title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 18 ianuarie 2017.#Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen împotriva Hauptzollamt Bielefeld.#Cerere de decizie preliminară formulată de Finanzgericht Düsseldorf.#Trimitere preliminară – Uniunea vamală și tariful vamal comun – Restituirea taxelor la import – Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 (Codul vamal) – Articolul 241 primul paragraf prima liniuță – Obligația unui stat membru de a prevedea plata unor dobânzi de întârziere chiar în lipsa unei acțiuni la instanțele naționale.#Cauza C-365/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      18 ianuarie 2017 (
            1
         )
      „Trimitere preliminară — Uniunea vamală și tariful vamal comun — Restituirea taxelor la import — Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 (Codul vamal) — Articolul 241 primul paragraf prima liniuță — Obligația unui stat membru de a prevedea plata unor dobânzi de întârziere chiar în lipsa unei acțiuni la instanțele naționale”
      În cauza C‑365/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Finanzgericht Düsseldorf (Tribunalul Fiscal din Düsseldorf, Germania), prin decizia din 24 iunie 2015, primită de Curte la 14 iulie 2015, în procedura

         Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

      împotriva

         Hauptzollamt Bielefeld,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii M. Vilaras (raportor), J. Malenovský, M. Safjan și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul M. Campos Sánchez‑Bordona,
      grefier: domnul I. Illéssy, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 mai 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen, de D. Ehle, Rechtsanwalt, de A. Willems, avocat, și de S. De Knop, advocaat;

               —

               pentru Hauptzollamt Bielefeld, inițial de K. Greven, în calitate de agent, și în final de K. Greven și de S. Holtmann, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul german, de J. Möller și de T. Henze, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul italian, de A. Collabolletta și de G. Palmieri, în calitate de agenți;

               —

               pentru Consiliul Uniunii Europene, de M. Balta și de J.‑P. Hix, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Grønfeldt și de T. Maxian Rusche, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 septembrie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 241 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO 1992, L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal”).

               2

               Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen (denumită în continuare „Wortmann”), pe de o parte, și Hauptzollamt Bielefeld (Biroul vamal principal din Bielefeld, Germania), pe de altă parte, în legătură cu plata unor dobânzi la restituirea taxelor antidumping plătite de Wortmann în aplicarea Regulamentului (CE) nr. 1472/2006 al Consiliului din 5 octombrie 2006 de instituire a unui drept antidumping definitiv și de percepere definitivă a dreptului provizoriu instituit asupra importurilor de anumite tipuri de încălțăminte cu fețe din piele originare din Republica Populară Chineză și din Vietnam (JO 2006, L 275, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 50, p. 3), anulat în parte prin Hotărârea din 2 februarie 2012, Brosmann Footwear (HK) și alții/Consiliul (C‑249/10 P, EU:C:2012:53).

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Codul vamal

               3

               Articolul 4 din Codul vamal prevede:
               „În sensul prezentului cod, se aplică următoarele definiții:
               […]

                        10.

                        «Drepturi de import» reprezintă:

                                 —

                                 drepturile vamale și taxele cu efect echivalent prevăzute la importul de mărfuri;

                  […]”

               4

               Articolul 232 din Codul vamal prevede:
               „(1)   Dacă valoarea drepturilor de achitat nu a fost plătită în termenul prevăzut:
               […]

                        (b)

                        se percep dobânzi pentru întârzieri în plus față de valoarea drepturilor. Rata dobânzii pentru întârzieri poate fi mai mare decât rata dobânzii pe credit. Ea nu poate fi mai mică decât această rată.

                  […]”

               5

               Articolul 236 din Codul vamal prevede:
               „(1)   Drepturile de import sau de export se rambursează în măsura în care se stabilește că, în momentul în care au fost plătite, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar dispozițiilor articolului 220 alineatul (2).
               […]
               (2)   Drepturile de import sau export se rambursează sau se remit la depunerea unei cereri către biroul vamal în cauză într‑un termen de trei ani de la data la care valoarea acestor drepturi a fost comunicată debitorului.
               Acest termen se prorogă dacă persoana interesată face dovada că a fost împiedicată să depună cererea în termenul menționat datorită cazului fortuit sau forței majore.
               Autoritățile vamale procedează la rambursare sau remitere din oficiu atunci când constată în acest interval existența uneia sau alteia dintre situațiile descrise la alineatul (1) primul și al doilea paragraf.”

               6

               Articolul 241 din Codul vamal prevede:
               „Rambursarea de către autoritățile competente a valorii drepturilor de import sau export sau a dobânzii pe credit sau a dobânzii pentru întârzieri încasate la efectuarea plății acestor drepturi nu atrage după sine plata dobânzii de către autoritățile menționate. Cu toate acestea, dobânda se plătește:

                        —

                        atunci când o decizie de a da curs unei cereri de rambursare nu este pusă în aplicare în termen de trei luni de la data adoptării deciziei;

                        —

                        atunci când dispozițiile naționale stipulează astfel.

                  Valoarea acestei dobânzi este echivalentă cu valoarea care ar fi percepută în acest scop pe piața națională monetară sau financiară.”

         Regulamentul nr. 1472/2006

               7

               Articolul 1 din Regulamentul nr. 1472/2006 prevede:
               „(1)   Se instituie un drept antidumping definitiv asupra importurilor de încălțăminte cu fețe din piele naturală sau reconstituită, cu excepția încălțămintei sport, a încălțămintei de tehnologie specială, a papucilor de casă și a altor tipuri de încălțăminte de interior și a încălțămintei cu cochilie de protecție, originare din Republica Populară Chineză și din Vietnam și înregistrate sub următoarele coduri [din Nomenclatura combinată]:
               […]
               (4)   În cazul în care nu se prevede altfel, se aplică dispozițiile în vigoare în materie de drepturi vamale.”

         Dreptul german

               8

               Articolul 1 din Abgabenordnung (Codul fiscal), în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal (denumit în continuare „Codul fiscal”), prevede următoarele:
               „(1)   Prezenta lege se aplică tuturor impozitelor, inclusiv rambursării de impozite, reglementate de dreptul federal german sau de dreptul Uniunii Europene, care sunt administrate de autoritățile financiare federale sau ale landurilor. Legea se aplică numai sub rezerva aplicării dreptului Uniunii Europene.
               […]
               (3)   Sub rezerva aplicării dreptului Uniunii Europene, prevederile prezentei legi se aplică mutatis mutandis prestațiilor fiscale accesorii.[…]”

               9

               Articolul 3 alineatele 3 și 4 din Codul fiscal are următorul cuprins:
               „(3)   În sensul acestei legi, taxele de import și cele de export prevăzute la articolul 4 punctele 10 și 11 din Codul vamal constituie impozite.
               (4)   Prestații fiscale accesorii sunt […] dobânzile (articolele 233-237), […] precum și dobânzile în sensul Codului vamal […]”

               10

               Articolul 37 din Codul fiscal prevede:
               „(1)   Drepturile rezultate din obligații fiscale sunt […] [printre altele] dreptul la restituire în temeiul alineatului 2 […]
               (2)   În cazul în care un impozit a fost achitat sau restituit fără temei legal […], persoana în numele căreia s‑a efectuat plata are dreptul ca beneficiarul prestației să îi restituie valoarea achitată sau restituită. […]”

               11

               Articolul 233 din Codul fiscal are următorul cuprins:
               „În cazul drepturilor rezultate din obligații fiscale (articolul 37), se aplică dobânzi numai dacă legea prevede astfel. […]”

               12

               În sfârșit, articolul 236 alineatul 1 din Codul fiscal prevede:
               „În situația în care printr‑o hotărâre judecătorească definitivă sau pe baza unei asemenea hotărâri se reduce un impozit sau se acordă o facilitate fiscală, sub rezerva alineatului 3, se vor calcula dobânzi pentru valoarea care trebuie restituită sau achitată, de la data la care hotărârea a devenit definitivă și până la data plății. […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               13

               Între anii 2006 și 2012, Wortmann a pus în liberă circulație pe teritoriul Uniunii Europene, în nume propriu, articole de încălțăminte cu fețe din piele, originare din China și din Vietnam, produse de Brosmann Footwear (HK) Ltd (denumită în continuare „Brosmann”) și de Seasonable Footwear (Zhongshan) Ltd (denumită în continuare „Seasonable”). Întrucât aceste articole de încălțăminte intrau sub incidența unuia dintre codurile din Nomenclatura combinată menționate la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1472/2006, Biroul vamal principal din Bielefeld a stabilit în sarcina Wortmann taxe antidumping, în aplicarea acestui regulament.

               14

               La 22 iulie 2010, Wortmann a solicitat Biroului vamal principal din Bielefeld restituirea taxelor antidumping plătite pentru perioada iunie 2007-iunie 2010. La 14 februarie 2011, ea a formulat o nouă cerere de restituire a taxelor antidumping plătite până la 31 decembrie 2010. În sfârșit, la 7 mai 2012, ea a solicitat restituirea taxelor antidumping plătite, de această dată, începând cu anul 2006. În susținerea tuturor acestor cereri, ea a invocat, printre altele, cauza pendinte la Tribunalul Uniunii Europene, iar ulterior la Curte, în care s‑a pronunțat Hotărârea din 2 februarie 2012, Brosmann Footwear (HK) și alții/Consiliul (C‑249/10 P, EU:C:2012:53).

               15

               Prin această hotărâre, Curtea a anulat în parte Regulamentul nr. 1472/2006, printre altele în ceea ce le privea pe Brosmann și pe Seasonable. Motivul acestei anulări avea legătură cu faptul că Comisia Europeană omisese în mod greșit să examineze cererile de aplicare a statutului de întreprindere care funcționează în condițiile economiei de piață sau, în subsidiar, de tratament individual al reclamantelor.

               16

               La 17 aprilie 2013, Biroul vamal principal din Bielefeld a decis astfel restituirea către Wortmann a taxelor antidumping în cuantum de 61895,49 euro pentru anul 2007 și de 92870,62 euro pentru anul 2008.

               17

               Prin scrisoarea din 29 noiembrie 2013, Wortmann a solicitat Biroului vamal principal din Bielefeld plata unor dobânzi aferente sumelor restituite calculate pe baza ratei dobânzii de bază majorate cu 8 %, începând cu data plății taxelor antidumping. Prin decizia din 15 ianuarie 2014, Biroul vamal principal din Bielefeld a respins această cerere. O reclamație formulată de Wortmann împotriva acestei din urmă decizii a fost de asemenea respinsă de același birou la 17 septembrie 2014.

               18

               Wortmann a sesizat instanța de trimitere pentru a obține obligarea Biroului vamal principal din Bielefeld la plata dobânzilor aferente sumelor restituite.

               19

               Instanța de trimitere consideră că soluționarea litigiului principal depinde de interpretarea articolului 241 din Codul vamal. În opinia acesteia, plata unor dobânzi aferente sumelor restituite Wortmann ar fi exclusă în temeiul articolului 241 prima teză din Codul vamal.

               20

               Astfel, în măsura în care condițiile prevăzute la articolul 241 a doua teză prima liniuță din Codul vamal nu sunt îndeplinite în cauza principală, doar dispozițiile naționale pot, în conformitate cu articolul 241 a doua teză a doua liniuță din acest cod, să servească drept temei pentru cererea reclamantei de plată a unor dobânzi. Ea arată, în această privință, că din interpretarea coroborată a articolului 37 alineatul 2 prima teză și a articolului 233 prima teză din Codul fiscal rezultă că drepturile rezultate din obligații fiscale sunt purtătoare de dobânzi doar în măsura în care legea prevede acest lucru. În consecință, în dreptul german, doar articolul 236 din Codul fiscal ar prezenta importanță ca temei juridic pentru plata unor dobânzi. Cu toate acestea, în lipsa inițierii de către reclamanta din litigiul principal a unei proceduri judiciare având ca obiect restituirea taxelor antidumping plătite anterior Biroului vamal principal din Bielefeld, această dispoziție nu își găsește aplicare în cauza principală.

               21

               În aceste condiții, instanța de trimitere arată că are îndoieli cu privire la conformitatea cu dreptul Uniunii a acestei soluții. Ea amintește jurisprudența potrivit căreia principiul obligării statelor membre să restituie cu dobândă taxele percepute cu încălcarea dreptului Uniunii decurge din acest din urmă drept (Hotărârea din 18 aprilie 2013, Irimie, C‑565/11, EU:C:2013:250, punctul 22). Ea ridică, astfel, problema dacă „dreptul nescris” al Uniunii nu ar impune, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, plata unor dobânzi aferente taxelor la import care au făcut obiectul unei restituiri. În această privință, este necesar, potrivit instanței de trimitere, să se țină seama în special de faptul că dispozițiile naționale referitoare la plata unor dobânzi, în speță articolul 233 și următoarele din Codul fiscal, se aplică prin analogie doar sub rezerva aplicării dreptului Uniunii, astfel cum reiese din articolul 1 alineatul 3 prima teză și din articolul 3 alineatul 4 din codul respectiv.

               22

               În aceste condiții, Finanzgericht Düsseldorf (Tribunalul Fiscal din Düsseldorf, Germania) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 241 din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că, ținând seama de principiul efectivității prevăzut de dreptul Uniunii, dreptul național la care se referă această dispoziție trebuie să prevadă plata unei dobânzi pentru taxele la import restituite aferente perioadei dintre data plății taxelor și achitarea valorilor restituite, chiar și în cazurile în care dreptul la restituire nu a făcut obiectul unei cereri adresate unei instanțe naționale?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               23

               Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 241 din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că dreptul național la care face trimitere trebuie să prevadă obligația de plată a unor dobânzi aferente valorii taxelor la import restituite pentru perioada cuprinsă între plata acestor taxe și restituirea lor.

               24

               În această privință, este, desigur, necesar să se observe că articolul 241 prima teză din Codul vamal prevede că restituirea de către autoritățile competente a valorii drepturilor de import sau export sau a dobânzii pe credit sau a dobânzii pentru întârzieri încasate la efectuarea plății acestor drepturi nu atrage după sine plata dobânzii de către autoritățile menționate.

               25

               În aceste condiții, dispoziția menționată nu poate, ca atare, să implice faptul că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, reglementarea națională ar putea să prevadă în mod valabil că nu este necesară plata unor dobânzi aferente valorii taxelor de import restituite pentru perioada cuprinsă între plata acestor taxe și restituirea lor.

               26

               Sub acest aspect, rezultă atât din geneza articolului 241 din Codul vamal, cât și din contextul în care se înscrie dispoziția menționată că aceasta nu își găsește aplicarea în împrejurări precum cele în discuție în cauza principală.

               27

               Astfel, din analiza genezei acestei dispoziții, efectuată de avocatul general la punctele 48-50 din concluzii, reiese că articolul 241 din Codul vamal vizează ipoteza în care, după ce autoritatea vamală a eliberat mărfurile în discuție, se dovedește că plata inițială a taxelor la import trebuie să fie corectată în minus și că, prin urmare, toate taxele la import plătite de un operator sau o parte din acestea trebuie să îi fie restituite.

               28

               Explicațiile referitoare la geneza dispoziției devenite articolul 241 din Codul vamal, furnizate de Comisie în ședință, demonstrează că adoptarea acesteia a fost motivată de faptul că, în cea mai mare parte din cazuri, autoritățile vamale efectuează doar un control a posteriori a declarațiilor vamale, astfel încât posibilitatea ca un asemenea control să dea naștere unei restituiri a unor taxe la import deja plătite este cât se poate de reală.

               29

               În plus, Codul vamal stabilește o anumită simetrie, în ceea ce privește chestiunea plății dobânzilor, între, pe de o parte, situația operatorilor cărora trebuie să le fie restituite taxe la import percepute în plus ca urmare a unor erori cauzate de rapiditatea sistemului de vămuire efectuată, într‑un număr mare de cazuri, fără inspecția mărfurilor înainte de eliberarea acestora, și, pe de altă parte, cea a operatorilor care, ca urmare a unor erori de același tip, trebuie, dimpotrivă, să plătească administrației vamale un supliment de taxe la import.

               30

               Astfel, după cum reiese din Hotărârea din 31 martie 2011, Aurubis Balgaria (C‑546/09, EU:C:2011:199, punctele 26-34), în cazul în care, în urma unui nou calcul al taxelor vamale pe baza unor informații suplimentare, rămâne de recuperat un anumit cuantum din aceste taxe, dobânzile de întârziere aferente acestui cuantum pot fi percepute, în temeiul articolului 232 alineatul (1) litera (b) din Codul vamal, doar pentru perioada ulterioară expirării termenului de plată a cuantumului respectiv.

               31

               Dimpotrivă, în cazul în care noul calcul al taxelor vamale generează restituirea, către operatorul în cauză, a tuturor taxelor vamale plătite anterior sau a unei părți din acestea, rezultă din articolul 241 din Codul vamal că se datorează dobânzi doar de la expirarea termenului de trei luni menționat la această dispoziție, fără a aduce atingere posibilității legiuitorului național de a prevedea plata unor dobânzi și în alte împrejurări.

               32

               Or, din decizia de trimitere reiese că restituirea taxelor antidumping de care a beneficiat Wortmann nu rezultă dintr‑o eroare la calcularea respectivelor taxe, care ar fi fost descoperită de Wortmann după ce autoritatea vamală competentă a eliberat mărfurile. Prin urmare, norma prevăzută la articolul 241 prima teză din Codul vamal nu poate, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, să fie interpretată în sensul că exclude în principiu plata dobânzilor.

               33

               Cu toate acestea, trebuie să se sublinieze că, chiar dacă, pe plan formal, instanța de trimitere și‑a limitat întrebarea la interpretarea articolului 241 din Codul vamal, o asemenea împrejurare nu împiedică Curtea să îi furnizeze toate elementele de interpretare a dreptului Uniunii care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă această instanță s‑a referit sau nu s‑a referit la acestea în enunțul întrebării sale (a se vedea prin analogie Hotărârea din 29 octombrie 2015, Nagy, C‑583/14, EU:C:2015:737, punctele 20 și 21, precum și jurisprudența citată).

               34

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, autoritățile naționale sunt competente să evidențieze consecințele, în ordinea lor juridică, ale anulării sau ale declarării lipsei de validitate a unui regulament care impune taxe antidumping, fapt care ar avea drept consecință aspectul că taxele antidumping achitate în temeiul regulamentului menționat nu ar fi legal datorate în sensul articolului 236 alineatul (1) din Codul vamal și ar trebui, în principiu, să facă obiectul unei rambursări din partea autorităților vamale, conform acestei dispoziții, dacă cerințele la care este supusă această rambursare, printre care cea prevăzută la articolul 236 alineatul (2) din acest cod, sunt îndeplinite (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 2007, Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, punctul 67, precum și Hotărârea din 18 martie 2010, Trubowest Handel și Makarov/Consiliul și Comisia, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, punctul 25).

               35

               În speță, ca urmare a anulării Regulamentului nr. 1472/2006 prin Hotărârea din 2 februarie 2012, Brosmann Footwear (HK) și alții/Consiliul (C‑249/10 P, EU:C:2012:53), în măsura în care acest regulament privea, printre altele, societățile Brosmann și Seasonable, ale căror articole de încălțăminte au fost puse în liberă circulație de Wortmann pe teritoriul Uniunii, autoritatea vamală germană competentă, întrucât a apreciat că taxele antidumping prelevate nu erau datorate în mod legal, în sensul articolului 236 alineatul (1) primul paragraf din Codul vamal, a restituit Wortmann valoarea respectivelor taxe, fără însă a le majora cu dobânzile de întârziere solicitate de această întreprindere.

               36

               În această privință, trebuie subliniat că, deși articolul 236 alineatul (1) primul paragraf din Codul vamal prevede restituirea taxelor antidumping într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, acesta nu precizează în mod expres dacă respectiva restituire trebuie să determine plata unor dobânzi aferente valorii taxelor restituite astfel.

               37

               În plus, trebuie subliniat că reiese din jurisprudența Curții că, în cazul în care taxe sau impozite au fost percepute de un stat membru în aplicarea unui regulament al Uniunii, declarat nevalid sau anulat de instanța Uniunii, persoanele interesate care au plătit taxele sau impozitele în discuție au dreptul să obțină, în principiu, nu doar restituirea sumelor plătite, ci și dobânzi calculate asupra respectivelor sume (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 2012, Zuckerfabrik Jülich, C‑113/10, C‑147/10 și C‑234/10, EU:C:2012:591, punctele 65-67 și jurisprudența citată).

               38

               În acest context, dat fiind, pe de o parte, că nici articolul 236 alineatul (1) din Codul vamal, nici articolul 241 din acesta nu exclud restituirea dobânzilor într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal și, pe de altă parte, că restituirea taxelor antidumping în cauză a intervenit ca urmare a anulării de către Curte a regulamentului în temeiul căruia respectivele taxe fuseseră percepute și, prin urmare, ca urmare a caracterului neconform cu dreptul Uniunii al prelevării acestora, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, trebuie să se considere că valoarea acestor taxe restituite întreprinderii în cauză de autoritatea națională competentă trebuie să fie majorată cu dobânzile aferente.

               39

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că, în cazul în care sunt restituite taxe la import, inclusiv taxe antidumping, pentru motivul că au fost percepute cu încălcarea dreptului Uniunii, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, există o obligație a statelor membre, care decurge din dreptul Uniunii, de a plăti justițiabililor care au dreptul la restituire dobânzi aferente acestor taxe, care curg începând de la data plății de către respectivii justițiabili a taxelor restituite.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               40

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     În cazul în care sunt restituite taxe la import, inclusiv taxe antidumping, pentru motivul că au fost percepute cu încălcarea dreptului Uniunii, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, există o obligație a statelor membre, care decurge din dreptul Uniunii, de a plăti justițiabililor care au dreptul la restituire dobânzi aferente acestor taxe, care curg începând de la data plății de către respectivii justițiabili a taxelor restituite.

                     Semnături

            (
            1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 26 septembrie 1985. # Thomasdünger GmbH împotriva Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Cauza 166/84.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 18 ianuarie 2017.#Michał Wieromiejczyk împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative Tasty Puff – Motive absolute de refuz – Caracter descriptiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.#Cauza T-64/16.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 2 aprilie 2014.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive adoptate împotriva anumitor persoane și entități având în vedere situația din Tunisia – Înghețare de fonduri – Temei juridic – Dreptul de proprietate – Articolul 17 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale – Adaptarea în timp a efectelor unei anulări – Răspundere extracontractuală – Inexistența unui prejudiciu material.#Cauza T‑133/12.


Hotărârea Curții din data de 30 septembrie 1986. # Alain-Pierre Allo și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Dobânzi la sumele salariale plătite cu întârziere. # Cauza 176/83.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 13 iulie 1989. # Amministrazione delle finanze dello Stato împotriva Società Politi & Co. Srl. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte d'appello di Venezia - Italia. # Cauza 214/88.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 10 iulie 2014.#Naime Dogan împotriva Bundesrepublik Deutschland.#Cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgericht Berlin.#Trimitere preliminară – Acordul de asociere CEE‑Turcia – Protocol adițional – Articolul 41 alineatul (1) – Dreptul de ședere al membrilor familiei unor resortisanți turci – Reglementare națională care impune dovedirea cunoștințelor lingvistice de bază pentru membrul familiei care dorește să intre pe teritoriul național – Admisibilitate – Directiva 2003/86/CE – Reîntregirea familiei – Articolul 7 alineatul (2) – Compatibilitate.#Cauza C‑138/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑138/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Verwaltungsgericht Berlin (Germania), prin decizia din 13 februarie 2013, primită de Curte la 19 martie 2013, în procedura
            Naime Dogan
            împotriva
            Bundesrepublik Deutschland,
            CURTEA (Camera a doua),
            compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, și domnii J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot și A. Arabadjiev, judecători,
            avocat general: domnul P. Mengozzi,
            grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 5 februarie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru doamna Dogan, de C. Käss, Rechtsanwalt;
            – pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul danez, de M. Wolff, de C. Thorning și de V. Pasternak Jørgensen, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul olandez, de J. Langer și de M. Bulterman, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul austriac, de C. Pesendorfer, în calitate de agent;
            – pentru Comisia Europeană, de M. Condou‑Durande, de M. Kellerbauer și de W. Bogensberger, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 30 aprilie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 41 alineatul (1) din Protocolul adițional semnat la 23 noiembrie 1970 la Bruxelles și încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității Economice Europene prin Regulamentul (CEE) nr. 2760/72 al Consiliului din 19 decembrie 1972 de încheiere a protocolului adițional, precum și a protocolului financiar, semnate la 23 noiembrie 1970, anexate la Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia și referitor la măsurile care urmează să fie adoptate pentru intrarea în vigoare a acestora (JO L 293, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 37, denumit în continuare „protocolul adițional”). Acest acord a fost semnat la 12 septembrie 1963 la Ankara de Republica Turcia, pe de o parte, precum și de statele membre ale CEE și de Comunitate, pe de altă parte, și a fost încheiat, aprobat și confirmat în numele acesteia din urmă prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din 23 decembrie 1963 (JO 1964, 217, p. 3685, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 10, denumit în continuare „acordul de asociere”). De asemenea, cererea privește și interpretarea articolului 7 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2003/86/CE a Consiliului din 22 septembrie 2003 privind dreptul la reîntregirea familiei (JO L 251, p. 12, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 164).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Dogan, pe de o parte, și Bundesrepublik Deutschland, pe de altă parte, cu privire la respingerea de către aceasta din urmă a cererii doamnei Dogan de acordare a unei vize în vederea reîntregirii familiei.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            Acordul de asociere
            3. Din articolul 2 alineatul (1) din acordul de asociere rezultă că obiectivul acestuia este de a promova consolidarea continuă și echilibrată a relațiilor comerciale și economice dintre părțile contractante, ținând seama pe deplin de necesitatea de a asigura dezvoltarea accelerată a economiei Turciei și ridicarea nivelului de ocupare a forței de muncă și a condițiilor de viață ale poporului turc.
            4. Potrivit articolului 12 din acordul de asociere, „părțile contractante convin să se întemeieze pe articolele [39 CE], [40 CE] și [41 CE] pentru a realiza treptat libera circulație a lucrătorilor între acestea”, iar potrivit articolului 13 din acest acord, părțile „convin să se întemeieze pe articolele [43 CE]-[46 CE] și [48 CE] pentru a elimina, în raporturile dintre acestea, restricțiile privind libertatea de stabilire”.
            Protocolul adițional
            5. În temeiul articolului 62 din protocolul adițional, acesta și anexele sale fac parte integrantă din acordul de asociere.
            6. Articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional prevede:
            „Părțile contractante se abțin să introducă în relațiile dintre ele noi restricții privind libertatea de stabilire și libertatea de a presta servicii.”
            Directiva 2003/86
            7. Articolul 1 din Directiva 2003/86 prevede:
            „Prezenta directivă are ca obiectiv stabilirea condițiilor în care se exercită dreptul la reîntregirea familiei pe care îl au resortisanții țărilor terțe care au reședința în mod legal pe teritoriul statelor membre.”
            8. Articolul 4 alineatul (1) din această directivă prevede:
            „(1) Statele membre autorizează intrarea și șederea, în conformitate cu prezenta directivă și sub rezerva respectării condițiilor prevăzute de capitolul IV, precum și la articolul 16, a următorilor membri ai familiei:
            (a) soțul susținătorului reîntregirii;
            […]”
            9. Potrivit articolului 6 alineatul (1) din directiva menționată:
            „Statele membre pot respinge cererea de intrare și de ședere a unuia dintre membrii familiei din motive de ordine publică, de siguranță publică sau de sănătate publică.”
            10. Articolul 7 din Directiva 2003/86 are următorul cuprins:
            „(1) La depunerea cererii de reîntregire a familiei, statul membru în cauză poate cere persoanei care a depus cererea să furnizeze dovada că susținătorul reîntregirii dispune:
            (a) de o locuință considerată normală pentru o familie de dimensiuni comparabile în aceeași regiune și care corespunde standardelor generale de sănătate și de siguranță în vigoare în statul membru în cauză;
            (b) de o asigurare de sănătate care acoperă toate riscurile acoperite în mod normal pentru propriii resortisanți în statul membru în cauză, atât pentru susținătorul reîntregirii, cât și pentru membrii familiei;
            (c) de resurse stabile, constante și suficiente pentru a se întreține pe sine și pe ceilalți membri ai familiei fără a recurge la asistența socială a statului membru în cauză. Statele membre evaluează aceste resurse în raport cu natura și caracterul lor constant și pot ține seama de nivelul salariilor și al pensiilor minime naționale, precum și de numărul membrilor familiei.
            (2) Statele membre pot solicita resortisanților țărilor terțe să se conformeze măsurilor de integrare, în conformitate cu legislația internă.
            În ceea ce privește refugiații și/sau membrii familiei refugiaților prevăzuți la articolul 12, măsurile de integrare menționate de primul paragraf se pot aplica numai după ce persoanele în cauză au beneficiat de reîntregirea familiei.”
            11. Articolul 17 din această directivă prevede:
            „Statele membre țin seama în mod adecvat de natura și soliditatea legăturilor de familie ale persoanei și de durata rezidenței sale în statul membru, precum și de existența unor legături familiale, culturale sau sociale cu țara de origine, în cazul respingerii unei cereri, al retragerii sau al refuzului de reînnoire a permisului de ședere, precum și în cazul luării unei măsuri de îndepărtare a susținătorului reîntregirii sau a membrilor familiei sale.”
            Dreptul german
            12. Astfel cum reiese din decizia de trimitere, acordarea vizei solicitate este reglementată de dispozițiile prezentate în continuare din Legea privind șederea, munca și integrarea străinilor pe teritoriul federal (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet), în versiunea care rezultă din comunicarea din 25 februarie 2008 (BGBl.1987 I, p. 162), astfel cum a fost modificată prin articolul 2 din Legea din 21 ianuarie 2013 (BGBl. 2013 I, p. 86, denumită în continuare „Legea privind șederea străinilor”).
            13. Potrivit articolului 2 alineatul (8) din această lege:
            „Cunoștințele elementare de limbă germană corespund nivelului A1 din Cadrul European Comun de Referință pentru Limbi Străine [Recomandarea nr. R (98) din 17 martie 1998 a Comitetului de Miniștri al Consiliului Europei adresată statelor membre privind Cadrul European Comun de Referință pentru Limbi].”
            14. Articolul 27 alineatul (1) din Legea privind șederea străinilor prevede:
            „În vederea protecției căsătoriei și a familiei consacrate la articolul 6 din Constituția germană (Grundgesetz), permisul de ședere pe durată determinată poate fi eliberat și prelungit pentru constituirea sau pentru menținerea, în beneficiul membrilor de familie cetățeni străini, a vieții de familie comune pe teritoriul federal (reîntregirea familiei).”
            15. Articolul 30 din Legea privind șederea străinilor, intitulat „Reîntregirea familiei în ceea ce privește soții”, are următorul cuprins:
            „(1) Permisul de ședere pe durată determinată se acordă soțului unui cetățean străin dacă:
            1. ambii soți au împlinit vârsta de 18 ani,
            2. soțul se poate exprima în limba germană cel puțin la un nivel elementar și
            3. cetățeanul străin
            a) deține un permis de ședere pe durată nedeterminată […]
            Fără a aduce atingere dispozițiilor punctelor 1 și 2 de la prima teză, permisul de ședere pe durată determinată se acordă atunci când:
            1. cetățeanul străin deține un permis de ședere în temeiul articolelor 19-21 din prezenta lege (permis de ședere în vederea desfășurării anumitor activități profesionale), iar căsătoria a avut loc anterior transferului centrului său de interese pe teritoriul federal […]
            Fără a aduce atingere dispozițiilor punctului 2 de la prima teză, permisul de ședere se acordă atunci când:
            1) […]
            2) soțul nu poate face dovada cunoștințelor elementare de limbă germană din cauza unei boli sau a unui handicap de natură fizică sau psihică;
            […]”
            16. Din decizia de trimitere reiese că articolul 30 alineatul (1) prima teză punctul 2 din Legea privind șederea străinilor a fost introdus prin Legea de transpunere a directivelor Uniunii Europene în materia dreptului de ședere și de azil (Gesetz zur Umsetzung aufenthalts- und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union) din 19 august 2007 (BGBl. 2007 I, p. 1970).
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            17. Reclamanta din litigiul principal este resortisant turc, s‑a născut în Turcia în anul 1970 și are reședința în această țară. Ea solicită acordarea unei vize în vederea reîntregirii familiei cu soțul său, născut în anul 1964, de asemenea resortisant turc, care trăiește în Germania din anul 1998.
            18. Începând cu anul 2002, domnul Dogan dispune de un permis de ședere pe durată determinată care ulterior a devenit permis de ședere pe durată nedeterminată. El este directorul unei societăți cu răspundere limitată, fiind și acționar majoritar al acesteia. În prezent, desfășoară în continuare activitatea respectivă.
            19. La 18 ianuarie 2011, doamna Dogan a solicitat Ambasadei Germaniei la Ankara (Turcia) acordarea unei vize în vederea reîntregirii familiei între soți și între copii, pentru sine și, într‑o primă fază, pentru doi dintre copiii săi. În acest scop, reclamanta a anexat, printre altele, un certificat de la Institutul Goethe referitor la un test de limbă nivelul A1 pe care l‑ar fi susținut la 28 septembrie 2010 și pe care l‑ar fi promovat cu calificativul „suficient” (cu 62 de puncte din 100). Rezultatele sale la partea scrisă a testului au fost de 14,11 puncte din 25 posibile.
            20. Potrivit ambasadei Germaniei, reclamanta din litigiul principal este însă analfabetă. Ea ar fi promovat testul prin bifarea în mod aleatoriu a răspunsurilor la un chestionar cu mai multe variante de răspuns și ar fi învățat și reprodus pe de rost cele trei fraze‑tip.
            21. Din cauza lipsei unei dovezi privind cunoștințele de limba germană, ambasada Germaniei a respins cererea doamnei Dogan prin decizia din 23 martie 2011. Reclamanta din litigiul principal nu a contestat această decizie, însă la 26 iulie 2011 a formulat la aceeași ambasadă o nouă cerere de acordare a unei vize în vederea reîntregirii familiei, numai pentru sine, cerere care a fost di n nou respinsă de ambasada respectivă prin decizia din 31 octombrie 2011.
            22. În urma unei cereri de reexaminare („Remonstration”) formulate de doamna Dogan prin intermediul unui avocat la 15 noiembrie 2011, Ambasada Germaniei la Ankara a anulat decizia inițială și a înlocuit‑o cu decizia din 24 ianuarie 2012 privind „Remonstration”, prin care a respins și această cerere pentru motivul că reclamanta din litigiul principal nu dispune de cunoștințele lingvistice necesare întrucât este analfabetă.
            23. Doamna Dogan, apreciind că dispune de cunoștințele lingvistice necesare și considerând, în plus, că dovedirea cunoștințelor de limbă germană încalcă interdicția privind reformatio in peius prevăzută de acordul de asociere, a introdus la Verwaltungsgericht Berlin o acțiune împotriva deciziei din 24 ianuarie 2012.
            24. În acest context, Verwaltungsgericht Berlin a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional […], referitor la măsurile care urmează să fie adoptate în cursul etapei tranzitorii a asocierii instituite prin [acordul de asociere], se opune unei norme de drept național, introdusă pentru prima dată după intrarea în vigoare a dispozițiilor amintite, care condiționează prima intrare pe teritoriul [Republicii Federale Germania] a unui membru al familiei unui cetățean turc care beneficiază de statutul conferit de articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional de dovedirea capacității sale de a se exprima în limba germană la un nivel elementar?
            2) Articolul 7 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2003/86 […] se opune reglementării de drept național menționate la prima întrebare?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima întrebare
            25. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional trebuie interpretat în sensul că clauza de standstill prevăzută la această dispoziție se opune unei măsuri de drept național, introdusă după intrarea în vigoare a respectivului protocol adițional în statul membru în cauză, prin care se impune soților resortisanților turci cu reședința în statul membru menționat și care doresc să intre pe teritoriul acestui stat în vederea reîntregirii familiei condiția de a dovedi în prealabil că au dobândit cunoștințe lingvistice elementare în limba oficială a acestui stat membru.
            26. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că clauza de standstill prevăzută la articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional interzice în mod general introducerea oricărei măsuri noi care ar avea ca obiect sau ca efect să facă să depindă exercitarea de către un resortisant turc a libertății de stabilire sau a liberei prestări a serviciilor pe teritoriul național de îndeplinirea unor condiții mai restrictive decât cele aplicabile la data la care protocolul adițional a intrat în vigoare în statul membru în cauză (Hotărârea Dereci și alții, C‑256/11, EU:C:2011:734, punctul 88 și jurisprudența citată).
            27. De asemenea, s‑a recunoscut că această dispoziție se opune adoptării, cu începere de la data la care actul juridic din care face parte această dispoziție a intrat în vigoare în statul membru gazdă, a oricărei noi restricții privind exercitarea libertății de stabilire sau a liberei prestări a serviciilor, inclusiv a celor ce privesc condițiile de fond și/sau de procedură în materie de primă admitere pe teritoriul statului membru vizat a resortisanților turci care intenționează să exercite pe acest teritoriu libertățile economice menționate (Hotărârea Oguz, C‑186/10, EU:C:2011:509, punctul 22 și jurisprudența citată).
            28. În sfârșit, potrivit jurisprudenței Curții, fie că se realizează prin intermediul libertății de stabilire, fie prin intermediul liberei prestări a serviciilor, clauza de standstill nu poate să privească condițiile de intrare și de ședere a resortisanților turci pe teritoriul statelor membre decât în măsura în care constituie corolarul exercitării unei activități economice (Hotărârea Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, punctul 55).
            29. În speță, este cert că dispoziția națională în discuție în litigiul principal a fost introdusă după 1 ianuarie 1973, data intrării în vigoare a protocolului adițional în statul membru în cauză, și că aceasta atrage o înăsprire, în materie de reîntregire a familiei, a condițiilor de admitere care existau anterior pentru soții cetățenilor străini care au reședința în acest stat membru, astfel încât face mai dificilă reîntregirea menționată.
            30. Pe de altă parte, din decizia de trimitere reiese că doamna Dogan dorește să intre pe teritoriul statului membru în cauză nu pentru a‑și exercita libertatea de stabilire sau libertatea de a presta servicii, ci pentru a se alătura soțului său, care are reședința în acel stat, pentru a duce împreună cu acesta o viață de familie.
            31. În sfârșit, reiese de asemenea din decizia de trimitere că domnul Dogan este un resortisant turc care are reședința în statul membru în cauză din anul 1998 și care, în calitatea sa de director al unei societăți cu răspundere limitată al cărei acționar majoritar este, dispune de venituri dintr‑o activitate independentă (a se vedea în acest sens Hotărârea Asscher, C‑107/94, EU:C:1996:251, punctul 26). În aceste condiții, situația domnului Dogan intră sub incidența principiului privind libertatea de stabilire.
            32. Prin urmare, în cauza principală, conformitatea sau neconformitatea dispoziției naționale în discuție cu clauza de standstill prevăzută la articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional trebuie analizată în lumina exercitării libertății de stabilire a domnului Dogan.
            33. În consecință, trebuie examinat dacă, în cadrul reîntregirii familiei, introducerea unei noi reglementări prin care se înăspresc condițiile privind prima admitere a soților resortisanților turci cu reședința într‑un stat membru, în raport cu cele aplicabile la data intrării în vigoare a acestui protocol în statul membru în cauză, poate constitui o „nouă restricție” privind libertatea de stabilire a resortisanților turci respectivi, în sensul articolului 41 alineatul (1) din protocolul adițional.
            34. În această privință, trebuie arătat că Curtea a decis că reîntregirea familiei constituie un mijloc indispensabil pentru a permite viața în familie a lucrătorilor turci încadrați pe piața muncii din statele membre și contribuie atât la îmbunătățirea calității șederii lor, cât și la integrarea lor în aceste state (a se vedea Hotărârea Dülger, C‑451/11, EU:C:2012:504, punctul 42).
            35. Astfel, decizia unui resortisant turc de a se stabili într‑un stat membru pentru a exercita în acest stat o activitate economică în mod stabil poate fi influențată negativ în cazul în care legislația acestui stat membru face dificilă sau imposibilă reîntregirea familiei, astfel încât resortisantul menționat poate, după caz, să se vadă obligat să aleagă între activitatea sa în statul membru în cauză și viața sa de familie în Turcia.
            36. În consecință, este necesar să se considere că o reglementare precum cea în discuție în litigiul principal, care face mai dificilă reîntregirea familiei prin faptul că înăsprește condițiile privind prima admitere pe teritoriul statului membru în cauză a soților resortisanților turci în raport cu cele aplicabile la intrarea în vigoare a protocolului adițional, constituie o „nouă restricție”, în sensul articolului 41 alineatul (1) din protocolul adițional, privind exercitarea libertății de stabilire de către resortisanții turci menționați.
            37. În sfârșit, este necesar să se arate că o restricție care ar avea ca obiect sau ca efect să facă să depindă exercitarea de către un resortisant turc a libertății de stabilire pe teritoriul național de îndeplinirea unor condiții mai restrictive decât cele aplicabile la data intrării în vigoare a protocolului adițional este interzisă, cu excepția cazului în care este justificată de un motiv imperativ de interes general, este de natură să garanteze realizarea obiectivului legitim urmărit și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului respectiv (a se vedea prin analogie Hotărârea Demir, C‑225/12, EU:C:2013:725, punctul 40).
            38. În această privință, chiar dacă s‑ar presupune că motivele invocate de guvernul german, și anume prevenirea căsătoriilor forțate și promovarea integrării, pot constitui motive imperative de interes general, nu este mai puțin adevărat că o dispoziție națională precum cea în discuție în litigiul principal depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit, în măsura în care lipsa dovezii privind dobândirea unor cunoștințe lingvistice suficiente atrage automat respingerea cererii de reîntregire a familiei, fără a se ține seama de circumstanțele speciale ale fiecărui caz.
            39. Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional trebuie interpretat în sensul că clauza de standstill prevăzută la această dispoziție se opune unei măsuri de drept național, introdusă după intrarea în vigoare a respectivului protocol adițional în statul membru în cauză, prin care se impune soților resortisanților turci cu reședința în statul membru menționat care doresc să intre pe teritoriul acestui stat în vederea reîntregirii familiei condiția de a dovedi în prealabil că au dobândit cunoștințe lingvistice elementare în limba oficială a acestui stat membru.
            Cu privire la a doua întrebare
            40. Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se examineze cea de a doua întrebare.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            41. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
            Articolul 41 alineatul (1) din Protocolul adițional semnat la 23 noiembrie 1970 la Bruxelles și încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității Economice Europene prin Regulamentul (CEE) nr. 2760/72 al Consiliului din 19 decembrie 1972 de încheiere a protocolului adițional, precum și a protocolului financiar, semnate la 23 noiembrie 1970, anexate la Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia și referitor la măsurile care urmează să fie adoptate pentru intrarea în vigoare a acestora, trebuie interpretat în sensul că clauza de standstill prevăzută la această dispoziție se opune unei măsuri de drept național, introdusă după intrarea în vigoare a respectivului protocol adițional în statul membru în cauză, prin care se impune soților resortisanților turci cu reședința în statul membru menționat care doresc să intre pe teritoriul acestui stat în vederea reîntregirii familiei condiția de a dovedi în prealabil că au dobândit cunoștințe lingvistice elementare în limba oficială a acestui stat membru.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 6 decembrie 2001. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Netranspunere. # Cauza C-148/00.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 14 iulie 1988. # Stahlwerke Peine-Salzgitter AG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # CECO. # Cauza 103/85.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 18 martie 2014.#C. D. împotriva S. T.#Cerere de decizie preliminară formulată de Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne.#Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 92/85/CEE − Măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și a sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează – Articolul 8 – Mamă beneficiară care a avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat – Refuz de a‑i acorda acesteia un concediu de maternitate – Directiva 2006/54/CE – Egalitate de tratament între lucrătorii de sex masculin și lucrătorii de sex feminin – Articolul 14 – Tratament mai puțin favorabil al unei mame beneficiare în ceea ce privește acordarea unui concediu de maternitate.#Cauza C‑167/12.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑167/12,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne (Regatul Unit), prin decizia din 29 martie 2012, primită de Curte la 3 aprilie 2012, în procedura
            C. D.
            împotriva
            S. T.,
            CURTEA (Marea Cameră),
            compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte, domnii A. Tizzano, L. Bay Larsen și M. Safjan (raportor), președinți de cameră, domnii J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot și D. Šváby, doamnele M. Berger și A. Prechal și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
            avocat general: doamna J. Kokott,
            grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 martie 2013,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru doamna D., de K. Ewing, solicitor, de K. Monaghan, QC, și de J. Russell, barrister;
            – pentru S. T., de C. Jeans, QC, și de A. Edge, barrister;
            – pentru guvernul Regatului Unit, de A. Robinson, în calitate de agent, asistat de E. Dixon, barrister;
            – pentru Irlanda, de E. Creedon, în calitate de agent, asistată de G. Durcan, SC, și de C. Smith, BL;
            – pentru guvernul elen, de E.‑M. Mamouna și de D. Tsagkaraki, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul spaniol, de A. Rubio González, în calitate de agent;
            – pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de E. Pedrosa, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de J. Enegren și de C. Gheorghiu, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 26 septembrie 2013,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (1), a articolului 2 litera (c), a articolului 8 alineatul (1) și a articolului 11 alineatul (2) litera (b) din Directiva 92/85/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind introducerea de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și a sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează [A zecea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE] (JO L 348, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 3, p. 3), precum și a articolului 2 alineatul (1) literele (a) și (b) și alineatul (2) litera (c) și a articolului 14 din Directiva 2006/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă (JO L 204, p. 23, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 262).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna D., o mamă beneficiară care a avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat, pe de o parte, și S. T., angajatorul său, o fundație din cadrul National Health Service (Serviciul Național de Sănătate), pe de altă parte, cu privire la refuzul acesteia din urmă de a‑i acorda doamnei D. un concediu plătit în urma nașterii copilului respectiv.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            Directiva 92/85
            3. Primul, al optulea, al nouălea, al paisprezecelea și al șaptesprezecelea considerent ale Directivei 92/85 sunt redactate după cum urmează:
            „întrucât articolul [118a CE] prevede adoptarea de către Consiliu, prin intermediul directivelor, a cerințelor minime pentru a încuraja îmbunătățirea, în special, a mediului de muncă, în vederea garantării unui nivel mai bun de protecție a sănătății și securității lucrătorilor;
            [...]
            întrucât lucrătoarele gravide, care au născut de curând sau care alăptează trebuie considerate, în multe privințe, un grup expus unor riscuri specifice și întrucât trebuie luate măsuri cu privire la securitatea și sănătatea lor;
            întrucât protecția securității și sănătății lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează nu trebuie să defavorizeze femeile pe piața muncii și nici să acționeze în detrimentul directivelor privind egalitatea tratamentului aplicat femeilor și bărbaților;
            [...]
            întrucât vulnerabilitatea lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează face necesară acordarea dreptului la un concediu de maternitate de cel puțin 14 săptămâni consecutive, repartizate înainte și/sau după naștere și efectuarea unui concediu de maternitate obligatoriu de cel puțin două săptămâni, repartizat înainte și/sau după naștere;
            [...]
            întrucât, pe lângă acestea, prevederile referitoare la concediul de maternitate nu ar avea efect dacă nu ar fi însoțite de menținerea drepturilor legate de contractul de muncă sau de acordarea unei prestații adecvate.”
            4. Articolul 1 alineatul (1) din această directivă prevede:
            „Obiectul prezentei directive, care este a zecea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE, este de a aplica măsurile de promovare a îmbunătățirii securității și sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează.”
            5. Articolul 2 din directiva menționată conține următoarele definiții:
            „În sensul prezentei directive:
            (a) prin lucrătoare gravidă  se înțelege orice lucrătoare gravidă care își informează angajatorul despre starea sa, în conformitate cu legislațiile și/sau practicile naționale;
            (b) prin lucrătoare care a născut de curând  se înțelege orice lucrătoare care a născut de curând, în sensul legislației și/sau al practicilor naționale, și care își informează angajatorul asupra stării sale, în conformitate cu aceste legislații și/sau practici;
            (c) prin lucrătoare care alăptează  se înțelege orice lucrătoare care alăptează, în sensul legislației și practicii naționale, și care își informează angajatorul asupra stării sale, în conformitate cu aceste legislații și/sau practici.”
            6. Articolul 8 din aceeași directivă, intitulat „Concediul de maternitate”, prevede:
            „(1) Statele membre iau măsurile necesare pentru ca lucrătoarele, în sensul articolului 2, să beneficieze de un concediu de maternitate de cel puțin 14 săptămâni consecutive, repartizat înainte și/sau după naștere, în conformitate cu legislațiile și/sau practicile naționale.
            (2) Concediul de maternitate prevăzut la alineatul (1) trebuie să includă un concediu de maternitate obligatoriu de cel puțin două săptămâni, repartizat înainte și/sau după naștere, în conformitate cu legislațiile și/sau practicile naționale.”
            7. Articolul 10 din Directiva 92/85, intitulat „Interzicerea concedierii”, prevede:
            „Pentru a garanta lucrătoarelor, în sensul articolului 2, exercitarea drepturilor de protecție a sănătății și securității, recunoscute prin prezentul articol, se prevăd următoarele:
            1. statele membre iau măsurile necesare pentru a interzice concedierea lucrătoarelor, în sensul articolului 2, în perioada de la începutul sarcinii până la terminarea concediului de maternitate menționat la articolul 8 alineatul (1), cu excepția cazurilor speciale care nu au legătură cu starea lor, admise de legislațiile și/sau practicile naționale și, dacă este cazul, pentru care autoritatea competentă și‑a dat acordul;
            [...]”
            8. Potrivit articolului 11 din această directivă, intitulat „Drepturi legate de contractul de muncă”:
            „Pentru a garanta lucrătoarelor, în sensul articolului 2, exercitarea drepturilor privind protecția sănătății și securității, recunoscute în prezentul articol, se prevăd următoarele:
            [...]
            2. în cazul menționat la articolul 8, trebuie asigurate următoarele:
            [...]
            (b) menținerea unei remunerații și/sau dreptul lucrătoarelor, în sensul articolului 2, de a beneficia de o prestație adecvată;
            [...]”
            Directiva 2006/54
            9. Articolul 1 din Directiva 2006/54 prevede:
            „Prezenta directivă își propune să garanteze punerea în aplicare a principiului șanselor egale și al egalității de tratament între femei și bărbați în materie de încadrare în muncă și de muncă.
            În acest scop, aceasta conține dispoziții destinate punerii în aplicare a principiului egalității de tratament în ceea ce privește:
            [...]
            (b) condițiile de muncă, inclusiv remunerația;
            [...]”
            10. Articolul 2 din această directivă prevede:
            „(1) În sensul prezentei directive se înțelege prin:
            (a) «discriminare directă»: situația în care o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil din cauza sexului în comparație cu o altă persoană care este, a fost sau ar fi într‑o situație comparabilă;
            (b) «discriminare indirectă»: situația în care o dispoziție, un criteriu sau o practică aparent neutră ar dezavantaja în special persoanele de un anumit sex în raport cu persoane de celălalt sex, în afară de cazul în care această dispoziție, acest criteriu sau această practică este justificată în mod obiectiv de un scop legitim, iar mijloacele pentru a atinge acest scop sunt corespunzătoare și necesare;
            [...]
            (2) În sensul prezentei directive, discriminarea include:
            [...]
            (c) orice tratament mai puțin favorabil aplicat unei femei și determinat de sarcină sau de concediul de maternitate, în sensul Directivei 92/85/CEE.”
            11. Articolul 14 alineatul (1) litera (c) din directiva menționată are următorul cuprins:
            „Se interzice orice discriminare directă sau indirectă pe criteriul sexului în sectoarele public sau privat, inclusiv organismele publice, în ceea ce privește:
            [...]
            (c) condițiile de încadrare în muncă și de muncă, inclusiv condițiile de concediere, precum și remunerația, astfel cum este prevăzut la articolul [157 TFUE].”
            Reglementarea din Regatul Unit
            12. Legea din 2008 privind fertilizarea umană și embriologia (Human Fertilisation and Embryology Act 2008) prevede, la articolul 54, că, la cererea a două persoane, o instanță poate să adopte o ordonanță prin care să le confere autoritatea părintească cu privire la un copil („parental order”) pentru ca acesta din urmă să fie considerat din punct de vedere juridic drept copilul solicitanților dacă:
            – sarcina a fost dusă la termen de o femeie care nu se regăsește printre solicitanți, ca urmare a implantării unui embrion, a unor ovule sau de spermă sau a inseminării sale artificiale;
            – gameții provenind de la cel puțin unul dintre solicitanți au fost folosiți la crearea embrionului și
            – sunt îndeplinite o serie de alte condiții, printre care se numără condiția ca solicitanții să fie soț și soție sau să întrețină o relație similară.
            13. Articolul 47C din Legea din 1996 privind drepturile lucrătorilor (Employment Rights Act 1996) prevede că o salariată are dreptul să nu sufere un prejudiciu printr‑o acțiune sau printr‑o omisiune intenționată din partea angajatorului său, realizată pentru un motiv prevăzut. Un motiv prevăzut este un motiv definit prin reglementările adoptate de Secretary of State și care se referă printre altele la sarcină, la naștere sau maternitate, la concediul de maternitate obișnuit, obligatoriu sau suplimentar, precum și la concediul pentru adopție obișnuit sau suplimentar.
            14. În conformitate cu Regulamentul din 1999 privind concediul de maternitate și concediul pentru creșterea copilului etc. (The Maternity and Parental Leave etc. Regulations 1999), o salariată are dreptul la un concediu obișnuit de maternitate și la un concediu suplimentar de maternitate în cazul în care sunt îndeplinite anumite condiții, precum și la protejarea contractului său de muncă în perioada concediului de maternitate. Acest regulament conferă de asemenea salariatei dreptul de a fi reintegrată în funcție, precum și protecție împotriva concedierii abuzive.
            15. În temeiul articolului 19 din regulamentul menționat, o salariată are, în aplicarea articolului 47C din Legea din 1996 privind drepturile lucrătorilor, dreptul de a nu suferi un prejudiciu printr‑o acțiune sau printr‑o omisiune intenționată din partea angajatorului său, realizată printre altele pentru faptul că salariata a primit, a urmărit să primească sau a profitat de avantajele concediului de maternitate obișnuit sau suplimentar.
            16. Legea din 2010 privind egalitatea de tratament (Equality Act 2010) prevede printre altele că o femeie face obiectul unei discriminări atunci când este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât alte persoane pe motive de sex, de sarcină sau de concediu de maternitate.
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            17. Din decizia de trimitere reiese că doamna D. este angajată a S. T., în cadrul unui spital administrat de aceasta din urmă, de la 7 iulie 2001.
            18. Doamna D. a încheiat un contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat, în conformitate cu Legea din 2008 privind fertilizarea umană și embriologia, pentru a avea un copil. Sperma provenea de la partenerul doamnei D., însă ovulul nu era al acesteia. Doamna D. însăși nu a fost niciun moment însărcinată.
            19. S. T. a stabilit regimuri aplicabile concediului de maternitate și concediului pentru adopție, precum și indemnizațiilor corespunzătoare acestora, care sunt echivalentele concediilor plătite prevăzute de dispozițiile legale. Aceste regimuri nu prevăd nici concediu, nici indemnizație pentru mamele beneficiare în cazul maternității de substituție. S. T. a stabilit de asemenea un regim de concedii speciale care nu privește cazul reproducerii umane asistate prin intermediul unei mame surogat. La 15 octombrie 2009, directorul departamentului de resurse umane al S. T. a precizat, răspunzând la o cerere adresată de un sindicat cu privire la regimul juridic aplicabil mamelor beneficiare, că, „de la caz la caz, dacă va fi necesar, cererile vor fi soluționate prin acordarea de concediu de maternitate sau de adopție”.
            20. Doamna D. a adresat angajatorului său o cerere de concediu plătit, întemeiată pe regimul aplicabil în caz de adopție pe care acesta l‑a instituit. Prin scrisoarea din 14 martie 2011, S. T. i‑a indicat doamnei D. că contractul de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat pe care l‑a încheiat nu satisfăcea cerințele acestui regim, întrucât doamna D. nu era în măsură să prezinte un certificat de compatibilitate („matching certificate”) eliberat de o agenție pentru adopții, care să ateste compatibilitatea dintre viitorul părinte adoptiv și copilul adoptat.
            21. În aceeași zi, după primirea acestei scrisori, doamna D. a adresat S. T. o cerere oficială de concediu de maternitate de substituție, care, în opinia sa, echivala cu un concediu pentru adopție, cu singura diferență că nu putea prezenta un certificat de conformitate, din moment ce nu fusese implicată într‑o procedură de adopție. La 11 aprilie 2011, S. T. a răspuns că, în cazul în care doamna D. ar iniția procedura de adopție, ar avea dreptul la concediu plătit, însă, în caz contrar, nu exista „un temei juridic pentru plata timpului în care nu lucrează din motive care țin de reproducerea umană asistată prin intermediul unei mame surogat”.
            22. La 7 iunie 2011, doamna D. a sesizat Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, invocând motive întemeiate pe o discriminare pe criterii de sex și/sau pe motive de sarcină și maternitate în sensul Legii din 2010 privind egalitatea de tratament. Ea a mai arătat că au fost încălcate Legea din 1996 privind drepturile lucrătorilor și Regulamentul din 1999 privind concediul de maternitate și concediul pentru creșterea copilului etc. A pretins de asemenea că a suferit un prejudiciu pentru motiv de sarcină și de maternitate, precum și pentru faptul că a urmărit să obțină avantajele un concediu de maternitate obișnuit sau suplimentar. În plus, doamna D. a invocat o încălcare a articolelor 8 și 14 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950.
            23. La 10 iunie 2011, ca urmare a unei noi cereri a doamnei D., S. T. a arătat că dispunea de o „competență discreționară reziduală” în privința examinării cererii de concediu plătit și că, în temeiul acesteia, a decis să îi acorde doamnei D. condițiile regimului aplicabil concediului pentru adopție, care impune printre altele depunerea anumitor documente. Doamna D. a obținut, în consecință, un concediu plătit în aplicarea acestui regim, în condițiile definite într‑o scrisoare din 29 iunie 2011.
            24. La 8 iulie 2011, S. T. a susținut în fața Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, că doamna D. nu era îndrituită să beneficieze de indemnizația pentru maternitate pentru motivul că dreptul la o astfel de alocație aparține mamei biologice a copilului.
            25. Copilul s‑a născut la 26 august 2011. Doamna D. a dorit să fie prezentă la naștere, însă copilul s‑a născut în mod neașteptat. În ora care a urmat nașterii, doamna D. a început să îngrijească copilul și să îl alăpteze. Ea a continuat să îl alăpteze timp de trei luni.
            26. Doamna D. și partenerul său au sesizat instanța competentă pentru a obține o ordonanță de conferire a autorității părintești în temeiul articolului 54 din Legea din 2008 privind fertilizarea umană și embriologia. Printr‑o ordonanță din 19 decembrie 2011, instanța menționată le‑a conferit autoritatea părintească permanentă și totală cu privire la copil. Doamna D. și partenerul său sunt considerați, în consecință, din punct de vedere juridic, drept părinții acestui copil.
            27. Acestea sunt împrejurările în care Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „În fiecare dintre întrebările următoare:
            – expresia «o mamă beneficiară care [a avut] un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat» se referă la împrejurările în care mama beneficiară în cauză este un lucrător și nu a fost ea însăși, în perioada relevantă, gravidă sau nu a dat naștere copilului în cauză;
            – expresia «mamă surogat» se referă la o femeie care a fost gravidă și a dat naștere unui copil pentru o mamă beneficiară.
            1) Articolul 1 alineatul (1) și/sau articolul 2 litera (c) și/sau articolul 8 alineatul (1) și/sau articolul 11 alineatul (2) litera (b) din Directiva 92/85[...] prevăd dreptul la concediu de maternitate pentru o mamă care [a avut] un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat?
            2) Directiva 92/85[...] prevede dreptul la concediu de maternitate pentru o mamă beneficiară care [a avut] un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat, în condițiile în care mama beneficiară:
            a) poate alăpta după naștere și/sau
            b) alăptează în mod efectiv după naștere?
            3) Refuzul unui angajator de a acorda concediu de maternitate unei mame beneficiare care a avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat încalcă articolul 14 coroborat cu articolul 2 alineatul (1) litera (a) și/sau litera (b) și/sau cu articolul 2 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2006/54[...]?
            4) Refuzul de a acorda concediu de maternitate unei mame beneficiare care [a avut] un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat, pentru motivul raportului acestei lucrătoare cu mama surogat a copilului, încalcă articolul 14 coroborat cu articolul 2 alineatul (1) litera (a) și/sau litera (b) și/sau cu articolul 2 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2006/54[...]?
            5) Faptul de a supune o mamă beneficiară care [a avut] un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat unui tratament mai puțin favorabil, pentru motivul raportului mamei beneficiare cu mama surogat a copilului, încalcă articolul 14 coroborat cu articolul 2 alineatul (1) litera (a) și/sau litera (b) și/sau cu articolul 2 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2006/54[...]?
            6) Dacă răspunsul la a patra întrebare este afirmativ, statutul de mamă beneficiară este suficient pentru a‑i conferi acesteia dreptul la concediu de maternitate pe baza raportului său cu mama surogat a copilului?
            7) În cazul în care răspunsul la una dintre primele patru întrebări este afirmativ:
            a) Directiva 92/85[...] are efect direct în ceea ce privește aspectele relevante și
            b) Directiva 2006/54[...] are efect direct în ceea ce privește aspectele relevante?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima și la a doua întrebare
            28. Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă Directiva 92/85 trebuie interpretată în sensul că o mamă beneficiară care a avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat are dreptul la concediul de maternitate prevăzut la articolul 8 din această directivă, și aceasta în special în cazul în care mama beneficiară poate să alăpteze după naștere sau alăptează în mod efectiv după naștere acest copil.
            29. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că obiectivul Directivei 92/85, care a fost adoptată în temeiul articolului 118a CE, căruia îi corespunde articolul 153 TFUE, este promovarea îmbunătățirii securității și a sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează (Hotărârea din 11 octombrie 2007, Paquay, C‑460/06, Rep., p. I‑8511, punctul 27, și Hotărârea din 11 noiembrie 2010, Danosa, C‑232/09, Rep., p. I‑11405, punctul 58).
            30. În această privință, în al optulea considerent al acestei directive se afirmă că lucrătoarele gravide, care au născut de curând sau care alăptează trebuie considerate un grup expus unor riscuri specifice și trebuie luate măsuri cu privire la securitatea și sănătatea lor.
            31. În acest cadru, Directiva 92/85 prevede, la articolul 8 alineatul (1), că statele membre sunt obligate să ia măsurile necesare pentru ca lucrătoarele să beneficieze de un concediu de maternitate de cel puțin 14 săptămâni consecutive, repartizat înainte și/sau după „naștere”, în conformitate cu legislațiile și/sau practicile naționale.
            32. Potrivit jurisprudenței Curții, dreptul la concediu de maternitate recunoscut lucrătoarelor gravide trebuie considerat un mijloc de protecție de importanță deosebită din dreptul social. Legiuitorul Uniunii a considerat astfel că modificările esențiale ale condițiilor de existență ale persoanelor în cauză în perioada limitată de cel puțin 14 săptămâni care precedă și urmează nașterii constituie un motiv legitim pentru suspendarea exercitării activității lor profesionale, fără ca legitimitatea acestui motiv să poată fi pusă în vreun mod sub semnul întrebării de către autoritățile publice sau de către angajatori (Hotărârea din 20 septembrie 2007, Kiiski, C‑116/06, Rep., p. I‑7643, punctul 49, și Hotărârea din 19 septembrie 2013, Betriu Montull, C‑5/12, punctul 48).
            33. Astfel, după cum a recunoscut legiuitorul Uniunii în al paisprezecelea considerent al Directivei 92/85, lucrătoarele gravide, cele care au născut de curând sau cele care alăptează se află într‑o situație specifică de vulnerabilitate care necesită acordarea unui drept la un concediu de maternitate, însă care, în mod special în timpul acestui concediu, nu poate fi asimilată celei a unui bărbat și nici celei a unei femei care beneficiază de un concediu medical (a se vedea Hotărârea din 27 octombrie 1998, Boyle și alții, C‑411/96, Rep., p. I‑6401, punctul 40, precum și Hotărârea Betriu Montull, citată anterior, punctul 49).
            34. Acest concediu de maternitate de care beneficiază lucrătoarea urmărește să asigure, pe de o parte, protecția condiției biologice a femeii în timpul sarcinii, precum și ulterior acesteia și, pe de altă parte, protejarea raporturilor caracteristice dintre femeie și copilul său în perioada ulterioară sarcinii și nașterii, evitând dezechilibrarea acestor raporturi prin cumularea lor cu îndatoririle ce rezultă din exercitarea în paralel a unei activități profesionale (a se vedea în special Hotărârea din 12 iulie 1984, Hofmann, 184/83, Rec., p. 3047, punctul 25, Hotărârea Kiiski, citată anterior, punctul 46, și Hotărârea Betriu Montull, citată anterior, punctul 50).
            35. În consecință, rezultă deopotrivă din obiectivul Directivei 92/85, din modul de redactare a articolului 8 din aceasta, care se referă în mod expres la naștere, precum și din jurisprudența Curții citată la punctele 32-34 din prezenta hotărâre că concediul de maternitate prevăzut la articolul 8 din această directivă are ca scop protejarea sănătății mamei copilului în situația specifică de vulnerabilitate care decurge din sarcina sa.
            36. În această privință, trebuie să se adauge că, deși Curtea a decis că concediul de maternitate urmărește să asigure și protejarea raporturilor caracteristice dintre femeie și copilul său, astfel cum rezultă din chiar termenii hotărârilor citate la punctul 34 din prezenta hotărâre, acest obiectiv privește totuși numai perioada ulterioară „sarcinii și nașterii”.
            37. Din ceea ce precedă rezultă că acordarea unui concediu de maternitate în temeiul articolului 8 din Directiva 92/85 presupune ca lucrătoarea care beneficiază de acesta să fie gravidă și să dea naștere copilului.
            38. O astfel de constatare este confirmată prin răspunsul Curții oferit în Hotărârea din 26 februarie 2008, Mayr (C‑506/06, Rep., p. I‑1017), în ceea ce privește interzicerea concedierii lucrătoarelor gravide prevăzută la articolul 10 punctul 1 din Directiva 92/85. Astfel, la punctul 37 din această hotărâre, Curtea a arătat că, atât din modul de redactare a articolului 10 din Directiva 92/85, cât și din obiectivul principal urmărit de aceasta, care este amintit la punctul 29 din prezenta hotărâre, rezultă că, pentru a beneficia de protecția împotriva concedierii recunoscută prin acest articol, trebuie ca sarcina în discuție să fi debutat.
            39. În speță, din decizia de trimitere reiese că doamna D. nu a fost niciun moment ea însăși însărcinată.
            40. În aceste condiții, o lucrătoare, în calitatea sa de mamă beneficiară care a avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat, nu intră în domeniul de aplicare al articolului 8 din Directiva 92/85, nici chiar în cazul în care aceasta poate să alăpteze copilul respectiv după naștere sau îl alăptează în mod efectiv. În consecință, statele membre nu sunt obligate să acorde unei astfel de lucrătoare dreptul la un concediu de maternitate în temeiul acestui articol.
            41. Este necesar totuși să se adauge că Directiva 92/85, astfel cum reiese în special din primul său considerent, are ca obiectiv stabilirea unor cerințe minimale în materia protejării lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează.
            42. În consecință, această directivă nu exclude nicidecum posibilitatea statelor membre de a aplica sau de a adopta acte cu putere de lege sau acte administrative mai favorabile protecției securității și sănătății mamelor beneficiare care au avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat, permițându‑le acestora să beneficieze de un concediu de maternitate ca urmare a nașterii acestui copil.
            43. Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că Directiva 92/85 trebuie interpretată în sensul că statele membre nu sunt obligate să acorde un concediu de maternitate în temeiul articolului 8 din această directivă unei lucrătoare, în calitatea sa de mamă beneficiară care a avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat, nici chiar în cazul în care aceasta poate să alăpteze copilul respectiv după naștere sau îl alăptează în mod efectiv.
            Cu privire la a treia-a cincea întrebare
            44. Prin intermediul celei de a treia, al celei de a patra și al celei de a cincea întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 14 din Directiva 2006/54 coroborat cu articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (b) și alineatul (2) litera (c) din această directivă trebuie interpretat în sensul că refuzul unui angajator de a‑i acorda concediu de maternitate unei mame beneficiare care a avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat constituie o discriminare pe criterii de sex.
            45. Articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2006/54 prevede că se interzice orice discriminare directă sau indirectă pe criteriul sexului în sectoarele public sau privat, inclusiv organismele publice, în ceea ce privește, printre altele, condițiile de încadrare în muncă și de muncă, inclusiv condițiile de concediere, precum și remunerația.
            46. În ceea ce privește discriminările vizate la articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (b) din această directivă, refuzul de a acorda un concediu de maternitate în ipoteza vizată de instanța de trimitere constituie o discriminare directă pe criterii de sex în sensul literei (a) a acestei prevederi atunci când motivul esențial al acestui refuz li se aplică exclusiv lucrătorilor de un anumit sex (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 noiembrie 1990, Dekker, C‑177/88, Rec., p. I‑3941, punctul 10, Hotărârea din 5 mai 1994, Habermann‑Beltermann, C‑421/92, Rec., p. I‑1657, punctul 14, și Hotărârea Mayr, citată anterior, punctul 50).
            47. Or, în temeiul reglementării naționale aplicabile într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, un tată beneficiar care a avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat este tratat în același mod ca o mamă beneficiară aflată într‑o situație comparabilă, respectiv nu are nici el dreptul la un concediu plătit echivalent concediului de maternitate. În consecință, refuzul opus doamnei D. nu se întemeiază pe un motiv aplicabil exclusiv lucrătorilor de un anumit sex.
            48. Pe de altă parte, reiese dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că există discriminare indirectă pe criterii de sex atunci când aplicarea unei măsuri naționale, deși formulată în mod neutru, dezavantajează în fapt un număr mult mai mare de lucrători de un sex în raport cu lucrătorii de celălalt sex (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 octombrie 1997, Gerster, C‑1/95, Rec., p. I‑5253, punctul 30, Hotărârea din 20 octombrie 2011, Brachner, C‑123/10, Rep., p. I‑10003, punctul 56, precum și Hotărârea din 20 iunie 2013, Riežniece, C‑7/12, punctul 39).
            49. Or, în ceea ce privește discriminarea indirectă astfel vizată la articolul 2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2006/54, este necesar să se constate că niciun element al dosarului nu poate dovedi că refuzul de a acorda concediul în cauză ar dezavantaja în mod special lucrătorii de sex feminin în raport cu lucrătorii de sex masculin.
            50. În consecință, refuzul de a acorda un concediu de maternitate unui mame beneficiare precum doamna D. nu constituie o discriminare directă sau indirectă pe criterii de sex, în sensul articolului 2 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 2006/54.
            51. Pe de altă parte, potrivit articolului 2 alineatul (2) litera (c) din această directivă, orice tratament mai puțin favorabil aplicat unei femei și determinat de sarcină sau de concediul de maternitate în sensul Directivei 92/85 constituie discriminare în sensul Directivei 2006/54.
            52. Or, pe de o parte, o mamă beneficiară care a avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat nu poate, prin definiție, să facă obiectul unui tratament mai puțin favorabil legat de sarcina sa, dat fiind că ea nu a fost însărcinată.
            53. Pe de altă parte, din răspunsul oferit la primele două întrebări rezultă că Directiva 92/85 nu impune statelor membre să acorde un concediu de maternitate unei lucrătoare în calitatea sa de mamă beneficiară care a avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat. Prin urmare, această mamă beneficiară nu face obiectul unui tratament mai puțin favorabil legat de efectuarea unui concediu de maternitate, în sensul Directivei 92/85.
            54. În consecință, nu se poate considera că o astfel de mamă beneficiară face obiectul unei discriminări pe criterii de sex în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2006/54.
            55. Având în vedere observațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a treia, la a patra și la a cincea întrebare că articolul 14 din Directiva 2006/54 coroborat cu articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (b) și alineatul (2) litera (c) din această directivă trebuie interpretat în sensul că refuzul unui angajator de a‑i acorda concediu de maternitate unei mame beneficiare care a avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat nu constituie o discriminare pe criterii de sex.
            Cu privire la a șasea și la a șaptea întrebare
            56. Având în vedere răspunsurile oferite la prima-a cincea întrebare, nu este necesar să se răspundă la a șasea și la a șaptea întrebare.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            57. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
            1) Directiva 92/85/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind introducerea de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și a sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează [a zecea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE] trebuie interpretată în sensul că statele membre nu sunt obligate să acorde un concediu de maternitate în temeiul articolului 8 din această directivă unei lucrătoare, în calitatea sa de mamă beneficiară care a avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat, nici chiar în cazul în care aceasta poate să alăpteze copilul respectiv după naștere sau îl alăptează în mod efectiv.
            2) Articolul 14 din Directiva 2006/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă coroborat cu articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (b) și alineatul (2) litera (c) din această directivă trebuie interpretat în sensul că refuzul unui angajator de a‑i acorda concediu de maternitate unei mame beneficiare care a avut un copil datorită unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat nu constituie o discriminare pe criterii de sex.


Hotărârea Tribunalului (Camera a noua) din 5 martie 2014. # HP Health Clubs Iberia, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-416/12.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 10 septembrie 2008. # Republica Italiană împotriva Comisiei Comunităților Europene. # FEOGA - Secțiunea Garantare - Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară - Prime pentru animale și dezvoltarea rurală - Lacune în cadrul sistemului național de gestionare și control. # Cauza T-381/04.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 10 septembrie 2008 – Italia/Comisia
      (Cauza T‑381/04)
      „FEOGA – Secțiunea Garantare – Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară – Prime pentru animale și dezvoltarea rurală – Lacune în cadrul sistemului național de gestionare și control”
      1.                     Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Domeniu de aplicare – Decizie referitoare la închiderea conturilor în privința
            cheltuielilor finanțate de FEOGA (art. 253 CE) (a se vedea punctul 60)
      2.                     Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă – Expunere sumară a motivelor invocate [Regulamentul de procedură
            al Tribunalului, art. 44 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctele 67, 68, 73 și 74)
      3.                     Agricultură – Politica agricolă comună – Sistem integrat de gestionare și control privind anumite scheme de ajutoare – Regulamentul
            nr. 2988/95 (Regulamentul nr. 2988/95 al Consiliului, art. 1, 2 și 7) (a se vedea punctele 80-84)
      4.                     Agricultură – FEOGA – Închiderea conturilor – Refuzul de a acoperi cheltuielile care rezultă din neregularitățile de aplicare
            a reglementării comunitare – Contestarea de către statul membru vizat – Sarcina probei – Repartizare între Comisie și statul
            membru (a se vedea punctele 95, 96, 127, 136, 137 și 142)
      Obiectul

               Cerere de anulare în parte a Deciziei 2004/561/CE a Comisiei din 16 iulie 2004 privind excluderea de la finanțarea comunitară
                  a anumitor cheltuieli efectuate de statele membre în temeiul Fondului european de orientare și garantare agricolă (FEOGA),
                  secțiunea Garantare (JO L 250, p. 21), în măsura în care aceasta exclude anumite cheltuieli efectuate de Republica Italiană
                  în sectorul primelor pentru animale și în sectorul dezvoltării rurale

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 13 septembrie 2001. # Regatul Spaniei împotriva Comisiei Comunităților Europene. # FEOGA - Lichidarea conturilor. # Cauza C-374/99.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 30 mai 2002. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandai de Nord. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 96/48/CE. # Cauza C-441/00.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 4 decembrie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Cehe. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivele 86/378/CEE și 96/97/CE - Egalitate de tratament între bărbați și femei - Transpunere incompletă. # Cauza C-41/08.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 4 decembrie 2008 – Comisia/Republica Cehă
      (Cauza C‑41/08)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directivele 86/378/CEE și 96/97/CE – Egalitate de tratament între bărbați și femei – Transpunere incompletă”
      Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit prin avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 9)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Netranspunerea Directivei 86/378/CEE a Consiliului din 24 iulie 1986
                  privind punerea în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în cadrul regimurilor profesionale
                  de securitate socială (JO L 225, p. 40, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 53), precum și a Directivei 96/97/CE a Consiliului
                  din 20 decembrie 1996 de modificare a Directivei 86/378/CEE privind aplicarea principiului egalității de tratament între bărbați
                  și femei în cadrul regimurilor profesionale de securitate socială (JO L 46, p. 20, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 3)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea, în termenul prevăzut, a tuturor actelor cu putere de lege și actelor administrative necesare pentru a se
                     conforma Directivei 86/378/CEE a Consiliului din 24 iulie 1986 privind punerea în aplicare a principiului egalității de tratament
                     între bărbați și femei în cadrul regimurilor profesionale de securitate socială și Directivei 96/97/CE a Consiliului din 20
                     decembrie 1996 de modificare a Directivei 86/378, Republica Cehă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestor
                     directive și al articolului 54 din Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Cehe, a Republicii
                     Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii
                     Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană.

                  2)

                  	Obligă Republica Cehă la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 16 ianuarie 2001. # Comisia Comunităților Europene împotriva Tecnologie Vetroresina SpA (TVR). # Clauză compromisorie. # Cauza C-41/98.


HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera întâi) 28 septembrie 2011.#Carlo De Nicola împotriva Băncii Europene de Investiții (BEI).#Funcție publică – Personalul Băncii Europene de Investiții – Evaluare – Promovare – Acțiune în despăgubire – Admisibilitate.#Cauza F-13/10.


Hotărârea Curții din data de 18 februarie 1986. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 35/84.