title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 16 aprilie 2015.#Hermann Lutz împotriva Elke Bäuerle.#Cerere de decizie preliminară formulată de Bundesgerichtshof.#Trimitere preliminară – Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 – Articolele 4 și 13 – Procedură de insolvență – Plată efectuată după data deschiderii procedurii de insolvență, pe baza unei popriri efectuate înaintea acestei date – Acțiune revocatorie împotriva unui act prejudiciabil intereselor creditorilor – Termene de prescripție, de exercitare a acțiunii revocatorii și de decădere – Cerințe de formă ale acțiunii revocatorii – Legea aplicabilă.#Cauza C-557/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑557/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesgerichtshof (Germania), prin decizia din 10 octombrie 2013, primită de Curte la 29 octombrie 2013, în procedura
            Hermann Lutz
            împotriva
            Elke Bäuerle, în calitate de lichidator al ECZ Autohandel GmbH,
            CURTEA (Camera întâi),
            compusă din domnii A. Tizzano, președinte de cameră, S. Rodin, A. Borg Barthet și E. Levits și doamna M. Berger (raportor), judecători,
            avocat general: domnul M. Szpunar,
            grefier: doamna L. Carrasco Marco, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 septembrie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru M. Lutz, de C. Brändle, Rechtsanwalt;
            – pentru doamna Bäuerle, în calitate de lichidator al ECZ Autohandel GmbH, de W. Nassall, Rechtsanwalt;
            – pentru guvernul german, de T. Henze, de J. Kemper și de D. Kuon, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul elen, de G. Skiani și de M. Germani, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul spaniol, de M. García‑Valdecasas Dorrego, în calitate de agent;
            – pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de F. de Figueiroa Quelhas, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de M. Wilderspin, în calitate de agent,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 27 noiembrie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 alineatul (2) litera (m) și a articolului 13 din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență (JO L 160, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Lutz, cu reședința în Austria, pe de o parte, și doamna Bäuerle, în calitate de lichidator în procedura de insolvență deschisă în Germania și având ca obiect bunurile ECZ Autohandel GmbH (denumită în continuare „societatea debitoare”), pe de altă parte, cu privire la o acțiune revocatorie.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Considerentele (23)-(25) ale Regulamentului nr. 1346/2000 prevăd:
            „(23)	În domeniul său de aplicare, prezentul regulament ar trebui să prevadă norme conflictuale unitare, care să înlocuiască, în cadrul domeniului lor de aplicare, normele interne de drept internațional privat. În absența unor dispoziții contrare, se aplică legea statului membru de deschidere ( lex concursus ). Această normă conflictuală ar trebui să fie aplicabilă atât pentru procedura principală, cât și pentru procedurile locale; lex concursus  determină toate efectele procedurii de insolvență, atât cele de natură procedurală, cât și pe cele materiale, asupra persoanelor și raporturilor juridice respective. Ea reglementează toate condițiile privind deschiderea, desfășurarea și închiderea procedurii de insolvență.
            (24) Recunoașterea automată a unei proceduri de insolvență căreia i se aplică în mod obișnuit legea statului de deschidere poate interfera cu normele care reglementează tranzacțiile desfășurate în alte state membre. Pentru a proteja așteptările legitime și siguranța tranzacțiilor într‑un alt stat membru decât cel de deschidere, ar trebui să se prevadă o serie de excepții de la norma generală.
            (25) În special în cazul drepturilor reale este necesară o derogare specială de la legea statului de deschidere, deoarece aceste drepturi au o importanță considerabilă pentru acordarea creditelor. Justificarea, valabilitatea și întinderea unui astfel de drept real trebuie, prin urmare, să fie determinate în mod normal de către legea locului ( lex situs ) și să nu fie afectate de deschiderea procedurii de insolvență. Titularul dreptului real ar trebui, prin urmare, să‑și poată valorifica în continuare dreptul de a delimita garanția reală de masa bunurilor. […]”
            4. Articolul 4 din Regulamentul nr. 1346/2000 menționat prevede:
            „(1) În absența unei dispoziții contrare în prezentul regulament, legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia este legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura, denumit în continuare «stat de deschidere».
            (2) Legea statului de deschidere determină condițiile pentru deschiderea, desfășurarea și închiderea procedurii de insolvență. Aceasta determină în special:
            […]
            (f) efectele procedurii de insolvență asupra acțiunilor individuale intentate de creditori, cu excepția proceselor în curs de soluționare;
            […]
            (m) normele referitoare la nulitatea, anularea sau inopozabilitatea actelor prejudiciabile adunării creditorilor.”
            5. Articolul 5 din Regulamentul nr. 1346/2000 prevede:
            „(1) Deschiderea procedurii de insolvență nu aduce atingere drepturilor reale ale unui creditor sau terț asupra bunurilor corporale sau necorporale, mobile ori imobile – atât bunuri individual determinate, cât și constituite în universalități a căror alcătuire se poate modifica – aparținând debitorului și care se află pe teritoriul unui alt stat membru la data deschiderii procedurii.
            (2) Drepturile menționate la alineatul (1) includ în special:
            (a) dreptul de a executa sau de a solicita executarea bunurilor și de a obține câștiguri materiale dintr‑o asemenea executare ori din fructele bunurilor respective, în special în temeiul unui gaj sau ipoteci;
            (b) dreptul exclusiv de realizare a unei creanțe, în special ca urmare a gajării sau cesionării creanței cu titlu de garanție;
            […]
            (4) Alineatul (1) nu împiedică intentarea acțiunii de constatare a nulității, acțiunii în anulare sau în inopozabilitate menționate la articolul 4 alineatul (2) litera (m).”
            6. Potrivit articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000:
            „Articolul 4 alineatul (2) litera (m) nu se aplică dacă persoana care a dobândit foloase în urma unui act prejudiciabil pentru adunarea creditorilor face dovada că:
            – respectivul act este supus legii altui stat membru decât cea a statului [a se citi «decât statul»] de deschidere a procedurii și
            – această lege nu permite în cazul respectiv, sub nicio formă, atacarea actului respectiv.”
            7. Articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000 are următorul cuprins:
            „Un creditor care, după deschiderea procedurii prevăzute la articolul 3 alineatul (1), obține prin orice mijloace, în special pe cale executorie, satisfacerea totală sau parțială a creanței sale asupra bunurilor debitorului situate pe teritoriul unui alt stat membru trebuie să restituie lichidatorului ceea ce a obținut, sub rezerva articolelor 5 și 7.”
            8. Articolul 12 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma‑I) (JO L 177, p. 6, denumit în continuare „Regulamentul Roma‑I”) prevede:
            „Legea aplicabilă contractului în temeiul prezentului regulament reglementează în special:
            […]
            (d) diferitele moduri de stingere a obligațiilor, precum și prescripția și decăderea din drepturi;
            […]”
            Dreptul german
            9. Articolul 88 din Insolvenzordnung (Legea privind procedura de insolvență) din 5 octombrie 1994 (BGBl. 1994 I, p. 2866), în versiunea aplicabilă faptelor din cauza principală (denumită în continuare „InsO”), prevede:
            „În cazul în care un creditor a obținut prin executare silită, în cursul lunii care precedă introducerea unei cereri de deschidere a procedurii de insolvență sau după introducerea acestei cereri, o garanție cu privire la patrimoniul debitorului care face parte din masa insolvenței, această garanție devine inoperantă la deschiderea procedurii.”
            Dreptul austriac
            10. Articolul 43 alineatele (1) și (2) din Insolvenzordnung (Legea privind procedura de insolvență) (RGBl. 337/1914), în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal (denumită în continuare „IO”), prevede:
            „(1) Revocarea poate fi solicitată printr‑o acțiune în justiție […]
            (2) Acțiunea revocatorie trebuie formulată, sub sancțiunea decăderii, în termen de un an de la deschiderea procedurii de insolvență. […]”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            11. ECZ GmbH era o societate germană al cărei sediu se afla, la data faptelor din litigiul principal, în Tettnang (Germania). Obiectul său de activitate consta în vânzarea de automobile. Pentru a opera pe piața austriacă, aceasta s‑a folosit de o filială cu sediul în Bregenz (Austria), în speță societatea debitoare. Domnul Lutz a cumpărat au automobil de la această societate, însă, ca urmare a nelivrării acestui autovehicul, a formulat în fața Bezirksgericht Bregenz (Tribunalul Districtual din Bregenz) o acțiune având ca obiect restituirea prețului pe care îl plătise societății menționate. La 17 martie 2008, această instanță a emis un titlu de plată executoriu împotriva aceleiași societăți, pentru suma de 9 566 de euro, majorată cu dobânzi.
            12. La 13 aprilie 2008, societatea debitoare a solicitat deschiderea procedurii de insolvență în fața Amtsgericht Ravensburg (Tribunalul Cantonal din Ravensburg, Germania).
            13. La 20 mai 2008, întrucât Bezirksgericht Bregenz a încuviințat executarea silită a titlului executoriu emis la 17 martie 2008, au fost poprite trei conturi bancare deținute de societatea debitoare la o instituție de credit cu sediul în Austria. Actul de poprire a fost comunicat acestei instituții bancare la 23 mai 2008.
            14. La 4 august 2008, Amtsgericht Ravensburg a dispus deschiderea procedurii de insolvență împotriva societății debitoare.
            15. La 17 martie 2009, instituția bancară în mâinile căreia s‑a efectuat poprirea conturilor bancare ale societății debitoare a plătit domnului Lutz suma de 11 778,48 euro. Anterior acestei date, lichidatorul în funcție la acel moment comunicase acestei instituții bancare, printr‑o scrisoare din 10 martie 2009, că își rezerva posibilitatea de a contesta în temeiul procedurii de insolvență orice plată efectuată în beneficiul creditorilor acesteia.
            16. Printr‑o scrisoare din 3 iunie 2009, lichidatorul în funcție la acea dată l‑a informat pe domnul Lutz despre contestarea executării silite care fusese încuviințată la 20 mai 2008 de Bezirksgericht Bregenz, precum și a plății efectuate la 17 martie 2009. La 23 octombrie 2009, doamna Bäuerle, în calitate de lichidator al societății debitoare, a formulat împotriva domnului Lutz o acțiune revocatorie, solicitând reîntoarcerea în patrimoniu a sumei plătite acestuia la 17 martie 2009.
            17. Landgericht Ravensburg (Tribunalul Regional din Ravensburg) a admis acțiunea formulată de doamna Bäuerle. Domnul Lutz a formulat apel împotriva deciziei Landgericht Ravensburg, însă apelul său a fost respins. În continuare, partea în cauză a formulat recurs în fața Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție), menținându‑și concluziile privind respingerea acestei acțiuni.
            18. Instanța de trimitere consideră că admiterea recursului depinde de interpretarea articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000, în ipoteza în care această dispoziție ar fi aplicabilă faptelor din litigiul principal. Astfel, articolul 4 alineatul (2) litera (m) din acest regulament prevede că legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura de insolvență (denumită în continuare „ lex fori concursus ”) determină normele referitoare la nulitatea, la anularea sau la inopozabilitatea actelor prejudiciabile adunării creditorilor. Cu toate acestea, potrivit articolului 13 din regulamentul menționat, această dispoziție nu se aplică dacă persoana care a dobândit foloase în urma unui act prejudiciabil pentru adunarea creditorilor face dovada că respectivul act este supus legii altui stat membru decât statul de deschidere a procedurii și că această lege nu permite în cazul respectiv, sub nicio formă, atacarea acelui act.
            19. În această privință, instanța de trimitere observă că, în litigiul principal, potrivit le x fori concursus  aplicabile, în speță articolul 88 din InsO, dreptul de poprire a conturilor bancare ale societății debitoare a devenit inoperant la data deschiderii procedurii de insolvență împotriva acestei societăți, întrucât această poprire a fost încuviințată și realizată ulterior cererii de deschidere a acestei proceduri. Prin urmare, plata sumei poprite în conturile bancare care a avut loc ulterior ar fi de asemenea lipsită de validitate.
            20. Instanța de trimitere adaugă că, potrivit domnului Lutz, care se prevalează de articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000, plata în discuție în litigiul principal nu ar mai putea fi contestată în temeiul dreptului aplicabil acestei plăți, și anume dreptul austriac. Astfel, articolul 43 alineatul (2) din IO prevede un termen de decădere de un an, calculat de la data deschiderii procedurii de insolvență, pentru introducerea unei acțiuni revocatorii. Or, acest termen nu ar fi fost respectat în cauza principală.
            21. Instanța de trimitere observă că, în schimb, potrivit dreptului german, termenul de introducere a unei acțiuni revocatorii este de trei ani și că, în cauza principală, acest termen ar fi fost respectat.
            22. În aceste condiții, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 este aplicabil în cazul în care plata, contestată de lichidator, a unei sume poprite înainte de deschiderea procedurii de insolvență a fost făcută doar după deschiderea procedurii?
            2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, excepția prevăzută la articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 privește și termenele de prescripție, de exercitare a acțiunii revocatorii și de decădere prevăzute de legea căreia îi este supus actul atacat?
            3) În cazul în care răspunsul la a doua întrebare este afirmativ, cerințele de formă necesare pentru valabilitatea unei cereri în sensul articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 sunt determinate de lex causae  sau de lex fori concursus ?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Observații introductive
            23. Întrebările adresate de instanța de trimitere privesc, în esență, aplicabilitatea articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 în cazul unei plăți efectuate către un creditor după deschiderea procedurii de insolvență împotriva unui debitor, în temeiul unui drept de poprire constituit anterior deschiderii acestei proceduri. Înainte de a răspunde la aceste întrebări, este necesar să se constate că acestea se întemeiază însă pe două premise care trebuie analizate.
            24. Instanța de trimitere amintește astfel că, deși articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000 prevede că deschiderea unei proceduri de insolvență nu aduce atingere drepturilor reale ale unui creditor asupra bunurilor aparținând unui debitor, articolul 5 alineatul (4) din acest regulament precizează că „[a]lineatul (1) nu împiedică intentarea acțiunii de constatare a nulității, acțiunii în anulare sau în inopozabilitate”.
            25. Astfel, instanța de trimitere consideră implicit, în primul rând, că dreptul de poprire bancară pe calea executării silite constituie un „drept real” care poate fi protejat în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000.
            26. În al doilea rând, instanța menționată apreciază că, în temeiul articolului 5 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1346/2000, protecția astfel acordată poate fi însă înlăturată în situațiile și potrivit modalităților prevăzute de lex fori concursus . Ca urmare a acestui fapt, aceeași instanță precizează că, întrucât dreptul de poprire a sumelor din conturi bancare în discuție în litigiul principal a luat naștere doar ulterior formulării, la 13 aprilie 2008, a cererii de deschidere a procedurii de insolvență împotriva societății debitoare, acest drept ar fi devenit, în temeiul articolului 88 din InsO, inoperant la data deschiderii, la 4 august 2008, a acestei proceduri, tot astfel cum plata către domnul Lutz a sumei poprite în conturile bancare ale acestei societăți, care a avut loc la 17 martie 2009, ar fi fost lipsită de validitate.
            27. În această privință, referitor la calitatea de „drept real” a unui drept de poprire a sumelor din conturi bancare, este necesar să se precizeze că articolul 5 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1346/2000 menționează, printre „drepturile reale” prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din acest regulament, dreptul exclusiv de realizare a unei creanțe. În plus, astfel cum reiese din considerentul (25) al regulamentului menționat, justificarea, valabilitatea și întinderea unui drept real trebuie să fie determinate în mod normal de legea locului.
            28. În consecință, reiese că dreptul care rezultă din poprirea efectuată asupra conturilor bancare în discuție în litigiul principal putea constitui efectiv un „drept real” în sensul articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000, cu condiția ca acest drept să prezinte, în temeiul dreptului național în cauză, în speță dreptul austriac, un caracter exclusiv în raport cu alți creditori ai societății debitoare, aspect a cărui verificare va reveni instanței de trimitere.
            29. În plus, în ceea ce privește problema dacă dreptul care rezultă din poprirea efectuată asupra conturilor bancare în discuție în litigiul principal, presupunând că acesta constituie un „drept real” în sensul articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000, a devenit inoperant de plin drept ca urmare a deschiderii procedurii de insolvență împotriva societății debitoare, este adevărat că articolul 5 alineatul (4) din acest regulament nu permite înlăturarea aplicării articolului 5 alineatul (1) din regulamentul menționat decât în ipoteza unei „acțiuni” în constatarea nulității, în anulare sau în inopozabilitate prevăzută la articolul 4 alineatul (2) litera (m) din Regulamentul nr. 1346/2000.
            30. Cu toate acestea, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 49 din concluzii, trimiterea care figurează, în majoritatea versiunilor lingvistice, la articolul 5 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1346/2000, la „acțiunile” în constatarea nulității, în anulare sau în inopozabilitate nu permite să se concluzioneze că domeniul de aplicare al acestei dispoziții se limitează doar la acțiunile în justiție. Astfel, această dispoziție trebuie interpretată în coroborare cu articolul 4 alineatul (2) litera (m) din acest regulament, care face o trimitere generală la „normele referitoare la nulitate, anulare sau inopozabilitate”, iar nu doar la „acțiunile” în constatarea nulității, în anulare sau în inopozabilitate. Astfel, pentru a determina dacă nulitatea, anularea sau inopozabilitatea unui act poate rezulta dintr‑o acțiune în justiție, dintr‑un alt act juridic sau chiar din efectul legii, este necesară raportarea la lex fori concursus, competentă să determine, în temeiul acestui articol 4 alineatul (2) litera (m) din Regulamentul nr. 1346/2000, normele referitoare la nulitate, anulare sau inopozabilitate.
            31. În această privință, este necesar să se adauge că, deși articolul 4 alineatul (2) litera (m) din Regulamentul nr. 1346/2000 prevede că lex fori concursus  determină normele referitoare la nulitatea, anularea sau inopozabilitatea actelor prejudiciabile adunării creditorilor, articolul 13 din acest regulament, la care face trimitere domnul Lutz, admite o excepție de la această normă, întrucât înlătură aplicarea articolului 4 alineatul (2) litera (m) din regulamentul menționat și consacră competența legii căreia îi este supus actul contestat de lichidator (denumită în continuare „ lex causae ”), atunci când sunt întrunite anumite condiții. Prin urmare, va fi necesar să se răspundă la întrebările adresate de instanța de trimitere într‑o asemenea manieră încât să îi permită acesteia să verifice de asemenea dacă aplicarea articolului 88 din InsO și, prin urmare, inoperativitatea de plin drept a popririi conturilor bancare în discuție în litigiul principal nu au fost înlăturate ca urmare a aplicării, în temeiul acestui articol 13 din același Regulament nr. 1346/2000, a dreptului austriac.
            Cu privire la prima întrebare
            32. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că este aplicabil într‑o situație în care plata, contestată de un lichidator, a unei sume poprite anterior deschiderii procedurii de insolvență a fost făcută doar ulterior deschiderii procedurii.
            33. În această privință, trebuie să se amintească mai întâi că formularea articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 nu conține nicio restricție care ar avea ca efect limitarea domeniului său de aplicare în funcție de data la care intervine actul prejudiciabil în cauză.
            34. Cu toate acestea, articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 prevede o excepție de la norma generală, consacrată la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000, potrivit căreia legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia este lex fori concursus . Această excepție, care are ca obiect, astfel cum amintește considerentul (24) al acestui regulament, protejarea așteptărilor legitime și a siguranței tranzacțiilor într‑un alt stat membru decât cel de deschidere, trebuie interpretată în mod strict, iar domeniul său de aplicare nu poate depăși ceea ce este necesar pentru a atinge acest obiectiv.
            35. Or, interpretarea articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 în sensul că ar fi de asemenea aplicabil actelor intervenite ulterior deschiderii unei proceduri de insolvență ar însemna să se depășească ceea ce este necesar pentru protejarea așteptărilor legitime și a siguranței tranzacțiilor într‑un alt stat membru decât cel de deschidere. Astfel, din momentul deschiderii unei proceduri de insolvență, creditorii debitorului în cauză sunt în măsură să prevadă efectele aplicării lex fori concursus asupra raporturilor juridice pe care le întrețin cu acest debitor. Prin urmare, aceștia nu pot pretinde, în principiu, astfel a arătat în mod întemeiat avocatul general la punctul 60 din concluzii, că beneficiază de o protecție sporită.
            36. Prin urmare, este necesar să se constate că articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 nu este, în principiu, aplicabil actelor care intervin după deschiderea unei proceduri de insolvență.
            37. Fără a aduce atingere concluziei care figurează la punctul precedent, trebuie să se arate că actul care a făcut obiectul acțiunii revocatorii în discuție în litigiul principal, în speță plata efectuată la 17 martie 2009 în beneficiul domnului Lutz, ar fi putut interveni pe baza unui drept real, și anume un drept de poprire a conturilor bancare ale societății debitoare. Or, din moment ce acest drept de poprire a fost constituit anterior deschiderii procedurii de insolvență împotriva societății debitoare, acest act ar putea să beneficieze, potrivit dispozițiilor Regulamentului nr. 1346/2000, de o protecție specială.
            38. Astfel, după cum amintește considerentul (25) al Regulamentului nr. 1346/2000, legiuitorul a înțeles să prevadă în cazul drepturilor reale o derogare specială de la lex fori concursus, deoarece aceste drepturi au o importanță considerabilă pentru acordarea creditelor. Potrivit aceluiași considerent, titularul unui drept real, constituit anterior deschiderii procedurii de insolvență, ar trebui să își poată valorifica în continuare, ulterior deschiderii acesteia, dreptul de a delimita garanția reală de masa bunurilor.
            39. În vederea atingerii acestui obiectiv, articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000 prevede că deschiderea unei proceduri de insolvență „nu aduce atingere” drepturilor reale care intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții. În mod evident, această normă urmărește, în special, să permită creditorului să își valorifice în mod efectiv, chiar după deschiderea procedurii de insolvență, un drept real constituit înainte de deschiderea acestei proceduri.
            40. Or, pentru a permite unui creditor să își valorifice în mod util dreptul real, este indispensabil ca acest creditor să poată proceda, după deschiderea procedurii de insolvență, la realizarea acestui drept, în principiu în temeiul lex causae . Articolul 5 din Regulamentul nr. 1346/2000 prezintă astfel particularitatea că urmărește să protejeze nu numai acte realizate înainte de deschiderea procedurii de insolvență, ci și, mai ales, acte care intervin după deschiderea acestei proceduri. Trebuie adăugat în această privință că, deși articolul 20 alineatul (1) din acest regulament prevede că un creditor care, după deschiderea procedurii de insolvență, a obținut satisfacerea totală sau parțială a creanței sale asupra bunurilor debitorului situate pe teritoriul unui alt stat membru decât statul de deschidere trebuie să restituie lichidatorului ceea ce a obținut, aceeași dispoziție precizează că creditorul în cauză nu este supus obligației de restituire decât „sub rezerva”, în special, a articolului 5 din regulamentul menționat. Astfel, articolul 20 alineatul (1) din același regulament nu este pertinent în cauza principală.
            41. În consecință, întrucât articolul 5 din Regulamentul nr. 1346/2000 vizează în special acte efectuate după deschiderea unei proceduri de insolvență, considerațiile care figurează la punctele 33-36 din prezenta hotărâre, potrivit cărora articolul 13 din acest regulament nu este, în principiu, aplicabil actelor intervenite după deschiderea acestei proceduri de insolvență, nu pot fi transpuse în ipoteza în care un creditor trece la realizarea unui drept real care intră în domeniul de aplicare al articolului 5 alineatul (1) din regulamentul menționat.
            42. Prin urmare, deși articolul 5 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1346/2000 coroborat cu articolul 4 alineatul (2) litera (m) din acest regulament permite formularea unei acțiuni în constatarea nulității, în anularea sau în inopozabilitatea unui act având ca obiect realizarea unui drept real după deschiderea unei proceduri de insolvență, aceste dispoziții trebuie interpretate, pentru a garanta articolului 5 alineatul (1) din regulamentul menționat un efect util, în sensul că nu exclud posibilitatea creditorului de a invoca articolul 13 din același regulament pentru a demonstra că respectivul act este supus legii altui stat membru decât cea a statului de deschidere a procedurii și că această lege nu permite în cazul respectiv, sub nicio formă, atacarea acelui act.
            43. În aceste condiții, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că este aplicabil în cazul în care plata, contestată de lichidator, a unei sume poprite anterior deschiderii procedurii de insolvență a fost făcută doar după deschiderea procedurii.
            Cu privire la a doua întrebare
            44. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că excepția pe care o instituie privește și termenele de prescripție, de exercitare a acțiunii revocatorii și de decădere prevăzute de lex causae .
            45. În această privință, trebuie amintit, în primul rând, că articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000, făcând trimitere la lex causae, nu efectuează nicio distincție între termenele de prescripție, de exercitare a acțiunii revocatorii și de decădere.
            46. În al doilea rând, deși este adevărat că articolul 12 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul Roma‑I prevede că prescripția și decăderea din drepturi bazate pe expirarea unui termen sunt reglementate de „legea aplicabilă contractului”, trebuie să se constate că aceste dispoziții nu sunt aplicabile acțiunilor revocatorii care intră în domeniul de aplicare al articolelor 4 și 13 din Regulamentul nr. 1346/2000. Astfel, aceste din urmă articole constituie o lex specialis în raport cu Regulamentul Roma‑I și trebuie interpretate în lumina obiectivelor urmărite de Regulamentul nr. 1346/2000.
            47. În consecință, întrucât articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 nu efectuează nicio distincție între dispozițiile de ordin material și cele de ordin procedural și întrucât nu conține, în special, niciun criteriu care să permită identificarea printre alte termene a celor de natură procedurală, calificarea unui termen ca fiind de natură procedurală sau de natură materială ar trebui efectuată în mod necesar din perspectiva lex causae .
            48. Cu toate acestea, astfel cum a arătat, în esență, Comisia, deși articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuia interpretat în sensul că termenele calificate de lex causae drept termene de ordin procedural sunt excluse din domeniul de aplicare al acestui articol, această interpretare ar conduce la o discriminare arbitrară în funcție de modelele teoretice reținute de statele membre. În plus și independent de aspectul dacă revine lex fori concursus sau lex causae sarcina de a determina dacă un termen este de natură procedurală sau materială, această interpretare ar împiedica în mod evident aplicarea uniformă a articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000.
            49. În aceste condiții, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că excepția pe care o instituie privește și termenele de prescripție, de exercitare a acțiunii revocatorii și de decădere prevăzute de lex causae.
            Cu privire la a treia întrebare
            50. Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă cerințele de formă care trebuie respectate pentru exercitarea unei acțiuni revocatorii sunt determinate de lex causae sau de lex fori concursus .
            51. În această privință, trebuie amintit mai întâi că formularea articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 nu conține nicio indicație care ar permite să se excludă cerințele de formă din domeniul de aplicare al acestei dispoziții.
            52. În plus, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 85 din concluzii, cerințele de formă pot fi de natură materială sau de natură procedurală. Astfel, în ceea ce privește, mai concret, dreptul austriac, obligația care figurează la articolul 43 alineatul (2) din IO, de a introduce acțiunea revocatorie în termen de un an de la deschiderea procedurii de insolvență, poate fi considerată nu numai ca urmărind să faciliteze proba respectării acestui termen, ci și ca o condiție materială căreia îi este supusă exercitarea unei asemenea acțiuni.
            53. Or, din considerațiile care figurează la punctele 45-48 din prezenta hotărâre, care sunt transpozabile în cadrul examinării celei de a treia întrebări, rezultă că articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 nu efectuează nicio distincție între dispozițiile de ordin material și cele de ordin procedural.
            54. În plus, condițiile de formă cărora le sunt supuse acțiunile în constatarea nulității, în anularea sau în inopozabilitatea unui act pot viza de asemenea protecția unor interese publice precum interesul de a asigura o publicitate suficientă acestor acțiuni în vederea protejării așteptărilor legitime nu numai ale persoanelor împotriva cărora sunt formulate acțiunile respective, ci și ale terților dobân ditori ai bunurilor care fac obiectul acestor acțiuni. Or, astfel cum reiese din considerentul (24) al Regulamentului nr. 1346/2000, excepțiile de la aplicarea lex fori concursus, inclusiv cea prevăzută la articolul 13 din acest regulament, au ca obiectiv tocmai protejarea așteptărilor legitime și a siguranței tranzacțiilor într‑un alt stat membru decât cel de deschidere a procedurii de insolvență.
            55. Întrucât, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 46 din prezenta hotărâre, dispozițiile Regulamentului Roma‑I nu sunt aplicabile cauzei principale, calificarea unei anumite norme ca fiind o cerință de formă, precum și determinarea obiectivelor urmărite de aceasta ar trebui, prin urmare, să intre în domeniul de aplicare al lex causae . Or, interpretarea articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 în sensul că normele calificate de lex causae drept cerințe de formă trebuie excluse din domeniul de aplicare al acestui articol ar conduce, și aici, la o discriminare arbitrară în funcție de modelele teoretice reținute de statele membre și ar împiedica aplicarea uniformă a acestui articol.
            56. Având în vedere cele de mai sus, este necesar, prin urmare, să se răspundă la a treia întrebare că cerințele de formă care trebuie respectate pentru exercitarea unei acțiuni revocatorii sunt determinate, în vederea aplicării articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000, de lex causae.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            57. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
            1) Articolul 13 din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență trebuie interpretat în sensul că este aplicabil în cazul în care plata, contestată de lichidator, a unei sume poprite anterior deschiderii procedurii de insolvență a fost făcută doar după deschiderea procedurii.
            2) Articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că excepția pe care o instituie privește și termenele de prescripție, de exercitare a acțiunii revocatorii și de decădere prevăzute de legea căreia îi este supus actul contestat de lichidator.
            3) Cerințele de formă care trebuie respectate pentru exercitarea unei acțiuni revocatorii sunt determinate, în vederea aplicării articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000, de legea căreia îi este supus actul contestat de lichidator.


title: Hotărârea Curții din data de 30 aprilie 1996. # CIA Security International SA împotriva Signalson SA şi Securitel SPRL. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de commerce de Liège - Belgia. # Cauza C-194/94.

text:
HOTĂRÂREA CURȚIIdin 30 aprilie 1996(*)„Interpretarea
 articolului 30 din Tratatul CE și a Directivei 83/189/CEE a Consiliului
 de instituire a unei proceduri de informare în domeniul normelor și
reglementărilor tehnice – Legislație națională în domeniul
comercializării sistemelor și centralelor de alarmă – Aprobare
administrativă prealabilă”În cauza C‑194/94,având
 ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CE de tribunal de
commerce din Liège (Belgia), în litigiile pendinte la această instanță
între CIA Security International SAșiSignalson SA,Securitel SPRL,cu
 privire la interpretarea articolului 30 din Tratatul CE și a Directivei
 83/189/CEE a Consiliului din 28 martie 1983 de stabilire a unei
proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și
reglementărilor tehnice (JO L 109, p. 8), astfel cum a fost
modificată prin Directiva 88/182/CEE a Consiliului din 22 martie 1988
(JO L 81, p. 75),CURTEA,compusă
 din domnii G. C. Rodríguez Iglesias, președinte, C. N.
Kakouris, D. A. O. Edward și J.‑P. Puissochet, președinți de
cameră, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida,
P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann (raportor), J. L. Murray, H.
 Ragnemalm și L. Sevón, judecători,avocat general: domnul M. B. Elmer,grefier: doamna Louterman‑Hubeau, administrator principal,luând în considerare observațiile prezentate:–        pentru
 CIA Security International SA, de C. van Rutten, avocat în cadrul
Baroului din Liège;–        pentru Signalson SA, de V.‑V. Dehin, avocat în cadrul Baroului din Liège;–        pentru
 Securitel SPRL, de J.‑L. Brandenberg, avocat în cadrul Baroului din
Liège;–        pentru
 guvernul belgian, de domnul J. Devadder, director în cadrul
Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent;–        pentru
 guvernul german, de domnul E. Röder, Ministerialrat în cadrul
Ministerului Federal al Economiei, în calitate de agent;–        pentru
 guvernul olandez, de domnul A. Bos, consilier juridic, în calitate de
agent;–        pentru
 guvernul Regatului Unit, de domnul S. Braviner, din cadrul Treasury
Solicitor’s Department, și de doamna E. Sharpston, barrister, în
calitate de agenți;–        pentru
 Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Wainwright, consilier
juridic principal, și J.‑F. Pasquier, funcționar național pus la
dispoziția Serviciului juridic, în calitate de agenți,având în vedere raportul de ședință,după
 ascultarea observațiilor orale ale CIA Security International SA,
reprezentată de C. van Rutten, ale Signalson SA, reprezentată de V.-V.
Dehin, ale guvernului belgian, reprezentat de doamna D. Jacob, consilier
 adjunct în cadrul Ministerului de Interne, în calitate de agent, ale
guvernului olandez, reprezentat de domnul J. S. van den Oosterkamp,
 consilier juridic adjunct, ale guvernului Regatului Unit, reprezentat
de domnul S. Braviner și de doamna E. Sharpston, și ale Comisiei
Comunităților Europene, reprezentată de domnii R. Wainwright și J.-F.
Pasquier, în ședința din 5 iulie 1995,după ascultarea concluziilor avocatului general prezentate în ședința din 24 octombrie 1995,pronunță prezentaHotărâre1        Prin
 hotărârea din 20 iunie 1994, primită de Curte la 4 iulie 1994, tribunal
 de commerce din Liège a adresat Curții, în temeiul articolului 177 din
Tratatul CE, șase întrebări preliminare privind interpretarea
articolului 30 din același tratat și a Directivei 83/189/CEE a
Consiliului din 28 martie 1983 de stabilire a unei proceduri pentru
furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor
tehnice (JO L 109, p. 8, denumită în continuare „Directiva
83/189”), astfel cum a fost modificată prin Directiva 88/182/CEE a
Consiliului din 22 martie 1988 (JO L 81, p. 75).2        Aceste
 întrebări au fost formulate în cadrul litigiilor dintre societatea CIA
Security International (denumită în continuare „CIA Security”), pe de o
parte, și societățile Signalson (denumită în continuare „Signalson”) și
Securitel (denumită în continuare „Securitel”), pe de altă parte, aceste
 trei societăți fiind întreprinderi de securitate în sensul Legii
belgiene din 10 aprilie 1990 privind întreprinderile de pază,
întreprinderile de securitate și serviciile interne de pază (denumită în
 continuare „Legea privind întreprinderile de securitate”).3        În
 conformitate cu articolul 1 alineatul 3 din această lege, „este
considerată întreprindere de securitate în sensul prezentei legi orice
persoană fizică sau juridică care exercită o activitate care constă în
furnizarea către terți, în mod permanent sau ocazional, de servicii de
proiectare, instalare și întreținere a sistemelor și centralelor de
alarmă”.4        În
 conformitate cu articolul 1 alineatul 4 din Legea privind
întreprinderile de securitate, „sistemele și centralele de alarmă
menționate în prezentul articol sunt cele destinate prevenirii sau
constatării infracțiunilor contra persoanelor sau bunurilor”.5        Articolul
 4 din aceeași lege prevede că „nimeni nu poate administra o
întreprindere de securitate fără aprobarea prealabilă a ministrului de
interne. Aprobarea nu se acordă decât în cazul în care întreprinderea
îndeplinește dispozițiile prezentei legi și condițiile privind
mijloacele financiare și echipamentele tehnice stabilite prin decret
regal […]”.6        Articolul
 12 din Legea privind întreprinderile de securitate prevede că
„sistemele și centralele de alarmă menționate la articolul 1 alineatul 4
 și componentele acestora nu pot fi comercializate sau puse în orice alt
 mod la dispoziția utilizatorilor decât după ce sunt în prealabil
autorizate conform unei proceduri care se stabilește prin decret regal
[…]”.7        Această
 procedură a fost instituită prin Decretul regal din 14 mai 1991 de
stabilire a procedurii de aprobare a sistemelor și centralelor de
alarmă, menționate în Legea din 10 aprilie 1990 privind întreprinderile
de pază, întreprinderile de securitate și serviciile interne de pază
(denumit în continuare „Decretul din 14 mai 1991”).8        Articolul
 2 alineatul 1 din decretul menționat prevede că „în Belgia, niciun
producător, importator, angrosist sau altă persoană fizică sau juridică
nu poate comercializa sau pune în alt mod la dispoziția utilizatorilor
echipamente noi dacă acestea nu au fost autorizate în prealabil de către
 o comisie instituită în acest scop, denumită în continuare «comisia
pentru echipamente»”.9        Rezultă
 din articolele 4-7 din Decretul din 14 mai 1991 că eventuala aprobare a
 echipamentelor este precedată de examinarea și testarea acestora. 10      Potrivit
 articolului 5, examinarea constă în identificarea echipamentului,
verificarea circuitelor electronice prin compararea acestora cu
documentele remise de producător și verificarea funcțiilor minime
necesare. Testele efectuate pe echipamente, prevăzute la articolul 6 din
 Decretul din 14 mai 1991, privesc adecvarea funcțională, aspectul
mecanic, fiabilitatea funcționării mecanice și/sau electronice,
nereactivitatea la alarmele false, protecția împotriva fraudelor sau
tentativelor de scoatere din funcțiune a echipamentului. În acest scop,
echipamentul este supus testelor prevăzute în anexele 3 și 4 la decretul
 menționat. 11      Articolul
 8 din Decretul din 14 mai 1991 prevede că „în cazul în care
solicitantul dovedește pe baza documentelor necesare că echipamentul său
 a fost deja supus unor teste cel puțin echivalente cu cele descrise la
articolul 7 într‑un laborator omologat dintr‑un alt stat membru al CEE
potrivit normelor CEE și că a fost autorizat cu cel mult trei ani
înainte de data cererii actuale, organismul menționat la articolul 4
alineatul 1 nu mai efectuează pentru acest echipament decât testele care
 nu au fost încă realizate în celălalt stat membru al CEE”.12      Din
 dosarul cauzei rezultă, în plus, că Decretul din 14 mai 1991 nu a fost
notificat Comisiei în conformitate cu procedura pentru furnizarea de
informații în domeniul standardelor tehnice prevăzută de Directiva
83/189, precum și că, în urma unui aviz motivat emis de Comisie în
conformitate cu articolul 169 din Tratatul CEE, în luna februarie 1993,
guvernul belgian a notificat un nou proiect de decret regal de stabilire
 a procedurii de aprobare a sistemelor și centralelor de alarmă. Acest
proiect, adoptat la 31 martie 1994, este în esență identic cu Decretul
din 14 mai 1991, pe care îl abrogă, precizându‑se cu toate acestea că
articolul 8 din Decretul din 14 mai 1991 a fost modificat conform
sugestiilor făcute de Comisie. 13      Cele
 trei societăți din acțiunea principală sunt societăți concurente, având
 ca obiect principal de activitate comercială fabricarea și
comercializarea sistemelor și centralelor de alarmă. 14      Prin
 cereri formulate la 21 ianuarie 1994, CIA Security a solicitat tribunal
 de commerce din Liège să dispună obligarea societăților Signalson și
Securitel la încetarea practicilor neloiale inițiate în ianuarie 1994.
CIA Security și‑a întemeiat cererile pe articolele 93 și 95 din Legea
belgiană din 14 iulie 1991 privind practicile comerciale, care interzice
 actele care contravin uzanțelor comerciale loiale. CIA Security a
susținut că a fost calomniată de Signalson și Securitel, care au
pretins, printre altele, că unul dintre sistemele antiefracție pe care
le comercializa – sistemul Andromède – nu îndeplinește condițiile
prevăzute de legislația belgiană în materie de sisteme de securitate.15      Signalson
 și Securitel au depus cereri reconvenționale, solicitând, în principal,
 aplicarea interdicției de continuare a activității CIA Security,
întrucât aceasta nu este autorizată ca întreprindere de securitate și
comercializează un sistem de alarmă care nu este aprobat.16      Tribunal
 de commerce din Liège, în cuprinsul încheierii sale, a considerat că,
deși cererile principale și reconvenționale vizează sancționarea
practicilor neloiale interzise de Legea privind practicile comerciale,
aceste practici trebuie totuși evaluate în funcție de prevederile Legii
întreprinderilor de securitate și ale Decretului din 14 mai 1991.17      Instanța
 de trimitere a constatat în continuare, pe de o parte, că, în cazul în
care CIA Security a încălcat Legea privind întreprinderile de securitate
 și Decretul din 14 mai 1991, acțiunile în justiție introduse de aceasta
 pot fi declarate inadmisibile pentru lipsa calității procesuale și a
interesului de a exercita acțiunea și, pe de altă parte, că, în cazul în
 care Legea privind întreprinderile de securitate și Decretul din 14 mai
 1991 sunt incompatibile cu dreptul comunitar, Signalson și Securitel nu
 își vor putea întemeia cererile reconvenționale vizând încetarea
activității pe aceste norme. 18      Întrucât
 avea îndoieli asupra compatibilității reglementării belgiene în cauză
cu articolul 30 din tratat și întrucât constatase că această
reglementare nu a fost, înainte de adoptare, notificată Comisiei în
conformitate cu Directiva 83/189, tribunal de commerce din Liège a
hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
întrebări preliminare:„1)      Legea
 din 10 aprilie 1990 privind întreprinderile de pază, întreprinderile de
 securitate și serviciile interne de pază, în special articolele 4 și
12, creează restricții cantitative la import sau conține măsuri cu efect
 echivalent unei restricții cantitative interzise prin articolul 30 din
Tratatul CEE?2)      Decretul
 regal din 14 mai 1991 de stabilire a procedurii de aprobare a
sistemelor și centralelor de alarmă menționate în Legea din 10 aprilie
1990, în special articolele 2 și 8, este compatibil cu articolul 30 din
tratat care interzice restricțiile cantitative la import, precum și
măsurile cu efect echivalent unei restricții cantitative?3)      Legea
 din 10 aprilie 1990 menționată anterior, în special articolele 4 și 12,
 conține reglementări tehnice care ar fi trebuit comunicate în prealabil
 Comisiei în conformitate cu articolul 8 din Directiva 83/189/CEE?4)      Decretul
 regal din 14 mai 1991, în special articolele 2 și 8, conține
reglementări tehnice care ar fi trebuit comunicate în prealabil Comisiei
 în conformitate cu articolul 8 din Directiva 83/189/CEE?5)      Dispozițiile
 din Directiva 83/189/CEE a Consiliului de stabilire a unei proceduri
pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și
reglementărilor tehnice, în special articolele 8 și 9, sunt
necondiționate și suficient de precise pentru a putea fi invocate de
particulari în fața instanțelor naționale?6)      Dreptul
 comunitar și protecția datorată unui particular în aplicarea acestuia
impun unei instanțe naționale obligația de a refuza aplicarea unei
reglementări tehnice naționale care nu a fost comunicată Comisiei de
către statul membru care a adoptat‑o, în conformitate cu obligația
prevăzută la articolul 8 din Directiva 83/189/CEE a Consiliului?” Observații preliminare19      Cu
 titlu introductiv, trebuie subliniat faptul că, în conformitate cu
susținerile guvernului belgian, ale Signalson și ale Securitel, orice
întrebare privind compatibilitatea Decretului din 14 mai 1991 cu dreptul
 comunitar a rămas fără obiect, din moment ce, în cadrul tipului de
procedură cu care este sesizată, instanța națională trebuie să aplice
legea în vigoare la momentul judecării cauzei iar după introducerea
acțiunii, Decretul din 14 mai 1991 a fost înlocuit cu Decretul regal din
 31 martie 1994, care ar fi, în opinia Comisiei, conform dreptului
comunitar. 20      Acest
 punct de vedere nu poate fi primit. Astfel, din jurisprudența Curții
rezultă că instanța națională este competentă să stabilească sfera de
aplicare a dispozițiilor naționale și modul în care acestea trebuie
aplicate (a se vedea în special Hotărârea din 7 decembrie 1995,
Ayuntamiento de Ceuta, C‑45/94, Rec., p. I‑4385, punctul 26).
Întrucât instanța națională este cea mai bine plasată să aprecieze, în
considerarea particularităților litigiilor, necesitatea unei hotărâri
preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre,
întrebările preliminare nu pot fi considerate ca rămase fără obiect
pentru motivul că Decretul din 14 mai 1991 a fost înlocuit cu Decretul
regal din 31 martie 1994. 21      Astfel
 fiind, trebuie să se răspundă mai întâi la a treia, la a patra, la a
cincea și la a șasea întrebare preliminară. Cu privire la a treia și la a patra întrebare 22      Prin
 intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, instanța
 națională solicită, în esență, să se stabilească dacă dispoziții precum
 cele cuprinse în articolele 4 și 12 din Legea privind întreprinderile
de securitate și în Decretul din 14 mai 1991 reprezintă reglementări
tehnice care ar fi trebuit notificate Comisiei, înainte de a fi
adoptate, în conformitate cu articolul 8 din Directiva 83/189.23      Noțiunea
 „reglementare tehnică” este definită la articolul 1 punctul 5 din
Directiva 83/189 ca „specificațiile tehnice, inclusiv dispozițiile
administrative relevante, a căror respectare este obligatorie, de iure sau de facto,
 în cazul comercializării sau al utilizării într‑un stat membru sau
într‑o parte semnificativă a acestuia, cu excepția celor stabilite de
autoritățile locale”. În conformitate cu punctul 1 al aceluiași articol,
 „«specificații tehnice» înseamnă o specificație inclusă într‑un
document care stabilește caracteristicile obligatorii pentru un produs,
cum ar fi nivelele de calitate, performanță, securitate, dimensiuni,
inclusiv cerințele care se aplică produsului cu privire la terminologia,
 simbolurile, încercările și metodele de încercare, ambalarea, marcarea
și etichetarea […]”.24      Trebuie
 mai întâi să se verifice dacă o dispoziție, precum cea cuprinsă la
articolul 4 din Legea privind întreprinderile de securitate, reprezintă o
 reglementare tehnică în sensul Directivei 83/189.25      Răspunsul
 la această întrebare trebuie să fie negativ, din moment ce
reglementările tehnice sunt, în sensul Directivei 83/189, specificații
care definesc caracteristicile produselor, iar articolul 4 se limitează
să prevadă condițiile pentru înființarea întreprinderilor de securitate.
 26      În
 privința dispozițiilor din Decretul din 14 mai 1991, trebuie reamintit
faptul că acesta conține norme detaliate care definesc, printre altele,
condițiile privind testele care vizează calitatea și buna funcționare
care trebuie îndeplinite pentru ca un sistem sau o centrală de alarmă să
 poată fi aprobate și comercializate în Belgia. Aceste norme constituie,
 așadar, reglementări tehnice în sensul Directivei 83/189.27      În
 ceea ce privește articolul 12 din Legea privind întreprinderile de
securitate, trebuie amintit faptul că acesta prevede că produsele în
cauză nu pot fi comercializate decât după ce au fost în prealabil
aprobate potrivit unei proceduri care trebuie stabilită prin decret
regal. Această procedură a fost stabilită prin Decretul din 14 mai 1991.28      Potrivit
 Comisiei și CIA Security, articolul 12 din lege constituie o
reglementare tehnică în sensul directivei, în timp ce Signalson,
guvernul Regatului Unit și guvernul belgian, în observațiile lor scrise,
 arată că acest articol nu este altceva decât o lege‑cadru, care nu
cuprinde nicio reglementare tehnică în sensul Directivei 83/189.29      În
 această privință, este important să se constate că o normă este
considerată reglementare tehnică, în sensul Directivei 83/189, atunci
când produce efecte juridice proprii. În cazul în care, conform
dreptului național, norma se limitează la a constitui temeiul unei
abilitări pentru adoptarea reglementărilor administrative care să
conțină norme obligatorii pentru persoanele interesate, neavând, în
sine, nici un efect juridic pentru particulari, norma nu constituie o
reglementare tehnică în sensul directivei (a se vedea Hotărârea din 1
iunie 1994, Comisia/Germania, C‑317/92, Rec., p. I‑2039, punctul
26). Trebuie amintit în acest context că, în conformitate cu articolul 8
 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 83/189, statele membre
trebuie să comunice, în același timp cu proiectul de reglementare
tehnică, temeiul legal în cazul în care cunoașterea acestuia este
necesară pentru a se aprecia sfera de aplicare a proiectului. 30      În
 schimb, o normă trebuie să fie calificată ca reglementare tehnică în
sensul Directivei 83/189 atunci când, astfel cum a precizat guvernul
belgian în cadrul ședinței, obligă întreprinderile interesate să
solicite o aprobare prealabilă pentru echipamentele lor, chiar dacă
reglementările administrative prevăzute nu au fost adoptate. 31      În
 consecință, trebuie să se răspundă la a treia și la a patra întrebare
preliminară că o normă precum articolul 4 din Legea privind
întreprinderile de securitate nu constituie o reglementare tehnică în
sensul Directivei 83/189, în timp ce dispoziții precum cele conținute în
 Decretul regal din 14 mai 1991 constituie reglementări tehnice, iar
calificarea unei norme precum articolul 12 din Legea privind
întreprinderile de securitate depinde de efectele sale juridice potrivit
 dreptului național.  Cu privire la a cincea și la a șasea întrebare32      Prin
 intermediul celei de a cincea și al celei de a șasea întrebări,
instanța națională solicită, în esență, să se stabilească dacă
dispozițiile Directivei 83/189, în special articolele 8 și 9, sunt
necondiționate și suficient de precise pentru a putea fi invocate de
particulari în fața instanțelor naționale, cărora le revine obligația de
 a refuza aplicarea unei reglementări tehnice naționale care nu a fost
notificată în conformitate cu directiva.33      Articolul 8 alineatele (1) și (2) din directivă prevede:„(1)
 Comisiei îi este comunicat, de îndată, de către statele membre orice
proiect de reglementare tehnică, cu excepția situației în care acesta
transpune integral textul unui standard internațional sau european, caz
în care este suficientă informația referitoare la standardul în cauză;
de asemenea, statele membre înaintează Comisiei o scurtă expunere a
motivelor care fac necesară elaborarea unei astfel de reglementări, în
cazul în care acest lucru nu a fost clarificat suficient în proiect.
După caz, statele membre comunică, în același timp, textul principalelor
 acte cu putere de lege sau normelor administrative aflate în legătură
directă, în cazul în care pentru evaluarea implicațiilor proiectului de
reglementare tehnică este necesară cunoașterea acestui text.Comisia
 notifică de îndată celelalte state membre cu privire la proiect; de
asemenea, aceasta poate înainta proiectul comitetului prevăzut la
articolul 5 și, după caz, comitetului care răspunde de domeniul
respectiv.(2)
Comisia și statele membre pot face observații adresate statului membru
care a înaintat proiectul reglementării tehnice; statul membru în cauză
ține seama, pe cât posibil, de aceste observații în pregătirea
ulterioară a reglementării tehnice.” [traducere neoficială]34      În conformitate cu articolul 9 din directivă,„(1)
 Fără a aduce atingere alineatelor (2) și (2a), statele membre amână
adoptarea proiectului unei reglementări tehnice cu șase luni de la data
comunicării prevăzute la articolul 8 alineatul (1), în cazul în care
Comisia sau un alt stat membru formulează un aviz detaliat în termen de
trei luni de la acea dată în sensul că măsura avută în vedere trebuie
modificată în vederea eliminării sau limitării obstacolelor în calea
liberei circulații a bunurilor care ar putea eventual decurge din
aceasta. Statul membru în cauză raportează Comisiei cu privire la
acțiunea pe care o propune în urma avizelor detaliate. Comisia își
exprimă punctul de vedere cu privire la această reacție.(2)
 Termenul prevăzut la alineatul (1) este de douăsprezece luni în cazul
în care Comisia, în intervalul de trei luni de la comunicarea prevăzută
la articolul 8 alineatul (1), își anunță intenția de a propune sau de a
adopta o directivă cu privire la problema respectivă.(2a)
 În cazul în care Comisia constată că o comunicare de tipul celei
menționate la articolul 8 alineatul (1) privește o materie acoperită de o
 propunere de directivă sau de regulament prezentată Consiliului,
notifică statului membru în cauză această constatare în termen de trei
luni de la această comunicare.Statele
membre se abțin de la adoptarea reglementărilor tehnice cu privire la un
 domeniu acoperit de o propunere de directivă sau de regulament
prezentată Consiliului de către Comisie înainte de comunicarea prevăzută
 la articolul 8 alineatul (1), într‑un interval de timp de douăsprezece
luni de la data prezentării propunerii menționate.Recurgerea la alineatele (1), (2) și (2a) din prezentul articol nu poate fi cumulativă.(3)
 Alineatele (1), (2) și (2a) nu se aplică în acele cazuri în care, din
motive de urgență, referitoare la protecția sănătății publice sau a
siguranței publice, la protecția animalelor sau a plantelor, un stat
membru este obligat să elaboreze reglementările tehnice într‑un interval
 de timp foarte scurt, pentru a le aplica de îndată, fără să fie
posibile consultări. Statul membru explică în comunicarea la care se
face referire la articolul 8 motivele care au determinat urgența
măsurilor luate. În cazul aplicării incorecte a acestei proceduri,
Comisia ia măsurile adecvate.” [traducere neoficială]35      Articolul
 10 din directivă prevede că „articolele 8 și 9 nu se aplică atunci când
 statele membre își îndeplinesc obligațiile care rezultă din directivele
 și regulamentele comunitare; de asemenea, aceste articole nu se aplică
obligațiilor care rezultă din acorduri internaționale care au ca
rezultat adoptarea specificațiilor tehnice uniforme în cadrul
Comunității”. [traducere neoficială]36      Trebuie
 amintit faptul că, în 1986, într‑o comunicare (86/C 245/05, JO
1986, C 245, p. 4), Comisia și‑a definit poziția cu privire la
 aspectul ridicat de tribunal de commerce din Liège în cadrul ultimelor
două întrebări. În această comunicare, Comisia a constatat, pe de o
parte, că directiva le conferă, atât ei, cât și statelor membre, un rol
important, permițându‑le să împiedice apariția unor noi obstacole
tehnice în calea schimburilor comerciale, iar pe de altă parte, că
obligațiile statelor membre instituite prin directivă sunt clare și fără
 echivoc în măsura în care:–        statele
 membre trebuie să comunice toate proiectele de reglementări tehnice
care intră sub incidența directivei;–        ele
 trebuie să amâne în mod automat cu trei luni adoptarea proiectelor de
reglementări tehnice, cu excepția cazurilor speciale menționate la
articolul 9 alineatul (3);–        statele
 membre trebuie să amâne adoptarea proiectelor de reglementări tehnice
cu o perioadă suplimentară de trei până la nouă luni în cazul în care au
 fost ridicate obiecții sau se preconizează un text legislativ
comunitar.Comisia a constatat în final că,
în cazul în care statele membre nu ar respecta obligațiile care decurg
din directivă, acest lucru ar afecta grav dispozitivul de realizare a
pieței interne, antrenând riscul unor efecte negative asupra
schimburilor comerciale.37      Din
 comunicare rezultă că, pe baza acestor constatări, Comisia consideră că
 „în cazul în care un stat membru adoptă o reglementare tehnică care
intră sub incidența dispozițiilor Directivei 83/189 fără a comunica
proiectul Comisiei și fără a respecta obligația de statu quo,
reglementarea adoptată în acest mod nu poate fi executorie în privința
terților în temeiul sistemului legislativ al statului membru în cauză.
Comisia consideră, prin urmare, că părțile aflate în litigiu au dreptul
de a se aștepta ca instanțele naționale să refuze punerea în aplicare a
reglementărilor tehnice naționale care nu au fost comunicate conform
cerințelor din legislația comunitară”. [traducere neoficială]38      În
 prezenta cauză, Comisia și‑a menținut această interpretare a Directivei
 83/189, interpretare la care s‑a raliat CIA International.39      Guvernele
 german, olandez și al Regatului Unit se opun acestei interpretări și
consideră, dimpotrivă, că reglementările tehnice în sensul Directivei
83/189 pot fi opuse particularilor, chiar dacă au fost adoptate fără a
se respecta obligațiile prevăzute în directivă. Argumentarea pe care se
întemeiază această interpretare va fi examinată în continuare.40      Trebuie
 subliniat, cu titlu introductiv, că Directiva 83/189 are drept scop,
prin intermediul unui control preventiv, să protejeze libera circulație a
 mărfurilor, care reprezintă unul dintre fundamentele Comunității. Acest
 control este util în măsura în care reglementările tehnice care intră
sub incidența directivei pot constitui obstacole în calea comerțului cu
mărfuri între statele membre, aceste obstacole neputând fi admise decât
în cazurile în care sunt necesare pentru îndeplinirea unor cerințe
imperative legate de atingerea unui obiectiv de interes general.
Controlul instituit prin directivă este eficient în măsura în care toate
 proiectele de reglementări tehnice care intră sub incidența acesteia
trebuie notificate și în care adoptarea și intrarea în vigoare a acestor
 reglementări – în afară de cele a căror urgență justifică o excepție –
trebuie suspendate pe parcursul perioadelor stabilite la articolul 9.41      Notificarea
 și perioada de suspendare oferă, așadar, Comisiei și celorlalte state
membre posibilitatea, pe de o parte, de a constata dacă proiectul în
cauză creează obstacole în calea schimburilor comerciale care contravin
Tratatului CE sau obstacole care trebuie evitate prin adoptarea de
măsuri comune sau armonizate și, pe de altă parte, de a propune
modificări ale măsurilor naționale proiectate. Această procedură permite
 pe de altă parte Comisiei să propună sau să adopte standarde comunitare
 de reglementare a domeniului care face obiectul măsurii preconizate.42      Trebuie
 constatat în continuare că, potrivit unei jurisprudențe constante, în
toate situațiile în care dispozițiile unei directive apar, din punctul
de vedere al conținutului lor, ca necondiționate și suficient de
precise, pot fi invocate împotriva oricărei dispoziții naționale
neconforme cu directiva (a se vedea Hotărârea din 19 ianuarie 1982,
Becker, 8/81, Rec., p. 53, și Hotărârea din 19 noiembrie 1991,
Francovich și alții, C‑6/90 și C‑9/90, Rec., p. I‑5357).43      Conform
 susținerilor guvernului Regatului Unit, dispozițiile Directivei 83/189
nu îndeplinesc aceste criterii, dat fiind, în special, faptul că
procedura de notificare conține mai multe elemente imprecise. 44      Acest
 punct de vedere nu poate fi adoptat. Astfel, articolele 8 și 9 din
Directiva 83/189 prevăd o obligație precisă pentru statele membre de a
notifica Comisiei proiectele de reglementări tehnice înainte de
adoptarea acestora. În consecință, întrucât aceste articole sunt
necondiționate și suficient de precise din punctul de vedere al
conținutului, ele pot fi invocate de particulari în fața instanțelor
naționale. 45      Mai
 trebuie examinate consecințele juridice care trebuie să decurgă din
neîndeplinirea de către statele membre a obligației de notificare și,
mai exact, dacă Directiva 83/189 trebuie interpretată în sensul că
neîndeplinirea obligației de notificare, care constituie un viciu de
procedură în adoptarea reglementărilor tehnice în cauză, antrenează
inaplicabilitatea acestor reglementări tehnice, astfel încât acestea nu
pot fi opuse particularilor. 46      Guvernele
 german, olandez și al Regatului Unit consideră, în această privință, că
 Directiva 83/189 vizează exclusiv relațiile dintre statele membre și
Comisie, că se limitează la instituirea unor obligații de procedură pe
care statele membre trebuie să le respecte la adoptarea reglementărilor
tehnice, competența lor în adoptarea normelor în cauză ulterior
perioadei de suspendare rămânând cu toate acestea neafectată, și, în
cele din urmă, că aceasta nu conține nicio dispoziție expresă privind
eventualele efecte care să sancționeze nerespectarea obligațiilor de
procedură menționate. 47      Trebuie,
 mai întâi, subliniat, în acest context, că niciunul dintre aceste
elemente nu împiedică faptul că nerespectarea dispozițiilor Directivei
83/189 determină inaplicabilitatea reglementărilor tehnice în cauză. 48      O
 asemenea consecință a neîndeplinirii obligațiilor care decurg din
Directiva 83/189 nu depinde de o dispoziție expresă în acest sens. După
cum s‑a arătat deja, este cert că obiectivul directivei este acela de a
proteja libera circulație a mărfurilor prin intermediul unui control
preventiv și că obligația de notificare constituie un mijloc esențial de
 realizare a acestui control comunitar. Eficiența acestui control va fi
mai mare în măsura în care directiva este interpretată în sensul că
neîndeplinirea obligației de notificare constituie un viciu de procedură
 substanțial care determină inaplicabilitatea reglementărilor tehnice în
 cauză în privința particularilor.49      În
 continuare, trebuie subliniat că această interpretare a directivei este
 conformă cu Hotărârea din 13 iulie 1989, Enichem Base și alții (380/87,
 Rec., p. 2491, punctele 19-24). În această hotărâre, în care
Curtea s‑a pronunțat asupra obligației statelor membre de a comunica
Comisiei proiectele de reglementare naționale care intră în domeniul de
aplicare al unui articol din Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15
iulie 1975 privind deșeurile (JO L 194, p. 39), Curtea a
constatat că nici modul de redactare, nici scopul dispoziției examinate
nu permiteau să se considere că nerespectarea obligației de comunicare
care incumbă statelor membre antrenează, în sine, nelegalitatea
reglementărilor adoptate în acest mod. În această privință, Curtea a
arătat în mod expres că dispoziția în cauză se mărginea la impunerea
unei obligații de comunicare prealabilă care nu condiționa intrarea în
vigoare a reglementărilor preconizate de acordul sau de lipsa opoziției
din partea Comisiei și prin care nu se instituia o procedură de control
comunitar pentru proiectele în cauză. Curtea a concluzionat, așadar, că
dispoziția examinată privea relațiile dintre statele membre și Comisie,
dar că, în schimb, ea nu dădea naștere niciunui drept al particularilor
susceptibil de a fi încălcat în cazul neîndeplinirii de către un stat
membru a obligației de a comunica în prealabil Comisiei proiectele sale
de reglementare.50      În
 prezenta cauză, dimpotrivă, scopul directivei nu este doar acela de a
informa Comisia, ci tocmai, după cum s‑a constatat deja la punctul 41
din prezenta hotărâre, ca într‑un cadru mai general să fie eliminate sau
 să fie limitate obstacolele în calea comerțului, să fie informate
celelalte state membre cu privire la reglementările tehnice preconizate
de un anumit stat, să fie acordat Comisiei și celorlalte state membre
timpul necesar pentru a reacționa și a propune modificări care să
permită diminuarea restricțiilor privind libera circulație a mărfurilor
care decurg din măsura prevăzută și să se lase Comisiei timpul necesar
pentru a propune o directivă de armonizare. Pe de altă parte, modul de
redactare a articolelor 8 și 9 din Directiva 83/189 este clar din moment
 ce acestea prevăd o procedură de control comunitar pentru proiectele de
 reglementare naționale și condiționarea datei de punere în aplicare a
acestora de acordul sau de lipsa opoziției Comisiei. 51      În
 sfârșit, trebuie analizat dacă, astfel cum a observat în special
guvernul Regatului Unit, există motive specifice ce decurg din Directiva
 83/189 care să se opună interpretării acesteia în sensul că
reglementările tehnice adoptate cu încălcarea dispozițiilor directivei
sunt inaplicabile terților. 52      În
 această privință, s‑a arătat, printre altele, că inopozabilitatea
acestor norme față de terți ar crea un vid legislativ în ordinea
juridică națională în cauză și ar putea, prin urmare, genera
inconveniente grave, în mod special în cazul în care această
inopozabilitate privește reglementări din domeniul securității.53      Această
 argumentare nu poate fi primită. Astfel, un stat membru poate recurge
la procedura de urgență prevăzută la articolul 9 alineatul (3) din
Directiva 83/189 atunci când, pentru motivele definite de această
dispoziție, apreciază ca necesar să elaboreze în termen foarte scurt
reglementări tehnice care trebuie adoptate și care trebuie să intre în
vigoare de îndată, fără ca o consultare să fie posibilă.54      Având
 în vedere considerațiile care precedă, se impune a concluziona că
Directiva 83/189 trebuie interpretată în sensul că neîndeplinirea
obligației de notificare determină inaplicabilitatea reglementărilor
tehnice în cauză, astfel încât acestea nu pot fi opuse particularilor.55      Prin
 urmare, trebuie să se răspundă la a cincea și la șasea întrebare că
articolele 8 și 9 din Directiva 83/189 trebuie interpretate în sensul că
 particularii pot să le invoce în fața instanțelor naționale, cărora le
incumbă obligația de a refuza aplicarea unei reglementări tehnice
naționale care nu a fost notificată conform directivei.  Cu privire la primele două întrebări56      Prin
 intermediul primelor două întrebări, instanța de trimitere solicită, în
 esență, să se stabilească dacă articolul 30 din tratat se opune unor
dispoziții naționale precum articolele 4 și 12 din Legea privind
întreprinderile de securitate și Decretul din 14 mai 1991.57      Având
 în vedere răspunsurile la a treia, la a patra, la a cincea și la a
șasea întrebare preliminară, nu este necesar să se răspundă la primele
două întrebări preliminare în măsura în care privesc articolul 12 din
Legea privind întreprinderile de securitate și Decretul din 14 mai 1991,
 acestea nefiind opozabile particularilor. Prin urmare, trebuie să se
răspundă numai la acea parte a primei întrebări preliminare prin care se
 solicită să se stabilească dacă o dispoziție precum articolul 4 din
Legea privind întreprinderile de securitate, potrivit căreia nimeni nu
poate administra o întreprindere de securitate fără aprobarea
ministrului de interne, este compatibilă cu articolul 30 din tratat.58      În
 această privință, trebuie observat că o asemenea dispoziție, din moment
 ce impune o condiție pentru ca o întreprindere să poată fi constituită
și să își poată desfășura activitatea de întreprindere de securitate, nu
 intră în mod direct în domeniul de aplicare al articolului 30 din
tratat, care privește libera circulație a mărfurilor între statele
membre. În plus, trebuie să se constate că dosarul nu conține nici cea
mai mică indicație potrivit căreia o asemenea dispoziție ar avea efecte
restrictive asupra liberei circulații a mărfurilor sau ar fi, pe de altă
 parte, contrară dreptului comunitar.59      Prin
 urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare preliminară în sensul
 că articolul 30 din tratat nu se opune unei dispoziții naționale precum
 articolul 4 din Legea privind întreprinderile de securitate.  Cu privire la cheltuielile de judecată60      Cheltuielile
 efectuate de către guvernele belgian, german, olandez și de cel al
Regatului Unit, precum și de către Comisia Comunităților Europene, care
au prezentat observații Curții, nu pot face obiectul unei rambursări.
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are
caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de
competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de
judecată. Pentru aceste motive,CURTEA,pronunțându‑se
 cu privire la întrebările care i‑au fost adresate, prin hotărârea din
20 iunie 1994, de tribunal de commerce din Liège, hotărăște:1)      O
 normă precum articolul 4 din Legea belgiană din 10 aprilie 1990 privind
 întreprinderile de pază, întreprinderile de securitate și serviciile
interne de pază nu constituie o reglementare tehnică în sensul
Directivei 83/189/CEE a Consiliului din 28 martie 1983 de stabilire a
unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor
și reglementărilor tehnice, astfel cum a fost modificată prin Directiva
88/182/CEE a Consiliului din 22 martie 1988, în timp ce dispoziții
precum cele conținute în Decretul regal belgian din 14 mai 1991 de
stabilire a procedurii de aprobare a sistemelor și centralelor de alarmă
 menționate în Legea din 10 aprilie 1990 constituie reglementări
tehnice, iar calificarea unei norme precum articolul 12 din Legea din 10
 aprilie 1990 menționată anterior depinde de efectele sale juridice
potrivit dreptului național.2)      Articolele
 8 și 9 din Directiva 83/189, astfel cum a fost modificată prin
Directiva 88/182, trebuie interpretate în sensul că particularii pot să
le invoce în fața instanțelor naționale, cărora le incumbă obligația de a
 refuza aplicarea unei reglementări tehnice naționale care nu a fost
notificată conform directivei.3)      Articolul
 30 din tratat nu se opune unei dispoziții naționale precum articolul 4
din Legea din 10 aprilie 1990, menționată anterior. Rodríguez IglesiasKakourisEdward PuissochetManciniMoitinho de AlmeidaKapteyn GulmannMurray Ragnemalm      SevónPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 30 aprilie 1996.Grefier        PreședinteR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias* Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 17 septembrie 2002. # Finanzamt Hannover-Nord împotriva Norddeutsche Gesellschaft zur Beratung und Durchführung von Entsorgungsaufgaben bei Kernkraftwerken mbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Directivă 69/335/CEE. # Cauza C-392/00.