title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 14 iunie 2017.#Compass Contract Services Limited împotriva Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.#Cerere de decizie preliminară formulată de First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Trimitere preliminară – Taxa pe valoarea adăugată (TVA) – Rambursarea TVA‑ului achitat fără să fie datorat – Drept de deducere a TVA‑ului – Modalități – Principiile egalității de tratament și neutralității fiscale – Principiul efectivității – Reglementare națională care introduce un termen de prescripție.#Cauza C-38/16.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      14 iunie 2017 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Taxa pe valoarea adăugată (TVA) — Rambursarea TVA‑ului achitat fără să fie datorat — Drept de deducere a TVA‑ului — Modalități — Principiile egalității de tratament și neutralității fiscale — Principiul efectivității — Reglementare națională care introduce un termen de prescripție”
      În cauza C‑38/16,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [Tribunalul de Primă Instanță (Camera fiscală), Regatul Unit], prin decizia din 20 ianuarie 2016, primită de Curte la 25 ianuarie 2016, în procedura

         Compass Contract Services Limited

      împotriva

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnii E. Juhász și C. Vajda, doamna K. Jürimäe și domnul C. Lycourgos (raportor), judecători,
      avocat general: domnul M. Campos Sánchez‑Bordona,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 decembrie 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Compass Contract Services Limited, de D. Scorey, QC, de O. Jarratt și de D. Stephens, consilieri;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de D. Robertson și de M. Holt, în calitate de agenți, asistați de A. Macnab, barrister;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Owsiany‑Hornung și de M. Wasmeier, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 2 martie 2017,
      pronunță prezenta
      Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea principiilor egalității de tratament, neutralității fiscale și efectivității din dreptul Uniunii.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Compass Contract Services Limited (în continuare „Compass”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (denumiți în continuare „Commissioners”), pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestora din urmă de a rambursa taxa pe valoarea adăugată (TVA) achitată fără să fi fost datorată de către Compass.

         Cadrul juridic

            Dreptul Uniunii

               3

               Sub titlul „Originea și sfera de aplicare a dreptului de deducere”, articolul 17 din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO 1977, L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”), aplicabilă litigiului principal, prevedea:
               „(1)   Dreptul de deducere ia naștere în momentul în care taxa deductibilă devine exigibilă.
               (2)   În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul de a deduce din taxa pe care o datorează:

                        (a)

                        [TVA‑ul] datorat sau achitat în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate și pentru serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă;

                        (b)

                        [TVA‑ul] datorat sau achitat pentru bunurile importate;

                        (c)

                        [TVA‑ul] datorat în temeiul articolului 5 alineatul (7) litera (a) și al articolului 6 alineatul (3).

                  […]” [traducere neoficială]

               4

               Articolul 18 din A șasea directivă, intitulat „Normele care reglementează exercitarea dreptului de deducere”, prevedea:
               „(1)   Pentru a‑și exercita dreptul de deducere, persoana impozabilă trebuie:

                        (a)

                        în ceea ce privește deducerile în temeiul articolului 17 alineatul (2) litera (a), să dețină o factură întocmită în conformitate cu articolul 22 alineatul (3);

                        (b)

                        în ceea ce privește deducerile în temeiul articolului 17 alineatul (2) litera (b), să dețină un document de import, în care să figureze ca destinatar sau ca importator, și care să menționeze sau să permită calcularea valorii taxei datorate;

                        (c)

                        în ceea ce privește deducerile în temeiul articolului 17 alineatul (2) litera (c), să respecte formalitățile stabilite de fiecare stat membru;

                        (d)

                        dacă trebuie să plătească taxa în calitate de client sau de cumpărător în cazul aplicării articolului 21 punctul 1, să respecte formalitățile prevăzute de fiecare stat membru.

                  (2)   Persoana impozabilă efectuează deducerea scăzând din valoarea totală a taxei pe valoarea adăugată datorată pentru o anumită perioadă fiscală valoarea totală a taxei pentru care, în aceeași perioadă, a luat naștere și poate fi exercitat dreptul de deducere în temeiul dispozițiilor alineatului (1).
               […]
               (3)   Statele membre stabilesc condițiile și modalitățile potrivit cărora o persoană impozabilă poate fi autorizată să efectueze o deducere care nu a fost efectuată în conformitate cu dispozițiile alineatelor (1) și (2).
               (4)   Dacă într‑o anumită perioadă fiscală valoarea deducerilor autorizate depășește valoarea taxei datorate, statele membre pot fie să reporteze excedentul în următoarea perioadă, fie să efectueze o rambursare, în condițiile pe care le stabilesc.
               […]” [traducere neoficială]

            Dreptul Regatului Unit

               5

               Articolul 25 din Value Added Tax Act 1994 (Legea din 1994 privind taxa pe valoarea adăugată), în versiunea aplicabilă situației de fapt în discuție în litigiul principal (denumită în continuare „Legea din 1994”), prevede:
               „[…]
               2.   Sub rezerva dispozițiilor prezentului articol, [o persoană impozabilă] este abilitată, la sfârșitul fiecărui exercițiu financiar, să înregistreze drept credit cuantumul TVA‑ului deductibil admis de articolul 26, iar ulterior să deducă acest cuantum din TVA‑ul colectat la plata căruia este obligată.
               […]
               6.   Nicio deducere în temeiul alineatului 2 de mai sus și nicio plată a unui credit de TVA nu pot fi efectuate în lipsa unei cereri în acest sens care respectă termenele și formele prevăzute de regulamente sau în temeiul acestora, cu precizarea că, în cazul unei persoane care nu a realizat nicio prestație impozabilă în cursul exercițiului vizat sau anterior, plata unui credit de TVA trebuie supusă condițiilor (dacă există) pe care Commissioners le consideră oportune, inclusiv condițiilor privind rambursarea în împrejurări speciale.”

               6

               Articolul 80 din Legea din 1994 prevede:
               „Creditul sau rambursarea corespunzătoare unui excedent de TVA declarat sau achitat
               […]
               (4)   Commissioners nu sunt obligați, în urma unei cereri introduse în temeiul prezentului articol,

                        a)

                        să acorde un credit de TVA unei persoane în temeiul alineatului 1 sau 1A de mai sus sau

                        b)

                        să ramburseze o sumă unei persoane în temeiul alineatului 1B de mai sus

                  dacă cererea este depusă la mai mult de trei ani de la data relevantă.”

               7

               Articolul 29 din Value Added Tax Regulations 1995 (Regulamentul din 1995 privind taxa pe valoarea adăugată), în versiunea aplicabilă situației de fapt în discuție în litigiul principal, a pus în aplicare articolul 25 menționat din Legea din 1994. Alineatele 1 și 1A ale acestui articol 29 aveau următorul cuprins:
               „1.   Sub rezerva dispozițiilor alineatului 1A […] de mai jos și cu excepția cazurilor când există o autorizație sau o instrucțiune generală sau specială contrară emisă de Commissioners, o persoană care solicită o deducere a TVA‑ului achitat în amonte în temeiul articolului 25 alineatul 2 din Legea [din 1994] trebuie să prezinte o declarație în acest sens întocmită pentru exercițiul financiar în cursul căruia TVA‑ul a devenit exigibil.
               1A.   Commissioners nu pot autoriza și nici nu pot obliga o persoană să formuleze o cerere de deducere a TVA‑ului achitat în amonte astfel încât deducerea să trebuiască să fie solicitată la mai mult de trei ani după data până la care trebuie efectuată declarația în temeiul exercițiului financiar în cursul căruia TVA‑ul a devenit exigibil.”

               8

               Articolul 121 din Finance Act 2008 (Legea finanțelor din 2008, denumită în continuare „Legea din 2008”) prevede:
               „Cererile vechi privind TVA‑ul: Termene suplimentare

                        1)

                        Cerința prevăzută la articolul 80 alineatul 4 din [Legea din 1994] potrivit căreia o cerere prevăzută la acest articol trebuie prezentată în termen de trei ani de la data relevantă nu este aplicabilă în cazul unei cereri referitoare la o sumă înregistrată sau achitată pentru un exercițiu financiar încheiat înainte de 4 decembrie 1996 dacă cererea respectivă este depusă înainte de 1 aprilie 2009.

                        2)

                        Cerința prevăzută la articolul 25 alineatul 6 din [Legea din 1994] privind TVA‑ul, potrivit căreia o cerere de deducere a TVA‑ului achitat în amonte trebuie prezentată în termenul prevăzut de regulamente sau în temeiul acestora, nu este aplicabilă în cazul cererilor de deducere a TVA‑ului achitat în amonte care a devenit exigibil și cu privire la care solicitantul deținea elementele de probă necesare, pentru un exercițiu financiar încheiat înainte de 1 mai 1997, dacă cererea respectivă este depusă înainte de 1 aprilie 2009.

                  […]

                        4)

                        Prezentul articol este considerat intrat în vigoare la 19 martie 2008.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               Compass, o societate care furnizează printre altele servicii de alimentație publică, solicită rambursarea sumelor achitate fără să fie datorate cu titlul de TVA, mai precis, pentru două exerciții financiare (trimestre) încheiate în lunile ianuarie și aprilie 1997.

               10

               În cursul anului 1996, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord și‑a anunțat intenția de a‑și modifica legislația în materie de rambursare a excedentelor de TVA colectat și de a reduce de la șase ani la trei ani termenul de prescripție a cererilor aferente unor astfel de rambursări. Această modificare a intrat în vigoare la 4 decembrie 1996. Prin Hotărârea din 11 iulie 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435), Curtea a decis că principiile efectivității și încrederii legitime se opuneau acestei legislații naționale, întrucât aceasta reducea, cu efect retroactiv și fără o perioadă tranzitorie, termenul în care putea fi solicitată rambursarea TVA‑ului achitat fără să fie datorat.

               11

               Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă), Regatul Unit] a aplicat această jurisprudență în domeniul cererilor de deducere a TVA‑ului achitat în amonte, Regatul Unit reducând de asemenea de la șase ani la trei ani termenul de prescripție al acestor cereri începând de la 1 mai 1997. În cauza Michael Fleming (t/a Bodycraft)/Commissioners [(2006) EWCA Civ 70], instanța menționată a statuat că, dat fiind că această reducere a termenului de prescripție a fost efectuată fără o perioadă tranzitorie, prezentarea cererilor formulate de persoanele al căror drept la deducerea TVA‑ului achitat în amonte a luat naștere anterior datei de 1 mai 1997 trebuie admisă, iar aplicarea acestui nou termen trebuie înlăturată cu privire la ele. Această Hotărâre a Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă)] a fost confirmată la 23 ianuarie 2008 de House of Lords, în hotărârea sa Fleming și Condé Nast/Commissioners [(2008) UKHL 2].

               12

               În urma hotărârii menționate a House of Lords, Commissioners au publicat o doctrină administrativă [Business Brief 07/08, (2008) STI 311 (Issue 8)], prin care au declarat că cererile referitoare la TVA introduse ulterior expirării noului termen de trei ani pot viza „un excedent de TVA colectat, care a fost achitat sau declarat în cadrul exercițiilor financiare încheiate anterior datei de 4 decembrie 1996”, precum și „TVA‑ul achitat în amonte pentru care dreptul de deducere a luat naștere în cursul exercițiilor financiare încheiate anterior datei de 1 mai 1997”. Aceste două date corespundeau, astfel, intrării în vigoare a noului termen de prescripție redus de trei ani pentru prezentarea, pe de o parte, a cererilor de rambursare a TVA‑ului achitat fără să fie datorat, respectiv, la 4 decembrie 1996, și, pe de altă parte, a cererilor de deducere a TVA‑ului achitat în amonte, respectiv, la 1 mai 1997. Aceste cereri referitoare la TVA au primit ulterior denumirea „cereri Fleming”. Articolul 121 din Legea din 2008 a codificat aceste termene de prescripție pentru aceste două tipuri de cereri.

               13

               Din decizia de trimitere reiese că, în luna iunie 2006, Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă)] a statuat că anumite prestații efectuate de Compass cu ocazia preparării unor meniuri reci, pentru care Compass percepea și declara TVA, nu erau supuse TVA‑ului. Această instanță a considerat că aceste prestații erau supuse cotei zero de TVA în temeiul legislației naționale, în conformitate cu derogarea permisă la articolul 28 alineatul (2) din A șasea directivă.

               14

               În consecință, Commissioners au recunoscut că Compass a achitat un excedent de TVA. În luna ianuarie 2008, Compass a prezentat cereri de rambursare privind excedentului de TVA colectat pentru perioada 1 aprilie 1973-2 februarie 2002.

               15

               Commissioners au efectuat rambursarea TVA‑ului achitat fără să fie datorat de către Compass pentru perioada 1 aprilie 1973-31 octombrie 1996. În schimb, aceștia au respins cererile de rambursare a TVA‑ului achitat fără să fie datorat de către această societate pentru perioadele rămase, pentru motivul că aceste cereri erau prescrise. Astfel, ei au considerat că termenul de prescripție de trei ani a început să curgă la 4 decembrie 1996 pentru exercițiile financiare încheiate începând cu acea dată și că acesta expirase la data introducerii cererilor menționate ale Compass. Astfel cum a arătat instanța de trimitere, perioadele în discuție în cauza principală se limitează, astfel, la cele două exerciții financiare ale Compass încheiate ulterior datei de 4 decembrie 1996 și anterior datei de 1 mai 1997, această societate necontestând că prescripția a curs în mod valabil după această din urmă dată.

               16

               Compass a formulat o acțiune la First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [Tribunalul de Primă Instanță (Camera fiscală), Regatul Unit] împotriva refuzului Commissioners de a‑i rambursa TVA‑ul achitat fără să fie datorat pentru aceste două exerciții financiare. În susținerea acestei acțiuni, ea afirmă că diferența de tratament între o cerere de rambursare a TVA‑ului colectat, precum cea pe care a formulat‑o, și o cerere de deducere a TVA‑ului achitat în amonte este contrară principiului egalității de tratament. Astfel, potrivit Compass, nu este justificat ca, pentru aceleași exerciții financiare, o persoană impozabilă să poată formula o cerere de deducere a TVA‑ului, dar nu și o cerere de rambursare a TVA‑ului achitat fără să fie datorat. Discordanța temporală prevăzută de reglementarea din Regatul Unit în ceea ce privește data de la care termenul de prescripție de trei ani intră în vigoare, care stabilește astfel o diferență de tratament între aceste două tipuri de cereri și care ar fi rezultatul hazardului legat de antecedentele în urma cărora s‑a adoptat termenul de prescripție menționat, nu ar fi justificată în mod obiectiv.

               17

               În aceste condiții, First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [Tribunalul de Primă Instanță (Divizia fiscalitate)] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „(1)

                        Diferența de tratament realizată de Regatul Unit între cererile Fleming privind TVA‑ul colectat (care puteau fi formulate în temeiul exercițiilor încheiate înainte de 4 decembrie 1996) și cererile Fleming privind TVA‑ul deductibil (care puteau fi formulate în temeiul exercițiilor încheiate înainte de 1 mai 1997 – respectiv mai târziu decât cererile Fleming privind TVA‑ul colectat) conduce la:

                                 (a)

                                 o încălcare a principiului egalității de tratament consacrat de dreptul Uniunii și/sau

                                 (b)

                                 o încălcare a principiului neutralității fiscale consacrat de dreptul Uniunii și/sau

                                 (c)

                                 o încălcare a principiului efectivității consacrat de dreptul Uniunii și/sau

                                 (d)

                                 o încălcare a oricărui alt principiu relevant consacrat de dreptul Uniunii?

                        (2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la oricare dintre literele (a)-(d) ale întrebării (1), cum trebuie să fie tratate cererile Fleming privind TVA‑ul colectat în ceea ce privește perioada 4 decembrie 1996-30 aprilie 1997?”

         Cu privire la întrebările preliminare

            Cu privire la prima întrebare

               18

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă principiile neutralității fiscale, egalității de tratament și efectivității se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care, în cadrul reducerii termenului de prescripție, pe de o parte, a cererilor de rambursare a TVA‑ului achitat fără să fie datorat și, pe de altă parte, a cererilor de deducere a TVA‑ului achitat în amonte, prevede perioade tranzitorii diferite, astfel încât cererile aferente celor două exerciții financiare de trei luni sunt supuse unor termene de prescripție diferite, după cum acestea au ca obiect rambursarea TVA‑ului achitat fără să fie datorat sau deducerea TVA‑ului achitat în amonte.

               19

               Astfel cum reiese din decizia de trimitere, în conformitate cu articolul 80 alineatul 4 și cu articolul 25 alineatul 6 din Legea din 1994, pus în aplicare la rândul lui prin articolul 29 alineatul 1A din Regulamentul din 1995 privind taxa pe valoarea adăugată, în versiunea aplicabilă faptelor în discuție în litigiul principal, la care face trimitere articolul 121 din Legea din 2008, cererile de rambursare a TVA‑ului achitat fără să fie datorat și cererile de deducere a TVA‑ului achitat în amonte sunt supuse aceluiași termen de prescripție redus de trei ani. În schimb, data de la care acest termen devine aplicabil, astfel cum reiese din perioadele tranzitorii instituite prin articolul 121 din Legea din 2008, care a codificat practica Commissioners, perioade stabilite în vederea conformării cu dreptul Uniunii, astfel cum s‑a arătat la punctele 10-12 din prezenta hotărâre, este diferită pentru aceste două tipuri de cereri. Pe de o parte, potrivit articolului 121 alineatul (1) din Legea din 2008, acest termen de prescripție de trei ani nu se aplică în cazul unei cereri de rambursare a TVA‑ului achitat fără să fie datorat care vizează o sumă înregistrată sau achitată pentru un exercițiu financiar încheiat anterior datei de 4 decembrie 1996 dacă cererea este prezentată anterior datei de 1 aprilie 2009. Pe de altă parte, alineatul 2 al acestui articol 121 prevede că termenul de prescripție menționat nu se aplică în cazul unei cereri de deducere a TVA‑ului achitat în amonte care a devenit exigibilă pentru un exercițiu financiar anterior datei de 1 mai 1997 dacă această cerere este prezentată anterior datei de 1 aprilie 2009.

               20

               Reiese din decizia de trimitere că cererea de rambursare a TVA‑ului achitat fără să fie datorat formulată de Compass a fost respinsă în temeiul articolului 121 alineatul 1 din Legea din 2008 și al termenului de prescripție de trei ani aplicabil în cazul exercițiilor financiare încheiate după 4 decembrie 1996 pe care acesta îl prevede. Situația ar fi diferită în ipoteza în care o societate ar depune o cerere de deducere a TVA‑ului achitat în amonte, termenul de prescripție de trei ani aferent acestui tip de cerere nefiind aplicabil decât în cazul exercițiilor financiare încheiate după 1 mai 1997.

               21

               În primul rând, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe bine stabilite, principiul neutralității fiscale se opune, în special, ca bunuri sau prestări de servicii asemănătoare, care sunt, așadar, în concurență unele cu altele, să fie tratate în mod diferit din punctul de vedere al TVA‑ului (Hotărârea din 3 mai 2001, Comisia/Franța, C‑481/98, EU:C:2001:237, punctul 22, precum și Hotărârea din 10 noiembrie 2011, The Rank Group, C‑259/10 și C‑260/10, EU:C:2011:719, punctul 32).

               22

               Or, niciun element din dosarul transmis Curții de instanța de trimitere nu permite să se considere că, din punctul de vedere al TVA‑ului, prestările de servicii efectuate de Compass au făcut obiectul unui tratament diferit de cel care a fost aplicat în cazul unor prestații similare ale unui operator economic concurent.

               23

               Astfel, după cum arată avocatul general la punctul 54 din concluzii, Commissioners au aplicat în cazul tuturor solicitanților, inclusiv în cel al societății Compass, regulile care guvernează termenele de prescripție, în funcție de natura solicitărilor lor, după cum priveau o cerere de rambursare a TVA‑ului achitat fără să fie datorat sau o cerere de deducere a TVA‑ului achitat în amonte.

               24

               În al doilea rând, în ceea ce privește principiul egalității de tratament, Curtea a decis că, deși nerespectarea principiului neutralității fiscale, care constituie, în materie de TVA, expresia principiului egalității de tratament, nu poate fi avută în vedere decât între operatorii economici concurenți, încălcarea principiului general al egalității de tratament poate fi caracterizată, în materie fiscală, prin alte tipuri de discriminări, care afectează operatori economici care nu sunt în mod necesar concurenți, dar se găsesc totuși într‑o situație comparabilă în alte privințe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 aprilie 2008, Marks & Spencer, C‑309/06, EU:C:2008:211, punctul 49).

               25

               Potrivit unei jurisprudențe constante, încălcarea principiului egalității de tratament ca urmare a unui tratament diferențiat presupune că situațiile vizate sunt comparabile având în vedere toate elementele care le caracterizează (Hotărârea din 16 decembrie 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine și alții, C‑127/07, EU:C:2008:728, punctul 25). Elementele care caracterizează diverse situații și, astfel, caracterul lor comparabil trebuie să fie determinate și evaluate în special în funcție de obiectul dispozițiilor în cauză și de finalitatea urmărită prin acestea, cu condiția să se țină seama, în acest scop, de principiile și de obiectivele domeniului căruia îi aparține actul respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine și alții, C‑127/07, EU:C:2008:728, punctul 26, precum și Hotărârea din 7 martie 2017, RPO, C‑390/15, EU:C:2017:174, punctul 42).

               26

               Astfel, trebuie să se examineze dacă, din perspectiva termenelor de prescripție prevăzute la articolul 121 din Legea din 2008, situația unui operator economic precum Compass, care dorește să obțină rambursarea TVA‑ului achitat fără să fie datorat autorităților fiscale, este comparabilă cu situația unui alt operator economic care solicită deducerea TVA‑ului achitat în amonte către aceleași autorități.

               27

               În această privință, Compass apreciază că situația unui operator economic care solicită rambursarea TVA‑ului achitat fără să fie datorat este comparabilă cu cea a unui operator economic care solicită deducerea TVA‑ului achitat în amonte pentru motivul că, în special, astfel cum reiese din Hotărârea din 10 aprilie 2008, Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), acești doi operatori sunt titularii unui credit de TVA față de autoritățile fiscale. În schimb, Regatul Unit și Comisia Europeană arată că aceste situații nu au caracter comparabil, ținând seama de natura juridică diferită a drepturilor pe care sunt întemeiate cele două tipuri de cereri.

               28

               În scopul de a verifica dacă situațiile menționate sunt sau nu sunt comparabile, trebuie, pe de o parte, să se determine elementele care caracterizează o cerere de rambursare a TVA‑ului achitat fără să fie datorat, precum cea a Compass. În această privință, trebuie amintit că A șasea directivă nu cuprinde nicio dispoziție referitoare la regularizarea de către emitentul facturii a TVA‑ului facturat fără să fie datorat. În aceste condiții, statele membre sunt, în principiu, cele care trebuie să determine condițiile în care TVA‑ul facturat fără să fie datorat poate fi regularizat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 septembrie 2000, Schmeink & Cofreth și Strobel, C‑454/98, EU:C:2000:469, punctele 48 și 49, precum și Hotărârea din 11 aprilie 2013, Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, punctul 25).

               29

               Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, dreptul de a obține rambursarea unor impozite percepute într‑un stat membru cu încălcarea prevederilor dreptului Uniunii reprezintă consecința și completarea drepturilor conferite particularilor de dispozițiile dreptului Uniunii, astfel cum au fost interpretate de Curte (a se vedea în special Hotărârea din 9 noiembrie 1983, San Giorgio, 199/82, EU:C:1983:318, punctul 12, Hotărârea din 8 martie 2001, Metallgesellschaft și alții, C‑397/98 și C‑410/98, EU:C:2001:134, punctul 84, precum și Hotărârea din 19 iulie 2012, Littlewoods Retail și alții, C‑591/10, EU:C:2012:478, punctul 24). Așadar, statul membru este obligat, în principiu, să ramburseze impozitele percepute cu încălcarea dreptului Uniunii (a se vedea în special Hotărârea din 14 ianuarie 1997, Comateb și alții, C‑192/95-C‑218/95, EU:C:1997:12, punctul 20, precum și Hotărârea din 19 iulie 2012, Littlewoods Retail și alții, C‑591/10, EU:C:2012:478, punctul 24).

               30

               Cererea de rambursare a TVA‑ului achitat fără să fie datorat face parte din sfera dreptului la restituirea plății nedatorate, care, potrivit unei jurisprudențe constante, urmărește să remedieze consecințele incompatibilității impozitului cu dreptul Uniunii prin neutralizarea sarcinii economice pe care acesta i‑a impus‑o în mod nejustificat operatorului care, în final, l‑a suportat efectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 octombrie 2011, Danfoss și Sauer‑Danfoss, C‑94/10, EU:C:2011:674, punctul 23).

               31

               Prin urmare, este necesar să se arate că elementul care caracterizează un astfel de drept la rambursare și care stă la originea acestuia este existența unei plăți nedatorate către autoritățile fiscale efectuate de o persoană impozabilă în scopuri de TVA, cu încălcarea dreptului Uniunii. Tocmai caracterul nedatorat al acestui TVA reprezintă temeiul dreptului la rambursare și asigură, în conformitate cu condițiile stabilite de dreptul național al fiecărui stat membru și cu respectarea principiilor echivalenței și efectivității, ca sarcina economică rezultată din această plată să fie neutralizată în privința persoanei impozabile respective.

               32

               În ceea ce privește, pe de altă parte, determinarea elementelor care caracterizează o cerere de deducere a TVA‑ului achitat în amonte, trebuie subliniat că, deși dreptul la rambursarea TVA‑ului achitat fără să fie datorat rezultă din principiile generale de drept al Uniunii, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 59 din concluzii și astfel cum reiese de la punctele 29 și 30 din prezenta hotărâre, dreptul la deducerea TVA‑ului achitat în amonte este prevăzut la articolul 17 și următoarele din A șasea directivă.

               33

               Curtea a statuat deja că dreptul persoanelor impozabile de a deduce din TVA‑ul pe care îl datorează TVA‑ul datorat sau achitat pentru bunurile achiziționate și pentru serviciile primite anterior de acestea constituie un principiu fundamental al sistemului comun al TVA‑ului instituit prin legislația Uniunii. Astfel, dreptul de deducere a TVA‑ului face parte integrantă din mecanismul TVA‑ului și, în principiu, nu poate fi limitat (a se vedea în special Hotărârea din 6 decembrie 2012, Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, punctele 25 și 26, precum și Hotărârea din 22 iunie 2016, Gemeente Woerden, C‑267/15, EU:C:2016:466, punctele 30 și 31).

               34

               Regimul deducerilor vizează eliberarea integrală a persoanei impozabile de sarcina TVA‑ului datorat sau achitat în cadrul tuturor activităților sale economice. Sistemul comun al TVA‑ului garantează, prin urmare, neutralitatea în ceea ce privește sarcina fiscală corespunzătoare tuturor activităților economice, indiferent de finalitatea sau de rezultatele acestora, cu condiția ca activitățile menționate să fie, în principiu, ele însele supuse TVA‑ului (Hotărârea din 14 februarie 1985, Rompelman, 268/83,EU:C:1985:74, punctul 19, Hotărârea din 6 iulie 2006, Kittel și Recolta Recycling, C‑439/04 și C‑440/04, EU:C:2006:446, punctul 48, precum și Hotărârea din 26 aprilie 2017, Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, punctul 43).

               35

               Astfel, Curtea a statuat deja că exercitarea dreptului de deducere a TVA‑ului este limitată numai la impozitele datorate și nu poate fi extinsă la TVA‑ul facturat fără să fie datorat și plătit autorității fiscale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 martie 2007, Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, punctele 23 și 27, precum și Hotărârea din 26 aprilie 2017, Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, punctul 47).

               36

               În consecință, spre deosebire de elementul care caracterizează dreptul la rambursarea TVA‑ului achitat fără să fie datorat, dreptul la deducerea TVA‑ului, care constituie un drept inerent mecanismului TVA‑ului, instituit prin sistemul comun al TVA‑ului, este întemeiat pe existența unei taxe datorate.

               37

               Rezultă din cele ce precedă că, deși dreptul la rambursarea TVA‑ului achitat fără să fie datorat vizează să remedieze o situație care rezultă dintr‑o încălcare a dreptului Uniunii, permițând beneficiarului acestui drept să neutralizeze o sarcină economică suportată fără să fie datorată, dreptul la deducerea TVA‑ului achitat în amonte decurge din însăși aplicarea sistemului comun al TVA‑ului, astfel încât TVA‑ul datorat sau achitat să nu fie suportat de persoana impozabilă în cadrul activităților sale economice supuse TVA‑ului, garantând astfel neutralitatea din perspectiva sarcinii fiscale a acestor activități.

               38

               Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 60 din concluzii, o asemenea diferență în ceea ce privește natura drepturilor în cauză și obiectivele pe care ele le urmăresc justifică posibilitatea să existe regimuri juridice proprii fiecăruia dintre aceste două drepturi, în special în ceea ce privește conținutul lor, precum și condițiile lor de exercitare, cum sunt termenul de prescripție a acțiunilor prin care se urmărește valorificarea drepturilor menționate și, în special, data de la care un astfel de termen devine aplicabil.

               39

               Prin urmare, faptul că se poate considera, astfel cum arată Compass în observațiile sale scrise, că titularul dreptului la rambursarea TVA‑ului achitat fără să fie datorat și cel al dreptului la deducerea TVA‑ului achitat în amonte sunt, ambii, deținători ai unui credit de TVA față de autoritățile fiscale nu poate, prin el însuși, să conducă la concluzia potrivit căreia situația lor ar fi comparabilă din perspectiva aplicării principiului egalității de tratament în materie fiscală, ținând seama de diferențele fundamentale în ceea ce privește atât obiectivele urmărite de regimurile juridice proprii acestor drepturi, cât și elementele care le caracterizează. Având în vedere aceste diferențe, autoritățile fiscale naționale nu sunt obligate să îi trateze pe titularii drepturilor menționate în același mod în ceea ce privește regimul termenelor de prescripție a cererilor privind aceste drepturi, nici, în special, să prevadă date identice pentru intrarea în vigoare și pentru aplicarea unui nou termen de prescripție.

               40

               În plus, în ceea ce privește Hotărârea din 10 aprilie 2008, Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), invocată de Compass în observațiile sale scrise, astfel cum s‑a amintit la punctul 27 din prezenta hotărâre, trebuie arătat că, desigur, Curtea a arătat, la punctul 50 din acea hotărâre, că principiul general al egalității de tratament are vocația de a se aplica într‑o situație în care operatorii economici sunt, toți, deținătorii unui credit de TVA, caută să obțină rambursarea acestuia de la autoritățile fiscale, iar cererile lor de rambursare sunt tratate în mod diferit. Totuși, interpretarea dreptului Uniunii realizată de Curte în acea hotărâre privea o situație în care operatorii economici doreau, toți, să obțină rambursarea TVA‑ului pe care l‑au achitat fără să fie datorat către autoritățile fiscale, iar cererile lor de rambursare erau tratate în mod diferit. Astfel, ținând seama de diferențele între situația de fapt în discuție în acea hotărâre și cea în discuție în cauza principală, interpretarea realizată de Curte în hotărârea menționată nu poate repune în discuție interpretarea potrivit căreia dreptul la rambursarea TVA‑ului achitat fără să fi fost datorat și dreptul la deducerea TVA‑ului achitat în amonte sunt de naturi diferite.

               41

               Rezultă din cele ce precedă că, din perspectiva perioadelor tranzitorii în materie de prescripție prevăzute la articolul 121 din Legea din 2008, instituite, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 19 din prezenta hotărâre, pentru a garanta efectivitatea dreptului la rambursare și pentru a se conforma dreptului Uniunii, situația unui operator economic precum Compass, care dorește să obțină rambursarea TVA‑ului pe care l‑a achitat fără să fie datorat autorităților fiscale naționale, nu este comparabilă cu cea a unui alt operator economic care solicită deducerea TVA‑ului pe care l‑a achitat în amonte către aceleași autorități. În consecință, principiul egalității nu se opune ca aceste două situații să fie tratate în mod diferit în ceea ce privește termenele care rezultă din aceste perioade tranzitorii.

               42

               În ceea ce privește, în al treilea rând, examinarea primei întrebări din perspectiva principiului efectivității, trebuie amintit că Curtea a recunoscut compatibilitatea cu dreptul Uniunii a stabilirii unor termene rezonabile de introducere a acțiunilor, sub sancțiunea decăderii, în vederea asigurării securității juridice, stabilire care protejează în același timp atât contribuabilul, cât și administrația în cauză. Astfel, asemenea termene nu sunt de natură să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii, chiar dacă, prin definiție, împlinirea acestor termene determină respingerea, în tot sau în parte, a acțiunii intentate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 iulie 1997, Haahr Petroleum, C‑90/94, EU:C:1997:368, punctul 48, precum și Hotărârea din 8 septembrie 2011, Q‑Beef și Bosschaert, C‑89/10 și C‑96/10, EU:C:2011:555, punctul 36). În această privință, un termen național de decădere de trei ani este rezonabil (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2002, Marks & Spencer, C‑62/00, EU:C:2002:435, punctul 35, precum și Hotărârea din 15 aprilie 2010, Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, punctul 28).

               43

               Pe de altă parte, Curtea a statuat deja, la punctul 38 din Hotărârea din 11 iulie 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435), că principiul efectivității nu se opune ca o legislație națională să reducă termenul în care se poate solicita rambursarea unor sume plătite cu încălcarea dreptului Uniunii, cu condiția nu numai ca noul termen stabilit să aibă un caracter rezonabil, ci și ca această nouă legislație să cuprindă un regim tranzitoriu care să permită justițiabililor să dispună, după adoptarea acesteia, de un termen suficient pentru a putea formula cereri de rambursare pe care aveau dreptul să le prezinte sub imperiul vechii legislații.

               44

               Or, trebuie constatat că, astfel cum indică Regatul Unit în observațiile sale scrise, o dispoziție precum articolul 121 din Legea din 2008, care prevede perioade tranzitorii pentru aplicarea termenelor de prescripție reduse pentru cererile de rambursare a TVA‑ului achitat fără să fie datorat și cererile de deducere a TVA‑ului achitat în amonte, respectă condițiile stabilite de Curte în Hotărârea din 11 iulie 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435).

               45

               Împrejurarea că perioadele tranzitorii referitoare la data de la care noi termene de prescripție reduse devin aplicabile sunt diferite după cum privesc unul sau altul dintre termenele care se aplică în cazul acestor două categorii de termene nu poate avea vreo incidență asupra unei asemenea constări, în măsura în care, cu ocazia punerii lor în aplicare, aceste termene nu fac imposibilă sau excesiv de dificilă rambursarea TVA‑ului achitat fără să fie datorat, precum și deducerea TVA‑ului achitat în amonte. Din moment ce, în situația în discuție în litigiul principal, reducerea termenului de prescripție pentru cele două tipuri de cereri în cauză se aplică începând de la 4 decembrie 1996 pentru primele și începând de la 1 mai 1997 pentru cele din a doua categorie, astfel cum s‑a amintit la punctul 12 din prezenta hotărâre, o astfel de reducere, care nu a avut efect retroactiv ca urmare a perioadelor tranzitorii, a permis justițiabililor precum Compass să aibă la dispoziție un termen efectiv de trei ani pentru a‑și prezenta cererile aferente perioadelor ulterioare datei de 4 decembrie 1996 pentru primele și, respectiv, datei de 1 mai 1997 pentru cele din a doua categorie. Prin urmare, este necesar să se constate că termenele în discuție în litigiul principal au un caracter rezonabil, astfel încât principiul efectivității nu se opune unei astfel de reglementări.

               46

               Rezultă din considerațiile care precedă că trebuie să se răspundă la prima întrebare că principiile neutralității fiscale, egalității de tratament și efectivității nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care, în cadrul reducerii termenului de prescripție, pe de o parte, a cererilor de rambursare a TVA‑ului achitat fără să fie datorat și, pe de altă parte, a cererilor de deducere a TVA‑ului achitat în amonte, prevede perioade tranzitorii diferite, astfel încât cererile aferente celor două exerciții financiare de trei luni sunt supuse unor termene de prescripție diferite, după cum acestea au drept obiect rambursarea TVA‑ului achitat fără să fie datorat sau deducerea TVA‑ului achitat în amonte.

            Cu privire la a doua întrebare

               47

               Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               48

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Principiile neutralității fiscale, egalității de tratament și efectivității nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care, în cadrul reducerii termenului de prescripție, pe de o parte, a cererilor de rambursare a taxei pe valoarea adăugată achitate fără să fie datorată și, pe de altă parte, a cererilor de deducere a taxei pe valoarea adăugată achitate în amonte, prevede perioade tranzitorii diferite, astfel încât cererile aferente celor două exerciții financiare de trei luni sunt supuse unor termene de prescripție diferite, după cum acestea au drept obiect rambursarea taxei pe valoarea adăugată achitate fără să fie datorată sau deducerea taxei pe valoarea adăugată achitate în amonte.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 9 februarie 2006.#La Cascina Soc. coop. arl și Zilch Srl împotriva Ministero della Difesa și alții (C-226/04) și Consorzio G. f. M. împotriva Ministero della Difesa și La Cascina Soc. coop. arl (C-228/04).#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italia.#Directivă 92/50/CEE.#Cauze conexate C-226/04 și C-228/04.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din 20 septembrie 2011. # Sandrine De Buggenoms și alții împotriva Comisiei Europene. # Funcție publică. # Cauza F-45/06 REV.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 7 noiembrie 2002. # Peter Hirschfeldt împotriva Agenției Europene de Mediu (EEA). # Recurs - Funcționari - Concurs intern - Promovare. # Cauza C-184/01 P.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 18 februarie 2016.#Harrys Pubar AB și Harry's New York Bar SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale HARRY'S NEW YORK BAR – Marca națională figurativă anterioară PUB CASINO Harrys RESTAURANG – Refuz parțial de înregistrare – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauzele conexate T-84/14 și T-97/14.


Hotărârea Curții din data de 13 decembrie 1991. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă. # Cauza C-33/90.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 17 octombrie 1995. # E. Olivieri-Coenen împotriva Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Țările de Jos. # Securitate socială. # Cauza C-227/94.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 23 martie 2000. # Proces penal împotriva Berendse-Koenen M.G. en Berendse H.D. Maatschap # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Țările de Jos. # Directivă 83/189/CEE - Măsuri cu efect echivalent. # Cauza C-246/98.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 17 septembrie 1998. # Antonio Pontillo împotriva Donatab Srl. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura circondariale di Caserta - Italia. # Organizare comună a pieței. # Cauza C-372/96.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (Camera a doua) din 23 martie 2015.#Julia Borghans împotriva Comisia Europeană.#Funcție publică – Remunerație – Pensie de urmaș – Articolul 27 primul paragraf din anexa VIII la statut – Soț divorțat de un funcționar decedat – Existența unei pensii alimentare la data decesului funcționarului – Articolul 42 din anexa VIII la statut – Termen de introducere a unei cereri de lichidare a drepturilor la pensie.#cauza F-6/14.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      A UNIUNII EUROPENE (Camera a doua)
      23 martie 2015(*)

      „Funcție publică – Remunerație – Pensie de urmaș – Articolul 27 primul paragraf din anexa VIII la statut – Soț divorțat de un funcționar decedat – Existența unei pensii alimentare la data decesului funcționarului – Articolul 42 din anexa VIII la statut – Termen de introducere a unei cereri de lichidare a drepturilor la pensie”
      În cauza F‑6/14,
      având ca obiect o acțiune formulată în temeiul articolului 270 TFUE, aplicabil Tratatului CEEA potrivit articolului 106a din
         acesta,

      Julia Borghans, soție divorțată de domnul van Raan, funcționar decedat al Comisiei Europene, cu domiciliul în Auderghem (Belgia), reprezentată
         de F. Van der Schueren și de C. Lefèvre, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Europene, reprezentată de J. Currall și de A.‑C. Simon, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua),
      compus din domnul K. Bradley, președinte, domnul H. Kreppel (raportor) și doamna M. I. Rofes i Pujol, judecători,
      grefier: domnul P. Cullen, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 6 noiembrie 2014,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă primită la grefa Tribunalului la 28 ianuarie 2014, doamna Borghans solicită anularea deciziei prin
         care Comisia Europeană a refuzat să îi acorde o pensie de urmaș.

       Cadrul juridic
      2        Cadrul juridic cuprinde articolele 27 și 42 din anexa VIII la Statutul funcționarilor Uniunii Europene în versiunea sa anterioară
         intrării în vigoare a Regulamentului (UE, Euratom) nr. 1023/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 22 octombrie
         2013 de modificare a Statutului funcționarilor Uniunii Europene și a Regimului aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii Europene
         (denumit în continuare „statutul”), precum și dispozițiile următoare din statut și din anexa menționată.

      3        Articolul 79 din statut prevede:

      „În condițiile prevăzute la capitolul 4 din anexa VIII [la statut] soțul supraviețuitor al unui funcționar sau al unui fost
         funcționar are dreptul la o pensie de urmaș egală cu 60 % din pensia pentru limită de vârstă sau din prestația de invaliditate
         de care beneficia soțul său sau de care ar fi beneficiat dacă ar fi avut dreptul să o solicite la data decesului, fără aplicarea
         unor condiții privind vechimea în serviciu sau vârsta.

      Valoarea pensiei de urmaș de care beneficiază soțul supraviețuitor al unui funcționar decedat aflat într‑una dintre situațiile
         administrative menționate la articolul 35 [din statut] nu poate fi mai mică decât minimul de subzistență sau decât 35 % din
         ultimul salariu de bază al funcționarului.

      […]”
      4        Potrivit articolului 80 din statut:

      „Atunci când funcționarul sau titularul unei pensii pentru limită de vârstă sau al unei prestații de invaliditate decedează
         fără a lăsa în urmă un soț care să aibă dreptul la pensie de urmaș, copiii recunoscuți ca fiind în întreținerea sa în sensul
         articolului 2 din anexa VII [la statut] la data decesului au dreptul la o pensie de orfan în condițiile prevăzute la articolul
         21 din anexa VIII [la statut].

      Același drept este recunoscut copiilor care îndeplinesc aceleași condiții în caz de deces sau de recăsătorire a soțului titular
         al unei pensii de urmaș.

      Atunci când funcționarul sau titularul unei pensii pentru limită de vârstă sau al unei prestații de invaliditate decedează,
         iar condițiile prevăzute la primul paragraf nu sunt îndeplinite, copiii recunoscuți ca fiind în întreținerea sa în sensul
         articolului 2 din anexa VII [la statut] au dreptul la o pensie de orfan în condițiile prevăzute la articolul 21 din anexa
         VIII; cu toate acestea, valoarea pensiei se stabilește la jumătate din valoarea prevăzută de dispozițiile acestui din urmă
         articol.

      […]”
      5        Articolul 21 alineatul (1) primul paragraf din anexa VIII la statut are următorul cuprins:

      „Pensia de orfan prevăzută la articolul 80 primul, al doilea și al treilea paragraf din statut se stabilește, pentru primul
         orfan, la opt zecimi din pensia de urmaș la care ar fi avut dreptul soțul supraviețuitor al funcționarului sau al fostului
         funcționar titular al unei pensii pentru limită de vârstă sau al unei prestații de invaliditate, făcându‑se abstracție de
         reducerile prevăzute la articolul 25 de mai sus [din prezenta anexă].”

       Situația de fapt
      6        La 20 aprilie 1991, reclamanta s‑a căsătorit cu domnul van Raan, la data respectivă funcționar al Comisiei.

      7        Din această căsătorie s‑a născut un copil, la 10 septembrie 1993.

      8        Prin hotărârea din 15 iunie 2004, tribunal de première instance de Bruxelles [Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles]
         (Belgia) a pronunțat divorțul prin acordul soților al domnului van Raan și al reclamantei. Prin convenția de divorț încheiată
         la 24 decembrie 2003 (denumită în continuare „convenția de divorț”) și anexată la acea hotărâre se prevedea că, începând de
         la data respectivă și până la decesul său, domnul van Raan va plăti reclamantei o pensie alimentară, într‑un cuantum stabilit
         atunci la 3 000 de euro pe lună.

      9        Prin hotărârea din 18 decembrie 2007, juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem [judecătorul de pace din cantonul Overijse‑Zaventem]
         (Belgia) a dispus, la cererea domnului van Raan, încetarea, cu începere de la 1 septembrie 2006, a plății pensiei alimentare
         datorate de acesta reclamantei.

      10      La 12 februarie 2008, reclamanta a declarat apel împotriva hotărârii juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie
         2007.

      11      La 2 martie 2008, domnul van Raan a decedat.

      12      Ca urmare a decesului domnului van Raan, este cert că Comisia nu a plătit reclamantei pensie de urmaș.

      13      În schimb, începând din luna iulie 2008, Comisia a acordat copilului defunctului domn van Raan și al reclamantei o pensie
         de orfan în temeiul articolului 80 din statut, al cărei cuantum era stabilit, în conformitate cu articolul 21 alineatul (1)
         primul paragraf din anexa VIII la statut, la opt zecimi din pensia de urmaș pe care reclamanta ar fi primit‑o dacă ar fi avut
         dreptul la o astfel de pensie (denumită în continuare „pensia de orfan în cotă majorată”).

      14      În luna octombrie 2011, devenit major, copilul defunctului domn van Raan și al reclamantei, în calitate de moștenitor al celui
         dintâi, a reluat procedura din fața instanțelor belgiene în vederea încetării plății pensiei alimentare datorate reclamantei,
         pendinte atunci la tribunal de première instance de Bruxelles.

      15      Prin hotărârea din 25 martie 2013, tribunal de première instance de Bruxelles a anulat hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem
         din 18 decembrie 2007 și a declarat nefondată cererea inițială a defunctului domn van Raan privind încetarea plății pensiei
         alimentare prevăzute de convenția de divorț în beneficiul reclamantei, pentru motivul că nu erau îndeplinite condițiile privind
         încetarea plății pensiei alimentare prevăzute în convenția de divorț.

      16      Copilul defunctului domn van Raan și al reclamantei, în calitatea sa de moștenitor al domnului van Raan, a achiesat la hotărârea
         tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie 2013.

      17      Prin scrisoarea din 29 aprilie 2013, reclamanta a solicitat Comisiei să îi plătească, începând din luna aprilie 2008, o pensie
         de urmaș, explicând că, în urma anulării hotărârii juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 prin hotărârea
         tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie 2013, îndeplinea criteriile prevăzute la articolul 27 din anexa VIII
         la statut pentru a beneficia de o astfel de pensie.

      18      Prin decizia din 3 iunie 2013 (denumită în continuare „decizia în litigiu”), Comisia a respins cererea reclamantei, întemeindu‑se
         pe împrejurarea că aceasta, întrucât nu a solicitat lichidarea drepturilor sale de pensie în anul următor decesului domnului
         van Raan, era decăzută din drepturile sale prin aplicarea articolului 42 din anexa VIII la statut.

      19      Prin nota din 9 iulie 2013, reclamanta a introdus o reclamație în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut împotriva
         deciziei în litigiu.

      20      Prin decizia din 29 octombrie 2013, autoritatea împuternicită să facă numiri a respins reclamația pentru același motiv ca
         decizia în litigiu (denumită în continuare „decizia de respingere a reclamației”).

       Concluziile părților
      21      Reclamanta solicită Tribunalului:

      –        anularea deciziei de respingere a reclamației;
      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      22      Comisia solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
       Cu privire la obiectul acțiunii
      23      Potrivit unei jurisprudențe constante, concluziile în anulare îndreptate formal împotriva deciziei de respingere a unei reclamații
         au, în cazul în care această decizie este lipsită de conținut autonom, efectul de a sesiza Tribunalul cu privire la actul
         împotriva căruia a fost formulată reclamația (a se vedea în acest sens Hotărârea Vainker/Parlamentul, 293/87, EU:C:1989:8,
         punctul 8).

      24      În speță, întrucât decizia de respingere a reclamației era lipsită de conținut autonom, acțiunea trebuie considerată ca fiind
         îndreptată numai împotriva deciziei în litigiu.

       Cu privire la admisibilitate
       Argumentele părților
      25      Comisia invocă inadmisibilitatea concluziilor privind anularea deciziei în litigiu. Astfel, potrivit Comisiei, această decizie
         ar fi pur confirmativă a unei decizii precedente implicite adoptate după decesul domnului van Raan în anul 2008, prin care
         administrația a refuzat să acorde reclamantei beneficiul unei pensii de urmaș și care nu fusese contestată de aceasta în termenul
         prevăzut la articolul 90 alineatul (2) din statut. Comisia adaugă că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, posibilitatea
         de a formula o cerere în sensul articolului 90 alineatul (1) din statut – posibilitate pe care reclamanta a utilizat‑o solicitând,
         prin scrisoarea din 29 aprilie 2013, beneficiul unei pensii de urmaș – nu ar permite unui funcționar sau unui succesor să
         evite aplicarea termenelor prevăzute la articolele 90 și 91 din statut pentru adresarea reclamației și pentru introducerea
         acțiunii, prin punerea în discuție în mod indirect, prin intermediul unei cereri, a unei decizii anterioare care nu a fost
         contestată în termen, precum în speță.

      26      Reclamanta solicită respingerea cauzei de inadmisibilitate invocate de Comisie.

       Aprecierea Tribunalului
      27      Astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă, o acțiune în anulare îndreptată împotriva unei decizii pur confirmative
         a unei decizii anterioare care nu a fost atacată în termen este inadmisibilă. O decizie este pur confirmativă a unei decizii
         anterioare dacă nu conține niciun element nou în raport cu un act anterior și dacă nu a fost precedată de o reexaminare a
         situației destinatarului acestui act anterior (Hotărârea A/Comisia, F‑12/09, EU:F:2011:136, punctul 119).

      28      În speță, trebuie, cu titlu introductiv, să se verifice dacă, astfel cum susține Comisia, în anul 2008 a intervenit o decizie
         implicită pentru a refuza reclamantei beneficiul unei pensii de urmaș pentru motivul că aceasta din urmă nu îndeplinea condițiile
         prevăzute la articolul 27 primul paragraf din anexa VIII la statut.

      29      În această privință, articolul 90 alineatul (1) din statut prevede că orice persoană vizată de statutul menționat poate sesiza
         autoritatea împuternicită să facă numiri cu o cerere prin care solicită să se adopte o decizie în privința sa și că, la expirarea
         unui termen de patru luni de la data introducerii cererii, lipsa unui răspuns la aceasta echivalează cu o decizie implicită
         de respingere. Rezultă dintr‑o astfel de dispoziție că, în principiu, o decizie prin care se refuză implicit un drept unui
         funcționar nu poate interveni decât cu condiția ca funcționarul să fi sesizat în prealabil administrația cu o cerere având
         ca obiect acordarea acestui drept.

      30      Or, în înscrisurile sale, Comisia a indicat faptul că nu îi fusese adresată de reclamantă nicio cerere de plată a unei pensii
         de urmaș. În ceea ce o privește pe aceasta din urmă, deși a menționat în reclamația formulată împotriva deciziei în litigiu
         existența unei astfel de cereri și chiar a unei decizii prin care i s‑a refuzat în 2008 beneficiul unei pensii de urmaș, ulterior,
         în înscrisurile sale și în cadrul ședinței, reclamanta a confirmat lipsa oricărei cereri și a unei decizii în acest sens.

      31      Prin urmare, nu este stabilit că Comisia, printr‑o decizie implicită, apărută ca urmare a tăcerii păstrate cu privire la o
         cerere a reclamantei, i‑ar fi refuzat acesteia beneficiul unei pensii de urmaș.

      32      În plus, presupunând că Comisia, acordând o pensie de orfan în cotă majorată copilului defunctului domn van Raan și al reclamantei,
         a refuzat în 2008, printr‑o decizie implicită, să acorde acesteia din urmă beneficiul unei pensii de urmaș, decizia în litigiu
         nu poate fi considerată ca fiind pur confirmativă a acestei decizii implicite.

      33      Astfel, această decizie implicită ar fi putut fi fondată numai pe împrejurarea că reclamanta nu îndeplinea condițiile prevăzute
         la articolul 27 primul paragraf din anexa VIII la statut pentru a beneficia de o astfel de pensie de urmaș. Or, decizia în
         litigiu a fost motivată de faptul că reclamanta nu a respectat cerințele privind termenul prevăzute la articolul 42 din aceeași
         anexă. Prin urmare, Comisia a procedat în decizia atacată la o reexaminare a situației reclamantei pe baza unor elemente noi,
         susceptibile să aibă o incidență asupra acestei situații.

      34      În consecință, cauza de inadmisibilitate invocată de Comisie trebuie respinsă.

       Cu privire la fond
       Argumentele părților
      35      Împotriva deciziei în litigiu, reclamanta invocă în esență un motiv unic, întemeiat pe încălcarea articolului 42 din anexa
         VIII la statut.

      36      Printre criticile formulate în susținerea motivului său, reclamanta explică faptul că nu i se poate reproșa că nu a solicitat,
         în anul care a urmat datei decesului domnului van Raan, lichidarea drepturilor sale la pensia de urmaș. Astfel, la data respectivă,
         ca urmare a hotărârii juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007, ea nu mai beneficia de pensie alimentară
         și, în consecință, nu îndeplinea condițiile prevăzute la articolul 27 din anexa VIII la statut. Reclamanta adaugă faptul că
         ulterior s‑a conformat dispozițiilor articolului 42 din anexa VIII la statut, prin introducerea, în anul care a urmat pronunțării
         hotărârii tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie 2013, care a restabilit pensia alimentară, o cerere de
         plată a unei pensii de urmaș.

      37      Comisia solicită respingerea motivului.

      38      Comisia susține că îi revenea reclamantei obligația de a respecta termenul prevăzut la articolul 42 din anexa VIII la statut
         pentru a solicita lichidarea drepturilor sale la pensia de urmaș. Potrivit Comisiei, reclamanta ar fi trebuit, în termen de
         un an de la decesul domnului van Raan, să informeze administrația că prin convenția de divorț i se atribuise o pensie alimentară
         și că declarase apel împotriva hotărârii din 18 decembrie 2007 prin care juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem a suprimat
         această pensie.

      39      În ședință, Comisia a precizat că, dacă reclamanta i‑ar fi comunicat o astfel de informație, ar fi fost în măsură să asocieze
         plata definitivă a pensiei de orfan în cotă majorată copilului defunctului domn van Raan și al reclamantei cu condiția ca
         hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 să nu fie anulată de tribunal de première instance
         de Bruxelles, iar pensia alimentară să fie restabilită retroactiv.

      40      Tot în cadrul ședinței, ca răspuns la întrebările adresate de Tribunal, Comisia a arătat că, în orice caz, reclamanta nu ar
         fi putut pretinde niciodată o pensie de urmaș întrucât, la data decesului domnului van Raan, ea nu îndeplinea condițiile prevăzute
         la articolul 27 din anexa VIII la statut pentru a pretinde o astfel de pensie, și anume să beneficieze, în nume personal,
         la data decesului fostului său soț funcționar sau fost funcționar, de o pensie alimentară din partea acestuia. Comisia adaugă
         că ar fi lipsită de relevanță împrejurarea că, ulterior decesului domnului van Raan, tribunal de première instance de Bruxelles
         a anulat hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 și, în consecință, a restabilit pensia
         alimentară care fusese stabilită prin convenția de divorț. Potrivit Comisiei, a statua contrariul ar însemna să se admită
         că, pentru o anumită perioadă, ar putea exista în mod legal plata simultană a unei pensii de urmaș și a unei pensii de orfan
         în cotă majorată, cu nerespectarea dispozițiilor articolului 80 din statut.

       Aprecierea Tribunalului
      –       Observații introductive
      41      Deși în decizia în litigiu și în decizia de respingere a reclamației Comisia s‑a întemeiat, pentru a respinge cererea de lichidare
         a drepturilor la pensia de urmaș introdusă de reclamantă, pe împrejurarea că aceasta era decăzută din drepturile sale întrucât
         nu a introdus cererea respectivă în termenul de un an prevăzut la articolul 42 din anexa VIII la statut, în memoriul său în
         apărare și în cadrul ședinței, Comisia a susținut că reclamanta nu a fost niciodată titulara unui drept la pensie de urmaș,
         întrucât aceasta, deoarece nu primea pensie alimentară la data la care a decedat fostul ei soț, nu îndeplinea condițiile prevăzute
         la articolul 27 alineatul (1) primul paragraf din anexa VIII la statut pentru a beneficia de o astfel de pensie.

      42      În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, o instituție nu poate fi autorizată, cu excepția cazului în care
         se află în situație de competență nediscreționară, să dezvolte în cursul procedurii o motivare de înlocuire (Hotărârea CP/Parlamentul,
         F‑8/13, EU:F:2014:44, punctul 67 și jurisprudența citată).

      43      Prin urmare, trebuie să se examineze dacă Comisia, care a urmărit, cu titlu principal, să substituie motivarea inițială a
         deciziei în litigiu, întemeiată pe nerespectarea de către reclamantă a articolului 42 din anexa VIII la statut, cu o nouă
         motivare, întemeiată pe faptul că reclamanta nu se încadra în domeniul de aplicare al articolului 27 primul paragraf din anexa
         menționată, se afla în situație de competență nediscreționară.

      44      Astfel cum prevede articolul 27 primul paragraf din anexa VIII la statut, „[s]oțul divorțat al unui funcționar sau al unui
         fost funcționar are dreptul la pensia de urmaș definită în prezentul capitol, cu condiția să justifice că are dreptul, la
         decesul fostului soț, la o pensie alimentară din partea acestuia, acordată fie prin hotărâre judecătorească, fie prin convenție
         încheiată între foștii soți, înregistrată oficial și pusă în aplicare”.

      45      Atunci când trebuie să verifice dacă soțul divorțat al unui funcționar decedat sau al unui fost funcționar decedat justifică
         faptul că are dreptul, la decesul fostului său soț, la o pensie alimentară în sensul articolului 27 primul paragraf din anexa
         VIII la statut, administrația nu dispune de nicio marjă de apreciere și este obligată să îi acorde sau să îi refuze beneficiul
         după cum această împrejurare de fapt este sau nu este stabilită.

      46      Prin urmare, întrucât administrația se află în situație de competență nediscreționară pentru a acorda sau a refuza beneficiul
         pensiei de urmaș prevăzute la articolul 27 primul paragraf din anexa VIII la statut, Comisia putea să dezvolte, în memoriul
         în apărare și în cadrul ședinței, o motivație de înlocuire întemeiată pe faptul că reclamanta nu se încadra în domeniul de
         aplicare al acestei dispoziții.

      47      În consecință, revine Tribunalului, într‑o primă etapă, sarcina de a verifica dacă se putea considera că reclamanta avea dreptul,
         ca urmare a hotărârii tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie 2013, la o pensie de urmaș.

      48      În cazul unui răspuns afirmativ, revine Tribunalului, într‑o a doua etapă, sarcina de a stabili dacă termenul de decădere
         prevăzut la articolul 42 din anexa VIII la statut era aplicabil reclamantei.

      –       Cu privire la problema dacă reclamanta avea dreptul, ca urmare a hotărârii tribunal de première instance de Bruxelles din
         25 martie 2013, la o pensie de urmaș

      49      Astfel cum s‑a arătat, rezultă din articolul 27 primul paragraf din anexa VIII la statut că acordarea unei pensii de urmaș
         soțului divorțat de un funcționar decedat sau de un fost funcționar decedat este subordonată condiției ca acesta să justifice
         că „are dreptul, la decesul fostului soț, la o pensie alimentară din partea acestuia, acordată fie prin hotărâre judecătorească,
         fie prin convenție încheiată între foștii soți, înregistrată oficial și pusă în aplicare”.

      50      În speță, reiese din înscrisurile din dosar că, deși convenția de divorț prevedea faptul că domnul van Raan va plăti reclamantei
         o pensie alimentară în cuantum lunar de 3 000 de euro, această pensie alimentară a fost suprimată, începând de la 1 decembrie
         2006, prin hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem, hotărâre care, în conformitate cu dreptul belgian, era cu
         executare provizorie de plin drept.

      51      Astfel, la 2 martie 2008, data decesului domnului van Raan, și în pofida împrejurării că reclamanta declarase apel împotriva
         hotărârii juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007, nu se putea considera că reclamanta avea dreptul,
         în nume propriu, în temeiul dreptului belgian, la o pensie alimentară din partea fostului său soț.

      52      Desigur, atunci când domnul van Raan a murit, hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 era
         lipsită de autoritate de lucru judecat, întrucât reclamanta, astfel cum s‑a arătat, a declarat apel împotriva hotărârii. Cu
         toate acestea, ca urmare a executării provizorii a hotărârii, reclamanta nu mai dispunea de niciun titlu care să îi fi permis
         să continue să primească pensia alimentară.

      53      Pe cale de consecință, la data decesului domnului van Raan, reclamanta nu îndeplinea condițiile prevăzute la articolul 27
         primul paragraf din anexa VIII la statut pentru a pretinde o pensie de urmaș.

      54      În plus, Comisia însăși a admis în înscrisurile sale că „[a]rticolul 27 din anexa VIII la [s]tatut nu […] se aplica” la situația
         reclamantei de la data decesului domnului van Raan.

      55      Cu toate acestea, este cert că, prin hotărârea din 25 martie 2013, tribunal de première instance de Bruxelles a anulat hotărârea
         juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 și a declarat nefondată cererea introdusă de defunctul domn
         van Raan referitoare la suprimarea pensiei alimentare prevăzute prin convenția de divorț.

      56      Trebuie să se stabilească dacă, astfel cum susține reclamanta, anularea de către instanța de apel a hotărârii pronunțate în
         primă instanță a avut ca efect să îi confere dreptul la o pensie de urmaș în sensul articolului 27 primul paragraf din anexa
         VIII la statut.

      57      În această privință, Tribunalul amintește că termenii unei dispoziții de drept al Uniunii care, precum articolul 27 primul
         paragraf din anexa VIII la statut, nu fac nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul
         de aplicare ale acesteia trebuie în mod normal să facă obiectul unei interpretări autonome și care să țină seama de contextul
         dispoziției și de obiectivul urmărit prin reglementarea respectivă. Cu toate acestea, inclusiv în lipsa unei astfel de trimiteri
         exprese, aplicarea dreptului Uniunii poate implica o trimitere la dreptul statelor membre atunci când instanța Uniunii nu
         poate identifica în dreptul Uniunii sau în principiile sale generale elementele care să îi permită să precizeze cuprinsul
         și domeniul de aplicare ale dispoziției de drept al Uniunii respective prin intermediul unei interpretări autonome (Hotărârea
         Díaz García/Parlamentul, T‑43/90, EU:T:1992:120, punctul 36).

      58      În speță, astfel cum a statuat în mod expres Tribunalul de Primă Instanță al Comunităților Europene în Hotărârea M/Curtea
         de Justiție (T‑172/01, EU:T:2004:108), noțiunea „pensie alimentară […] stabilită […] prin convenție intervenită între foști
         soți”, în sensul articolului 27 primul paragraf din anexa VIII la statut, nu poate face obiectul unei interpretări autonome.
         Noțiunea de obligație alimentară convenită între foști soți din cauza divorțului face parte, dimpotrivă, dintre consecințele
         patrimoniale care decurg din hotărârea de divorț pronunțată în temeiul normelor de drept civil aplicabile (Hotărârea M/Curtea
         de Justiție, EU:T:2004:108, punctul 72).

      59      În consecință, pentru a stabili dacă soțul divorțat de un funcționar sau de un fost funcționar justifică faptul „că are dreptul,
         la decesul fostului soț, la o pensie alimentară din partea acestuia, acordată […] prin convenție încheiată între foștii soți”,
         este necesară raportarea la legea care reglementează efectele divorțului, și anume, în speță, la legea belgiană în temeiul
         căreia a fost pronunțat divorțul.

      60      Or, din moment ce în dreptul belgian anularea de către instanța de apel a unei hotărâri judecătorești pronunțate în primă
         instanță are ca efect dispariția retroactivă a acesteia, hotărârea tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie
         2013 care anulează hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 a determinat dispariția retroactivă
         a acestei ultime hotărâri și restabilirea pensiei alimentare prevăzute de convenția de divorț, considerându‑se astfel că această
         pensie alimentară nu a fost niciodată suprimată.

      61      Astfel, începând de la 25 martie 2013, data pronunțării hotărârii tribunal de première instance de Bruxelles, luând în considerare
         restabilirea, de la 1 septembrie 2006, a dreptului reclamantei la pensia alimentară prevăzută prin convenția de divorț, aceasta
         trebuia în mod necesar să fie considerată ca justificând, în dreptul belgian, faptul că avea dreptul în nume propriu, la decesul
         domnului van Raan, la o pensie alimentară din partea acestuia.

      62      În consecință, hotărârea tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie 2013 a avut ca efect includerea reclamantei
         printre beneficiarii unei pensii de urmaș în sensul articolului 27 primul paragraf din anexa VIII la statut.

      63      Această concluzie nu poate fi afectată de obiecția Comisiei potrivit căreia, pentru a stabili dacă soțul divorțat de un funcționar
         sau de un fost funcționar poate beneficia de o pensie de urmaș în temeiul articolului 27 din anexa VIII la statut, ar trebui
         să fie luată în considerare numai situația existentă la data decesului funcționarului sau a fostului funcționar, fără a lua
         în considerare eventuala modificare retroactivă a acestei situații. Astfel, a admite o asemenea obiecție ar însemna să nu
         se respecte dreptul belgian, potrivit căruia anularea de către instanța de apel a unei decizii prin care s‑a suprimat o pensie
         alimentară, pronunțată în primă instanță, are ca efect restabilirea retroactivă a pensiei alimentare.

      64      Nu poate fi admis nici argumentul Comisiei potrivit căruia recunoașterea de la data decesului domnului van Raan a unui drept
         al reclamantei la o pensie de urmaș ar încălca dispozițiile articolului 80 al treilea paragraf din statut.

      65      În această privință, este adevărat că dispozițiile articolului 80 al treilea paragraf din statut împiedică recunoașterea,
         pentru aceeași perioadă, a dreptului soțului divorțat de un funcționar sau de un fost funcționar de a primi o pensie de urmaș
         și, concomitent, a dreptului copilului recunoscut ca fiind în întreținerea funcționarului sau a fostului funcționar la data
         decesului acestuia de a primi o pensie de orfan în cotă majorată.

      66      Cu toate acestea, în speță, având totodată ca efect restabilirea, începând de la 1 septembrie 2006, a pensiei alimentare datorate
         reclamantei în temeiul convenției de divorț și, în consecință, crearea unui drept al reclamantei de a primi o pensie de urmaș
         după decesul domnului van Raan, hotărârea tribunal de première instance de Bruxelles din 25 martie cu 2013 a privat retroactiv
         de temei legal decizia Comisiei care a acordat, începând din iulie 2008, o pensie de orfan în cotă majorată copilului defunctului
         domn van Raan și al reclamantei.

      67      În sfârșit, trebuie amintit că obiectivul urmărit de articolul 27 din anexa VIII la statut este de a permite soțului divorțat
         de un funcționar sau de un fost funcționar, care beneficia, la data decesul acestuia, de o pensie alimentară în sarcina acestuia
         din urmă, să continue să perceapă după decesul menționat resurse care să îi asigure subzistența. Or, nimic nu ar justifica
         lipsirea soțului divorțat al unui funcționar sau al unui fost funcționar de beneficiul unei pensii de urmaș și, prin urmare,
         de resursele care să îi asigure subzistența numai pentru motivul, independent de voința sa, că pensia alimentară pe care o
         percepea în temeiul dreptului național a fost suprimată înainte de decesul funcționarului sau al fostului funcționar, iar
         ulterior restabilită retroactiv după decesul menționat.

      –       Cu privire la aspectul dacă termenul de decădere prevăzut la articolul 42 din anexa VIII la statut era aplicabil reclamantei
      68      Potrivit articolului 42 din anexa VIII la statut, „[î]n cazul în care succesorii în drepturi ai unui funcționar sau ai unui
         fost funcționar titular al unei pensii pentru limită de vârstă sau al unei prestații de invaliditate care a decedat nu au
         solicitat lichidarea drepturilor lor la pensie sau la prestația în cauză în termen de un an de la data decesului respectivului
         funcționar sau fost funcționar, aceștia sunt decăzuți din drepturile lor, cu excepția cazurilor de forță majoră stabilite
         în mod corespunzător”.

      69      Rezultă din cuprinsul însuși al articolului 42 din anexa VIII la statut că termenul de decădere pe care îl prevede nu se aplică
         decât în cazul succesorilor în drepturi ai unui funcționar sau ai unui fost funcționar decedat care dispun, la data decesului,
         de drepturi la pensie sau la o prestație.

      70      Pe cale de consecință, nu intră în domeniul de aplicare al articolului 42 din anexa VIII la statut cazul succesorilor în drepturi
         ai unui funcționar sau ai unui fost funcționar decedat care, precum în speță, nu sunt titulari, la data decesului acestuia
         din urmă, ai unor drepturi la pensie sau la o prestație, dar cărora le sunt recunoscute ulterior decesului și în mod retroactiv,
         prin adoptarea unei decizii a justiției naționale.

      71      În speță, astfel cum s‑a arătat, reclamanta nu era titulară, la data decesului domnului van Raan, a unui drept la pensie de
         urmaș, întrucât pensia alimentară prevăzută prin convenția de divorț fusese suprimată anterior prin hotărârea juge de paix
         du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007 și nu fusese încă restabilită retroactiv de instanța de apel.

      72      În aceste condiții, întemeindu‑se în decizia în litigiu pe împrejurarea că reclamanta, întrucât nu a solicitat lichidarea
         drepturilor sale de pensie în anul următor decesului domnului van Raan, era decăzută din drepturile sale prin aplicarea articolului
         42 din anexa VIII la statut, Comisia a săvârșit o eroare de drept.

      73      Rămâne problema dacă reclamanta era totuși obligată să introducă cererea de lichidare a drepturilor sale de pensie de urmaș
         într‑un termen determinat.

      74      În această privință, ca urmare a inexistenței în statut a oricărei dispoziții care să le impună succesorilor unui funcționar
         sau ai unui fost funcționar decedat aflați în cazul menționat la punctul 70 din prezenta hotărâre un termen pentru a solicita
         lichidarea drepturilor lor la pensie sau la o prestație, îi revine Tribunalului sarcina de a acoperi această lacună (a se
         vedea prin analogie, în ceea ce privește termenul de introducere a căilor de atac în litigiile dintre Banca Europeană de Investiții
         și agenții săi, Hotărârea Dunnett și alții/BEI, T‑192/99, EU:T:2001:72, punctul 51).

      75      Astfel, principiile securității juridice și protecției încrederii legitime, care sunt principii generale de drept al Uniunii,
         se opun ca instituțiile și persoanele fizice să poată acționa fără limită de timp, riscând astfel, printre altele, să pună
         în pericol stabilitatea situațiilor juridice dobândite, și impun respectarea unui termen rezonabil (a se vedea prin analogie,
         în ceea ce privește termenul pentru introducerea unei cereri pentru repararea unui prejudiciu, Ordonanța Marcuccio/Comisia,
         T‑157/09 P, EU:T:2010:403, punctul 42).

      76      În consecință, Tribunalul consideră că principiul securității juridice obligă succesorii în drepturi ai unui funcționar sau
         ai unui fost funcționar decedat aflați în cazul menționat la punctul 70 din prezenta hotărâre să solicite lichidarea drepturilor
         lor la pensie sau la o prestație într‑un termen rezonabil, acest termen începând să curgă de la data comunicării deciziei
         jurisdicționale naționale în temeiul căreia le sunt recunoscute retroactiv drepturile la pensie sau la o prestație.

      77      În speță, deși înscrisurile din dosar nu permit să se stabilească cu precizie data la care hotărârea tribunal de première
         instance de Bruxelles din 25 martie 2013 a fost comunicată reclamantei, această comunicare a intervenit în mod necesar cel
         mai devreme la 25 martie 2013.

      78      Or, reclamanta a solicitat lichidarea drepturilor sale la pensia de urmaș la 29 aprilie 2013, adică într‑un termen care trebuie
         considerat rezonabil având în vedere împrejurările speței.

      79      Astfel, trebuie să se considere că reclamanta nu era decăzută din drepturile sale la pensia de urmaș atunci când a solicitat
         lichidarea acestora.

      80      Comisia susține totuși că reclamanta ar fi trebuit cel puțin, în anul care a urmat decesului domnului van Raan, să o informeze
         despre situația sa personală și în special să îi indice că, în temeiul convenției de divorț, era creditoarea unei pensii alimentare
         suportate de domnul van Raan, că această pensie alimentară fusese suprimată prin hotărârea juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem
         din 18 decembrie 2007 și că apelul pe care îl declarase împotriva acestei hotărâri era pendinte la tribunal de première instance
         de Bruxelles.

      81      Totuși, nu se poate deduce nici din modul de redactare și nici din economia articolului 42 din anexa VIII la statut că reclamanta
         ar fi fost obligată să furnizeze Comisiei informații de această natură, dispoziția respectivă limitându‑se să impună succesorilor
         unui funcționar sau ai unui fost funcționar decedat care sunt efectiv titulari ai unui drept la pensie sau la prestație un
         termen pentru a solicita lichidarea drepturilor lor.

      82      În consecință, abținerea reclamantei de a furniza Comisiei informații cu privire la situația sa personală, în special cu privire
         la apelul pe care îl declarase împotriva hotărârii juge de paix du canton d'Overijse‑Zaventem din 18 decembrie 2007, este
         lipsită de orice relevanță în ceea ce privește problema dacă aceasta a solicitat în timp util lichidarea drepturilor sale
         la pensia de urmaș.

      83      Rezultă din tot ceea ce precedă că decizia în litigiu trebuie anulată, fără a fi necesar să se examineze celelalte critici
         invocate în susținerea motivului unic al cererii introductive.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      84      Potrivit articolului 101 din Regulamentul de procedură, sub rezerva altor prevederi din capitolul 8 din titlul II al regulamentului
         menționat, partea care cade în pretenții suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor
         de judecată efectuate de cealaltă parte. În temeiul articolului 102 alineatul (1) din același regulament, Tribunalul poate,
         în măsura impusă de echitate, să decidă ca o parte care cade în pretenții să suporte propriile cheltuieli de judecată, dar
         să nu fie obligată decât la plata parțială a cheltuielilor de judecată efectuate de cealaltă parte sau chiar să nu fie obligată
         la plata acestora.

      85      Din motivarea prezentei hotărâri rezultă că partea care a căzut în pretenții este Comisia. În plus, reclamanta a conchis expres
         în concluziile sale în sensul obligării Comisiei la plata cheltuielilor de judecată. Având în vedere că împrejurările speței
         nu justifică aplicarea dispozițiilor articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, Comisia trebuie să suporte
         propriile cheltuieli de judecată și este obligată la suportarea cheltuielilor de judecată efectuate de reclamantă.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează decizia din 3 iunie 2013 prin care Comisia Europeană a refuzat să îi acorde doamnei Borghans o pensie de urmaș.
      2)      Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligată să suporte cheltuielile de judecată efectuate
            de doamna Borghans.

               Bradley

                Kreppel

                Rofes i Pujol

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 23 martie 2015.

               Grefier

                      Președinte

               W. Hakenberg

                      K. Bradley

         * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 3 mai 2017.#Gfi PSF Sàrl împotriva Comisiei Europene.#Contracte de achiziții publice de servicii – Procedură de cerere de ofertă – Dezvoltare, întreținere, evoluție și servicii de asistență pentru site‑uri – Respingerea unei oferte a unui ofertant – Ofertă primită deja deschisă – Articolul 111 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul financiar.#Cauza T-200/16.