title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 16 februarie 2017.#Agro Foreign Trade & Agency Ltd împotriva Petersime NV.#Cerere de decizie preliminară formulată de rechtbank van Koophandel te Gent.#Trimitere preliminară – Agenți comerciali independenți – Directiva 86/653/CEE – Coordonarea legislațiilor statelor membre – Legea belgiană de transpunere – Contract de agenție comercială – Comitent stabilit în Belgia și agent stabilit în Turcia – Clauză privind alegerea dreptului belgian – Lege inaplicabilă – Acordul de asociere CEE‑Turcia – Compatibilitate.#Cauza C-507/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      16 februarie 2017 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Agenți comerciali independenți — Directiva 86/653/CEE — Coordonarea legislațiilor statelor membre — Legea belgiană de transpunere — Contract de agenție comercială — Comitent stabilit în Belgia și agent stabilit în Turcia — Clauză privind alegerea dreptului belgian — Lege inaplicabilă — Acordul de asociere CEE‑Turcia — Compatibilitate”
      În cauza C‑507/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de rechtbank van Koophandel te Gent (Tribunalul Comercial din Gent, Belgia), prin decizia din 3 septembrie 2015, primită de Curte la 24 septembrie 2015, în procedura

         Agro Foreign Trade & Agency Ltd

      împotriva

         Petersime NV,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, și domnii E. Regan, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund și S. Rodin, judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 13 iulie 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Agro Foreign Trade & Agency Ltd, de A. Hansebout și de C. Vermeersch, advocaten;

               —

               pentru Petersime NV, de V. Pede, de S. Demuenynck și de J. Vanherpe, advocaten;

               —

               pentru guvernul belgian, de M. Jacobs și de L. Van den Broeck, în calitate de agenți, asistate de E. De Gryse, avocat, și de E. de Duve, advocaat,

               —

               pentru Comisia Europeană, de F. Ronkes Agerbeek, de M. Wilderspin și de H. Tserepa‑Lacombe, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 26 octombrie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 86/653/CEE a Consiliului din 18 decembrie 1986 privind coordonarea legislației statelor membre referitoare la agenții comerciali independenți (JO 1986, L 382, p. 17, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 176), precum și a Acordului de instituire a unei asocieri între Comunitatea Economică Europeană și Turcia, semnat la 12 septembrie 1963 la Ankara de Republica Turcia, pe de o parte, precum și de statele membre ale CEE și de Comunitate, pe de altă parte, și care a fost încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din 23 decembrie 1963 (JO 1964, L 217, p. 3685, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 10) (denumit în continuare „acordul de asociere”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Agro Foreign Trade & Agency Ldt (denumită în continuare „Agro”), cu sediul în Turcia, pe de o parte, și Petersime NV, cu sediul în Belgia, pe de altă parte, privind plata anumitor despăgubiri pretins datorate în urma rezilierii, de către Petersime, a contractului de agenție comercială dintre aceste două societăți.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Directiva 86/653

               3

               Al doilea și al treilea considerent ale Directivei 86/653 au următorul cuprins:
               „întrucât diferențele dintre legislațiile interne privind reprezentarea comercială afectează în mod considerabil condițiile de concurență și de derulare a activității respective în cadrul Comunității și dăunează atât protecției agenților comerciali în raporturile cu comitenții lor, cât și siguranței tranzacțiilor comerciale; întrucât, în plus, diferențele respective inhibă în mod substanțial încheierea și derularea contractelor de reprezentanță comercială în care comitentul și agentul comercial sunt stabiliți în state membre diferite;
               întrucât schimbul de mărfuri între statele membre trebuie să aibă loc în condiții similare celor de pe piața unică, iar acest lucru necesită apropierea sistemelor juridice din statele membre în asemenea măsură încât să satisfacă buna funcționare a pieței comune; întrucât, în această privință, regulile referitoare la conflictul dintre legi nu înlătură, în materie de reprezentare comercială, incompatibilitățile sus‑menționate și nici nu ar putea să o facă chiar dacă ar fi uniformizate și, prin urmare, că armonizarea propusă este necesară făcând abstracție de existența regulilor respective;”.

               4

               Articolele 17 și 18 din această directivă precizează condițiile în care agentul comercial are dreptul la o indemnizație sau la repararea prejudiciului cauzat prin încetarea relațiilor sale cu comitentul.

               5

               Potrivit articolului 17 alineatul (1) din directiva menționată:
               „Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura agentului comercial, după expirarea contractului de agenție, o indemnizație […] sau repararea prejudiciului […]”

         Acordul de asociere

               6

               Din articolul 2 alineatul (1) din acordul de asociere rezultă că obiectivul acestuia este de a promova consolidarea continuă și echilibrată a relațiilor comerciale și economice dintre părțile contractante, ținând seama pe deplin de necesitatea de a asigura dezvoltarea accelerată a economiei Turciei și ridicarea nivelului de ocupare a forței de muncă și a condițiilor de viață ale poporului turc.

               7

               În acest scop, acordul de asociere cuprinde o etapă pregătitoare, care permite Republicii Turcia să își consolideze economia cu ajutorul Comunității, prevăzută la articolul 3 din acest acord, o etapă de tranziție, pe parcursul căreia se asigură instituirea treptată a unei uniuni vamale și apropierea politicilor economice prevăzută la articolul 4 din acest acord, și o etapă definitivă, care se bazează pe uniunea vamală și presupune consolidarea coordonării politicilor economice ale părților contractante, prevăzută la articolul 5 din același acord.

               8

               Potrivit articolului 14 din acordul de asociere, cuprins în titlul II din acesta, intitulat „Punerea în aplicare a etapei de tranziție”:
               „Părțile contractante convin să se întemeieze pe articolele [51, 52, 54, 56-61 TFUE] pentru a elimina în raporturile dintre acestea restricțiile privind libertatea de a presta servicii.”

         Protocolul adițional

               9

               Protocolul adițional, anexat la acordul de asociere, semnat la 23 noiembrie 1970 la Bruxelles și încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității prin Regulamentul (CEE) nr. 2760/72 al Consiliului din 19 decembrie 1972 (JO 1972, L 293, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 37, denumit în continuare „protocolul adițional”), care, potrivit articolului 62 din acesta, face parte integrantă din acordul de asociere, stabilește la articolul 1 condițiile, modalitățile și ritmurile de realizare a etapei tranzitorii vizate la articolul 4 din acordul menționat.

               10

               Protocolul adițional cuprinde un titlu II, denumit „Circulația persoanelor și a serviciilor”, în cadrul căruia capitolul II este consacrat drepturilor de stabilire, serviciilor și transporturilor.

               11

               Articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional, care face parte din capitolul II al titlului II menționat anterior, are următorul cuprins:
               „Părțile contractante se abțin să introducă în relațiile dintre ele noi restricții cu privire la libertatea de stabilire și libertatea de prestare a serviciilor.”

         Dreptul belgian

               12

               Wet van betreffende de handelsagentuurovereenkomst (Legea privind contractul de agenție comercială) din 13 aprilie 1995 (Moniteur belge din 2 iunie 1995, p. 15621, denumită în continuare „Legea din 1995”) urmărește transpunerea Directivei 86/653 în dreptul belgian.

               13

               Articolul 27 din Legea din 1995 are următorul cuprins:
               „Fără a aduce atingere aplicării convențiilor internaționale la care Belgia este parte, orice activitate desfășurată de un agent comercial cu sediul principal în Belgia este supusă dispozițiilor dreptului belgian și intră în sfera de competență a instanțelor belgiene.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               14

               Agro este o societate de drept turc, cu sediul în Ankara (Turcia), care își desfășoară activitatea în domeniul importului și distribuției de produse agricole. Petersime este o societate de drept belgian, cu sediul în Olsene (Belgia), care își desfășoară activitatea în domeniul dezvoltării, producției și livrării de incubatoare și de echipamente pentru piața avicolă.

               15

               La 1 iulie 1992, Petersime a încheiat un contract de agenție comercială cu predecesoarea societății Agro, care a fost ulterior înlocuită de Agro însăși, în temeiul unui contract semnat la 1 august 1996. Potrivit acestui contract, Petersime, în calitate de comitent, a acordat Agro, în calitate de agent comercial, drepturile exclusive de vânzare a produselor sale în Turcia. Contractul, care a fost încheiat inițial pentru o durată de un an, prevedea posibilitatea prelungirii sale automate în fiecare an, pentru o perioadă de 12 luni, cu excepția cazului în care era reziliat de oricare dintre părți cu un preaviz de 3 luni înainte de data scadenței anuale, notificat prin scrisoare recomandată. Pe de altă parte, contractul menționat prevedea că era guvernat de dreptul belgian și că numai instanțele din Gent (Belgia) erau competente în caz de litigiu.

               16

               Prin scrisoarea din 26 martie 2013, Petersime a notificat Agro rezilierea contractului de agenție comercială începând cu 30 iunie 2013. La 5 martie 2014, Agro a introdus o acțiune la rechtbank van Koophandel te Gent (Tribunalul Comercial din Gent, Belgia) pentru a obține obligarea societății Petersime la plata unei indemnizații compensatorii pentru rezilierea contractului și a unei indemnizații de evicțiune, precum și la preluarea stocului de produse rămas și la plata creanțelor restante.

               17

               Reiese din decizia de trimitere că, în susținerea pretențiilor sale, Agro invocă protecția prevăzută pentru agentul comercial prin Legea din 1995. În această privință, Agro susține că în speță sunt aplicabile dispozițiile acesteia din urmă, întrucât părțile au ales în mod valabil dreptul belgian ca drept aplicabil contractului pe care l‑au încheiat. În schimb, Petersime susține că se aplică exclusiv dreptul comun belgian, pentru motivul că Legea din 1995 s‑ar aplica numai în măsura în care agentul comercial își desfășoară activitatea în Belgia, situație care nu se regăsește în speță.

               18

               Instanța de trimitere constată că părțile au ales în mod explicit legea aplicabilă, în cazul de față legea belgiană. Instanța menționată consideră totuși că aceasta nu implică aplicarea Legii din 1995, întrucât domeniul de aplicare teritorial al acestei legi pare a fi limitat la agenții comerciali care au sediul principal în Belgia. Astfel, articolul 27 din Legea din 1995, așa cum ar fi interpretat în dreptul belgian, conduce la concluzia că această lege are un caracter autolimitativ, astfel încât ea își pierde caracterul imperativ dacă agentul comercial nu are sediul principal în Belgia, indiferent dacă părțile ar fi desemnat eventual dreptul belgian în general ca drept aplicabil.

               19

               În aceste condiții, rechtbank van Koophandel te Gent (Tribunalul Comercial din Gent, Belgia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Legea din 1995, prin care s‑a transpus în dreptul național belgian Directiva 86/653, este compatibilă cu această directivă sau cu dispozițiile din acordul de asociere, prin care se urmărește în mod explicit aderarea Turciei la Uniunea Europeană, sau cu obligațiile reciproce dintre Turcia și Uniunea Europeană, referitoare la eliminarea restricțiilor privind libera prestare a serviciilor între acestea, în măsura în care legea menționată prevede că aceasta se aplică numai agenților comerciali cu sediul principal în Belgia și că nu se aplică dacă un comitent stabilit în Belgia și un agent stabilit în Turcia au optat în mod explicit pentru aplicarea dreptului belgian?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               20

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că din observațiile prezentate în fața Curții rezultă o divergență în ceea ce privește interpretarea articolului 27 din Legea din 1995 și aplicarea acestei legi, care transpune Directiva 86/653, la situația în discuție în litigiul principal.

               21

               Astfel, părțile din litigiul principal, la fel ca instanța de trimitere, consideră că, în temeiul articolului 27 din Legea din 1995, astfel cum este interpretat în ordinea juridică belgiană, această lege nu este aplicabilă unui contract de agenție comercială, precum cel în discuție în litigiul principal, în cadrul căruia comitentul este stabilit în Belgia, iar agentul comercial este stabilit în Turcia, țară în care își desfășoară activitatea care decurge din acest contract, astfel încât, în asemenea împrejurări, agentul comercial nu poate invoca protecția oferită de legea respectivă în cazul rezilierii contractului menționat anterior, chiar dacă părțile la contractul în discuție în litigiul principal au desemnat dreptul belgian ca drept care guvernează acest contract.

               22

               În schimb, guvernul belgian susține că articolul 27 din Legea din 1995 nu are caracterul autolimitativ pe care i‑l atribuie instanța de trimitere, astfel încât această lege se aplică unei situații precum cea în discuție în litigiul principal în care un comitent stabilit în Belgia și un agent comercial stabilit în Turcia au desemnat în mod expres dreptul belgian ca drept aplicabil.

               23

               În această privință, trebuie amintit că, în ceea ce privește interpretarea dispozițiilor din ordinea juridică națională, Curtea este în principiu obligată să se întemeieze pe calificările care rezultă din decizia de trimitere. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea nu este competentă să interpreteze dreptul intern al unui stat membru (Hotărârea din 17 martie 2011, Naftiliaki Etaireia Thasou și Amaltheia I Naftiki Etaireia, C‑128/10 și C‑129/10, EU:C:2011:163, punctul 40 și jurisprudența citată).

               24

               În consecință, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată de instanța de trimitere plecând de la premisele care rezultă din decizia de trimitere.

               25

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Directiva 86/653 și/sau acordul de asociere trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale care transpune această directivă în dreptul statului membru în cauză, care exclude din domeniul său de aplicare un contract de agenție comercială în cadrul căruia agentul comercial este stabilit în Turcia, țară în care desfășoară activitățile care decurg din acest contract, iar comitentul este stabilit în statul membru respectiv, astfel încât, în asemenea împrejurări, agentul comercial nu poate invoca drepturile pe care directiva menționată le garantează agenților comerciali după încetarea unui asemenea contract de agenție comercială.

         Cu privire la Directiva 86/653

               26

               Pentru a răspunde la întrebarea adresată de instanța de trimitere, în ceea ce privește Directiva 86/653, trebuie să se verifice dacă un agent comercial care desfășoară activitățile ce decurg dintr‑un contract de agenție comercială în Turcia, al cărui comitent este stabilit într‑un stat membru, precum reclamantul din litigiul principal, intră în domeniul de aplicare al acestei directive.

               27

               Este necesar să se constate că o asemenea situație nu este prevăzută, în mod explicit, nici la articolele 17 și 18 din Directiva 86/653, nici în celelalte dispoziții ale acesteia. Totuși, potrivit jurisprudenței constante a Curții, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (a se vedea în special Hotărârea din 20 noiembrie 2014, Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, punctul 27 și jurisprudența citată).

               28

               În această privință, nu se contestă că directiva menționată are drept obiectiv armonizarea dreptului statelor membre în ceea ce privește raporturile juridice dintre părțile la un contract de agenție comercială (Hotărârea din 23 martie 2006, Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, EU:C:2006:199, punctul 18 și jurisprudența citată).

               29

               După cum rezultă din al doilea și din al treilea considerent ale Directivei 86/653, măsurile de armonizare prevăzute de aceasta vizează protejarea agenților comerciali în raporturile cu comitenții lor, eliminarea restricțiilor privind exercitarea profesiei de agent comercial, uniformizarea condițiilor de concurență în cadrul Uniunii, promovarea și sporirea siguranței tranzacțiilor comerciale, precum și facilitarea schimburilor de mărfuri între statele membre prin apropierea sistemelor juridice ale acestora din urmă în domeniul reprezentării comerciale. În acest scop, directiva menționată stabilește printre altele, la articolele 13-20, reguli pentru încheierea și rezilierea contractului de agenție comercială (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 octombrie 2013, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, punctul 37 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 3 decembrie 2015, Quenon K., C‑338/14, EU:C:2015:795, punctul 23 și jurisprudența citată).

               30

               În acest context, Curtea a statuat deja că articolele 17 și 18 din Directiva 86/653 au o importanță determinantă, întrucât definesc nivelul de protecție pe care legiuitorul Uniunii a considerat rezonabil să o acorde agenților comerciali în cadrul creării pieței unice, și că regimul instaurat în acest scop de această directivă are caracter imperativ (a se vedea Hotărârea din 17 octombrie 2013, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, punctele 39 și 40).

               31

               Pe de altă parte, Curtea a precizat că regimul prevăzut la articolele 17-19 din directiva menționată are ca obiectiv protejarea libertății de stabilire și a concurenței nedenaturate în piața internă, prin categoria agenților comerciali, astfel încât respectarea dispozițiilor respective pe teritoriul Uniunii este, ca urmare a acestui fapt, necesară pentru realizarea acestor obiective din Tratatul FUE (Hotărârea din 9 noiembrie 2000, Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, punctul 24).

               32

               În sfârșit, Curtea a constatat că este esențial pentru ordinea juridică a Uniunii ca un comitent stabilit într‑un stat terț, a cărui activitate este exercitată de agentul comercial în cadrul Uniunii, să nu poată eluda aceste dispoziții prin simpla acțiune a unei clauze de alegere a legii aplicabile. Funcția pe care o îndeplinesc dispozițiile în cauză impune astfel ca acestea să fie aplicate atunci când situația prezintă o legătură strânsă cu Uniunea, în special atunci când agentul comercial își exercită activitatea pe teritoriul unui stat membru, indiferent care este legea căreia părțile au intenționat să îi supună contractul (Hotărârea din 9 noiembrie 2000, Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, punctul 25).

               33

               Or, atunci când, precum în cauza principală, agentul comercial își desfășoară activitățile în afara teritoriului Uniunii, faptul că comitentul este stabilit într‑un stat membru nu prezintă o legătură suficient de strânsă cu Uniunea, în scopul aplicării dispozițiilor din Directiva 86/653, ținând seama de obiectivul urmărit de aceasta, după cum s‑a precizat în jurisprudența Curții.

               34

               Astfel, pentru a uniformiza condițiile de concurență între agenții comerciali în interiorul Uniunii, nu este necesar să se ofere agenților comerciali care sunt stabiliți și care își desfășoară activitățile în afara teritoriului Uniunii o protecție comparabilă cu cea a agenților care sunt stabiliți și/sau care își desfășoară activitățile în interiorul Uniunii.

               35

               În aceste condiții, un agent comercial care își desfășoară activitățile ce decurg dintr‑un contract de agenție comercială în Turcia, precum reclamantul din litigiul principal, nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 86/653, indiferent de faptul că comitentul este stabilit într‑un stat membru și, prin urmare, nu trebuie să beneficieze în mod imperativ de protecția oferită agenților comerciali de această directivă.

               36

               În consecință, statele membre nu au obligația de a adopta măsuri de armonizare, numai în temeiul Directivei 86/653, în ceea ce privește agenții comerciali care se află în astfel de împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, întrucât această directivă nu se opune, în consecință, unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal.

         Cu privire la acordul de asociere

               37

               În măsura în care instanța de trimitere ridică problema aplicabilității regimului de protecție prevăzut de Directiva 86/653 în privința unui agent comercial stabilit în Turcia, al cărui comitent este stabilit într‑un stat membru, în lumina obligațiilor Republicii Turcia și ale Uniunii în vederea eliminării restricțiilor privind libera prestare a serviciilor între acestea, în cadrul acordului de asociere, este necesar să se examineze dacă aplicarea Directivei 86/653 în cazul agenților comerciali stabiliți în Turcia poate să rezulte din dispozițiile acordului de asociere referitoare la astfel de obligații, și anume articolul 14 din acordul menționat și articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional.

               38

               În ceea ce privește articolul 14 din acordul de asociere, reiese, desigur, din însuși modul de redactare a acestei dispoziții, precum și din obiectivul acordului respectiv că principiile admise în cadrul articolelor 45 și 46 TFUE, precum și în cadrul dispozițiilor din tratat privind libera prestare a serviciilor trebuie să fie transpuse, în măsura posibilului, asupra resortisanților turci pentru a elimina în raporturile dintre părțile contractante restricțiile privind libera prestare a serviciilor (Hotărârea din 21 octombrie 2003, Abatay și alții, C‑317/01 și C‑369/01, EU:C:2003:572, punctul 112, precum și jurisprudența citată).

               39

               Cu toate acestea, interpretarea dată dispozițiilor dreptului Uniunii, inclusiv cele ale tratatului, privind piața internă, nu poate fi în mod automat transpusă în privința interpretării unui acord încheiat de Uniune cu un stat terț, cu excepția cazului în care acordul însuși prevede dispoziții exprese în acest scop (Hotărârea din 24 septembrie 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, punctul 44 și jurisprudența citată).

               40

               În această privință, Curtea a constatat deja că utilizarea la articolul 14 din acordul de asociere a verbului „să se întemeieze” nu obligă părțile contractante să aplice ca atare dispozițiile tratatului în materia liberei prestări a serviciilor și nici pe cele adoptate în vederea punerii în aplicare a acestora, ci doar să le considere o sursă de inspirație pentru măsurile care urmează să fie adoptate în vederea realizării obiectivelor stabilite de acest acord (Hotărârea din 24 septembrie 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, punctul 45).

               41

               Pe de altă parte, în ceea ce privește în special asocierea dintre Uniune și Republica Turcia, Curtea a statuat deja că, pentru a decide dacă o dispoziție din dreptul Uniunii admite o aplicare prin analogie în cadrul acestei asocieri, trebuie să se compare, pe de o parte, finalitatea urmărită de acordul de asociere, precum și contextul în care se înscrie acesta și, pe de altă parte, cele ale instrumentului în cauză din dreptul Uniunii (Hotărârea din 24 septembrie 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, punctul 48).

               42

               Or, trebuie amintit că acordul de asociere și protocolul adițional vizează în esență favorizarea dezvoltării economice a Turciei și urmăresc, așadar, o finalitate exclusiv economică (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 septembrie 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, punctul 50).

               43

               Dezvoltarea libertăților economice pentru a permite o liberă circulație cu caracter general a persoanelor care ar fi comparabilă cu cea aplicabilă, potrivit articolului 21 TFUE, cetățenilor Uniunii nu face obiectul acordului de asociere. Astfel, nici acest acord, nici protocolul adițional nu prevăd nicidecum un principiu general al liberei circulații a persoanelor între Turcia și Uniune. De altfel, acordul de asociere nu garantează exercitarea anumitor drepturi decât exclusiv pe teritoriul statului membru gazdă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 septembrie 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, punctul 53).

               44

               În schimb, în cadrul dreptului Uniunii, protecția libertății de stabilire și a liberei prestări a serviciilor, prin intermediul regimului prevăzut de Directiva 86/653 pentru agenții comerciali, se întemeiază pe obiectivul care constă în realizarea unei piețe interne concepute ca un spațiu fără frontiere interne, eliminând toate obstacolele care se opun instituirii unei astfel de piețe.

               45

               Astfel, diferențele existente între tratate și acordul de asociere în ceea ce privește finalitatea urmărită de acestea se opun ca regimul de protecție prevăzut de Directiva 86/653 pentru agenții comerciali să poată fi considerat extins la agenții comerciali stabiliți în Turcia, în cadrul acordului menționat.

               46

               Faptul că Republica Turcia a transpus această directivă în dreptul său național, astfel cum rezultă din decizia de trimitere, nu schimbă cu nimic concluzia precedentă, o asemenea transpunere rezultând nu dintr‑o obligație impusă prin acordul de asociere, ci din voința acestui stat terț.

               47

               În ceea ce privește articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional, potrivit unei jurisprudențe constante, clauzele de standstill prevăzute la articolul 13 din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii, anexată la acordul de asociere, și la articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional interzic în mod general introducerea oricărei măsuri interne noi care ar avea ca obiect sau ca efect să facă să depindă exercitarea de către un resortisant turc a unei libertăți economice pe teritoriul statului membru în cauză de îndeplinirea unor condiții mai restrictive decât cele care îi erau aplicabile la data intrării în vigoare a deciziei menționate sau a respectivului protocol față de acest stat membru (Hotărârea din 12 aprilie 2016, Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, punctul 33).

               48

               Rezultă de aici că articolul 41 alineatul (1) din protocolul adițional privește numai resortisanții turci care își exercită libertatea de stabilire sau de furnizare a serviciilor într‑un stat membru.

               49

               În consecință, un agent comercial stabilit în Turcia, care nu efectuează prestări de servicii în statul membru în cauză, precum reclamantul din litigiul principal, nu intră în domeniul de aplicare personal al acestei dispoziții.

               50

               Prin urmare, nu este necesar să se examineze dacă Legea din 1995 constituie o „nouă restricție” în sensul articolului 41 alineatul (1) din protocolul adițional.

               51

               În aceste condiții, este necesar să se concluzioneze că acordul de asociere nu se opune nici el unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal.

               52

               Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că Directiva 86/653 și acordul de asociere trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale care transpune această directivă în dreptul statului membru în cauză, care exclude din domeniul său de aplicare un contract de agenție comercială în cadrul căruia agentul comercial este stabilit în Turcia, țară în care desfășoară activitățile care decurg din acest contract, iar comitentul este stabilit în statul membru respectiv, astfel încât, în asemenea împrejurări, agentul comercial nu poate invoca drepturile pe care directiva menționată le garantează agenților comerciali după încetarea unui astfel de contract de agenție comercială.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               53

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Directiva 86/653/CEE a Consiliului din 18 decembrie 1986 privind coordonarea legislației statelor membre referitoare la agenții comerciali independenți și Acordul de instituire a unei asocieri între Comunitatea Economică Europeană și Turcia, care a fost semnat la 12 septembrie 1963 la Ankara de Republica Turcia, pe de o parte, precum și de statele membre ale CEE și de Comunitate, pe de altă parte, și care a fost încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din 23 decembrie 1963, trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale care transpune această directivă în dreptul statului membru în cauză, care exclude din domeniul său de aplicare un contract de agenție comercială în cadrul căruia agentul comercial este stabilit în Turcia, țară în care desfășoară activitățile care decurg din acest contract, iar comitentul este stabilit în statul membru respectiv, astfel încât, în asemenea împrejurări, agentul comercial nu poate invoca drepturile pe care directiva menționată le garantează agenților comerciali după încetarea unui astfel de contract de agenție comercială.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.


Hotărârea Curții din data de 12 iulie 1984. # Ulrich Hofmann împotriva Barmer Ersatzkasse. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landessozialgericht Hamburg - Germania. # Egalitate de tratament între bărbați și femei. # Cauza 184/83.


title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 24 mai 2012.#Peter Hehenberger împotriva Republik Österreich.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien.#Agricultură — Fondul european de orientare și garantare agricolă — Regulamentul (CE) nr. 1257/1999 și Regulamentul (CE) nr. 817/2004 — Sprijin pentru metode de producție agroecologice — Controale — Beneficiar al unui ajutor agricol — Împiedicarea realizării controlului la fața locului — Reglementare națională care impune restituirea tuturor ajutoarelor plătite pentru mai mulți ani — Compatibilitate.#Cauza C-188/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      24 mai 2012 (
            *1
         )
      „Agricultură — Fondul european de orientare și garantare agricolă — Regulamentul (CE) nr. 1257/1999 și Regulamentul (CE) nr. 817/2004 — Sprijin pentru metode de producție agroecologice — Controale — Beneficiar al unui ajutor agricol — Împiedicarea realizării controlului la fața locului — Reglementare națională care impune restituirea tuturor ajutoarelor plătite pentru mai mulți ani — Compatibilitate”
      În cauza C-188/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Austria), prin decizia din 12 aprilie 2011, primită de Curte la 20 aprilie 2011, în procedura

         Peter Hehenberger

      împotriva

         Republik Österreich,

      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din domnii J. Malenovský (președinte de cameră), E. Juhász și G. Arestis (raportor), judecători,
      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 martie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Hehenberger, de K. F. Lughofer, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul austriac, de A. Posch, de S. Schmid și de G. Holley, precum și de D. Müller, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elen, de I. K. Chalkias și de A. E. Vasilopoulou, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de G. von Rintelen și de B. Schima, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 1257/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA) și de modificare și abrogare a unor regulamente (JO L 160, p. 80, Ediție specială, 03/vol. 28, p. 134) coroborat cu Regulamentul (CE) nr. 817/2004 al Comisiei din 29 aprilie 2004 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 1257/1999 (JO L 153, p. 30, Ediție specială, 03/vol. 57, p. 116).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Hehenberger, agricultor, pe de o parte, și Republik Österreich, pe de altă parte, cu privire la restituirea ajutoarelor agroecologice care i-au fost acordate de autoritățile austriece pentru mai mulți ani în temeiul Regulamentului nr. 1257/1999.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 22 din Regulamentul nr. 1257/1999, cuprins în capitolul VI din acesta, intitulat „Agromediul”, prevede:
               „Sprijinul acordat pentru metodele de producție agricolă destinate protecției mediului și conservării spațiului natural (agromediul) contribuie la realizarea obiectivelor politicii comunitare privind agricultura și mediul înconjurător.
               Acest sprijin este destinat să încurajeze:

                        —

                        forme de exploatare a terenurilor agricole, compatibile cu protecția și îmbunătățirea calității mediului, a peisajului și a caracteristicilor sale, a resurselor naturale, a solului și a diversității genetice,

                        —

                        extinderea exploatării agricole, favorabilă mediului, și gestionarea sistemelor de pășuni de mică intensitate,

                        —

                        conservarea spațiilor cultivate și de o înaltă valoare naturală care sunt amenințate,

                        —

                        întreținerea peisajului și a caracteristicilor tradiționale ale terenului agricol,

                        —

                        utilizarea planificării ecologice în practicile agricole.”

               4

               Articolul 23 din acest regulament prevede:
               „(1)   Sprijinul se acordă fermierilor care își asumă angajamente privind agromediul pentru o perioadă de cel puțin 5 ani. Acolo unde este necesar, se stabilește o perioadă mai lungă de timp pentru anumite tipuri de obligații în funcție de efectele lor asupra mediului.
               (2)   Angajamentele privind agromediul nu implică numai aplicarea bunelor practici agricole obișnuite.
               Ele oferă servicii care nu sunt prevăzute de alte măsuri de sprijin, cum ar fi sprijinul pieței sau indemnizațiile compensatorii.”

               5

               Articolul 24 din regulamentul menționat are următorul cuprins:
               „(1)   Ajutorul pentru angajamentele privind agromediul se acordă anual și se calculează pe baza:

                        —

                        pierderilor din venit,

                        —

                        costurilor suplimentare rezultate din angajamentele asumate
                        și

                        —

                        nevoii de a furniza un stimulent.

                  Costurile investițiilor neproductive, necesare pentru îndeplinirea obligațiilor asumate, pot fi luate în calcul la stabilirea nivelului ajutorului anual.
               (2)   Sumele anuale maxime eligibile pentru ajutorul comunitar sunt prevăzute în anexă. Aceste sume sunt în funcție de suprafața exploatației care face obiectul angajamentului privind agromediul.”

               6

               Articolul 67 din Regulamentul nr. 817/2004, cuprins în secțiunea 6 din capitolul II, intitulată „Cereri, controale și sancțiuni”, prevede:
               „(1)   Verificarea cererilor inițiale de înscriere într-un program și a cererilor ulterioare de plată se efectuează în așa fel încât să se asigure controlul eficient al respectării condițiilor cerute de acordare a sprijinului.
               În funcție de natura măsurilor de sprijin, statele membre stabilesc metodele și mijloacele de control care trebuie utilizate, cât și persoanele care trebuie verificate.
               Ori de câte ori este posibil, statele membre folosesc sistemul integrat de gestionare și control introdus prin Regulamentul (CE) nr. 1782/2003.
               (2)   Controalele se efectuează prin intermediul controalelor administrative și la fața locului.”

               7

               Articolul 69 din Regulamentul nr. 817/2004 prevede:
               „Controalele la fața locului se efectuează conform titlului III din Regulamentul (CE) nr. 2419/2001. Ele se aplică în fiecare an unui procent de cel puțin 5 % dintre beneficiari și includ toate tipurile de măsuri de dezvoltare rurală prevăzute în documentele de programare. [...]
               Controalele la fața locului se repartizează pe parcursul anului pe baza unei analize a riscurilor prezentate de fiecare măsură de dezvoltare rurală. În ceea ce privește măsurile de sprijin pentru investiții conform titlului II capitolele I, VII, VIII și IX din Regulamentul (CE) nr. 1257/1999, statele membre pot să prevadă că aceste controale la fața locului se aplică numai proiectelor aflate în curs de finalizare.
               Controlul se aplică tuturor angajamentelor și obligațiilor unui beneficiar care pot fi verificate la data vizitei.”

               8

               Articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 817/2004 are următorul cuprins:
               „În cazul unei plăți necorespunzătoare, beneficiarul unei măsuri de dezvoltare rurală respectiv are obligația de a rambursa sumele în cauză în conformitate cu dispozițiile articolului 49 din Regulamentul (CE) nr. 2419/2001.”

               9

               Articolul 73 din Regulamentul nr. 817/2004 prevede:
               „Statele membre stabilesc regimul sancțiunilor care se aplică în cazul încălcării dispozițiilor prezentului regulament și iau toate măsurile necesare pentru a asigura aplicarea acestora. Aceste sancțiuni trebuie să fie efective, proporționale și disuasive.”

               10

               Articolul 17 din titlul III din Regulamentul (CE) nr. 2419/2001 al Comisiei din 11 decembrie 2001 privind stabilirea normelor de aplicare a sistemului integrat de administrare și control pentru anumite planuri comunitare de asistență instituite prin Regulamentul (CEE) nr. 3508/92 al Consiliului (JO L 327, p. 11), intitulat „Controale”, prevede:
               „(1)   Controalele la fața locului se efectuează în mod inopinat. Cu toate acestea, poate fi dat un preaviz limitat la strictul necesar, cu condiția să nu se compromită obiectivul controlului. Acest preaviz nu depășește 48 de ore, cu excepția cazurilor justificate corespunzător.
               (2)   Dacă este cazul, controalele la fața locului prevăzute de prezentul regulament se efectuează împreună cu orice alte controale prevăzute de legislația comunitară.
               (3)   Cererea sau cererile de ajutor respective sunt respinse în cazul în care agricultorul sau reprezentantul acestuia împiedică efectuarea controlului la fața locului.”

               11

               Regulamentul nr. 2419/2001 a fost abrogat prin Regulamentul (CE) nr. 796/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de stabilire a normelor de aplicare a ecocondiționării, a modulării și a sistemului integrat de gestionare și control, prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori (JO L 141, p. 18, Ediție specială, 03/vol. 56, p. 210). Potrivit Regulamentului nr. 796/2004, acesta se aplică cererilor de ajutor introduse pentru campaniile de comercializare sau pentru perioadele de prime începând de la 1 ianuarie 2005, iar referirile la Regulamentul nr. 2419/2001 se consideră a fi referiri la Regulamentul nr. 796/2004.

               12

               Articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 796/2004, care a succedat articolul 17 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2419/2001, are următorul cuprins:
               „Cererile respective se resping în cazul în care agricultorul sau reprezentantul acestuia împiedică realizarea controlului la fața locului.”

         Reglementarea națională

               13

               În conformitate cu Regulamentul nr. 1257/1999, ministerul austriac competent a adoptat dispozițiile speciale referitoare la programul austriac de promovare a unei agriculturi extensive și care să protejeze mediul natural (ÖPUL 2000) (denumite în continuare „ÖPUL 2000”). ÖPUL 2000 cuprind un anumit număr de măsuri de agromediu în sensul acestui regulament pe care beneficiarul trebuie să le aleagă la momentul depunerii primei sale cereri de sprijin și a căror punere în aplicare de către acesta pe teritoriul austriac îi permite să obțină un ajutor cofinanțat de Uniunea Europeană, în funcție de suprafață.

               14

               ÖPUL 2000, care conțin numeroase anexe, se compun dintr-o parte generală care privește, printre altele, condițiile de acordare comune diferitelor părți ale programului, lichidarea ajutorului, sistemul de control și restituirea în cazul nerespectării condițiilor de acordare a acestuia, precum și dintr-o parte consacrată condițiilor specifice de atribuire a ajutorului. În dreptul austriac, ÖPUL 2000 nu au valoare de norme abstracte și generale, dar la încheierea unui contract sunt luate în considerare ca fiind clauze cu valoare contractuală.

               15

               În special, punctul 1.4.4 din ÖPUL 2000, care se întemeiază pe articolul 23 din Regulamentul nr. 1257/1999, prevede că prima cerere depusă de un solicitant de ajutor generează, în ceea ce privește măsura solicitată, obligația acestuia de a exploata sau de a întreține pentru o perioadă de cinci ani suprafețele în cauză în conformitate cu condițiile de eligibilitate și de a îndeplini pe parcursul acestei perioade toate celelalte condiții de eligibilitate.

               16

               Punctul 1.9 din ÖPUL 2000 instituie un sistem de control care autorizează organele de control să intre pe toate suprafețele exploatate și impune solicitantului de ajutor să permită aplicarea măsurilor de control prevăzute.

               17

               Potrivit punctului 1.10 din ÖPUL 2000, solicitantul de ajutor este obligat să restituie un ajutor acordat sau, după caz, pierde dreptul la plata ajutoarelor acordate, dar încă neplătite, dacă obligațiile prevăzute nu au fost respectate, în cazul în care condițiile prevăzute de ÖPUL 2000 sau de declarația-angajament nu au fost îndeplinite ori dacă solicitantul de ajutor nu a permis accesul organelor de control la toate suprafețele exploatate. Acest punct prevede de asemenea obligația de a restitui ajutoarele deja obținute în perioada de angajament în cazul nerespectării angajamentului pe cinci ani.

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               18

               Prin cererea din 11 septembrie 2000, domnul Hehenberger a solicitat pentru prima dată agenției plătitoare austriece, care acționa în numele și pe seama Republik Österreich, acordarea de ajutoare agroecologice în temeiul ÖPUL 2000.

               19

               În cadrul acestei cereri, domnul Hehenberger a dat o declarație-angajament în care se obliga, în conformitate cu punctul 1.4.4 din ÖPUL 2000, să pună în aplicare, pe o perioadă de cinci ani, începând de la 1 ianuarie 2001, anumite măsuri de agromediu prevăzute de ÖPUL 2000. Prin semnarea acestei declarații-angajament, care făcea referire în mod expres la ÖPUL 2000, domnul Hehenberger și-a asumat de asemenea obligația de a respecta ÖPUL 2000, care făcea astfel parte integrantă din fiecare contract de ajutor încheiat cu acest organism. Ulterior, acest angajament pe cinci ani a fost prelungit cu un an, până la 31 decembrie 2006.

               20

               Pe baza angajamentului menționat și a cererilor de plată a ajutorului introduse anual de domnul Hehenberger, agenția plătitoare austriacă a plătit ajutoarele agroecologice în cauză pentru anii 2001-2005. În ceea ce privește ajutorul pentru anul 2005, cererea anuală a fost depusă la 22 aprilie 2005.

               21

               La 12 septembrie 2005, organele de control competente au planificat măsurarea suprafețelor în cauză în cadrul unui control la fața locului, în conformitate cu punctul 1.9 din ÖPUL 2000. Cu toate acestea, domnul Hehenberger nu le-a permis accesul la aceste suprafețe, împiedicând astfel efectuarea controlului.

               22

               Prin scrisoarea din 9 octombrie 2006, agenția plătitoare austriacă l-a informat pe domnul Hehenberger că ajutoarele agroecologice acordate în temeiul ÖPUL 2000 pentru anul 2006 nu îi vor fi plătite, întrucât acordarea acestor ajutoare pentru încă un an presupune respectarea angajamentului pe cinci ani prevăzut de ÖPUL 2000.

               23

               Prin scrisoarea din 27 februarie 2007, agenția plătitoare austriacă i-a reproșat domnului Hehenberger că a împiedicat efectuarea controlului la fața locului la 12 septembrie 2005. În consecință, această agenție a solicitat, în conformitate cu punctul 1.10 din ÖPUL 2000, restituirea tuturor ajutoarelor care îi fuseseră plătite în temeiul ÖPUL 2000 pentru anii 2001-2005, corespunzătoare perioadei pentru care își asumase în prealabil angajamentul.

               24

               Ulterior, domnul Hehenberger a contestat această solicitare, introducând o acțiune la Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien. Acesta susține, în esență, că sancțiunea constând în impunerea restituirii ajutoarelor acordate pentru mai mulți ani este disproporționată. Republik Österreich solicită respingerea acțiunii.

               25

               Potrivit instanței de trimitere, este cert că domnul Hehenberger a refuzat accesul la suprafețele în cauză, împiedicând astfel efectuarea unui control la fața locului. Prin urmare, aceasta consideră că, având în vedere ÖPUL 2000 și contractele de ajutor încheiate în temeiul de acestora de părțile din acțiunea principală, acțiunea menționată ar trebui respinsă din moment ce Republik Österreich era autorizată să solicite restituirea în cauză în împrejurările speței.

               26

               Cu toate acestea, instanța menționată are rezerve cu privire la interpretarea Regulamentului nr. 1257/1999 coroborat cu Regulamentul nr. 817/2004. În special, aceasta solicită să se stabilească dacă sancțiunea deosebit de severă prevăzută la punctul 1.10 din ÖPUL 2000 este compatibilă cu obiectivele Regulamentului nr. 1257/1999, care se referă, în esență, la conservarea unor suprafețe agricole, la prezervarea spațiului rural și la buna funcționare a exploatării acestuia din urmă.

               27

               În aceste condiții, Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Regulamentul [...] nr. 1257/1999 [...] coroborat cu Regulamentul [...] nr. 817/2004 [...] se opune unor norme adoptate de autoritatea care acordă ajutorul, potrivit cărora, în cazul imposibilității efectuării unui control la fața locului (măsurarea suprafeței), toate ajutoarele deja acordate în cadrul unei măsuri de agromediu în perioada de angajament trebuie să fie restituite de beneficiar, chiar dacă aceste ajutoare au fost deja acordate și plătite pentru mai mulți ani?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               28

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă Regulamentul nr. 1257/1999 coroborat cu Regulamentul nr. 817/2004 se opune unei reglementări naționale potrivit căreia, în cazul în care efectuarea controlului la fața locului al suprafețelor în cauză a fost împiedicată de agricultorul beneficiar al unui ajutor, toate ajutoarele deja acordate acestuia din urmă în cadrul unei măsuri de agromediu în perioada de angajament trebuie să fie restituite, chiar dacă aceste ajutoare au fost deja plătite pentru mai mulți ani.

               29

               Mai întâi, trebuie să se arate că nici Regulamentul nr. 1257/1999, nici Regulamentul nr. 817/2004 nu prevăd în mod explicit o dispoziție care se opune unei astfel de reglementări naționale.

               30

               Articolele 22-24 din Regulamentul nr. 1257/1999 definesc condițiile generale de atribuire a sprijinului acordat metodelor de producție agricolă concepute în special pentru conservarea spațiului natural. Din aceste dispoziții rezultă că măsurile de agromediu se caracterizează prin angajamentul asumat pe cinci ani de agricultorii vizați de a practica o agricultură care respectă mediul. În schimbul angajamentelor privind agromediul asumate pentru o perioadă minimă de cinci ani, ajutorul este alocat anual de state în funcție de pierderea de venituri suferită sau de costurile suplimentare rezultate (a se vedea Hotărârea din 4 iunie 2009, JK Otsa Talu, C-241/07, Rep., p. I-4323, punctul 36).

               31

               În ceea ce privește sistemul de control al acestui sprijin multianual pentru metode de producție agroecologice, articolul 67 din Regulamentul nr. 817/2004 prevede că atât verificarea cererilor inițiale de înscriere într-un program, cât și cea a cererilor ulterioare de plată trebuie să se efectueze astfel încât să se asigure controlul eficient al respectării condițiilor cerute pentru acordarea sprijinului. În plus, articolul 69 din acest regulament precizează că controalele la fața locului se aplică tuturor angajamentelor și obligațiilor unui beneficiar care pot fi verificate la data vizitei.

               32

               Articolul 69 amintit subliniază, în plus, că aceste controale la fața locului se efectuează conform titlului III din Regulamentul nr. 2419/2001. Articolul 17 alineatul (3) din acest titlu intitulat „Controale”, care a fost înlocuit de articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 796/2004, al cărui conținut normativ corespunde, în esență, celui al articolului 17 alineatul (3) menționat, precizează consecințele juridice aferente faptului de a constitui un obstacol în calea realizării controalelor la fața locului. Astfel, aceste dispoziții prevăd în mod expres că cererile respective se resping în cazul în care agricultorul sau reprezentantul acestuia împiedică realizarea controlului la fața locului.

               33

               În această privință, trebuie să se arate că Curtea a fost invitată să interpreteze articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 796/2004 în Hotărârea din 16 iunie 2011, Omejc (C-536/09, Rep., p. I-5367). La punctul 27 din această hotărâre, Curtea a subliniat importanța controalelor și a statuat că faptul de a constitui un obstacol în calea realizării lor nu poate decât să genereze consecințe juridice importante, precum respingerea cererilor de ajutor în cauză.

               34

               Această respingere constituie consecința juridică a imposibilității de a verifica în mod eficient respectarea condițiilor cerute pentru acordarea sprijinului, astfel cum prevede articolul 67 din Regulamentul nr. 817/2004. În ceea ce privește ajutoarele agroecologice caracterizate printr-un angajament multianual, aceste condiții de acordare a sprijinului nu sunt cerute numai pentru anul în cursul căruia s-a efectuat un control la fața locului, ci pe toată perioada angajamentului pentru care au fost acordate aceste ajutoare, astfel încât, după cum prevede articolul 69 din regulamentul în cauză, controalele la fața locului aferente ajutoarelor menționate se referă la toate angajamentele. Un comportament al agricultorului care face imposibilă realizarea unor astfel de controale împiedică, în consecință, să se verifice dacă aceste condiții au fost respectate pe toată perioada angajamentului.

               35

               Rezultă că, în ceea ce privește măsurile de agromediu pe mai mulți ani, dacă realizarea unui control la fața locului a fost împiedicată de beneficiarul ajutoarelor agroecologice, astfel încât nu este posibil să se verifice în ce măsură condițiile de eligibilitate pentru ajutoarele menționate au fost respectate pe toată perioada angajamentului, cererile de ajutoare agroecologice în cauză trebuie să fie respinse, în conformitate cu articolul 17 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2419/2001 și cu articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 796/2004. Astfel, cererile în cauză în sensul acestor dispoziții cuprind toate cererile referitoare la condițiile de eligibilitate menționate, care trebuie respectate pe toată durata proiectului agroecologic pentru care acest beneficiar s-a angajat și la care se referă controlul la fața locului.

               36

               Prin urmare, astfel cum reiese din articolul 71 alineatul (2) din Regulamentul nr. 817/2004, beneficiarul menționat are obligația de a restitui în întregime cuantumurile ajutoarelor agroecologice deja plătite în temeiul cererilor respinse.

               37

               Pe de altă parte, trebuie să se precizeze că, atunci când legiuitorul Uniunii stabilește condiții de eligibilitate pentru acordarea unui ajutor, excluderea determinată de nerespectarea uneia dintre aceste condiții nu reprezintă o sancțiune, ci simpla consecință a neîndeplinirii respectivelor condiții prevăzute de lege (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 noiembrie 2004, Toeters și Verberk, C-171/03, Rec., p. I-10945, punctul 47, precum și Hotărârea din 24 mai 2007, Maatschap Schonewille-Prins, C-45/05, Rep., p. I-3997, punctul 47). În același fel, respingerea unei cereri de ajutor ca urmare a imposibilității de a controla condițiile de eligibilitate din cauza unui comportament al agricultorului care împiedică realizarea unui control la fața locului nu poate fi considerată o sancțiune și, prin urmare, nu poate fi supusă aplicării articolului 73 din Regulamentul nr. 817/2004.

               38

               Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că Regulamentul nr. 1257/1999 coroborat cu Regulamentul nr. 817/2004 nu se opune unei reglementări naționale potrivit căreia, în cazul în care efectuarea controlului la fața locului al suprafețelor în cauză a fost împiedicată de agricultorul beneficiar al unui ajutor, toate ajutoarele deja acordate acestuia din urmă în cadrul unei măsuri de agromediu în perioada de angajament trebuie să fie restituite, chiar dacă aceste ajutoare au fost deja plătite pentru mai mulți ani.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               39

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

                     Regulamentul (CE) nr. 1257/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA) și de modificare și abrogare a unor regulamente coroborat cu Regulamentul (CE) nr. 817/2004 al Comisiei din 29 aprilie 2004 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 1257/1999 nu se opune unei reglementări naționale potrivit căreia, în cazul în care efectuarea controlului la fața locului al suprafețelor în cauză a fost împiedicată de agricultorul beneficiar al unui ajutor, toate ajutoarele deja acordate acestuia din urmă în cadrul unei măsuri de agromediu în perioada de angajament trebuie să fie restituite, chiar dacă aceste ajutoare au fost deja plătite pentru mai mulți ani.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 14 decembrie 2000. # Emsland-Stärke GmbH împotriva Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Agricultură - Restituiri la export. # Cauza C-110/99.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 27 februarie 1997. # Antonius van den Boogaard împotriva Paula Laumen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Țările de Jos. # Convenția de la Bruxelles. # Cauza C-220/95.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 18 iunie 2002. # Regatul Spaniei împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza C-398/00.


Hotărârea Curții (Camera a treia) din 11 iulie 2013.#Team Relocations NV și alții împotriva Comisiei Europene.#Recurs – Concurență – Înțelegeri – Articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind SEE – Piața serviciilor de mutări internaționale din Belgia – Stabilirea directă și indirectă a prețurilor, împărțirea pieței și manipularea procedurilor de depunere a ofertelor – Încălcare unică și continuă – Imputabilitate – Orientări privind calcularea amenzilor (2006) – Valoarea vânzărilor – Noțiune – Proporție – Cuantum suplimentar – Circumstanțe atenuante – Obligația de motivare – Imputabilitatea comportamentului ilicit în sarcina societății-mamă – Regulamentul (CE) nr. 1/2003 – Articolul 23 alineatul (2) – Plafon de 10 % din cifra de afaceri – Proporționalitate.#Cauza C-444/11 P.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 30 mai 2013.#Worten – Equipamentos para o Lar SA împotriva Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT).#Cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal do Trabalho de Viseu.#Prelucrarea datelor cu caracter personal – Directiva 95/46/CE – Articolul 2 – Noțiunea „date cu caracter personal” – Articolele 6 și 7 – Principii referitoare la calitatea datelor și la legitimitatea prelucrării datelor – Articolul 17 – Securitatea prelucrărilor – Timp de lucru al lucrătorilor – Evidența timpului de lucru – Acces al autorității naționale competente să monitorizeze condițiile de muncă – Obligația angajatorului de a pune la dispoziție evidența timpului de lucru astfel încât să permită consultarea sa imediată.#Cauza C-342/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      30 mai 2013 (
            *1
         )
      „Prelucrarea datelor cu caracter personal — Directiva 95/46/CE — Articolul 2 — Noțiunea «date cu caracter personal» — Articolele 6 și 7 — Principii referitoare la calitatea datelor și la legitimitatea prelucrării datelor — Articolul 17 — Securitatea prelucrărilor — Timp de lucru al lucrătorilor — Evidența timpului de lucru — Acces al autorității naționale competente să monitorizeze condițiile de muncă — Obligația angajatorului de a pune la dispoziție evidența timpului de lucru astfel încât să permită consultarea sa imediată”
      În cauza C-342/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de tribunal do trabalho de Viseu (Portugalia), prin decizia din 13 iulie 2012, primită de Curte la 18 iulie 2012, în procedura

         Worten – Equipamentos para o Lar SA

      împotriva

         Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT),

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnii E. Jarašiūnas și A. Ó Caoimh (raportor), doamna C. Toader și domnul C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Worten – Equipamentos para o Lar SA, de D. Abrunhosa e Sousa și de J. Cruz Ribeiro, advogados;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de C. Vieira Guerra, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de M. Russo, avvocato dello Stato;

               —

               pentru guvernul maghiar, de M. Fehér, precum și de K. Szíjjártó și de Á. Szilágyi, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de P. Costa de Oliveira și de B. Martenczuk, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 și a articolului 17 alineatul (1) din Directiva 95/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date (JO L 281, p. 31, Ediție specială, 13/vol. 17, p. 10).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Worten – Equipamentos para o Lar SA (denumită în continuare „Worten”), societate cu sediul în Viseu (Portugalia), pe de o parte, și Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT) (Autoritatea pentru condițiile de muncă, denumită în continuare „ACT”), pe de altă parte, cu privire la cererea acesteia din urmă de acces la evidența timpului de lucru a societății menționate.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Directiva 95/46

               3

               Potrivit articolului 2 din Directiva 95/46, intitulat „Definiții”:
               „În sensul prezentei directive:

                        (a)

                        «date cu caracter personal» înseamnă orice informație referitoare la o persoană fizică identificată sau identificabilă (persoana vizată); o persoană identificabilă este o persoană care poate fi identificată, direct sau indirect, în special prin referire la un număr de identificare sau la unul sau mai multe elemente specifice, proprii identității sale fizice, fiziologice, psihice, economice, culturale sau sociale;

                        (b)

                        «prelucrarea datelor cu caracter personal» (prelucrare) înseamnă orice operațiune sau serie de operațiuni care se efectuează asupra datelor cu caracter personal, prin mijloace automate sau neautomate, cum ar fi colectarea, înregistrarea, organizarea, stocarea, adaptarea sau modificarea, extragerea, consultarea, utilizarea, dezvăluirea prin transmitere, diseminare sau în orice alt mod, alăturarea ori combinarea, blocarea, ștergerea sau distrugerea;

                  […]”

               4

               Articolul 3 din această directivă, intitulat „Domeniul de aplicare”, are următorul cuprins:
               „(1)   Prezenta directivă se aplică prelucrării automate, în totalitate sau parțial, precum și prelucrării neautomate a datelor cu caracter personal, conținute sau care urmează să fie conținute într-un sistem de evidență a datelor cu caracter personal.
               (2)   Prezenta directivă nu se aplică prelucrării datelor cu caracter personal:

                        —

                        puse în practică pentru exercitarea activităților din afara domeniului de aplicare a dreptului comunitar, cum ar fi cele prevăzute în titlurile V și VI din Tratatul privind Uniunea Europeană, și, în orice caz, prelucrărilor care au ca obiect siguranța publică, apărarea, securitatea statului (inclusiv bunăstarea economică a statului atunci când aceste prelucrări sunt legate de probleme de securitate a statului) și activitățile statului în domeniul dreptului penal;

                        —

                        efectuate de către o persoană fizică în cursul unei activități exclusiv personale sau domestice.”

               5

               Articolul 6 din directiva menționată, care privește principiile referitoare la calitatea datelor, prevede:
               „(1)   Statele membre stabilesc că datele cu caracter personal trebuie să fie:
               […]

                        (b)

                        colectate în scopuri determinate, explicite și legitime și să nu mai fie prelucrate ulterior într-un mod incompatibil cu aceste scopuri. Prelucrarea ulterioară a datelor în scopuri istorice, statistice sau științifice nu este considerată incompatibilă atât timp cât statele membre prevăd garanții corespunzătoare;

                        (c)

                        adecvate, pertinente și neexcesive în ceea ce privește scopurile pentru care sunt colectate și prelucrate ulterior;

                  […]
               (2)   Operatorul are obligația să asigure respectarea alineatului (1).”

               6

               Articolul 7 din aceeași directivă, care privește criteriile referitoare la legitimitatea prelucrării datelor, prevede:
               „Statele membre prevăd ca datele cu caracter personal să fie prelucrate numai dacă:
               […]

                        (c)

                        prelucrarea este necesară în vederea îndeplinirii unei obligații legale care îi revine operatorului sau

                  […]

                        (e)

                        prelucrarea este necesară pentru aducerea la îndeplinire a unei sarcini de interes public sau care rezultă din exercitarea autorității publice cu care este învestit operatorul sau terțul căruia îi sunt comunicate datele […]

                  […]”

               7

               Articolul 17 din Directiva 95/46, intitulat „Securitatea prelucrărilor”, are următorul cuprins:
               „(1)   Statele membre prevăd aplicarea obligatorie de către operator a unor măsuri tehnice și organizatorice de protecție adecvate pentru protejarea datelor cu caracter personal împotriva distrugerii accidentale sau ilegale, pierderii accidentale, modificării, dezvăluirii sau accesului neautorizat, în special atunci când prelucrarea presupune transmiterea datelor într-o rețea, precum și împotriva oricărei alte forme de prelucrare ilegală.
               Având în vedere cele mai noi tehnici din sector și costurile punerii lor în aplicare, aceste măsuri trebuie să asigure un nivel de securitate adecvat în ceea ce privește riscurile prezentate de prelucrare și caracterul datelor de protejat.
               […]”

         Directiva 2003/88/CE

               8

               Intitulat „Obiectul și domeniul de aplicare”, articolul 1 din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3) prevede:
               „(1)   Prezenta directivă stabilește cerințe minime de securitate și sănătate pentru organizarea timpului de lucru.
               (2)   Prezenta directivă se aplică:

                        (a)

                        perioadelor minime de repaus zilnic, repaus săptămânal și concediu anual, precum și pauzelor și timpului de lucru maxim săptămânal;

                  […]”

               9

               Intitulat „Timpul de lucru maxim săptămânal”, articolul 6 din această directivă prevede:
               „Statele membre iau măsurile necesare pentru ca, în funcție de necesitățile de protecție a sănătății și securității lucrătorilor:
               […]

                        (b)

                        timpul mediu de lucru pentru fiecare perioadă de șapte zile, inclusiv orele suplimentare, să nu depășească 48 de ore.”

               10

               Potrivit articolului 22 alineatul (1) primul paragraf din directiva menționată:
               „Un stat membru are opțiunea de a nu aplica articolul 6, respectând totodată principiile generale de protecție a sănătății și securității lucrătorilor și cu condiția să ia măsurile necesare pentru a asigura că:

                        (a)

                        niciun angajator nu cere unui lucrător să muncească mai mult de 48 de ore într-o perioadă de șapte zile […] dacă nu a obținut acordul prealabil al lucrătorului de a efectua o asemenea muncă;

                  […]

                        (c)

                        angajatorul ține evidențe actualizate ale tuturor lucrătorilor care efectuează o asemenea muncă;

                        (d)

                        evidențele sunt puse la dispoziția autorităților competente, care pot, din motive legate de securitatea și sănătatea lucrătorilor, să interzică sau să limiteze posibilitatea de depășire a duratei maxime de muncă săptămânale;

                  […]”

         Reglementarea portugheză

               11

               Articolul 202 din Codul muncii (codigo do trabalho), aprobat prin Legea nr. 7/2009 din 12 februarie 2009, prevede, sub titlul „Evidența timpului de lucru”:

                        „1)

                        Angajatorul trebuie să păstreze evidența timpului de lucru – inclusiv pentru lucrătorii care nu au un program fix – într-un loc accesibil, care să permită consultarea sa imediată.

                        2)

                        Evidența trebuie să cuprindă indicarea orelor de început și de sfârșit al zilei de lucru, precum și a pauzelor sau a perioadelor neincluse în aceasta, cu scopul de a permite calcularea numărului de ore de lucru prestate de lucrător zilnic și săptămânal […]

                  […]

                        5)

                        Nerespectarea acestei dispoziții constituie o încălcare gravă.”

               12

               Legea nr. 107/2009 din 14 septembrie 2009 cuprinde printre altele următoarea dispoziție:
               „Articolul 10 –
               Proceduri de inspecție
               1.   În exercitarea atribuțiilor sale, inspectorul de muncă efectuează, fără a aduce atingere dispozițiilor unei reglementări specifice, următoarele proceduri:

                        a)

                        solicitarea, cu efect imediat sau în vederea prezentării la serviciile descentralizate ale Serviciului de inspecție din Ministerul Muncii, examinarea și copierea documentelor și a altor registre utile pentru stabilirea raporturilor și a condițiilor de muncă;

                  […]
               2.   În exercitarea atribuțiilor sale, inspectorul de securitate socială efectuează, fără a aduce atingere dispozițiilor unei reglementări specifice, următoarele proceduri:

                        a)

                        solicitarea și copierea, cu efect imediat, pentru examinare, consultare și completarea proceselor-verbale, a cărților, a documentelor, a registrelor, a arhivele și a altor elemente relevante care aparțin entităților a căror activitate face obiectul inspecției și sunt utile verificării faptelor inspectate;

                  […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               13

               La 9 martie 2010, ACT a efectuat o inspecție la sediul din Viseu al societății Worten, la finalul căreia a întocmit un proces-verbal prin care s-a constatat că:

                        —

                        această societate avea la sediul menționat patru angajați care lucrau în schimburi;

                        —

                        evidența timpului de lucru, în care trebuie să figureze perioadele de lucru zilnice, perioadele de repaus zilnice și săptămânale, precum și calculul orelor de muncă zilnice și săptămânale ale lucrătorilor, nu era accesibilă pentru consultare imediată;

                        —

                        lucrătorii înregistrau timpul de lucru prin introducerea unei cartele magnetice într-un aparat instalat în incinta unui magazin situat lângă unitatea menționată;

                        —

                        evidența timpului de lucru nu numai că nu era accesibilă oricărui lucrător al întreprinderii sau al unității în care își exercita atribuțiile, ci, în plus, aceasta putea fi obținută numai de la persoana care avea acces pe cale informatică, și anume responsabilul regional al Worten, care lipsea la data inspecției menționate, numai structura centrală de resurse umane a Worten putând să furnizeze, într-o astfel de situație, informațiile care figurau în registrul respectiv.

               14

               La 15 martie 2010, ca urmare a unei somații de prezentare a acestor documente, a fost transmisă ACT evidența timpului de lucru, conținând datele care pot fi legal solicitate.

               15

               Printr-o decizie din 14 martie 2012, ACT a apreciat că Worten se făcea vinovată de o încălcare gravă în domeniul dreptului muncii, prin nerespectarea normelor referitoare la evidența timpului de lucru prevăzute la articolul 202 alineatul 1 din Codul muncii, întrucât această societate nu permisese ca ACT să poată proceda la consultarea imediată, în unitatea menționată, a evidenței timpului de lucru al lucrătorilor angajați în unitatea respectivă. Gravitatea încălcării ar fi dată de faptul că evidența timpului de lucru permite stabilirea directă și imediată a conformității organizării activității unei întreprinderi cu reglementarea privind timpul de lucru. În consecință, ACT a aplicat societății Worten o amendă în cuantum de 2000 de euro.

               16

               Worten a formulat o acțiune în anulare împotriva acestei decizii în fața tribunal do trabalho de Viseu.

               17

               În aceste condiții, tribunal do trabalho de Viseu a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 2 din Directiva 95/46 […] trebuie interpretat în sensul că evidența timpului de lucru, mai exact indicarea orelor la care fiecare lucrător începe și termină ziua de lucru, precum și a pauzelor și a perioadelor neincluse în aceasta, face parte din noțiunea «date cu caracter personal»?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea anterioară, statul portughez este obligat, în temeiul articolului 17 alineatul (1) din Directiva 95/46 […], să prevadă măsuri tehnice și organizatorice adecvate pentru protejarea datelor cu caracter personal împotriva distrugerii accidentale sau ilegale, a pierderii accidentale, a modificării, a dezvăluirii sau a accesului neautorizat, în special atunci când prelucrarea presupune transmiterea datelor într-o rețea?

                        3)

                        De asemenea, în cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea anterioară, atunci când statul membru nu adoptă nicio măsură de punere în aplicare a articolului 17 alineatul (1) din Directiva 95/46 […] și atunci când entitatea angajatoare responsabilă cu prelucrarea acestor date adoptă un sistem de acces restrâns la astfel de date, care nu permite accesul automat al autorității naționale competente să monitorizeze condițiile de muncă, principiul supremației dreptului Uniunii trebuie interpretat în sensul că statul membru nu poate sancționa entitatea angajatoare pentru comportamentul menționat?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               18

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 2 litera (a) din Directiva 95/46 trebuie interpretat în sensul că o evidență a timpului de lucru, precum cea în discuție în litigiul principal, care implică indicarea orelor la care fiecare lucrător începe și termină ziua de lucru, precum și a întreruperilor sau a pauzelor corespunzătoare face parte din noțiunea „date cu caracter personal” în sensul dispoziției menționate.

               19

               În această privință, este suficient să se constate că, astfel cum s-a susținut de către toate părțile interesate care au depus observații scrise, datele care figurează într-o evidență a timpului de lucru precum cea în discuție în cauza principală, care privesc, în cazul fiecărui lucrător, perioadele de lucru zilnice, precum și perioadele de repaus, constituie date cu caracter personal, în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva 95/46, întrucât este vorba despre „informații referitoare la o persoană fizică identificată sau identificabilă” (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 20 mai 2003, Österreichischer Rundfunk și alții, C-465/00, C-138/01 și C-139/01, Rec., p. I-4989, punctul 64, Hotărârea din 16 decembrie 2008, Huber, C-524/06, Rep., p. I-9705, punctul 43, precum și Hotărârea din 7 mai 2009, Rijkeboer, C-553/07, Rep., p. I-3889, punctul 42).

               20

               Colectarea, înregistrarea, organizarea, stocarea, consultarea, utilizarea unor astfel de date de către un angajator, precum și transmiterea lor de către acesta autorităților naționale competente să monitorizeze condițiile de muncă prezintă astfel caracterul unei „prelucrări a datelor cu caracter personal”, în sensul articolului 2 litera (b) din Directiva 95/46 (a se vedea în acest sens în special Hotărârile citate anterior Österreichischer Rundfunk și alții, punctul 64, și Huber, punctul 43).

               21

               Pe de altă parte, trebuie precizat că, din moment ce în cauza principală nu se contestă că prelucrarea datelor cu caracter personal este automată și că niciuna dintre excepțiile prevăzute la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 95/46 nu este aplicabilă, prelucrarea menționată intră în domeniul de aplicare al acestei directive.

               22

               În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 2 litera (a) din Directiva 95/46 trebuie interpretat în sensul că o evidență a timpului de lucru, precum cea în discuție în litigiul principal, care implică indicarea orelor la care fiecare lucrător începe și termină ziua de lucru, precum și a întreruperilor sau a pauzelor corespunzătoare face parte din noțiunea „date cu caracter personal” în sensul dispoziției menționate.

         Cu privire la a doua și la a treia întrebare

               23

               Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 17 alineatul (1) din Directiva 95/46 trebuie interpretat în sensul că fiecare stat membru are obligația să prevadă măsuri tehnice și organizatorice adecvate pentru protejarea datelor cu caracter personal împotriva distrugerii accidentale sau ilegale, a pierderii accidentale, a modificării, a dezvăluirii sau a accesului neautorizat și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă un stat membru care nu a adoptat astfel de măsuri este în drept să aplice o sancțiune unui angajator care, în calitate de operator al datelor menționate, a adoptat un sistem de acces restrâns la astfel de date, care nu permite accesul imediat al autorității naționale competente să monitorizeze condițiile de muncă.

               24

               Este necesar să se amintească faptul că, potrivit articolului 17 alineatul (1) din Directiva 95/46, referitor la securitatea prelucrărilor, statele membre trebuie să prevadă aplicarea obligatorie de către operatorul de date cu caracter personal a unor măsuri tehnice și organizatorice destinate să asigure un nivel de securitate adecvat în ceea ce privește riscurile prezentate de prelucrarea respectivă și caracterul datelor de protejat, având în vedere cele mai noi tehnici din sector și costurile punerii lor în aplicare (a se vedea în acest sens Hotărârea Rijkeboer, citată anterior, punctul 62).

               25

               În consecință, contrar premisei pe care se întemeiază a doua și a treia întrebare, articolul 17 alineatul (1) menționat nu impune statelor membre, cu excepția cazului în care au calitatea de operatori, să adopte astfel de măsuri tehnice și organizatorice, obligația adoptării unor asemenea măsuri revenind doar operatorului, respectiv, în speță, angajatorului. Dispoziția menționată impune în schimb statelor membre să adopte în dreptul lor intern o dispoziție care să prevadă această obligație.

               26

               Pe de altă parte, nu reiese în niciun mod din decizia de trimitere că datele în discuție în cauza principală ar fi făcut obiectul unei distrugeri accidentale sau ilegale, al unei pierderi accidentale, al unei modificări, al unei dezvăluiri sau al unui acces neautorizat ori al unei alte forme de prelucrare ilicită, în sensul articolului 17 alineatul (1) din Directiva 95/46. Dimpotrivă, din elementele care figurează în dosarul aflat la dispoziția Curții rezultă că nu se contestă în prezenta cauză că accesul autorităților naționale competente să monitorizeze condițiile de muncă la aceste date este autorizat de dreptul național.

               27

               În observațiile sale scrise, Worten invocă însă faptul că obligația de a pune la dispoziție evidența timpului de lucru într-un mod care să permită consultarea sa imediată, prevăzută la articolul 202 alineatul 1 din Codul muncii, este incompatibilă în practică cu obligația de instituire a unui sistem adecvat de protecție a datelor cu caracter personal conținute în această evidență. Astfel, o atare obligație ar însemna să se admită că orice angajat al întreprinderii vizate poate avea acces la aceste date, cu încălcarea obligației de a asigura securitatea respectivelor date, prevăzută la articolul 17 alineatul (1) din Directiva 95/46. Un asemenea acces generalizat ar lipsi, prin urmare, această dispoziție de orice efect util.

               28

               O astfel de argumentație nu poate fi primită. Într-adevăr, contrar premisei pe care se întemeiază aceasta, obligația angajatorului, în calitate de operator de date cu caracter personal, de a acorda acces imediat la evidența timpului de lucru autorității naționale competente să monitorizeze condițiile de muncă nu presupune în niciun fel că datele cu caracter personal care figurează în această evidență ar trebui, în mod necesar, prin acest simplu fapt, să fie accesibile unor persoane neautorizate în acest scop. După cum a arătat în mod întemeiat guvernul portughez, revine fiecărui operator de date cu caracter personal, în temeiul articolului 17 alineatul (1) din Directiva 95/46, sarcina de a adopta măsurile tehnice și organizatorice necesare pentru a se asigura că doar persoane autorizate în mod corespunzător să aibă acces la datele cu caracter personal vizate sunt în drept să răspundă unei cereri de acces formulate de un terț.

               29

               În aceste condiții, nu rezultă că interpretarea articolului 17 alineatul (1) din Directiva 95/46 este relevantă pentru soluționarea litigiului principal.

               30

               Cu toate acestea, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. Astfel, misiunea Curții este de a interpreta toate dispozițiile de drept al Uniunii care sunt necesare instanțelor naționale pentru a statua în cauzele cu care sunt sesizate, chiar dacă respectivele dispoziții nu sunt expres indicate în întrebările adresate de aceste instanțe (a se vedea în special Hotărârea din 8 martie 2007, Campina, C-45/06, Rep., p. I-2089, punctele 30 și 31, și Hotărârea din 14 octombrie 2010, Fuß, C-243/09, Rep., p. I-9849, punctul 39).

               31

               În consecință, chiar dacă, pe plan formal, instanța de trimitere și-a limitat întrebările la interpretarea articolului 17 alineatul (1) din Directiva 95/46, o astfel de împrejurare nu împiedică Curtea să îi furnizeze toate elementele de interpretare a dreptului Uniunii care pot fi utile pentru judecarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă respectiva instanță s-a referit sau nu s-a referit la aceste elemente în enunțul întrebărilor sale. În această privință, revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională, mai ales din motivarea deciziei de trimitere, elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (a se vedea Hotărârea Fuß, citată anterior, punctul 40).

               32

               În speță, din dosarul aflat la dispoziția Curții reiese că instanța de trimitere urmărește, în esență, să se stabilească dacă dispozițiile Directivei 95/46 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care impune angajatorului obligația de a pune la dispoziția autorității naționale competente să monitorizeze condițiile de muncă evidența timpului de lucru într-un mod care să permită consultarea sa imediată. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului 15 din prezenta hotărâre, încălcarea acestei obligații prevăzute la articolul 202 alineatul 1 din Codul muncii constituie motivul pentru care s-a aplicat o sancțiune pecuniară societății Worten.

               33

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit dispozițiilor capitolului II din Directiva 95/46, intitulat „Condițiile generale de legalitate a prelucrării datelor cu caracter personal”, sub rezerva derogărilor permise în temeiul articolului 13 din această directivă, orice prelucrare a datelor cu caracter personal trebuie, pe de o parte, să fie conformă cu principiile referitoare la calitatea datelor, enunțate la articolul 6 din directiva menționată și, pe de altă parte, să respecte unul dintre principiile privind legitimitatea prelucrării datelor, enumerate la articolul 7 din aceeași directivă (Hotărârea Österreichischer Rundfunk și alții, citată anterior, punctul 65, Hotărârea Huber, citată anterior, punctul 48, precum și Hotărârea din 24 noiembrie 2011, ASNEF și FECEMD, C-468/10 și C-469/10, Rep., p. I-12181, punctul 26).

               34

               În particular, potrivit articolului 6 alineatul (1) literele (b) și (c) din Directiva 95/46, datele trebuie să fie „colectate în scopuri determinate, explicite și legitime”, precum și „adecvate, pertinente și neexcesive” în ceea ce privește scopurile respective. În plus, potrivit articolului 7 literele (c) și (e) din directiva menționată, prelucrarea datelor cu caracter personal este legală dacă „este necesară în vederea îndeplinirii unei obligații legale care îi revine operatorului” sau, respectiv, dacă „este necesară pentru aducerea la îndeplinire a unei sarcini de interes public sau care rezultă din exercitarea autorității publice cu care este învestit operatorul sau terțul căruia îi sunt comunicate datele” (Hotărârea Österreichischer Rundfunk și alții, citată anterior, punctul 66).

               35

               Acesta pare să fie cazul într-o situație precum cea din cauza principală, în măsura în care se constată, pe de o parte, că datele personale care figurează în evidența timpului de lucru sunt colectate în scopul de a se asigura respectarea reglementării referitoare la condițiile de lucru și, pe de altă parte, că prelucrarea acestor date cu caracter personal este necesară în vederea îndeplinirii unei obligații legale care îi revine angajatorului, precum și pentru aducerea la îndeplinire a sarcinilor de control încredințate autorității naționale competente să monitorizeze condițiile de muncă, împrejurări care trebuie verificate de către instanța de trimitere.

               36

               În ceea ce privește modalitățile concrete de organizare a accesului acestei autorități naționale la respectivele date cu caracter personal în scopul îndeplinirii sarcinilor sale de monitorizare a condițiilor de muncă, trebuie amintit că poate fi considerat necesar, în sensul articolului 7 litera (e) din Directiva 95/46, numai accesul acordat autorităților care sunt competente în acest domeniu (a se vedea în acest sens Hotărârea Huber, citată anterior, punctul 61).

               37

               În ceea ce privește obligația angajatorului de a acorda autorității respective acces imediat la evidența timpului de lucru, reiese din jurisprudența Curții că o astfel de obligație se poate dovedi necesară în sensul acestei dispoziții dacă ea contribuie la o aplicare mai eficientă a reglementării în materia condițiilor de muncă (a se vedea prin analogie Hotărârea Huber, citată anterior, punctul 62).

               38

               În această privință, trebuie amintit că Directiva 2003/88 are ca obiect stabilirea unor cerințe minime destinate ameliorării condițiilor de viață și de muncă ale lucrătorilor printr-o apropiere a reglementărilor naționale referitoare în special la timpul de lucru, punând la dispoziția acestora perioade minime de repaus – în special zilnic și săptămânal –, precum și pauze adecvate și prevăzând o limită maximă a timpului de lucru săptămânal (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții, C-397/01-C-403/01, Rec., p. I-8835, punctul 76, și Hotărârea din 25 noiembrie 2010, Fuß, C-429/09, Rep., p. I-12167, punctul 43).

               39

               Din acest punct de vedere, articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 obligă statele membre să ia „măsurile necesare” pentru ca, în funcție de necesitățile de protecție a sănătății și securității lucrătorilor, timpul mediu de lucru pentru fiecare perioadă de șapte zile, inclusiv orele suplimentare, să nu depășească 48 de ore (a se vedea în acest sens Hotărârea Pfeiffer și alții, citată anterior, punctul 100, și Hotărârea din 14 octombrie 2010, Fuß, citată anterior, punctul 33).

               40

               Pe de altă parte, articolul 22 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2003/88 prevede că state membrele pot să nu aplice dispozițiile articolului 6 din această directivă cu condiția, printre altele, să ia măsurile necesare pentru a asigura că angajatorul ține evidențe actualizate ale tuturor lucrătorilor vizați [articolul 22 alineatul (1) primul paragraf litera (c) din directiva menționată] și că evidențele sunt puse la dispoziția autorităților competente, care pot, din motive legate de securitatea și sănătatea lucrătorilor, să interzică sau să limiteze posibilitatea de depășire a duratei maxime de muncă săptămânale [articolul 22 alineatul (1) primul paragraf litera (d) din aceeași directivă].

               41

               Potrivit Comisiei Europene, chiar dacă Directiva 2003/88 nu impune în mod explicit statelor membre obligația de a adopta o reglementare precum cea în discuție în litigiul principal, controlul respectării obligațiilor stabilite prin această directivă poate să implice, cu titlu de „măsuri necesare” pentru realizarea obiectivelor urmărite de aceasta, instituirea de măsuri de monitorizare. Or, obligația angajatorului de a permite consultarea imediată a evidenței timpului de lucru ar fi de natură să evite orice posibilitate de modificare a datelor în intervalul dintre vizita de inspecție efectuată de autoritățile naționale și controlul efectiv al datelor respective de către aceste autorități.

               42

               Worten susține în schimb că această obligație este excesivă, ținând seama de ingerința în viața privată a lucrătorilor pe care o implică. Astfel, pe de o parte, evidența timpului de lucru ar urmări oferirea unui mijloc de probă lucrătorilor în scopul verificării timpului lucrat efectiv. Or, autenticitatea acestei evidențe nu ar fi fost contestată în cauza principală. Pe de altă parte, evidența respectivă ar permite să se procedeze la o apreciere a timpului mediu de lucru realizat pentru a se verifica printre altele scutirile de la programul de lucru. În acest scop, punerea imediată la dispoziție a evidențelor respective nu ar aduce nicio valoare adăugată. De altfel, informațiile care figurează în aceleași evidențe ar putea fi transmise ulterior.

               43

               În prezenta cauză, revine instanței de trimitere sarcina de a examina dacă obligația angajatorului de a acorda autorității naționale competente să monitorizeze condițiile de muncă acces la evidența timpului de lucru astfel încât să permită consultarea sa imediată poate fi considerată necesară pentru aducerea la îndeplinire de către această autoritate a sarcinii sale de monitorizare, contribuind la o aplicare mai eficientă a reglementării în materia condițiilor de muncă, în special în ceea ce privește timpul de lucru.

               44

               În această privință, trebuie totuși să se precizeze că, în orice caz, în măsura în care o astfel de obligație este considerată necesară pentru atingerea acestui obiectiv, sancțiunile aplicate în vederea asigurării aplicării efective a cerințelor impuse prin Directiva 2003/88 trebuie, în egală măsură, să respecte principiul proporționalității, împrejurare care trebuie verificată în cauza principală tot de către instanța de trimitere (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 noiembrie 2003, Lindqvist, C-101/01, Rec., p. I-12971, punctul 88).

               45

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că articolul 6 alineatul (1) literele (b) și (c) și articolul 7 literele (c) și (e) din Directiva 95/46 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal care impune angajatorului obligația de a pune la dispoziția autorității naționale competente să monitorizeze condițiile de muncă evidența timpului de lucru astfel încât să permită consultarea sa imediată atât timp cât această obligație este necesară pentru aducerea la îndeplinire de către această autoritate a sarcinilor sale de monitorizare a aplicării reglementării în materia condițiilor de muncă, în special în ceea ce privește timpul de lucru.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               46

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                           1)

                           Articolul 2 litera (a) din Directiva 95/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date trebuie interpretat în sensul că o evidență a timpului de lucru precum cea în discuție în litigiul principal care implică indicarea orelor la care fiecare lucrător începe și termină ziua de lucru, precum și a întreruperilor sau a pauzelor corespunzătoare face parte din noțiunea „date cu caracter personal” în sensul dispoziției menționate.

                           2)

                           Articolul 6 alineatul (1) literele (b) și (c) și articolul 7 literele (c) și (e) din Directiva 95/46 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care impune angajatorului obligația de a pune la dispoziția autorității naționale competente să monitorizeze condițiile de muncă evidența timpului de lucru astfel încât să permită consultarea sa imediată atât timp cât această obligație este necesară pentru aducerea la îndeplinire de către această autoritate a sarcinilor sale de monitorizare a aplicării reglementării în materia condițiilor de muncă, în special în ceea ce privește timpul de lucru.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: portugheza.


Hotărârea Curții din data de 30 octombrie 1974. # Officier van Justitie împotriva J.W.J. van Haaster. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arrondissementsrechtbank Haarlem - Țările de Jos. # Cauza 190-73.