title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 26 aprilie 2017.#Costin Popescu împotriva Guvernului României și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Înalta Curte de Casație şi Justiție.#Trimitere preliminară – Transporturi – Transporturi rutiere – Permis de conducere – Directiva 2006/126/CE – Articolul 13 alineatul (2) – Noțiunea „drept de conducere acordat înainte de 19 ianuarie 2013” – Reglementare națională de transpunere a acestei directive – Obligația persoanelor care înainte de intrarea în vigoare a acestei reglementări erau autorizate să conducă fără permis mopede de a obține un permis de conducere.#Cauza C-632/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      26 aprilie 2017 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Transporturi — Transporturi rutiere — Permis de conducere — Directiva 2006/126/CE — Articolul 13 alineatul (2) — Noțiunea «drept de conducere acordat înainte de 19 ianuarie 2013» — Reglementare națională de transpunere a acestei directive — Obligația persoanelor care înainte de intrarea în vigoare a acestei reglementări erau autorizate să conducă fără permis mopede de a obține un permis de conducere”
      În cauza C‑632/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Înalta Curte de Casație și Justiție (România), prin decizia din 12 noiembrie 2015, primită de Curte la 30 noiembrie 2015, în procedura

         Costin Popescu

      împotriva

         Guvernului României,

         Ministerului Afacerilor Interne,

         Direcției Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor,

         Direcției Rutiere,

         Serviciului Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnii E. Juhász (raportor) și C. Vajda, doamna K. Jürimäe și domnul C. Lycourgos, judecători,
      avocat general: domnul H. Saugmandsgaard Øe,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Popescu, de el însuși;

               —

               pentru guvernul român, de R.‑H. Radu, de O.‑C. Ichim și de E. Gane, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul slovac, de B. Ricziová, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Nicolae și de J. Hottiaux, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 24 noiembrie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea dispozițiilor Directivei 2006/126/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 decembrie 2006 privind permisele de conducere (JO 2006, L 403, p. 18, Ediție specială, 07/vol. 17, p. 216), în special a articolului 13 alineatul (2) coroborat cu considerentul (5) al acestei directive.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Costin Popescu, pe de o parte, și Guvernul României prin Secretariatul General al Guvernului, Ministerul Afacerilor Interne, Direcția Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor, Direcția Rutieră și Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor, pe de altă parte, în legătură cu obligația persoanelor care anterior intrării în vigoare a reglementării române de transpunere a Directivei 2006/126 în dreptul național erau autorizate să conducă mopede fără a deține un permis de conducere de a obține un asemenea permis pentru a putea continua să conducă respectivele vehicule.

         Cadrul legal

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentul (2) al Directivei 2006/126 enunță:
               „Normele privind permisele de conducere sunt elemente esențiale ale politicii comune în domeniul transporturilor, contribuie la îmbunătățirea siguranței rutiere și facilitează libera circulație a persoanelor care își stabilesc reședința într‑un stat membru, altul decât statul care a eliberat permisul. […]”

               4

               Conform considerentului (5) al directivei amintite, aceasta nu ar trebui să aducă atingere drepturilor de conducere existente care au fost acordate sau obținute înainte de data aplicării sale.

               5

               Considerentul (8) al directivei menționate este formulat după cum urmează:
               „Din motive de siguranță rutieră, ar trebui stabilite cerințe minime pentru eliberarea unui permis de conducere. Trebuie să se armonizeze normele privind examenele de conducere și de eliberare a permisului. În acest scop ar trebui definite cunoștințele, aptitudinile și comportamentele legate de conducerea autovehiculelor, examenul de conducere ar trebui să se bazeze pe aceste concepte, iar normele minime privind aptitudinile fizice și mentale necesare pentru conducerea acestor vehicule ar trebui redefinite.”

               6

               Potrivit considerentului (13) al aceleiași directive, introducerea unei categorii de permise de conducere pentru mopede va crește în special siguranța rutieră în ceea ce privește conducătorii auto cei mai tineri, care, conform statisticilor, sunt cei mai afectați de accidentele rutiere.

               7

               Considerentul (16) al Directivei 2006/126 este formulat astfel:
               „Modelul de permis de conducere, astfel cum este definit prin Directiva 91/439/CEE [a Consiliului din 29 iulie 1991 privind permisele de conducere (JO 1991, L 237, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 2, p. 62)], ar trebui înlocuit cu un model unic, sub forma unui card din plastic. În același timp, acest model de permis de conducere trebuie adaptat în vederea introducerii unei noi categorii de permis de conducere pentru mopede și în vederea introducerii unei noi categorii de permis de conducere pentru motociclete.”

               8

               Articolul 4 din această directivă, intitulat „Categorii, definiții și vârste minime”, prevede:
               „(1)   Permisul de conducere prevăzut la articolul 1 autorizează conducerea autovehiculelor din categoriile definite în continuare. Acesta poate fi eliberat începând de la vârsta minimă indicată pentru fiecare categorie. Prin «autovehicul» se înțelege orice vehicul prevăzut cu un motor de propulsie care circulă pe un drum prin mijloace proprii, cu excepția vehiculelor care se deplasează pe șine.
               (2)   Mopede:
               Categoria AM:

                        —

                        vehicule cu două roți sau cu trei roți, având o viteză maximă proiectată care nu depășește 45 km/h, astfel cum sunt definite la articolul 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2002/24/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 18 martie 2002 privind omologarea autovehiculelor cu două sau trei roți [și de abrogare a Directivei 92/61/CEE a Consiliului (JO 2002, L 124, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 245)] (cu excepția celor care au o viteză maximă proiectată mai mică sau egală cu 25 km/h), și cvadricicluri ușoare, astfel cum sunt definite la articolul 1 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2002/24/CE;

                        —

                        vârsta minimă pentru categoria AM este stabilită la 16 ani.

                  […]”

               9

               Articolul 7 din Directiva 2006/126, intitulat „Eliberarea, valabilitatea și reînnoirea”, prevede:
               „(1)   Permisele de conducere se eliberează numai solicitanților care:

                        (a)

                        au promovat un test de verificare a aptitudinilor și comportamentului și un test teoretic și îndeplinesc normele medicale, în conformitate cu dispozițiile anexelor II și III;

                        (b)

                        au promovat un test teoretic doar în ceea ce privește categoria AM; statele membre pot cere solicitanților să promoveze un test de verificare a aptitudinilor și comportamentului și un examen medical pentru această categorie.
                        Pentru triciclurile și cvadriciclurile din această categorie, statele membre pot impune un test specific de verificare a aptitudinilor și comportamentului. Pentru diferențierea vehiculelor din categoria AM, pe permisul de conducere se poate înscrie un cod național;

                  […]”

               10

               Articolul 13 din Directiva 2006/126, intitulat „Echivalări între permisele de model necomunitar”, are următorul cuprins:
               „(1)   Cu acordul Comisiei, statele membre stabilesc echivalări între drepturile dobândite înainte de punerea în aplicare a prezentei directive și categoriile definite la articolul 4.
               După consultarea Comisiei, statele membre pot aduce legislației lor naționale ajustările necesare pentru punerea în aplicare a dispozițiilor articolului 11 alineatele (4), (5) și (6).
               (2)   Niciun drept de conducere acordat înainte de 19 ianuarie 2013 nu este retras sau restrâns în vreun fel prin dispozițiile prezentei directive.”

               11

               Articolul 16 alineatele (1) și (2) din Directiva 2006/126, intitulat „Transpunerea”, impune statelor membre, pe de o parte, să adopte și să publice actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma dispozițiilor directivei menționate care sunt enumerate la acest articol, între care articolul 4 alineatele (1) și (2), articolul 7 alineatul (1) litera (b) și articolul 13 din aceasta, până la 19 ianuarie 2011 și, pe de altă parte, să aplice dispozițiile de transpunere de la 19 ianuarie 2013.

         Dreptul român

               12

               Legea nr. 203/2012 pentru modificarea și completarea Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 195/2002 privind circulația pe drumurile publice (Monitorul Oficial al României, nr. 760 din 12 noiembrie 2012), care a transpus anumite dispoziții ale Directivei 2006/126 în dreptul român, este aplicabilă de la 19 ianuarie 2013. Această lege a modificat Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 195/2002 privind circulația pe drumurile publice (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 670 din 3 august 2006, denumită în continuare „OUG. nr. 195/2002”), precum și regulamentul de aplicare a acestei ordonanțe de urgență, aprobat prin Hotărârea Guvernului nr. 1391/2006 (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 876 din 26 octombrie 2006).

               13

               Pentru a asigura transpunerea directivei menționate, dispozițiile articolelor 160 și 161 din Regulamentul de aplicare a OUG nr. 195/2002, referitoare la mopede, au fost abrogate.

               14

               Anterior intrării în vigoare a Legii nr. 203/2012, Regulamentul de aplicare a OUG nr. 195/2002 prevedea la articolul 160 alineatul (2) că „[p]ersoanele care nu posedă permis de conducere pot conduce mopede pe drumurile publice numai dacă fac dovada că au absolvit un curs de legislație rutieră în cadrul unei unități autorizate de pregătire a conducătorilor de autovehicule”.

               15

               Articolul 161 alineatul (2) din acest regulament de aplicare preciza, anterior intrării în vigoare a Legii nr. 203/2012, că, „[p]e timpul circulației pe drumurile publice, conducătorii de biciclete sunt obligați să aibă asupra lor actul de identitate, iar conducătorii de mopede sunt obligați să aibă, în plus, certificatul de absolvire a cursurilor de legislație rutieră și certificatul de înregistrare a vehiculului”.

               16

               Articolul 6 punctele 6 și 21 din OUG nr. 195/2002 definește noțiunile „autovehicul” și „moped”. Acesta precizează, pe de o parte, că „mopedele […] sunt considerate autovehicule” și, pe de altă parte, că cvadriciclul ușor „[e]ste asimilat mopedului”.

               17

               Articolul 20 alineatele (1)-(3) din OUG nr. 195/2002 are următorul cuprins:
               „(1)   Pentru a conduce pe drumurile publice autovehicule, tramvaie, tractoare folosite exclusiv la exploatările agricole și forestiere sau mașini autopropulsate, conducătorii acestora trebuie să posede permis de conducere corespunzător.
               (2)   Permisele de conducere se eliberează pentru următoarele categorii de vehicule: AM […].
               (3)   Descrierea categoriilor de vehicule prevăzute la alineatul (2), pentru [care] se eliberează permise de conducere, este prevăzută în anexa nr. 1.”

               18

               Anexa 1 la OUG nr. 195/2002 enumeră categoriile de vehicule pentru care se eliberează permisul de conducere, conform articolului 20 alineatul (2) din aceasta. Litera a) din anexa menționată definește „categoria AM” ca vizând „mopedele”.

               19

               Potrivit articolului 23 alineatele (1) și (9) din OUG nr. 195/2002:
               „(1)   Dreptul de a conduce un autovehicul […] pe drumurile publice îl are numai persoana care posedă permis de conducere valabil, corespunzător categoriei din care face parte vehiculul respectiv, sau dovada înlocuitoare a acestuia cu drept de circulație.
               […]
               (9)   Examenul pentru obținerea permisului de conducere constă în susținerea unei probe teoretice de verificare a cunoștințelor și a unei probe practice de verificare a aptitudinilor și comportamentului, corespunzător categoriei de permis solicitat. Proba practică pentru categoria AM constă numai în verificarea aptitudinilor în poligoane special amenajate. Condițiile de obținere a permisului de conducere se stabilesc prin regulament.”

         Situația de fapt din litigiul principal și întrebarea preliminară

               20

               Domnul Popescu deține un certificat de înregistrare a unui cvadriciclu ușor marca Aixam, categoria de vehicule L 6e, asimilat unui moped, precum și un certificat de absolvire a unui curs de legislație rutieră pentru conducerea mopedelor pe drumurile publice. Documentele menționate, care i‑au fost eliberate în cursul anului 2010, îi permiteau să circule cu un vehicul precum al său, în conformitate cu articolele 160 și 161 din Regulamentul de aplicare a OUG nr. 195/2002 în versiunea în vigoare anterior datei de 19 ianuarie 2013.

               21

               Începând cu 19 ianuarie 2013, conducerea pe drumurile publice a mopedelor sau a vehiculelor asimilate a fost condiționată în România de obținerea unui permis de conducere, în temeiul Legii nr. 203/2012, care a modificat OUG nr. 195/2002 pentru a transpune în dreptul național anumite dispoziții ale Directivei 2006/126.

               22

               Domnul Popescu a formulat o acțiune, îndreptată împotriva mai multor autorități naționale, la Curtea de Apel București (România), prin care solicita ca dreptul său de a conduce mopede pe drumurile publice, astfel cum a fost dobândit înainte de 19 ianuarie 2013, să fie recunoscut după această dată fără a fi necesară îndeplinirea unor formalități suplimentare, precum și eliberarea de către autoritatea competentă a unui document care să ateste acest drept. În susținerea acțiunii formulate, acesta a afirmat că noua reglementare care decurge din Legea nr. 203/2012 este contrară dispozițiilor directivei menționate.

               23

               Întrucât domnul Popescu a invocat de asemenea o excepție de neconstituționalitate cu privire la anumite dispoziții ale OUG nr. 195/2002, astfel cum a fost modificată prin Legea nr. 203/2012, Curtea de Apel București a sesizat Curtea Constituțională (România).

               24

               Prin decizia din 5 decembrie 2013, această din urmă instanță, precizând totodată că interpretarea normelor de drept al Uniunii depășește competența sa și că această prerogativă revine exclusiv Curții de Justiție a Uniunii Europene, a respins excepția de neconstituționalitate ca neîntemeiată, pentru motivul că dispozițiile dreptului național avute în vedere de domnul Popescu sunt conforme cu Constituția României.

               25

               Pe baza deciziei menționate, Curtea de Apel București a declarat inadmisibilă acțiunea formulată de domnul Popescu.

               26

               Domnul Popescu a formulat recurs la Înalta Curte de Casație și Justiție (România), susținând că dispozițiile Legii nr. 203/2012 nu sunt conforme cu considerentul (5) și cu articolul 13 alineatul (2) din Directiva 2006/126, potrivit căruia niciun drept de conducere acordat înainte de 19 ianuarie 2013 nu este retras sau restrâns în vreun fel prin dispozițiile acestei directive.

               27

               În apărare, Inspectoratul General al Poliției Române a susținut că modificările aduse OUG nr. 195/2002 prin Legea nr. 203/2012 care constau în condiționarea conducerii unui moped de obținerea unui permis, erau motivate de obiectivul sporirii siguranței rutiere, reducând numărul și consecințele accidentelor rutiere în care erau implicate mopede prin obligarea conducătorilor să dobândească cunoștințele teoretice și competențele practice necesare în cadrul unei instruiri adecvate.

               28

               În aceste împrejurări, Înalta Curte de Casație și Justiție a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Dacă prevederile Directivei 2006/126[…] permit statului român ca, în cazul conducătorilor de mopede, deținători ai unui înscris oficial care le conferea dreptul să conducă pe drumurile publice anterior datei de 19 ianuarie 2013, să instituie obligativitatea unui permis de conducere pe baza susținerii unor probe/unei examinări similare celorlalte autovehicule, pentru a putea conduce mopedele și după data de 19 ianuarie 2013.”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               29

               Prin intermediul întrebării adresate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă dispozițiile Directivei 2006/126, în special articolul 13 alineatul (2) din aceasta, trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale, adoptată în vederea transpunerii acestei directive în dreptul intern, care pune capăt autorizării de a conduce mopede fără a deține un permis de conducere a cărui emitere este condiționată de susținerea unor probe și/sau examinări similare celor impuse pentru conducerea altor autovehicule.

               30

               Articolul 13 alineatul (2) din directiva menționată prevede că niciun drept de conducere acordat înainte de 19 ianuarie 2013 nu este retras sau restrâns în vreun fel prin dispozițiile respectivei directive, iar considerentul (5) al acesteia precizează că ea nu ar trebui să aducă atingere drepturilor de conducere existente care au fost acordate sau obținute înainte de data aplicării sale.

               31

               În această privință, domnul Popescu arată că, la momentul adoptării Legii nr. 203/2012, prin care a fost transpusă în dreptul român Directiva 2006/126, nu se putea aduce atingere drepturilor de conducere existente, obținute înainte de intrarea în vigoare a acestei legi. În opinia sa, articolul 13 alineatul (2) din directiva menționată ar trebui interpretat în sensul că vizează orice autorizare de a conduce care a fost recunoscută de un stat membru chiar fără a avea ca suport un act oficial, iar nu numai autorizările concretizate prin acordarea unui permis de conducere sau a unui act de natură echivalentă.

               32

               Domnul Popescu își întemeiază aceste considerații, printre altele, pe modul de redactare a acestei dispoziții în limba română, în care figurează expresia „drept de conducere acordat”, care cuprinde termenul „drept”, ce evocă în mod normal dreptul în sine, iar nu documentul care atestă un drept acordat, precum și cuvântul „acordat”, care corespunde literal termenilor „accordé” sau „octroyé” din limba franceză și care se poate referi atât la un drept, cât și la un document care atestă acest drept.

               33

               În schimb, astfel cum a constatat avocatul general la punctul 42 din concluzii, o interpretare literală a expresiei „droit de conduire délivré” (drept de conducere eliberat) care figurează în versiunea franceză, în special în ceea ce privește accepțiunea obișnuită a termenului „délivré” (eliberat), ar putea permite să se considere că formularea articolului 13 alineatul (2) din Directiva 2006/126 implică faptul că numai autorizările exprese de conducere care rezultă dintr‑un act care a fost remis în mod formal, în general sub forma unui act administrativ individual, înainte de 19 ianuarie 2013 nu ar fi afectate, în temeiul acestei dispoziții, de cerințele cuprinse în această directivă.

               34

               Se pare, așadar, că există divergențe între diferitele versiuni lingvistice ale articolului 13 alineatul (2) din Directiva 2006/126.

               35

               Trebuie amintit în această privință că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții de drept al Uniunii nu poate constitui singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții și nici nu se poate atribui respectivei formulări un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. Astfel, dispozițiile de drept al Uniunii trebuie interpretate și aplicate în mod uniform, în lumina versiunilor existente în toate limbile Uniunii Europene. În caz de neconcordanță între diferitele versiuni lingvistice ale unui text de drept al Uniunii, dispoziția în cauză trebuie să fie interpretată în funcție de economia generală și de finalitatea reglementării din care face parte (Hotărârea din 28 iulie 2016, Edilizia Mastrodonato,C‑147/15, EU:C:2016:606, punctul 29, și Hotărârea din 22 septembrie 2016, Breitsamer und Ulrich,C‑113/15, EU:C:2016:718, punctul 58).

               36

               În primul rând, în ceea ce privește economia generală a Directivei 2006/126, trebuie arătat că aceasta instituie un model unic de permis de conducere comunitar, care este menit să înlocuiască diferitele permise de conducere existente în statele membre, și introduce o nouă categorie de permise de conducere pentru mopede. Aceasta stabilește și definește astfel, la articolul 4, diferitele categorii de permise de conducere cu care statele membre, care au definit deja fiecare propriile categorii de permise de conducere, trebuie să stabilească echivalențe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2012, Hofmann,C‑419/10, EU:C:2012:240, punctul 40).

               37

               Or, în acest context, Curtea a hotărât deja că articolul 13 din directiva menționată, intitulat „Echivalări între permisele de model necomunitar” și în care figurează expresia „drept de conducere acordat” în cauză, vizează exclusiv reglementarea chestiunii echivalării între drepturile dobândite înainte de punerea în aplicare a acestei directive și diferitele categorii de permise de conducere definite de directiva menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2012, Hofmann,C‑419/10, EU:C:2012:240, punctul 41), și anume între diferitele categorii de permise de conducere instituite de statele membre și cele care rezultă din Directiva 2006/126.

               38

               Rezultă din această jurisprudență că dispoziția în discuție nu privește decât echivalările între permisele de conducere anterioare și noul model unic comunitar.

               39

               Această constatare este confirmată de examinarea lucrărilor pregătitoare ale Directivei 2006/126, din care reiese că articolul 13 alineatul (2) din această directivă a fost adăugat la inițiativa Parlamentului European, care a justificat această adăugire precizând că „preschimbarea permiselor de conducere anterioare” nu trebuia să aibă ca efect în niciun caz pierderea sau restricționarea drepturilor dobândite în ceea ce privește autorizarea de a conduce diverse categorii de vehicule (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2012, Hofmann,C‑419/10, EU:C:2012:240, punctul 42).

               40

               În al doilea rând, în ceea ce privește finalitatea Directivei 2006/126, trebuie amintit că aceasta are ca obiectiv printre altele îmbunătățirea siguranței rutiere, după cum confirmă considerentele (2), (8) și (13).

               41

               Astfel, potrivit considerentului (2) al acestei directive, normele privind permisele de conducere contribuie la îmbunătățirea siguranței rutiere. Considerentul (8) al directivei menționate precizează că, „[d]in motive de siguranță rutieră, ar trebui stabilite cerințe minime pentru eliberarea unui permis de conducere”. Potrivit considerentului (13) al acestei directive, „[i]ntroducerea unei categorii de permise de conducere pentru mopede va crește, în special, siguranța rutieră în ceea ce privește conducătorii auto cei mai tineri care, conform statisticilor, sunt cei mai afectați de accidentele rutiere”.

               42

               În această perspectivă, în condițiile în care mopedele nu intrau în domeniul de aplicare al Directivei 91/439, Directiva 2006/126, care a înlocuit‑o, a extins acest domeniu de aplicare și a introdus cerința unui permis de conducere pentru acest tip de vehicul.

               43

               Începând de la 19 ianuarie 2013, statele membre au fost obligate să instituie o nouă categorie de permise de conducere pentru mopede, în temeiul articolului 16 alineatele (1) și (2) din directiva menționată, care prevede că acestea aplică reglementarea adoptată pentru transpunerea dispozițiilor respectivei directive. Asemenea permise sunt eliberate, conform articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2006/126, solicitanților care au promovat un test teoretic și, dacă legiuitorul național a decis astfel, au susținut cu succes o probă practică și/sau un examen medical.

               44

               Este incontestabil că această cerință privind dobândirea de către conducătorii de mopede a unor cunoștințe teoretice și eventual a unor competențe practice vizează creșterea nivelului de siguranță rutieră. În plus, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 54 din concluzii, necesitatea obținerii prealabile a unui permis de conducere face posibilă aplicarea în privința acestora din urmă, în cazul încălcării legislației rutiere, a dispozițiilor naționale în materie de retragere, de suspendare, de reînnoire și de anulare a permisului de conducere.

               45

               În consecință, astfel cum în mod corect au arătat guvernele român și slovac în observațiile lor, o interpretare a articolului 13 alineatul (2) din Directiva 2006/126 care ar interzice statelor membre să înăsprească condițiile de autorizare a conducerii de mopede pe drumurile publice existente anterior datei de 19 ianuarie 2013 ar împiedica realizarea obiectivului îmbunătățirii siguranței rutiere urmărit de legiuitorul Uniunii.

               46

               Trebuie să se constate, prin urmare, că atât din interpretarea sistematică, cât și din interpretarea teleologică a Directivei 2006/126 reiese că articolul 13 alineatul (2) din această directivă nu se referă decât la deținerea unor permise de conducere și a unor documente oficiale echivalente acestora care îl autorizează în mod expres pe titular să conducă.

               47

               În ceea ce privește mai concret faptele în discuție în litigiul principal, din dosarul de care dispune Curtea reiese că domnul Popescu a fost autorizat să circule în România, înainte de 19 ianuarie 2013, cu un vehicul din categoria mopedelor, în calitate de deținător al unui certificat de înregistrare a unui cvadriciclu, asimilat unui moped, precum și al unui certificat de absolvire a unui curs de legislație rutieră pentru conducerea mopedelor pe drumurile publice. Întrucât nu este titular al unui permis de conducere sau al unui document echivalent, acesta nu poate, așadar, să invoce protecția prevăzută la articolul 13 alineatul (2) din directiva menționată pentru a i se recunoaște de către autoritatea română competentă dreptul de a continua să utilizeze mopede pe drumurile publice fără a îndeplini formalități suplimentare și pentru a i se remite un document oficial care să ateste acest drept.

               48

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că dispozițiile Directivei 2006/126, în special articolul 13 alineatul (2) din aceasta, trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale, adoptată în vederea transpunerii acestei directive în dreptul intern, care pune capăt autorizării de a conduce mopede fără a deține un permis de conducere a cărui eliberare este condiționată de promovarea unor probe și/sau examinări similare celor impuse pentru conducerea altor autovehicule.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               49

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Dispozițiile Directivei 2006/126/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 decembrie 2006 privind permisele de conducere, în special articolul 13 alineatul (2) din aceasta, trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale, adoptată în vederea transpunerii acestei directive în dreptul intern, care pune capăt autorizării de a conduce mopede fără a deține un permis de conducere a cărui eliberare este condiționată de promovarea unor probe și/sau examinări similare celor impuse pentru conducerea altor autovehicule.

                           von Danwitz

                           Juhász

                           Vajda

                           Jürimäe

                           Lycourgos

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 26 aprilie 2017.

                           Grefier
                           A. Calot Escobar

                           Președintele Camerei a patra
                           T. von Danwitz

            (
            *1
         )   Limba de procedură: româna.


Hotărârea Curții din data de 10 decembrie 1969. # Società "Eridania" Zuccherifici Nazionali și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauze conexate 10 și 18-68.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 24 aprilie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articolul 28 CE - Înmatricularea vehiculelor de ocazie înmatriculate anterior în alte state membre - Obligația de a prezenta un extras din registrul comerțului sau un document echivalent care să ateste înregistrarea în calitate de comerciant a vânzătorului vehiculului - Scutirea de obligația de a prezenta facturi sau alte documente care să ateste cesiuni de proprietate anterioare. # Cauza C-286/07.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a treia) din 24 aprilie 2008 — Comisia/Luxemburg
      (Cauza C‑286/07)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Articolul 28 CE — Înmatricularea vehiculelor de ocazie înmatriculate anterior în alte state membre — Obligația de a prezenta un extras din registrul comerțului sau un document echivalent care să ateste înregistrarea în calitate
         de comerciant a vânzătorului vehiculului — Scutirea de obligația de a prezenta facturi sau alte documente care să ateste cesiuni de proprietate anterioare”

      Libera circulație a mărfurilor — Restricții cantitative — Măsuri cu efect echivalent (art. 28 CE și art. 30 CE) (a se vedea punctele 26, 28, 32, 35, 38, 39, 43, 46-48 și dispozitivul)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Încălcarea articolului 28 CE — Reglementare națională care, în vederea
                  înmatriculării vehiculelor de ocazie înmatriculate anterior în alte state membre, impune obligația de a prezenta un extras
                  al înregistrării în registrul comerțului a vânzătorului vehiculului, în condițiile în care vehiculele înmatriculate anterior
                  în Luxemburg nu sunt supuse unei astfel de obligații — Obstacol în calea liberei circulații a mărfurilor — Lipsa justificării
                  și a proporționalității

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin impunerea, prin practica în litigiu, în vederea înmatriculării vehiculelor în Luxemburg, a obligației de a prezenta un
                     extras din registrul comerțului sau un document echivalent care să ateste înregistrarea în calitate de comerciant a vânzătorului
                     vehiculului, cu excepția comercianților care figurează în registrul Société Nationale de Contrôle Technique, Marele Ducat
                     al Luxemburgului nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 28 CE.

                  2)

                  	Obligă Marele Ducat al Luxemburgului la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 17 ianuarie 2013.#Geodis Calberson GE împotriva Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer).#Cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d’État (Franța).#Agricultură – Ajutor alimentar – Regulamentul (CE) nr. 111/1999 – Programul de aprovizionare a Federației Ruse cu produse agricole – Adjudecatarul unei licitații pentru transportul de carne de vită – Atribuire de competență – Clauză compromisorie.#Cauza C‑623/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      17 ianuarie 2013 (
            *1
         )
      „Agricultură — Ajutor alimentar — Regulamentul (CE) nr. 111/1999 — Programul de aprovizionare a Federației Ruse cu produse agricole — Adjudecatarul unei licitații pentru transportul de carne de vită — Atribuire de competență — Clauză compromisorie”
      În cauza C-623/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Conseil d’État (Franța), prin decizia din 18 noiembrie 2011, primită de Curte la 5 decembrie 2011, în procedura

         Geodis Calberson GE

      împotriva

         Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer),

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet, M. Ilešič și M. Safjan (raportor) și doamna M. Berger, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 septembrie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Geodis Calberson GE, de F. Thouin-Palat, de F. Boucard și de E. Dereviankina, avocats;

               —

               pentru Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), de F. Ancel, avocat;

               —

               pentru guvernul francez, de G. de Bergues, de C. Candat și de S. Menez, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de D. Bianchi și de I. Galindo Martín, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 16 din Regulamentul (CE) nr. 111/1999 al Comisiei din 18 ianuarie 1999 de stabilire a normelor generale de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 2802/98 al Consiliului privind programul de aprovizionare cu produse agricole a Federației Ruse (JO L 14, p. 3, Ediție specială, 03/vol. 26, p. 166), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1125/1999 al Comisiei din 28 mai 1999 (JO L 135, p. 41, Ediție specială, 03/vol. 28, p. 42, denumit în continuare „Regulamentul nr. 111/1999”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Geodis Calberson GE, pe de o parte, și Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), pe de altă parte, în legătură cu o cerere de despăgubire a prejudiciului pe care această societate l-ar fi suferit ca urmare a întârzierii agenției naționale de intervenție de a da curs cererilor de plată a prestațiilor efectuate și de eliberare a garanției de livrare pe care societatea a trebuit să o constituie în favoarea acestei agenții.

         Cadrul juridic

               3

               Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2802/98 al Consiliului din 17 decembrie 1998 privind programul de aprovizionare cu produse agricole a Federației Ruse (JO L 349, p. 12, Ediție specială, 03/vol. 26, p. 134):
               „Se procedează, în condițiile fixate de prezentul regulament, la livrarea gratuită către Rusia a produselor agricole menționate la articolul 3, care fie sunt disponibile ca urmare a măsurilor de intervenție, fie, în caz de indisponibilitate a produselor în momentul intervenției, sunt mobilizate de pe piața comunitară.”

               4

               Articolul 2 alineatul (3) din acest regulament prevede:
               „Cheltuielile de livrare, inclusiv transportul până în porturile sau punctele de frontieră, exclusiv descărcarea, și, dacă este cazul, cheltuielile de prelucrare în Comunitate, sunt stabilite printr-o procedură de licitație deschisă sau, din motive de urgență ori din cauza unor dificultăți de expediere, printr-o procedură de cerere de oferte restrânsă.”

               5

               Articolul 4 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:
               „Comisia este însărcinată cu executarea operațiunii în condițiile prevăzute de prezentul regulament.
               [...]”

               6

               Potrivit articolului 2 din Regulamentul nr. 111/1999:
               „(1)   Prin licitație se determină costurile de livrare până în porturile maritime și până la punctele de frontieră de recepție de către beneficiar, stabilite prin invitația de participare la licitație, a produselor retrase din magazinele de intervenție sau mobilizate pe piața Comunității.

                        (a)

                        Costurile pot acoperi livrarea produselor din depozitul agenției de intervenție, de la cheiul de încărcare sau pe mijlocul de transport, până la punctul de recepție a produselor în stadiul de livrare stabilit.

                  [...]”

               7

               Articolul 4 alineatul (1) din acest regulament prevede:
               „Ofertele se prezintă în scris agenției de intervenție, la adresa menționată în invitația de participare la licitație, până la data și ora indicate.
               [...]”

               8

               Articolul 6 din regulamentul menționat are următorul cuprins:
               „(1)   Agenția sau agențiile de intervenție interesate transmit Comisiei, în scris, prin fax sau telex, în termen de 24 de ore de la încheierea perioadei de depunere a ofertelor, o comunicare cuprinzând, în plus față de trimiterea la regulamentul care anunță deschiderea licitației, pentru fiecare lot:

                        (a)

                        numele și adresa ofertanților care au prezentat oferte admisibile, în special în aplicarea articolelor 3, 4 și 5;

                        (b)

                        pentru fiecare ofertă admisibilă, după caz, suma sau cantitatea ofertată.

                  În termenul indicat în paragraful anterior, agenția sau agențiile de intervenție interesate transmit Comisiei, pentru fiecare lot, copia integrală a celor mai bune două oferte primite, însoțită de o copie a garanției și a angajamentului financiar menționate la articolul 5 alineatul (1) literele (h) și (i), precum și de specimenele de semnătură ale persoanelor abilitate să emită documentele respective.
               (2)   Ținând seama de ofertele primite, se poate decide, pentru fiecare lot:

                        —

                        să nu se atribuie livrarea
                        sau

                        —

                        să se atribuie livrarea, după caz, pe baza prețului oferit sau pe baza cantității oferite.

                  (3)   Comisia notifică în cel mai scurt timp atribuirea contractului de furnizare adjudecatarului și transmite o copie a deciziei în cauză agenției sau agențiilor de intervenție care au primit ofertele.
               (4)   Agențiile de intervenție care au primit oferte informează adjudecatarii în cel mai scurt termen, prin fax sau prin poșta electronică, după caz, cu privire la rezultatul participării lor la licitație.”

               9

               Potrivit articolului 7 alineatul (4) din Regulamentul nr. 111/1999:
               „Garanția de livrare se constituie în conformitate cu titlul III articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2220/85 în favoarea agenției de intervenție menționate la articolul 4 și responsabile cu plata.
               Dovada constituirii garanției de livrare se face prin prezentarea originalului documentului emis de către organismul financiar care acordă garanția și întocmit în conformitate cu anexa III.”

               10

               Articolul 8 alineatul (3) din Regulamentul nr. 111/1999 prevede:
               „În cazul apariției unor dificultăți în cursul executării livrării, după recepționarea produselor de către adjudecatari și cu excepția cazurilor de urgență, numai Comisia are autoritatea de a da instrucțiuni pentru a facilita continuarea livrării.”

               11

               Articolul 10 alineatul (1) din acest regulament prevede:
               „Cererea de plată pentru livrare se prezintă agenției de intervenție menționate la articolul 4, în termen de două luni de la încheierea perioadei stabilite pentru livrare în invitația de participare la licitație. [...]”

               12

               Potrivit articolului 12 alineatul (2) din regulamentul menționat:
               „Garanția de livrare se eliberează atunci când adjudecatarul face dovada executării livrării în conformitate cu condițiile stabilite de prezentul regulament și de regulamentul care anunță deschiderea licitației.
               [...]”

               13

               Articolul 16 din același regulament prevede:
               „Curtea de Justiție a Comunităților Europene este competentă pentru a hotărî cu privire la orice litigiu rezultat din aplicarea, neaplicarea sau interpretarea normelor care reglementează livrările efectuate în conformitate cu prezentul regulament.”

               14

               Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 1799/1999 al Comisiei din 16 august 1999 privind livrarea de carne de vită în Rusia (JO L 217, p. 20) prevede:
               „Se deschide o licitație pentru stabilirea cheltuielilor legate de efectuarea transportului de la stocurile de intervenție de [...] carne de vită [...] care urmează a fi livrată [în Rusia] sub forma unei livrări prevăzute la articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 111/1999.
               Livrarea se efectuează potrivit normelor prevăzute de regulamentul citat anterior și în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament.
               [...]” [traducere neoficială]

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               15

               La finalizarea licitației deschise prin Regulamentul nr. 1799/1999, Geodis Calberson GE a obținut atribuirea unui contract de transport al cărnii de vită de pe teritoriul francez până în Rusia.

               16

               După efectuarea transportului, această societate a solicitat agenției naționale de intervenție, Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), plata prestațiilor efectuate în conformitate cu articolul 10 din Regulamentul nr. 111/1999 și eliberarea, în condițiile prevăzute la articolul 12 din Regulamentul menționat, a garanției de livrare pe care a trebuit să o constituie în favoarea agenției naționale de intervenție.

               17

               Întrucât solicitarea nu i-a fost admisă în totalitate, Geodis Calberson GE a introdus la tribunal de grande instance de Paris [Tribunalul de Mare Instanță din Paris] o cerere de despăgubire a prejudiciului pe care l-ar fi suferit ca urmare a întârzierii agenției naționale de intervenție de a da curs cererilor sale. Deoarece tribunal de grande instance de Paris s-a declarat necompetent, Geodis Calberson GE a introdus acțiune la tribunal administratif de Paris [Tribunalul Administrativ din Paris].

               18

               Cererea sa fiind respinsă prin hotărârea din 30 iulie 2007 pentru motivul că, în lipsa unui termen prevăzut de Regulamentul nr. 111/1999 pentru efectuarea plății serviciului de transport și pentru eliberarea garanției financiare, agenției naționale de intervenție nu i se putea imputa nicio abatere în executarea acestor operațiuni, societatea menționată a declarat apel la cour administrative d’appel de Paris [Curtea Administrativă de Apel din Paris].

               19

               Întrucât cour administrative d’appel de Paris a menținut în parte hotărârea atacată, Geodis Calberson GE a formulat recurs la Conseil d’État [Consiliul de Stat].

               20

               Instanța de trimitere arată că, prin Hotărârea din 11 februarie 1993, Cebag/Comisia (C-142/91, Rec., p. I-553), Curtea s-a pronunțat, pe de o parte, în sensul că drepturile și obligațiile adjudecatarilor de livrări gratuite de produse alimentare din Comunitățile Europene nu sunt stabilite integral în regulamentele comunitare, ci rezultă din contractele încheiate între Comisie și acești adjudecatari, prevăzute de regulamentul aplicabil livrărilor respective, și, pe de altă parte, că dispozițiile unui regulament al Comisiei identice cu dispozițiile prevăzute la articolul 16 din Regulamentul nr. 111/1999 trebuie considerate o clauză compromisorie care face parte integrantă din contractul de livrare.

               21

               Instanța menționată subliniază de asemenea că, în Hotărârea din 9 octombrie 2002, Hans Fuchs/Comisia (T-134/01, Rec., p. II-3909), precum și în Hotărârea din 10 februarie 2004, Calberson GE/Comisia (T-215/01, T-220/01 și T-221/01, Rec., p. II-587), Tribunalul s-a pronunțat, în primul rând, în sensul că din dispozițiile Regulamentelor nr. 2802/98 și nr. 111/1999 rezultă că între Comisie și adjudecatar a luat naștere un raport juridic, fără ca existența acestui raport să fie infirmată de împrejurarea că măsurile de realizare a livrărilor sunt executate în parte de agențiile de intervenție ale statelor membre, în special în ceea ce privește plata adjudecatarilor, în al doilea rând, că acest raport, în lipsa unei calificări contractuale explicite în regulamentele aplicabile, îndeplinește totuși criteriile unui contract bilateral și, în al treilea rând, că articolul 16 din Regulamentul nr. 111/1999 are caracterul unei clauze compromisorii în sensul articolului 272 TFUE.

               22

               În aceste condiții, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „[D]ispozițiile articolului 16 din Regulamentul [...] nr. 111/1999 [...] trebuie interpretate în sensul că atribuie Curții de Justiție a Uniunii Europene competența de a hotărî cu privire la litigiile referitoare la condițiile în care agenția de intervenție desemnată pentru a primi ofertele supuse atribuirii prestațiilor de livrare gratuită a produselor agricole în Rusia efectuează plata datorată adjudecatarului și eliberează garanția de livrare constituită de adjudecatar în favoarea acestei agenții, în special cu privire la acțiunile în despăgubire a prejudiciului rezultat din abateri săvârșite de agenția de intervenție în executarea acestor operațiuni?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               23

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 16 din Regulamentul nr. 111/1999 trebuie interpretat în sensul că atribuie Curții competența de a hotărî cu privire la toate litigiile referitoare la o licitație precum cea în discuție în litigiul principal, în special cu privire la acțiunile care au ca obiect despăgubirea prejudiciilor rezultate din abateri săvârșite de agenția de intervenție în executarea plății datorate adjudecatarului și în eliberarea garanției de livrare constituite de adjudecatar în favoarea agenției de intervenție.

               24

               Pentru a da un răspuns la întrebarea formulată, trebuie amintit mai întâi că, potrivit articolului 272 TFUE, Curtea de Justiție a Uniunii Europene este competentă să se pronunțe în temeiul unei clauze compromisorii cuprinse într-un contract de drept public sau de drept privat încheiat de Uniunea Europeană sau în numele acesteia.

               25

               În continuare, trebuie arătat că reglementarea Uniunii în discuție prevede stabilirea unor raporturi juridice de natură contractuală între Uniune și un adjudecatar precum reclamanta din litigiul principal.

               26

               Astfel, în temeiul articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2802/98, Comisia este însărcinată cu executarea operațiunii de punere la dispoziția Federației Ruse de produse agricole. Potrivit dispozițiilor articolului 6 din Regulamentul nr. 111/1999, această instituție decide să atribuie livrarea unui adjudecatar, în timp ce rolul agențiilor de intervenție se limitează, în această etapă, la primirea și la transmiterea către Comisie a ofertelor valide depuse de ofertanți. În plus, în temeiul articolului 8 alineatul (3) din Regulamentul nr. 111/1999, numai Comisia are autoritatea de a da instrucțiuni pentru a facilita continuarea livrării. În sfârșit, potrivit dispozițiilor articolului 9 din același regulament, Comisia are obligația de a efectua controlul livrării.

               27

               Din toate aceste dispoziții rezultă că între Comisie, în calitate de autoritate contractantă, și adjudecatar este prevăzut un raport juridic.

               28

               În ceea ce privește calificarea acestui raport juridic, deși aceasta nu reiese explicit din dispozițiile cuprinse în Regulamentele nr. 2802/98, nr. 111/1999 și nr. 1799/1999, drepturile și obligațiile Comisiei și ale adjudecatarului nu sunt stabilite în întregime de aceste regulamente, astfel cum a arătat în mod întemeiat Tribunalul (a se vedea Hotărârile Hans Fuchs/Comisia, punctul 53, și Calberson GE/Comisia, punctul 86, citate anterior), un element esențial al livrării, mai precis prețul, fiind dependent de ofertele depuse de ofertanți și de acceptarea acestuia de către Comisie. Din aceste constatări rezultă că livrarea prevăzută de regulamentele menționate se realizează prin intermediul unui contract încheiat între Comisie și adjudecatar (a se vedea prin analogie Hotărârea Cebag/Comisia, citată anterior, punctele 12 și 13).

               29

               Trebuie arătat de asemenea că articolul 1 din Regulamentul nr. 1799/1999 prevede că livrarea se efectuează în conformitate cu normele prevăzute de Regulamentul nr. 111/1999. În consecință, clauza cuprinsă la articolul 16 din acest din urmă regulament face parte integrantă din contractul de furnizare și trebuie considerată o clauză compromisorie în sensul articolului 272 TFUE (a se vedea prin analogie Hotărârea Cebag/Comisia, citată anterior, punctul 14).

               30

               În ceea ce privește domeniul acestei clauze compromisorii, potrivit unei jurisprudențe consacrate, o clauză compromisorie abilitează Curtea, în principiu, să soluționeze cereri care își au originea în contractul care conține clauza compromisorie sau care au o legătură directă cu obligațiile rezultate din acel contract (a se vedea Hotărârea din 18 decembrie 1986, Comisia/Zoubek, 426/85, Rec., p. 4057, punctul 11, Hotărârea din 20 februarie 1997, IDE/Comisia, C-114/94, Rec., p. I-803, punctul 83, și Hotărârea din 3 decembrie 1998, Comisia/Iraco, C-337/96, Rec., p. I-7943, punctul 49).

               31

               Or, plata livrării și eliberarea garanției financiare constituie obligații contractuale. Astfel, acestea sunt formulate la articolul 10 și la articolul 12 alineatul (2) din Regulamentul nr. 111/1999 și au devenit parte integrantă din contractul în litigiu în temeiul articolului 1 din Regulamentul nr. 1799/1999, conform căruia „[l]ivrarea se efectuează potrivit normelor prevăzute de Regulamentul nr. 111/1999”. În consecință, cererile de despăgubire a prejudiciului suferit ca urmare a întârzierii în executarea acestor două obligații contractuale trebuie considerate că își au originea în contractul în litigiu care conține clauza compromisorie sau că au o legătură directă cu obligațiile rezultate din acest contract.

               32

               În plus, cerințele unei bune administrări a justiției impun să nu se multiplice gradele de competență jurisdicțională în privința aceluiași contract, în special în funcție de natura obligației contractuale în discuție, și prevenirea pronunțării unor decizii contradictorii care ar putea rezulta din această împrejurare (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 iulie 2002, Gabriel, C-96/00, Rec., p. I-6367, punctele 57 și 58, și Hotărârea din 5 februarie 2004, DFDS Torline, C-18/02, Rec., p. I-1417, punctul 26).

               33

               În consecință, articolul 16 din Regulamentul nr. 111/1999 trebuie interpretat în sensul că atribuie Curții competența de a soluționa cererile de despăgubire a prejudiciului rezultat din pretinsele întârzieri privind plata efectuării transportului și eliberarea garanției financiare.

               34

               În această privință, nu are importanță dacă agenția națională de intervenție este solicitată să intervină pentru a asigura executarea obligațiilor contractuale privind plata livrării și eliberarea garanției financiare în discuție. Unicul temei al acesteia de a interveni este contractul de livrare în litigiu, care stabilește raporturi contractuale între Comisie și adjudecatar. Din moment ce aceste cereri își au originea în contractul respectiv, Curții de Justiție a Uniunii Europene trebuie să i se recunoască competența de a le soluționa, cerințele unei bune administrări a justiției opunându-se multiplicării gradelor de competență jurisdicțională în privința aceluiași contract în funcție de identitatea celui care nu și-a îndeplinit obligațiile contractuale.

               35

               Din considerațiile de mai sus rezultă că trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 16 din Regulamentul nr. 111/1999 trebuie interpretat în sensul că atribuie Curții de Justiție a Uniunii Europene competența de a hotărî cu privire la litigiile referitoare la condițiile în care agenția de intervenție desemnată pentru a primi ofertele supuse atribuirii prestațiilor de livrare gratuită a produselor agricole în Federația Rusă efectuează plata datorată adjudecatarului și eliberează garanția de livrare constituită de adjudecatar în favoarea acestei agenții, în special cu privire la acțiunile în despăgubire a prejudiciului rezultat din abateri săvârșite de agenția de intervenție în executarea acestor operațiuni.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               36

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Articolul 16 din Regulamentul (CE) nr. 111/1999 al Comisiei din 18 ianuarie 1999 de stabilire a normelor generale de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 2802/98 al Consiliului privind programul de aprovizionare cu produse agricole a Federației Ruse, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1125/1999 al Comisiei din 28 mai 1999, trebuie interpretat în sensul că atribuie Curții de Justiție a Uniunii Europene competența de a hotărî cu privire la litigiile referitoare la condițiile în care agenția de intervenție desemnată pentru a primi ofertele supuse atribuirii prestațiilor de livrare gratuită a produselor agricole în Federația Rusă efectuează plata datorată adjudecatarului și eliberează garanția de livrare constituită de adjudecatar în favoarea acestei agenții, în special cu privire la acțiunile în despăgubire a prejudiciului rezultat din abateri săvârșite de agenția de intervenție în executarea acestor operațiuni.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din 28 iunie 2011. # Aurora Mora Carrasco și alții împotriva Parlamentului European. # Funcție publică - Funcționari. # Cauza F-128/10.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 11 decembrie 2003. # Hässle AB împotriva Ratiopharm GmbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania. # Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 - Articols 15 și 19. # Cauza C-127/00.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 16 martie 2005. # Fabio Andrés Ricci împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Concurs. # Cauza T-329/03.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 24 februarie 2000. # ADT Projekt Gesellschaft der Arbeitsgemeinschaft Deutscher Tierzüchter mbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Acțiune în despăgubiri - Admisibilitate. # Cauza T-145/98.


Hotărârea Curții (marea cameră) din data de 25 octombrie 2005.#Republica Federală Germania (C-465/02) și Regatul Danemarcei (C-466/02) împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Agricultură - Regulamentul (CE) nr. 1829/2002.#Cauze conexate C-465/02 și C-466/02.