title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 9 noiembrie 2010.#VB Pénzügyi Lízing Zrt. împotriva Ferenc Schneider.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Budapesti II. és III. kerületi bíróság - Ungaria.#Directiva 93/13/CEE - Clauze abuzive utilizate în contractele încheiate cu consumatorii - Criterii de apreciere - Examinare din oficiu de către instanța națională a caracterului abuziv al unei clauze de stabilire a instanței competente - Articolul 23 din Statutul Curții.#Cauza C-137/08.

text:
      Cauza C‑137/08
      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      împotriva
      Ferenc Schneider
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Budapesti II. és III. kerületi bíróság)
      „Directiva 93/13/CEE – Clauze abuzive utilizate în contractele încheiate cu consumatorii – Criterii de apreciere – Examinare din oficiu de către instanța națională a caracterului abuziv al unei clauze de stabilire a instanței competente
         – Articolul 23 din Statutul Curții”

      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare – Sesizarea Curții – Obligația unei instanțe naționale care inițiază o procedură de trimitere preliminară
            de a informa simultan în legătură cu acest aspect ministrul justiției – Irelevanță
      (art. 267 TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 23)
      2.        Apropierea legislațiilor – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Directiva 93/13 – Clauză abuzivă în sensul
            articolului 3 – Noțiune – Clauză de stabilire a instanței competente
      [Directiva 93/13 a Consiliului, art. 3 alin. (1)]
      3.        Apropierea legislațiilor – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Directiva 93/13 – Obligația instanței
            naționale de a examina din oficiu caracterul abuziv al unei clauze cuprinse într‑un contract supus aprecierii sale – Întindere
      (Directiva 93/13 a Consiliului, art. 3)
      1.        Articolul 23 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene nu se opune unei dispoziții de drept național
         care prevede că instanța care inițiază o procedură de trimitere preliminară informează simultan, din oficiu, în legătură cu
         acest aspect ministrul responsabil de portofoliul justiției în statul membru vizat.

      Nu rezultă că o astfel de obligație poate fi considerată o ingerință în mecanismul de dialog jurisdicțional prevăzut la articolul
         267 TFUE. Astfel, obligația ce revine instanțelor naționale ale statului membru vizat de a informa ministrul justiției în
         momentul transmiterii către Curte a deciziei de trimitere nu constituie o condiție pentru o astfel de trimitere. Așadar, ea
         nu poate avea o influență asupra dreptului instanțelor menționate de a formula o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare
         și nici nu poate aduce atingere prerogativelor conferite acestora în temeiul articolului 267 TFUE. Pe de altă parte, nu rezultă
         că o eventuală încălcare a acestei obligații de informare determină consecințe juridice care pot afecta procedura prevăzută
         la articolul 267 TFUE și, în același timp, nu a fost prezentat niciun indiciu din care s‑ar putea deduce că, din cauza obligației
         de informare menționate, instanțele naționale ale statului membru vizat ar putea fi descurajate să sesizeze Curtea cu o trimitere
         preliminară.

      (a se vedea punctele 31-35 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că sunt de competența Curții de Justiție a Uniunii Europene interpretarea
         noțiunii de clauză abuzivă, menționată la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13 privind clauzele abuzive în contractele
         încheiate cu consumatorii și în anexa la aceasta, precum și criteriile pe care instanța națională poate sau trebuie să le
         aplice la examinarea unei clauze contractuale în raport cu dispozițiile acestei directive, avându‑se în vedere că este de
         competența instanței menționate să se pronunțe, ținând cont de aceste criterii, asupra calificării concrete a unei clauze
         contractuale specifice în funcție de împrejurările proprii fiecărei spețe.

      Caracterul abuziv al unei clauze contractuale trebuie apreciat luându‑se în considerare natura bunurilor sau a serviciilor
         pentru care s‑a încheiat contractul și raportându‑se, în momentul încheierii contractului, la toate circumstanțele care însoțesc
         încheierea contractului, printre care faptul că o clauză dintr‑un contract încheiat între un consumator și un vânzător sau
         un furnizor este inserată fără să fi făcut obiectul unei negocieri individuale și conferă competență exclusivă instanței în
         raza căreia se află sediul social al vânzătorului sau al furnizorului.

      (a se vedea punctele 42-44 și dispozitiv 2)
      3.        Instanța națională trebuie să dispună din oficiu măsuri de cercetare judecătorească pentru a stabili dacă o clauză prin care
         se atribuie competență jurisdicțională teritorială exclusivă, ce figurează în contractul care face obiectul unui litigiu cu
         care este sesizată și care a fost încheiat între un vânzător sau un furnizor și un consumator, intră în domeniul de aplicare
         al Directivei 93/13 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii și, în caz afirmativ, trebuie să aprecieze
         din oficiu eventualul caracter abuziv al unei astfel de clauze.

      Astfel, pentru a garanta eficacitatea protecției consumatorilor urmărită de legiuitorul Uniunii într‑o situație care se caracterizează
         prin inegalitatea dintre consumator și vânzător sau furnizor, care nu poate fi compensată decât printr‑o intervenție pozitivă,
         exterioară părților la contract, instanța națională trebuie, în prima fază a examinării sale, în toate cazurile și indiferent
         de normele de drept intern, să determine dacă clauza în litigiu a făcut sau nu a făcut obiectul unei negocieri individuale
         între un vânzător sau un furnizor și un consumator.

      În ceea ce privește cea de a doua fază a examinării menționate, o clauză care a fost inserată fără a face obiectul unei negocieri
         individuale într‑un contract încheiat între un consumator și un vânzător sau un furnizor și care conferă o competență teritorială
         exclusivă unei instanțe situate în apropierea sediului vânzătorului sau al furnizorului atât pe plan geografic, cât și din
         punctul de vedere al posibilităților de transport trebuie considerată abuzivă în sensul articolului 3 din directivă în cazul
         în care, în contradicție cu cerința de bună‑credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile
         părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului.

      (a se vedea punctele 48, 51-53 și 56 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      9 noiembrie 2010(*)

      „Directiva 93/13/CEE – Clauze abuzive utilizate în contractele încheiate cu consumatorii – Criterii de apreciere – Examinare din oficiu de către instanța națională a caracterului abuziv al unei clauze de stabilire a instanței competente
         – Articolul 23 din Statutul Curții”

      În cauza C‑137/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Budapesti II.
         és III. kerületi bíróság (Ungaria), prin decizia din 27 martie 2008, primită de Curte la 7 aprilie 2008, în procedura

      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      împotriva
      Ferenc Schneider,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts și J.‑C. Bonichot, președinți
         de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), domnii M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L.
         Bay Larsen și doamna P. Lindh, judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul ungar, de doamnele J. Fazekas, R. Somssich și K. Borvölgyi, precum și de domnul M. Fehér, în calitate de agenți;
      –        pentru Irlanda, de domnul D. J. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnul A. M. Collins, SC;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. López‑Medel Báscones, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna C. M. Wissels, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnii S. Ossowski și L. Seeboruth, în calitate de agenți, precum și de domnul T. de la
         Mare, barrister;

      –        pentru Comisia Europeană, de domnii B. D. Simon și W. Wils, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 6 iulie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Directivei 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie
         1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273,
         denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între VB Pénzügyi Lízing Zrt. (denumită în continuare „VB Pénzügyi
         Lízing”), pe de o parte, și domnul Schneider, pe de altă parte, în legătură cu o cerere de somație de plată.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene are următorul cuprins:

      „În cazurile prevăzute la articolul 267 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, decizia instanței naționale care
         își suspendă procedura și sesizează Curtea de Justiție este notificată Curții de către instanța națională respectivă. Această
         decizie este apoi notificată de către grefierul Curții părților în cauză, statelor membre și Comisiei, precum și instituției,
         organului, oficiului sau agenției Uniunii care a adoptat actul a cărui valabilitate sau interpretare este contestată.

      În termen de două luni de la data ultimei notificări, părțile, statele membre, Comisia și, dacă este cazul, instituția, organul,
         oficiul sau agenția Uniunii care a adoptat actul a cărui valabilitate sau interpretare este contestată au dreptul de a depune
         la Curte memorii sau observații scrise.

      […]”
      4        Directiva are ca obiect, potrivit articolului 1 alineatul (1), „apropiere[a] actelor cu putere de lege și actelor administrative
         ale statelor membre privind clauzele abuzive în contractele încheiate între un vânzător sau furnizor și un consumator”.

      5        Articolul 3 alineatele (1) și (2) din directivă prevede:

      „(1)      O clauză contractuală care nu s‑a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința
         de bună‑credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract,
         în detrimentul consumatorului.

      (2)      Se consideră întotdeauna că o clauză nu s‑a negociat individual atunci când a fost redactată în prealabil, iar, din acest
         motiv, consumatorul nu a avut posibilitatea de a influența conținutul clauzei, în special în cazul unui contract de adeziune.

      […]”
      6        Articolul 3 alineatul (3) din directivă face trimitere la anexă, care cuprinde o „listă orientativă și neexhaustivă a clauzelor
         care pot fi considerate abuzive”. Punctul 1 din această anexă menționează „[c]lauzele care au ca obiect sau ca efect:

      [...]
      (q)      excluderea sau obstrucționarea dreptului consumatorului de a introduce acțiuni în justiție sau de a exercita orice altă cale
         de atac [...]”.

      7        Potrivit articolului 6 alineatul (1) din directivă:

      „Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau
         un furnizor, în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze
         părțile prin aceste clauze, în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”

      8        Articolul 7 alineatele (1) și (2) din directivă prevede:

      „(1)      Statele membre se asigură că, în interesul consumatorilor și al concurenților, există mijloace adecvate și eficace pentru
         a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori.

      (2)      Mijloacele menționate la alineatul (1) cuprind dispozițiile în conformitate cu care persoanele sau organizațiile care au,
         în temeiul legislației interne, un interes legitim în protecția consumatorilor pot introduce o acțiune în justiție sau în
         fața organismelor administrative competente, în conformitate cu legislația internă în cauză, pentru a obține o decizie care
         să stabilească dacă clauzele contractuale elaborate pentru a fi utilizate în general sunt abuzive, astfel încât să poată aplica
         mijloace adecvate și eficiente pentru a preveni utilizarea acestor clauze în continuare.”

       Dreptul național
      9        La data situației de fapt din acțiunea principală, erau aplicabile Codul civil, în versiunea sa rezultând din Legea nr. III
         din 2006, și Decretul guvernamental nr. 18/1999 privind clauzele care trebuie considerate abuzive în contractele încheiate
         cu un consumator.

      10      Potrivit articolului 209/A alineatul (2) din Codul civil, într‑un contract încheiat cu un consumator, este nulă o clauză abuzivă
         stabilită fie sub forma unei clauze contractuale generale, fie în prealabil și în mod unilateral de către cocontractantul
         consumatorului fără ca această clauză să fi fost negociată individual.

      11      Decretul guvernamental nr. 18/1999 clasifică clauzele contractuale în două categorii. Din prima categorie fac parte clauzele
         contractuale a căror stipulare în contractele încheiate cu consumatorii este interzisă și care sunt, în consecință, nule de
         drept. A doua categorie cuprinde clauzele considerate abuzive până la proba contrară, autorul unei astfel de clauze putând
         răsturna această prezumție.

      12      Articolul 155/A alineatul 2 din Legea privind procedura civilă prevede:

      „Tribunalul decide prin ordonanță să sesizeze Curtea de Justiție a Comunităților Europene cu o întrebare preliminară și în
         același timp suspendă judecarea cauzei. Tribunalul formulează în ordonanță întrebarea adresată Curții de Justiție pentru obținerea
         unei decizii cu titlu preliminar și comunică situația de fapt și legislația ungară relevante în măsura necesară pentru a permite
         Curții să răspundă la întrebarea adresată. Tribunalul notifică ordonanța Curții de Justiție și o trimite simultan, pentru
         informare, ministrului responsabil de portofoliul justiției.”

      13      Potrivit articolului 164 alineatul 1 din legea menționată, sarcina probei elementelor de fapt necesare pentru soluționarea
         litigiului incumbă, ca regulă generală, părții care are interesul ca instanța să le rețină ca fiind dovedite. Alineatul 2
         al aceluiași articol prevede că instanța poate dispune din oficiu măsuri de cercetare judecătorească dacă legea permite acest
         lucru.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      14      La 14 aprilie 2006, părțile din acțiunea principală au încheiat un contract de împrumut pentru finanțarea cumpărării unei
         mașini.

      15      În momentul în care domnul Schneider nu și‑a mai respectat obligațiile contractuale, VB Pénzügyi Lízing a reziliat acest contract
         de împrumut și a sesizat instanța de trimitere în scopul de a obține rambursarea unei creanțe în valoare de 317 404 HUF, precum
         și plata dobânzilor aferente sumei neplătite și a cheltuielilor.

      16      VB Pénzügyi Lízing nu a introdus cererea de somație de plată în fața instanței competente în raza căreia are reședința domnul
         Schneider, ci s‑a prevalat de clauza de stabilire a instanței competente cuprinsă în contractul de împrumut, care conferă
         instanței de trimitere competența de a se pronunța în legătură cu un eventual litigiu între părți.

      17      Somația solicitată a fost pronunțată în cadrul unei proceduri numite „grațioasă”, care nu impune ca instanța în cauză să organizeze
         o ședință sau să audieze partea adversă. La adoptarea acestei somații, instanța de trimitere nu a analizat competența sa teritorială
         și nici clauza de stabilire a instanței competente cuprinsă în contractul de împrumut.

      18      Domnul Schneider a formulat o opoziție împotriva acestei somații de plată în fața instanței de trimitere, fără a preciza totuși
         motivele acestei opoziții. Această opoziție a avut drept consecință juridică faptul că procedura a devenit contencioasă, aceasta
         desfășurându‑se astfel în conformitate cu dispozițiile de drept comun ale procedurii civile.

      19      Instanța menționată a constatat că domnul Schneider nu avea reședința în raza sa teritorială, deși normele de procedură civilă
         prevăd că instanța competentă din punct de vedere teritorial pentru a se pronunța asupra unui litigiu precum cel cu care a
         fost sesizată este instanța în raza căreia se află reședința pârâtului.

      20      În aceste condiții, Budapesti II. és III. kerületi bíróság a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Protecția garantată consumatorilor prin [d]irectiv[ă] [...] impune ca instanța națională să se pronunțe din oficiu, chiar
         în lipsa unei cereri în acest sens – și indiferent de caracterul contencios sau grațios al procedurii –, cu privire la caracterul
         abuziv al unei clauze contractuale invocate în fața sa, în cadrul examinării propriei competențe teritoriale?

      2)      În măsura în care se impune un răspuns afirmativ la prima întrebare, care sunt criteriile pe care instanța națională le poate
         lua în considerare în cadrul acestei examinări, în special atunci când o clauză contractuală nu prevede competența teritorială
         a instanțelor în raza cărora se află sediul vânzătorului sau al furnizorului, ci a instanțelor corespunzătoare altor circumscripții,
         cu toate că se află în apropierea acestui sediu?

      3)      Articolul 23 primul paragraf din [Statutul Curții] exclude posibilitatea ca instanța națională care declanșează o procedură
         a întrebărilor preliminare să informeze simultan despre aceasta, din oficiu, ministrul din statul său membru responsabil de
         portofoliul justiției?”

       Procedura în fața Curții
      21      Prin decizia președintelui Curții din 13 februarie 2009, soluționarea cauzei a fost suspendată până la pronunțarea Hotărârii
         din 4 iunie 2009, Pannon GSM (C‑243/08, Rep., p. I‑4713).

      22      Ca urmare a pronunțării acestei hotărâri, instanța de trimitere a comunicat Curții la 2 iulie 2009 că nu mai considera necesar
         ca aceasta să răspundă la prima și la a doua dintre întrebările adresate în decizia din 27 martie 2008. În schimb, această
         instanță a arătat că urmărea să obțină un răspuns la a treia întrebare.

      23      În plus, instanța menționată ridică problema rolului Curții în garantarea aplicării uniforme în toate statele membre a nivelului
         de protecție a drepturilor consumatorilor prevăzut de directivă. În această privință, instanța declară că deduce de la punctele
         34 și 35 din Hotărârea Pannon GSM, citată anterior, că specificitatea procedurii jurisdicționale care se desfășoară în cadrul
         dreptului național între vânzător sau furnizor și consumator nu poate constitui un element de natură să afecteze protecția
         juridică de care trebuie să beneficieze consumatorul în temeiul dispozițiilor directivei. Ar rezulta în special de la punctele
         34 și 35 menționate că instanța națională are obligația de a examina din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale
         de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens.

      24      Or, în opinia instanței de trimitere, indicațiile formulate de Curte la punctele relevante din Hotărârea Pannon GSM, citată
         anterior, nu ar permite soluționarea problemei dacă instanța națională nu poate examina din oficiu caracterul abuziv al unei
         clauze contractuale decât în momentul în care dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens sau dacă, dimpotrivă,
         examinarea din oficiu a acestui caracter abuziv implică de asemenea că, în acest cadru, instanța națională are obligația de
         a stabili din oficiu elementele de drept și de fapt necesare pentru examinarea menționată.

      25      Având în vedere aceste considerații, Budapesti II. és III. kerületi bíróság a decis să adreseze Curții, cu titlu suplimentar,
         următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Competența Curții prevăzută la articolul [267 TFUE] include și atribuția de a interpreta noțiunea «clauză abuzivă» menționată
         la articolul 3 alineatul (1) din [d]irectiv[ă] [...], precum și clauzele enumerate în anexa la această directivă?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare care are ca obiect o
         astfel de interpretare poate – în interesul aplicării uniforme în toate statele membre a nivelului de protecție a drepturilor
         consumatorilor garantat de [d]irectiv[ă] [...] – să urmărească să se stabilească aspectele de care poate sau trebuie să țină
         seama instanța națională în cazul aplicării criteriilor generale prevăzute de directivă în privința unei clauze individuale
         specifice?

      3)      În cazul în care instanța națională, chiar și atunci când părțile nu au formulat o solicitare în acest sens, constată ea însăși
         eventualul caracter abuziv al unei clauze contractuale, aceasta poate să efectueze o cercetare judecătorească din oficiu în
         vederea stabilirii elementelor de fapt și de drept necesare, în cazul în care, conform dreptului procedural național, probele
         pot fi administrate numai la cererea părților?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la a treia întrebare adresată inițial
      26      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere ridică problema dacă articolul 23 primul paragraf din Statutul Curții
         se opune unei dispoziții de drept național care prevede că instanța care inițiază o procedură de trimitere preliminară informează
         simultan, din oficiu, în legătură cu acest aspect ministrul responsabil de portofoliul justiției.

      27      În această privință, trebuie să se arate că articolul 23 primul paragraf din Statutul Curții, care prevede că decizia instanței
         naționale care își suspendă procedura și sesizează Curtea este notificată acesteia de către instanța națională respectivă
         și că această decizie este apoi notificată de către grefierul Curții, printre altele și după caz, părților în cauză, statelor
         membre și Comisiei, precum și altor instituții, organe, oficii sau agenții ale Uniunii, nu cuprinde nicio indicație referitoare
         la alte măsuri de informare care pot fi adoptate de instanța națională în contextul deciziei sale de a sesiza Curtea cu o
         trimitere preliminară.

      28      Pentru a răspunde la întrebarea adresată, trebuie subliniat că sistemul stabilit prin articolul 267 TFUE în vederea asigurării
         unității de interpretare a dreptului Uniunii în statele membre instituie o cooperare directă între Curte și instanțele naționale
         printr‑o procedură independentă de orice inițiativă a părților (a se vedea Hotărârea din 10 iulie 1997, Palmisani, C‑261/95,
         Rec., p. I‑4025, punctul 31, Hotărârea din 12 februarie 2008, Kempter, C‑2/06, Rep., p. I‑411, punctul 41, și Hotărârea din
         16 decembrie 2008, Cartesio, C‑210/06, Rep., p. I‑9641, punctul 90).

      29      Astfel, trimiterea preliminară se întemeiază pe un dialog între instanțe, a cărui declanșare depinde în întregime de aprecierea
         pe care o face instanța națională asupra pertinenței și necesității trimiterii menționate (a se vedea Hotărârile citate anterior
         Kempter, punctul 42, și Cartesio, punctul 91).

      30      Ținând cont de aceste principii care stau la baza mecanismului trimiterii preliminare și având în vedere întrebarea adresată,
         este important să se determine dacă obligația de informare despre care este vorba poate avea o influență asupra posibilităților
         pe care le au instanțele naționale în temeiul articolului 267 TFUE.

      31      În această privință, nu rezultă că o obligație precum cea în cauză în acțiunea principală poate fi considerată o ingerință
         în mecanismul de dialog jurisdicțional prevăzut la articolul 267 TFUE.

      32      Astfel, obligația ce revine instanțelor naționale ale statului membru vizat de a informa ministrul justiției în momentul transmiterii
         către Curte a deciziei de trimitere nu constituie o condiție pentru o astfel de trimitere. Așadar, ea nu poate avea o influență
         asupra dreptului instanțelor menționate de a formula o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare și nici nu poate aduce
         atingere prerogativelor conferite acestora în temeiul articolului 267 TFUE.

      33      Pe de altă parte, nu rezultă că o eventuală încălcare a acestei obligații de informare determină consecințe juridice care
         pot afecta procedura prevăzută la articolul 267 TFUE.

      34      În plus, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 74 din concluzii, nu a fost prezentat niciun indiciu din care s‑ar
         putea deduce că, din cauza obligației de informare menționate, instanțele naționale ale statului membru vizat ar putea fi
         descurajate să sesizeze Curtea cu o trimitere preliminară.

      35      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a treia întrebare adresată inițial că articolul 23 primul paragraf din Statutul Curții
         nu se opune unei dispoziții de drept național care prevede că instanța care inițiază o procedură de trimitere preliminară
         informează simultan, din oficiu, în legătură cu acest aspect ministrul responsabil de portofoliul justiției în statul membru
         vizat.

       Cu privire la prima și la a doua întrebare adresate cu titlu suplimentar
      36      Prin intermediul acestor întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă
         articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că sunt de competența Curții interpretarea noțiunii „clauză abuzivă” menționate
         la articolul 3 alineatul (1) din directivă și în anexa la aceasta, precum și criteriile pe care instanța națională poate sau
         trebuie să le aplice la examinarea unei clauze contractuale în raport cu dispozițiile directivei.

      37      Pentru a se răspunde la întrebările menționate, trebuie amintit că procedura prevăzută la articolul 267 TFUE este un instrument
         de cooperare între Curte și instanțele naționale, cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora elementele de interpretare
         a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiilor asupra cărora urmează să se pronunțe (a se vedea
         printre altele Hotărârea din 8 noiembrie 1990, Gmurzynska‑Bscher, C‑231/89, Rec., p. I‑4003, punctul 18, și Hotărârea din
         12 martie 1998, Djabali, C‑314/96, Rec., p. I‑1149, punctul 17).

      38      În ceea ce privește dispozițiile de drept al Uniunii care pot face obiectul unei hotărâri a Curții în temeiul articolului
         267 TFUE, trebuie amintit că aceasta este competentă să se pronunțe asupra interpretării tratatelor și a actelor adoptate
         de instituțiile, organele, oficiile sau agențiile Uniunii fără nicio excepție (a se vedea Hotărârea din 13 decembrie 1989,
         Grimaldi, C‑322/88, Rec., p. 4407, punctul 8, și Hotărârea din 11 mai 2006, Friesland Coberco Dairy Foods, C‑11/05, Rec.,
         p. I‑4285, punctele 35 și 36).

      39      Prin urmare, în ceea ce privește o reglementare din sfera dreptului Uniunii, o instanță națională poate solicita Curții să
         interpreteze noțiunile ce figurează într‑un instrument de drept derivat, precum noțiunea „clauză abuzivă” prevăzută de directivă
         și de anexa la aceasta.

      40      În această privință, Curtea a statuat că articolul 3 alineatul (1) și articolul 4 alineatul (1) din directivă definesc, în
         ansamblul lor, criteriile generale care permit aprecierea caracterului abuziv al clauzelor contractuale supuse dispozițiilor
         directivei (a se vedea Hotărârea din 3 iunie 2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, nepublicată încă
         în Repertoriu, punctul 33 și jurisprudența citată).

      41      Pe de altă parte, o întrebare asemănătoare a fost adresată în cadrul trimiterii preliminare care a condus la pronunțarea Hotărârii
         Pannon GSM, citată anterior, în sensul că, în cauza aflată la originea acestei hotărâri, instanța de trimitere solicita Curții
         să îi furnizeze indicații în legătură cu elementele pe care instanța națională trebuie să le aibă în vedere pentru aprecierea
         caracterului eventual abuziv al unei clauze contractuale.

      42      În această privință, Curtea, la punctele 37-39 din hotărârea menționată, a arătat că articolul 3 din directivă nu definește
         decât în mod abstract elementele care conferă caracter abuziv unei clauze contractuale care nu a făcut obiectul unei negocieri
         individuale, că anexa la care face trimitere articolul 3 alineatul (3) din directivă nu conține decât o listă orientativă
         și neexhaustivă a clauzelor care pot fi considerate abuzive și că, potrivit articolului 4 din directivă, caracterul abuziv
         al unei clauze contractuale trebuie apreciat luându‑se în considerare natura bunurilor sau a serviciilor pentru care s‑a încheiat
         contractul și raportându‑se, în momentul încheierii contractului, la toate circumstanțele care însoțesc încheierea acestuia.

      43      În aceste condiții, Curtea, în răspunsul pe care l‑a formulat la întrebarea menționată, a precizat că revine instanței naționale
         obligația de a determina dacă o clauză contractuală întrunește criteriile necesare pentru a fi calificată drept „abuzivă”
         în sensul articolului 3 alineatul (1) din directivă și că, în acest fel, instanța națională trebuie să aibă în vedere faptul
         că o clauză dintr‑un contract încheiat între un consumator și un vânzător sau un furnizor, care este inserată fără să fi făcut
         obiectul unei negocieri individuale și care conferă competență exclusivă instanței în raza căreia se află sediul social al
         vânzătorului sau al furnizorului, poate fi considerată drept abuzivă (a se vedea Hotărârea Pannon GSM, citată anterior, punctul
         44).

      44      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare adresate cu titlu suplimentar că articolul 267 TFUE trebuie
         interpretat în sensul că sunt de competența Curții interpretarea noțiunii „clauză abuzivă”, menționată la articolul 3 alineatul
         (1) din directivă și în anexa la aceasta, precum și criteriile pe care instanța națională poate sau trebuie să le aplice la
         examinarea unei clauze contractuale în raport cu dispozițiile directivei, avându‑se în vedere că este de competența instanței
         menționate să se pronunțe, ținând cont de aceste criterii, asupra calificării concrete a unei clauze contractuale specifice
         în funcție de împrejurările proprii fiecărei spețe.

       Cu privire la a treia întrebare adresată cu titlu suplimentar
      45      Prin intermediul acestei întrebări, care este redactată în termeni foarte generali, instanța de trimitere urmărește să determine
         responsabilitățile care îi revin, în temeiul dispozițiilor directivei, începând din momentul în care se ridică problema de
         a stabili eventualul caracter abuziv al unei clauze contractuale prin care i se atribuie competență jurisdicțională teritorială
         exclusivă. Instanța națională întreabă în special dacă, într‑o astfel de situație, are obligația de a efectua o cercetare
         judecătorească din oficiu în vederea stabilirii elementelor de fapt și de drept necesare pentru aprecierea existenței unei
         astfel de clauze, în cazul în care dreptul național nu prevede o astfel de cercetare decât la solicitarea uneia dintre părți.

      46      Pentru a răspunde la întrebarea adresată, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, sistemul de protecție
         pus în aplicare prin directivă se bazează pe ideea că un consumator se găsește într‑o situație de inferioritate față de un
         vânzător sau un furnizor în ceea ce privește atât puterea de negociere, cât și nivelul de informare, situație care îl conduce
         la adeziunea la condițiile redactate în prealabil de către vânzător sau furnizor, fără a putea exercita o influență asupra
         conținutului acestora (a se vedea Hotărârea din 27 iunie 2000, Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, C‑240/98-C‑244/98,
         Rec., p. I‑4941, punctul 25, Hotărârea din 26 octombrie 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, Rec., p. I‑10421, punctul 25, precum
         și Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, Rep., p. I‑9579, punctul 29).

      47      Curtea a statuat de asemenea că, având în vedere o astfel de situație de inferioritate, articolul 6 alineatul (1) din directiva
         menționată prevede că o clauză abuzivă nu creează obligații pentru consumator. Astfel cum reiese din jurisprudență, este vorba
         despre o dispoziție imperativă care urmărește să substituie echilibrul formal pe care îl instituie contractul între drepturile
         și obligațiile cocontractanților printr‑un echilibru real, de natură să restabilească egalitatea dintre aceste părți (a se
         vedea Hotărârile citate anterior Mostaza Claro, punctul 36, și Asturcom Telecomunicaciones, punctul 30).

      48      Pentru a asigura protecția urmărită de directivă, Curtea a subliniat că situația de inegalitate care există între consumator
         și vânzător sau furnizor nu poate fi compensată decât printr‑o intervenție pozitivă, exterioară părților la contract (a se
         vedea Hotărârile citate anterior Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, punctul 27, Mostaza Claro, punctul 26, precum
         și Asturcom Telecomunicaciones, punctul 31 ).

      49      Astfel, în cadrul atribuțiilor care îi revin în temeiul dispozițiilor directivei, instanța națională trebuie să verifice dacă
         o clauză din contractul care face obiectul litigiului cu care este sesizată intră în domeniul de aplicare al acestei directive.
         În caz afirmativ, instanța menționată este obligată să aprecieze, dacă este cazul din oficiu, această clauză în raport cu
         cerințele privind protecția consumatorului prevăzute de directiva menționată.

      50      În ceea ce privește prima fază a examinării ce trebuie efectuată de instanța națională, rezultă din dispozițiile coroborate
         ale articolelor 1 și 3 din directivă că aceasta se aplică oricărei clauze prin care se stabilește competența jurisdicțională
         teritorială exclusivă, ce figurează într‑un contract încheiat între un vânzător sau un furnizor și un consumator și nu a făcut
         obiectul unei negocieri individuale.

      51      Pentru a garanta eficacitatea protecției consumatorilor urmărită de legiuitorul Uniunii, instanța națională trebuie, prin
         urmare, în toate cazurile și indiferent de normele de drept intern, să determine dacă clauza în litigiu a făcut sau nu a făcut
         obiectul unei negocieri individuale între un vânzător sau un furnizor și un consumator.

      52      În ceea ce privește a doua fază a examinării menționate, trebuie să se constate că clauza contractuală care face obiectul
         litigiului principal prevede, astfel cum a arătat instanța de trimitere, competența teritorială exclusivă a unei instanțe
         care nu este instanța în raza căreia are reședința pârâtul și nici cea în raza căreia se află sediul reclamantei, ci cea care
         se află în apropierea sediului acesteia din urmă atât pe plan geografic, cât și din punctul de vedere al posibilităților de
         transport.

      53      În ceea ce privește o clauză care a fost inserată fără a face obiectul unei negocieri individuale într‑un contract încheiat
         între un consumator și un vânzător sau un furnizor și care conferă o competență exclusivă instanței în raza căreia era situat
         sediul vânzătorului sau al furnizorului, Curtea a statuat, la punctul 24 din Hotărârea Océano Grupo Editorial și Salvat Editores,
         citată anterior, că o astfel de clauză trebuie considerată abuzivă în sensul articolului 3 din directivă în cazul în care,
         în contradicție cu cerința de bună‑credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților
         care decurg din contract, în detrimentul consumatorului.

      54      Trebuie să se arate că clauza la care se referă întrebarea instanței naționale în acțiunea principală, la fel ca și o clauză
         care are ca obiect conferirea competenței, pentru toate litigiile care decurg din contract, instanței în raza căreia se află
         sediul vânzătorului sau al furnizorului, creează în sarcina consumatorului obligația de a se supune competenței exclusive
         a unei instanțe care poate fi departe de domiciliul său, ceea ce poate face mai dificilă prezentarea sa în fața acesteia.
         În cazul unor litigii având ca obiect sume limitate, cheltuielile implicate în sarcina consumatorului pentru a compărea în
         fața instanței s‑ar putea dovedi disuasive și l‑ar putea determina pe acesta să renunțe la orice acțiune în justiție sau la
         orice apărare. O astfel de clauză intră, așadar, în categoria celor având ca obiect sau ca efect excluderea sau obstrucționarea
         dreptului consumatorului de a introduce acțiuni în justiție, categorie prevăzută la punctul 1 litera (q) din anexa la directivă
         (a se vedea Hotărârea Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, citată anterior, punctul 22).

      55      În plus, o astfel de clauză de stabilire a competenței jurisdicționale exclusive permite vânzătorului sau furnizorului gruparea
         tuturor litigiilor aferente activității sale profesionale în fața unei singure instanțe, care nu este cea în raza căreia are
         reședința consumatorul, ceea ce facilitează în același timp organizarea prezentării vânzătorului sau a furnizorului menționat
         în instanță și o face mai puțin oneroasă (a se vedea în acest sens Hotărârea Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, citată
         anterior, punctul 23).

      56      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a treia întrebare adresată cu titlu suplimentar că instanța națională trebuie să dispună
         din oficiu măsuri de cercetare judecătorească pentru a stabili dacă o clauză prin care se atribuie competență jurisdicțională
         teritorială exclusivă, ce figurează în contractul care face obiectul unui litigiu cu care este sesizată și care a fost încheiat
         între un vânzător sau un furnizor și un consumator, intră în domeniul de aplicare al directivei și, în caz afirmativ, trebuie
         să aprecieze din oficiu eventualul caracter abuziv al unei astfel de clauze.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      57      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      1)      Articolul 23 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene nu se opune unei dispoziții de drept național
            care prevede că instanța care inițiază o procedură de trimitere preliminară informează simultan, din oficiu, în legătură cu
            acest aspect ministrul responsabil de portofoliul justiției în statul membru vizat.
      2)      Articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că sunt de competența Curții de Justiție a Uniunii Europene interpretarea
            noțiunii „clauză abuzivă”, menționată la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993
            privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii și în anexa la aceasta, precum și criteriile pe care instanța
            națională poate sau trebuie să le aplice la examinarea unei clauze contractuale în raport cu dispozițiile acestei directive,
            avându‑se în vedere că este de competența instanței menționate să se pronunțe, ținând cont de aceste criterii, asupra calificării
            concrete a unei clauze contractuale specifice în funcție de împrejurările proprii fiecărei spețe.
      3)      Instanța națională trebuie să dispună din oficiu măsuri de cercetare judecătorească pentru a stabili dacă o clauză prin care
            se atribuie competență jurisdicțională teritorială exclusivă, ce figurează în contractul care face obiectul unui litigiu cu
            care este sesizată și care a fost încheiat între un vânzător sau un furnizor și un consumator, intră în domeniul de aplicare
            al Directivei 93/13 și, în caz afirmativ, trebuie să aprecieze din oficiu eventualul caracter abuziv al unei astfel de clauze.

      Semnături
      * Limba de procedură: maghiara.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea extinsă) din data de 10 aprilie 2003.#Scott SA împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Acțiune în anulare - Ajutor de stat - Regulamentul (CE) nr. 659/1999 - Articol 15.#Cauza T-366/00.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 26 octombrie 2006.#Elisa María Mostaza Claro împotriva Centro Móvil Milenium SL.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Audiencia Provincial de Madrid - Spania.#Directivă 93/13/CEE.#Cauza C-168/05.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 7 septembrie 2006.#Cristiano Marrosu și Gianluca Sardino împotriva Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Genova - Italia.#Directivă 1999/70/CE.#Cauza C-53/04.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 4 octombrie 2007. # Naipes Heraclio Fournier SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Recurs - Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Marcă comunitară - Mărci figurative conținând reprezentarea unei «spade», a unui «cavaler de bâte» și a unui «rege de spade» dintr-un joc de cărți - Declararea nulității mărcii. # Cauza C-311/05 P.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a doua) din 4 octombrie 2007 – Naipes Heraclio Fournier SA/Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței
            Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      (Cauza C‑311/05 P)
      „Recurs – Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Marcă comunitară – Mărci figurative conținând reprezentarea unei «spade», a unui «cavaler de bâte» și a unui «rege de spade» dintr‑un joc de
         cărți – Declararea nulității mărcii”

      Marcă comunitară – Procedură de recurs – Acțiune la instanța comunitară – Competența Tribunalului (Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 63) (a se vedea punctele 39, 42 și 43)
      Obiectul

               Recurs formulat împotriva hotărârii Tribunalului de Primă Instanță (Camera a treia) din 11 mai 2005, Naipes Heraclio Fournier/OAPI
                  (intervenientă: France Cartes SAS) (cauzele conexate T‑160/02-T‑162/02), prin care Tribunalul a respins acțiunea formulată
                  împotriva a trei decizii ale Camerei a doua de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (OAPI) din 28
                  februarie 2002 de admitere a unor cereri de declarare a nulității introduse de Société France Cartes SAS împotriva a trei
                  mărci figurative al căror titular este recurenta

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge recursul.

                  2)

                  	Obligă Naipes Heraclio Fournier SA la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 9 noiembrie 1983. # NV Nederlandsche Banden Industrie Michelin împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Abuz de poziție dominantă. # Cauza 322/81.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 2 decembrie 2008. # Georgios Karatzoglou împotriva Agenției Europene pentru Reconstrucție (AER). # Funcție publică. # Cauza T-471/04.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera întâi)
       2 decembrie 2008
      Cauza T‑471/04
      Georgios Karatzoglou
      împotriva
      Agenției Europene pentru Reconstrucție (AER)
      „Funcţie publică – Agent temporar – Trimitere spre rejudecare Tribunalului după anulare – Rezilierea contractului – Obligația de motivare – Abuz de putere – Principiul bunei administrări”
      Obiectul: Acțiune având ca obiect o cerere de anulare a deciziei AER din 26 februarie 2004 prin care a fost reziliat contractul de muncă
         al reclamantului

      Decizia: Respinge acțiunea. Domnul Georgios Karatzoglou și Agenţia Europeană pentru Reconstrucţie (AER) suportă fiecare propriile cheltuieli
         de judecată efectuate în faţa Curţii și a Tribunalului.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Agenți temporari – Regimuri distincte – Rezilierea contractului pe perioadă nedeterminată al unui agent temporar
            – Obligația de motivare –Inexistenţă
      [Statutul funcționarilor, art. 25 al doilea paragraf; Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 11 și art. 47 punctul 2 lit.
            (a)]
      2.      Funcționari – Acțiune – Motive – Abuz de putere – Noţiune
      3.      Funcționari – Agenți temporari – Rezilierea contractului pe perioadă nedeterminată al unui agent temporar – Propunere de transfer
            într‑o altă țară – Refuz
      1.      Rezilierea unilaterală a contractului pe perioadă nedeterminată al unui agent temporar, prevăzută în mod expres la articolul
         47 punctul 2 litera (a) din Regimul aplicabil celorlalți agenți, se încadrează în sfera puterii de apreciere extinse a autorității
         competente și este recunoscută de agent, chiar la momentul angajării sale. Aceasta își găsește justificarea în contractul
         de muncă și, în consecință, nu trebuie să fie motivată. Agentul temporar, a cărui angajare se bazează pe un contract care
         poate fi reziliat în mod unilateral și fără motiv, cu respectarea dreptului aplicabil, se deosebește în mod esențial, din
         acest punct de vedere, de funcționari. Agentul temporar nu beneficiază de stabilitatea postului garantată funcționarilor,
         întrucât, prin definiție, atribuțiile sale nu urmează să fie exercitate decât pentru o perioadă limitată. Situația unui agent
         temporar se deosebește, așadar, de cea a funcționarilor cărora li se aplică prevederile statutului, ceea ce exclude aplicarea
         prin analogie, astfel cum este prevăzută în termeni generali la articolul 11 din Regimul aplicabil celorlalți agenți, a articolului
         25 al doilea paragraf din statut referitor la obligația de motivare a deciziilor care lezează.

      (a se vedea punctele 35 și 36)
      Trimitere la: Curte, 18 octombrie 1977, Schertzer/Parlamentul European, 25/68, Rec., p. 1729, punctele 39 și 40; Curte, 19
         iunie 1992, V./Parlamentul European, C‑18/91 P, Rec., p. I‑3997, punctul 39; Tribunal, 28 ianuarie 1992, Speybrouck/Parlamentul
         European, T‑45/90, Rec., p. II‑33, punctul 93; Tribunal, 17 martie 1994, Hoyer/Comisia, T‑51/91, RecFP, p. I‑A‑103 și II-341,
         punctul 27; Tribunal, 15 februarie 2005, Pyres/Comisia, T‑256/01, RecFP, p. I‑A‑23 și II‑99, punctul 43; Tribunal, 6 iunie
         2006, Girardot/Comisia, T‑10/02, RecFP, p. I‑A‑2-129 și II‑A-2-609, punctul 72

      2.      Noțiunea de abuz de putere are un conținut precis, care se referă la exercitarea, de către o autoritate administrativă, a
         competenței sale într‑un alt scop decât cel în vederea căruia i‑a fost conferită. O decizie reprezintă un abuz de putere numai
         dacă rezultă din indicii obiective, pertinente și concordante că a fost adoptată în scopul de a atinge alte obiective decât
         cele declarate. În acestă privință, nu este suficient ca o persoană să invoce anumite fapte în susținerea pretențiilor sale,
         ci trebuie de asemenea ca aceasta să prezinte indicii suficient de precise, de obiective și de concordante, de natură să susțină
         veridicitatea acestor pretenții sau, cel puțin, caracterul plauzibil al acestora, în caz contrar nefiind posibilă repunerea
         în discuție a exactității materiale a afirmațiilor instituției în cauză.

      (a se vedea punctele 49 și 50)
      Trimitere la: Tribunal, 5 iulie 2000, Samper/Parlamentul European, T‑111/99, RecFP, p. I‑A‑135 și II-611, punctul 64; Tribunal,
         19 septembrie 2001, E/Comisia, T‑152/00, RecFP, p. I‑A‑179 și II-813, punctul 69; Tribunal, 13 decembrie 2005, Cwik/Comisia,
         T‑155/03, T‑157/03 și T‑331/03, RecFP, p. I‑A‑411 și II-1865, punctele 179 și 180

      3.      În aplicarea principiului bunei administrări, administrația are obligația, atunci când se pronunță în legătură cu situația
         unui agent, să ia în considerare toate elementele care pot influența decizia sa și, prin urmare, trebuie să țină seama nu
         numai de interesul serviciului, ci și de cel al agentului vizat. Administrația, care a propus unui agent temporar transferul
         acestuia într‑o altă țară în locul rezilierii contractului său, nu ține seama, atunci când reziliază contractul agentului
         care a refuzat acest transfer, numai de interesul serviciului, ci și de cel al agentului menționat.

      (a se vedea punctele 56-58)
      Trimitere la: Tribunal, 16 martie 2004, Afari/BCE, T‑11/03, RecFP, p. I‑A‑65 și II-267, punctul 42; Tribunalul Funcției Publice,
         13 decembrie 2007, Sequeira Wandschneider/Comisia, F‑28/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 150


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 23 aprilie 2009. # PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft. împotriva Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Nógrád Megyei Bíróság - Ungaria. # A șasea directivă TVA - Aderarea unui nou stat membru - Taxă aferentă achiziționării subvenționate de echipamente - Drept de deducere - Excluderi prevăzute de o reglementare națională la momentul intrării în vigoare a Celei de a șasea directive - Posibilitatea statelor membre de a menține excluderi. # Cauza C-74/08.

text:
      Cauza C‑74/08
      PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft.
      împotriva
      Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak‑magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Nógrád Megyei Bíróság)
      „A șasea directivă TVA — Aderarea unui nou stat membru — Taxă aferentă achiziționării subvenționate de echipamente — Drept de deducere — Excluderi prevăzute de o reglementare națională la momentul intrării în vigoare a celei de A șasea directive — Posibilitatea statelor membre de a menține excluderi”
      Sumarul hotărârii
      1.        Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — Deducerea taxei achitate în amonte — Excluderi de la dreptul de deducere — Posibilitatea statelor membre de a menține excluderile
            existente la momentul intrării în vigoare a celei de A șasea directive
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 17 alin. (2) și (6)]
      2.        Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — Deducerea taxei achitate în amonte
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 17 alin. (2)]
      1.        Articolul 17 alineatele (2) și (6) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare
         la impozitele pe cifra de afaceri trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care, în cazul achiziționării
         de bunuri subvenționate din fonduri publice, nu permite deducerea taxei pe valoarea adăugată aferente decât pentru partea
         nesubvenționată a acestei achiziții.

      Astfel, o asemenea reglementare introduce, în ceea ce privește achiziționarea de bunuri sau de servicii finanțate printr‑o
         subvenție, o limitare care nu este autorizată de articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă. Desigur, principiul dreptului
         de deducere face obiectul dispoziției derogatorii prevăzute la articolul 17 alineatul (6) al doilea paragraf din directiva
         menționată. Cu toate acestea, articolul 17 alineatul (6) al doilea paragraf din A șasea directivă trebuie interpretat în lumina
         primului paragraf al acestei dispoziții, care atribuie Consiliului competența de a stabili, la propunerea Comisiei, cheltuielile
         care nu conferă dreptul la deducerea taxei, cu precizarea că, în orice caz, nu vor putea face obiectul unui asemenea drept
         cheltuielile care nu au un caracter strict profesional, precum cheltuielile de lux, divertisment sau spectacole. Prin urmare
         și având în vedere interpretarea strictă al cărei obiect trebuie să îl facă în calitate de dispoziție derogatorie, articolul
         17 alineatul (6) al doilea paragraf din A șasea directivă nu poate fi considerat ca autorizând un stat membru să mențină o
         limitare a dreptului de deducere a taxei pe valoarea adăugată care poate fi aplicată în general oricărei cheltuieli legate
         de achiziționarea de bunuri, indiferent de natura sau de obiectul său. O astfel de interpretare se impune de asemenea în lumina
         istoricului acestei dispoziții, care exprimă o voință continuă a legiuitorului comunitar de a nu autoriza decât excluderea
         anumitor bunuri sau servicii de la regimul deducerii, și nu excluderi generale de la acest regim.

      (a se vedea punctele 20, 21 și 27-30 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele
         pe cifra de afaceri conferă persoanelor impozabile drepturi pe care acestea le pot invoca în fața instanței naționale pentru
         a se opune unei reglementări naționale incompatibile cu această dispoziție. În plus, în măsura în care o excludere de la regimul
         deducerilor nu a fost stabilită în conformitate cu dispozițiile cuprinse în A șasea directivă, autoritățile fiscale naționale
         nu pot opune unei persoane impozabile o dispoziție care derogă de la principiul dreptului de deducere a taxei pe valoarea
         adăugată. În conformitate cu articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă, persoana impozabilă care este supusă unei asemenea
         măsuri trebuie, așadar, să poată recalcula taxa pe care o datorează, în măsura în care bunurile și serviciile au fost utilizate
         în scopul operațiunilor taxabile.

      (a se vedea punctele 33-36 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      23 aprilie 2009(*)

      „A șasea directivă TVA – Aderarea unui nou stat membru – Taxă aferentă achiziționării subvenționate de echipamente – Drept de deducere – Excluderi prevăzute de o reglementare națională la momentul intrării în vigoare a celei de A șasea directive – Posibilitatea statelor membre de a menține excluderi”
      În cauza C‑74/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Nógrád Megyei
         Bíróság (Ungaria), prin decizia din 16 iulie 2007, primită de Curte la 30 ianuarie 2008, în procedura

      PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó kft
      împotriva
      Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal Hatósági Főosztály Észak‑magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta (raportor) și domnul J. Malenovský, judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 martie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul maghiar, de doamnele R. Somssich, J. Fazekas, K. Borvölgyi și de domnul M. Fehér, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul D. Triantafyllou și de doamna K. Talabér‑Ritz, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 17 alineatele (2) și (6) din A șasea
         directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele
         pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1, denumită în
         continuare „A șasea directivă”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între întreprinderea PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó kft
         (denumită în continuare „PARAT”), pe de o parte, și Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal Hatósági Főosztály Észak‑magyarországi
         Kihelyezett Hatósági Osztály (birou fiscal local subordonat biroului fiscal al regiunii Ungaria‑Nord al Administrației Contribuțiilor
         și a Controlului Financiar, denumit în continuare „APEH”), pe de altă parte, referitor la determinarea domeniului de aplicare
         al dreptului fiscal național privind dreptul de deducere a taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) aferente
         achiziției de bunuri subvenționate.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 2 din Prima directivă 67/227/CEE a Consiliului din 11 aprilie 1967 privind armonizarea legislațiilor statelor membre
         privind impozitele pe cifra de afaceri (JO 1967, 71, p. 1301) este formulat după cum urmează:

      „Principiul sistemului comun privind [TVA‑ul] presupune aplicarea, asupra bunurilor și a serviciilor, a unei taxe generale
         de consum direct proporțională cu prețul bunurilor și al serviciilor, indiferent de numărul de operațiuni care au loc în procesul
         de producție și de distribuție anterior etapei în care este percepută taxa.

      La fiecare operațiune, [TVA‑ul], calculat la prețul bunurilor sau al serviciilor la o cotă aplicabilă bunurilor sau serviciilor
         respective, este exigibil după deducerea valorii [TVA‑ului] suportat direct de diferite componente ale prețului.

      […]” [traducere neoficială]
      4        Potrivit articolului 17 alineatele (2), (6) și (7) din A șasea directivă, astfel cum a fost modificată prin Directiva 95/7/CE
         a Consiliului din 10 aprilie 1995 (JO L 102, p. 18):

      „(2)      În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana
         impozabilă are dreptul de a deduce din valoarea taxei pe care are obligația de a o plăti:

      (a)      [TVA‑ul] datorat sau achitat în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate sau pentru
         serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă;

      […]
      (6)      În termen de cel mult patru ani de la data intrării în vigoare a prezentei directive, Consiliul, hotărând în unanimitate la
         propunerea Comisiei, stabilește cheltuielile care nu dau drept de deducere a [TVA‑ului]. În niciun caz nu se acordă dreptul
         de deducere a taxei pentru cheltuielile care nu sunt legate strict de activitatea economică desfășurată, precum cheltuielile
         de lux, divertisment sau spectacole.

      Până la intrarea în vigoare a normelor menționate anterior, statele membre pot continua să aplice toate excluderile prevăzute
         de legislațiile lor naționale la intrarea în vigoare a prezentei directive.

      (7)      Sub rezerva consultării prevăzute la articolul 29, fiecare stat membru poate, din cauza caracterului ciclic al economiei,
         să excludă, în totalitate sau în parte, toate sau câteva dintre bunurile de capital sau alte bunuri de la sistemul deducerilor.
         Pentru menținerea unor condiții identice de concurență, statele membre pot, în loc să refuze deducerea, să impoziteze bunurile
         fabricate chiar de persoanele impozabile sau pe care acestea le‑au achiziționat în țară sau le‑au importat, astfel încât impozitul
         să nu depășească [TVA‑ul] care ar fi fost perceput la achiziționarea unor bunuri similare.” [traducere neoficială]

       Reglementarea națională
      5        Capitolul VIII din legea maghiară nr. LXXIV din 1992 privind taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „Legea privind
         TVA‑ul”) aflată în vigoare la 1 mai 2004 – data aderării Republicii Ungare la Uniunea Europeană – cuprindea, la momentul faptelor
         în discuție în acțiunea principală, la articolul 38 alineatul 1 litera a) privind repartizarea taxei aferente intrărilor,
         cu titlul „Deducerea taxei”, dispoziția următoare:

      „Repartizarea taxei aferente intrărilor
      Persoana impozabilă indică în mod distinct în conturile sale cuantumul taxei aferente intrărilor deductibile și nedeductibile
         […]. Persoana impozabilă care beneficiază de subvenții din fonduri publice care nu intră în baza impozabilă […] poate, în
         măsura în care legea anuală a bugetului nu dispune altfel,

      a)      în cazul unor subvenții obținute în vederea achiziționării anumitor bunuri, să își exercite dreptul de deducere numai în privința
         achiziției respective și în limita unui cuantum maxim egal cu partea nesubvenționată.

      […]”
      6        Dispoziția menționată mai sus a fost abrogată de la 1 ianuarie 2006. Această măsură nu era însă retroactivă. Astfel, aplicarea
         calculului proporțional cu subvențiile finanțate din fonduri publice se aplica la fiecare achiziție de bunuri efectuată înainte
         de 31 decembrie 2005.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      7        În temeiul unui contract de subvenție încheiat la 11 mai 2005 cu Magyar Fejlesztési Bank (Banca Maghiară de Dezvoltare), care
         acționa în numele Gazdasági és Közlekedési Minisztérium (Ministerul Economiei și Transportului), în cursul anului 2005, PARAT
         a realizat o investiție în vederea extinderii capacității sale de producție de plafoane decapotabile pentru autovehicule.
         Prin contractul menționat, întreprinderii PARAT i s‑a acordat o subvenție nerambursabilă reprezentând 47 % din cuantumul total
         al cheltuielilor de investiție.

      8        Pentru această investiție, PARAT a introdus în contabilitate patru facturi eliberate pentru achiziționarea de mașini în sumă
         totală de 43 882 853 HUF și a dedus întregul TVA indicat în aceste facturi, respectiv 10 971 718 HUF, în declarația sa de
         TVA aferentă lunii septembrie 2005.

      9        Ulterior, Nógrád Megyei Igazgatóság Kiutalás Előtti Ellenőrzési Osztálya (divizia de control a Direcției administrației fiscale
         a comitatului Nógrád) a efectuat un control al declarației menționate mai sus, în urma căruia a concluzionat că, datorită
         subvenției nerambursabile pe care a primit‑o, PARAT trebuia să diminueze cuantumul TVA‑ului dedus aferent achiziției mașinilor
         în cadrul investiției realizate.

      10      În continuare, APEH a calculat cuantumul TVA‑ului deductibil, pe baza procentului din finanțare încasat (47 %), și a constatat
         că, în locul sumei de 10 971 718 HUF pe care PARAT a dedus‑o cu titlu de TVA aferent echipamentelor achiziționate, aceasta
         avea dreptul la o deducere de 5 748 000 HUF. În aceste condiții, APEH a stabilit cuantumul TVA‑ului nedeductibil, după calcularea
         procentului restant, la 5 223 718 HUF, această sumă fiind imputată PARAT ca datorie fiscală. În plus, acest cuantum a fost
         majorat cu o amendă și cu o penalitate de întârziere.

      11      În reclamația formulată împotriva acestei decizii, PARAT a solicitat anularea datoriei fiscale menționate, precum și a amenzii
         și a penalității de întârziere. Aceasta a arătat în special că reglementarea națională aplicabilă în perioada faptelor din
         acțiunea principală constituia o limitare a dreptului de deducere a TVA‑ului incompatibilă cu dispozițiile cuprinse în A șasea
         directivă. Reclamația formulată de PARAT a fost respinsă de APEH.

      12      Ulterior, PARAT a introdus o acțiune în anulare împotriva deciziei prin care se dispunea recuperarea datoriei fiscale majorate
         cu o amendă și cu o penalitate de întârziere. Aceasta a subliniat, printre altele, că articolul 17 alineatul (2) din A șasea
         directivă îi permitea să deducă întregul TVA care figura în facturile corespunzătoare echipamentelor achiziționate.

      13      În aceste condiții, Nógrád Megyei Bíróság a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      La 1 mai 2004, data aderării Republicii Ungare la Uniunea Europeană, regimul stabilit prin articolul 38 alineatul 1 litera
         a) din Legea [privind TVA‑ul] era compatibil cu articolul 17 din A șasea directivă […]?

      2)      În cazul unui răspuns negativ, atunci când își exercită dreptul de deducere, reclamanta are dreptul de a invoca direct articolul
         17 din A șasea directivă împotriva regimului stabilit prin articolul 38 alineatul 1 litera a) din Legea [privind TVA‑ul]?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      14      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă prevederile articolului
         17 din A șasea directivă se opun ca un stat membru să excludă dreptul de deducere a TVA‑ului pentru acea parte din prețul
         de achiziționare a unui bun care provine dintr‑o subvenție finanțată din fonduri publice.

      15      Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar să se amintească cu titlu introductiv că dreptul de deducere a TVA‑ului
         constituie, ca parte integrantă din mecanismul TVA‑ului, un principiu fundamental inerent sistemului comun al TVA‑ului și,
         în principiu, nu poate fi limitat (a se vedea Hotărârea din 21 martie 2000, Gabalfrisa și alții, C‑110/98-C‑147/98, Rec.,
         p. I‑1577, punctul 43, Hotărârea din 8 ianuarie 2002, Metropol și Stadler, C‑409/99, Rec., p. I‑81, punctul 42, precum și
         Hotărârea din 26 mai 2005, Kretztechnik, C‑465/03, Rec., p. I‑4357, punctul 33).

      16      Curtea a statuat de asemenea, la punctele menționate din hotărârile citate anterior, că, potrivit principiilor care reglementează
         sistemul comun al TVA‑ului, această taxă se aplică fiecărei operațiuni de producție sau de distribuție, cu deducerea TVA‑ului
         care s‑a aplicat direct operațiunilor efectuate anterior. Dreptul de deducere se exercită imediat pentru totalitatea taxelor
         aplicate operațiunilor efectuate anterior. Rezultă că orice limitare a dreptului de deducere a TVA‑ului are incidență asupra
         nivelului sarcinii fiscale și trebuie să se aplice în același mod în toate statele membre.

      17      Trebuie arătat, în plus, că articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă prevede, în termeni expliciți și preciși, principiul
         deducerii de către persoana impozabilă a sumelor care îi sunt facturate cu titlu de TVA pentru bunurile care îi sunt livrate
         sau pentru serviciile care îi sunt prestate, în măsura în care aceste bunuri sau aceste servicii sunt utilizate în scopul
         operațiunilor sale taxabile (a se vedea Hotărârea Metropol și Stadler, citată anterior, punctul 43, Hotărârea din 11 decembrie
         2008, Danfoss și AstraZeneca, C‑371/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 27, precum și Hotărârea din 22 decembrie 2008,
         Magoora, C‑414/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 29).

      18      În aceste condiții, nu sunt permise derogări decât în cazurile prevăzute expres în A șasea directivă (a se vedea Hotărârea
         din 19 septembrie 2000, Amprafrance și Sanofi, C‑177/99 și C‑181/99, Rec., p. I‑7013, punctul 34, precum și Hotărârile citate
         anterior Danfoss și AstraZeneca, punctul 26, și Magoora, punctul 28).

      19      În ceea ce privește o reglementare națională precum cea în cauză în acțiunea principală, intitulată „Deducerea taxei”, trebuie
         să se observe că aceasta conține o limitare generală a dreptului de deducere a TVA‑ului aplicabilă oricărei achiziții a unui
         bun care beneficiază de o subvenție finanțată din fonduri publice.

      20      O asemenea reglementare introduce, în ceea ce privește achiziționarea de bunuri sau de servicii finanțate printr‑o subvenție,
         o limitare a dreptului de deducere care nu este autorizată de articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă (a se vedea
         în acest sens Hotărârile din 6 octombrie 2005, Comisia/Spania, C‑204/03, Rec., p. I‑8389, punctele 26 și 27, precum și Comisia/Franța,
         C‑243/03, Rec., p. I‑8411, punctul 32).

      21      Cu toate acestea, principiul dreptului de deducere a TVA‑ului face obiectul dispoziției derogatorii prevăzute la articolul
         17 alineatul (6) al doilea paragraf din A șasea directivă. În temeiul acestei dispoziții, statele membre sunt autorizate să
         mențină la data intrării în vigoare a directivei menționate legislația lor existentă în materie de nedeductibilitate a TVA‑ului
         până la momentul stabilirii de către Consiliu a cheltuielilor care nu conferă acest drept (a se vedea Hotărârile citate anterior
         Metropol și Stadler, punctul 44, precum și Danfoss și AstraZeneca, punctul 28).

      22      Articolul 17 alineatul (6) al doilea paragraf din A șasea directivă cuprinde o clauză „standstill” care prevede menținerea
         unor cazuri de nedeductibilitate a TVA‑ului, aplicabile anterior intrării în vigoare a celei de A șasea directive în statul
         membru vizat. Această dispoziție urmărește să permită statelor membre, în așteptarea stabilirii de către Consiliu a regimului
         comunitar al cazurilor de nedeductibilitate a TVA‑ului, să mențină orice normă de drept național care prevede nedeductibilitatea,
         aplicată efectiv de autoritățile lor publice la intrarea în vigoare a celei de A șasea directive (a se vedea Hotărârile citate
         anterior Metropol și Stadler, punctul 48, Danfoss și AstraZeneca, punctele 30 și 31, precum și Magoora, punctul 35).

      23      Cu toate acestea, în ceea ce privește un regim care prevede o derogare de la principiul dreptului de deducere a TVA‑ului,
         care este instituit în linii generale la alineatul (2) al articolului 17 din A șasea directivă și care urmărește să asigure
         neutralitatea taxei respective, acesta trebuie să fie de strictă interpretare (a se vedea Hotărârile citate anterior Metropol
         și Stadler, punctul 59, precum și Magoora, punctul 28).

      24      În ceea ce privește o situație precum cea din acțiunea principală și aplicabilitatea regimului derogatoriu menționat mai sus,
         este necesar să se observe mai întâi că A șasea directivă a intrat în vigoare în Ungaria la data aderării acestui stat membru
         la Uniunea Europeană, respectiv la 1 mai 2004. Prin urmare, această dată este relevantă în scopul aplicării articolului 17
         alineatul (6) din directiva menționată în ceea ce privește acest stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea Magoora,
         citată anterior, punctul 27).

      25      Pentru a aprecia o reglementare națională precum cea din acțiunea principală în lumina regimului derogatoriu comunitar menționat,
         trebuie să se constate că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 19 din prezenta hotărâre, aceasta constituie o măsură
         generală care limitează dreptul la deducerea integrală a TVA‑ului achitat în amonte referitor la orice achiziție de bunuri
         finanțată printr‑o subvenție care provine din fonduri publice.

      26      Or, reglementarea menționată cuprinde o limitare a dreptului de deducere care depășește ceea ce este autorizat prin articolul
         17 alineatul (6) din A șasea directivă.

      27      Astfel, articolul 17 alineatul (6) al doilea paragraf din A șasea directivă trebuie interpretat în lumina primului paragraf
         al acestei dispoziții, care atribuie Consiliului competența de a stabili, la propunerea Comisiei, cheltuielile care nu conferă
         dreptul la deducerea TVA‑ului, cu precizarea că, în orice caz, nu vor putea face obiectul unui asemenea drept cheltuielile
         care nu au un caracter strict profesional, precum cheltuielile de lux, divertisment sau spectacole.

      28      În consecință și având în vedere interpretarea strictă al cărei obiect trebuie să îl facă în calitate de dispoziție derogatorie,
         articolul 17 alineatul (6) al doilea paragraf din A șasea directivă nu poate fi considerat ca autorizând un stat membru să
         mențină o limitare a dreptului de deducere a TVA‑ului care poate fi aplicată în general oricărei cheltuieli legate de achiziționarea
         de bunuri, indiferent de natura sau de obiectul său.

      29      O astfel de interpretare se impune de asemenea în lumina istoricului acestei dispoziții, care exprimă o voință continuă a
         legiuitorului comunitar de a nu autoriza decât excluderea anumitor bunuri sau servicii de la regimul deducerii, și nu excluderi
         generale de la acest regim (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 1999, Royscot și alții, C‑305/97, Rec., p. I‑6671,
         punctul 22, precum și Hotărârea din 14 iulie 2005, Charles și Charles‑Tijmens, C‑434/03, Rec., p. I‑7037, punctele 32 și 35).

      30      Prin urmare, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 17 alineatele (2) și (6) din A șasea directivă trebuie
         interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care, în cazul achiziționării de bunuri subvenționate din fonduri
         publice, nu permite deducerea TVA‑ului aferent decât pentru partea nesubvenționată a acestei achiziții.

       Cu privire la a doua întrebare
      31      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o persoană impozabilă
         poate invoca aplicarea articolului 17 din A șasea directivă împotriva unei reglementări naționale care limitează dreptul de
         deducere a TVA‑ului într‑un mod care nu este compatibil cu alineatele (2) și (6) ale articolului 17 menționat.

      32      Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar să se amintească faptul că, în Hotărârea din 6 iulie 1995, BP Soupergaz
         (C‑62/93, Rec., p. I‑1883, punctul 35), Curtea a arătat că articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă indică în mod
         precis condițiile în care ia naștere și întinderea dreptului menționat și nu lasă statelor membre nicio marjă de apreciere
         în ceea ce privește punerea sa în aplicare.

      33      Prin urmare, Curtea a statuat, la punctele 35 și 36 din hotărârea menționată, că articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă
         conferă particularilor drepturi pe care aceștia le pot invoca în fața instanței naționale pentru a se opune unei reglementări
         naționale incompatibile cu dispoziția menționată.

      34      Curtea a subliniat de asemenea că, în măsura în care o excludere de la regimul deducerilor nu a fost stabilită în conformitate
         cu dispozițiile cuprinse în A șasea directivă, autoritățile fiscale naționale nu pot opune unei persoane impozabile o dispoziție
         care derogă de la principiul dreptului de deducere a TVA‑ului (a se vedea Hotărârea din 14 septembrie 2006, Stradasfalti,
         C‑228/05, Rec., p. I‑8391, punctul 66).

      35      În conformitate cu articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă, persoana impozabilă care este supusă unei asemenea măsuri
         trebuie, așadar, să poată recalcula TVA‑ul pe care îl datorează, în măsura în care bunurile și serviciile au fost utilizate
         în scopul operațiunilor taxabile (a se vedea Hotărârea Stradasfalti, citată anterior, punctul 68).

      36      În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă conferă persoanelor
         impozabile drepturi pe care acestea le pot invoca în fața instanței naționale pentru a se opune unei reglementări naționale
         incompatibile cu această dispoziție.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      37      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      1)      Articolul 17 alineatele (2) și (6) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor
            statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară
            de evaluare trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care, în cazul achiziționării de bunuri
            subvenționate din fonduri publice, nu permite deducerea taxei pe valoarea adăugată aferente decât pentru partea nesubvenționată
            a acestei achiziții.
      2)      Articolul 17 alineatul (2) din A șasea directivă 77/388 conferă persoanelor impozabile drepturi pe care acestea le pot invoca
            în fața instanței naționale pentru a se opune unei reglementări naționale incompatibile cu această dispoziție.
      Semnături
      * Limba de procedură: maghiara.