proiectele care pot avea efecte importante asupra mediului, inter alia, prin natura, prin mărimea sau prin localizarea lor, fac obiectul unei evaluări a efectelor lor asupra mediului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 octombrie 2011, Boxus și alții, C‑128/09-C‑131/09, C‑134/09 și C‑135/09, EU:C:2011:667, punctul 41 și jurisprudența citată).

               30

               Rezultă că, la momentul adoptării proiectului, legiuitorul trebuie să aibă la dispoziție informații suficiente. În această privință, informațiile care trebuie furnizate de inițiatorul proiectului cuprind cel puțin o descriere a proiectului, incluzând informații referitoare la locul, la concepția și la dimensiunile acestuia, o descriere a măsurilor preconizate pentru a evita, a reduce și, dacă se poate, a remedia efectele negative importante, precum și datele necesare pentru a identifica și a evalua principalele efecte pe care proiectul ar putea să le aibă asupra mediului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 octombrie 2011, Boxus și alții, C‑128/09-C‑131/09, C‑134/09 și C‑135/09, EU:C:2011:667, punctul 43).

               31

               Deși revine instanței naționale competența de a stabili dacă aceste condiții au fost îndeplinite, ținând seama atât de conținutul actului legislativ adoptat, cât și de ansamblul procedurii legislative care a condus la adoptarea sa și în special de actele pregătitoare și de dezbaterile parlamentare (Hotărârea din 18 octombrie 2011, Boxus și alții, C‑128/09-C‑131/09, C‑134/09 și C‑135/09, EU:C:2011:667, punctul 47), pare însă că o dispoziție legislativă precum articolul 46 alineatul 20 punctul 4 din UVP‑G 2000 nu respectă aceste cerințe.

               32

               Rezultă, astfel, din dosarul prezentat Curții că această dispoziție nu prezintă, pentru proiectele pe care le vizează, aceleași caracteristici ca o autorizație în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 85/337.

               33

               Nu reiese nici că obiectivele acestei directive pot fi realizate prin intermediul articolului 46 alineatul 20 punctul 4 din UVP‑G 2000, întrucât legiuitorul național nu dispunea, atunci când a adoptat această dispoziție, de informații privind efectele asupra mediului ale proiectelor pe care aceasta este susceptibilă să le vizeze și că, în orice caz, această dispoziție are vocație să se aplice unor proiecte deja realizate.

               34

               În consecință, o dispoziție legislativă precum articolul 46 alineatul 20 punctul 4 din UVP‑G 2000 nu pare să întrunească condițiile impuse la articolul 1 alineatul (5) din Directiva 85/337, astfel încât aceasta nu putea avea ca efect excluderea operațiunilor pe care le vizează din domeniul de aplicare al acesteia din urmă. Revine totuși instanței de trimitere să verifice acest aspect în raport cu ansamblul caracteristicilor dreptului național și cu domeniul de aplicare exact care trebuie atribuit dispoziției în discuție.

               35

               În ceea ce privește al doilea aspect al întrebării preliminare, referitor la posibilitatea justificării în dreptul Uniunii, prin intermediul principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime, a unei dispoziții legislative precum cea în discuție în litigiul principal, este necesar să se aducă următoarele precizări.

               36

               Dreptul Uniunii nu se opune posibilității ca normele naționale să permită, în anumite cazuri, regularizarea operațiunilor sau a actelor nelegale în raport cu acesta. O astfel de posibilitate este supusă însă condiției de a nu oferi persoanelor interesate ocazia să eludeze sau să nu aplice normele dreptului Uniunii și de a rămâne, astfel, o excepție (Hotărârea din 3 iulie 2008, Comisia/Irlanda, C‑215/06, EU:C:2008:380, punctul 57).

               37

               Prin urmare, Curtea a statuat că o legislație care acordă unui permis de regularizare, care poate fi eliberat chiar în afară de orice circumstanțe excepționale, aceleași efecte precum cele ale unei autorizații de urbanism încalcă cerințele Directivei 85/337. Astfel, proiectele pentru care se impune o evaluare a efectelor asupra mediului trebuie, în temeiul articolului 2 alineatul (1) din această directivă, să fie identificate și apoi supuse, înainte de acordarea autorizației și, prin urmare, în mod obligatoriu, înainte de a fi efectuate, unei cereri de autorizare și evaluării menționate (Hotărârea din 3 iulie 2008, Comisia/Irlanda, C‑215/06, EU:C:2008:380, punctul 61).

               38

               Acest lucru este valabil și pentru o măsură legislativă precum articolul 46 alineatul 20 punctul 4 din UVP‑G 2000, care pare să permită, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, chiar fără a impune o evaluare ulterioară și în afară de orice circumstanțe excepționale particulare, ca un proiect care ar fi trebuit să facă obiectul unei evaluări a efectelor asupra mediului, în sensul articolului 2 alineatul (1) din Directiva 85/337, să se considere că a făcut obiectul unei asemenea evaluări.

               39

               Este adevărat că dispoziția în discuție în litigiul principal nu vizează decât „proiectele a căror autorizare nu mai este supusă riscului anulării” ca urmare a expirării termenului de trei ani de introducere a acțiunii, prevăzut la articolul 3 alineatul 6 din UVP‑G 2000.

               40

               Totuși, această simplă împrejurare nu poate modifica concluzia care precedă. Rezultă, însă, dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că, în lipsa unei reglementări a dreptului Uniunii în materie, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru atribuția de a desemna instanțele competente și de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor în temeiul dreptului Uniunii, cu condiția ca aceste modalități să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile acțiunilor similare întemeiate pe dreptul intern (principiul echivalenței) și să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității).

               41

               Curtea consideră de asemenea că stabilirea unor termene rezonabile de introducere a unor acțiuni, în interesul securității juridice, care protejează atât particularul, cât și administrația vizată, este compatibilă cu dreptul Uniunii. În particular, ea statuează că asemenea termene nu sunt de natură să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 aprilie 2010, Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, punctul 28, și Hotărârea din 16 ianuarie 2014, Pohl, C‑429/12, EU:C:2014:12, punctul 29).

               42

               În consecință, dreptul Uniunii, care nu prevede norme referitoare la termenele de introducere a acțiunii împotriva autorizațiilor emise cu încălcarea obligației de evaluare prealabilă a afectelor asupra mediului, prevăzută la articolul 2 alineatul (1) din Directiva 85/337, nu se opune, în principiu și sub rezerva respectării principiului echivalenței, stabilirii de către statul membru în cauză a unui termen de introducere a acțiunii de trei ani, precum cel prevăzut la articolul 3 alineatul 6 din UVP‑G 2000, la care trimite articolul 46 alineatul 20 punctul 4 din UVP‑G 2000.

               43

               Cu toate acestea, nu ar fi compatibilă cu această directivă o dispoziție națională din care ar rezulta, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, că proiectele a căror autorizare nu mai este supusă unei acțiuni directe, ca urmare a expirării termenului de introducere a acțiunii prevăzut de legislația națională, sunt pur și simplu considerate autorizate în mod legal în raport cu obligația de evaluare a efectelor asupra mediului.

               44

               Astfel cum a arătat, în esență, avocatul general la punctele 42-44 din concluzii, Directiva 85/337 se opune deja ca atare unei dispoziții de această natură, fie și numai pentru că aceasta din urmă are ca efect juridic dispensarea autorităților competente de obligația de a ține seama de faptul că un proiect în sensul acestei directive a fost realizat fără ca efectele acestuia asupra mediului să fi făcut obiectul unei evaluări și de a veghea ca o asemenea evaluare să fie efectuată atunci când lucrări sau intervenții fizice legate de acest proiect ar necesita o autorizație ulterioară (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 martie 2011, Brussels Hoofdstedelijk Gewest și alții, C‑275/09, EU:C:2011:154, punctul 37).

               45

               De asemenea, rezultă dintr‑o jurisprudență consacrată a Curții că statele membre sunt obligate să repare orice prejudiciu cauzat ca urmare a nerealizării unei evaluări a efectelor asupra mediului (Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, punctul 66).

               46

               În acest sens, autoritățile naționale competente trebuie să ia toate măsurile generale sau speciale pentru a remedia o asemenea omisiune (Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, punctul 68).

               47

               În această privință, trebuie precizat că, deși condițiile unei asemenea acțiuni în despăgubire, în special cele referitoare la aspectul dacă orice nelegalitate trebuie considerată culpabilă, precum și la condițiile de stabilire a legăturii de cauzalitate, intră, în lipsa unei dispoziții de drept al Uniunii, în domeniul de aplicare al dreptului național și deși o asemenea acțiune poate fi cuprinsă, astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții, într‑un anumit termen, sub rezerva respectării principiilor echivalenței și efectivității, totuși această acțiune trebuie să poată fi exercitată, în temeiul principiului efectivității, în condiții rezonabile.

               48

               Rezultă din cele ce precedă că, dacă o dispoziție națională împiedică, la expirarea unui anumit termen, orice acțiune în repararea încălcării obligației de evaluare a efectelor asupra mediului, vizată la articolul 2 alineatul (1) din Directiva 85/337, chiar dacă termenul de introducere a acțiunii în care dreptul național cuprinde acțiunea în despăgubire nu ar fi expirat, ea ar fi, și din acest motiv, incompatibilă cu dreptul Uniunii.

               49

               Este necesar, în consecință, să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 1 alineatul (5) din Directiva 85/337 trebuie interpretat în sensul că nu exclude din domeniul de aplicare al acesteia un proiect vizat de o dispoziție legislativă precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia un proiect care a făcut obiectul unei decizii adoptate cu încălcarea obligației de evaluare a efectelor sale asupra mediului, pentru care termenul de introducere a acțiunii în anulare a expirat, trebuie considerat autorizat în mod legal. Dreptul Uniunii se opune unei asemenea dispoziții legislative, în măsura în care prevede că o evaluare prealabilă a efectelor asupra mediului trebuie considerată realizată pentru un asemenea proiect.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               50

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Articolul 1 alineatul (5) din Directiva 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/11/CE a Consiliului din 3 martie 1997, trebuie interpretat în sensul că nu exclude din domeniul de aplicare al acesteia un proiect vizat de o dispoziție legislativă precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia un proiect care a făcut obiectul unei decizii adoptate cu încălcarea obligației de evaluare a efectelor sale asupra mediului, pentru care termenul de introducere a acțiunii în anulare a expirat, trebuie considerat autorizat în mod legal. Dreptul Uniunii se opune unei asemenea dispoziții legislative, în măsura în care prevede că o evaluare prealabilă a efectelor asupra mediului trebuie considerată realizată pentru un asemenea proiect.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 30 martie 2000. # Jämställdhetsombudsmannen împotriva Örebro läns landsting. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arbetsdomstolen - Suedia. # Politica socială - Directivă 75/117/CEE. # Cauza C-236/98.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 12 decembrie 1989. # Evagelos Adamou Exarchos împotriva Parlamentului European. # Funcționari. # Cauza C-331/87.


Hotărârea Curții din data de 30 ianuarie 1985. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Cauza 290/83.