title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 21 mai 2014. # Research and Production Company "Melt Water" UAB împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative NUEVA - Articolul 60 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Nerespectarea obligației de plată a taxei pentru calea de atac în termen - Ambiguitate a unei versiuni lingvistice - Interpretare uniformă - Caz fortuit sau caz de forță majoră - Eroare scuzabilă - Obligație de prudență și de diligență. # Cauza T-61/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza T‑61/13,
            Research and Production Company «Melt Water» UAB,  cu sediul în Klaipėda (Lituania ), reprezentată de V. Viešūnaitė și de J. Stucka, avocați,
            reclamantă,
            împotriva
            Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de V. Melgar și de J. Ivanauskas, în calitate de agenți,
            pârât,
            având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 3 decembrie 2012 (cauza R 1794/2012‑4), privind o cerere de înregistrare a semnului figurativ NUEVA ca marcă comunitară,
            TRIBUNALUL (Camera a opta),
            compus din domnii M. Jaeger, președinte, D. Gratsias și doamna M. Kancheva (raportor), judecători,
            grefier: doamna J. Weychert, administrator,
            având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 6 februarie 2013,
            având în vedere memoriul în răspuns depus la grefa Tribunalului la 22 aprilie 2013,
            în urma ședinței din 9 ianuarie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            Istoricul cauzei
            1. La 19 ianuarie 2012, reclamanta, Research and Production Company «Melt Water» UAB, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1).
            2. Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul figurativ reprodus în continuare:
            >image>3
            3. Produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea fac parte din clasa 32 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat, și corespund următoarei descrieri: „Ape minerale și gazoase și alte băuturi nealcoolice; ape minerale (altele decât cele medicinale); ape minerale [băuturi], ape minerale; ape minerale și gazoase și alte băuturi nealcoolice; apă îmbuteliată, apă; apă de izvor; apă (potabilă) (la sticlă); apă potabilă (la sticlă); ape gazoase; ape minerale [băuturi], băuturi izotonice [băuturi, altele decât cele medicinale], sifon, apă de masă; ape minerale (altele decât cele medicinale), apă plată; ape minerale”.
            4. Prin decizia din 18 iulie 2012, examinatorul a respins cererea de înregistrare pentru toate produsele menționate la punctul 3 de mai sus, în temeiul articolului 7 alineatul (1) literele (b) și (c), precum și al articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, pentru motivul că semnul în cauză era descriptiv și lipsit de caracter distinctiv.
            5. La ultimul alineat al deciziei de respingere, examinatorul a indicat, în limba lituaniană, următoarele:
            „Aveți dreptul să formulați o cale de atac [în lituaniană «apeliacija»] împotriva acestei decizii, în temeiul articolului 59 din Regulamentul nr. 207/2009. Conform articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009, calea de atac [în lituaniană «pranešimas apie apeliaciją»] trebuie formulată în scris și depusă la OAPI în termen de două luni de la data notificării deciziei și, în termen de patru luni de la aceeași dată, trebuie depus, în scris, un memoriu [în lituaniană «rašytinis prašymas»] în care să se expună motivele de atac. Memoriul [în lituaniană «prašymas»] se consideră ca fiind înaintat numai după achitarea taxei pentru calea de atac de 800 de euro.”
            6. La 28 iulie 2012, reclamanta a primit comunicarea deciziei examinatorului.
            7. La 25 septembrie 2012, reclamanta a formulat o cale de atac împotriva deciziei examinatorului în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009.
            8. La 4 octombrie 2012, OAPI a contactat reclamanta pe cale telefonică deoarece a constatat că taxa pentru calea de atac nu fusese plătită. Ca răspuns la această constatare, reclamanta a explicat OAPI, printr‑o scrisoare din aceeași zi, că din decizia examinatorului și din articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 rezulta că taxa respectivă putea fi achitată până la data depunerii memoriului în care se expun motivele de atac, mai precis în termen de patru luni de la data notificării deciziei.
            9. La 5 octombrie 2012, OAPI a adresat reclamantei o comunicare prin care o informa că taxa pentru calea de atac nu fusese achitată în termenul acordat, care, potrivit OAPI, expirase la 28 septembrie 2012. Reclamanta, invitată să își prezinte observațiile, s‑a conformat prin scrisoarea sa din 4 octombrie 2012.
            10. La 9 octombrie 2012, reclamanta a depus un memoriu în care a expus motivele sale de atac. La 10 octombrie 2012, OAPI a primit plata taxei pentru calea de atac, efectuată de reclamantă cu o zi înainte.
            11. Prin Decizia din 3 decembrie 2012 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera a patra de recurs a OAPI a respins ca neformulată calea de atac a reclamantei. Aceasta a apreciat mai întâi că textul articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 fusese redat corect în cuprinsul deciziei examinatorului. Aceasta a indicat apoi că fraza „[c]alea de atac se consideră ca fiind înaintată numai după achitarea taxei pentru calea de atac” de la acest articol nu putea fi legată decât de fraza precedentă referitoare la formularea căii de atac, care prevede un termen de două luni, iar nu de fraza următoare, referitoare la depunerea memoriului, care prevede un termen de patru luni. Aceasta a mai arătat că norma 49 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară (JO L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189) prevedea că, în cazul în care taxa pentru calea de atac este achitată după expirarea termenului căii de atac prevăzut la articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009, calea de atac se consideră a nu fi fost înaintată, iar taxa respectivă se restituie solicitantului. Or, în speță, camera de recurs a constatat că reclamanta achitase taxa pentru calea de atac la data de 10 octombrie 2012, după expirarea termenului de două luni pentru formularea căii de atac și pentru plata taxei, survenită la data de 28 septembrie 2012. În consecință, aceasta a considerat, în esență, calea de atac ca neformulată, în temeiul articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009, și a dispus restituirea taxei respective în temeiul normei 49 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95.
            Concluziile părților
            12. Reclamanta solicită Tribunalului:
            – anularea deciziei atacate;
            – considerarea căii sale de atac introduse la camera de recurs ca fiind formulată;
            – obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.
            13. OAPI solicită Tribunalului:
            – respingerea acțiunii;
            – obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
            În drept
            Cu privire la admisibilitatea celui de al doilea capăt de cerere formulat de reclamantă
            14. Prin intermediul celui de al doilea capăt de cerere, reclamanta solicită să se considere formulată calea sa de atac depusă la camera de recurs și astfel, în esență, ca Tribunalul să dispună declararea de către camera de recurs a căii sale de atac ca fiind formulată.
            15. În această privință, este suficient să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei acțiuni introduse la o instanță a Uniunii împotriva deciziei unei camere de recurs a OAPI, acesta din urmă are obligația, conform articolului 65 alineatul (6) din Regulamentul nr. 207/2009, de a lua măsurile necesare pentru executarea hotărârii instanței Uniunii. Prin urmare, nu este de competența Tribunalului să adreseze OAPI somații, acestuia din urmă revenindu‑i obligația de a acționa în conformitate cu dispozitivul și cu considerentele hotărârilor instanței Uniunii [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2007, El Corte Inglés/OAPI – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, Rep., p. II‑2579, punctul 20 și jurisprudența citată].
            16. Capătul de cerere formulat de reclamantă prin care solicită Tribunalului să dispună ca OAPI să declare ca fiind formulată calea de atac pe care a introdus‑o pe rolul acestuia este, așadar, inadmisibil.
            Cu privire la fond
            17. În susținerea acțiunii, reclamanta invocă un singur motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009. Aceasta consideră, în esență, ca fiind formulată calea sa de atac introdusă la camera de recurs, întrucât a achitat taxa pentru calea de atac în termenul prevăzut la articolul menționat în versiunea sa în limba lituaniană, care este deopotrivă autentică. Aceasta susține că textul articolului în versiunea lituaniană indică în mod clar și fără ambiguitate că plata taxei pentru calea de atac este legată de depunerea memoriului în care se expun motivele de atac și prevede în acest scop un termen de patru luni, iar nu unul de două luni, precum în cazul depunerii actului de introducere a căii de atac.
            18. OAPI contestă argumentele reclamantei.
            19. Articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009, intitulat „Termen și formă”, are următorul cuprins:
            „Calea de atac [împotriva deciziilor OAPI menționate la articolul 58 din același regulament, în special cele ale examinatorilor, în limba lituaniană «pranešimas apie apeliaciją»] trebuie formulată în scris și depusă la [OAPI] în termen de două luni de la data notificării deciziei. Calea de atac [în limba lituaniană «prašymas»] se consideră ca fiind înaintată numai după achitarea taxei pentru calea de atac. În termen de patru luni de la data notificării deciziei trebuie depus, în scris, un memoriu [în limba lituaniană «rašytinis prašymas»] în care să se expună motivele de atac.”
            20. Potrivit unei jurisprudențe constante, inspirată din articolul 314 CE și din articolul 55 UE, toate versiunile lingvistice ale unei dispoziții din dreptul Uniunii sunt deopotrivă autentice și trebuie, de principiu, să li se atribuie aceeași valoare, care nu poate varia, printre altele, în funcție de dimensiunea populației statelor membre care utilizează limba în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, EMU Tabac și alții, C‑296/95, Rec., p. I‑1605, punctul 36, Hotărârea Curții din 20 noiembrie 2003, Kyocera, C‑152/01, Rec., p. I‑13821, punctul 32, și Hotărârea Tribunalului din 20 septembrie 2012, Ungaria/Comisia, T‑407/10, punctul 39).
            21. În speță, este cert că versiunea în limba lituaniană a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 este autentică, la fel ca și celelalte versiuni ale acestei dispoziții în limbile oficiale ale Uniunii.
            22. În ceea ce privește textul versiunii în limba lituaniană a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie subliniat termenul „pranešimas” din prima teză, al cărui sens literal este „declarare”, utilizat pentru a desemna cererea de declarare a căii de atac care trebuie depusă la OAPI, și termenul „prašymas” din a treia teză, al cărui sens literal este „cerere”, utilizat pentru a desemna memoriul în care se expun motivele de atac. A doua teză a textului menționat indică de asemenea că memoriul (prašymas) se consideră ca fiind înaintat numai după plata taxei pentru calea de atac.
            23. Or, trebuie remarcat că, în a doua teză a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009, termenul „prašymas” este ambiguu. Pe de o parte, astfel cum susține reclamanta, el pare să nu facă referire la termenul diferit utilizat în prima teză pentru a desemna cererea de declarare a căii de atac care trebuie depusă la OAPI, ci la termenul identic utilizat în a treia teză pentru a desemna memoriul în care se expun motivele de atac, sugerând prin aceasta că termenul de plată a taxei pentru calea de atac este tot de patru luni ca și termenul pentru depunerea memoriului. Pe de altă parte, astfel cum susține OAPI, poziția acestuia în cuprinsul celei de a doua teze sugerează că are legătură cu fraza precedentă, referitoare la cererea de declarare a căii de atac care trebuie depusă la OAPI în termen de două luni, iar nu cu fraza următoare, referitoare la memoriul în care se expun motivele de atac.
            24. În consecință, contrar celor susținute în contradictoriu de părți în înscrisurile lor legat de claritate, versiunea lituaniană a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 nu este lipsită de ambiguitate și suscită dubii în ceea ce privește interpretarea și aplicarea sa.
            25. În consecință, trebuie să se stabilească interpretarea corectă și uniformă a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 și să se examineze consecințele juridice ale aplicării de către OAPI a articolului respectiv în speță.
            26. Potrivit unei jurisprudențe constante, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții din dreptul Uniunii nu poate constitui singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții și nici nu se poate atribui respectivei formulări, în această privință, un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. Astfel, o asemenea abordare ar fi incompatibilă cu cerința aplicării uniforme a dreptului Uniunii (Hotărârea Curții din 12 noiembrie 1998, Institute of the Motor Industry, C‑149/97, Rec., p. I‑7053, punctul 16, Hotărârea Curții din 3 aprilie 2008, Endendijk, C‑187/07, Rep., p. I‑2115, punctul 23, și Hotărârea Curții din 9 octombrie 2008, Sabatauskas și alții, C‑239/07, Rep., p. I‑7523, punctul 38).
            27. Pe de o parte, necesitatea unei interpretări uniforme a dreptului Uniunii exclude posibilitatea ca textul unei dispoziții să fie privit în mod izolat, impunând, dimpotrivă, ca, în caz de îndoială, să fie interpretat și aplicat în lumina versiunilor existente în celelalte limbi oficiale [Hotărârea Curții din 12 iulie 1979, Koschniske, 9/79, Rec., p. 2717, punctul 6; a se vedea de asemenea Hotărârea Curții din 17 octombrie 1996, Lubella, C‑64/95, Rec., p. I‑5105, punctul 17 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 2011, Prinz Sobieski zu Schwarzenberg/OAPI – British‑American Tobacco Polska (Romuald Prinz Sobieski zu Schwarzenberg), T‑271/09, nepublicată în Repertoriu, punctul 38 și jurisprudența citată].
            28. Pe de altă parte, necesitatea unei interpretări uniforme a dreptului Uniunii impune ca, în cazul unor neconcordanțe între diferitele versiuni lingvistice ale unei dispoziții, aceasta să fie interpretată în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 27 octombrie 1977, Bouchereau, 30/77, Rec., p. 1999, punctul 14, Hotărârea Kyocera, punctul 20 de mai sus, punctul 33, și Hotărârea Curții din 22 martie 2012, Génesis, C‑190/10, punctul 42 și jurisprudența citată).
            29. Or, pe de o parte, legat de versiunile articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 în celelalte limbi oficiale ale Uniunii, în special în cele cinci limbi de lucru ale OAPI, este necesar să se arate că, în versiunile franceză, engleză, germană, italiană și spaniolă, termenii „recours”, „notice”, „Beschwerde”, „ricorso” și „recurso” utilizați în a doua teză a articolului menționat fac în mod clar referire la termenul identic utilizat în prima teză pentru a desemna cererea de declarare a căii de atac care trebuie depusă la OAPI în termen de două luni de la notificarea deciziei atacate, iar nu la termenul diferit utilizat în a treia teză pentru a desemna memoriul în care se expun motivele de atac în termen de patru luni.
            30. Pe de altă parte, în ceea ce privește economia generală și finalitatea celei de a doua teze a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie apreciat că se urmărește prevenirea depunerii unor căi de atac pur formale, neurmate de un memoriu în care să se expună motivele de atac, și chiar descurajarea depunerii unor căi de atac fanteziste.
            31. În consecință, articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în mod uniform în sensul că plata taxei pentru calea de atac este necesară pentru a se considera calea de atac ca fiind formulată, astfel încât această plată este legată de depunerea căii de atac și trebuie efectuată, ca și calea de atac, în termen de două luni de la data notificării deciziei atacate. Termenul de patru luni calculat de la data notificării deciziei se aplică numai depunerii memoriului în care se expun motivele de atac, iar nu plății taxei pentru calea de atac.
            32. În plus, trebuie arătat, astfel cum a procedat și camera de recurs la punctul 13 din decizia atacată, că această interpretare uniformă se coroborează cu norma 49 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95. Această normă, al cărei text este clar și lipsit de ambiguitate, atât în limba lituaniană, cât și în celelalte limbi menționate la punctul 29 de mai sus, prevede că, în cazul în care taxa pentru calea de atac este achitată după expirarea termenului căii de atac prevăzut la articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009, calea de atac se consideră a nu fi fost înaintată, iar taxa respectivă se restituie solicitantului. Este necesar să se aprecieze că expresia „termenul căii de atac” face în acest caz referire la termenul de două luni pentru depunerea căii de atac, iar nu la termenul de patru luni pentru depunerea memoriului în care se expun motivele de atac.
            33. În ceea ce privește afirmația reclamantei din înscrisurile sale, potrivit căreia articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 trebuia, pentru a se asigura securitatea juridică, să fie interpretat potrivit intereselor sale, trebuie remarcat de la bun început că, în ședință, reclamanta a precizat că această afirmație nu constituia o critică autonomă, întemeiată pe încălcarea principiului securității juridice, ci era formulată doar în susținerea motivului unic, întemeiat pe încălcarea articolului menționat, fapt de care s‑a luat act în procesul‑verbal de ședință.
            34. Or, este suficient să se arate că tocmai principiul securității juridice însuși coroborat cu principiul egalității și nediscriminării impunea ca articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 să fie interpretat în mod uniform de camera de recurs, în conformitate cu interpretarea amintită la punctul 31 de mai sus, și îi interzicea să deroge de la aceasta în favoarea reclamantei. Întrucât respectiva interpretare uniformă se întemeiază pe versiunile acestui articol existente în celelalte limbi oficiale ale Uniunii, precum și pe economia generală și pe finalitatea sa, este singura conformă cu principiul securității juridice. Astfel, respectarea termenelor de procedură, în special a termenului căii de atac, este de ordine publică și orice altă interpretare decât această interpretare uniformă ar fi de natură să afecteze securitatea juridică [a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Tribunalului din 19 septembrie 2012, Video Research USA/OAPI (VR), T‑267/11, punctul 35, și Ordonanța Tribunalului din 24 octombrie 2013, Stromberg Menswear/OAPI – Leketoy Stormberg Inter (STORMBERG), T‑451/12, punctul 38].
            35. Prin urmare, articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 a fost în mod întemeiat interpretat de camera de recurs la punctul 12 din decizia atacată în sensul că taxa pentru calea de atac trebuie achitată în termenul de două luni prevăzut pentru depunerea căii de atac pentru ca aceasta din urmă să fie considerată ca fiind formulată.
            36. Referitor la afirmația reclamantei potrivit căreia examinatorul OAPI a repetat în mod expres în decizia sa versiunea în limba lituaniană a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009, fără a furniza vreo explicație suplimentară, trebuie arătat de la bun început că, în notificarea deciziei sale de respingere a cererii de înregistrare (a se vedea punctul 5 de mai sus), examinatorul OAPI a redat ambiguitatea, în ceea ce privește termenul de plată a taxei pentru calea de atac, existentă în versiunea în limba lituaniană a articolului menționat, astfel cum s‑a constatat mai sus (a se vedea punctele 22-24), fără a atrage atenția reclamantei asupra acestei ambiguități sau asupra neconcordanței dintre această versiune și celelalte versiuni lingvistice care sunt autentice. În final, OAPI, în ședință, a recunoscut existența acestei ambiguități și a acestei divergențe, de care nu a fost conștient până la prezenta cauză, dar a susținut că necesitatea unei interpretări uniforme a dispoziției respective nu era oricum repusă în discuție.
            37. Prin urmare, este necesar să se analizeze dacă, în speță, reclamanta poate invoca preluarea de către examinatorul OAPI a ambiguității care afectează legalitatea versiunii în limba lituaniană a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 pentru a deroga de la interpretarea uniformă a articolului menționat și a justifica neplata taxei pentru calea de atac în termenul prevăzut.
            38. Potrivit unei jurisprudențe constante, nu se poate deroga de la aplicarea reglementării Uniunii privind termenele de procedură decât în împrejurări cu totul excepționale, având în vedere că aplicarea strictă a acestor norme respectă cerința securității juridice și necesitatea de a se evita orice discriminare sau orice tratament arbitrar în administrarea justiției (Hotărârea Curții din 26 noiembrie 1985, Cockerill‑Sambre/Comisia, 42/85, Rec., p. 3749, punctul 10). Fie că astfel de împrejurări sunt calificate drept caz fortuit sau forță majoră, fie chiar eroare scuzabilă, ele cuprind în orice caz un element subiectiv legat de obligația unui justițiabil de bună‑credință de a da dovadă de prudența și diligența necesare unui operator normal informat în vederea supravegherii derulării procedurii și a respectării termenelor prevăzute (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 15 decembrie 1994, Bayer/Comisia, C‑195/91 P, Rec., p. I‑5619, punctele 31 și 32, Hotărârea Curții din 22 septembrie 2011, Bell & Ross/OAPI, C‑426/10 P, Rep., p. I‑8849, punctele 47 și 48, și Ordonanța Tribunalului din 1 aprilie 2011, Doherty/Comisia, T‑468/10, Rep., p. II‑1497, punctele 18, 19, 27 și 28 și jurisprudența citată).
            39. Or, în speță, trebuie să se constate că reclamanta nu a dat dovadă de prudența și de diligența necesare în vederea supravegherii și respectării termenului prevăzut pentru plata taxei pentru calea de atac.
            40. Astfel, mai întâi, este necesar să se considere că un solicitant al unei mărci comunitare prudent și diligent în mod normal ar fi trebuit să coreleze articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 cu norma 49 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 (a se vedea punctul 32 de mai sus), al cărei text este clar și lipsit de ambiguitate atât în limba lituaniană, cât și în celelalte limbi menționate la punctul 29 de mai sus și care condiționează formularea căii de atac de plata taxei aferente în termenul prevăzut pentru depunerea căii de atac înseși, independent de termenul acordat de respectivul articol pentru depunerea ulterioară a memoriului în care se expun motivele de atac. De altfel, reclamanta a confirmat în ședință că a avut cunoștință de norma respectivă la momentul depunerii căii sale de atac.
            41. În plus, un solicitant al unei mărci comunitare prudent și diligent în mod normal, care a ales, ca și reclamanta, engleza ca a doua limbă în cererea sa de înregistrare a unei mărci comunitare, ar fi putut cel puțin să verifice textul articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 în versiunea în limba engleză, potrivit căreia „[c]alea de atac se consideră ca fiind înaintată numai după achitarea taxei pentru calea de atac” ([t]he notice shall be deemed to have been filed only when the fee for appeal has been paid). Astfel, textul respectiv în limba engleză leagă în mod clar plata taxei pentru calea de atac (fee for appeal) de formularea căii de atac (notice of appeal), supusă unui termen de două luni, iar nu de depunerea unui memoriu în care se expun motivele de atac (statement setting out the grounds of appeal), supusă unui termen de termen de patru luni.
            42. Din lipsa de prudență și de vigilență a reclamantei rezultă că aceasta nu poate invoca în mod util nici un caz fortuit sau de forță majoră, nici o eroare scuzabilă pentru a justifica neachitarea taxei pentru calea de atac în termenul prevăzut [a se vedea prin analogie Ordonanța Tribunalului din 15 aprilie 2011, Longevity Health Products/OAPI – Biofarma (VITACHRON femelă), T‑96/11, punctul 19]. De altfel, reclamanta nu a invocat nicio critică întemeiată în mod expres pe caracterul fortuit sau scuzabil al acestei neglijențe.
            43. În plus și în orice caz, trebuie remarcat că reclamanta, după ce a fost informată de OAPI cu privire la neplata taxei pentru calea de atac în termenul prevăzut și cu privire la riscul ca, în consecință, calea sa de atac să fie declarată ca fiind neformulată, nu a fost lipsită de însăși posibilitatea de a formula calea de atac la OAPI. Astfel, chiar presupunând că reclamanta a înțeles să invoce că, deși a dat dovadă de întreaga vigilență impusă de împrejurări, nu a fost în măsură să respecte termenul de plată a taxei pentru calea de atac, ea avea la dispoziție procedura de restitutio in integrum la OAPI și ar fi putut formula o cerere în temeiul articolului 81 din Regulamentul nr. 207/2009 [a se vedea prin analogie Hotărârea Tribunalului din 11 mai 2011, Flaco‑Geräte/OAPI – Delgado Sánchez (FLACO), T‑74/10, punctul 26].
            44. În aceste împrejurări, nu se poate reproșa camerei de recurs că a încălcat articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 atunci când, la aplicarea articolului menționat împreună cu norma 49 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95, a constatat că taxa pentru calea de atac fusese achitată de reclamantă după expirarea termenului de două luni prevăzut pentru plata acesteia și a concluzionat că, în lipsa respectării acestui termen, calea de atac a reclamantei trebuia considerată ca fiind neformulată, iar taxa pentru calea de atac trebuie restituită reclamantei.
            45. Având în vedere cele ce precedă, este necesar să se respingă motivul unic invocat ca nefondat și, prin urmare, acțiunea în totalitate.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            46. Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Cu toate acestea, în temeiul articolului 87 alineatul (3) primul paragraf ultima teză din același regulament, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată pentru motive excepționale.
            47. În speță, trebuie puse în balanță, pe de o parte, necesitatea unei interpretări uniforme a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 și obligația de prudență și de diligență ce incumbă reclamantei și, pe de altă parte, ambiguitatea care există în versiunea în limba lituaniană a articolului menționat, astfel cum a fost redat de examinatorul OAPI în notificarea deciziei sale de respingere a cererii de înregistrare a mărcii.
            48. Având în vedere aceste împrejurări excepționale în sensul articolului 87 alineatul (3) primul paragraf ultima teză din Regulamentul de procedură, este echitabil ca OAPI să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de reclamantă (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Tribunalului din 23 noiembrie 2011, Jones și alții/Comisia, T‑320/07, nepublicată în Repertoriu, punctul 158, și Ordonanța Tribunalului din 13 noiembrie 2012, ClientEarth și alții/Comisia, T‑278/11, punctul 51).

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive,
            TRIBUNALUL (Camera a opta)
            declară și hotărăște:
            1) Respinge acțiunea.
            2) Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Research and Production Company «Melt Water» UAB.

    ---documentbreak---

         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)
      21 mai 2014 (
            *1
         )
      „Marcă comunitară — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative NUEVA — Articolul 60 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 — Nerespectarea obligației de plată a taxei pentru calea de atac în termen — Ambiguitate a unei versiuni lingvistice — Interpretare uniformă — Caz fortuit sau caz de forță majoră — Eroare scuzabilă — Obligație de prudență și de diligență”
      În cauza T‑61/13,

         Research and Production Company «Melt Water» UAB, cu sediul în Klaipėda (Lituania ), reprezentată de V. Viešūnaitė și de J. Stucka, avocați,
      reclamantă,
      împotriva

         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de V. Melgar și de J. Ivanauskas, în calitate de agenți,
      pârât,
      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 3 decembrie 2012 (cauza R 1794/2012‑4), privind o cerere de înregistrare a semnului figurativ NUEVA ca marcă comunitară,
      TRIBUNALUL (Camera a opta),
      compus din domnii M. Jaeger, președinte, D. Gratsias și doamna M. Kancheva (raportor), judecători,
      grefier: doamna J. Weychert, administrator,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 6 februarie 2013,
      având în vedere memoriul în răspuns depus la grefa Tribunalului la 22 aprilie 2013,
      în urma ședinței din 9 ianuarie 2014,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 19 ianuarie 2012, reclamanta, Research and Production Company «Melt Water» UAB, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1).

               2

               Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul figurativ reprodus în continuare:

               3

               Produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea fac parte din clasa 32 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat, și corespund următoarei descrieri: „Ape minerale și gazoase și alte băuturi nealcoolice; ape minerale (altele decât cele medicinale); ape minerale [băuturi], ape minerale; ape minerale și gazoase și alte băuturi nealcoolice; apă îmbuteliată, apă; apă de izvor; apă (potabilă) (la sticlă); apă potabilă (la sticlă); ape gazoase; ape minerale [băuturi], băuturi izotonice [băuturi, altele decât cele medicinale], sifon, apă de masă; ape minerale (altele decât cele medicinale), apă plată; ape minerale”.

               4

               Prin decizia din 18 iulie 2012, examinatorul a respins cererea de înregistrare pentru toate produsele menționate la punctul 3 de mai sus, în temeiul articolului 7 alineatul (1) literele (b) și (c), precum și al articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, pentru motivul că semnul în cauză era descriptiv și lipsit de caracter distinctiv.

               5

               La ultimul alineat al deciziei de respingere, examinatorul a indicat, în limba lituaniană, următoarele:
               „Aveți dreptul să formulați o cale de atac [în lituaniană «apeliacija»] împotriva acestei decizii, în temeiul articolului 59 din Regulamentul nr. 207/2009. Conform articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009, calea de atac [în lituaniană «pranešimas apie apeliaciją»] trebuie formulată în scris și depusă la OAPI în termen de două luni de la data notificării deciziei și, în termen de patru luni de la aceeași dată, trebuie depus, în scris, un memoriu [în lituaniană «rašytinis prašymas»] în care să se expună motivele de atac. Memoriul [în lituaniană «prašymas»] se consideră ca fiind înaintat numai după achitarea taxei pentru calea de atac de 800 de euro.”

               6

               La 28 iulie 2012, reclamanta a primit comunicarea deciziei examinatorului.

               7

               La 25 septembrie 2012, reclamanta a formulat o cale de atac împotriva deciziei examinatorului în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009.

               8

               La 4 octombrie 2012, OAPI a contactat reclamanta pe cale telefonică deoarece a constatat că taxa pentru calea de atac nu fusese plătită. Ca răspuns la această constatare, reclamanta a explicat OAPI, printr‑o scrisoare din aceeași zi, că din decizia examinatorului și din articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 rezulta că taxa respectivă putea fi achitată până la data depunerii memoriului în care se expun motivele de atac, mai precis în termen de patru luni de la data notificării deciziei.

               9

               La 5 octombrie 2012, OAPI a adresat reclamantei o comunicare prin care o informa că taxa pentru calea de atac nu fusese achitată în termenul acordat, care, potrivit OAPI, expirase la 28 septembrie 2012. Reclamanta, invitată să își prezinte observațiile, s‑a conformat prin scrisoarea sa din 4 octombrie 2012.

               10

               La 9 octombrie 2012, reclamanta a depus un memoriu în care a expus motivele sale de atac. La 10 octombrie 2012, OAPI a primit plata taxei pentru calea de atac, efectuată de reclamantă cu o zi înainte.

               11

               Prin Decizia din 3 decembrie 2012 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera a patra de recurs a OAPI a respins ca neformulată calea de atac a reclamantei. Aceasta a apreciat mai întâi că textul articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 fusese redat corect în cuprinsul deciziei examinatorului. Aceasta a indicat apoi că fraza „[c]alea de atac se consideră ca fiind înaintată numai după achitarea taxei pentru calea de atac” de la acest articol nu putea fi legată decât de fraza precedentă referitoare la formularea căii de atac, care prevede un termen de două luni, iar nu de fraza următoare, referitoare la depunerea memoriului, care prevede un termen de patru luni. Aceasta a mai arătat că norma 49 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară (JO L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189) prevedea că, în cazul în care taxa pentru calea de atac este achitată după expirarea termenului căii de atac prevăzut la articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009, calea de atac se consideră a nu fi fost înaintată, iar taxa respectivă se restituie solicitantului. Or, în speță, camera de recurs a constatat că reclamanta achitase taxa pentru calea de atac la data de 10 octombrie 2012, după expirarea termenului de două luni pentru formularea căii de atac și pentru plata taxei, survenită la data de 28 septembrie 2012. În consecință, aceasta a considerat, în esență, calea de atac ca neformulată, în temeiul articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009, și a dispus restituirea taxei respective în temeiul normei 49 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95.

         Concluziile părților

               12

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei atacate;

                        —

                        considerarea căii sale de atac introduse la camera de recurs ca fiind formulată;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               13

               OAPI solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

         Cu privire la admisibilitatea celui de al doilea capăt de cerere formulat de reclamantă

               14

               Prin intermediul celui de al doilea capăt de cerere, reclamanta solicită să se considere formulată calea sa de atac depusă la camera de recurs și astfel, în esență, ca Tribunalul să dispună declararea de către camera de recurs a căii sale de atac ca fiind formulată.

               15

               În această privință, este suficient să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei acțiuni introduse la o instanță a Uniunii împotriva deciziei unei camere de recurs a OAPI, acesta din urmă are obligația, conform articolului 65 alineatul (6) din Regulamentul nr. 207/2009, de a lua măsurile necesare pentru executarea hotărârii instanței Uniunii. Prin urmare, nu este de competența Tribunalului să adreseze OAPI somații, acestuia din urmă revenindu‑i obligația de a acționa în conformitate cu dispozitivul și cu considerentele hotărârilor instanței Uniunii [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2007, El Corte Inglés/OAPI – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T-443/05, Rep., p. II-2579, punctul 20 și jurisprudența citată].

               16

               Capătul de cerere formulat de reclamantă prin care solicită Tribunalului să dispună ca OAPI să declare ca fiind formulată calea de atac pe care a introdus‑o pe rolul acestuia este, așadar, inadmisibil.

         Cu privire la fond

               17

               În susținerea acțiunii, reclamanta invocă un singur motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009. Aceasta consideră, în esență, ca fiind formulată calea sa de atac introdusă la camera de recurs, întrucât a achitat taxa pentru calea de atac în termenul prevăzut la articolul menționat în versiunea sa în limba lituaniană, care este deopotrivă autentică. Aceasta susține că textul articolului în versiunea lituaniană indică în mod clar și fără ambiguitate că plata taxei pentru calea de atac este legată de depunerea memoriului în care se expun motivele de atac și prevede în acest scop un termen de patru luni, iar nu unul de două luni, precum în cazul depunerii actului de introducere a căii de atac.

               18

               OAPI contestă argumentele reclamantei.

               19

               Articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009, intitulat „Termen și formă”, are următorul cuprins:
               „Calea de atac [împotriva deciziilor OAPI menționate la articolul 58 din același regulament, în special cele ale examinatorilor, în limba lituaniană «pranešimas apie apeliaciją»] trebuie formulată în scris și depusă la [OAPI] în termen de două luni de la data notificării deciziei. Calea de atac [în limba lituaniană «prašymas»] se consideră ca fiind înaintată numai după achitarea taxei pentru calea de atac. În termen de patru luni de la data notificării deciziei trebuie depus, în scris, un memoriu [în limba lituaniană «rašytinis prašymas»] în care să se expună motivele de atac.”

               20

               Potrivit unei jurisprudențe constante, inspirată din articolul 314 CE și din articolul 55 UE, toate versiunile lingvistice ale unei dispoziții din dreptul Uniunii sunt deopotrivă autentice și trebuie, de principiu, să li se atribuie aceeași valoare, care nu poate varia, printre altele, în funcție de dimensiunea populației statelor membre care utilizează limba în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, EMU Tabac și alții, C-296/95, Rec., p. I-1605, punctul 36, Hotărârea Curții din 20 noiembrie 2003, Kyocera, C-152/01, Rec., p. I-13821, punctul 32, și Hotărârea Tribunalului din 20 septembrie 2012, Ungaria/Comisia, T‑407/10, punctul 39).

               21

               În speță, este cert că versiunea în limba lituaniană a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 este autentică, la fel ca și celelalte versiuni ale acestei dispoziții în limbile oficiale ale Uniunii.

               22

               În ceea ce privește textul versiunii în limba lituaniană a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie subliniat termenul „pranešimas” din prima teză, al cărui sens literal este „declarare”, utilizat pentru a desemna cererea de declarare a căii de atac care trebuie depusă la OAPI, și termenul „prašymas” din a treia teză, al cărui sens literal este „cerere”, utilizat pentru a desemna memoriul în care se expun motivele de atac. A doua teză a textului menționat indică de asemenea că memoriul (prašymas) se consideră ca fiind înaintat numai după plata taxei pentru calea de atac.

               23

               Or, trebuie remarcat că, în a doua teză a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009, termenul „prašymas” este ambiguu. Pe de o parte, astfel cum susține reclamanta, el pare să nu facă referire la termenul diferit utilizat în prima teză pentru a desemna cererea de declarare a căii de atac care trebuie depusă la OAPI, ci la termenul identic utilizat în a treia teză pentru a desemna memoriul în care se expun motivele de atac, sugerând prin aceasta că termenul de plată a taxei pentru calea de atac este tot de patru luni ca și termenul pentru depunerea memoriului. Pe de altă parte, astfel cum susține OAPI, poziția acestuia în cuprinsul celei de a doua teze sugerează că are legătură cu fraza precedentă, referitoare la cererea de declarare a căii de atac care trebuie depusă la OAPI în termen de două luni, iar nu cu fraza următoare, referitoare la memoriul în care se expun motivele de atac.

               24

               În consecință, contrar celor susținute în contradictoriu de părți în înscrisurile lor legat de claritate, versiunea lituaniană a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 nu este lipsită de ambiguitate și suscită dubii în ceea ce privește interpretarea și aplicarea sa.

               25

               În consecință, trebuie să se stabilească interpretarea corectă și uniformă a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 și să se examineze consecințele juridice ale aplicării de către OAPI a articolului respectiv în speță.

               26

               Potrivit unei jurisprudențe constante, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții din dreptul Uniunii nu poate constitui singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții și nici nu se poate atribui respectivei formulări, în această privință, un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. Astfel, o asemenea abordare ar fi incompatibilă cu cerința aplicării uniforme a dreptului Uniunii (Hotărârea Curții din 12 noiembrie 1998, Institute of the Motor Industry, C-149/97, Rec., p. I-7053, punctul 16, Hotărârea Curții din 3 aprilie 2008, Endendijk, C-187/07, Rep., p. I-2115, punctul 23, și Hotărârea Curții din 9 octombrie 2008, Sabatauskas și alții, C-239/07, Rep., p. I-7523, punctul 38).

               27

               Pe de o parte, necesitatea unei interpretări uniforme a dreptului Uniunii exclude posibilitatea ca textul unei dispoziții să fie privit în mod izolat, impunând, dimpotrivă, ca, în caz de îndoială, să fie interpretat și aplicat în lumina versiunilor existente în celelalte limbi oficiale [Hotărârea Curții din 12 iulie 1979, Koschniske, 9/79, Rec., p. 2717, punctul 6; a se vedea de asemenea Hotărârea Curții din 17 octombrie 1996, Lubella, C-64/95, Rec., p. I-5105, punctul 17 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 2011, Prinz Sobieski zu Schwarzenberg/OAPI – British‑American Tobacco Polska (Romuald Prinz Sobieski zu Schwarzenberg), T‑271/09, nepublicată în Repertoriu, punctul 38 și jurisprudența citată].

               28

               Pe de altă parte, necesitatea unei interpretări uniforme a dreptului Uniunii impune ca, în cazul unor neconcordanțe între diferitele versiuni lingvistice ale unei dispoziții, aceasta să fie interpretată în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 27 octombrie 1977, Bouchereau, 30/77, Rec., p. 1999, punctul 14, Hotărârea Kyocera, punctul 20 de mai sus, punctul 33, și Hotărârea Curții din 22 martie 2012, Génesis, C‑190/10, punctul 42 și jurisprudența citată).

               29

               Or, pe de o parte, legat de versiunile articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 în celelalte limbi oficiale ale Uniunii, în special în cele cinci limbi de lucru ale OAPI, este necesar să se arate că, în versiunile franceză, engleză, germană, italiană și spaniolă, termenii „recours”, „notice”, „Beschwerde”, „ricorso” și „recurso” utilizați în a doua teză a articolului menționat fac în mod clar referire la termenul identic utilizat în prima teză pentru a desemna cererea de declarare a căii de atac care trebuie depusă la OAPI în termen de două luni de la notificarea deciziei atacate, iar nu la termenul diferit utilizat în a treia teză pentru a desemna memoriul în care se expun motivele de atac în termen de patru luni.

               30

               Pe de altă parte, în ceea ce privește economia generală și finalitatea celei de a doua teze a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie apreciat că se urmărește prevenirea depunerii unor căi de atac pur formale, neurmate de un memoriu în care să se expună motivele de atac, și chiar descurajarea depunerii unor căi de atac fanteziste.

               31

               În consecință, articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în mod uniform în sensul că plata taxei pentru calea de atac este necesară pentru a se considera calea de atac ca fiind formulată, astfel încât această plată este legată de depunerea căii de atac și trebuie efectuată, ca și calea de atac, în termen de două luni de la data notificării deciziei atacate. Termenul de patru luni calculat de la data notificării deciziei se aplică numai depunerii memoriului în care se expun motivele de atac, iar nu plății taxei pentru calea de atac.

               32

               În plus, trebuie arătat, astfel cum a procedat și camera de recurs la punctul 13 din decizia atacată, că această interpretare uniformă se coroborează cu norma 49 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95. Această normă, al cărei text este clar și lipsit de ambiguitate, atât în limba lituaniană, cât și în celelalte limbi menționate la punctul 29 de mai sus, prevede că, în cazul în care taxa pentru calea de atac este achitată după expirarea termenului căii de atac prevăzut la articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009, calea de atac se consideră a nu fi fost înaintată, iar taxa respectivă se restituie solicitantului. Este necesar să se aprecieze că expresia „termenul căii de atac” face în acest caz referire la termenul de două luni pentru depunerea căii de atac, iar nu la termenul de patru luni pentru depunerea memoriului în care se expun motivele de atac.

               33

               În ceea ce privește afirmația reclamantei din înscrisurile sale, potrivit căreia articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 trebuia, pentru a se asigura securitatea juridică, să fie interpretat potrivit intereselor sale, trebuie remarcat de la bun început că, în ședință, reclamanta a precizat că această afirmație nu constituia o critică autonomă, întemeiată pe încălcarea principiului securității juridice, ci era formulată doar în susținerea motivului unic, întemeiat pe încălcarea articolului menționat, fapt de care s‑a luat act în procesul‑verbal de ședință.

               34

               Or, este suficient să se arate că tocmai principiul securității juridice însuși coroborat cu principiul egalității și nediscriminării impunea ca articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 să fie interpretat în mod uniform de camera de recurs, în conformitate cu interpretarea amintită la punctul 31 de mai sus, și îi interzicea să deroge de la aceasta în favoarea reclamantei. Întrucât respectiva interpretare uniformă se întemeiază pe versiunile acestui articol existente în celelalte limbi oficiale ale Uniunii, precum și pe economia generală și pe finalitatea sa, este singura conformă cu principiul securității juridice. Astfel, respectarea termenelor de procedură, în special a termenului căii de atac, este de ordine publică și orice altă interpretare decât această interpretare uniformă ar fi de natură să afecteze securitatea juridică [a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Tribunalului din 19 septembrie 2012, Video Research USA/OAPI (VR), T‑267/11, punctul 35, și Ordonanța Tribunalului din 24 octombrie 2013, Stromberg Menswear/OAPI – Leketoy Stormberg Inter (STORMBERG), T‑451/12, punctul 38].

               35

               Prin urmare, articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 a fost în mod întemeiat interpretat de camera de recurs la punctul 12 din decizia atacată în sensul că taxa pentru calea de atac trebuie achitată în termenul de două luni prevăzut pentru depunerea căii de atac pentru ca aceasta din urmă să fie considerată ca fiind formulată.

               36

               Referitor la afirmația reclamantei potrivit căreia examinatorul OAPI a repetat în mod expres în decizia sa versiunea în limba lituaniană a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009, fără a furniza vreo explicație suplimentară, trebuie arătat de la bun început că, în notificarea deciziei sale de respingere a cererii de înregistrare (a se vedea punctul 5 de mai sus), examinatorul OAPI a redat ambiguitatea, în ceea ce privește termenul de plată a taxei pentru calea de atac, existentă în versiunea în limba lituaniană a articolului menționat, astfel cum s‑a constatat mai sus (a se vedea punctele 22-24), fără a atrage atenția reclamantei asupra acestei ambiguități sau asupra neconcordanței dintre această versiune și celelalte versiuni lingvistice care sunt autentice. În final, OAPI, în ședință, a recunoscut existența acestei ambiguități și a acestei divergențe, de care nu a fost conștient până la prezenta cauză, dar a susținut că necesitatea unei interpretări uniforme a dispoziției respective nu era oricum repusă în discuție.

               37

               Prin urmare, este necesar să se analizeze dacă, în speță, reclamanta poate invoca preluarea de către examinatorul OAPI a ambiguității care afectează legalitatea versiunii în limba lituaniană a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 pentru a deroga de la interpretarea uniformă a articolului menționat și a justifica neplata taxei pentru calea de atac în termenul prevăzut.

               38

               Potrivit unei jurisprudențe constante, nu se poate deroga de la aplicarea reglementării Uniunii privind termenele de procedură decât în împrejurări cu totul excepționale, având în vedere că aplicarea strictă a acestor norme respectă cerința securității juridice și necesitatea de a se evita orice discriminare sau orice tratament arbitrar în administrarea justiției (Hotărârea Curții din 26 noiembrie 1985, Cockerill‑Sambre/Comisia, 42/85, Rec., p. 3749, punctul 10). Fie că astfel de împrejurări sunt calificate drept caz fortuit sau forță majoră, fie chiar eroare scuzabilă, ele cuprind în orice caz un element subiectiv legat de obligația unui justițiabil de bună‑credință de a da dovadă de prudența și diligența necesare unui operator normal informat în vederea supravegherii derulării procedurii și a respectării termenelor prevăzute (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 15 decembrie 1994, Bayer/Comisia, C-195/91 P, Rec., p. I-5619, punctele 31 și 32, Hotărârea Curții din 22 septembrie 2011, Bell & Ross/OAPI, C-426/10 P, Rep., p. I-8849, punctele 47 și 48, și Ordonanța Tribunalului din 1 aprilie 2011, Doherty/Comisia, T-468/10, Rep., p. II-1497, punctele 18, 19, 27 și 28 și jurisprudența citată).

               39

               Or, în speță, trebuie să se constate că reclamanta nu a dat dovadă de prudența și de diligența necesare în vederea supravegherii și respectării termenului prevăzut pentru plata taxei pentru calea de atac.

               40

               Astfel, mai întâi, este necesar să se considere că un solicitant al unei mărci comunitare prudent și diligent în mod normal ar fi trebuit să coreleze articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 cu norma 49 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 (a se vedea punctul 32 de mai sus), al cărei text este clar și lipsit de ambiguitate atât în limba lituaniană, cât și în celelalte limbi menționate la punctul 29 de mai sus și care condiționează formularea căii de atac de plata taxei aferente în termenul prevăzut pentru depunerea căii de atac înseși, independent de termenul acordat de respectivul articol pentru depunerea ulterioară a memoriului în care se expun motivele de atac. De altfel, reclamanta a confirmat în ședință că a avut cunoștință de norma respectivă la momentul depunerii căii sale de atac.

               41

               În plus, un solicitant al unei mărci comunitare prudent și diligent în mod normal, care a ales, ca și reclamanta, engleza ca a doua limbă în cererea sa de înregistrare a unei mărci comunitare, ar fi putut cel puțin să verifice textul articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 în versiunea în limba engleză, potrivit căreia „[c]alea de atac se consideră ca fiind înaintată numai după achitarea taxei pentru calea de atac” ([t]he notice shall be deemed to have been filed only when the fee for appeal has been paid). Astfel, textul respectiv în limba engleză leagă în mod clar plata taxei pentru calea de atac (fee for appeal) de formularea căii de atac (notice of appeal), supusă unui termen de două luni, iar nu de depunerea unui memoriu în care se expun motivele de atac (statement setting out the grounds of appeal), supusă unui termen de termen de patru luni.

               42

               Din lipsa de prudență și de vigilență a reclamantei rezultă că aceasta nu poate invoca în mod util nici un caz fortuit sau de forță majoră, nici o eroare scuzabilă pentru a justifica neachitarea taxei pentru calea de atac în termenul prevăzut [a se vedea prin analogie Ordonanța Tribunalului din 15 aprilie 2011, Longevity Health Products/OAPI – Biofarma (VITACHRON femelă), T‑96/11, punctul 19]. De altfel, reclamanta nu a invocat nicio critică întemeiată în mod expres pe caracterul fortuit sau scuzabil al acestei neglijențe.

               43

               În plus și în orice caz, trebuie remarcat că reclamanta, după ce a fost informată de OAPI cu privire la neplata taxei pentru calea de atac în termenul prevăzut și cu privire la riscul ca, în consecință, calea sa de atac să fie declarată ca fiind neformulată, nu a fost lipsită de însăși posibilitatea de a formula calea de atac la OAPI. Astfel, chiar presupunând că reclamanta a înțeles să invoce că, deși a dat dovadă de întreaga vigilență impusă de împrejurări, nu a fost în măsură să respecte termenul de plată a taxei pentru calea de atac, ea avea la dispoziție procedura de restitutio in integrum la OAPI și ar fi putut formula o cerere în temeiul articolului 81 din Regulamentul nr. 207/2009 [a se vedea prin analogie Hotărârea Tribunalului din 11 mai 2011, Flaco‑Geräte/OAPI – Delgado Sánchez (FLACO), T‑74/10, punctul 26].

               44

               În aceste împrejurări, nu se poate reproșa camerei de recurs că a încălcat articolul 60 din Regulamentul nr. 207/2009 atunci când, la aplicarea articolului menționat împreună cu norma 49 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95, a constatat că taxa pentru calea de atac fusese achitată de reclamantă după expirarea termenului de două luni prevăzut pentru plata acesteia și a concluzionat că, în lipsa respectării acestui termen, calea de atac a reclamantei trebuia considerată ca fiind neformulată, iar taxa pentru calea de atac trebuie restituită reclamantei.

               45

               Având în vedere cele ce precedă, este necesar să se respingă motivul unic invocat ca nefondat și, prin urmare, acțiunea în totalitate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               46

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Cu toate acestea, în temeiul articolului 87 alineatul (3) primul paragraf ultima teză din același regulament, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată pentru motive excepționale.

               47

               În speță, trebuie puse în balanță, pe de o parte, necesitatea unei interpretări uniforme a articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 și obligația de prudență și de diligență ce incumbă reclamantei și, pe de altă parte, ambiguitatea care există în versiunea în limba lituaniană a articolului menționat, astfel cum a fost redat de examinatorul OAPI în notificarea deciziei sale de respingere a cererii de înregistrare a mărcii.

               48

               Având în vedere aceste împrejurări excepționale în sensul articolului 87 alineatul (3) primul paragraf ultima teză din Regulamentul de procedură, este echitabil ca OAPI să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de reclamantă (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Tribunalului din 23 noiembrie 2011, Jones și alții/Comisia, T‑320/07, nepublicată în Repertoriu, punctul 158, și Ordonanța Tribunalului din 13 noiembrie 2012, ClientEarth și alții/Comisia, T‑278/11, punctul 51).

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a opta)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Research and Production Company «Melt Water» UAB.

                           Jaeger

                           Gratsias

                           Kancheva

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 21 mai 2014.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: lituaniana.


Hotărârea Curții din data de 31 martie 1977. # Société pour l'exportation des sucres SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 88-76.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 12 iulie 1973. # Anna di Blasi împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 74-72.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 13 iulie 2000. # Union nationale interprofessionnelle des légumes transformés (Unilet) și Gilles Le Bars împotriva Association Comité économique régional agricole fruits et légumes de Bretagne (Cerafel). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Franța. # Agricultură - Organizare comună a pieței. # Cauza C-117/99.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea extinsă) din data de 25 septembrie 1997. # UK Steel Association, fost British Iron and Steel Producers Association împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Ajutor de stat. # Cauza T-150/95.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 3 martie 2005.#I/S Fini H împotriva Skatteministeriet.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Højesteret - Danemarca.#A șasea directivă TVA.#Cauza C-32/03.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 9 iulie 2008. # BYK-Chemie GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale Substance for Success - Motiv absolut de refuz - Lipsa caracterului distinctiv - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-58/07.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 9 iulie 2008 – BYK‑Chemie/OAPI (Substance for Success)
      (Cauza T‑58/07)
      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale Substance for Success – Motiv absolut de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci lipsite de caracter distinctiv [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         24, 25 și 30)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 9 ianuarie 2007 (cauza R 816/2006‑4) privind o cerere
                  de înregistrare a semnului verbal Substance for Success ca marcă comunitară

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               BYK‑Chemie GmbH

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală Substance for Success pentru produse și servicii din clasele 1 și 40-42 – cererea nr. 3660552

               Decizia examinatorului:

               Refuză înregistrarea

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă BYK‑Chemie GmbH la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 11 martie 2004. # Comisia Comunităților Europene împotriva Irlandai. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 91/676/CEE. # Cauza C-396/01.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 19 noiembrie 2015.#North Drilling Co. împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive adoptate împotriva Iranului în scopul de a împiedica proliferarea nucleară – Înghețare a fondurilor – Eroare de apreciere – Adaptare în timp a efectelor unei anulări.#Cauza T-539/14.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 19 iulie 2017.#Abercrombie & Fitch Italia Srl împotriva Antonino Bordonaro.#Cerere de decizie preliminară formulată de Corte suprema di cassazione.#Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 2000/78/CE – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Articolul 2 alineatul (1) – Articolul 2 alineatul (2) litera (a) – Articolul 6 alineatul (1) – Discriminare pe motive de vârstă – Contract de muncă ocazională care poate fi încheiat cu persoane cu vârsta sub 25 de ani – Încetare automată a contractului de muncă atunci când lucrătorul împlinește vârsta de 25 de ani.#Cauza C-143/16.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
19 iulie 2017(*)
„Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 2000/78/CE – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Articolul 2 alineatul (1) – Articolul 2 alineatul (2) litera (a) – Articolul 6 alineatul (1) – Discriminare pe motive de vârstă – Contract de muncă ocazională care poate fi încheiat cu persoane cu vârsta sub 25 de ani – Încetare automată a contractului de muncă atunci când lucrătorul împlinește vârsta de 25 de ani”
În cauza C‑143/16,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia), prin decizia din 15 decembrie 2015, primită de Curte la 9 martie 2016, în procedura

Abercrombie & Fitch Italia Srl

împotriva

Antonino Bordonaro,

CURTEA (Camera întâi),
compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, președinte de cameră, și domnii J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev (raportor), C. G. Fernlund și S. Rodin, judecători,
avocat general: domnul M. Bobek,
grefier: domnul R. Schiano, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 ianuarie 2017,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru Abercrombie & Fitch Italia Srl, de G. Di Garbo, de G. Brocchieri, de G. Iorio Fiorelli și de E. Ceracchi, avvocati;
–        pentru domnul Bordonaro, de A. Guariso, avvocato;
–        pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de G. De Socio, avvocato dello Stato;
–        pentru Comisia Europeană, de D. Martin și de G. Gattinara, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 23 martie 2017,
pronunță prezenta

Hotărâre

1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (1), a articolului 2 alineatul (2) litera (a) și a articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO 2000, L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7), precum și a articolului 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).

2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Abercrombie & Fitch Italia Srl (denumită în continuare „Abercrombie”), pe de o parte, și domnul Antonino Bordonaro, pe de altă parte, în legătură cu încetarea contractului de muncă ocazională al acestuia din urmă survenită pentru unicul motiv că împlinise vârsta de 25 de ani.
 Cadrul juridic

 Dreptul Uniunii

3        Potrivit articolului 1 din Directiva 2000/78, aceasta „are ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament”.

4        Articolul 2 din această directivă prevede:
„(1)      În sensul prezentei directive, prin principiul egalității de tratament se înțelege absența oricărei discriminări directe sau indirecte, bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1.
(2)      În sensul alineatului (1):
(a)      o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau va fi tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1;
[…]”

5        Articolul 6 alineatul (1) din directiva menționată are următorul cuprins:
„(1)      Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 2 alineatul (2), statele membre pot prevedea că un tratament diferențiat pe motive de vârstă nu constituie o discriminare atunci când este justificat în mod obiectiv și rezonabil, în cadrul dreptului național, de un obiectiv legitim, în special de obiective legitime de politică a ocupării forței de muncă, a pieței muncii și a formării profesionale, iar mijloacele de realizare a acestui obiectiv sunt corespunzătoare și necesare.
Tratamentul diferențiat se poate referi în special la:
(a)      aplicarea unor condiții speciale de acces la un loc de muncă și la formarea profesională, de încadrare și de muncă, inclusiv a condițiilor de concediere și de remunerare, pentru tineri, lucrători în vârstă și pentru cei care au persoane în întreținere, pentru a favoriza integrarea lor profesională sau pentru a le asigura protecția;
(b)      stabilirea unor condiții minime de vârstă, de experiență profesională sau de vechime în muncă, pentru accesul la încadrare în muncă sau pentru anumite avantaje legate de încadrarea în muncă;
[…]”
 Dreptul italian

6        Articolul 34 din decreto legislativo n. 276 – Attuazione delle deleghe in materia di occupazione e mercato del lavoro, di cui alla legge 14 febbraio 2003, n. 30 (Decretul legislativ nr. 276 privind punerea în aplicare a autorizațiilor în materie de ocupare a forței de muncă și de piață a muncii prevăzute de Legea nr. 30 din 14 februarie 2003) din 10 septembrie 2003 (supliment ordinar la GURI nr. 235 din 9 octombrie 2003, p. 5, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 276/2003”), în versiunea în vigoare la data încheierii contractului dintre Abercrombie și domnul Bordonaro, respectiv la 14 decembrie 2010, prevedea:
„1.      Contractul de muncă ocazională poate fi încheiat pentru executarea unor prestații de natură discontinuă sau ocazională în conformitate cu modalitățile precizate în contractele colective încheiate de organizațiile patronale și salariale cele mai reprezentative la nivel național sau teritorial, pentru perioade predeterminate în cursul unei săptămâni, al unei luni sau al unui an în sensul articolului 37.
2.      Contractul de muncă ocazională poate fi încheiat, în orice caz, cu privire la prestații efectuate de persoane cu vârsta sub 25 de ani sau de lucrători cu vârsta de peste 45 de ani, inclusiv pensionari.
[…]”

7        Articolul 34 alineatul 2 din Decretul legislativ nr. 276/2003, în versiunea în vigoare la momentul concedierii domnului Bordonaro, prevedea:
„Contractul de muncă ocazională poate fi, în orice caz, încheiat cu persoane cu vârsta de peste 55 de ani și cu persoane cu vârsta sub 24 de ani, cu condiția ca, în cel din urmă caz, prestațiile contractuale să fie executate înainte de împlinirea vârstei de 25 de ani.”

8        Articolul 34 din Decretul legislativ nr. 276/2003 a fost abrogat de decreto legislativo n. 81 (Decretul legislativ nr. 81) din 15 iunie 2015 (supliment ordinar la GURI nr. 144 din 24 iunie 2015). Dispozițiile sale au fost însă preluate în esență la articolul 13 din acest din urmă decret legislativ, potrivit căruia:
„1.      Contractul de muncă ocazională este contractul, tot pe durată determinată, prin care un lucrător se pune la dispoziția unui angajator pentru executarea unor sarcini în mod discontinuu sau ocazional, potrivit modalităților precizate de convențiile colective, inclusiv pentru perioade predeterminate în cursul săptămânii, al lunii sau al anului. În lipsa unei convenții colective, prin decret al ministrului muncii și politicilor sociale sunt stabilite cazurile în care poate fi utilizată munca ocazională.
2.      Contractul de muncă ocazională poate avea ca obiect în toate cazurile prestații executate de persoane cu vârsta de până la 24 de ani, cu condiția ca prestațiile contractuale să fie executate înainte de împlinirea vârstei de 25 de ani și după împlinirea vârstei de 55 de ani.
3.      În orice caz, cu excepția sectorului turismului, a unităților care deservesc publicul și a unităților de spectacol, contractul de muncă ocazională este admis între un lucrător și același angajator pentru o perioadă totală care nu depășește 400 de zile efective de muncă în trei ani calendaristici. În cazul depășirii perioadei menționate, raportul se transformă în raport de muncă cu normă întreagă și pe durată nedeterminată.
4.      În perioadele nelucrate, lucrătorul angajat printr‑un contract de muncă ocazională nu are dreptul la remunerație și la niciun alt drept derivat din raportul de muncă, cu excepția cazului în care a garantat angajatorului că rămâne la dispoziția sa la cerere, caz în care încasează indemnizația de disponibilitate prevăzută la articolul 16.
5.      Dispozițiile din prezenta secțiune nu se aplică raporturilor de muncă din cadrul administrațiilor publice.”

9        Articolul 38 din Decretul legislativ nr. 276/2003 prevede:
„1.      Fără a aduce atingere interdicțiilor privind discriminarea directă și indirectă prevăzute de legislația în vigoare, lucrătorului angajat printr‑un contract de muncă ocazională nu i se poate aplica, pentru perioadele lucrate, un regim economic și normativ mai puțin favorabil decât cel care i se aplică unui lucrător de nivel echivalent pentru aceeași muncă.
2.      Regimul economic, normativ și de protecție socială al lucrătorului angajat printr‑un contract de muncă ocazională este proporțional cu munca efectiv prestată, în special în ceea ce privește cuantumul remunerației globale și fiecare dintre elementele sale, precum și vacanțele și concediile medicale, concediile pentru accident de muncă, concediile pentru boală profesională, concediile de maternitate și concediile pentru creșterea copilului.
[…]”
 Litigiul principal și întrebarea preliminară

10      Domnul Bordonaro a fost angajat de Abercrombie începând de la 14 decembrie 2010 în temeiul unui „contract de muncă pe durată determinată”, convertit la 1 ianuarie 2012 în contract de muncă pe durată nedeterminată, în scopul executării unor sarcini de magaziner de noapte. Contractul prevedea că persoana interesată trebuia ca, ocazional, la fiecare cerere a întreprinderii în acest sens, „să asigure asistența clienților și să lucreze ca operator de casă”.

11      În cadrul activității desfășurate, domnul Bordonaro a efectuat, în primele luni după recrutarea sa, între patru și cinci prestații săptămânale de muncă de noapte, iar apoi, începând cu anul 2011, între trei și patru prestații săptămânale. Prestațiile erau distribuite întregului personal potrivit unei planificări bilunare. Întrucât a constatat că numele său nu mai figura în planificarea următoare celei care s‑a încheiat la 16 iulie 2012 și întrucât nu a primit o nouă convocare în scopul de a efectua prestații, domnul Bordonaro s‑a adresat serviciului de resurse umane al Abercrombie. Printr‑un e‑mail din 30 iulie 2012, responsabilul acestui serviciu i‑a adus la cunoștință că raportul său de muncă cu Abercrombie încetase la 26 iulie 2012, ziua în care a împlinit 25 de ani, întrucât, la acea dată, „condiția privind vârsta nu mai [era] îndeplinită”.

12      Domnul Bordonaro a formulat o acțiune la Tribunale di Milano (Tribunalul Milano, Italia) având ca obiect stabilirea caracterului ilicit, pentru discriminare pe motive de vârstă, al contractului de muncă ocazională pe durată determinată, precum și al concedierii sale. Întrucât Tribunale di Milano (Tribunalul Milano) a declarat inadmisibilă această acțiune, persoana interesată a declarat apel la Corte d’appello di Milano (Curtea de Apel Milano, Italia), care, prin hotărârea din 3 iulie 2014, a constatat existența unui raport de muncă subordonat pe durată nedeterminată și a obligat Abercrombie să o reintegreze pe persoana interesată la locul său de muncă și să o despăgubească pentru prejudiciul suferit.

13      Abercrombie a atacat cu recurs această hotărâre la Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia). La rândul său, domnul Bordonaro a introdus un recurs incident.

14      Instanța de trimitere ridică problema compatibilității articolului 34 alineatul (2) din Decretul legislativ nr. 276/2003, în versiunile aplicabile în litigiul principal, cu Directiva 2000/78, precum și cu principiul nediscriminării pe motive de vârstă. Aceasta arată în special că dispoziția menționată nu pare să cuprindă un motiv pertinent explicit în sensul articolului 6 alineatul (1) din această directivă.

15      În aceste condiții, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Reglementarea națională de la articolul 34 din Decretul legislativ nr. 276/2003, conform căreia contractul de muncă ocazională poate fi în orice caz încheiat cu privire la prestații efectuate de persoane cu vârsta sub 25 de ani, este contrară principiului nediscriminării pe motive de vârstă prevăzut de Directiva 2000/78 și de articolul 21 alineatul (1) din cartă?”
 Cu privire la întrebarea preliminară

16      Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 21 din cartă, precum și articolul 2 alineatul (1), articolul 2 alineatul (2) litera (a) și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78 trebuie interpretate în sensul că se opun unei dispoziții cum este cea în discuție în litigiul principal, care permite unui angajator să încheie un contract de muncă ocazională cu un lucrător cu vârsta mai mică de 25 de ani, indiferent de natura prestațiilor care urmează să fie efectuate, și să îl concedieze pe acest lucrător de îndată ce împlinește vârsta de 25 de ani.

17      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în cazul în care adoptă măsuri care intră în domeniul de aplicare al Directivei 2000/78, care concretizează, în domeniul încadrării în muncă și al muncii, principiul nediscriminării pe motive de vârstă, consacrat în prezent la articolul 21 din cartă, statele membre și partenerii sociali trebuie să respecte această directivă în cadrul activităților lor (Hotărârea din 13 septembrie 2011, Prigge și alții, C‑447/09, EU:C:2011:573, punctul 48, Hotărârea din 11 noiembrie 2014, Schmitzer, C‑530/13, EU:C:2014:2359, punctul 23, precum și Hotărârea din 21 decembrie 2016, Bowman, C‑539/15, EU:C:2016:977, punctul 19).

18      Astfel, într‑o primă etapă, trebuie să se verifice dacă o dispoziție cum este cea în discuție în litigiul principal instituie un tratament diferențiat pe motive de vârstă în sensul articolului 2 din Directiva 2000/78. În această privință, trebuie amintit că, potrivit acestei dispoziții, prin „principiul egalității de tratament” se înțelege absența oricărei discriminări directe sau indirecte bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1 din această directivă. Articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/78 precizează că, în sensul alineatului (1) al articolului 2, o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este tratată o altă persoană care se află într‑o situație asemănătoare, pe baza unuia dintre motivele vizate la articolul 1 din directiva menționată.

19      În ceea ce privește, mai întâi, problema ridicată de Comisia Europeană, și anume dacă domnul Bordonaro poate fi calificat drept „lucrător”, în sensul articolului 45 TFUE, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, această noțiune are o semnificație autonomă și nu trebuie interpretată restrictiv. Astfel, trebuie considerată „lucrător” orice persoană care desfășoară activități efective și reale, cu excepția activităților care sunt atât de nesemnificative, încât apar ca fiind pur marginale și auxiliare. Caracteristica raportului de muncă o constituie împrejurarea că o persoană îndeplinește, într‑o anumită perioadă, pentru o altă persoană și sub îndrumarea acesteia, prestații în schimbul cărora primește o remunerație (Hotărârea din 3 iulie 1986, Lawrie‑Blum, 66/85, EU:C:1986:284, punctele 16 și 17, Hotărârea din 23 martie 2004, Collins, C‑138/02, EU:C:2004:172, punctul 26, precum și Hotărârea din 3 mai 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, punctul 23).

20      Aprecierea globală a raportului de muncă al domnului Bordonaro implică luarea în considerare a elementelor referitoare nu numai la timpul de lucru și la nivelul de remunerare, ci și la eventuale drepturi la concediu plătit, la menținerea salariului în caz de concediu pentru boală, la supunerea contractului de muncă unei convenții colective, la plata contribuțiilor și, dacă este cazul, la natura acestora din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 februarie 2010, Genc, C‑14/09, EU:C:2010:57, punctul 27).

21      În această privință, trebuie amintit că domnul Bordonaro a fost angajat la 14 decembrie 2010 pe baza unui contract de muncă ocazională pe durată determinată pentru a îndeplini, la fiecare cerere în acest sens a Abercrombie, sarcini de magaziner de noapte. Astfel cum reiese din dosarul aflat la dispoziția Curții, el a efectuat, în primele luni după recrutarea sa, între patru și cinci prestații săptămânale de muncă de noapte, apoi, începând din anul 2011, între trei și patru prestații săptămânale. În plus, în ședința din fața Curții, domnul Bordonaro a precizat că se afla în aceeași situație cu alți 400 de angajați ai Abercrombie, al căror contract era guvernat de convenții colective.

22      Trebuie să se constate că activitatea domnului Bordonaro, ținând seama de condițiile în care se desfășura și a căror exactitate trebuie verificată de instanța de trimitere, nu poate fi considerată pur marginală și auxiliară în sensul jurisprudenței amintite la punctul 19 din prezenta hotărâre.

23      Este, așadar, probabil ca acel contract de muncă al cărui titular era domnul Bordonaro să fie de natură să îi permită acestuia din urmă să invoce calitatea de „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE. Revine instanței de trimitere, singura care cunoaște în detaliu și direct litigiul principal în discuție, sarcina de a aprecia dacă această situație se regăsește în speță.

24      Trebuie să se examineze în continuare dacă domnul Bordonaro poate susține în mod întemeiat că a făcut obiectul unui tratament diferențiat pe motive de vârstă.

25      În ceea ce privește cerința privind caracterul comparabil al situațiilor, trebuie să se precizeze că, pe de o parte, nu este necesar ca situațiile să fie identice, ci numai să fie comparabile, și, pe de altă parte, examinarea caracterului comparabil trebuie să fie efectuată nu în mod global și abstract, ci în mod specific și concret în raport cu prestația în cauză (Hotărârea din 12 decembrie 2013, Hay, C‑267/12, EU:C:2013:823, punctul 33 și jurisprudența citată).

26      În speță, trebuie să se arate că articolul 34 din Decretul legislativ nr. 276/2003 a instituit două regimuri diferite în ceea ce privește nu numai accesul la încadrare în muncă și condițiile de încadrare în muncă, ci și concedierea angajaților încadrați cu contracte de muncă ocazională, în funcție de categoria de vârstă în care se încadrează acești angajați. Astfel, în condițiile în care, în ceea ce îi privește pe lucrătorii cu vârsta de 25 de ani și mai mult, până la 45 de ani, un contract de muncă ocazională poate fi încheiat numai în vederea executării unor prestații cu caracter discontinuu sau ocazional, potrivit modalităților precizate de convențiile colective și pentru perioade determinate în prealabil, încheierea unui astfel de contract de muncă ocazională nu este, în ceea ce îi privește pe lucrătorii cu vârsta sub 25 de ani și peste 45 de ani, subordonată niciuneia dintre aceste condiții și poate interveni „în orice caz”, precizându‑se, astfel cum a arătat guvernul italian în ședință, că contractele încheiate cu lucrători cu vârsta sub 25 de ani încetează în mod automat atunci când aceștia împlinesc 25 de ani.

27      În consecință, în vederea aplicării unor dispoziții cum sunt cele în discuție în litigiul principal, situația unui lucrător care este concediat pentru simpla împrejurare că a împlinit vârsta de 25 de ani este comparabilă în mod obiectiv cu cea a lucrătorilor care se încadrează în altă categorie de vârstă.

28      Prin urmare, este necesar să se constate că dispoziția în discuție în litigiul principal, întrucât prevede că un contract de muncă ocazională poate fi încheiat „în orice caz” cu un lucrător cu vârsta sub 25 de ani și încetează în mod automat atunci când acesta împlinește 25 de ani, instituie un tratament diferențiat pe motive de vârstă în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/78.

29      Într‑o a doua etapă, trebuie să se examineze dacă acest tratament diferențiat poate fi justificat.

30      În această privință, articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2000/78 enunță că statele membre pot prevedea că un tratament diferențiat pe motive de vârstă nu constituie o discriminare atunci când este justificat în mod obiectiv și rezonabil, în cadrul dreptului național, de un obiectiv legitim, în special de obiective legitime de politică a ocupării forței de muncă, a pieței muncii și a formării profesionale, iar mijloacele de realizare a acestui obiectiv sunt corespunzătoare și necesare.

31      Trebuie amintit că statele membre dispun de o marjă de apreciere considerabilă nu numai în ceea ce privește alegerea urmăririi unui obiectiv determinat în materie de politică socială și de ocupare a forței de muncă, ci și în ceea ce privește definirea măsurilor susceptibile să realizeze acest obiectiv (Hotărârea din 11 noiembrie 2014, Schmitzer, C‑530/13, EU:C:2014:2359, punctul 38 și jurisprudența citată).

32      În ceea ce privește aspectul dacă dispoziția în discuție în litigiul principal este justificată de un obiectiv legitim, în sensul articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78, din observațiile guvernului italian reiese că această dispoziție se înscrie într‑un cadru juridic care urmărește să flexibilizeze piața muncii în vederea creșterii ratei de ocupare a forței de muncă.

33      În ceea ce privește, în special, categoria lucrătorilor cu vârsta sub 25 de ani, din observațiile guvernului italian reiese astfel că posibilitatea acordată angajatorilor să încheie un contract de muncă ocazională „în orice caz” și să desființeze acest contract atunci când lucrătorul în cauză împlinește vârsta de 25 de ani are ca finalitate să favorizeze accesul tinerilor la piața muncii. Acest guvern a subliniat că, pe o piață a muncii în dificultate cum este piața italiană, lipsa de experiență profesională este un factor penalizator pentru tineri. În plus, posibilitatea de a intra în mediul profesional și de a dobândi experiență, chiar dacă este flexibilă și limitată în timp, ar putea constitui o bază pentru noi posibilități de încadrare în muncă.

34      Guvernul italian a precizat în ședință că obiectivul principal și specific al dispoziției în discuție în litigiul principal nu este de a acorda tinerilor acces stabil la piața muncii, ci numai de a le furniza o primă posibilitate de acces la aceasta. Prin această dispoziție li s‑ar acorda o primă experiență care să îi poată plasa ulterior într‑o situație concurențială favorabilă pe respectiva piață a muncii. Astfel, dispoziția menționată ar privi o etapă anterioară accesului deplin la piața muncii.

35      Este necesar să se constate că aceste considerații legate de accesul la piața muncii și de mobilitate se aplică tinerilor care se află în căutarea unui prim loc de muncă, și anume uneia dintre categoriile de populație expuse unui risc deosebit de excluziune socială. Astfel, în ședință, domnul Bordonaro a remarcat el însuși că rata de ocupare a forței de muncă în rândul tinerilor, prin aceștia înțelegându‑se categoria de vârstă cuprinsă între 15 ani și 25 de ani, a scăzut de la 51 % la 39 % între anii 2004 și 2016.

36      Trebuie amintit că, potrivit articolului 6 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Directiva 2000/78, tratamentul diferențiat se poate referi la „aplicarea unor condiții speciale de acces la un loc de muncă și la formarea profesională, de încadrare și de muncă, inclusiv a condițiilor de concediere și de remunerare, pentru tineri, lucrători în vârstă și pentru cei care au persoane în întreținere, pentru a favoriza integrarea lor profesională sau pentru a le asigura protecția”.

37      În plus, trebuie amintit că promovarea încadrării în muncă reprezintă în mod incontestabil un obiectiv legitim al politicii sociale sau al politicii de ocupare a forței de muncă a statelor membre, în special atunci când este vorba despre favorizarea accesului tinerilor la exercitarea unei profesii (Hotărârea din 21 iulie 2011, Fuchs și Köhler, C‑159/10 și C‑160/10, EU:C:2011:508, punctul 49, precum și jurisprudența citată).

38      De asemenea, Curtea a decis că obiectivul privind favorizarea situației tinerilor pe piața muncii pentru a promova integrarea lor profesională sau pentru a le asigura protecția poate fi considerat legitim, în sensul articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78 (Hotărârea din 10 noiembrie 2016, de Lange, C‑548/15, EU:C:2016:850, punctul 27). S‑a mai statuat de asemenea că constituie în special un obiectiv legitim facilitarea încadrării în muncă a lucrătorilor tineri printr‑o mai mare flexibilitate în gestionarea personalului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 ianuarie 2010, Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, punctele 35 și 36).

39      În aceste condiții, este necesar să se constate că, întrucât scopul este de a favoriza accesul tinerilor pe piața muncii, dispoziția națională în discuție în litigiul principal urmărește un obiectiv legitim în sensul articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78.

40      În consecință, trebuie să se examineze dacă mijloacele puse în aplicare pentru realizarea unui astfel de obiectiv sunt corespunzătoare și necesare.

41      În ceea ce privește caracterul corespunzător al unei dispoziții cum este cea în discuție în litigiul principal, trebuie să se arate că o măsură care permite angajatorilor să încheie contracte de muncă mai puțin rigide poate fi considerată, ținând seama de puterea de apreciere largă de care beneficiază în materie statele membre, ca fiind corespunzătoare pentru a atinge un grad de flexibilitate pe piața muncii. Se poate considera astfel că întreprinderile pot să fie stimulate de existența unui instrument mai puțin constrângător și mai puțin costisitor decât contractul obișnuit și să fie încurajate astfel să răspundă în mai mare măsură unor cereri de încadrare în muncă din partea tinerilor lucrători.

42      În ceea ce privește caracterul necesar al dispoziției în discuție în litigiul principal, trebuie să se remarce, astfel cum susține Abercrombie, că, într‑un context de criză economică persistentă și de creștere economică scăzută, situația unui lucrător cu vârsta sub 25 de ani și care, datorită unui contract de muncă flexibil și temporar cum este contractul de muncă ocazională, poate avea acces la piața muncii este preferabilă situației celui care nu are o astfel de posibilitate și care, ca urmare a acestui fapt, nu este încadrat în muncă.

43      În plus, guvernul italian a explicat în ședință că aceste forme de muncă flexibile sunt necesare pentru a favoriza mobilitatea lucrătorilor, pentru a spori adaptabilitatea salariaților pe piața muncii și pentru a facilita accesul la această piață al persoanelor amenințate de excluziune socială, eliminând totodată formele ilegale de muncă.

44      Acest guvern a subliniat de asemenea în ședință că, pentru ca obiectivul urmărit de dispoziția națională în discuție în litigiul principal să fie atins, este necesar ca cel mai mare număr posibil de tineri să poată recurge la acest tip de contract. Or, dacă contractele de muncă încheiate conform articolului 34 alineatul (2) din Decretul legislativ nr. 276/2003 ar fi stabile, întreprinderile nu ar fi în măsură să ofere locuri de muncă tuturor tinerilor, astfel încât un număr important de tineri nu ar avea posibilitatea să aibă acces la aceste forme de muncă.

45      Pe de altă parte, guvernul italian a remarcat că măsura în discuție în litigiul principal este însoțită de un anumit număr de garanții. Astfel, articolul 38 din Decretul legislativ nr. 276/2003 prevede că „lucrătorului angajat printr‑un contract de muncă ocazională nu i se poate aplica, pentru perioadele lucrate, un regim economic și normativ mai puțin favorabil decât cel care i se aplică unui lucrător de nivel echivalent pentru aceeași muncă”.

46      În aceste condiții, este necesar să se considere, ținând seama de marja de apreciere largă recunoscută statelor membre nu numai în alegerea urmăririi unui obiectiv determinat în materie de politică socială și de ocupare a forței de muncă, ci și în ceea ce privește definirea măsurilor prin care acest obiectiv poate fi realizat, că legiuitorul național a putut în mod rezonabil considera necesar să adopte o dispoziție precum articolul 34 alineatul (2) din Decretul legislativ nr. 276/2003.

47      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 21 din cartă, precum și articolul 2 alineatul (1), articolul 2 alineatul (2) litera (a) și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei dispoziții cum este cea în discuție în litigiul principal, care permite unui angajator să încheie un contract de muncă ocazională cu un lucrător cu vârsta sub 25 de ani, indiferent de natura prestațiilor ce urmează să fie efectuate, și să îl concedieze pe acest lucrător de îndată ce împlinește vârsta de 25 de ani, în condițiile în care această dispoziție urmărește un obiectiv legitim de politică de ocupare a forței de muncă și a pieței muncii, iar mijloacele prevăzute pentru a realiza acest obiectiv sunt corespunzătoare și necesare.
 Cu privire la cheltuielile de judecată

48      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

Articolul 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, precum și articolul 2 alineatul (1), articolul 2 alineatul (2) litera (a) și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei dispoziții cum este cea în discuție în litigiul principal, care permite unui angajator să încheie un contract de muncă ocazională cu un lucrător cu vârsta sub 25 de ani, indiferent de natura prestațiilor ce urmează să fie efectuate, și să îl concedieze pe acest lucrător de îndată ce împlinește vârsta de 25 de ani, în condițiile în care această dispoziție urmărește un obiectiv legitim de politică de ocupare a forței de muncă și a pieței muncii, iar mijloacele prevăzute pentru a realiza acest obiectiv sunt corespunzătoare și necesare.

Semnături

*      Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 12 decembrie 1991. # NV Samenwerkende Elektriciteits-Produktiebedrijven împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza T-39/90.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din 16 septembrie 2013. # CN împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Cauza F-84/12.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 1 aprilie 2004. # Finanzamt Gummersbach împotriva Gerhard Bockemühl. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare. # Cauza C-90/02.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 29 noiembrie 2005. # Société nouvelle des couleurs zinciques SA (SNCZ) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Articol 81 CE - Amendă - Acțiune în anulare. # Cauza T-52/02.


Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 14 iulie 2017.#Massive Bionics, SL împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative DriCloud – Mărcile internaționale verbale anterioare ICLOUD – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Depunerea peste termen a unor elemente de probă – Articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009.#Cauza T-223/16.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 28 februarie 1996. # Konstantinos Dimitriadis împotriva Curții de Conturi a Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-294/94.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 31 martie 1992. # Jean-Louis Burban împotriva Parlamentului European. # Recurs - Refuz de admitere la concurs. # Cauza C-255/90 P.