title: Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 11 decembrie 2014.#Formula One Licensing BV împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative F1‑Live – Mărcile comunitară figurativă anterioară F1 și naționale și internațională verbale F1 Formula 1 – Motive relative de refuz – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenite articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009].#Cauza T‑10/09 RENV.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)
      11 decembrie 2014*
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative F1‑Live — Mărcile comunitară figurativă anterioară F1 și naționale și internațională verbale F1 Formula 1 — Motive relative de refuz — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenite articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]”
      În cauza T‑10/09 RENV,

         Formula One Licensing BV, cu sediul în Rotterdam (Țările de Jos), reprezentată de B. Klingberg și K. Sandberg, avocați,
      reclamantă,
      împotriva

         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de A. Folliard‑Monguiral, în calitate de agent,
      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă în fața Tribunalului, fiind

         ESPN Sports Media Ltd, cu sediul în Londra (Regatul Unit), reprezentată de T. de Haan, avocat,
      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 16 octombrie 2008 (cauza R 7/2008‑1) privind o procedură de opoziție între Racing‑Live și Formula One Licensing BV,
      * Limba de procedură: engleza
      TRIBUNALUL (Camera a opta),
      compus din domnul D. Gratsias, președinte, doamna M. Kancheva și domnul C. Wetter (raportor), judecători,
      grefier: doamna C. Heeren, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 3 iulie 2014,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 13 aprilie 2004, Racing‑Live SAS a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1)].

               2

               Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul figurativ următor:

               3

               Produsele și serviciile a căror înregistrare s‑a solicitat fac parte din clasele 16, 38 și 41 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund pentru fiecare dintre aceste clase următoarei descrieri:

                        —

                        clasa 16: „Reviste, broșuri, cărți; toate aceste produse referitoare la formula 1”;

                        —

                        clasa 38: „Comunicații și difuzare de carte, reviste și ziare prin terminale de calculator; toate aceste servicii referitoare la formula 1”;

                        —

                        clasa 41: „Publicare electronică de cărți, reviste și periodice; informații în materie de divertisment; organizare de concursuri pe internet; rezervarea de locuri pentru spectacole; jocuri online; toate aceste servicii referitoare la formula 1”.

               4

               Această cerere de înregistrare a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare nr. 5/2005 din 31 ianuarie 2005.

               5

               La 2 mai 2005, reclamanta, Formula One Licensing BV, a formulat opoziție, în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 41 din Regulamentul nr. 207/2009), împotriva înregistrării mărcii solicitate, invocând un risc de confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009].

               6

               Opoziția s‑a întemeiat în special pe următoarele înregistrări anterioare:

                        —

                        trei înregistrări ale semnului verbal F1, mai precis, în primul rând înregistrarea internațională nr. 732134 din 20 decembrie 1999, care produce efecte în Danemarca, în Germania, în Spania, în Franța, în Italia și în Ungaria, pentru produse și servicii din clasele 16, 38 și 41, și care acoperă în special produsele și serviciile vizate de marca solicitată, în al doilea rând, înregistrarea germană nr. 30007412 din 10 mai 2000, pentru „organizarea de evenimente sportive” din clasa 41 și în al treilea rând, înregistrarea din Regatul Unit nr. 2277746D din 13 august 2001, pentru „hârtie, carduri, carton, seturi de imprimare, pictură și desen; cataloage” din clasa 16 și „servicii de telecomunicații; transmitere electronică de date, imagini și sunete prin terminale și rețele informatice” din clasa 38;

                        —

                        înregistrarea mărcii comunitare figurative nr. 631531, care datează din 19 mai 2003, pentru produse și servicii din clasele 16, 38 și 41, privind mai ales produsele și serviciile vizate de marca solicitată, reprezentată mai jos:

               7

               Opoziția se întemeia pe totalitatea produselor și a serviciilor acoperite de mărcile anterioare și era îndreptată împotriva tuturor produselor și serviciilor desemnate de marca solicitată.

               8

               Se revendica de către reclamantă caracterul distinctiv ridicat al tuturor mărcilor al căror titular era în temeiul utilizării lor, de mai mulți ani, în raport cu diverse produse și servicii.

               9

               Prin decizia din 17 octombrie 2007, divizia de opoziție a OAPI, întemeindu‑se numai pe înregistrarea internațională anterioară nr. 732134, a respins cererea de înregistrare a unei mărci comunitare. Divizia de opoziție a constatat că exista o similitudine sau o identitate între produsele și serviciile pe care mărcile în conflict le desemnează și un grad mediu de similitudine între semnele în conflict și, prin urmare, un risc de confuzie între mărcile în conflict în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

               10

               La 14 decembrie 2007, Global Sports Media Ltd, care a substituit Racing‑Live SAS, în calitate de titular al mărcii a cărei înregistrare se solicită, a introdus o cale de atac în fața OAPI, în temeiul articolelor 57-62 din Regulamentul nr. 40/94 (devenite articolele 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009), împotriva deciziei diviziei de opoziție.

               11

               Prin Decizia din 16 octombrie 2008 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a anulat decizia diviziei de opoziție. Aceasta a considerat că, chiar dacă exista o identitate sau o similitudine între produsele și serviciile în cauză, nu exista un risc de confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 între marca solicitată și cele al căror titular era reclamanta, dat fiind că semnele în conflict prezentau diferențe vădite. În plus, camera de recurs a considerat că publicul relevant, compus din consumatori obișnuiți și din utilizatori profesioniști, percepea combinația literei „f” și a cifrei „1” ca fiind denumirea generică a unei categorii de mașini de curse și, prin extindere, de curse în care sunt implicate astfel de mașini. Camera de recurs a concluzionat în plus că renumele mărcilor anterioare privea numai elementul „f 1” al mărcii înregistrate sub nr. 631531.

               12

               În ceea ce privește articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, camera de recurs a considerat că, deși marca figurativă anterioară poate vehicula o imagine de tehnologie de vârf, de exclusivitate și de lux, singurul vector de comunicare a acestei imagini era elementul „f 1” ca logotip F1. Cu toate acestea, puțini consumatori ar atribui un caracter distinctiv abrevierii F1, cu excepția cazului în care este însoțită de logotipul menționat. În această privință, camera de recurs a constatat că niciun element al mărcii solicitate nu amintea acest logotip publicului și că, prin urmare, marca solicitată nu ar parazita mărcile anterioare, nu ar atinge renumele mărcilor respective și nici nu ar permite titularului său să obțină un profit nejustificat din imaginea pozitivă a acestor mărci.

         Procedurile în fața Tribunalului și a Curții de Justiție

               13

               Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 14 ianuarie 2009, reclamanta a formulat acțiunea având ca obiect anularea deciziei atacate pentru încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) și a articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94.

               14

               Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 10 iunie 2010.

               15

               Prin Hotărârea din 17 februarie 2011, Formula One Licensing/OAPI – Global Sports Media (F1 – LIVE) (T‑10/09, Rep., denumită în continuare „hotărârea Tribunalului”, EU:T:2011:45), Tribunalul a respins acțiunea și a dispus obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

               16

               Pronunțându‑se astfel, Tribunalul a respins cele două motive invocate de reclamantă.

               17

               Prin cererea introductivă depusă la grefa Curții la 29 aprilie 2011, reclamanta a formulat recurs împotriva hotărârii Tribunalului, prin care a solicitat Curții anularea hotărârii menționate.

               18

               Prin Hotărârea din 24 mai 2012, Formula One Licensing/OAPI (C‑196/11 P, Rep., denumită în continuare „hotărârea pronunțată în recurs”, EU:C:2012:314), Curtea a anulat hotărârea Tribunalului.

               19

               Curtea a constatat că Tribunalul a analizat validitatea mărcilor anterioare în cadrul unei proceduri de înregistrare a unei mărci comunitare și astfel a încălcat articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. În aceste condiții, Formula One Licensing a susținut în mod întemeiat că hotărârea atacată era afectată de o eroare de drept (hotărârea pronunțată în recurs, punctul 18 de mai sus, EU:C:2012:314, punctele 51-53).

               20

               Curtea a trimis cauza Tribunalului spre rejudecare pentru ca acesta să examineze dacă, fără a proceda la constatarea lipsei caracterului distinctiv al semnului „F1” în mărcile anterioare, putea fi înlăturată aplicarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

               21

               În urma hotărârii pronunțate în recurs și conform articolului 118 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, cauza a fost atribuită Camerei a șasea. Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat ulterior la Camera a opta, căreia, în consecință, i‑a fost atribuită prezenta cauză.

               22

               Prin scrisoarea din 11 iunie 2014, ESPN Sports Media Ltd a solicitat să fie autorizată să se substituie Global Sports Media Ltd în calitate de intervenientă în procedura din fața Tribunalului pentru motivul că îi fuseseră transferate drepturile asupra mărcii solicitate.

               23

               Prin scrisoarea din 17 iunie 2014, părțile în procedură au fost invitate să își prezinte observațiile asupra cererii de substituire a intervenientei. Prin scrisoarea din 20 iunie 2014, OAPI nu a ridicat obiecții cu privire la substituirea Global Sports Media în prezenta procedură cu ESPN Sports Media.

               24

               Prin Ordonanța Tribunalului (Camera a opta) din 30 iunie 2014, s‑a admis cererea de substituire.

         Concluziile părților după trimiterea spre rejudecare

               25

               Părțile au fost invitate să își prezinte observațiile conform articolului 119 alineatul (1) din Regulamentul de procedură. Reclamanta și OAPI au depus observațiile lor în termenele stabilite, mai precis la 9 august 2012 și, respectiv, la 28 septembrie 2012. Intervenienta nu a depus observații în termenul acordat.

               26

               În observațiile sale, reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei atacate;

                        —

                        obligarea OAPI și a intervenientei la plata cheltuielilor de judecată efectuate în cadrul procedurii de pe rolul OAPI, al Tribunalului și al Curții de Justiție.

               27

               În observațiile sale, OAPI solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea în totalitate a acțiunii;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

               28

               În susținerea acțiunii, reclamanta invocă două motive, întemeiate pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 și, respectiv, pe încălcarea articolului 8 alineatul (5) din același regulament.

         Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94

               29

               Mai întâi, este necesar să se considere, asemenea camerei de recurs, că publicul relevant era compus din consumatori medii din Uniunea Europeană.

               30

               De asemenea, camera de recurs a concluzionat în mod întemeiat la punctele 25-27 ale deciziei atacate că produsele și serviciile vizate de mărcile în conflict erau fie identice, fie foarte similare.

               31

               În plus, se înțelege că o combinație a literei „f” și a cifrei „1” este abrevierea pentru „formula 1”, expresie care desemnează în general o categorie de mașini de curse și, prin extensie, curse în care sunt implicate astfel de mașini.

               32

               Reclamanta susține în esență că există un risc de confuzie între marca verbală F1 (protejată ca marcă internațională în Germania, în Danemarca, în Spania, în Franța, în Italia și în Ungaria), pe de o parte, și marca solicitată F1-LIVE, pe de altă parte. Același lucru este valabil și în ceea ce privește marca comunitară figurativă și marca solicitată.

               33

               Astfel cum rezultă din hotărârea pronunțată în recurs (punctul 18 de mai sus, EU:C:2012:314, punctul 47), pentru a nu încălca articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, trebuie recunoscut un anumit grad de caracter distinctiv al unei mărci naționale invocate în susținerea unei opoziții la înregistrarea unei mărci comunitare.

               34

               Prin urmare, nu se poate recunoaște că semnul F1 este generic, descriptiv și lipsit de orice caracter distinctiv, în caz contrar analizându‑se validitatea mărcii anterioare în cadrul unei proceduri de înregistrare a unei mărci comunitare, ceea ce ar avea drept consecință încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 (hotărârea pronunțată în recurs, punctul 18 de mai sus, EU:C:2012:314, punctele 51 și 52).

               35

               Desigur, în cazul formulării unei opoziții, întemeiată pe existența unei mărci naționale anterioare, împotriva înregistrării unei mărci comunitare, OAPI și, în consecință, Tribunalul sunt obligate să verifice în ce mod publicul relevant percepe semnul identic cu această marcă națională în marca a cărei înregistrare se solicită și să aprecieze, dacă este cazul, gradul caracterului distinctiv al acestui semn (hotărârea pronunțată în recurs, punctul 18 de mai sus, EU:C:2012:314, punctul 42).

               36

               Cu toate acestea, asemenea verificări nu pot conduce la constatarea unei lipse a caracterului distinctiv al unui semn identic cu o marcă națională înregistrată și protejată, din moment ce o astfel de constatare nu ar fi compatibilă nici cu coexistența mărcilor comunitare și a mărcilor naționale, nici cu articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 coroborat cu alineatul (2) litera (a) punctul (ii) al aceluiași articol (Hotărârea pronunțată în recurs, punctul 18 de mai sus, EU:C:2012:314, punctul 44).

               37

               Într‑adevăr, după cum rezultă din hotărârea pronunțată în recurs (punctul 18 de mai sus, EU:C:2012:314, punctul 45), această constatare ar aduce atingere mărcilor naționale identice cu un semn considerat ca fiind lipsit de caracter distinctiv, întrucât înregistrarea unei astfel de mărci comunitare ar constitui o situație care poate elimina protecția națională a acestor mărci. În acest sens, constatarea menționată nu ar respecta sistemul instituit prin Regulamentul nr. 40/94, care se bazează pe coexistența mărcilor comunitare și a mărcilor naționale, după cum precizează al cincilea considerent al acestui regulament, dat fiind că validitatea unei mărci internaționale sau naționale poate fi pusă în discuție în temeiul lipsei caracterului distinctiv numai în cadrul unei proceduri de declarare a nulității inițiate în statul membru respectiv, în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92) și din Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2008, L 299, p. 25).

               38

               În aceste condiții, este necesar să se constate că din elementele de probă scrisă prezentate de părți în fața OAPI rezultă că dat fiind că astfel cum s‑a subliniat la punctul 31 de mai sus, elementul verbal „f 1” constituie abrevierea obișnuită a expresiei „formula 1”, acest element are un caracter distinctiv slab. Este necesar să se amintească, în această privință, că produsele și serviciile vizate de cerere de înregistrare privesc, mai concret, domeniul formulei 1.

               39

               În plus, afirmația reclamantei potrivit căreia elementul verbal „f 1” ar fi elementul dominant al mărcii solicitate nu poate fi reținută. Astfel, marca solicitată are un caracter relativ complex, întrucât este compusă din două elemente verbale, „f 1” și „live”, separate de o cratimă și inserate într‑o configurație grafică originală pentru a forma un logo specific. Astfel, vor fi percepute din punct de vedere vizual ca un tot.

               40

               În ceea ce privește pretinsul renume, din dosar rezultă că în mod întemeiat camera de recurs a concluzionat că acesta privea numai versiunea logotip a elementului verbal „f 1”.

               41

               Prin urmare, trebuie să se realizeze o comparație între semnele în conflict, și anume marca verbală anterioară F1 și marca solicitată și, eventual, marca figurativă anterioară F1 Formula 1 și marca solicitată.

               42

               Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că în mod întemeiat camera de recurs a reținut, la punctul 59 și următoarele din decizia atacată, că există un anumit grad de similitudine între semnele în conflict și, prin urmare, un risc de confuzie între semnele în conflict în considerarea elementului „f 1” pe care îl au în comun. Cu toate acestea, ele diferă pe plan vizual, datorită lungimii lor, a prezenței cuvântului „live” și a faptului că marca solicitată cuprinde un element figurativ.

               43

               Pe plan fonetic, trebuie constatat că marca solicitată cuprinde două cuvinte, iar mărcile anterioare unul singur. Adăugarea în marca solicitată a unui cuvânt suplimentar, care este pronunțat, contrabalansează, într‑o anumită măsură, elementul comun „f 1”. Cu toate acestea, datorită faptului că semnele în conflict cuprind amândouă elementul „f 1”, care este primul pronunțat în marca solicitată, camera de recurs a concluzionat în mod întemeiat în sensul existenței unui anumit grad de similitudine pe plan fonetic.

               44

               Pe plan conceptual, trebuie subliniat că marca anterioară desemnează un tip deosebit de mașini de curse, și anume mașinile de formula 1, și poate fi percepută de asemenea ca făcând implicit referire la cursele de formula 1. Marca solicitată vehiculează același mesaj, dar adăugarea cuvântului „live”, care evocă rezumarea sau transmiterea în direct a unui eveniment, o face mai bogată din punct de vedere conceptual decât marca anterioară.

               45

               Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că, deși există elemente de diferențiere vizuală, fonetică și conceptuală între mărcile în conflict, există totodată un anumit grad de similitudine globală, în considerarea includerii elementului verbal al mărcii anterioare în marca figurativă pentru care s‑a solicitat înregistrarea.

               46

               Prin urmare, trebuie să se aprecieze global dacă există un risc de confuzie între mărcile în conflict.

               47

               În ceea ce privește riscul de confuzie, trebuie amintit că aprecierea globală a acestui risc implică o anumită interdependență între factorii luați în considerare și în special între similitudinea mărcilor și cea a produselor sau a serviciilor desemnate. Astfel, un grad scăzut de similitudine între produsele sau serviciile desemnate poate fi compensat printr‑un grad ridicat de similitudine între mărci și invers [Hotărârea din 29 septembrie 1998, Canon, C‑39/97, Rec, EU:C:1998:442, punctul 17, și Hotărârea din 14 decembrie 2006, Mast‑Jägermeister/OAPI – Licorera Zacapaneca (VENADO cu cadru și alții), T‑81/03, T‑82/03, și T‑103/03, Rec. EU:T:2006:397, punctul 74].

               48

               În această privință, trebuie amintit că elementul „f 1”, scris cu caractere tipografice obișnuite, în raport cu produsele și serviciile vizate, nu are decât un caracter distinctiv slab și că renumele eventual al mărcii comunitare figurative utilizate în Uniune privea în esență logotipul în sine.

               49

               Cu toate acestea, trebuie amintit că recunoașterea unui caracter slab distinctiv al mărcii anterioare nu exclude posibilitatea de a constata existența în speță a unui risc de confuzie. Astfel, deși caracterul distinctiv al mărcii anterioare trebuie luat în considerare în aprecierea riscului de confuzie (a se vedea prin analogie Hotărârea Canon, punctul 47 de mai sus, EU:C:1998:442, punctul 24), acesta nu este decât un element printre altele care intervine în cadrul acestei aprecieri. Astfel, chiar în prezența unei mărci anterioare cu slab caracter distinctiv poate exista un risc de confuzie, de exemplu în considerarea similitudinii semnelor și a produselor sau serviciilor vizate [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2007, Xentral/OAPI – Pages jaunes (PAGESJAUNES.COM), T‑134/06, Rep., punctul 70 și jurisprudența citată].

               50

               Trebuie remarcat în această privință că produsele și serviciile desemnate de marca solicitată și cele vizate de mărcile anterioare sunt fie identice, fie similare.

               51

               În plus, astfel cum s‑a subliniat la punctele 42 și 45 de mai sus, elementul verbal „f 1” din marca anterioară a fost reprodus în marca a cărei înregistrare se solicită. Deși elementul verbal „f 1” nu poate fi considerat ca fiind elementul dominant în semnul solicitat, aceasta nu înseamnă că pentru acest motiv trebuie considerat ca fiind neglijabil. Mai concret, este necesar să se constate că celelalte două elemente care alcătuiesc marca solicitată, mai precis elementul verbal „live” și elementul figurativ care constă într‑un cerc care iese în evidență pe fondul gri închis, ar putea fi percepute că sugerează primul, transmiterea evenimentelor sportive în timp real și, al doilea, un circuit de curse. Astfel, din moment ce aceste elemente pot evoca ideea generală de evenimente legate de sportul automobilist, combinarea lor cu elementul verbal „f 1” contribuie la fixarea în percepția publicului relevant a imaginii curselor de automobile de formula 1, vehiculată de acest element verbal.

               52

               Din considerațiile precedente și în special din faptul că publicul relevant nu păstrează în memorie decât o imagine imperfectă a mărcilor în cauză, astfel încât elementul lor comun, elementul „f 1”, generează o anumită similitudine între acestea, și din interdependența dintre factorii diferiți care trebuie luați în considerare, produsele vizate fiind identice sau foarte similare, rezultă că riscul de confuzie în percepția consumatorilor nu poate fi exclus. Cu alte cuvinte, există un risc ca respectivele două mărci să fie asociate în percepția consumatorilor, care interpretează marca solicitată drept o variantă a mărcii anterioare F1 în considerarea reproducerii identice a acesteia din urmă și, prin urmare, a originii lor comerciale.

               53

               În consecință, trebuie constatat că, atunci când a concluzionat că între marca solicitată și marca verbală anterioară nu exista niciun risc de confuzie, camera de recurs a săvârșit o eroare.

               54

               Din ansamblul considerațiilor precedente rezultă că decizia atacată trebuie anulată fără să fie necesar să se compare marca figurativă anterioară cu marca solicitată și să se examineze al doilea motiv.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               55

               În hotărârea pronunțată în recurs, Curtea a dispus soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul. Revine, așadar, Tribunalului să se pronunțe, în cadrul prezentei hotărâri, asupra ansamblului cheltuielilor aferente diferitelor proceduri, în conformitate cu articolul 121 din Regulamentul de procedură.

               56

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.

               57

               Întrucât OAPI și intervenienta au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor reclamantei.

               58

               În plus, reclamanta solicită ca OAPI și intervenienta să fie obligate la plata cheltuielilor de judecată pe care le‑a efectuat în procedura de pe rolul OAPI. În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 136 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, cheltuielile necesare efectuate de părți în legătură cu procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs sunt considerate cheltuieli de judecată recuperabile. Situația este însă diferită în ceea ce privește cheltuielile de judecată efectuate în legătură cu procedura care s-a aflat pe rolul diviziei de opoziție [Hotărârea din 25 iunie 2010, MIP Metro/OAPI – CBT Comunicación Multimedia (Metromeet), T‑407/08, Rep. EU:T:2010:256, punctul 51]. Prin urmare, cererea reclamantei prin care solicită obligarea OAPI și a intervenientei, care au căzut în pretenții, la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv cele efectuate în cadrul procedurii de pe rolul OAPI, nu poate fi admisă decât cu privire la cheltuielile necesare efectuate de reclamantă în legătură cu procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a opta)
               declară și hotărăște:

                        1)

                           Anulează Decizia Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din 16 octombrie 2008 (cauza R 7/2008-1).

                        2)

                           Obligă OAPI și ESPN Sports Media Ltd la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Formula One Licensing BV în procedurile desfășurate în fața Tribunalului și a Curții, precum și a celor pe care aceasta le‑a efectuat în legătură cu procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 11 decembrie 2014.
                     Semnături


Hotărârea Curții (Camera a noua) din 10 iulie 2014.#Peek & Cloppenburg KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale).#Recurs – Marcă comunitară – Marca verbală Peek & Cloppenburg – Opoziție a unui alt titular al denumirii comerciale „Peek & Cloppenburg” – Refuzul înregistrării.#Cauzele conexate C‑325/13 P și C‑326/13 P).


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 17 februarie 1998. # Pantochim SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat - Acțiune în constatarea abținerii de a acționa - Lipsa necesității de a se pronunța - Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-107/96.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 7 septembrie 2006. # Gérard Meric împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-133/05.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din 22 decembrie 2010.#Rosa María Gavieiro Gavieiro (C-444/09) şi Ana María Iglesias Torres (C-456/09) împotriva Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia.#Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 3 de A Coruña și Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 3 de Pontevedra - Spania.#Politica socială - Directiva 1999/70/CE - Clauza 4 din Acordul-cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP - Principiul nediscriminării - Aplicarea acordului-cadru personalului temporar al unei comunități autonome - Reglementare națională prin care se stabilește o diferență de tratament în privința atribuirii unui spor de vechime în muncă, întemeiată exclusiv pe natura temporară a raportului de muncă - Obligația de a recunoaște, cu efect retroactiv, dreptul la sporul de vechime.#Cauze conexate C-444/09 și C-456/09.

text:
      Cauzele conexate C‑444/09 și C‑456/09
      Rosa María Gavieiro Gavieiro
      și
      Ana María Iglesias Torres
      împotriva
      Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia
      (cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 3 de A Coruña și
         de Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 3 de Pontevedra)

      „Politica socială — Directiva 1999/70/CE — Clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP — Principiul nediscriminării — Aplicarea acordului‑cadru personalului temporar al unei comunități autonome — Reglementare națională prin care se stabilește o diferență de tratament în privința atribuirii unui spor de vechime în muncă,
         întemeiată exclusiv pe natura temporară a raportului de muncă — Obligația de a recunoaște, cu efect retroactiv, dreptul la sporul de vechime”

      Sumarul hotărârii
      1.        Politica socială — Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP — Directiva
            1999/70 — Domeniu de aplicare
      [Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 2 alin. (1) și clauza 3 alin. (1)]
      2.        Politica socială — Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP — Directiva
            1999/70 — Condiții de încadrare în muncă — Noțiune
      [Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 4 alin. (1)]
      3.        Acte ale instituțiilor — Directive — Executare de către statele membre
      (art. 258 TFUE; Directiva 1999/70 a Consiliului, art. 2 al treilea paragraf)
      4.        Politica socială — Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP — Directiva
            1999/70
      [Directiva 1999/70 a Consiliului, anexă, clauza 4 alin. (1)]
      1.        Rezultă atât din cuprinsul Directivei 1999/70 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între
         CES, UNICE și CEEP, precum și din cel al acordului‑cadru menționat, anexat la directivă, cât și din economia și finalitatea
         acestora că prevederile cuprinse în acestea se aplică contractelor și raporturilor de muncă pe durată determinată încheiate
         cu autorități publice și alte organe ale sectorului public.

      Un membru al personalului temporar al unei comunități autonome a unui stat membru intră în domeniul de aplicare personal al
         Directivei 1999/70 și al celui al acordului‑cadru anexat la această directivă.

      (a se vedea punctele 38 și 45 și dispozitiv 1)
      2.        Un spor de vechime, în măsura în care reprezintă o condiție de încadrare în muncă, intră în domeniul de aplicare al clauzei
         4 alineatul (1) din acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, anexat la Directiva 1999/70 privind acordul‑cadru
         cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP, astfel încât lucrătorii pe durată determinată
         pot să se opună unui tratament care, în privința acordării acestui spor, este, cu excepția unei justificări obiective, mai
         puțin favorabil decât cel de care beneficiază lucrătorii pe durată nedeterminată care se află într‑o situație comparabilă.
         Natura temporară a raportului de muncă al anumitor funcționari publici nu poate să reprezinte, prin ea însăși, un motiv obiectiv
         în sensul acestei clauze din acordul‑cadru.

      (a se vedea punctul 58 și dispozitiv 2)
      3.        Articolul 2 al treilea paragraf din Directiva 1999/70 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat
         între CES, UNICE și CEEP, prevede că, atunci când statele membre adoptă actele cu putere de lege și actele administrative
         necesare aducerii la îndeplinire a acestei directive, ele conțin o trimitere la directiva respectivă sau sunt însoțite de
         o asemenea trimitere în momentul publicării lor oficiale.

      Or, în cazul în care o directivă prevede expres că dispozițiile de transpunere a acelei directive conțin o trimitere la aceasta
         sau sunt însoțite de o asemenea trimitere în momentul publicării lor oficiale, este în orice caz obligatorie adoptarea unui
         act pozitiv de transpunere. Deși este adevărat că un stat membru ar putea, în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii
         obligațiilor, să fie condamnat pentru faptul de a nu fi respectat obligațiile care decurg din articolul 2 al treilea paragraf
         din Directiva 1999/70, de aici nu reiese în mod obligatoriu că o măsură națională care nu face trimitere, în expunerea de
         motive, la directiva în cauză nu poate fi considerată măsură valabilă de transpunere a acesteia. Având în vedere că statelor
         membre le revine nu numai sarcina de a transpune în mod formal directivele Uniunii în ordinea lor juridică, ci și sarcina
         de a garanta că obligațiile care le revin în temeiul acestor directive sunt pe deplin și în orice moment respectate, nu se
         poate exclude posibilitatea ca un stat membru, care a încercat într‑o primă etapă să transpună o directivă și să își îndeplinească
         obligațiile care îi revin în temeiul dreptului Uniunii, să realizeze, în special ca urmare a unor litigii inițiate la instanțele
         naționale sau a unei acțiuni introduse de Comisie în temeiul articolului 258 TFUE, că dispozițiile dreptului său intern nu
         au transpus în mod corect sau complet dreptul Uniunii și că ele trebuie, în aceste împrejurări, să fie modificate.

      Așadar, simpla împrejurare că o dispoziție națională nu conține nicio trimitere la Directiva 1999/70 nu exclude posibilitatea
         ca această dispoziție să fie considerată măsură națională de transpunere a acestei directive.

      (a se vedea punctele 61-64 și 67 și dispozitiv 3)
      4.        Clauza 4 alineatul (1) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, anexat la Directiva 1999/70 privind acordul‑cadru
         cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP, este necondiționată și suficient de precisă
         pentru a fi invocată în fața unei instanțe naționale de funcționarii temporari împotriva unui stat pentru a li se recunoaște
         beneficiul unui spor de vechime pentru perioada cuprinsă între data expirării termenului acordat statelor membre pentru transpunerea
         directivei menționate și data intrării în vigoare a legii naționale prin care se transpune această directivă în dreptul intern
         al statului membru în cauză, sub rezerva respectării dispozițiilor relevante din dreptul național referitoare la prescripție.

      În pofida existenței, în reglementarea națională prin care se transpune Directiva 1999/70, a unei dispoziții prin care se
         recunoaște dreptul funcționarilor temporari la acordarea unui spor aferent unor perioade de 3 ani de vechime, însă prin care
         se exclude aplicarea retroactivă a acestui drept, autoritățile competente ale statului membru în cauză au obligația, în temeiul
         dreptului Uniunii și întrucât este vorba despre o dispoziție a Acordului‑cadru cu privire la munca pe durată determinată ce
         are efect direct, să confere dreptului menționat efect retroactiv cu începere de la data expirării termenului acordat statelor
         membre pentru transpunerea acestei directive.

      (a se vedea punctele 90 și 99 și dispozitiv 4 și 5)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      22 decembrie 2010(*)

      „Politica socială − Directiva 1999/70/CE − Clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între
         CES, UNICE și CEEP − Principiul nediscriminării − Aplicarea acordului‑cadru personalului temporar al unei comunități autonome
         − Reglementare națională prin care se stabilește o diferență de tratament în privința atribuirii unui spor de vechime în muncă,
         întemeiată exclusiv pe natura temporară a raportului de muncă − Obligația de a recunoaște, cu efect retroactiv, dreptul la
         sporul de vechime”

      În cauzele conexate C‑444/09 și C‑456/09,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 234 CE de Juzgado de lo
         Contencioso‑Administrativo n° 3 de A Coruña (Spania) și de Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n° 3 de Pontevedra (Spania),
         prin deciziile din 30 octombrie 2009 și din 12 noiembrie 2009, primite de Curte la 16 și, respectiv, la 23 noiembrie 2009,
         în procedurile

      Rosa María Gavieiro Gavieiro (C‑444/09),

      Ana María Iglesias Torres (C‑456/09)

      împotriva
      Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii A. Arabadjiev, A. Rosas, U. Lõhmus și A. Ó Caoimh (raportor),
         judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamna Iglesias Torres, de M. Costas Otero, abogada;
      –        pentru Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia, de A. López Miño, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. Rodríguez Cárcamo, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii M. van Beek și G. Valero Jordana, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea clauzei 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe
         durată determinată, încheiat la 18 martie 1999 (denumit în continuare „acordul‑cadru”), anexat la Directiva 1999/70/CE a Consiliului
         din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP (JO L 175,
         p. 43, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 129).

      2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii între doamna Gavieiro Gavieiro și, respectiv, doamna Iglesias Torres,
         pe de o parte, și Consellería de Educación e Ordenación de la Xunta de Galicia (Departamentul pentru educație și universități
         din cadrul administrației Comunității autonome Galicia, denumit în continuare „Consellería”), pe de altă parte, în legătură
         cu refuzul acesteia din urmă de a acorda cu efect retroactiv un spor de vechime trienal.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Potrivit articolului 1 din Directiva 1999/70, scopul acesteia este „punerea în aplicare a acordului‑cadru […] încheiat […]
         între organizațiile de tip confederativ generale CES, UNICE și CEEP, anexat la [această] directivă”.

      4        Potrivit articolului 2 primul și al treilea paragraf din aceeași directivă:

      „Statele membre adoptă și pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire
         a prezentei directive până la data de 10 iulie 2001 sau se asigură că, până la această dată, partenerii sociali adoptă dispozițiile
         necesare prin acord, statele membre fiind obligate să adopte orice dispoziție necesară care să le permită garantarea în orice
         moment a rezultatelor impuse de prezenta directivă. Statele membre informează de îndată Comisia în acest sens.

      […]
      Atunci când statele membre adoptă dispozițiile prevăzute la alineatul (1), ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau
         sunt însoțite de o asemenea trimitere în momentul publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare
         a acestei trimiteri.”

      5        În temeiul articolului 3, Directiva 1999/70 a intrat în vigoare la 10 iulie 1999, data publicării sale în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.

      6        Potrivit clauzei 1 din acordul‑cadru:

      „Obiectivul [acestuia] este:
      (a)      îmbunătățirea calității muncii pe durată determinată, asigurând aplicarea principiului nediscriminării;
      (b)      stabilirea unui cadru pentru împiedicarea abuzurilor care pot rezulta din folosirea raporturilor sau contractelor de muncă
         pe durată determinată succesive.”

      7        Clauza 2 alineatul (1) din acordul‑cadru are următorul cuprins:

      „Prezentul acord se aplică în cazul lucrătorilor pe durată determinată care au un contract de muncă sau un raport de muncă,
         definite în legislația, convențiile colective sau practicile în vigoare în fiecare stat membru.”

      8        Lucrătorul pe durată determinată este definit în clauza 3 alineatul (1) din acordul‑cadru astfel: „o persoană care are un
         contract sau un raport de muncă pe durată determinată, încheiate direct între angajator și lucrător, în care încetarea contractului
         sau a raportului de muncă este determinată de condiții obiective, cum ar fi împlinirea termenului, îndeplinirea unei sarcini
         determinate sau producerea unui eveniment determinat”.

      9        Clauza 4 din acordul‑cadru, intitulată „Principiul nediscriminării”, prevede la alineatele (1) și (4):

      „(1)      În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, angajații cu contract pe durată determinată nu sunt tratați într‑un
         mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu contract pe durată nedeterminată comparabili, numai pentru că aceștia au un contract
         sau un raport de muncă pe durată determinată, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive
         obiective.

      […]
      (4)      Condițiile de vechime corespunzătoare unor condiții de încadrare speciale sunt aceleași pentru lucrătorii cu contract pe durată
         determinată și pentru cei cu contract pe durată nedeterminată, cu excepția situației în care condițiile de vechime diferite
         sunt justificate de motive obiective.”

       Reglementarea națională
      10      Articolul 149 alineatul 1 punctul 18 din Constituția spaniolă (denumită în continuare „Constituția”) conferă statului spaniol
         competența exclusivă în privința stabilirii regimului juridic de bază al administrației publice și a regimului statutar de
         bază al funcționarilor acesteia.

      11      Conform articolului 4 din Legea privind funcționarii civili ai statului, aprobată prin Decretul 315/1964 (Decreto 315/1964,
         por el que se aprueba la Ley articulada de funcionarios civiles del Estado) din 7 februarie 1964 (BOE n° 40 din 15 februarie
         1964, p. 2045, denumită în continuare „LFCE”), persoanele care, în temeiul unei numiri legale, ocupă posturi permanente, fac
         parte din personalul statutar și primesc remunerații sau alocații fixe din bugetul general al statului destinat personalului
         sunt funcționari de carieră.

      12      Articolul 5 alineatul 2 din LFCE prevede că persoanele care, din considerente de necesitate sau de urgență, ocupă posturi
         statutare până la ocuparea lor de către funcționari de carieră sunt funcționari temporari.

      13      Funcționarii temporari primeau, în conformitate cu articolul 104 alineatul (3) din LFCE, salariul corespunzător categoriei
         din care făcea parte postul vacant.

      14      Articolul 105 din LFCE prevedea că acestor funcționari temporari li se aplica, prin analogie și în măsura în care aceasta
         era conformă cu natura raportului lor de muncă, statutul general al funcționarilor, cu excepția dreptului la stabilitatea
         locului de muncă, a anumitor niveluri de remunerație și a regimului pensionării din funcția publică.

      15      Dispozițiile LFCE au fost preluate în legile finanțelor Comunității autonome Galicia pentru anii 2003-2007, în care se prevedea
         că funcționarii temporari, spre deosebire de funcționarii de carieră, nu erau titulari ai dreptului de a percepe sporul de
         vechime trienal. Acesta este un spor acordat pentru fiecare perioadă de 3 ani de serviciu îndeplinit.

      16      În temeiul competenței exclusive care îi este conferită prin articolul 149 alineatul 1 punctul 18 din Constituție, statul
         spaniol a adoptat Legea 7/2007 privind statutul de bază al funcționarilor publici (Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado
         público) din 12 aprilie 2007 (BOE n° 89 din 13 aprilie 2007, p. 16270, denumită în continuare „LEBEP”).

      17      LEBEP se aplică, în conformitate cu articolul 2 alineatul 1 din aceasta, personalului statutar și, dacă este cazul, agenților
         contractuali ce lucrează în special în administrația comunităților autonome.

      18      Articolul 8 din LEBEP are următorul cuprins:

      „1.      Persoanele care exercită, în interes general, funcții remunerate în administrația publică sunt funcționari publici.
      2.      Funcționarii publici se împart în:
      a)      funcționari de carieră;
      b)      funcționari temporari;
      c)      agenți contractuali, indiferent dacă este vorba de personal permanent, pe durată nedeterminată sau pe durată determinată.
      d)      personal auxiliar.”
      19      Funcționarii de carieră și temporari sunt definiți la articolele 9 și 10 din LEBEP la fel cum sunt definiți în LFCE.

      20      Articolul 25 din LEBEP, intitulat „Remunerarea funcționarilor temporari”, modifică regimul referitor la sporul de vechime
         trienal în vigoare până atunci arătând, la alineatul 2, că „[s]unt recunoscute perioadele de trei ani de vechime care corespund
         serviciului efectuat înainte de intrarea în vigoare [a legii menționate], care nu produc efecte asupra remunerării decât cu
         începere de la intrarea în vigoare a acesteia”.

      21      LEBEP, prin care s‑a abrogat articolul 5 alineatul 2 și articolele 104 și 105 din LFCE, a intrat în vigoare la 13 mai 2007.

      22      În temeiul articolului 25 alineatul 2 din LEBEP, Consellería a stabilit normele referitoare la recunoașterea din oficiu a
         perioadelor de 3 ani de vechime pentru funcționarii temporari care aveau calitatea de profesori în Comunitatea autonomă Galicia.

      23      Articolul 27 alineatul 1 litera a) din Legea privind regimul financiar și bugetar al Comunității autonome Galicia, aprobat
         prin Decretul legislativ 1/1999 (Decreto legislativo 1/1999, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley de Régimen
         Financiero y presupuestario de Galicia) din 7 octombrie 1999 (BOE n° 293 din 8 decembrie 1999, p. 42303) prevede că drepturile
         care presupun o obligație pecuniară se prescriu în termen de 5 ani.

       Acțiunile principale și întrebările preliminare
       Cauza C‑444/09
      24      Doamna Gavieiro Gavieiro, care era, la data la care a introdus acțiunea principală, angajată ca funcționar stagiar la Consellería,
         a lucrat, între 1994 și 2007, ca profesor temporar în diverse instituții de învățământ în Galicia pentru o perioadă totală
         de 9 ani 2 luni și 17 zile.

      25      Ca urmare a intrării în vigoare a LEBEP, Consellería a recunoscut dreptul doamnei Gavieiro Gavieiro de a primi, începând cu
         13 mai 2007, un spor de vechime trienal, în măsura în care aceasta îndeplinise funcția timp de 9 ani în cadrul Comunității
         autonome Galicia.

      26      La 14 noiembrie 2008, reclamanta din acțiunea principală a solicitat Consellería să îi recunoască perioadele de 3 ani de vechime
         pentru care dreptul nu era prescris, și anume perioada cuprinsă între luna noiembrie 2003 și 12 mai 2007, și să îi plătească
         sporul de vechime trienal corespunzător. Această cerere era întemeiată pe dreptul său de a primi un tratament nediscriminatoriu
         prevăzut de clauza 4 din acordul‑cadru, astfel cum a fost interpretată de Curte în Hotărârea din 13 septembrie 2007, Del Cerro
         Alonso (C‑307/05, Rep., p. I‑7109).

      27      Prin decizia din 5 martie 2009, Consellería a respins cererea respectivă, considerând că LEBEP nu acordă sporul de vechime
         trienal funcționarilor temporari decât începând cu 13 mai 2007, data intrării în vigoare a acestei legi.

      28      Doamna Gavieiro Gavieiro a introdus o acțiune la instanța de trimitere împotriva deciziei de respingere menționate, solicitând
         anularea acesteia și recunoașterea, cu efect retroactiv, a sporului de vechime trienal pe care pretinde că l‑a dobândit.

      29      Întrucât a apreciat că soluționarea litigiului cu care este sesizată necesită o interpretare a acordului‑cadru, Juzgado de
         lo Contencioso‑Administrativo n° 3 de A Coruña a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „Ce se înțelege prin expresia «condiții de vechime diferite» care figurează în clauza 4 alineatul (4) din acordul‑cadru [anexat
         la] Directiva 1999/70/CE? Simpla natură temporară a serviciului anumitor funcționari publici constituie un «motiv obiectiv»
         care justifică o diferență de tratament în ceea ce privește acordarea unui spor de vechime în muncă?”

       Cauza C‑456/09
      30      Doamna Iglesias Torres, angajată în prezent la Consellería ca funcționar de carieră în cadrul corpului profesorilor din școlile
         oficiale de limbi din Comunitatea autonomă Galicia, a lucrat, între 1994 și 13 mai 2007, ca profesor temporar pentru Consellería
         în diverse instituții de învățământ în Galicia, pentru o perioadă totală de 9 ani.

      31      Ca urmare a intrării în vigoare a LEBEP, doamna Iglesias Torres a solicitat, la 23 aprilie 2009, să i se recunoască dreptul
         de a primi remunerația corespunzătoare diferenței dintre cea pe care o percepuse și cea pe care ar fi trebuit să o perceapă
         în temeiul dreptului la sporul de vechime trienal pe care îl dobândise în perioada anterioară acestei intrări în vigoare.

      32      Prin decizia din 13 mai 2009, adoptată în temeiul unor competențe delegate de Conselleiro, directorul Direcției provinciale
         a educației și universităților din Lugo a respins cererea menționată.

      33      Doamna Iglesias Torres a introdus o acțiune la instanța de trimitere împotriva acestei decizii de respingere, solicitând anularea
         acesteia și recunoașterea, cu efect retroactiv, a sporului de vechime trienal pe care pretinde că l‑a dobândit. În această
         privință, doamna Iglesias Torres s‑a întemeiat pe clauza 4 din acordul‑cadru, astfel cum a fost interpretată de Curte în Hotărârea
         Del Cerro Alonso, citată anterior.

      34      Având îndoieli cu privire la interpretarea acordului‑cadru în lumina jurisprudenței Curții, Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo
         n° 3 de Pontevedra a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Directiva 1999/70/CE se aplică personalului temporar din cadrul Comunității autonome Galicia?
      2)      Articolul 25 alineatul 2 din [LEBEP] poate fi considerat măsură națională de transpunere a acestei directive, deși această
         lege nu face nicio trimitere la reglementarea comunitară?

      3)      În cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare, articolul 25 alineatul 2 din LEBEP trebuie considerat în mod obligatoriu
         ca fiind măsura națională de transpunere la care se face referire la punctul 4 din dispozitivul Hotărârii Curții din 15 aprilie
         2008, Impact (C‑268/06, Rep., p. I‑2483) sau statul spaniol este obligat să acorde cu caracter retroactiv remunerarea ce rezultă
         din aplicarea sporului de vechime trienal pe care l‑a recunoscut în temeiul directivei?

      4)      În cazul unui răspuns negativ la a doua întrebare, Directiva 1999/70/CE este direct aplicabilă în speță, în sensul Hotărârii
         […] Del Cerro [Alonso, citată anterior]?”

      35      Având în vedere conexitatea existentă între cele două cauze principale, este necesară reunirea acestora în vederea pronunțării
         prezentei hotărâri.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare formulată în cauza C‑456/09
      36      Prin intermediul primei întrebări formulate în cauza C‑456/09, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească
         dacă un membru al personalului temporar al Comunității autonome Galicia, precum reclamanta din acțiunea principală, intră
         în domeniul de aplicare personal al Directivei 1999/70 și al acordului‑cadru.

      37      Toate persoanele interesate care au prezentat observații Curții consideră că la această întrebare trebuie să se răspundă afirmativ.

      38      În această privință, trebuie amintit că Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că rezultă atât din cuprinsul Directivei 1999/70
         și din cel al acordului‑cadru, cât și din economia și finalitatea acestora că prevederile cuprinse în acestea se aplică contractelor
         și raporturilor de muncă pe durată determinată încheiate cu autorități publice și alte organe ale sectorului public (Hotărârea
         din 4 iulie 2006, Adeneler și alții, C‑212/04, Rec., p. I‑6057, punctele 54-57, Hotărârile din 7 septembrie 2006, Marrosu
         și Sardino, C‑53/04, Rec., p. I‑7213, punctele 40-43, și Vassallo, C‑180/04, Rec., p. I‑7251, punctele 32-35, precum și Hotărârea
         Del Cerro Alonso, citată anterior, punctul 25).

      39      Într‑adevăr, astfel cum rezultă din clauza 2 alineatul (1) din acordul‑cadru, domeniul de aplicare personal al acestuia este
         conceput în mod larg, avându‑se în vedere în mod general „lucrători[i] pe durată determinată care au un contract de muncă
         sau un raport de muncă, definite în legislația, convențiile colective sau practicile în vigoare în fiecare stat membru” (a
         se vedea Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctul 56, Hotărârea din 23 aprilie 2009, Angelidaki și alții, C‑378/07-C‑380/07,
         Rep., p. I‑3071, punctul 114, precum și Hotărârea din 24 iunie 2010, Sorge, C‑98/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul
         30).

      40      Definiția noțiunii „lucrători pe durată determinată” în sensul acordului‑cadru, prevăzută de clauza 3 alineatul (1) din acesta,
         cuprinde toți lucrătorii, fără a face distincție în funcție de calitatea publică sau privată a angajatorului lor (Hotărârea
         Adeneler și alții, citată anterior, punctul 56).

      41      În plus, având în vedere importanța principiilor egalității de tratament și nediscriminării, care fac parte din principiile
         generale ale dreptului Uniunii, dispozițiile prevăzute în Directiva 1999/70 și în acordul‑cadru în scopul garantării pentru
         lucrătorii pe durată determinată a beneficiului acelorași avantaje precum cele ce revin lucrătorilor pe durată nedeterminată
         comparabili, cu excepția cazului în care un tratament diferențiat se justifică prin motive obiective, trebuie să li se recunoască
         un domeniu de aplicare general, dat fiind că acestea reprezintă norme de drept social al Uniunii de o importanță deosebită,
         de care trebuie să beneficieze fiecare lucrător, în calitatea lor de cerințe minime de protecție (Hotărârea Del Cerro Alonso,
         citată anterior, punctul 27).

      42      În consecință, Directiva 1999/70 și acordul‑cadru se aplică tuturor lucrătorilor care prestează servicii remunerate în cadrul
         unui raport de muncă pe durată determinată încheiat cu angajatorul lor (Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctul
         28).

      43      Simpla împrejurare că un loc de muncă este calificat drept „statutar” potrivit dreptului național sau prezintă anumite caracteristici
         specifice funcției publice în statul membru în cauză este irelevantă în această privință, întrucât, în caz contrar, s‑ar repune
         serios în discuție efectul util al Directivei 1999/70 și cel al acordului‑cadru, precum și aplicarea uniformă a acestora în
         statele membre, atâta vreme cât le rezervă acestora din urmă posibilitatea de a exclude în mod discreționar anumite categorii
         de persoane de la acordarea beneficiului protecției oferite prin aceste instrumente ale dreptului Uniunii (a se vedea Hotărârea
         Del Cerro Alonso, citată anterior, punctul 29).

      44      Având în vedere că este cert că doamna Iglesias Torres a lucrat pentru o perioadă mai mare de 9 ani în diverse instituții
         de învățământ din Comunitatea autonomă Galicia ca funcționar temporar și că, pe de altă parte, cauza principală se referă
         la situația funcționarilor de carieră comparată cu cea a funcționarilor temporari, aceasta intră în domeniul de aplicare personal
         al Directivei 1999/70 și al celui al acordului‑cadru.

      45      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare formulată în cauza C‑456/09 că un membru al personalului temporar al
         Comunității autonome Galicia, precum reclamanta din acțiunea principală, intră în domeniul de aplicare personal al Directivei
         1999/70 și al celui al acordului‑cadru anexat la această directivă.

       Cu privire la singura întrebare formulată în cauza C‑444/09
      46      Prin singura întrebare adresată în cauza C‑444/09, instanța de trimitere solicită să se stabilească în ce mod trebuie să fie
         interpretată expresia „condițiile de vechime diferite”, care figurează în clauza 4 alineatul (4) din acordul‑cadru, și dacă
         natura temporară a serviciului anumitor funcționari publici constituie, prin ea însăși, un „motiv obiectiv” în sensul acestei
         dispoziții, care justifică diferența de tratament în ceea ce privește acordarea unui spor de vechime în muncă.

      47      În prealabil, trebuie amintit că, potrivit clauzei 1 litera (a) din acordul‑cadru, unul dintre obiectivele acestuia constă
         în îmbunătățirea calității muncii pe durată determinată, asigurând aplicarea principiului nediscriminării. Totodată, în cel
         de al treilea paragraf al preambulului acordului‑cadru se precizează că acesta „ilustrează disponibilitatea partenerilor sociali
         de a stabili un cadru general pentru asigurarea egalității de tratament pentru lucrătorii cu contract de muncă pe durată determinată,
         protejându‑i împotriva discriminării”. Considerentul (14) al Directivei 1999/70 menționează, în acest sens, că obiectivul
         acordului‑cadru constă, în special, în îmbunătățirea calității muncii pe durată determinată prin stabilirea unor cerințe minime
         de natură a garanta aplicarea principiului nediscriminării.

      48      Acordul‑cadru, în special clauza 4 din acesta, urmărește aplicarea principiului menționat în privința lucrătorilor pe durată
         determinată pentru a împiedica posibilitatea ca un raport de muncă de această natură să fie utilizat de un angajator pentru
         a‑i priva pe acești lucrători de drepturile recunoscute lucrătorilor pe durată nedeterminată (Hotărârea Del Cerro Alonso,
         citată anterior, punctul 37).

      49      Potrivit Curții, având în vedere aceste obiective urmărite prin acordul‑cadru, astfel cum au fost amintite în cuprinsul ultimelor
         două puncte, clauza 4 din acesta trebuie înțeleasă în sensul că exprimă un principiu de drept social al Uniunii care nu poate
         fi interpretat în mod restrictiv (a se vedea Hotărârile citate anterior Del Cerro Alonso, punctul 38, și Impact, punctul 114).

      50      În măsura în care instanța de trimitere solicită, în cadrul unui litigiu referitor la dreptul unor funcționari temporari la
         un spor de vechime, interpretarea expresiei „condiții de vechime diferite”, care figurează în clauza 4 alineatul (4) din acordul‑cadru,
         trebuie subliniat că Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că un spor de vechime identic cu cel în discuție în acțiunea principală,
         a cărui percepere era rezervată prin prevederile de drept național personalului statutar fix din serviciile de sănătate care
         lucra pe durată nedeterminată, cu excluderea personalului temporar, intră în noțiunea „condiții de încadrare în muncă” prevăzută
         în clauza 4 alineatul (1) din acordul‑cadru (Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctele 47 și 48).

      51      Astfel cum rezultă din deciziile de trimitere, până la intrarea în vigoare a LEBEP la 13 mai 2007, reglementarea aplicabilă
         personalului care lucra în serviciile administrației publice ale Comunității autonome Galicia, adoptată în conformitate cu
         dispozițiile LFCE, instituia o diferență de tratament în privința acordării sporului de vechime trienal între membrii personalului
         acestei comunități autonome. Această diferență de tratament nu era determinată în funcție de vechimea acestora din urmă, ci
         în funcție de durata raportului de muncă cu angajatorul lor. Spre deosebire de funcționarii de carieră, funcționarii temporari
         nu beneficiau de sporul aferent perioadelor de 3 ani de vechime, indiferent de perioada petrecută în serviciu.

      52      În aceste împrejurări, astfel cum a subliniat și Comisia în mod întemeiat, o diferență de tratament precum cea instituită
         de reglementarea spaniolă în discuție în acțiunea principală trebuie analizată prin prisma clauzei 4 alineatul (1) din acordul‑cadru.

      53      Astfel cum rezultă din jurisprudența Curții, în ceea ce privește sporurile de vechime precum cel în discuție în acțiunea principală,
         lucrătorii pe durată determinată nu trebuie să fie tratați, cu excepția cazului în care există o justificare obiectivă, mai
         puțin favorabil decât lucrătorii pe durată nedeterminată care se află într‑o situație comparabilă (a se vedea în acest sens
         Hotărârile citate anterior Del Cerro Alonso, punctele 42 și 47, precum și Impact, punctul 126).

      54      În ceea ce privește problema dacă natura temporară a serviciului anumitor funcționari publici poate constitui, prin ea însăși,
         un motiv obiectiv în sensul clauzei 4 din acordul‑cadru, trebuie amintit că Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că noțiunea
         de motive obiective care figurează la alineatul (1) din această clauză trebuie interpretată în sensul că nu permite justificarea
         unei diferențe de tratament între lucrătorii pe durată determinată și lucrătorii pe durată nedeterminată prin faptul că această
         diferențiere este prevăzută printr‑o normă generală și abstractă de drept intern, cum ar fi o lege sau o convenție colectivă
         (Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctul 57).

      55      Noțiunea amintită impune ca inegalitatea de tratament în cauză să fie justificată de existența unor elemente precise și concrete,
         ce caracterizează condiția de încadrare în muncă despre care este vorba, în contextul specific în care se situează aceasta
         și în temeiul unor criterii obiective și transparente, pentru a verifica dacă această inegalitate răspunde unei necesități
         reale, dacă este susceptibilă de a asigura îndeplinirea obiectivului urmărit și dacă este necesară pentru realizarea acestui
         scop (a se vedea Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctul 58). Aceste elemente pot rezulta, cu precădere, din
         natura specifică a atribuțiilor pentru îndeplinirea cărora au fost încheiate contractele pe durată determinată și din caracteristicile
         inerente ale acestor atribuții sau, după caz, din urmărirea unui obiectiv legitim de politică socială de către un stat membru
         (a se vedea în ceea ce privește clauza 4 alineatul (1) din același acord‑cadru Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior,
         punctele 53 și 58; în ceea ce privește noțiunea „motive obiective” care figurează în clauza 5 alineatul (1) litera (a) din
         acordul‑cadru, a se vedea Hotărârea Adeneler și alții, citată anterior, punctele 69 și 70, precum și Ordonanța din 24 aprilie
         2009, Koukou, C‑519/08, punctul 45).

      56      În schimb, recurgerea doar la natura temporară a muncii personalului din cadrul administrației publice nu este conformă acestor
         cerințe și nu poate, prin urmare, să constituie un motiv obiectiv în sensul clauzei 4 alineatul (1) din acordul‑cadru.

      57      Astfel, o diferență de tratament în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă între lucrătorii pe durată determinată
         și lucrătorii pe durată nedeterminată nu poate fi justificată de un criteriu care, în mod general și abstract, se referă chiar
         la durata raportului de muncă. A admite că natura temporară a unui raport de muncă este suficientă, prin ea însăși, pentru
         justificarea unei asemenea diferențe ar lipsi de conținut obiectivele Directivei 1999/70 și ale acordului‑cadru, amintite
         la punctele 47 și 48 din prezenta hotărâre. În loc să îmbunătățească calitatea muncii pe durată determinată și să promoveze
         egalitatea de tratament urmărită atât de Directiva 1999/70, cât și de acordul‑cadru, recurgerea la un asemenea criteriu ar
         conduce la perpetuarea menținerii unei situații defavorabile lucrătorilor pe durată determinată.

      58      În aceste împrejurări, trebuie să se răspundă la singura întrebare formulată în cauza C‑444/09 că un spor de vechime, precum
         cel în discuție în acțiunea principală, în măsura în care reprezintă o condiție de încadrare în muncă, intră în domeniul de
         aplicare al clauzei 4 alineatul (1) din acordul‑cadru, astfel încât lucrătorii pe durată determinată pot să se opună unui
         tratament care, în privința acordării acestui spor, este, cu excepția unei justificări obiective, mai puțin favorabil decât
         cel de care beneficiază lucrătorii pe durată nedeterminată care se află într‑o situație comparabilă. Natura temporară a raportului
         de muncă al anumitor funcționari publici nu poate să reprezinte, prin ea însăși, un motiv obiectiv în sensul acestei clauze
         din acordul‑cadru.

       Cu privire la a doua întrebare formulată în cauza C‑456/09
      59      Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate în cauza C‑456/09, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească
         dacă simpla împrejurare că o măsură națională, precum articolul 25 alineatul 2 din LEBEP, nu conține nicio trimitere la Directiva
         1999/70 exclude posibilitatea ca această măsură să fie considerată măsură de transpunere a acestei directive.

      60      Consellería, guvernul spaniol și Comisia susțin, spre deosebire de doamna Iglesias Torres, că articolul 25 alineatul 2 din
         LEBEP trebuie să fie considerat măsură națională de transpunere a Directivei 1999/70, chiar dacă nu se face trimitere la aceasta
         și nici la vreo altă reglementare a Uniunii în expunerea de motive a acestei legi.

      61      În această privință, trebuie amintit că articolul 2 al treilea paragraf din Directiva 1999/70 prevede că, atunci când statele
         membre adoptă actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire a acestei directive, ele
         conțin o trimitere la directiva respectivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere în momentul publicării lor oficiale.

      62      În cazul în care o directivă prevede expres că dispozițiile de transpunere a acelei directive conțin o trimitere la aceasta
         sau sunt însoțite de o asemenea trimitere în momentul publicării lor oficiale, este în orice caz obligatorie adoptarea unui
         act pozitiv de transpunere (a se vedea Hotărârea din 18 decembrie 1997, Comisia/Spania, C‑361/95, Rec., p. I‑7351, punctul
         15, și Hotărârea din 29 octombrie 2009, Comisia/Polonia, C‑551/08, punctul 23).

      63      Deși este adevărat că un stat membru ar putea, în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulate
         în temeiul articolului 258 TFUE, să fie condamnat pentru faptul de a nu fi respectat obligațiile care decurg din articolul
         2 al treilea paragraf din Directiva 1999/70, de aici nu reiese în mod obligatoriu, astfel cum a susținut și Comisia în mod
         întemeiat, că o măsură națională care nu face trimitere, în expunerea de motive, la directiva în cauză nu poate fi considerată
         măsură valabilă de transpunere a acesteia.

      64      Având în vedere că statelor membre le revine nu numai sarcina de a transpune în mod formal directivele Uniunii în ordinea
         lor juridică, ci și sarcina de a garanta că obligațiile care le revin în temeiul acestor directive sunt pe deplin și în orice
         moment respectate, nu se poate exclude posibilitatea ca un stat membru, care a încercat într‑o primă etapă să transpună o
         directivă și să își îndeplinească obligațiile care îi revin în temeiul dreptului Uniunii, să realizeze, în special ca urmare
         a unor litigii inițiate la instanțele naționale sau a unei acțiuni introduse de Comisie în temeiul articolului 258 TFUE, că
         dispozițiile dreptului său intern nu au transpus în mod corect sau complet dreptul Uniunii și că ele trebuie, în aceste împrejurări,
         să fie modificate.

      65      În speță, este cert că modificarea reglementării naționale realizată prin LEBEP a fost efectuată atunci când în cauza în care
         s‑a pronunțat Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, referitoare la același spor de vechime trienal precum cel în discuție
         în acțiunea principală, s‑a evidențiat diferența de tratament, în privința dreptului la acordarea unui asemenea spor, între
         personalul statutar și personalul temporar angajat de o entitate care face parte din administrația publică a unei comunități
         autonome spaniole.

      66      Deși instanța națională, singura competentă să interpreteze dreptul național, are sarcina să verifice, în speță, dacă, având
         în vedere modul de redactare a articolului 25 alineatul 2 din LEBEP, obiectivul urmărit prin acesta și împrejurările adoptării
         lui, această dispoziție constituie o măsură de transpunere a Directivei 1999/70, simpla împrejurare că nu conține nicio trimitere
         la directiva menționată nu exclude posibilitatea ca această dispoziție să fie considerată ca reprezentând o asemenea măsură.

      67      În aceste împrejurări, trebuie să se răspundă la a doua întrebare formulată în cauza C‑456/09 că simpla împrejurare că o dispoziție
         națională, precum articolul 25 alineatul 2 din LEBEP, nu conține nicio trimitere la Directiva 1999/70 nu exclude posibilitatea
         ca această dispoziție să fie considerată măsură națională de transpunere a acestei directive.

       Cu privire la a patra întrebare formulată în cauza C‑456/09
      68      Întrucât, astfel cum rezultă din răspunsul la întrebarea adresată în cauza C‑444/09, un spor de vechime precum cel în discuție
         în acțiunea principală intră în domeniul de aplicare al clauzei 4 alineatul (1) din acordul‑cadru deoarece constituie o condiție
         de încadrare în muncă, este necesar ca a patra întrebare adresată în cauza C‑456/09 să fie reformulată, astfel încât să se
         poată da instanței de trimitere un răspuns util.

      69      Astfel, prin intermediul acestei întrebări, instanța menționată solicită, în esență, să se stabilească dacă, într‑un litigiu
         precum cel din cauza principală, clauza 4 alineatul (1) din acordul‑cadru poate fi invocată în fața unei instanțe naționale
         de către particulari pentru a li se recunoaște beneficiul sporului de vechime trienal pentru perioada cuprinsă între data
         expirării termenului acordat statelor membre pentru transpunerea Directivei 1999/70 și data intrării în vigoare a legii naționale
         prin care se transpune această directivă în dreptul intern al statului membru în cauză.

      70      Atât Consellería, cât și guvernul spaniol au insistat, în observațiile pe care le‑au prezentat în cauzele C‑444/09 și C‑456/09,
         asupra faptului că un particular nu se poate întemeia pe efectul direct al unei dispoziții dintr‑o directivă dacă aceasta
         a făcut obiectul unei măsuri naționale de transpunere în dreptul intern al statului membru în cauză. În opinia guvernului
         spaniol, atunci când reclamantele din acțiunea principală și‑au introdus contestațiile, Directiva 1999/70 fusese deja transpusă
         în dreptul spaniol referitor la acordarea sporului de vechime trienal, astfel încât drepturile lor izvorăsc din articolul
         25 din LEBEP, iar nu din această directivă. Menținerea unui efect direct al acesteia în împrejurări precum cele din acțiunile
         principale ar reprezenta o punere în discuție fără nicio limită în timp a eficacității normelor statelor membre, care, deși
         au transpus deja în mod corect conținutul unei directive în dreptul intern, au fost adoptate după expirarea termenului de
         transpunere.

      71      Totuși, aceste argumente par să ignore natura cererilor introduse de reclamantele din acțiunile principale la instanțele naționale
         și nu țin seama, prin urmare, de pertinența, prin raportare la acțiunile principale, a celei de a patra întrebări adresate
         de instanța de trimitere în cauza C‑456/09 referitoare la efectul direct al clauzei 4 alineatul (1) din acordul‑cadru.

      72      Obligația care le revine statelor membre în temeiul unei directive de a atinge rezultatul prevăzut de aceasta, precum și îndatorirea
         acestora, în temeiul articolului 4 alineatul (3) TUE, de a lua toate măsurile generale sau speciale necesare pentru a asigura
         îndeplinirea acestei obligații se impun tuturor autorităților statelor membre, inclusiv autorităților judiciare în cadrul
         competențelor acestora. Astfel de obligații sunt în sarcina acestor autorități, inclusiv, dacă este cazul, în calitatea lor
         de angajator public (Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 41, precum și punctul 85 și jurisprudența citată).

      73      Atunci când nu pot să interpreteze și să aplice reglementarea națională în conformitate cu cerințele dreptului Uniunii, instanțele
         naționale și organele administrației au obligația să aplice integral dreptul Uniunii și să protejeze drepturile pe care acesta
         le conferă particularilor, înlăturând, dacă este nevoie, aplicarea oricărei dispoziții de drept intern contrare (a se vedea
         în acest sens Hotărârea din 22 iunie 1989, Costanzo, 103/88, Rec., p. 1839, punctul 33, și Hotărârea din 14 octombrie 2010,
         Fuß, C‑243/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 63).

      74      În speță, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă clauza 4 alineatul (1) din acordul‑cadru are efect direct
         în cadrul a două litigii referitoare la profesori temporari angajați de Comunitatea autonomă Galicia care, până la intrarea
         în vigoare a LEBEP și la modificarea prin aceasta a LFCE, nu au beneficiat de dreptul la sporul de vechime trienal acordat
         de această comunitate autonomă și solicită recunoașterea cu efect retroactiv a acestui drept pentru perioada cuprinsă între
         data expirării termenului acordat statelor membre pentru transpunerea Directivei 1999/70 și data intrării în vigoare a LEBEP,
         sub rezerva respectării dispozițiilor relevante din dreptul național referitoare la prescripție.

      75      Întrucât principiul protecției jurisdicționale efective constituie un principiu general al dreptului Uniunii, recunoscut de
         altfel la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, instanțelor naționale le revine atribuția ca,
         în absența unei măsuri care să transpună în mod corect Directiva 1999/70 în dreptul spaniol în perioada menționată, să asigure
         protecția juridică a drepturilor pe care justițiabilii le au în temeiul dispozițiilor de drept al Uniunii și să garanteze
         efectul deplin al acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea Impact, citată anterior, punctele 42 și 43 și jurisprudența
         citată).

      76      Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, în toate situațiile în care dispozițiile unei directive sunt, din punctul de vedere
         al conținutului lor, necondiționate și suficient de precise, particularii au dreptul să le invoce împotriva statului, în special
         în calitatea de angajator a acestuia (a se vedea în special, în acest sens, Hotărârea din 26 februarie 1986, Marshall, 152/84,
         Rec., p. 723, punctele 46 și 49, Hotărârea din 20 martie 2003, Kutz‑Bauer, C‑187/00, Rec., p. I‑2741, punctele 69 și 71, precum
         și Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 57).

      77      Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că aplicarea acestei jurisprudențe este permisă în privința acordurilor care, precum acordul‑cadru,
         s‑au născut dintr‑un dialog desfășurat în temeiul articolului 155 alineatul (1) TFUE între parteneri sociali la nivelul Uniunii
         și care, conform alineatului (2) al aceluiași articol, au fost puse în aplicare printr‑o directivă a Consiliului Uniunii Europene,
         din care, în consecință, fac parte integrantă (Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 58).

      78      Clauza 4 alineatul (1) din acordul‑cadru interzice în mod general și în termeni neechivoci orice diferență de tratament nejustificată
         în mod obiectiv în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, în raport cu lucrătorii cu contract pe durată determinată.
         Astfel, conținutul acestei dispoziții este suficient de precis pentru a putea fi invocată de un justițiabil și aplicată de
         instanță (Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 60, și Hotărârea din 22 aprilie 2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser
         Tirols, C‑486/08, Rep., p. I‑3527, punctul 24).

      79      Pe de altă parte, interdicția precisă prevăzută în clauza 4 alineatul (1) din acordul‑cadru nu necesită adoptarea vreunui
         act de către instituțiile Uniunii și nu conferă în niciun fel statelor membre posibilitatea de a condiționa sau de a restrânge,
         cu ocazia transpunerii sale în dreptul intern, sfera de aplicare a interdicției pe care această dispoziție o prevede în domeniul
         condițiilor de încadrare în muncă (Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 62).

      80      Desigur, dispoziția menționată prezintă, prin raportare la principiul nediscriminării pe care îl enunță, o excepție referitoare
         la justificări întemeiate pe motive obiective.

      81      Cu toate acestea, aplicarea acestei excepții poate fi supusă unui control jurisdicțional, deși posibilitatea de a se prevala
         de aceasta nu împiedică să se considere că dispoziția analizată conferă particularilor drepturi pe care le pot valorifica
         în instanță și pe care instanțele naționale trebuie să le protejeze (Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 64).

      82      De asemenea, trebuie amintit că, în cazul în care justițiabilii pot invoca o directivă împotriva unui stat, aceștia pot invoca
         directiva respectivă indiferent de calitatea în care acționează statul menționat, de angajator sau de autoritate publică.
         Astfel, în ambele cazuri, trebuie să se evite posibilitatea ca statul să obțină avantaje de pe urma încălcării de către acesta
         a dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Marshall, citată anterior, punctul 49, precum și Hotărârea din 12
         iulie 1990, Foster și alții, C‑188/89, Rec., p. I‑3313, punctul 17).

      83      Rezultă că clauza 4 alineatul (1) din acordul‑cadru este necondiționată și suficient de precisă pentru a putea fi invocată
         în fața unei instanțe naționale de către particulari împotriva statului.

      84      În acțiunea principală, Consellería susține, de asemenea, că nu este necesar ca împotriva ei să fie invocat efectul direct
         al clauzei menționate, întrucât avea obligația de a respecta dispozițiile LFCE și ale LEBEP, cu alte cuvinte, legi ale statului
         care intră exclusiv în competența acestuia. În ceea ce privește o eventuală răspundere patrimonială a statului pentru încălcarea
         Directivei 1999/70, ea susține că distincția efectuată prin Constituție între legislația de bază a statului și reglementările
         de punere în aplicare adoptate de comunitățile autonome nu le permit acestora să distrugă sau să întrerupă legătura de cauzalitate
         între transpunerea nesatisfăcătoare a acestei directive de către stat și prejudiciul cauzat particularilor.

      85      Guvernul spaniol constată de asemenea că Comunitatea autonomă Galicia nu are competență nici pentru a modifica LEBEP, nici
         pentru a înlătura aplicarea acesteia. În cazul în care această comunitate ar fi decis să recunoască dreptul la acordarea cu
         efect retroactiv a sporului de vechime trienal în calitatea sa de angajator, în temeiul efectului direct al Directivei 1999/70,
         aceasta ar fi încălcat în mod flagrant norma statală de transpunere. Referitor la eventuala răspundere a statului pentru încălcarea
         Directivei 1999/70, acest guvern susține, în observațiile pe care le‑a prezentat în cauza C‑444/09, că nu sunt întrunite condițiile
         impuse de jurisprudența Curții pentru aprecierea existenței unei încălcări suficient de grave a directivei menționate.

      86      În privința acestor argumente, trebuie amintit că, astfel cum rezultă și din deciziile de trimitere și din chiar modul de
         formulare a întrebărilor adresate de instanțele de trimitere, acestea din urmă nu sunt sesizate cu acțiuni care să urmărească
         stabilirea răspunderii statului pentru încălcarea Directivei 1999/70, ci cu cereri întemeiate direct pe această directivă
         de acordare a sporului de vechime trienal pentru o perioadă în care directiva nu fusese corect transpusă în dreptul intern.

      87      Având în vedere că clauza 4 alineatul (1) din acordul‑cadru este necondiționată și suficient de precisă pentru a putea fi
         invocată în fața unei instanțe naționale de un particular împotriva unui stat, reclamantele din acțiunile principale pot să
         își valorifice în mod legal cererile lor de acordare a sporului de vechime trienal la care au dreptul în mod retroactiv întemeindu‑se
         direct pe dispozițiile acestei clauze. O acțiune în despăgubiri întemeiată pe jurisprudența Curții referitoare la răspunderea
         statelor membre pentru încălcarea dreptului Uniunii nu pare să fie, așadar, necesară la prima vedere (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 18 ianuarie 2001, Stockholm Lindöpark, C‑150/99, Rec., p. I‑493, punctul 35).

      88      În plus, astfel cum chiar guvernul spaniol a recunoscut în observațiile sale depuse în cauza C‑444/09, chestiunea răspunderii
         statului pentru încălcarea dreptului Uniunii nu a fost în niciun moment ridicată de instanța de trimitere în cauza respectivă.
         Situația este aceeași și în cauza C‑456/09, în care instanța de trimitere și‑a întemeiat raționamentul pe consecințele care
         rezultă dintr‑un eventual efect direct al clauzei relevante din acordul‑cadru. Referitor la problemele privind răspunderea
         statului, pare să rezulte din decizia de trimitere din cauza C‑456/09, precum și din observațiile prezentate Curții, că instanța
         de trimitere nici nu are competența să judece asemenea litigii.

      89      În cauza principală, în care, astfel cum rezultă de la punctele 86 și 87 din prezenta hotărâre, se solicită aplicarea retroactivă
         a unei dispoziții dintr‑o directivă ce are efect direct, consecințele care rezultă din distincția efectuată prin Constituție
         între legislația de bază a statului referitoare la statutul funcționarilor și reglementarea de punere în aplicare adoptată
         de comunitățile autonome este o problemă de drept intern.

      90      Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a patra întrebare formulată în cauza C‑456/09 că clauza 4 alineatul
         (1) din acordul‑cadru este necondiționată și suficient de precisă pentru a putea fi invocată în fața unei instanțe naționale
         de funcționarii temporari împotriva unui stat pentru a li se recunoaște beneficiul unui spor de vechime, precum sporul de
         vechime trienal în discuție în acțiunea principală, pentru perioada cuprinsă între data expirării termenului acordat statelor
         membre pentru transpunerea Directivei 1999/70 și data intrării în vigoare a legii naționale prin care se transpune această
         directivă în dreptul intern al statului membru în cauză, sub rezerva respectării dispozițiilor relevante din dreptul național
         referitoare la prescripție.

       Cu privire la a treia întrebare formulată în cauza C‑456/09
      91      Prin intermediul celei de a treia întrebări formulate în cauza C‑456/09, instanța de trimitere solicită, în esență, să se
         stabilească dacă, având în vedere că reglementarea națională în discuție în acțiunea principală recunoaște dreptul funcționarilor
         temporari la acordarea sporului aferent perioadelor de 3 ani de vechime, însă conține o clauză de excludere a aplicării retroactive
         a acestui drept, autoritățile competente spaniole pot să refuze acordarea unui asemenea drept sau dacă, dimpotrivă, acestea
         au obligația, în temeiul dreptului Uniunii, să acorde acestui drept la acordarea sporului efect retroactiv cu începere de
         la data expirării termenului acordat statelor membre pentru efectuarea transpunerii acestei directive.

      92      În prealabil, trebuie amintit că termenii folosiți la articolul 25 alineatul 2 din LEBEP exclud în mod expres atribuirea unui
         efect retroactiv acestei dispoziții.

      93      În aceste împrejurări, instanța de trimitere ridică problema consecințelor pe care le are, prin raportare la cauza principală,
         punctul 4) al dispozitivului Hotărârii Impact, citată anterior, în care Curtea a declarat că, în măsura în care dreptul național
         aplicabil cuprinde o normă care exclude aplicarea retroactivă a unei legi, în lipsa unei indicații contrare clare și lipsite
         de ambiguitate, o instanță națională, sesizată cu o cerere întemeiată pe încălcarea unei dispoziții din legea națională care
         transpune Directiva 1999/70, nu este obligată, în temeiul dreptului Uniunii, să confere dispoziției respective un efect retroactiv
         la data expirării termenului de transpunere a acestei directive, cu excepția situației în care, în dreptul național vizat,
         există o indicație de această natură care poate conferi acestei dispoziții un astfel de efect retroactiv.

      94      Cu toate acestea, trebuie amintit că, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Impact, citată anterior, se punea problema
         dacă instanța de trimitere, și anume o instanță specializată căreia, prin legea națională de transpunere a Directivei 1999/70,
         i se atribuise competența necesară soluționării cererilor întemeiate pe acea lege, avea obligația, în temeiul dreptului Uniunii,
         să se declare competentă și pentru a se pronunța asupra pretențiilor întemeiate în mod direct pe însăși această directivă,
         atunci când ele se raportau la o perioadă ulterioară datei expirării termenului de transpunere a directivei menționate, dar
         anterioară datei de intrare în vigoare a legii naționale de transpunere.

      95      Răspunsul Curții la a patra întrebare adresată în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Impact se întemeia pe ipoteza potrivit
         căreia instanța de trimitere era competentă doar pentru a se pronunța asupra cererilor din acțiunea principală, în măsura
         în care acestea se întemeiau pe o încălcare a legii naționale prin care se transpunea Directiva 1999/70 (Hotărârea Impact,
         citată anterior, punctul 96). Numai pentru această ipoteză și în măsura în care legea națională de transpunere ar fi exclus
         atribuirea unui efect retroactiv dispozițiilor acesteia Curtea a indicat, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 93 din
         prezenta hotărâre, că dreptul Uniunii, în special cerința privind interpretarea conformă, nu ar putea fi interpretat, dacă
         nu se dorește ca instanța de trimitere să fie constrânsă să interpreteze dreptul național contra legem, în sensul că impune instanței de trimitere să confere legii naționale de transpunere în discuție un efect retroactiv la
         data expirării termenului de transpunere a directivei menționate.

      96      Cu toate acestea, spre deosebire de cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Impact, citată anterior, din informațiile furnizate
         de instanța de trimitere reiese că, în cauza principală, nu se pune nicio problemă cu privire la competența acestei instanțe
         de a soluționa pretențiile reclamantei din acțiunea principală referitoare la acordarea sporului de vechime trienal în măsura
         în care cererea acesteia din urmă este întemeiată în mod direct pe dispozițiile Directivei 1999/70.

      97      Întrucât clauza 4 alineatul (1) din acordul‑cadru are efect direct, reclamanta din acțiunea principală poate să își valorifice
         în mod legal cererea de acordare a sporului de vechime la care are dreptul împotriva Consellería, în calitatea acesteia de
         angajator, în mod retroactiv, întemeindu‑se direct pe dispozițiile acestei clauze.

      98      În speță, reclamanta din acțiunea principală a fost privată în mod discriminatoriu, în perioada cuprinsă între data expirării
         termenului acordat statelor membre pentru transpunerea Directivei 1999/70 și data adoptării articolului 25 alineatul 2 din
         LEBEP, de un spor de vechime care se încadrează în condițiile de încadrare în muncă în sensul clauzei 4 alineatul (1) din
         acordul‑cadru. În aceste împrejurări, ea se întemeiază pe o dispoziție ce are efect direct pentru a acoperi o lacună pe care
         transpunerea incorectă a Directivei 1999/70 a lăsat‑o să subziste în dreptul național spaniol.

      99      În aceste împrejurări, trebuie să se răspundă la a treia întrebare formulată în cauza C‑456/09 că, în pofida existenței, în
         reglementarea națională prin care se transpune Directiva 1999/70, a unei dispoziții prin care se recunoaște dreptul funcționarilor
         temporari la acordarea unui spor aferent unor perioade de 3 ani de vechime, însă prin care se exclude aplicarea retroactivă
         a acestui drept, autoritățile competente ale statului membru în cauză au obligația, în temeiul dreptului Uniunii și întrucât
         este vorba despre o dispoziție a acordului‑cadru ce are efect direct, să confere acestui drept la acordarea sporului efect
         retroactiv cu începere de la data expirării termenului acordat statelor membre pentru transpunerea acestei directive.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      100    Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      Un membru al personalului temporar al Comunității autonome Galicia, precum reclamanta din acțiunea principală, intră în domeniul
            de aplicare personal al Directivei 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe
            durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP și al celui al Acordului‑cadru cu privire la munca pe durată determinată,
            încheiat la 18 martie 1999, anexat la această directivă.
      2)      Un spor de vechime, precum cel în discuție în acțiunea principală, în măsura în care reprezintă o condiție de încadrare în
            muncă, intră în domeniul de aplicare al clauzei 4 alineatul (1) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată,
            anexat la Directiva 1999/70, astfel încât lucrătorii pe durată determinată pot să se opună unui tratament care, în privința
            acordării acestui spor, este, cu excepția unei justificări obiective, mai puțin favorabil decât cel de care beneficiază lucrătorii
            pe durată nedeterminată care se află într‑o situație comparabilă. Natura temporară a raportului de muncă al anumitor funcționari
            publici nu poate să reprezinte, prin ea însăși, un motiv obiectiv în sensul acestei clauze din acordul‑cadru.
      3)      Simpla împrejurare că o dispoziție națională, precum articolul 25 alineatul 2 din Legea 7/2007 privind statutul de bază al
            funcționarilor publici din 12 aprilie 2007, nu conține nicio trimitere la Directiva 1999/70 nu exclude posibilitatea ca această
            dispoziție să fie considerată măsură națională de transpunere a acestei directive.
      4)      Clauza 4 alineatul (1) din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, anexat la Directiva 1999/70, este necondiționată
            și suficient de precisă pentru a putea fi invocată în fața unei instanțe naționale de funcționarii temporari împotriva unui
            stat pentru a li se recunoaște beneficiul unui spor de vechime, precum sporul de vechime trienal în discuție în acțiunea principală,
            pentru perioada cuprinsă între data expirării termenului acordat statelor membre pentru transpunerea Directivei 1999/70 și
            data intrării în vigoare a legii naționale prin care se transpune această directivă în dreptul intern al statului membru în
            cauză, sub rezerva respectării dispozițiilor relevante din dreptul național referitoare la prescripție.
      5)      În pofida existenței, în reglementarea națională prin care se transpune Directiva 1999/70, a unei dispoziții prin care se
            recunoaște dreptul funcționarilor temporari la acordarea unui spor aferent unor perioade de 3 ani de vechime, însă prin care
            se exclude aplicarea retroactivă a acestui drept, autoritățile competente ale statului membru în cauză au obligația, în temeiul
            dreptului Uniunii și întrucât este vorba despre o dispoziție a Acordului‑cadru cu privire la munca pe durată determinată,
            anexat la Directiva 1999/70, ce are efect direct, să confere acestui drept la acordarea sporului efect retroactiv cu începere
            de la data expirării termenului acordat statelor membre pentru transpunerea acestei directive.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Curții (camera a doua) din 21 februarie 2013. # Seven for all mankind LLC împotriva Seven SpA. # Recurs - Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Marcă verbală anterioară - Élementul "SEVEN" - Similitudinea semnelor - Risc de confuzie - Motiv relativ de refuz. # Cauza C-655/11 P.