title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 8 septembrie 2010.#Winner Wetten GmbH împotriva Bürgermeisterin der Stadt Bergheim.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Köln - Germania.#Articolele 43 CE și 49 CE - Libertatea de stabilire - Libera prestare a serviciilor - Organizarea de pariuri pe competițiile sportive supusă unui monopol public la scara unui land - Decizie pronunțată de Bundesverfassungsgericht prin care se constată incompatibilitatea cu Legea fundamentală germană a reglementării aferente unui asemenea monopol, însă prin care aceasta este menținută în vigoare pentru o perioadă tranzitorie având rolul de a permite asigurarea conformității acesteia cu Legea fundamentală - Principiul supremației dreptului Uniunii - Admisibilitatea și condițiile eventuale ale unei perioade tranzitorii de acest tip în cazul în care reglementarea națională respectivă încalcă de asemenea articolele 43 CE și 49 CE.#Cauza C-409/06.

text:
      Cauza C‑409/06
      Winner Wetten GmbH
      împotriva
      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Verwaltungsgericht Köln)
      „Articolele 43 CE și 49 CE — Libertatea de stabilire — Libera prestare a serviciilor — Organizarea de pariuri pe competițiile sportive supusă unui monopol public la nivelul unui land — Decizie pronunțată de Bundesverfassungsgericht prin care se constată incompatibilitatea cu Legea fundamentală germană a reglementării
         aferente unui asemenea monopol, însă prin care aceasta este menținută în vigoare pentru o perioadă tranzitorie având rolul
         de a permite asigurarea conformității acesteia cu Legea fundamentală — Principiul supremației dreptului Uniunii — Admisibilitatea și condițiile eventuale ale unei perioade tranzitorii de acest tip în cazul în care reglementarea națională
         respectivă încalcă de asemenea articolele 43 CE și 49 CE”

      Sumarul hotărârii
      Dreptul Uniunii — Efect direct — Supremație — Reglementare națională referitoare la un monopol public privind pariurile pe
            competițiile sportive
      (art. 43 CE și 49 CE)
      Având în vedere supremația dreptului Uniunii direct aplicabil, o reglementare națională referitoare la un monopol public privind
         pariurile pe competițiile sportive care, potrivit constatărilor unei instanțe naționale, conține restricții incompatibile
         cu libertatea de stabilire și cu libera prestare a serviciilor, întrucât restricțiile respective nu contribuie la limitarea
         activităților de pariuri în mod coerent și sistematic, după cum impune jurisprudența Curții, nu poate continua să se aplice
         de‑a lungul unei perioade tranzitorii.

      Astfel, nu se poate admite ca norme de drept național, fie ele de natură constituțională, să aducă atingere unității și eficacității
         dreptului Uniunii.

      Presupunând chiar că o serie de considerații similare celor privind menținerea efectelor unui act al Uniunii anulat sau invalid,
         care are drept obiect evitarea nașterii unui vid juridic până la apariția unui nou act care să înlocuiască actul anulat sau
         invalidat astfel, sunt de natură să conducă, prin analogie și cu titlu excepțional, la o suspendare provizorie a efectului
         de înlăturare avut de o normă din dreptul Uniunii direct aplicabilă asupra dreptului național contrar acesteia, o astfel de
         suspendare, ale cărei condiții nu ar putea fi determinate decât de Curte, trebuie exclusă de la bun început în lipsa unor
         considerații imperative de securitate juridică de natură să o justifice.

      (a se vedea punctele 61, 66, 67 și 69 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      8 septembrie 2010(*)

      „Articolele 43 CE și 49 CE – Libertatea de stabilire – Libera prestare a serviciilor – Organizarea de pariuri pe competițiile sportive supusă unui monopol public la nivelul unui land – Decizie pronunțată de Bundesverfassungsgericht prin care se constată incompatibilitatea cu Legea fundamentală germană a reglementării
         aferente unui asemenea monopol, însă prin care aceasta este menținută în vigoare pentru o perioadă tranzitorie având rolul
         de a permite asigurarea conformității acesteia cu Legea fundamentală – Principiul supremației dreptului Uniunii – Admisibilitatea și condițiile eventuale ale unei perioade tranzitorii de acest tip în cazul în care reglementarea națională
         respectivă încalcă de asemenea articolele 43 CE și 49 CE”

      În cauza C‑409/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Verwaltungsgericht
         Köln (Germania), prin decizia din 21 septembrie 2006, primită de Curte la 9 octombrie 2006, în procedura

      Winner Wetten GmbH
      împotriva
      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot și doamna
         P. Lindh, președinți de cameră, domnii K. Schiemann (raportor), A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, A. Ó
         Caoimh și L. Bay Larsen, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul N. Nanchev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 9 decembrie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Winner Wetten GmbH, de O. Bludovsky și de D. Pawlick, Rechtsanwälte;
      –        pentru Bürgermeisterin der Stadt Bergheim, de M. Hecker, de M. Ruttig și de H. Sicking, Rechtsanwälte;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma, de doamna C. Schulze‑Bahr, precum și de domnii B. Klein și J. Möller, în calitate
         de agenți;

      –        pentru guvernul belgian, de doamna A. Hubert și ulterior de doamna L. Van den Broeck, în calitate de agenți, asistate de P.
         Vlaemminck și S. Verhulst, advocaten;

      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul elen, de doamnele A. Samoni‑Rantou, G. Skiani și M. Tassopoulou, precum și de domnul K. Boskovits, în calitate
         de agenți;

      –        pentru guvernul spaniol, de domnul F. Díez Moreno, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul francez, de doamna E. Belliard, de domnul G. de Bergues, de doamnele C. Jurgensen și C. Bergeot‑Nunes, precum
         și de domnul A. Adam, în calitate de agenți;

      –        pentru guvernul portughez, de domnii L. Inez Fernandes și P. Mateus Calado, precum și de doamna A. P. Barros, în calitate
         de agenți;

      –        pentru guvernul sloven, de doamna M. Remic, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul norvegian, de domnul F. Sejersted, de doamna G. Hansson Bull, de domnii K. B. Moen și Ø. Andersen, în calitate
         de agenți;

      –        pentru la Comisia Europeană, de domnii E. Traversa și K. Gross, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 26 ianuarie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 43 CE și 49 CE, precum și consecințele
         legate de principiul supremației dreptului comunitar.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Winner Wetten GmbH (denumită în continuare „WW”), pe de o parte,
         și Bürgermeisterin der Stadt Bergheim (primărița orașului Bergheim), pe de altă parte, având ca obiect decizia acesteia de
         a interzice societății WW să își continue activitatea de propunere de pariuri pe competiții sportive.

       Cadrul juridic național
       Reglementarea națională
      3        Articolul 12 alineatul (1) din Legea fundamentală (Grundgesetz) prevede:

      „Toți germanii au dreptul de a‑și alege în mod liber profesia, locul de muncă și locul de formare. Exercitarea profesiei poate
         fi reglementată prin lege sau în temeiul unei legi.”

      4        Articolul 31 din Legea privind Curtea Constituțională Federală (Bundesverfassungsgerichtsgesetz) prevede:

      „(1)      Deciziile Bundesverfassungsgericht sunt obligatorii pentru autoritățile constituționale ale federației și ale Länder, precum
         și pentru toate instanțele și autoritățile.

      (2)      […] o decizie emisă de Bundesverfassungsgericht are putere de lege […] în cazul în care Bundesverfassungsgericht declară că
         o lege este compatibilă sau incompatibilă cu Legea fundamentală ori este nulă. În măsura în care o lege este declarată compatibilă
         sau incompatibilă cu Legea fundamentală ori cu alte dispoziții din dreptul federal sau este declarată nulă, dispozitivul deciziei
         trebuie publicat în Bundesgesetzblatt […]”

      5        Potrivit articolului 35 din Legea privind Curtea Constituțională Federală:

      „În cuprinsul deciziei, Bundesverfassungsgericht poate decide de către cine va fi aceasta executată; Bundesverfassungsgericht
         poate de asemenea stabili modul în care va fi efectuată executarea.”

      6        Articolul 284 din Codul penal (Strafgesetzbuch) prevede:

      „(1)      Orice persoană care, fără autorizație administrativă, organizează sau desfășoară în mod public un joc de noroc ori care furnizează
         instalațiile necesare în acest scop este sancționată cu pedeapsa închisorii de până la doi ani sau cu amendă.

      [...]
      (3)      Orice persoană care, în cazurile prevăzute la alineatul (1), acționează
      1.      cu titlu profesional [...]
      [...]
      este sancționată cu pedeapsa închisorii de la trei luni la cinci ani.
      [...]”
      7        Prin Tratatul de stat privind loteriile în Germania (Staatsvertrag zum Lotteriewesen in Deutschland, denumit în continuare
         „LottStV”), intrat în vigoare la 1 iulie 2004, Länder au creat un cadru uniform pentru organizarea, exploatarea și amplasarea,
         cu titlu comercial, a jocurilor de noroc, cu excepția cazinourilor.

      8        Articolul 1 din LottStV prevede:

      „Tratatul de stat are ca obiectiv
      1.      să canalizeze în mod ordonat și supravegheat propensiunea naturală către joc a populației și în special să evite ca aceasta
         să devieze către jocurile de noroc neautorizate,

      2.      să împiedice incitarea excesivă la joc,
      3.      să excludă o exploatare a propensiunii către joc în scopul obținerii unor câștiguri private sau comerciale,
      4.      să garanteze că jocurile de noroc se derulează în mod regulat și că logica acestora este comprehensibilă și
      5.      să garanteze că o parte importantă a veniturilor care provin din jocuri de noroc este utilizată pentru a promova obiective
         publice sau care beneficiază de un statut fiscal privilegiat, în sensul Codului fiscal.”

      9        Articolul 5 alineatele (1) și (2) din LottStV prevede:

      „(1)      Länder au, în cadrul obiectivelor prevăzute la articolul 1, obligația de drept de a asigura [existența unei] ofert[e] suficient[e]
         de jocuri de noroc.

      (2)      În temeiul legii, Länder pot îndeplini chiar ele această sarcină sau pot încredința îndeplinirea acesteia unor persoane juridice
         de drept public sau unor societăți de drept privat în cadrul cărora persoane juridice de drept public dețin direct sau indirect
         o participație determinantă.”

      10      În landul Renania de Nord‑Westfalia (denumit în continuare „landul NRW”), punerea în aplicare a LottStV este asigurată prin
         intermediul Legii privind pariurile pe competițiile sportive (Sportwettengesetz Nordrhein‑Westfalen) din 3 mai 1955 (denumită
         în continuare „SWG NRW”), al cărei articol 1 alineatul (1) prevede:

      „Guvernul landului poate autoriza societăți de pariuri pe competiții sportive. Aceste societăți de pariuri trebuie să fie
         persoane juridice de drept public sau persoane juridice de drept privat al căror capital este deținut majoritar de persoane
         juridice de drept public. […]”

      11      O singură autorizație de acest tip a fost eliberată în landul NRW pentru Westdeutsche Lotterie & Co. OHG.

       Hotărârea pronunțată de Bundesverfassungsgericht la 28 martie 2006
      12      Într‑o hotărâre din 28 martie 2006, Bundesverfassungsgericht a statuat, în legătură cu reglementarea prin care se asigura
         transpunerea LottStV în landul Bavaria, că monopolul public în materie de pariuri pe competițiile sportive existent în landul
         menționat încălca articolul 12 alineatul (1) din Legea fundamentală, prin care era garantată libertatea profesională. Instanța
         menționată a considerat în special că, întrucât excludea activitatea de organizare de pariuri de către operatori privați fără
         însă a fi însoțit de un cadru legal de natură să asigure structural și substanțial, atât în drept, cât și în fapt, că obiectivul
         de reducere a pasiunii pentru joc și de luptă împotriva dependenței de acesta este efectiv urmărit, monopolul respectiv aducea
         o atingere disproporționată libertății profesionale garantate astfel.

      13      După ce a subliniat că legiuitorul dispunea de mai multe mijloace pentru a repara neconstituționalitatea constatată astfel,
         și anume fie organizarea sistematică a monopolului pentru a atinge obiectivul sus‑menționat, fie instaurarea, prin lege, a
         unor modalități de autorizare în materie de organizare de pariuri cu titlu comercial de societăți private, Bundesverfassungsgericht
         a decis să nu anuleze reglementarea în cauză și să mențină efectele acesteia până la 31 decembrie 2007, precizând că, până
         la acea dată, legiuitorul trebuie să își fi exercitat puterea de apreciere modificând normele considerate neconforme cu Legea
         fundamentală, astfel încât să asigure conformitatea lor cu aceasta.

      14      În plus, Bundesverfassungsgericht a statuat că totuși situația juridică existentă nu era menținută astfel provizoriu decât
         cu condiția să se stabilească fără întârziere un minim de coerență între obiectivul prin care se urmărește limitarea pasiunii
         pentru joc și lupta împotriva dependenței de acesta și exercitarea efectivă a monopolului. În special, era interzis ca, pe
         perioada tranzitorie instituită, să se crească oferta de pariuri și să se facă publicitate care depășește o simplă informare
         cu privire la natura și la modul de operare ale pariurilor propuse. Pe de altă parte, trebuia să se efectueze imediat o informare
         activă cu privire la pericolele legate de pariuri.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      15      WW deține un spațiu comercial la Bergheim (Germania), în care desfășoară o activitate de plasare de pariuri pe competițiile
         sportive în numele societății Tipico Co. Ltd, stabilită în Malta.

      16      Prin decizia din 28 iunie 2005, Bürgermeisterin der Stadt Bergheim a interzis WW să continue desfășurarea acestei activități,
         sub sancțiunea închiderii și sigilării spațiului său comercial.

      17      Plângerea introdusă de WW împotriva acestei decizii a fost respinsă de Landrat des Rhein‑Erft‑Kreises (șeful serviciilor administrative
         din Rhein‑Erft‑Kreis) prin decizia din 22 septembrie 2005, pentru motivul că, prin activitatea respectivă, WW devenea, dacă
         nu complice a organizării de jocuri de noroc, activitate sancționată în temeiul articolului 284 din Codul penal, cel puțin
         vinovată de încălcarea articolului 1 din SWG NRW, care supune organizarea de pariuri pe competițiile sportive obținerii unei
         autorizații prealabile eliberate de landul NRW.

      18      WW a sesizat Verwaltungsgericht Köln (Tribunalul Administrativ din Köln) cu o acțiune îndreptată împotriva deciziei sus‑menționate
         și a deciziei din 28 iunie 2005, susținând că monopolul public privind pariurile pe competițiile sportive în vigoare în landul
         NRW, pe care se întemeiază aceste acte, este contrar liberei prestări a serviciilor garantată la articolul 49 CE.

      19      Verwaltungsgericht Köln arată că nici WW și nici Tipico Co. Ltd nu sunt titularii autorizației necesare în temeiul articolului
         1 din SWG NRW pentru a putea desfășura activitățile în cauză în acțiunea principală și că, de fapt, o astfel de autorizație
         nu ar putea să le fie eliberată din cauza existenței unui monopol instituit de reglementarea în vigoare în landul NRW.

      20      În această privință, Verwaltungsgericht Köln consideră totuși că din Hotărârea din 6 noiembrie 2003, Gambelli și alții (C‑243/01,
         Rec., p. I‑13031), rezultă că o măsură restrictivă precum monopolul menționat nu ar putea, în speță, să fie justificată în
         raport cu obiectivul pretins de prevenire a incitării la cheltuieli excesive legate de joc și de luptă împotriva dependenței
         de acesta, în condițiile în care ar fi cert că participarea la pariurile pe competițiile sportive este încurajată de organismele
         naționale autorizate să organizeze astfel de pariuri și că, prin urmare, măsura respectivă nu contribuie la limitarea activităților
         de pariuri în mod coerent și sistematic.

      21      Din hotărârea pronunțată de Bundesverfassungsgericht la 28 martie 2006, sus‑menționată, referitoare la reglementarea din landul
         Bavaria, și dintr‑o ordonanță similară pronunțată de aceeași instanță la 2 august 2006 în legătură cu reglementarea comparabilă
         din landul NRW ar rezulta că monopolul public în materie de pariuri pe competițiile sportive existent în acest din urmă land
         încalcă articolul 12 alineatul (1) din Legea fundamentală pentru motivul că cadrul normativ în vigoare nu este de natură să
         garanteze, nici în drept și nici în fapt, că obiectivul de reducere a pasiunii pentru joc și de luptă împotriva dependenței
         de acesta este efectiv urmărit.

      22      În hotărârea menționată, Bundesverfassungsgericht ar fi subliniat în plus în mod expres că cerințele rezultate din dispoziția
         constituțională sus‑menționată și cele care decurg din jurisprudența Curții, în special din Hotărârea Gambelli și alții, citată
         anterior, convergeau în această privință.

      23      Potrivit Verwaltungsgericht Köln, din toate cele de mai sus se deduce că monopolul existent în landul NRW trebuie considerat
         contrar atât dreptului comunitar, cât și Legii fundamentale, după cum ar fi apreciat deja, de altfel, și Oberverwaltungsgericht
         Nordrhein‑Westfalen (Tribunalul Administrativ Superior din Renania de Nord‑Westfalia).

      24      Potrivit acestei din urmă instanțe, împrejurarea că Westdeutsche Lotterie & Co. OHG a făcut tot posibilul, de la pronunțarea
         hotărârii din 28 martie 2006 de către Bundesverfassungsgericht, sus‑menționată, să își adapteze practica astfel încât să îndeplinească
         cerințele tranzitorii stabilite de această din urmă instanță, astfel cum au fost descrise la punctul 14 din prezenta hotărâre,
         nu este suficient să se pună capăt acestei încălcări a dreptului comunitar, fiind necesară în acest scop o modificare a cadrului
         juridic în vigoare.

      25      Verwaltungsgericht Köln observă însă că, în pofida lipsei de compatibilitate între reglementarea din landul NRW și dreptul
         comunitar constatată de Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen, această din urmă instanță a statuat că reglementarea menționată
         trebuia să beneficieze de aceleași măsuri tranzitorii cu cele decise de Bundesverfassungsgericht în hotărârea din 28 martie
         2006, sus‑menționată, și anume, după cum reiese din cuprinsul punctelor 13 și 14 din prezenta hotărâre, menținerea efectelor
         acesteia până la 31 decembrie 2007.

      26      Potrivit Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen, principiul general al securității juridice și necesitatea de a nu provoca
         un vid juridic care implică o amenințare pentru interesele publice esențiale impuneau, astfel, ca prioritatea să fie acordată
         provizoriu intereselor menționate, față de interesul pe care îl au prestatorii de pariuri private de a intra liber pe piață,
         prevăzând, prin derogare de la principiul supremației dreptului comunitar, o perioadă tranzitorie în cursul căreia reglementarea
         respectivă putea rămâne aplicabilă.

      27      Verwaltungsgericht Köln are îndoieli în legătură cu compatibilitatea instaurării unei astfel de perioade tranzitorii cu cerințele
         care decurg din principiul supremației dreptului comunitar, care, precum ar reieși din Hotărârea din 9 martie 1978, Simmenthal
         (106/77, Rec., p. 629), impune în mod necondiționat ca reglementarea națională contrară articolelor 43 CE sau 49 CE să fie
         imediat lăsată neaplicată.

      28      Acestea sunt condițiile în care Verwaltungsgericht Köln a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Articolele 43 CE și 49 CE trebuie interpretate în sensul că anumite reglementări naționale referitoare la un monopol public
         privind pariurile pe competițiile sportive, care conțin restricții ilicite privind libertatea de stabilire și libera prestare
         a serviciilor garantate de articolele menționate, în măsura în care nu contribuie la limitarea activităților de pariuri în
         mod coerent și sistematic, în conformitate cu jurisprudența Curții (Hotărârea [Gambelli și alții, citată anterior]), pot continua
         să se aplice în mod excepțional de‑a lungul unei perioade tranzitorii, în pofida principiului supremației dreptului comunitar
         direct aplicabil?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, în ce condiții poate fi admisă o excepție de la principiul supremației
         și în ce mod trebuie calculată perioada tranzitorie?”

       Cu privire la admisibilitatea întrebărilor preliminare
      29      În opinia guvernului norvegian, întrebările preliminare au caracter ipotetic. Astfel, din decizia de trimitere ar rezulta
         că, fără a examina ea însăși în raport cu dreptul comunitar monopolul instituit în landul NRW, instanța de trimitere a prezumat
         incompatibilitatea monopolului respectiv cu normele Tratatului CE, limitându‑se la a face trimitere la hotărârea pronunțată
         de Bundesverfassungsgericht la 28 martie 2006, sus‑menționată. Or, pe de o parte, în această hotărâre, Bundesverfassungsgericht
         ar fi constatat în mod expres că nu era competent pentru a se pronunța asupra compatibilității cu dreptul comunitar a monopolului
         care era în cauză. Pe de altă parte, faptul că Bundesverfassungsgericht a considerat că monopolul respectiv era contrar Legii
         fundamentale nu ar indica în niciun mod incompatibilitatea eventuală a acestuia cu dreptul comunitar.

      30      În ceea ce le privește, guvernele german și belgian, precum și Comisia Europeană au arătat că, mai degrabă decât să concluzioneze
         că monopolul în cauză în acțiunea principală era incompatibil cu dreptul comunitar numai în temeiul constatărilor efectuate
         de Bundesverfassungericht în hotărârea din 28 martie 2006, sus‑menționată, instanța de trimitere ar fi trebuit să examineze
         dacă o astfel de incompatibilitate persista ținând seama de condițiile impuse de Bundesverfassungsgericht, prin această decizie,
         pentru menținerea provizorie a efectelor reglementării vizate, astfel cum au fost descrise la punctul 14 din prezenta hotărâre.

      31      Guvernul belgian și Comisia consideră că, în lipsa unei astfel de examinări, pertinența întrebărilor preliminare pentru soluționarea
         acțiunii principale nu este stabilită. În ceea ce îl privește, guvernul german sugerează Curții să reformuleze întrebările
         preliminare și să răspundă la acestea că monopolul adaptat astfel tranzitoriu este conform cerințelor stabilite prin Hotărârea
         Gambelli și alții, citată anterior.

      32      Pentru a răspunde obiecțiilor formulate astfel, instanța de trimitere a adresat o scrisoare Curții la 11 mai 2007, precizând
         că, pentru a soluționa acțiunea principală, ar fi necesar să țină seama de situația de drept și de fapt astfel cum exista
         la momentul deciziei în cauză în acțiunea principală, și anume la 22 septembrie 2005, astfel încât eventualele modificări
         intervenite în urma hotărârii pronunțate de Bundesverfassungsgericht la 28 martie 2006, sus‑menționată, nu ar trebui să fie
         luate în considerare pentru a soluționa acțiunea principală.

      33      Având în vedere cuprinsul acestei scrisori, Curtea, acționând în temeiul articolului 104 alineatul (5) din Regulamentul de
         procedură, a adresat instanței de trimitere o scrisoare la 16 iulie 2008, prin care o invita să îi indice dacă un răspuns
         la întrebările preliminare rămânea necesar pentru soluționarea acțiunii principale, ținând seama de precizările aduse între
         timp de Bundesverfassungsgericht în ordonanța din 22 noiembrie 2007. În această ordonanță, Bundesverfassungsgericht a statuat,
         în ceea ce privește reglementarea ce făcea obiectul cauzei în care s‑a pronunțat hotărârea din 28 martie 2006, sus‑menționată,
         că menținerea efectelor acestei reglementări decisă prin această hotărâre nu era de natură să înlăture neconformitatea cu
         Legea fundamentală a deciziilor administrative adoptate înainte de hotărârea menționată.

      34      În răspunsul din 8 august 2008, instanța de trimitere a precizat că rămânea necesar un răspuns la întrebările preliminare
         în măsura în care, contrar celor pe care le indicase anterior, ar fi necesar să țină seama de situația de drept și de fapt
         existentă la 31 decembrie 2007 pentru a se pronunța asupra legalității deciziei în cauză în acțiunea principală. Astfel, jurisprudența
         ar fi evoluat în sensul că legalitatea unei decizii precum cea în cauză în acțiunea principală trebuie apreciată la data la
         care este pronunțată decizia judiciară. Cu toate acestea, în ceea ce privește acțiunea principală, data de 31 decembrie 2007
         este cea care va trebui luată în considerare, datorită faptului că o nouă reglementare, substanțial diferită de cea anterioară
         și lipsită de orice efect retroactiv, a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2008.

       Aprecierea Curții
      35      În primul rând, trebuie amintit că nu este de competența Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea dispozițiilor din
         dreptul național, aceasta fiind de competența exclusivă a instanțelor naționale. Din acest motiv, atunci când este sesizată
         de o instanță națională cu o întrebare preliminară, Curtea trebuie să se limiteze la a lua în considerare interpretarea dreptului
         național astfel cum a fost prezentată de instanța menționată (a se vedea Hotărârea din 27 octombrie 2009, ČEZ, C‑115/08, Rep.,
         p. I‑10265, punctul 57 și jurisprudența citată).

      36      În al doilea rând, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că, în cadrul procedurii instituite la articolul 267 TFUE, numai
         instanța națională, care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea
         judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât
         necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe
         care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii,
         Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea printre altele Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra,
         C‑379/98, Rec., p. I‑2099, punctul 38, și Hotărârea din 10 martie 2009, Hartlauer, C‑169/07, Rep., p. I‑1721, punctul 24).

      37      Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident
         că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci
         când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru
         a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (a se vedea Hotărârile citate anterior PreussenElektra, punctul
         39, și Hartlauer, punctul 25).

      38      Astfel, justificarea unei întrebări preliminare nu o constituie formularea de opinii consultative cu privire la întrebări
         generale sau ipotetice, ci necesitatea inerentă soluționării efective a unui litigiu (a se vedea în special Hotărârea din
         2 aprilie 2009, Elshani, C‑459/07, Rep., p. I‑2759, punctul 42 și jurisprudența citată).

      39      În aceste diverse privințe, trebuie amintit totuși, în primul rând, că din jurisprudență rezultă că, ținând seama de separarea
         funcțiilor între instanțele naționale și Curte, nu se poate pretinde ca, înainte de a sesiza Curtea, instanța de trimitere
         să efectueze totalitatea constatărilor de fapt și a aprecierilor de drept care îi revin în cadrul misiunii sale jurisdicționale.
         Astfel, este suficient ca obiectul acțiunii principale, precum și interesul principal al acestuia pentru ordinea juridică
         comunitară să reiasă din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare pentru a permite statelor membre să își prezinte
         observațiile conform articolului 23 din Statutul Curții de Justiție și să participe în mod eficient la procedura în fața Curții
         (a se vedea Hotărârea din 8 septembrie 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International, C‑42/07, Rep.,
         p. I‑7633, punctul 41).

      40      În al doilea rând, trebuie să se arate că din precizările cuprinse în decizia de trimitere reiese că Oberverwaltungsgericht
         Nordrhein‑Westfalen, instanță care judecă apelurile formulate împotriva deciziilor pronunțate de instanța de trimitere, a
         statuat deja, pe de o parte, că monopolul în cauză în acțiunea principală este incompatibil cu dreptul Uniunii și, pe de altă
         parte, că respectarea condițiilor tranzitorii enunțate de Bundesverfassungsgericht în hotărârea din 28 martie 2006, sus‑menționată,
         și amintite la punctul 14 din prezenta hotărâre nu poate fi suficientă pentru a pune capăt unei astfel de incompatibilități.

      41      Având în vedere toate cele de mai sus, nu este evident că interpretările solicitate nu ar avea nicio legătură cu realitatea
         sau cu obiectul acțiunii principale sau că problema ridicată ar fi de natură ipotetică. Rezultă de aici că întrebările preliminare
         trebuie considerate admisibile.

       Cu privire la identificarea dispozițiilor relevante ale dreptului Uniunii
      42      Comisia a exprimat îndoieli cu privire la relevanța trimiterii la articolul 43 CE, cuprinsă în prima întrebare, instituția
         menționată susținând că numai articolul 49 CE este aplicabil unei situații precum cea în cauză în acțiunea principală.

      43      În această privință, trebuie amintit că, astfel cum reiese dintr‑o jurisprudență constantă, activitățile care constau în a
         permite utilizatorilor să participe, în schimbul unei remunerații, la un joc pe bani constituie activități de servicii în
         sensul articolului 49 CE (a se vedea în special Hotărârea din 24 martie 1994 Schindler, C‑275/92, Rec., p. I‑1039, punctul
         25, și Hotărârea din 21 octombrie 1999, Zenatti, C‑67/98, Rec., p. I‑7289, punctul 24). Aceeași este și situația activității
         de promovare și de plasare a jocurilor pe bani, întrucât o astfel de activitate nu constituie decât o modalitate concretă
         de organizare și de funcționare a jocurilor de care este legată (a se vedea în special Hotărârea Schindler, citată anterior,
         punctele 22 și 23).

      44      Prestațiile de tipul celor în cauză în acțiunea principală pot intra astfel în domeniul de aplicare al articolului 49 CE,
         în condițiile în care, precum în acțiunea principală, cel puțin unul dintre prestatori este stabilit în alt stat membru decât
         cel în care este propus serviciul (a se vedea în special Hotărârea Zenatti, citată anterior, punctul 24), excepție făcând
         cazul în care este aplicabil articolul 43 CE.

      45      Cu privire la articolul 43 CE, trebuie amintit că dispoziția menționată interzice restricțiile privind libertatea de stabilire
         a resortisanților unui stat membru pe teritoriul unui alt stat membru, inclusiv restricțiile privind crearea de agenții, de
         sucursale sau de filiale (a se vedea Hotărârea Gambelli și alții, citată anterior, punctul 45).

      46      Reiese în această privință din jurisprudență că noțiunea de stabilire este înțeleasă în mod foarte larg, în sensul că implică
         posibilitatea unui resortisant comunitar de a participa, în mod stabil și continuu, la viața economică a unui stat membru
         diferit de statul său de origine și de a obține profit din această participare, favorizând astfel întrepătrunderea economică
         și socială în interiorul Comunității Europene în domeniul activităților independente (a se vedea în special Hotărârea din
         30 noiembrie 1995, Gebhard, C‑55/94, Rec., p. I‑4165, punctul 25). Menținerea unei prezențe permanente într‑un stat membru
         de către o întreprindere stabilită în alt stat membru este de natură să intre sub incidența dispozițiilor tratatului privind
         libertatea de stabilire, chiar dacă această prezență nu a luat forma unei sucursale sau a unei agenții, ci se exercită prin
         intermediul unui simplu birou administrat, dacă este cazul, de o persoană independentă, însă care este mandatată pentru a
         acționa în permanență pentru această întreprindere, cum ar face o agenție (a se vedea Hotărârea din 4 decembrie 1986, Comisia/Germania,
         205/84, Rec., p. 3755, punctul 21).

      47      În ceea ce privește domeniul jocurilor și al pariurilor, Curtea a considerat, în Hotărârea Gambelli și alții, citată anterior,
         că articolul 43 CE este aplicabil unei situații în care o întreprindere stabilită într‑un stat membru dispune, în alt stat
         membru, de o prezență care se concretizează prin acorduri comerciale încheiate cu operatori sau cu intermediari, acorduri
         referitoare la crearea unor centre de transmisie de date care pun la dispoziția utilizatorilor mijloace telematice, colectează
         și înregistrează intențiile de a paria și le transmit întreprinderii respective. În cazul în care o întreprindere desfășoară
         activitatea de colectare de pariuri prin intermediul unei astfel de organizări de agenții stabilite în alt stat membru, restricțiile
         impuse activităților acestor agenții constituie obstacole în calea libertății de stabilire (a se vedea Hotărârea Gambelli
         și alții, citată anterior, punctele 14 și 46, precum Hotărârea din 6 martie 2007, Placanica și alții, C‑338/04, C‑359/04 și
         C‑360/04, Rep., p. I‑1891, punctul 43).

      48      În speță, indicațiile pe care le conține decizia de trimitere cu privire la relațiile existente între Tipico Co. Ltd și WW
         nu permit nici să se afirme și nici să se excludă că aceasta din urmă ar trebui considerată o filială, o sucursală sau o agenție
         în sensul articolului 43 CE.

      49      În aceste condiții, trebuie amintit că, în cadrul unei proceduri prevăzute la articolul 267 TFUE, care este întemeiat pe o
         separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, orice apreciere a situației de fapt din cauza principală
         este de competența instanței naționale (a se vedea în special Hotărârea din 25 februarie 2003, IKA, C‑326/00, Rec., p. I‑1703,
         punctul 27 și jurisprudența citată).

      50      Pe de altă parte, după cum s‑a amintit la punctul 36 din prezenta hotărâre, numai instanța națională are competența să aprecieze
         atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor
         pe care le adresează Curții în această privință.

      51      Prin urmare, instanța de trimitere va avea competența de a determina, având în vedere împrejurările proprii fiecărei cauze,
         dacă situația în cauză în acțiunea principală intră sub incidența articolului 43 CE sau a articolului 49 CE.

      52      Având în vedere cele de mai sus, este necesară examinarea întrebărilor preliminare atât în raport cu articolul 43 CE, cât
         și cu articolul 49 CE.

       Cu privire la fond
       Cu privire la prima întrebare
      53      Trebuie amintit de la bun început că, după cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă, în temeiul principiului supremației
         dreptului comunitar, dispozițiile tratatului și actele instituțiilor direct aplicabile au ca efect, în raporturile lor cu
         dreptul intern al statelor membre, prin simplul fapt al intrării lor în vigoare, să determine inaplicabilitatea de drept a
         oricărei dispoziții contrare a legislației naționale (a se vedea în special Hotărârea Simmenthal, citată anterior, punctul
         17, precum și Hotărârea din 19 iunie 1990, Factortame și alții, C‑213/89, Rec., p. I‑2433, punctul 18).

      54      Astfel, după cum a subliniat Curtea, normele din dreptul Uniunii direct aplicabile care reprezintă o sursă imediată de drepturi
         și de obligații pentru toți cei cărora li se adresează, indiferent dacă este vorba despre statele membre sau despre particulari
         care sunt părți în raporturi juridice reglementate de dreptul Uniunii, trebuie să își producă totalitatea efectelor în mod
         uniform în toate statele membre, de la intrarea lor în vigoare și în cursul întregii perioade de validitate (a se vedea în
         acest sens Hotărârile citate anterior Simmenthal, punctele 14 și 15, precum și Factortame și alții, punctul 18).

      55      Reiese de asemenea dintr‑o jurisprudență constantă că orice instanță națională, ca autoritate a unui stat membru, fiind sesizată
         în cadrul competenței sale, are obligația, în aplicarea principiului cooperării prevăzut la articolul 10 CE, de a aplica integral
         dreptul Uniunii direct aplicabil și de a proteja drepturile pe care acesta le conferă particularilor, prin neaplicarea oricărei
         dispoziții eventual contrare a legislației naționale, indiferent dacă aceasta este anterioară sau ulterioară normei din dreptul
         Uniunii (a se vedea în acest sens în special Hotărârile citate anterior Simmenthal, punctele 16 și 21, precum și Factortame
         și alții, punctul 19).

      56      Din cele de mai sus rezultă că este incompatibilă cu cerințele inerente înseși naturii dreptului Uniunii orice dispoziție
         dintr‑o ordine juridică națională sau orice practică legislativă, administrativă sau judiciară ce ar avea ca efect diminuarea
         eficienței dreptului Uniunii prin faptul de a nega instanței competente să aplice acest drept prerogativa de a face, chiar
         în momentul acestei aplicări, tot ceea ce este necesar pentru a înlătura dispozițiile legislative naționale care ar constitui
         eventual un obstacol în calea eficienței depline a normelor direct aplicabile ale dreptului Uniunii (a se vedea Hotărârile
         citate anterior Simmenthal, punctul 22, precum și Factortame și alții, punctul 20).

      57      Curtea a precizat că aceasta ar fi în special situația în cazul în care, în ipoteza unui conflict între o dispoziție de drept
         al Uniunii și o lege națională ulterioară, soluționarea acestui conflict ar fi rezervată unei autorități, alta decât instanța
         chemată să asigure aplicarea dreptului Uniunii, învestită cu o putere de apreciere proprie, chiar dacă obstacolul astfel provocat
         în calea eficienței depline a dreptului Uniunii nu ar fi decât temporar (Hotărârea Simmenthal, citată anterior, punctul 23).

      58      Trebuie amintit, pe de altă parte, că, potrivit unei jurisprudențe constante, principiul protecției jurisdicționale efective
         constituie un principiu general al dreptului Uniunii, care decurge din tradițiile constituționale comune ale statelor membre,
         care a fost consacrat în articolele 6 și 13 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale,
         semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, și care a fost reafirmat de asemenea la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale
         a Uniunii Europene, și că, în aplicarea principiului cooperării prevăzut la articolul 10 CE, instanțele din statele membre
         sunt cele care trebuie să asigure protecția jurisdicțională a drepturilor pe care justițiabilii le au în temeiul dreptului
         Uniunii (Hotărârea din 13 martie 2007, Unibet, C‑432/05, Rep., p. I‑2271, punctele 37 și 38, precum și jurisprudența citată).

      59      În speță, trebuie să se arate că, prin faptul că a statuat, în hotărârea și în ordonanța sus‑menționate din 28 martie 2006
         și, respectiv, din 2 august 2006, că un monopol precum cel în cauză în acțiunea principală încălca cerințele Legii fundamentale,
         Bundesverfassungsgericht nu s‑a pronunțat asupra compatibilității acestui monopol cu dreptul comunitar, acesta subliniind,
         dimpotrivă, în hotărârea menționată, că, în speță, considera că nu avea competența de a proceda astfel.

      60      Cu privire la faptul că, odată ce s‑a constatat incompatibilitatea cu Legea fundamentală, Bundesverfassungsgericht a decis,
         în condițiile amintite la punctele 13 și 14 din prezenta hotărâre, să mențină cu titlu tranzitoriu efectele reglementării
         interne referitoare la monopolul respectiv, din jurisprudența amintită la punctele 53-58 din prezenta hotărâre rezultă că
         o astfel de împrejurare nu se poate opune posibilității ca o instanță națională care ar constata că această reglementare încalcă
         dispoziții cu efect direct ale dreptului Uniunii, precum articolele 43 CE și 49 CE, să decidă, conform principiului supremației
         dreptului Uniunii, să nu aplice reglementarea respectivă în cadrul litigiului cu care este sesizată (a se vedea, prin analogie,
         Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Filipiak, C‑314/08, Rep., p. I‑11049, punctul 84).

      61      Astfel, nu se poate admite ca norme de drept național, fie ele de natură constituțională, să aducă atingere unității și eficacității
         dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 decembrie 1970, Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, Rec.,
         p. 1125, punctul 3).

      62      Din decizia de trimitere și chiar din textul primei întrebări preliminare rezultă că instanța de trimitere dorește de asemenea
         să afle dacă, mai general, așadar independent de existența deciziei pronunțate de Bundesverfassungsgericht la 28 martie 2006,
         efectul de înlăturare a reglementării naționale apreciate contrară articolelor 43 CE și 49 CE ce decurge din principiul supremației
         ar putea fi suspendat pe timpul necesar asigurării conformității acestei reglementări cu dispozițiile menționate ale tratatului.
         După cum reiese din cuprinsul punctului 26 din prezenta hotărâre, această întrebare este de fapt adresată de instanța de trimitere
         în special în legătură cu împrejurarea că, deși consideră că rezultă din jurisprudența Curții că reglementarea în cauză în
         acțiunea principală încalcă articolele 43 CE și 49 CE, Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen a statuat că o astfel de
         suspendare se justifica în ceea ce privește împrejurarea respectivă, pentru motivul că imperative privind protecția ordinii
         sociale și a cetățenilor împotriva riscurilor legate de jocurile pe bani s‑ar opune situației de vid juridic care ar rezulta
         din înlăturarea imediată a acesteia.

      63      Toate statele membre care au prezentat observații au susținut, în esență, că recunoașterea existenței unui principiu care
         ar permite, în împrejurări excepționale, menținerea provizorie a efectelor unei norme naționale apreciate contrară unei norme
         din dreptul Uniunii direct aplicabile s‑ar justifica, prin analogie, având în vedere jurisprudența dezvoltată de Curte în
         temeiul articolului 231 al doilea paragraf CE, în scopul de a menține provizoriu efectele unor acte de drept comunitar a căror
         anulare o pronunțase în temeiul articolului 230 CE sau a căror invaliditate o constatase în temeiul articolului 234 CE.

      64      În această privință, trebuie amintit, desigur, că, în temeiul articolului 231 al doilea paragraf CE, devenit articolul 264
         al doilea paragraf TFUE, de asemenea aplicabil, prin analogie, în cadrul unei trimiteri preliminare pentru aprecierea validității
         în temeiul articolului 234 CE, devenit articolul 267 TFUE, Curtea beneficiază de o putere de apreciere pentru a indica, în
         fiecare caz, acele efecte ale unui act al Uniunii pe care îl anulează sau îl declară invalid care trebuie considerate definitive
         (a se vedea în special Hotărârea din 22 decembrie 2008, Régie Networks, C‑333/07, Rep., p. I‑10807, punctul 121 și jurisprudența
         citată).

      65      În exercitarea acestei competențe, Curtea se poate afla printre altele în situația de a suspenda efectele anulării sau ale
         constatării invalidității unui astfel de act până la adoptarea unui nou act prin care se remediază nelegalitatea constatată
         (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 3 septembrie 2008, Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul
         și Comisia, C‑402/05 P și C‑415/05 P, Rep., p. I‑6351, punctele 373-376, în ceea ce privește o anulare, și Hotărârea Régie
         Networks, citată anterior, punctul 126, în ceea ce privește constatarea unei invalidități).

      66      După cum reiese din jurisprudență, menținerea efectelor unui act al Uniunii anulat sau invalid, care are drept obiect evitarea
         nașterii unui vid juridic până la apariția unui nou act care să înlocuiască actul anulat sau invalidat astfel (a se vedea
         în special Hotărârea din 5 februarie 2004, Rieser Internationale Transporte, C‑157/02, Rec., p. I‑1477, punctul 60), se poate
         justifica dacă există considerații imperative de securitate juridică ce au legătură cu toate interesele, atât publice, cât
         și private, aflate în joc (a se vedea în special Hotărârea Régie Networks, citată anterior, punctul 122 și jurisprudența citată)
         și în intervalul de timp necesar pentru a permite remedierea unei astfel de nelegalități (a se vedea în acest sens în special
         Hotărârile citate anterior Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia, punctul 375, precum și Régie
         Networks, punctul 126).

      67      În această privință, este suficient totuși să se arate că, presupunând chiar că o serie de considerații similare celor care
         stau la baza jurisprudenței menționate, dezvoltată în ceea ce privește actele Uniunii, sunt de natură să conducă, prin analogie
         și cu titlu excepțional, la o suspendare provizorie a efectului de înlăturare avut de o normă din dreptul Uniunii direct aplicabilă
         asupra dreptului național contrar acesteia, o astfel de suspendare, ale cărei condiții nu ar putea fi determinate decât de
         Curte, trebuie exclusă de la bun început, în speță, având în vedere lipsa unor considerații imperative de securitate juridică
         de natură să o justifice.

      68      Astfel, din decizia de trimitere reiese că, în acest stadiu, instanța de trimitere, singura competentă pentru a aprecia situația
         de fapt din litigiul cu care este sesizată, a considerat că reglementarea restrictivă în cauză în acțiunea principală nu contribuia
         efectiv la limitarea activităților de pariuri în mod coerent și sistematic, astfel încât decurgea din jurisprudența anterioară
         a Curții că o astfel de reglementare, care nu poate fi justificată printr‑un obiectiv de prevenire a incitării la cheltuieli
         excesive legate de joc și de luptă împotriva dependenței de acesta, încalcă articolele 43 CE și 49 CE.

      69      Luând în considerare toate cele de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că, având în vedere supremația
         dreptului Uniunii direct aplicabil, o reglementare națională referitoare la un monopol public privind pariurile pe competițiile
         sportive care, potrivit constatărilor unei instanțe naționale, conține restricții incompatibile cu libertatea de stabilire
         și cu libera prestare a serviciilor, întrucât restricțiile respective nu contribuie la limitarea activităților de pariuri
         în mod coerent și sistematic, nu poate continua să se aplice de‑a lungul unei perioade tranzitorii.

       Cu privire la a doua întrebare
      70      Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se examineze a doua întrebare adresată.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      71      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      Având în vedere supremația dreptului Uniunii direct aplicabil, o reglementare națională referitoare la un monopol public privind
            pariurile pe competițiile sportive care, potrivit constatărilor unei instanțe naționale, conține restricții incompatibile
            cu libertatea de stabilire și cu libera prestare a serviciilor, întrucât restricțiile respective nu contribuie la limitarea
            activităților de pariuri în mod coerent și sistematic, nu poate continua să se aplice de‑a lungul unei perioade tranzitorii.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 5 noiembrie 1997. # Anna Barnett împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-12/97.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 9 martie 2000. # Evangelischer Krankenhausverein Wien împotriva Abgabenberufungskommission Wien și Wein & Co. HandelsgesmbH împotriva Oberösterreichische Landesregierung. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgerichtshof - Austria. # A șasea directivă TVA - Directivă 92/12/CEE. # Cauza C-437/97.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 12 septembrie 2013.#Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer împotriva Anneliese Kuso.#Cerere de decizie preliminară formulată de Oberster Gerichtshof.#Politica socială – Egalitate de tratament între bărbați și femei – Directiva 76/207/CEE – Contract de muncă pe durată determinată încheiat înainte de aderarea statului membru – Împlinirea termenului după aderare – Regim de muncă ce stabilește data la care expiră contractul în ultima zi a anului în care este împlinită vârsta de pensionare – Diferență de vârstă între bărbați și femei.#Cauza C-614/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      12 septembrie 2013 (
            *1
         )
      „Politica socială — Egalitate de tratament între bărbați și femei — Directiva 76/207/CEE — Contract de muncă pe durată determinată încheiat înainte de aderarea statului membru — Împlinirea termenului după aderare — Regim de muncă ce stabilește data la care expiră contractul în ultima zi a anului în care este împlinită vârsta de pensionare — Diferență de vârstă între bărbați și femei”
      În cauza C‑614/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberster Gerichtshof (Austria), prin decizia din 25 octombrie 2011, primită de Curte la 30 noiembrie 2011, în procedura

         Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer

      împotriva

         Anneliese Kuso,

      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnii A. Rosas (raportor), E. Juhász, D. Šváby și C. Vajda, judecători.
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 31 ianuarie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer, de B. Hainz, Rechtsanwalt;

               —

               pentru doamna Kuso, de C. Henseler, de H. Pflaum, de P. Karlberger, de W. Opetnik, Rechtsanwälte, și de P. Rindler, Rechtsanwältin;

               —

               pentru Comisia Europeană, de V. Kreuschitz și de C. Gheorghiu, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) literele (a) și (c) din Directiva 76/207/CEE a Consiliului din 9 februarie 1976 privind punerea în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională, precum și condițiile de muncă (JO L 39, p. 40, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 164), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002 (JO L 269, p. 15, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 143, denumită în continuare „Directiva 76/207”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer (Camera Regională Agricolă a Landului Austria Inferioară, denumită în continuare „NÖ-LLWK”), pe de o parte, și doamna Kuso, pe de altă parte, având ca obiect încetarea raporturilor de muncă ale acesteia.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 2 din Directiva 76/207 prevede:
               „(1)   În sensul următoarelor dispoziții, principiul egalității de tratament presupune inexistența oricărei discriminări pe criterii de sex legată, direct sau indirect, în special de starea civilă sau familială.
               (2)   În sensul prezentei directive, prin termenii de mai jos se înțelege:

                        —

                        «discriminare directă»: situația în care o persoană este tratată mai puțin favorabil, pe criterii de sex, decât este, a fost sau ar fi tratată altă persoană într‑o situație comparabilă;

                  […]”

               4

               Articolul 3 din această directivă prevede:
               „(1)   Aplicarea principiului egalității de tratament implică inexistența oricărei discriminări directe sau indirecte, pe criterii de sex, în sectoarele public sau privat, inclusiv în instituțiile publice, în ceea ce privește:

                        (a)

                        condițiile de acces la încadrare în muncă, la activități independente sau la muncă, inclusiv criteriile de selecție și condițiile de recrutare, indiferent de ramura de activitate, și la toate nivelurile ierarhiei profesionale, inclusiv promovarea;

                  […]

                        (c)

                        condițiile de încadrare în muncă și de muncă, inclusiv de concediere, precum și de remunerare, prevăzute de Directiva 75/117/CEE;

                  […]”

               5

               Directiva 76/207 a fost abrogată de Directiva 2006/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă (JO L 204, p. 23, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 262) cu începere, astfel cum prevede articolul 34 din această din urmă directivă, de la 15 august 2009. Directiva 2006/54 nu este aplicabilă în situația de fapt din cauza principală.

         Dreptul austriac

               6

               Legea privind egalitatea de tratament (Gleichbehandlungsgesetz, BGBl. I, 66/2004), care transpune, printre altele, Directiva 76/207, prevede la articolul 3, intitulat „Egalitate de tratament în raporturile de muncă”:
               „Nicio persoană nu poate face obiectul unor discriminări directe sau indirecte pe criterii de sex, printre altele în raport cu situația sa matrimonială sau familială, în cadrul unor raporturi de muncă, în special

                        1.

                        cu ocazia stabilirii raporturilor de muncă

                  […]

                        3

                        cu ocazia acordării unor prestații sociale facultative care nu reprezintă remunerație

                  […]

                        7.

                        cu ocazia încetării raporturilor de muncă.”

               7

               Raportul de muncă al doamnei Kuso intră sub incidența Legii din 1921 privind statutul angajaților (Angestelltengesetz 1921). În special, articolul 19 alineatul (1) din această lege prevede că un contract de muncă încetează la expirarea termenului pentru care a fost încheiat.

               8

               Din decizia de trimitere rezultă că contractul de muncă pe durată determinată al doamnei Kuso era supus regimului privind încadrarea în muncă și remunerația al Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer (Dienst- und Besoldungsordnung der Niederösterreichischen Landes‑Landwirtschaftskammer, denumit în continuare „DO”). Potrivit instanței de trimitere, se impune să se considere că acest dispozitiv juridic face parte din ansamblul reglementărilor naționale în raport cu care Curtea este invitată să interpreteze dreptul Uniunii.

               9

               Regimul menționat limitează dreptul de concediere al angajatorului stabilind un regim special potrivit căruia, cu excepția situației în care s‑a săvârșit o eroare gravă, salariații nu pot fi concediați decât pentru anumite motive determinate.

               10

               DO conține următoarele dispoziții:
               „Articolul 25 – Încetarea raporturilor de muncă
               1)   Raporturile de muncă ale lucrătorilor care au obținut statutul de persoane care au dreptul la pensie încetează prin:

                        a)

                        pensionarea temporară sau permanentă

                  […]
               2)   Raporturile de muncă ale lucrătorilor care au obținut statutul de lucrător care nu poate fi concediat încetează prin:

                        a)

                        atingerea limitei de vârstă

                  […]
               3)   Angajatorul poate, în plus, să pună capăt raporturilor de muncă ale unui lucrător care a obținut statutul de lucrător care nu poate fi concediat, împotriva voinței acestuia
               […]

                        c)

                        dacă la data încetării raporturilor de muncă lucrătorul a dobândit, în temeiul legislației în materie de securitate socială, din propria asigurare, dreptul la o pensie.

                  Articolul 26 – Pensionarea
               1)   Pensionarea temporară sau permanentă a lucrătorului împotriva voinței sale este de competența exclusivă a comitetului director al [NÖ-LLWK] și este supusă prevederilor din sistemul de pensii.
               […]
               Articolul 65 – Pensionarea definitivă
               Lucrătorii de sex masculin ies definitiv la pensie la încheierea anului calendaristic în care împlinesc 65 de ani, lucrătorii de sex feminin ies definitiv la pensie la încheierea anului calendaristic în care împlinesc 60 de ani.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               11

               Doamna Kuso era angajată de NÖ-LLWK de la 1 martie 1967 în cadrul unui raport de muncă pe durată nedeterminată. La 1 ianuarie 1980, aceasta a consimțit printr‑un contract tip care integra DO să obțină statutul de lucrător care nu poate fi concediat, statut care are drept consecință limitarea duratei contractului prevăzute la articolul 25 alineatul (2) din DO.

               12

               Doamna Kuso a împlinit vârsta de 60 de ani în 2008. La 18 iulie 2008, șeful serviciului de resurse umane a informat‑o prin telefon despre faptul că cererea sa de menținere în post după vârsta de pensionare a fost respinsă cu ocazia unei ședințe a biroului NÖ-LLWK din 14 iulie 2008. Aceasta a considerat că raportul de muncă înceta la sfârșitul anului 2008. Într‑o scrisoare din 25 iulie 2008, doamna Kuso a fost informată despre faptul că nu a fost acceptată prelungirea raportului său de muncă după 31 decembrie 2008 și că se considera că raportul său de muncă înceta la 31 decembrie 2008.

               13

               Doamna Kuso a contestat legalitatea încetării raportului său de muncă în fața Landesgericht Korneuburg. Hotărârea pronunțată de acesta din urmă la 21 ianuarie 2009, care îi era defavorabilă, a fost modificată printr‑o hotărâre pronunțată la 18 martie 2010 de Oberlandesgericht Wien, în calitate de instanță de apel în materia dreptului muncii și securității sociale. Prin urmare, NÖ-LLWK a formulat recurs la Oberster Gerichtshof.

               14

               Instanța de trimitere subliniază, pe de o parte, că DO, care face parte integrantă din contractul de muncă al doamnei Kuso, prevede printre altele că raporturile de muncă încetează în ultima zi a anului în curs în care salariatul împlinește vârsta de pensionare. Or, această vârstă diferă în funcție de sexul salariaților, și anume 60 de ani pentru femei și 65 de ani pentru bărbați. În plus, contractul de muncă în cauză a fost încheiat înainte de aderarea Republicii Austria la Uniunea Europeană, în timp ce termenul contractului a expirat ulterior aderării respective. Având în vedere principiile securității juridice și protecției încrederii legitime, precum și importanța dreptului la egalitatea de tratament între bărbați și femei, instanța de trimitere ridică problema domeniului de aplicare temporal și material al Directivei 76/207.

               15

               Oberster Gerichtshof arată, pe de altă parte, că, deși cauza principală prezintă câteva similitudini cu cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii din 18 noiembrie 2010, Kleist (C-356/09, Rec., p. I-11939), aceasta se diferențiază de cealaltă cel puțin sub două aspecte.

               16

               În primul rând, instanța de trimitere observă că, în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Kleist, citată anterior, se pusese capăt raportului de muncă al doamnei Kleist pe baza unei convenții colective, considerată o normă de aplicabilitate generală, în condițiile în care raportul de muncă al doamnei Kuso este reglementat de un contract individual de muncă încheiat pe durată determinată.

               17

               În al doilea rând, în cauza menționată, încetarea raporturilor de muncă avusese loc prin concediere. Or, în cazul doamnei Kuso nu a fost vorba de o concediere. În cauza principală, raporturile de muncă se întemeiază pe un contract de muncă pe durată determinată și au încetat prin expirarea acestui contract. Întrucât aceste raporturi de muncă au încetat normal prin expirarea termenului fără a necesita o declarație în acest sens, instanța de trimitere ridică, prin urmare, problema dacă trebuie să se distingă situația de fapt din cauza principală de cea care a determinat Curtea să se pronunțe în Hotărârea Kleist, citată anterior, sau este posibil să se aplice în cauza principală soluția stabilită de Curte în hotărârea menționată.

               18

               Apreciind că soluționarea litigiilor cu care este sesizat depinde de interpretarea dreptului Uniunii, Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzelor și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 3 alineatul (1) literele (a) și (c) din Directiva 76/207 […] se opune unei reglementări naționale potrivit căreia discriminarea pe criterii de sex în legătură cu încetarea raporturilor de muncă în urma încetării unui contract individual de muncă pe durată determinată încheiat înainte de intrarea în vigoare a directivei menționate (în speță: anterior aderării Republicii Austria la Uniunea Europeană), încetare care este exclusiv urmare a expirării perioadei pentru care a fost încheiat contractul, nu trebuie examinată în temeiul acordului contractual care stabilește o durată determinată, intervenit înainte de aderare și considerat drept o «condiție de concediere», ci numai în contextul respingerii cererii de prelungire a contractului, considerată drept «condiție de angajare»?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               19

               Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) litera (a) sau (c) din Directiva 76/207 trebuie interpretat în sensul că o reglementare națională precum cea în discuție în cauza principală, constând într‑un regim al raporturilor de muncă parte integrantă a unui contract de muncă încheiat înainte de aderarea la Uniune a statului membru în cauză, care prevede că raporturile de muncă încetează prin împlinirea vârstei de pensionare, stabilită diferit în funcție de sexul lucrătorului, reprezintă o discriminare interzisă de directiva menționată în cazul în care lucrătorul respectiv împlinește această vârstă la o dată ulterioară aderării amintite.

         Observațiile prezentate Curții

               20

               NÖ-LLWK consideră că, în cauza principală, simpla expirare a contractului este suficientă pentru încetarea raporturilor de muncă. Or, raportul de muncă al doamnei Kuso nu a încetat prin concediere, ci prin expirarea contractului de muncă pe durată determinată. Întrucât articolul 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 76/207 vizează numai concedierile, această dispoziție nu poate fi invocată. În plus, întrucât regimul raporturilor de muncă care reglementează contractul de muncă în discuție în cauza principală este anterior aderării Republicii Austria la Uniune, o reglementare națională precum cea în discuție în cauza principală nu poate constitui o discriminare în sensul directivei menționate. Prin urmare, NÖ-LLWK consideră că întrebarea adresată ar trebui să fie luată în considerare numai din perspectiva unei „condiții de recrutare”, ceea ce implică examinarea acestei întrebări în raport cu articolul 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 76/207.

               21

               În schimb, doamna Kuso și Comisia Europeană susțin că întrebarea adresată trebuie examinată numai din perspectiva încetării raporturilor de muncă. Întrucât contractul de muncă este un contract cu executare succesivă, ar trebui să se statueze că, din momentul aderării Republicii Austria la Uniune, efectele unui astfel de contract intră în domeniul de aplicare al Directivei 76/207. În consecință, ar fi vorba despre respingerea argumentului întemeiat pe anterioritatea încheierii contractului de muncă în discuție în cauza principală în raport cu aderarea menționată și despre examinarea întrebării menționate în raport cu articolul 3 alineatul (1) litera (c) din directiva amintită.

         Răspunsul Curții

               22

               Trebuie să se stabilească dacă, astfel cum susțin doamna Kuso și Comisia, încetarea raporturilor de muncă pe baza articolului 25 alineatul (2) litera (a) din DO intră în domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 76/207.

               23

               În primul rând, este important să se dezbată aplicabilitatea prevederii menționate anterior ratione temporis într‑o situație precum cea din cauza principală.

               24

               În scopul de a garanta respectarea principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime, normele de drept material al Uniunii trebuie să fie interpretate în sensul că nu vizează situații apărute anterior intrării lor în vigoare decât în măsura în care reiese în mod clar din formularea, finalitatea și economia acestora că trebuie să le fie atribuit un asemenea efect (a se vedea în special Hotărârea din 29 ianuarie 2002, Pokrzeptowicz‑Meyer, C-162/00, Rec., p. I-1049, punctul 49 și jurisprudența citată).

               25

               Cu toate acestea, trebuie amintit că o normă nouă se aplică imediat efectelor viitoare ale unei situații care a apărut sub incidența normei vechi (Hotărârea din 10 iulie 1986, Licata/CES, 270/84, Rec., p. 2305, punctul 31, și Hotărârea Pokrzeptowicz‑Meyer, citată anterior, punctul 50). Curtea a statuat de asemenea că prevederile tratatelor originare sunt obligatorii pentru noile state membre și sunt aplicabile în condițiile prevăzute de aceste tratate și de actul de aderare în cauză (a se vedea Hotărârea din 2 octombrie 1997, Saldanha și MTS, C-122/96, Rec., p. I-5325, punctul 13).

               26

               În ceea ce privește Directiva 76/207 și cauza principală, Actul privind condițiile de aderare a Republicii Austria, a Republicii Finlanda și a Regatului Suediei și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (JO 1994, C 241, p. 21, și JO 1995, L 1, p. 1) a intrat în vigoare la 1 ianuarie 1995. Potrivit articolului 2 din actul menționat, „dispozițiile tratatelor originare și actele adoptate înainte de aderare de instituții sunt obligatorii pentru noile state membre și se aplică în statele membre respective în condițiile prevăzute în aceste tratate și în respectivul act, începând cu data aderării”. În această privință, anexa XV la actul respectiv, la care face trimitere articolul 151 din acesta, vizează în mod explicit Directiva 76/207.

               27

               Întrucât prevederile aceluiași act nu includeau condiții specifice în ceea ce privește aplicarea Directivei 76/207, cu excepția unei derogări temporale în privința lucrului pe timp de noapte al femeilor, prevăzută la punctul V din anexa XV la actul de aderare menționat la punctul precedent, situație care nu face obiectul cauzei principale, directiva menționată este obligatorie pentru Republica Austria de la data aderării sale la Uniune, astfel încât ea se aplică efectelor viitoare ale situațiilor născute înainte de aderarea acestui stat membru la Uniune (a se vedea în acest sens Hotărârea Saldanha și MTS, citată anterior, punctul 14).

               28

               Se impune apoi respingerea argumentului invocat de NÖ-LLKW potrivit căruia, prin faptul că invoca aplicarea prevederilor Directivei 76/207 de la data aderării Republicii Austria la Uniune pentru a contesta încetarea raporturilor sale de muncă, doamna Kuso ar urmări să repună în discuție drepturi dobândite înaintea acestei aderări și ar încălca principiul protecției încrederii legitime a angajatorului său.

               29

               Astfel, Curtea a statuat că un contract de muncă pe durată determinată care fusese încheiat înainte de intrarea în vigoare a Acordului european instituind o asociere între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Polonă, pe de altă parte, încheiat și aprobat în numele Comunității prin Decizia 93/743/Euratom, CECO, CE a Consiliului și a Comisiei din 13 decembrie 1993 (JO L 348, p. 1), nu își înceta efectele juridice la data semnării sale, ci dimpotrivă, continua să își producă în mod legal efectele în toată perioada pentru care a fost încheiat (a se vedea în acest sens Hotărârea Pokrzeptowicz‑Meyer, citată anterior, punctul 52).

               30

               În plus, domeniul de aplicare al principiului protecției încrederii legitime nu poate fi extins astfel încât să împiedice, în general, aplicarea unei reglementări noi efectelor viitoare ale unor situații apărute sub incidența reglementării anterioare (a se vedea în acest sens Hotărârea Pokrzeptowicz‑Meyer, citată anterior, punctul 55).

               31

               În aceste împrejurări, NÖ-LLKW nu putea în mod legitim să se aștepte ca Directiva 76/207 să nu aibă nicio influență asupra normelor care reglementează contractul încheiat în 1980, devenite pertinente numai la sfârșitul contractului. În consecință, nu se poate considera că aplicarea acestei directive de la data aderării Republicii Austria la Uniune pentru a contesta încetarea raporturilor de muncă în discuție în cauza principală afectează o situație anterioară.

               32

               În al doilea rând, trebuie amintit că Curtea a statuat constant, pe de o parte, că articolul 3 din Directiva 76/207, care corespunde articolului 5 din această directivă, în versiunea sa originală, este necondițional și suficient de precis pentru a fi invocat de un particular împotriva statului (a se vedea Hotărârea din 26 februarie 1986, Marshall, 152/84, Rec., p. 723, punctul 52, precum și Hotărârea din 12 iulie 1990, Foster și alții, C-188/89, Rec., p. I-3313, punctul 21) și, pe de altă parte, că printre entitățile față de care se pot invoca dispozițiile unei directive de natură a avea efecte directe figurează un organism care, indiferent de forma sa juridică, a fost însărcinat în temeiul unui act al autorității publice să îndeplinească, sub controlul acesteia din urmă, un serviciu de interes public și care dispune, în acest scop, de puteri exorbitante în raport cu normele aplicabile în relațiile dintre particulari (a se vedea în acest sens Hotărârea Foster și alții, citată anterior, punctul 22). Astfel cum arată instanța de trimitere, iar acest lucru nu este contestat nici de părțile din cauza principală, nici de Comisie, NÖ-LLWK se numără printre organismele care dispun de puteri exorbitante în raport cu normele aplicabile în relațiile dintre particulari.

               33

               În al treilea rând, trebuie stabilit dacă articolul 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 76/207 trebuie interpretat în sensul că o reglementare națională care prevede că un raport de muncă încetează ca urmare a expirării contractului de muncă la o vârstă diferită pentru bărbați în raport cu femeile reprezintă o discriminare în sensul directivei menționate.

               34

               Este necesar să se amintească, pe de o parte, că termenul din contractul de muncă pe durată determinată în discuție în cauza principală este stabilit în raport cu un regim de muncă, DO, care face parte integrantă din contractul de muncă, și, pe de altă parte, că acest regim de muncă prevede o vârstă distinctă de la care ia naștere dreptul la pensie pentru lucrătorii de sex masculin și lucrătorii de sex feminin.

               35

               În mod cert, Curtea a decis că neprelungirea unui contract de muncă pe durată determinată în cazul în care acesta expiră nu poate fi în principiu echivalată cu concedierea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2001, Jiménez Melgar, C-438/99, Rec., p. I-6915, punctul 45).

               36

               Cu toate acestea, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, în domeniul egalității de tratament, noțiunea de concediere are un sens larg (a se vedea Hotărârea din 16 februarie 1982, Burton, 19/81, Rec., p. 555, punctul 9, Hotărârea Marshall, citată anterior, punctul 34, Hotărârea din 26 februarie 1986, Beets‑Proper, 262/84, Rec., p. 773, punctul 36, Hotărârea din 21 iulie 2005, Vergani, C-207/04, Rec., p. I-7453, punctul 27, și Hotărârea Kleist, citată anterior, punctul 26).

               37

               În special, Curtea a statuat, pe de o parte, că, în cadrul Directivei 76/207, termenul „concediere” trebuie interpretat în sensul că include încetarea raportului de muncă dintre lucrător și angajatorul său, chiar în cadrul unui regim de plecare voluntară (Hotărârea Burton, citată anterior, punctul 9), și, pe de altă parte, că o politică generală de concediere care presupune concedierea unei femei doar pentru motivul că a atins sau a depășit vârsta de la care are dreptul la pensie de la stat, vârstă care, potrivit legislației naționale, este diferită pentru bărbați și femei, constituie o discriminare pe criterii de sex, interzisă de directiva menționată (a se vedea Hotărârile citate anterior Marshall, punctul 38, și Kleist, punctul 28).

               38

               Or, astfel cum subliniază Comisia în observațiile sale scrise, pe de o parte, prin caracterul său obligatoriu și, pe de altă parte, prin faptul că prevede o vârstă de pensionare distinctă pentru lucrătorii de sex masculin și pentru lucrătorii de sex feminin, regimul de muncă în discuție în cauza principală este comparabil cu cel care a fost examinat de Curte în Hotărârea Kleist, citată anterior.

               39

               În consecință, în cauza principală, încetarea raportului de muncă al doamnei Kuso în temeiul articolului 25 alineatul (2) litera (a) din DO este asimilată unei concedieri în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 76/207.

               40

               Se impune apoi să se stabilească dacă încetarea raportului de muncă constituie o concediere interzisă în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 76/207. În acest scop, este important să se examineze dacă motivul acestei concedieri reprezintă sau nu reprezintă o discriminare directă sau indirectă pe criterii de sex în sensul articolului 2 din această directivă.

               41

               Potrivit articolului 2 alineatul (2) prima liniuță din Directiva 76/207, reprezintă „discriminare directă” situația în care o persoană este tratată mai puțin favorabil, pe criterii de sex, decât este, a fost sau ar fi tratată altă persoană într‑o situație comparabilă.

               42

               În speță, rezultă din articolul 25 din DO că raportul de muncă al unui lucrător încetează în momentul în care acesta împlinește vârsta de pensionare. Or, în temeiul articolelor 26 și 65 din DO, vârsta de pensionare este de 65 de ani pentru lucrătorii de sex masculin, în timp ce pentru lucrătorii de sex feminin este de 60 de ani.

               43

               Întrucât criteriul utilizat de prevederile menționate face expres referire la sexul lucrătorilor, trebuie, prin urmare, să se rețină că o reglementare națională precum cea în discuție în cauza principală constituie o diferență de tratament întemeiată în mod direct pe criterii de sex.

               44

               Pentru a stabili dacă diferența de tratament menționată constituie o discriminare interzisă în sensul Directivei 76/207, este necesar să se examineze dacă, în împrejurări precum cele din cauza principală, lucrătorii de sex masculin și lucrătorii de sex feminin se află într‑o situație comparabilă.

               45

               Potrivit unei jurisprudențe constante, caracterul comparabil al unor situații poate fi examinată în special în raport cu obiectul reglementării naționale care stabilește diferența de tratament (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 decembrie 2004, Hlozek, C-19/02, Rec., p. I-11491, punctul 46, și Hotărârea Kleist, citată anterior, punctul 34).

               46

               În cauza principală, articolele 25, 26 și 65 din DO, care stabilesc diferența de tratament dintre bărbați și femei, au ca obiect condițiile în care se poate pune capăt raporturilor de muncă ale salariaților.

               47

               Avantajul acordat lucrătorilor de sex feminin care constă în posibilitatea de a pretinde o pensie pentru limită de vârstă la o vârstă inferioară cu cinci ani celei stabilite pentru lucrătorii de sex masculin nu are un raport direct cu obiectul reglementării care stabilește o diferență de tratament.

               48

               Avantajul respectiv nu poate plasa lucrătorii de sex feminin într‑o situație specifică față de lucrătorii de sex masculin, întrucât bărbații și femeile se află în situații identice în ceea ce privește condițiile de încetare a raportului de muncă (a se vedea Hotărârea Kleist, citată anterior, punctul 37 și jurisprudența citată).

               49

               Prin urmare, este necesar să se rețină că lucrătorii de sex masculin și cei de sex feminin se găsesc într‑o situație comparabilă.

               50

               Potrivit articolului 2 alineatul (2) din Directiva 76/207, care distinge între discriminări directe și discriminări indirecte, numai cele din urmă pot fi exceptate de la a fi calificate drept discriminare dacă sunt „justificat[e] obiectiv de un scop legitim, iar mijloacele de atingere a acestui scop sunt corespunzătoare și necesare”. În schimb, o astfel de posibilitate nu este prevăzută pentru discriminările directe.

               51

               Întrucât o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal constituie, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 43 din prezenta hotărâre, o diferență de tratament întemeiată direct pe criterii de sex, discriminarea pe care o creează nu poate fi justificată în mod obiectiv.

               52

               În aceste împrejurări, întrucât Curtea a arătat, pe de o parte, că diferența de tratament instituită de o prevedere precum cea în discuție în cauza principală este întemeiată direct pe sex și că lucrătorii de sex masculin și lucrătorii de sex feminin se găsesc într‑o situație comparabilă și că, pe de altă parte, Directiva 76/207 nu include o derogare aplicabilă discriminărilor directe, trebuie să se concluzioneze că această diferență de tratament constituie o discriminare directă întemeiată pe sex interzisă de această directivă.

               53

               Prin urmare, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 76/207 trebuie interpretat în sensul că o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, constând într‑un regim de muncă ce face parte integrantă dintr‑un contract de muncă încheiat înainte de aderarea statului membru în cauză la Uniune, care prevede că raportul de muncă încetează prin împlinirea vârstei de pensionare, stabilită în mod diferit în funcție de sexul lucrătorului, constituie o discriminare directă interzisă de directiva menționată în cazul în care lucrătorul respectiv împlinește această vârstă la o dată ulterioară aderării menționate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               54

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

                     Articolul 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 76/207/CEE a Consiliului din 9 februarie 1976 a Consiliului privind punerea în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională, precum și condițiile de muncă, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002, trebuie interpretat în sensul că o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, constând într‑un regim de muncă ce face parte integrantă dintr‑un contract de muncă încheiat înainte de aderarea statului membru în cauză la Uniunea Europeană, care prevede că raportul de muncă încetează prin împlinirea vârstei de pensionare, stabilită în mod diferit în funcție de sexul lucrătorului, constituie o discriminare directă interzisă de directiva menționată în cazul în care lucrătorul respectiv împlinește această vârstă la o dată ulterioară aderării menționate.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.