title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din data de 22 mai 2007. # Adelaida López Teruel împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Funcționari. # Cauza F-97/06.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera întâi)
      22 mai 2007

      Cauza F‑97/06

      Adelaida López Teruel
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Funcționari – Invaliditate – Respingerea cererii privind constituirea unei comisii pentru invaliditate”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA prin care doamna López Teruel solicită anularea Deciziei OAPI din
         6 octombrie 2005 prin care se refuză admiterea cererii sale de convocare a unei comisii pentru invaliditate, conform articolului
         78 din statut

      Decizia: Anulează Decizia din 6 octombrie 2005 prin care OAPI a respins cererea reclamantei având ca obiect obținerea convocării unei
         comisii pentru invaliditate. Obligă OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

      Sumarul hotărârii

      1.      Funcționari – Invaliditate – Inițierea procedurii referitoare la invaliditate – Condiții
      (Statutul funcționarilor, art. 59 alineatul (4) și art. 78 primul paragraf; anexa VIII, art. 13)
      2.      Funcționari – Invaliditate – Inițierea procedurii referitoare la invaliditate – Condiții
      (Statutul funcționarilor, art. 59 alineatul (1) și art. 78 primul paragraf; anexa VIII, art. 13)

      1.      Dreptul funcționarului la o prestație de invaliditate, garantat prin dispozițiile articolului 78 primul paragraf din statut
         și prin cele ale articolului 13 alineatul (1) din anexa VIII la statut, care nu poate fi recunoscut decât în cadrul procedurii
         referitoare la invaliditate, include, în mod implicit, însă necesar, dreptul acestuia de a obține inițierea procedurii menționate
         dacă îndeplinește condițiile prevăzute de dispozițiile amintite. Aceste dispoziții nu atribuie autorității împuternicite să
         facă numiri o putere discreționară și nici, a fortiori, nu îi acordă o simplă opțiune de a decide să inițieze sau să nu inițieze procedura referitoare la invaliditate, însă îi
         conferă o competență reglementată, în sensul că autoritatea competentă este obligată să inițieze procedura referitoare la
         invaliditate atunci când constată că sunt îndeplinite condițiile prevăzute de aceste dispoziții. A afirma că sesizarea comisiei
         pentru invaliditate nu este, în orice caz, decât o simplă opțiune a administrației ar încălca dispozițiile articolului 78
         din statut, întrucât astfel de condiții de sesizare a comisiei pentru invaliditate ar avea ca efect lipsirea de efect a dreptului
         care i‑a fost recunoscut funcționarului. În consecință, autoritatea împuternicită să facă numiri nu poate în mod întemeiat
         să refuze inițierea procedurii referitoare la invaliditate decât dacă una dintre condițiile impuse nu este îndeplinită. Astfel,
         un funcționar pe care starea de invaliditate nu îl obligă să își suspende exercitarea atribuțiilor, fie că i s‑a recunoscut
         anterior beneficiul pensiei pentru limită de vârstă, fie că a demisionat anterior, nu are dreptul să solicite inițierea unei
         proceduri de invaliditate.

      Articolul 59 alineatul (4) din statut, potrivit căruia autoritatea împuternicită să facă numiri poate înainta comisiei pentru
         invaliditate cazul unui funcționar ale cărui concedii de boală cumulate depășesc 12 luni într‑o perioadă de trei ani, sesizarea
         comisiei pentru invaliditate fiind prin urmare o simplă opțiune, nu este aplicabil în ipoteza în care întrunirea comisiei
         pentru invaliditate este solicitată administrației de către un funcționar. Această dispoziție vizează în mod specific cazul
         în care administrația are inițiativa începerii procedurii referitoare la invaliditate. De altfel, acesta este motivul pentru
         care administrația nu autorizează autoritatea împuternicită să facă numiri să inițieze o procedură referitoare la invaliditate
         decât atunci când absențele cumulate pentru concediu medical ale funcționarului depășesc o anumită perioadă: o astfel de condiție
         temporală îi garantează funcționarului că dispune de un termen rezonabil pentru a se reface și pentru a fi reintegrat în funcțiile
         sale înainte de a se i se aplica regimul invalidității. Prin urmare, autoritatea împuternicită să facă numiri nu poate refuza
         inițierea unei proceduri referitoare la invaliditate la cererea persoanei interesate pentru motivul că perioadele de concediu
         medical cumulate nu depășesc termenul impus de 12 luni și că aceasta nu îndeplinește prin urmare condiția termenului prevăzut
         de articolul 59 alineatul (4) din statut, întrucât această condiție a termenului nu este opozabilă unei cereri formulate în
         temeiul articolului 78 din statut.

      (a se vedea punctele 48-53 și 56)
      Trimitere la:
      Curte: 17 mai 1984, Bähr/Comisia, 12/83, Rec., p. 2155, punctele 12 și 13, 13 ianuarie 2005, Nardone/Comisia, C‑181/03 P,
         Rec., p. I‑199, punctul 39

      Tribunalul de Primă Instanță: 16 iunie 2000, C/Consiliul, T‑84/98, RecFP, p. I‑A‑113 și II-497, punctul 68, 21 octombrie 2003,
         Birkhoff/Comisia, T‑302/01, RecFP, p. I‑A‑245 și II-1185, punctul 38

      Tribunalul Funcției Publice: 16 ianuarie 2007, Gesner/OAPI, F‑119/05, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 33

      2.      Dispozițiile articolului 59 alineatul (1) din statut privind concediul medical și cele ale articolului 78 primul paragraf
         privind prestația de invaliditate instituie, în vederea unor scopuri distincte, proceduri independente. Cu toate acestea,
         din termenii neechivoci ai articolului 13 din anexa VIII la statut, care stabilește, conform articolului 78 din statut, condițiile
         în care un funcționar are dreptul la o pensie de invaliditate, reiese că numai funcționarul care este obligat să suspende
         exercitarea atribuțiilor sale din cauza imposibilității de a continua acest exercițiu având în vedere starea sa de invaliditate
         poate face obiectul unei proceduri referitoare la invaliditate. În consecință, un funcționar care nu este împiedicat de starea
         sa de sănătate să își exercite atribuțiile în mod evident nu poate să pretindă acordarea unei pensii de invaliditate.

      De aceea, în ciuda independenței procedurilor prevăzute la articolul 59 alineatul (1) și la articolul 78 primul paragraf din
         statut, administrația poate să se întemeieze pe rezultatul unei proceduri de arbitraj care concluzionează în sensul că un
         funcționar este apt să își exercite atribuțiile pentru a refuza ca acesta din urmă să fie examinat de o comisie pentru invaliditate
         dacă patologia pe care funcționarul înțelege să o supună comisiei pentru invaliditate este aceeași cu cea examinată de medicul‑arbitru.
         De asemenea, administrația poate să își întemeieze un refuz de convocare a unei comisii de invaliditate pe un astfel de rezultat
         dacă cererea funcționarului prezintă un caracter abuziv, în special dacă acesta nu urmărește decât să conteste, în lipsa oricărui
         element nou, concluziile arbitrajului medical sau să invoce, fără vreo justificare, existența unei patologii noi.

      (a se vedea punctele 59-61)
      Trimitere la:
      Curte: 9 iulie 1975, Vellozzi/Comisia, 42/74 și 62/74, Rec., p. 871, punctele 25-27, Bähr/Comisia, citată anterior, punctul
         12, Nardone/Comisia, citată anterior, punctul 39


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 25 iunie 2009.#Roda Golf & Beach Resort SL.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Juzgado de Primera Instancia e Instrucción nº 5 de San Javier - Spania.#Cooperare judiciară în materie civilă - Trimitere preliminară - Competența Curții - Noțiunea «litigiu» - Regulamentul (CE) nr. 1348/2000 - Notificarea și comunicarea actelor extrajudiciare în lipsa unei acțiuni judiciare - Act notarial.#Cauza C-14/08.

text:
      Cauza C‑14/08
      Roda Golf & Beach Resort SL
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier)
      „Cooperare judiciară în materie civilă – Trimitere preliminară – Competența Curții – Noțiunea «litigiu» – Regulamentul (CE) nr. 1348/2000 – Notificarea și comunicarea actelor extrajudiciare în lipsa unei proceduri judiciare – Act notarial”
      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare – Competența Curții – Act adoptat în temeiul titlului IV din partea a treia din tratat – Regulamentul
            nr. 1348/2000 privind notificarea și comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă
            și comercială
      (art. 68 CE)
      2.        Întrebări preliminare – Competența Curții – Act adoptat în temeiul titlului IV din partea a treia din tratat – Regulamentul
            nr. 1348/2000 privind notificarea și comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă
            și comercială
      (art. 68 CE; Regulamentul nr. 1348/2000 al Consiliului)
      3.        Cooperare judiciară în materie civilă – Notificarea și comunicarea actelor judiciare și extrajudiciare – Regulamentul nr. 1348/2000
            – Acte extrajudiciare
      (Regulamentul nr. 1348/2000 al Consiliului, art. 16)
      4.        Cooperare judiciară în materie civilă – Notificarea și comunicarea actelor judiciare și extrajudiciare – Regulamentul nr. 1348/2000
            – Domeniu de aplicare
      [art. 65 CE; Regulamentul nr. 1348/2000 al Consiliului, art. 2 alin. (1) și (2) și art. 14]
      1.        În cazul în care Curtea este sesizată cu o cerere cu titlu preliminar în temeiul articolului 68 CE, acesteia nu îi revine
         sarcina de a tranșa o controversă cu privire la posibilitatea de a introduce o cale de atac împotriva deciziei pe care instanța
         de trimitere urmează să o pronunțe în acțiunea principală, atât timp cât instanța de trimitere a indicat în cererea de pronunțare
         a unei hotărâri preliminare că decizia pe care urmează să o pronunțe în acțiunea principală va fi irevocabilă.

      (a se vedea punctele 24, 28 și 29)
      2.        Dacă se poate considera că grefierul unei instanțe dintr‑un stat membru, sesizat cu o cerere de notificare sau de comunicare
         a unor acte judiciare sau extrajudiciare în temeiul Regulamentului nr. 1348/200, acționează în calitate de autoritate administrativă
         fără a trebui ca, în același timp, să soluționeze un litigiu, nu aceasta este situația unei instanțe chemate să se pronunțe
         asupra acțiunii formulate împotriva refuzului acestui grefier de a proceda la notificarea sau la comunicarea solicitată. Astfel,
         obiectul unei astfel de acțiuni este anularea refuzului menționat, despre care se pretinde că aduce atingere unui drept al
         solicitantului, și anume dreptul de a obține notificarea sau comunicarea anumitor acte în modalitățile prevăzute de Regulamentul
         nr. 1348/2000. În consecință, instanța de trimitere este sesizată cu un litigiu și exercită, așadar, o funcție jurisdicțională.

      Împrejurarea că grefierul face parte din structura organizațională a instanței de trimitere nu poate să pună în discuție această
         concluzie. Astfel, împrejurarea menționată nu are incidență asupra naturii jurisdicționale a funcției pe care o exercită instanța
         națională în cadrul acțiunii principale, având în vedere că procedura respectivă are ca obiect anularea unui act despre care
         se pretinde că aduce atingere unui drept al solicitantului.

      (a se vedea punctele 37-40)
      3.        Noțiunea „act extrajudiciar” în sensul articolului 16 din Regulamentul nr. 1348/2000 privind notificarea și comunicarea în
         statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă și comercială este o noțiune de drept comunitar. Astfel,
         obiectivul Tratatului de la Amsterdam de a crea un spațiu de libertate, securitate și justiție și transferul, din Tratatul
         UE către Tratatul CE, al regimului care permite adoptarea de măsuri care intră în domeniul cooperării judiciare în materiile
         civile cu o incidență transfrontalieră atestă voința statelor membre de a fixa astfel de măsuri în ordinea juridică comunitară
         și de a consacra astfel principiul interpretării lor autonome.

      (a se vedea punctele 48 și 50)
      4.        Notificarea și comunicarea unui act notarial în lipsa unei proceduri judiciare intră în domeniul de aplicare a Regulamentului
         nr. 1348/2000 privind notificarea și comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă
         și comercială. În această privință, având în vedere că sistemul de notificare și de comunicare intracomunitar are ca finalitate
         buna funcționare a pieței interne, cooperarea judiciară menționată la articolul 65 CE și de Regulamentul nr. 1348/2000 nu
         poate să se limiteze numai la procedurile judiciare, ci se poate manifesta de asemenea în lipsa unei astfel de proceduri în
         măsura în care cooperarea menționată are o incidență transfrontalieră și este necesară pentru buna funcționare a pieței interne.

      Această concepție largă a noțiunii de act extrajudiciar nu riscă să impună sarcini excesive în ceea ce privește resursele
         instanțelor naționale, atât timp cât, pe de o parte, potrivit articolului 2 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1348/2000,
         statele membre pot de asemenea să desemneze alte autorități decât aceste instanțe ca autorități de origine sau ca autorități
         de destinație în scopul notificării și al comunicării, iar, pe de altă parte, articolul 14 din regulamentul menționat autorizează
         de asemenea statele membre să efectueze notificarea sau comunicarea direct prin poștă persoanelor care au reședința într‑un
         alt stat membru. În conformitate cu articolul 16 din regulamentul menționat, aceste două dispoziții sunt aplicabile notificării
         sau comunicării actelor extrajudiciare.

      (a se vedea punctele 55, 56 și 59-61)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      25 iunie 2009(*)

      „Cooperare judiciară în materie civilă – Trimitere preliminară – Competența Curții – Noțiunea «litigiu» – Regulamentul (CE) nr. 1348/2000 – Notificarea și comunicarea actelor extrajudiciare în lipsa unei proceduri judiciare – Act notarial”
      În cauza C‑14/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 68 CE de Juzgado de Primera
         Instancia e Instrucción nr. 5 de San Javier (Spania), prin decizia din 3 ianuarie 2008, primită de Curte la 14 ianuarie 2008,
         în procedura

       Roda Golf & Beach Resort SL,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii J. Klučka, U. Lõhmus, doamna P. Lindh și domnul A. Arabadjiev (raportor),
         judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: domnul R. Grass,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Roda Golf & Beach Resort SL, de E. López Ayuso, abogada;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. López‑Medel Bascones, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna J. Kemper, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul elen, de doamna S. Chala, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul italian, de domnul R. Adam, în calitate de agent, asistat de doamna W. Ferrante, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul leton, de doamnele E. Balode‑Buraka și E. Eihmane, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul maghiar, de domnul G. Iván, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul slovac, de domnul J. Čorba, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii V. Joris și F. Jimeno Fernández, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 5 martie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 16 din Regulamentul (CE) nr. 1348/2000
         al Consiliului din 29 mai 2000 privind notificarea și comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare
         în materie civilă și comercială (JO L 160, p. 37, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 161).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei acțiuni introduse la Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San
         Javier (Judecătorul de Primă Instanță și de Cercetare Judecătorească nr. 5 din San Javier) de către Roda Golf & Beach Resort
         SL (denumită în continuare „Roda Golf”) cu privire la refuzul grefierului acestei instanțe de a comunica, în lipsa unei proceduri
         judiciare, unor destinatari stabiliți în Regatul Unit și în Irlanda, un act notarial de comunicare și de punere în întârziere
         prin care se constata rezoluțiunea unilaterală, de către Roda Golf, a 16 contracte de vânzare imobiliară încheiate între aceasta
         și fiecare dintre destinatarii menționați.

       Cadrul juridic
       Dreptul comunitar și dreptul internațional
      3        Printr‑un act din 26 mai 1997, Consiliul Uniunii Europene a întocmit, în temeiul articolului K.3 din Tratatul privind Uniunea
         Europeană (articolele K‑K.9 din Tratatul privind Uniunea Europeană au fost înlocuite prin articolele 29 UE-42 UE), Convenția
         privind notificarea și comunicarea în statele membre ale Uniunii Europene a actelor judiciare și extrajudiciare în materie
         civilă sau comercială (JO C 261, p. 1).

      4        Această convenție nu a intrat în vigoare. În măsura în care textul acesteia a fost o sursă de inspirație pentru Regulamentul
         nr. 1348/2000, nota explicativă a aceleiași convenții (JO 1997, C 261, p. 26) a fost evocată în cadrul preambulului aceluiași
         regulament.

      5        Regulamentul nr. 1348/2000 reglementează notificarea și comunicarea între statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare
         în materie civilă și comercială.

      6        Considerentul (2) al acestui regulament prevede:

      „Buna funcționare a pieței interne impune necesitatea de a îmbunătăți și accelera transmiterea între statele membre a actelor
         judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială în scopul notificării sau al comunicării.”

      7        Potrivit considerentului (6) al acestuia:

      „Eficiența și celeritatea acțiunilor judiciare în materie civilă presupun ca transmiterea actelor judiciare și extrajudiciare
         să se efectueze în mod direct și prin mijloace rapide între autoritățile locale desemnate de statele membre. […]”

      8        Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1348/2000 prevede că „[f]iecare stat membru desemnează funcționarii publici,
         autoritățile sau alte persoane, denumite în continuare «autorități de origine», care au competența să transmită actele judiciare
         sau extrajudiciare ce urmează să fie notificate sau comunicate într‑un alt stat membru”. În temeiul articolului 23 alineatul
         (1) din regulamentul menționat, statele membre comunică această informație Comisiei Comunităților Europene, care o publică
         în Jurnalul Oficial.

      9        Din comunicările efectuate de Regatul Spaniei în conformitate cu articolul 23 menționat (JO 2001, C 151, p. 4, și C 202, p. 10)
         rezultă că, în Spania, autoritățile de origine sunt Secretarios Judiciales (grefieri) ai diferitelor Juzgados (instanțe unipersonale)
         și Tribunales (instanțe colegiale).

      10      Articolul 16 din Regulamentul nr. 1348/2000, care figurează în capitolul III din acesta, intitulat „Acte extrajudiciare”,
         prevede:

      „Actele extrajudiciare pot fi transmise în vederea notificării sau a comunicării într‑un alt stat membru în conformitate cu
         dispozițiile prezentului regulament.”

      11      Articolul 17 litera (b) din acest regulament prevede alcătuirea unui repertoar al actelor ce pot fi notificate sau comunicate
         în temeiul prezentului regulament.

      12      Acest repertoar alcătuiește anexa II la Decizia 2001/781/CE a Comisiei din 25 septembrie 2001 de adoptare a unui manual al
         autorităților de destinație și a unui repertoar de acte care pot fi notificate și comunicate în temeiul Regulamentului nr. 1348/2000
         (JO L 298, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 4, p. 3, rectificări în JO 2002, L 31, p. 88, și JO 2003, L 60, p. 3), astfel cum
         a fost modificată prin Decizia 2007/500/CE a Comisiei din 16 iulie 2007 (JO L 185, p. 24). Acesta conține informațiile furnizate
         de statele membre în conformitate cu articolul 17 litera (b) din Regulamentul nr. 1348/2000. În ceea ce privește Spania, se
         indică printre altele că, „[î]n privința actelor extrajudiciare care pot fi notificate, este vorba despre documente extrajudiciare
         care provin de la o autoritate publică competentă pentru a proceda la notificări în temeiul legii spaniole”.

      13      Regulamentul nr. 1348/2000 a fost înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 1393/2007 al Parlamentului European și al Consiliului
         din 13 noiembrie 2007 privind notificarea sau comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie
         civilă sau comercială („notificarea sau comunicarea actelor”) și abrogarea Regulamentului nr. 1348/2000 (JO L 324, p. 79),
         aplicabil integral de la 13 noiembrie 2008.

      14      Convenția de la Haga din 15 noiembrie 1965 privind notificarea și comunicarea în străinătate a actelor judiciare și extrajudiciare
         în materie civilă sau comercială stabilește un mecanism de cooperare administrativă care permite notificarea sau comunicarea
         unui act prin intermediul unei autorități centrale. Articolul 17 din această convenție este consacrat notificării și comunicării
         actelor extrajudiciare.

      15      În conformitate cu articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1348/2000, acesta are întâietate asupra dispozițiilor conținute
         în Convenția de la Haga din 15 noiembrie 1965.

       Dreptul național
      16      Legea 1/2000 de procedură civilă (Ley 1/2000, de Enjuiciamiento Civil) din 7 ianuarie 2000 (BOE nr. 7 din 8 ianuarie 2000,
         p. 575, denumită în continuare „LEC”) stabilește la articolele 223 și 224 regimul aplicabil deciziilor care provin de la un
         grefier al unei instanțe civile după cum urmează:

      „Articolul 223. Măsuri de organizare
      1.      Grefierii au obligația să adopte măsurile de organizare de natură să asigure respectarea procedurii prevăzute de lege.
      2.      Măsurile de organizare includ enunțarea obiectului lor, numele grefierului emitent, data și semnătura grefierului.
      Articolul 224. Revizuirea măsurilor de organizare
      1.      Sunt nule de drept măsurile de organizare adoptate cu privire la aspecte care, potrivit legii, trebuie să fie soluționate
         prin măsuri de administrare a procesului, prin decizii interlocutorii sau prin hotărâre.

      2.      În afara cazurilor menționate la alineatul precedent, măsurile de organizare pot fi de asemenea anulate la cererea părții
         prejudiciate prin acestea în cazul în care încalcă o dispoziție legală sau reglementează aspecte care, potrivit prezentei
         legi, trebuie să fie soluționate prin măsuri de administrare a procesului luate de un judecător.

      3.      Acțiunea menționată la alineatul precedent este examinată și soluționată potrivit modalităților prevăzute pentru acțiunea
         în retractare.”

      17      În ceea ce privește acțiunea în retractare la care se referă articolul 224 din LEC, articolul 454 din aceasta prevede:

      „Lipsa unei căi de atac împotriva ordonanței pronunțate cu privire la acțiunea în retractare
      Cu excepția cazurilor susceptibile să facă obiectul unei plângeri, ordonanța pronunțată cu privire la acțiunea în retractare
         nu poate face obiectul niciunei acțiuni, fără a aduce atingere posibilității de a invoca din nou aspectul care face obiectul
         acțiunii în retractare într‑o eventuală acțiune împotriva deciziei definitive.”

      18      Potrivit articolului 455 din LEC, deciziile interlocutorii ale Juzgados de Primera Instancia sunt susceptibile de apel, cu
         condiția ca acestea să fie „definitive” sau ca „legea să prevadă această posibilitate în mod expres”.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      19      La 2 noiembrie 2007, Roda Golf, societate de drept spaniol, a solicitat grefierului instanței de trimitere să transmită în
         temeiul Regulamentului nr. 1348/2000 către autoritățile de destinație competente din Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei
         de Nord și din Irlanda 16 scrisori adresate unor destinatari stabiliți în aceste două state membre. Scrisorile respective
         aveau ca obiect rezoluțiunea unilaterală a unor contracte de vânzare de bunuri imobile care fuseseră încheiate între această
         societate și destinatarii menționați. Din cuprinsul lor nu rezultă nicio legătură cu o procedură judiciară în curs.

      20      Astfel cum reiese din dosarul transmis Curții de instanța de trimitere și astfel cum a arătat reclamanta din acțiunea principală
         în cadrul observațiilor sale, aceasta a încheiat, în fața unui notar din San Javier, un act de comunicare și de punere în
         întârziere, înregistrat sub nr. 111 în protocolul notarial, în care se solicită acestuia din urmă să comunice actul menționat
         prin intermediul grefierului, autoritate competentă potrivit comunicării efectuate de Regatul Spaniei în conformitate cu articolul
         23 din Regulamentul nr. 1348/2000.

      21      Grefierul instanței de trimitere a refuzat să transmită actul în cauză în acțiunea principală pentru motivul că respectiva
         comunicare nu ar avea loc în cadrul unei proceduri judiciare și nu ar intra, așadar, în domeniul de aplicare al Regulamentului
         nr. 1348/2000.

      22      Roda Golf a formulat o acțiune împotriva acestei decizii la instanța de trimitere. Această societate a arătat în special că,
         în conformitate cu Regulamentul nr. 1348/2000, actele extrajudiciare pot să fie comunicate în lipsa unei proceduri judiciare.

      23      În aceste condiții, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier a hotărât să suspende judecarea cauzei și
         să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Comunicarea unor acte strict extrajudiciare intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1348/2000 […] în cazul în
         care aceasta este efectuată între persoane private care utilizează mijloacele materiale și de personal ale instanțelor Uniunii
         Europene și reglementarea europeană fără a iniția nicio procedură judiciară?

      2)      În domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1348/2000 intră exclusiv cooperarea judiciară între statele membre în cadrul
         unei proceduri judiciare în curs [articolul 61 litera (c) CE, articolul 67 alineatul (1) CE și articolul 65 CE, precum și
         considerentul (6) al Regulamentului nr. 1348/2000]?”

       Cu privire la competența Curții
      24      Comisia invocă două excepții de necompetență a Curții cu privire la întrebările adresate. În primul rând, aceasta arată că
         decizia pe care instanța de trimitere urmează să o pronunțe în acțiunea principală va constitui o hotărâre definitivă împotriva
         căreia se va putea formula apel, în conformitate cu articolul 455 din LEC. De aceea, trimiterea preliminară ar fi inadmisibilă,
         întrucât, potrivit articolului 68 CE, numai instanțele naționale ale căror hotărâri nu sunt supuse niciunei căi de atac pot
         adresa Curții întrebări preliminare în cadrul titlului IV din partea a treia din Tratatul CE.

      25      În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 68 CE, în cazul în care se invocă o chestiune privind interpretarea
         actelor adoptate de instituțiile Comunității Europene în temeiul titlului IV menționat în fața unei instanțe judecătorești
         naționale ale cărei hotărâri nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern, instanța judecătorească respectivă, în
         cazul în care consideră necesară o hotărâre în acest sens pentru a se pronunța, cere Curții să hotărască în legătură cu acea
         chestiune.

      26      Întrebările adresate în prezenta procedură privesc interpretarea Regulamentului nr. 1348/2000. Având în vedere că acest regulament
         a fost adoptat de Consiliu în temeiul articolului 61 litera (c) CE și al articolului 67 alineatul (1) CE, care figurează în
         partea a treia titlul IV din Tratatul CE, articolul 68 CE este, așadar, aplicabil în cazul de față.

      27      În aceste condiții, numai o instanță națională ale cărei hotărâri nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern poate
         solicita Curții să hotărască în legătură cu o chestiune de interpretare a regulamentului menționat.

      28      În această privință, la punctul 41 din concluzii, avocatul general a relevat o anumită eterogenitate a jurisprudenței spaniole
         cu privire la posibilitatea de a introduce o cale de atac împotriva unei decizii precum cea pe care instanța de trimitere
         urmează să o pronunțe în acțiunea principală. Deși Comisia citează în această privință anumite decizii naționale interlocutorii
         prin care s‑a admis o astfel de posibilitate, nu este mai puțin adevărat că există nu numai o jurisprudență contrară, ci și
         o controversă doctrinară în această privință, având în vedere că o parte a doctrinei neagă faptul că poate fi formulată o
         cale de atac în cadrul unei astfel de proceduri.

      29      Or, nu revine Curții sarcina de a tranșa această controversă. În cazul de față, instanța de trimitere a indicat în cererea
         de pronunțare a unei hotărâri preliminare că decizia pe care urmează să o pronunțe în acțiunea principală va fi irevocabilă.

      30      Prin urmare, se impune să se respingă prima excepție de necompetență invocată de Comisie.

      31      În al doilea rând, Comisia consideră că instanța de trimitere este sesizată nu cu un litigiu, ci cu un „dosar nejudiciar”.
         Prin urmare, Curtea nu ar fi competentă să se pronunțe asupra întrebărilor adresate, din moment ce acestea sunt formulate
         într‑o ipoteză în care instanța națională acționează în calitate de autoritate administrativă și nu exercită funcții jurisdicționale.

      32      Din dosarul trimis Curții rezultă că întrebările preliminare au fost adresate în cadrul unei acțiuni în retractare formulate
         împotriva refuzului unui grefier de a proceda la comunicarea actului din acțiunea principală. În cadrul acestei acțiuni, singura
         parte din procedură este reclamanta din acțiunea principală.

      33      În această privință, trebuie să se amintească faptul că articolul 234 CE, care este aplicabil titlului IV din partea a treia
         din Tratatul CE în temeiul articolului 68 CE, nu condiționează sesizarea Curții de caracterul contradictoriu al procedurii
         în cursul căreia instanța națională formulează o întrebare preliminară (a se vedea Hotărârea din 17 mai 1994, Corsica Ferries,
         C‑18/93, Rec., p. I‑1783, punctul 12).

      34      Cu toate acestea, din articolul 234 CE menționat rezultă că instanțele naționale au competența să sesizeze Curtea numai dacă
         există un litigiu pendinte pe rolul acestora și dacă sunt chemate să se pronunțe în cadrul unei proceduri destinate să se
         finalizeze printr‑o decizie cu caracter jurisdicțional (a se vedea Ordonanța din 18 iunie 1980, Borker, 138/80, Rec., p. 1975,
         punctul 4, Ordonanța din 5 martie 1986, Greis Unterweger, 318/85, Rec., p. 955, punctul 4, Hotărârea din 19 octombrie 1995,
         Job Centre, C‑111/94, Rec., p. I‑3361, punctul 9, și Hotărârea din 14 iunie 2001, Salzmann, C‑178/99, Rec., p. I‑4421, punctul
         14).

      35      Astfel, în situația în care acționează în calitate de autoritate administrativă, fără a trebui ca, în același timp, să soluționeze
         un litigiu, nu se poate considera că organismul de trimitere exercită o funcție jurisdicțională. Această situație se regăsește,
         de exemplu, în cazul în care acesta se pronunță asupra unei cereri de înscriere a unei societăți într‑un registru în conformitate
         cu o procedură care nu are drept obiect anularea unui act care aduce atingere unui drept al solicitantului (a se vedea Hotărârile
         citate anterior Job Centre, punctul 11, și Salzmann, punctul 15, precum și Hotărârea din 15 ianuarie 2002, Lutz și alții,
         C‑182/00, Rec., p. I‑547, punctul 14; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea din 16 decembrie 2008, Cartesio, C‑210/06,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 57).

      36      În schimb, un tribunal sesizat cu un apel formulat împotriva deciziei unui tribunal inferior însărcinat cu ținerea unui registru,
         care respinge o asemenea cerere de înscriere, apelul având ca obiect anularea acestei decizii despre care se susține că aduce
         atingere unui drept al solicitantului, este sesizat cu soluționarea unui litigiu și exercită o funcție jurisdicțională (a
         se vedea Hotărârea Cartesio, citată anterior, punctul 58). Prin urmare, într‑o asemenea situație, tribunalul care se pronunță
         în apel trebuie, în principiu, să fie considerat o instanță competentă să adreseze Curții o întrebare preliminară în temeiul
         articolului 234 CE (a se vedea printre altele, pentru asemenea situații, Hotărârea din 15 mai 2003, Salzmann, C‑300/01, Rec.,
         p. I‑4899, Hotărârea din 13 decembrie 2005, SEVIC Systems, C‑411/03, Rec., p. I‑10805, Hotărârea din 11 octombrie 2007, Möllendorf
         și Möllendorf‑Niehuus, C‑117/06, Rep., p. I‑8361, precum și Hotărârea Cartesio, citată anterior).

      37      Această jurisprudență se poate transpune în speță. Dacă se poate considera că grefierul sesizat cu o cerere de notificare
         sau de comunicare a unor acte judiciare sau extrajudiciare în temeiul Regulamentului nr. 1348/200 acționează în calitate de
         autoritate administrativă fără a trebui ca, în același timp, să soluționeze un litigiu, nu aceasta este situația unei instanțe
         chemate să se pronunțe asupra acțiunii formulate împotriva refuzului acestui grefier de a proceda la notificarea sau la comunicarea
         solicitată.

      38      Astfel, obiectul unei astfel de acțiuni este anularea refuzului menționat, despre care se pretinde că aduce atingere unui
         drept al solicitantului, și anume dreptul de a obține notificarea sau comunicarea anumitor acte în modalitățile prevăzute
         de Regulamentul nr. 1348/2000.

      39      În consecință, instanța de trimitere este sesizată cu un litigiu și exercită, așadar, o funcție jurisdicțională.

      40      Împrejurarea că grefierul face parte din structura organizațională a instanței de trimitere nu poate să pună în discuție această
         concluzie. Astfel, împrejurarea menționată nu are incidență asupra naturii jurisdicționale a funcției pe care o exercită instanța
         națională în cadrul acțiunii principale, având în vedere că procedura respectivă are ca obiect anularea unui act despre care
         se pretinde că aduce atingere unui drept al solicitantului.

      41      Prin urmare, a doua excepție de necompetență invocată de Comisie trebuie să fie de asemenea respinsă.

      42      Curtea este, așadar, competentă să răspundă la întrebările adresate.

       Cu privire la întrebările preliminare
      43      Prin intermediul celor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească
         dacă notificarea și comunicarea unor acte extrajudiciare în lipsa unei proceduri judiciare, atunci când sunt efectuate între
         persoane private, intră în domeniul de aplicare al regulamentului menționat.

       Observație introductivă
      44      Cu titlu introductiv, se impune să se stabilească dacă noțiunea „act extrajudiciar” în sensul articolului 16 din Regulamentul
         nr. 1348/2000 este o noțiune de drept comunitar sau, dimpotrivă, o noțiune de drept național.

      45      Potrivit guvernelor spaniol, ceh, german, elen, leton, maghiar și polonez, conținutul noțiunii de act extrajudiciar trebuie
         să fie stabilit în funcție de dreptul fiecărui stat membru. Acestea arată că Regulamentul nr. 1348/2000 lasă statelor membre
         sarcina de a decide dacă actele extrajudiciare pot fi notificate sau comunicate și, în caz afirmativ, care sunt acestea. Guvernele
         menționate se referă, în această privință, la articolul 17 litera (b) din acest regulament, care prevede, ca modalitate de
         aplicare a acestuia din urmă, întocmirea unui repertoar al actelor care pot fi notificate sau comunicate, subliniind că acest
         repertoar stabilește liste ale unor astfel de acte al căror conținut variază în funcție de statele membre.

      46      Trebuie să se amintească faptul că Regulamentul nr. 1348/2000 are ca obiect îmbunătățirea și accelerarea transmiterii între
         statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială în scopul notificării sau al comunicării.
         Cu toate acestea, regulamentul respectiv nu își propune să definească în mod precis și uniform noțiunea de act extrajudiciar.

      47      În temeiul articolului 17 litera (b), acest regulament lasă Comisiei sarcina de a alcătui, în colaborare cu statele membre,
         un repertoar care să menționeze actele ce pot fi notificate sau comunicate. Acest repertoar enunță, în partea sa introductivă,
         că informațiile astfel comunicate de statele membre nu au decât o valoare indicativă. Conținutul acestuia demonstrează totuși
         că statele membre, sub controlul Comisiei, au definit într‑un mod divers actele care, în opinia lor, pot fi notificate sau
         comunicate în temeiul regulamentului menționat. Cu toate acestea, în pofida existenței repertoarului menționat, rezultă că
         noțiunea „act extrajudiciar”, în sensul articolului 16 din Regulamentul nr. 1348/2000, trebuie să fie considerată o noțiune
         de drept comunitar.

      48      Astfel, obiectivul Tratatului de la Amsterdam de a crea un spațiu de libertate, securitate și justiție, conferind astfel Comunității
         o dimensiune nouă, și transferul, din Tratatul UE către Tratatul CE, al regimului care permite adoptarea de măsuri care intră
         în domeniul cooperării judiciare în materiile civile cu o incidență transfrontalieră atestă voința statelor membre de a fixa
         astfel de măsuri în ordinea juridică comunitară și de a consacra astfel principiul interpretării lor autonome (Hotărârea din
         8 noiembrie 2005, Leffler, C‑443/03, Rec., p. I‑9611, punctul 45).

      49      În plus, opțiunea formei regulamentului, mai degrabă decât cea a directivei propuse inițial de Comisie (a se vedea JO 1999,
         C 247 E, p. 11), demonstrează importanța pe care legiuitorul comunitar o acordă caracterului direct aplicabil al dispozițiilor
         Regulamentului nr. 1348/2000 și aplicării uniforme a acestora (Hotărârea Leffler, citată anterior, punctul 46).

      50      Prin urmare, noțiunea „act extrajudiciar” în sensul articolului 16 din Regulamentul nr. 1348/2000 este o noțiune de drept
         comunitar.

       Cu privire la domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1348/2000
      51      În ceea ce privește problema dacă notificarea și comunicarea unor acte extrajudiciare în lipsa unei proceduri judiciare intră
         în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1348/2000, guvernele spaniol și slovac arată că, pentru ca un document să poată
         fi considerat un act extrajudiciar, ar trebui să existe o legătură concretă fie cu o procedură judiciară în curs, fie cu inițierea
         unei astfel de proceduri.

      52      Roda Golf, guvernele german, elen, italian, leton, maghiar și polonez, precum și Comisia susțin opinia contrară.

      53      În această privință, trebuie să se arate că articolul 61 litera (c) CE este baza legală a Regulamentului nr. 1348/2000. Această
         dispoziție permite să fie adoptate, pentru a crea treptat un spațiu de libertate, securitate și justiție, măsuri menționate
         la articolul 65 CE. Aceste măsuri, care intră în domeniul cooperării judiciare în materiile civile cu o incidență transfrontalieră,
         urmăresc printre altele, în conformitate cu articolul 65 CE menționat, să îmbunătățească și să simplifice sistemul de notificare
         și de comunicare transfrontalieră a actelor judiciare și extrajudiciare în măsura necesară bunei funcționări a pieței interne.

      54      De asemenea, considerentul (2) al Regulamentului nr. 1348/2000 prevede că buna funcționare a pieței interne impune necesitatea
         de a îmbunătăți și de a accelera transmiterea între statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă
         și comercială în scopul notificării și al comunicării.

      55      Articolul 65 CE și Regulamentul nr. 1348/2000 urmăresc astfel să instituie un sistem de notificare și de comunicare intracomunitar
         ce are ca finalitate buna funcționare a pieței interne.

      56      Având în vedere această finalitate, cooperarea judiciară menționată în cuprinsul acestui articol și în regulamentul respectiv
         nu poate să se limiteze numai la procedurile judiciare. Astfel, această cooperare se poate manifesta atât în cadrul unei proceduri
         judiciare, cât și în lipsa unei astfel de proceduri în măsura în care cooperarea menționată are o incidență transfrontalieră
         și este necesară pentru buna funcționare a pieței interne.

      57      Spre deosebire de ceea ce susțin guvernele spaniol, polonez și slovac, faptul că în cuprinsul considerentului (6) al Regulamentului
         nr. 1348/2000 se face referire numai la eficiența și la celeritatea acțiunilor judiciare nu este suficient pentru a sustrage
         din domeniul de aplicare al acestui regulament orice act care nu a intervenit în cadrul unei proceduri judiciare. Astfel,
         acest considerent nu se referă decât la unul dintre corolarele obiectivului principal al regulamentului respectiv. Menționarea,
         în cuprinsul acestui considerent, a actelor extrajudiciare în contextul acțiunilor judiciare trebuie, așadar, să fie înțeleasă
         în sensul că notificarea și comunicarea unui astfel de act poate să fie solicitată în cadrul unei proceduri judiciare.

      58      În plus, actul în cauză în acțiunea principală, transmis grefierului instanței de trimitere în scopul comunicării, a fost
         întocmit de un notar, astfel cum rezultă la punctul 20 din prezenta hotărâre, și constituie, ca atare, un act extrajudiciar
         în sensul articolului 16 din Regulamentul nr. 1348/2000.

      59      În ceea ce privește preocupările exprimate de guvernele spaniol și polonez, și anume că o concepție largă a noțiunii de act
         extrajudiciar ar impune o sarcină excesivă prin raportare la resursele instanțelor naționale, trebuie să se sublinieze că
         obligațiile în materie de notificare și de comunicare care decurg din Regulamentul nr. 1348/2000 nu revin în mod necesar instanțelor
         naționale. Astfel, desemnarea autorităților de origine sau a autorităților de destinație care, potrivit articolului 2 alineatele
         (1) și (2) din regulamentul menționat, pot fi „funcționarii publici, autorități sau alte persoane” este de competența statelor
         membre. În consecință, acestea din urmă sunt libere ca, în scopul notificării și al comunicării unor acte judiciare sau extrajudiciare,
         să desemneze ca autorități de origine sau ca autorități de destinație alte autorități decât instanțele naționale.

      60      Pe de altă parte, notificarea sau comunicarea prin intermediul autorităților de origine sau a autorităților de destinație
         nu este singura modalitate de notificare sau de comunicare prevăzută de Regulamentul nr. 1348/2000. Astfel, articolul 14 din
         acesta autorizează statele membre să efectueze notificarea sau comunicarea direct prin poștă persoanelor care au reședința
         într‑un alt stat membru. Astfel, majoritatea statelor membre acceptă un astfel de mod de notificare sau de comunicare. Pe
         de altă parte, în conformitate cu articolul 15, acest regulament nu aduce atingere notificării sau comunicării directe prin
         intermediul funcționarilor publici, al autorităților sau al altor persoane competente din statul membru de destinație. În
         conformitate cu articolul 16 din regulamentul menționat, aceste două dispoziții sunt aplicabile notificării sau comunicării
         actelor extrajudiciare.

      61      Prin urmare, este necesar să se răspundă la întrebările adresate în sensul că notificarea și comunicarea, în lipsa unei proceduri
         judiciare, a unui act notarial precum cel în cauză în acțiunea principală intră în domeniul de aplicare al Regulamentului
         nr. 1348/2000.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      62      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Notificarea și comunicarea, în lipsa unei proceduri judiciare, a unui act notarial precum cel în cauză în acțiunea principală
            intră în domeniul de aplicare al Regulamentului (CE) nr. 1348/2000 al Consiliului din 29 mai 2002 privind notificarea și comunicarea
            în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă și comercială.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Curții din data de 18 martie 1997. # Diego Calì & Figli Srl împotriva Servizi ecologici porto di Genova SpA (SEPG). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Genova - Italia. # Abuz de poziție dominantă. # Cauza C-343/95.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 6 martie 2007. # Golf USA, Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale GOLF USA - Motive absolute de refuz - Caracter descriptiv - Absența caracterului distinctiv. # Cauza T-230/05.

text:
      Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (Camera a doua) din 6 martie 2007 – Golf USA/OAPI (GOLF USA)
      (Cauza T‑230/05)
      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare GOLF USA – Motive absolute de refuz – Caracter descriptiv – Lipsa caracterului distinctiv”
      Marcă comunitară – Definirea și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească pentru a desemna caracteristicile unui produs – Mărci lipsite de caracter distinctiv [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctele
         32‑33, 45 și 49‑50)

      Obiectul

         Acțiune formulată împotriva deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 25 aprilie 2005 (cauza R 823/2004‑2) prin care se
                  refuză cererea de înregistrare a mărcii verbale GOLF USA

            Date privind cauza

               Persoana care solicită înregistrarea mărcii comunitare:

               Golf USA, Inc.

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală GOLF USA privind produse și servicii din clasele 25, 28 și 35 – cererea nr. 3073715

               Decizia examinatorului:

               Refuză înregistrarea

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  Respinge acțiunea.

                  Obligă reclamanta la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din data de 7 iulie 2009. # Marjorie Danielle Bernard împotriva Oficiul European de Poliție (Europol). # Funcție publică. # Cauza F-54/08.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera întâi)
      7 iulie 2009
      Cauza F‑54/08
      Marjorie Danielle Bernard
      împotriva
      Oficiului European de Poliție (Europol)
      „Funcție publică — Personalul Europol — Încetarea raporturilor de muncă — Nereînnoirea contractului — Eroare vădită de apreciere — Măsură de organizare a procedurii — Nepronunțare asupra fondului”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolului 40 alineatul (3) din Convenția în temeiul articolului K.3 din Tratatul privind Uniunea
         Europeană privind înființarea Oficiului European de Poliție (Convenția Europol) și al articolului 93 alineatul (1) din Statutul
         personalului Europol, prin care doamna Bernard solicită, mai întâi, anularea deciziei directorului Europol din 31 iulie 2007
         prin care se refuză reînnoirea contractului acesteia după data de 31 mai 2008 și a deciziei directorului Europol din 29 februarie
         2008 prin care se respinge reclamația prealabilă a acesteia împotriva deciziei sus‑menționate din 31 iulie 2007 și, ulterior,
         comunicarea raportului de final al perioadei de probă din 25 februarie 2004 și, în cele din urmă, obligarea Europol la plata
         cheltuielilor de judecată

      Decizia: Nu mai este necesară pronunțarea cu privire la cererea de comunicare a raportului de final al perioadei de probă din 25 februarie
         2004. Anulează decizia din 31 iulie 2007 prin care directorul Europol a refuzat reînnoirea contractului reclamantei după data
         de 31 mai 2008. Obligă Europol la plata cheltuielilor de judecată.

      Sumarul hotărârii
      Funcționari — Agenți temporari — Recrutare — Reînnoirea unui contract pe perioadă determinată — Puterea de apreciere a administrației
            — Agenți ai Europol
      (Statutul personalului Europol, art. 6)
      În principiu, administrația se bucură de o largă putere de apreciere în materia reînnoirii contractelor de agenți temporari
         încheiate pe durată determinată, iar controlul instanței comunitare trebuie să se limiteze la verificarea lipsei erorilor
         vădite și a abuzului de putere.

      Totuși, începând din momentul în care administrația, prin directivă internă, a elaborat un regim specific, destinat să garanteze
         transparența procesului de reînnoire a contractelor, adoptarea acestui regim se analizează precum o autolimitare a puterii
         de apreciere a instituției și determină o transformare a regimului inițial al agenților contractuali, caracterizat de precaritatea
         contractelor pe durată determinată, într‑un regim întemeiat pe principiul reînnoirii în cazul îndeplinirii anumitor condiții.
         Astfel, o decizie a unei instituții comunitare, comunicată întregului personal și prin care se precizează criteriile și procedura
         aplicabile în materie de reînnoire sau de nereînnoire a contractului constituie o directivă internă care trebuie, ca atare,
         să fie considerată drept o normă de conduită pe care și‑o impune chiar administrația și de la care nu poate deroga fără a
         preciza motivele care au determinat‑o să procedeze în acest fel decât cu încălcarea principiului egalității de tratament.

      Întrucât Europol a instituit astfel, prin directivă internă, un regim specific prin care se instituie principiul reînnoirii
         contractului în anumite condiții, printre care se numără performanțele profesionale ale unui agent care, evaluate pe baza
         raportului anual de evaluare, trebuie să fie cel puțin satisfăcătoare, este afectată de o eroare vădită de apreciere o decizie
         prin care se refuză reînnoirea unui contract pentru motivul că performanțele profesionale ale agentului sunt insuficiente,
         în condițiile în care acesta a obținut note satisfăcătoare la nivel global în rapoartele de evaluare.

      (a se vedea punctele 46-48, 50, 51 și 53)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 1 martie 2005, Mausolf/Europol, T‑258/03, RecFP, p. I‑A‑45 și II‑189, punctele 23, 25, 26 și
         47-49


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 8 iulie 1965. # Stefan Krawczynski împotriva Comisiei CEEA. # Cauza 83-63.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din 28 februarie 2013. # Dimitrios Pachtitis împotriva Comisiei Europene. # Funcție publică - Concurs general. # Cauza F-51/11.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 7 aprilie 2016.#Marchon Germany GmbH împotriva Yvonne Karaszkiewicz.#Cerere de decizie preliminară formulată de Bundesgerichtshof.#Trimitere preliminară – Agenți comerciali independenți – Directiva 86/653/CEE – Articolul 17 alineatul (2) – Indemnizație de clientelă – Condiții de acordare – Atragerea de clienți noi – Noțiunea «noi clienți» – Clienți ai comitentului care cumpără pentru prima dată mărfurile a căror desfacere a fost încredințată agentului comercial.#Cauza C-315/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      7 aprilie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Agenți comerciali independenți — Directiva 86/653/CEE — Articolul 17 alineatul (2) — Indemnizație de clientelă — Condiții de acordare — Atragerea de clienți noi — Noțiunea «noi clienți» — Clienți ai comitentului care cumpără pentru prima dată mărfurile a căror desfacere a fost încredințată agentului comercial”
      În cauza C‑315/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania), prin decizia din 14 mai 2014, primită de Curte la 2 iulie 2014, în procedura

         Marchon Germany GmbH

      împotriva

         Yvonne Karaszkiewicz,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președintele Camerei a treia, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a patra, domnii J. Malenovský și M. Safjan și doamnele A. Prechal și K. Jürimäe (raportor), judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: domnul C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 iunie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Marchon Germany GmbH, de C. Stempfle, de C. Nitsche, de A. Zafar și de A. Herbertz, Rechtsanwälte;

               —

               pentru doamna Karaszkiewicz, de G. Heinicke, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze, de B. Beutler, de J. Kemper și de J. Mentgen, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek, de J. Vláčil și de T. Müller, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de K.‑P. Wojcik și de E. Montaguti, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 septembrie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 17 alineatul (2) litera (a) din Directiva 86/653/CEE a Consiliului din 18 decembrie 1986 privind coordonarea legislației statelor membre referitoare la agenții comerciali independenți (JO L 382, p. 17, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 176).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Marchon Germany GmbH (denumită în continuare „Marchon”), pe de o parte, și doamna Karaszkiewicz, pe de altă parte, în legătură cu indemnizația de clientelă solicitată Marchon de către doamna Karaszkiewicz ca urmare a rezilierii contractului său de agent comercial.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Al doilea și al treilea considerent ale Directivei 86/653 au următorul cuprins:
               „întrucât diferențele dintre legislațiile interne privind reprezentarea comercială afectează în mod considerabil condițiile de concurență și de derulare a activității respective în cadrul [Uniunii Europene] și dăunează atât protecției agenților comerciali în raporturile cu comitenții lor, cât și siguranței tranzacțiilor comerciale; întrucât, în plus, diferențele respective inhibă în mod substanțial încheierea și derularea contractelor de reprezentanță comercială în care comitentul și agentul comercial sunt stabiliți în state membre diferite;
               întrucât schimbul de mărfuri între statele membre trebuie să aibă loc în condiții similare celor de pe piața unică, iar acest lucru necesită apropierea sistemelor juridice din statele membre în asemenea măsură încât să satisfacă buna funcționare a pieței comune; întrucât, în această privință, regulile referitoare la conflictul dintre legi nu înlătură, în materie de reprezentare comercială, incompatibilitățile sus‑menționate și nici nu ar putea să o facă chiar dacă ar fi uniformizate și, prin urmare, armonizarea propusă este necesară făcând abstracție de existența regulilor respective”.

               4

               Articolul 1 alineatele (1) și (2) din această directivă prevede:
               „(1)   Armonizarea măsurilor prevăzute în prezenta directivă se aplică actelor cu putere de lege și actelor administrative din statele membre, care reglementează relațiile dintre agenții comerciali și comitenții lor.
               (2)   În sensul prezentei directive, «agentul comercial» reprezintă intermediarul care desfășoară o activitate independentă și care este în permanență autorizat să negocieze vânzarea sau cumpărarea produselor în numele altei persoane, denumită în continuare «comitent», sau să negocieze și să încheie astfel de tranzacții pentru și în numele comitentului în cauză.”

               5

               Articolul 3 din directiva menționată are următorul cuprins:
               „(1)   În exercițiul activității, agentul comercial trebuie să promoveze interesele comitentului său și să acționeze loial și de bună‑credință.
               (2)   Agentul comercial trebuie, în special:

                        (a)

                        să depună eforturile necesare pentru negocierea și, după caz, încheierea tranzacțiilor de care a fost mandatat să se ocupe;

                  […]”

               6

               Articolul 17 alineatele (1) și (2) din aceeași directivă prevede:
               „(1)   Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura agentului comercial, după expirarea contractului de agenție, o indemnizație potrivit alineatului (2) sau repararea prejudiciului potrivit alineatului (3).

                        (a)

                        Agentul comercial are dreptul la indemnizație în cazul și în măsura în care:

                                 —

                                 a adus comitentului noi clienți sau a contribuit substanțial la creșterea volumului de afaceri întreprinse cu clienții existenți, iar comitentul continuă să obțină beneficii substanțiale din afacerile cu acești clienți
                                 și

                                 —

                                 plata acestei indemnizații este echitabilă având în vedere toate împrejurările și, în special, comisionul pierdut de agentul comercial în afacerea cu clienții. […]

                        (b)

                        Volumul compensației nu poate depăși echivalentul unei indemnizații pe un an de zile calculată din remunerația anuală medie a agentului comercial în ultimii cinci ani și, în cazul în care respectivul contract datează de mai puțin de cinci ani, indemnizația se calculează cu ajutorul mediei din perioada respectivă.

                  […]”

         Dreptul german

               7

               Potrivit articolului 89b alineatul 1 din Codul comercial (Handelsgesetzbuch):
               „După rezilierea contractului de agenție, agentul comercial poate solicita comitentului o indemnizație adecvată în cazul și în măsura în care:

                        1.

                        comitentul continuă să obțină beneficii substanțiale, chiar și după rezilierea contractului de agenție, din relațiile comerciale cu clienți noi atrași de agentul comercial și

                        2.

                        plata unei indemnizații este echitabilă având în vedere toate împrejurările și, în special, comisionul pierdut de agentul comercial în afacerea cu clienții.

                  Se asimilează cu atragerea unui nou client dezvoltarea de către agentul comercial a relației comerciale cu un client existent în asemenea mod încât aceasta echivalează, din punct de vedere economic, cu atragerea unui nou client.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               8

               În cadrul activității sale de comerț cu ridicata cu rame de ochelari, Marchon vinde o gamă largă de rame de diferite modele, mărci și colecții unei clientele constituite din opticieni.

               9

               Pentru a asigura distribuția ramelor sale de ochelari, Marchon recurge la serviciile mai multor agenți comerciali. Această societate încredințează astfel fiecăruia dintre ei sarcina de a negocia vânzarea nu pentru ansamblul ramelor din gama sa, ci pentru cele aparținând uneia sau mai multor mărci determinate. Din decizia de trimitere reiese că, pentru același sector geografic, fiecare agent comercial se află în concurență cu cei cărora Marchon le‑a încredințat desfacerea ramelor de ochelari aparținând celorlalte mărci ale sale.

               10

               Doamna Karaszkiewicz, care a exercitat funcțiile de agent comercial al Marchon între luna septembrie 2008 și luna iunie 2009, era mandatată de aceasta cu desfacerea ramelor de ochelari aparținând mărcilor C. K. și F. În acest scop, Marchon pusese la dispoziția sa o listă de opticieni cu care întreținea deja relații comerciale privind alte mărci de rame de ochelari. Doamna Karaszkiewicz negocia vânzarea ramelor de ochelari care îi fuseseră încredințate în principal cu acești opticieni.

               11

               În urma rezilierii contractului său, doamna Karaszkiewicz a solicitat Marchon o indemnizație de clientelă în temeiul articolului 89b din Codul comercial. În această privință, doamna Karaszkiewicz susținea printre altele că opticienii care cumpăraseră pentru prima dată, datorită intervenției sale, rame de ochelari aparținând mărcii C. K. sau F. trebuiau să fie considerați clienți noi, în sensul acestei dispoziții, deși aceștia figurau deja pe lista de clienți pe care această societate o pusese la dispoziția sa.

               12

               Landgericht München I (Tribunalul Regional München I) a admis cererea doamnei Karaszkiewicz, limitând totuși, în temeiul echității, cuantumul indemnizației acordate la jumătate din cel solicitat de aceasta. Instanța a considerat astfel că munca de negociere realizată de doamna Karaszkiewicz fusese facilitată de faptul că noii clienți pe care susținea că i‑a adus societății Marchon cunoșteau deja această societate.

               13

               Marchon a formulat apel împotriva acestei decizii la Oberlandesgericht München (Tribunalul Regional Superior din München). Întrucât această instanță a menținut decizia amintită, societatea a formulat recurs la Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție).

               14

               Instanța de trimitere consideră că soluționarea recursului depinde de interpretarea articolului 17 alineatul (2) litera (a) din Directiva 86/653 și în special de aspectul dacă trebuie să se considere că un agent comercial a adus noi clienți, în sensul acestei dispoziții, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal.

               15

               Potrivit acestei instanțe, noțiunea „noi clienți”, în sensul dispoziției menționate, s‑ar putea limita la persoanele care nu aveau, înainte de intervenția agentului comercial în cauză, nicio relație comercială cu comitentul. Cu toate acestea, instanța menționată ridică problema dacă o interpretare mai largă a aceleiași dispoziții nu ar trebui să fie reținută atunci când, având în vedere structura de distribuție a comitentului, agentul comercial asigură distribuția numai a unei părți a mărfurilor acestuia. Astfel, având în vedere spiritul și scopul Directivei 86/653 și în special obiectivul de protejare a agentului comercial în relațiile sale cu comitentul, ar putea fi considerați clienți noi, în sensul articolului 17 alineatul (2) litera (a) din această directivă, persoanele care nu cumpăraseră până la acel moment de la comitent nicio marfă a cărei promovare a fost încredințată agentului comercial, în pofida operațiunilor intervenite între aceste persoane și acest comitent în ceea ce privește mărfuri diferite.

               16

               În aceste condiții, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 17 alineatul (2) litera (a) prima liniuță din Directiva 86/653 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale conform căreia «noi clienți» pot fi și acei clienți aduși de agentul comercial care au deja legături comerciale cu comitentul având ca obiect produsele distribuite de acesta dintr‑o gamă de produse, însă nu și acele produse cu a căror distribuție exclusivă comitentul l‑a însărcinat pe agentul comercial?”

         Cu privire la cererea de redeschidere a fazei orale a procedurii

               17

               Prin act depus la grefa Curții la 18 noiembrie 2015, Marchon a solicitat să se dispună redeschiderea procedurii orale.

               18

               Această societate susține, în esență, că anumite noțiuni utilizate de avocatul general în concluzii, și anume „produs”, „nouă categorie de produse” și „marcă”, nu ar fi fost dezbătute între părți.

               19

               În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 83 din Regulamentul de procedură, Curtea poate oricând să dispună, după ascultarea avocatului general, redeschiderea fazei orale a procedurii, în special atunci când consideră că nu este suficient de lămurită sau atunci când o parte a invocat, după închiderea acestei faze, un fapt nou de natură să aibă o influență decisivă asupra deciziei Curții sau atunci când cauza trebuie soluționată pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților ori a persoanelor interesate prevăzute la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.

               20

               În speță, Curtea, după ascultarea avocatului general, consideră că dispune de toate elementele necesare pentru a răspunde la întrebarea adresată de instanța de trimitere și că nu este necesară soluționarea cauzei prin prisma unui fapt nou care ar fi de natură să exercite o influență decisivă asupra deciziei sale sau a unui argument care nu ar fi fost dezbătut în fața sa.

               21

               În ceea ce privește, în particular, noțiunile „produs”, „nouă categorie de produse” și „marcă”, utilizate de avocatul general în concluzii, este necesar să se arate că părțile au avut pe deplin ocazia, în observațiile lor scrise și în ședință, să dezbată aceste noțiuni.

               22

               În aceste condiții, cererea formulată de Marchon având ca obiect redeschiderea procedurii orale nu trebuie primită.

         Cu privire la întrebarea preliminară

               23

               Înainte de a proceda la analiza întrebării adresate de instanța de trimitere, trebuie amintit că, astfel cum reiese din articolul 1 din Directiva 86/653, aceasta armonizează actele cu putere de lege și actele administrative din statele membre care reglementează relațiile dintre părțile la contractul de agenție și, în special, la articolele 13-20, pe cele care reglementează încheierea și rezilierea unui astfel de contract.

               24

               În ceea ce privește încetarea contractului de agenție, articolul 17 din această directivă impune statelor membre să instituie un mecanism de despăgubire a agentului comercial permițându‑le să aleagă între două opțiuni, fie o indemnizație stabilită potrivit criteriilor menționate la alineatul (2) al acestui articol, și anume sistemul indemnizației de clientelă, fie repararea prejudiciului în funcție de criteriile enumerate la alineatul (3) al acestuia, și anume sistemul reparării prejudiciului (Hotărârea Quenon K., C‑338/14, EU:C:2015:795, punctul 24).

               25

               Este cert că Republica Federală Germania a optat pentru sistemul indemnizației de clientelă.

               26

               În acest context, prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 17 alineatul (2) litera (a) prima liniuță din Directiva 86/653 trebuie interpretat în sensul că clienții atrași de agentul comercial pentru mărfurile cu a căror vânzare a fost mandatat de comitent pot fi considerați clienți noi, în sensul acestei dispoziții, deși acești clienți întrețineau deja relații comerciale cu acest comitent cu privire la alte mărfuri.

               27

               Potrivit articolului 17 alineatul (2) litera (a) prima liniuță din Directiva 86/653, agentul comercial are dreptul la indemnizație în cazul și în măsura în care a adus comitentului noi clienți sau a contribuit substanțial la creșterea volumului de afaceri întreprinse cu clienții existenți, iar comitentul continuă să obțină beneficii substanțiale din afacerile cu acești clienți. Plata acestei indemnizații trebuie să fie echitabilă, având în vedere toate împrejurările și, în special, comisionul pierdut de agentul comercial în afacerea cu clienții.

               28

               Termenii înșiși ai acestei dispoziții, în măsura în care disting între clienți noi și clienți existenți, ar putea, desigur, să sugereze că trebuie să fie considerați clienți noi numai cei cu care comitentul nu avea, până la intervenția agentului comercial și în general, nicio relație comercială. Totuși, acești termeni nu pot, în sine, să determine cu certitudine dacă caracterul „nou” sau „existent” al unui client trebuie apreciat în raport cu ansamblul gamei de produse a comitentului sau în raport cu anumite mărfuri în special.

               29

               Se impune, prin urmare, să se interpreteze articolul 17 alineatul (2) din Directiva 86/653 ținând seama de contextul în care se înscrie această dispoziție și de obiectivele urmărite de această directivă (a se vedea prin analogie Hotărârea Csonka și alții, C‑409/11, EU:C:2013:512, punctul 23, precum și Hotărârea Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, punctul 42).

               30

               În ceea ce privește, în primul rând, contextul în care se înscrie dispoziția menționată, aceasta constituie una dintre măsurile care armonizează, astfel cum s‑a amintit la punctul 23 din prezenta hotărâre, normele aplicabile contractului de agenție. În legătură cu acest subiect, reiese din articolul 1 alineatul (2) din Directiva 86/653 că, în cadrul unui astfel de contract, agentul comercial este cel care, în calitate de intermediar independent, este în permanență autorizat să negocieze vânzarea sau cumpărarea de mărfuri în numele comitentului sau să negocieze și să încheie astfel de tranzacții pentru și în numele acestuia.

               31

               Pe de altă parte, rezultă din articolul 3 alineatele (1) și (2) din această directivă că, în cadrul contractului menționat, agentul comercial trebuie să promoveze interesele comitentului, în special prin depunerea eforturilor necesare pentru negocierea și, după caz, încheierea tranzacțiilor pentru care a fost mandatat de acesta.

               32

               Astfel cum a subliniat, în esență, guvernul german în observațiile sale scrise, obiectul activității agentului comercial depinde, așadar, de termenii contractului încheiat cu comitentul și, în special, de acordul părților cu privire la mărfurile pe care comitentul intenționează să le vândă sau să le cumpere prin intermediul acestui agent.

               33

               În ceea ce privește, în al doilea rând, obiectivele urmărite de Directiva 86/653, trebuie amintit că aceasta vizează, printre altele, protejarea agentului comercial în raporturile cu comitentul (a se vedea în acest sens Hotărârea Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, EU:C:2006:199, punctul 19, și Hotărârea Quenon K., C‑338/14, EU:C:2015:795, punctul 23). Curtea a statuat deja că articolul 17 din directiva menționată este, în această privință, de o importanță determinantă (a se vedea în acest sens Hotărârea Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, punctul 39). În consecință, se impune ca termenii alineatului (2) al acestui articol să fie interpretați într‑un sens care să contribuie la această protecție a agentului comercial și care, în consecință, să ia pe deplin în considerare meritele acestuia în îndeplinirea operațiunilor cu care este mandatat. Noțiunea „noi clienți”, în sensul acestei dispoziții, nu poate, așadar, să fie interpretată în mod restrictiv.

               34

               În lumina elementelor care precedă, este necesar să se considere că aspectul dacă un client este nou sau existent, în sensul articolului 17 alineatul (2) din Directiva 86/653, trebuie apreciat în raport cu mărfurile pe care agentul comercial este mandatat de comitent să le negocieze și, după caz, să încheie tranzacțiile de cumpărare sau de vânzare a acestora.

               35

               Astfel, într‑o situație precum cea din litigiul principal, în care, în conformitate cu termenii contractului său de agenție, agentul comercial este mandatat să negocieze vânzarea unui segment din gama de mărfuri a comitentului, iar nu ansamblul acesteia, împrejurarea că o persoană întreținea deja relații comerciale cu respectivul comitent cu privire la alte mărfuri nu exclude posibilitatea ca aceasta să fie considerată un client nou atras de agentul comercial amintit, în cazul în care acesta din urmă a reușit, prin eforturi proprii, să stabilească o relație comercială între această persoană și comitentul menționat pentru mărfurile pe care este mandatat să le comercializeze.

               36

               Marchon susține însă că, în speță, clienții de care se prevalează doamna Karaszkiewicz nu pot fi considerați noi, în sensul articolului 17 alineatul (2) din Directiva 86/653, pentru mărfurile comercializate de aceasta. Astfel, clienții respectivi întrețineau deja cu Marchon relații comerciale având ca obiect rame de ochelari analoage cu cele a căror vânzare era mandatat să o negocieze agentul comercial menționat, aceste rame de ochelari purtând numai mărci diferite.

               37

               În această privință, simplul fapt că, în împrejurări precum cele din litigiul principal, clienții atrași de un agent comercial pentru comitentul său cumpărau deja de la acesta mărfuri comparabile, prin natura lor, cu cele a căror vânzare către clienții respectivi a fost negociată de acest agent comercial nu este suficient pentru a considera că mărfurile respective intrau deja în cadrul relațiilor comerciale preexistente cu clienții menționați.

               38

               În asemenea împrejurări, ținând seama de activitatea de negociator de vânzări a agentului comercial, astfel cum este descrisă la punctele 30 și 31 din prezenta hotărâre, trebuie analizat dacă desfacerea mărfurilor în cauză a necesitat, din partea agentului comercial în cauză, eforturi de negociere și o strategie de vânzare particulare, vizând stabilirea unei relații comerciale specifice, în special în măsura în care aceste mărfuri fac parte dintr‑un segment diferit din gama de produse a comitentului.

               39

               În această privință, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 52 din concluzii, faptul că comitentul încredințează unui agent comercial comercializarea unor mărfuri noi către clienți cu care întreținea deja anumite relații comerciale poate constitui o indicație că aceste mărfuri sunt cuprinse într‑o parte a gamei diferită de cea pe care acești clienți o cumpărau până la acel moment și că desfacerea noilor mărfuri menționate către aceștia impunea acestui agent comercial stabilirea unei relații comerciale specifice, aspect a cărui verificare este însă de competența instanței de trimitere.

               40

               Această analiză este susținută de faptul că distribuția mărfurilor se efectuează în general într‑un cadru diferit în funcție de mărcile cărora le aparțin. În această privință, Curtea a statuat deja că o marcă constituie deseori, în afara unei indicații a provenienței produselor și a serviciilor, un instrument de strategie comercială folosit în special în scopuri publicitare sau pentru a dobândi o reputație în vederea fidelizării consumatorului (Hotărârea Interflora și Interflora British Unit, C‑323/09, EU:C:2011:604, punctul 39).

               41

               Astfel, circumstanțe precum cele din litigiul principal, în care, după cum rezultă din decizia de trimitere, oferta de mărfuri a comitentului este segmentată în diferite mărci, fiecare dintre agenții săi comerciali fiind mandatat să negocieze vânzarea numai a uneia sau a câtorva dintre aceste mărci, par să indice, aspect a cărui verificare este însă de competența instanței de trimitere, că aceștia trebuie să stabilească, cu fiecare client, o relație comercială specifică mărcilor cu a căror vânzare sunt mandatați.

               42

               În ceea ce privește, în sfârșit, argumentul Marchon potrivit căruia ar fi mai ușor pentru agentul comercial să plaseze mărfuri noi la persoane care întrețineau deja relații comerciale cu comitentul, această afirmație, dacă este confirmată, va putea fi luată în considerare pe deplin de instanța națională în cadrul analizei vizând stabilirea, conform articolului 17 alineatul (2) a doua liniuță din Directiva 86/653, a caracterului echitabil al indemnizației sale (a se vedea prin analogie Hotărârea Volvo Car Germany, C‑203/09, EU:C:2010:647, punctul 44).

               43

               Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 17 alineatul (2) prima liniuță din Directiva 86/653 trebuie interpretat în sensul că clienții atrași de agentul comercial pentru mărfurile pe care este mandatat de comitent să le vândă trebuie să fie considerați clienți noi, în sensul acestei dispoziții, chiar și în cazul în care acești clienți întrețineau deja relații comerciale cu acest comitent cu privire la alte mărfuri, atunci când vânzarea, de către acest agent, a primelor mărfuri a necesitat stabilirea unei relații comerciale specifice, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               44

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolul 17 alineatul (2) litera (a) prima liniuță din Directiva 86/653/CEE a Consiliului din 18 decembrie 1986 privind coordonarea legislației statelor membre referitoare la agenții comerciali independenți trebuie interpretat în sensul că clienții atrași de agentul comercial pentru mărfurile pe care este mandatat de comitent să le vândă trebuie să fie considerați clienți noi, în sensul acestei dispoziții, chiar și în cazul în care acești clienți întrețineau deja relații comerciale cu acest comitent cu privire la alte mărfuri, atunci când vânzarea, de către acest agent, a primelor mărfuri a necesitat stabilirea unei relații comerciale specifice, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.