title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 3 iunie 2010.#Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid împotriva Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc).#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Supremo - Spania.#Directiva 93/13/CEE - Contracte încheiate cu consumatorii - Clauze care definesc obiectul principal al contractului - Controlul jurisdicțional al caracterului lor abuziv - Excludere - Dispoziții naționale mai stricte pentru a asigura consumatorului un nivel de protecție mai ridicat.#Cauza C-484/08.

text:
      Cauza C‑484/08
      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      împotriva
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc)
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Tribunal Supremo)
      „Directiva 93/13/CEE — Contracte încheiate cu consumatorii — Clauze care definesc obiectul principal al contractului — Controlul jurisdicțional al caracterului lor abuziv — Excludere — Dispoziții naționale mai stricte pentru a asigura consumatorului un nivel de protecție mai ridicat”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor — Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii — Directiva 93/13
      [Directiva 93/13 a Consiliului, art. 4 alin. (2) și art. 8]
      2.        Apropierea legislațiilor — Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii — Directiva 93/13
      [Directiva 93/13 a Consiliului, art. 4 alin. (2) și art. 8]
      3.        Apropierea legislațiilor — Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii — Directiva 93/13
      [art. 2 CE, art. 3 alin. (1) lit. (g) CE și art. 4 alin. (1) CE; Directiva 93/13 a Consiliului, art. 4 alin. (2) și art. 8]
      1.        Articolul 3 alineatul (1) și articolul 4 alineatul (1) din Directiva 93/13 privind clauzele abuzive în contractele încheiate
         cu consumatorii definesc, în ansamblul lor, criteriile generale care permit aprecierea caracterului abuziv al clauzelor contractuale
         supuse dispozițiilor directivei. Din aceeași perspectivă, articolul 4 alineatul (2) din directivă are în vedere numai stabilirea
         modalităților și a sferei controlului de fond al clauzelor contractuale, ce nu au făcut obiectul unei negocieri individuale,
         care descriu prestațiile esențiale ale contractelor încheiate între vânzător sau furnizor și un consumator. Rezultă că respectivele
         clauze vizate de articolul 4 alineatul (2) aparțin domeniului reglementat de directivă și, în consecință, articolul 8 din
         aceasta se aplică și articolului 4 alineatul (2).

      (a se vedea punctele 33-35)
      2.        Articolul 4 alineatul (2) și articolul 8 din Directiva 93/13 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii
         trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale care autorizează un control jurisdicțional al caracterului
         abuziv al clauzelor contractuale privind definirea obiectului principal al contractului sau caracterul adecvat al prețului
         sau remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, chiar
         dacă aceste clauze sunt redactate în mod clar și inteligibil.

      Astfel, prin autorizarea posibilității unui control jurisdicțional complet al caracterului abuziv al clauzelor, precum cele
         vizate la articolul 4 alineatul (2) din directiva menționată, prevăzute într‑un contract încheiat între un vânzător sau furnizor
         și un consumator, o reglementare națională permite să se asigure acestuia din urmă, în conformitate cu articolul 8 din directivă,
         un nivel de protecție efectivă mai ridicat decât cel stabilit de aceasta.

      (a se vedea punctele 42-44 și dispozitiv 1)
      3.        Articolul 2 CE, articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE și articolul 4 alineatul (1) CE nu se opun unei interpretări a articolului
         4 alineatul (2) și a articolului 8 din Directiva 93/13 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii potrivit
         căreia statele membre pot adopta o reglementare națională care autorizează un control jurisdicțional al caracterului abuziv
         al clauzelor contractuale privind definirea obiectului principal al contractului sau caracterul adecvat al prețului sau al
         remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, chiar dacă
         aceste clauze sunt redactate în mod clar și inteligibil.

      Cu privire la articolul 2 CE și la articolul 4 alineatul (1) CE, trebuie să se constate că aceste dispoziții prevăd obiective
         și principii generale care sunt aplicate în mod necesar coroborat cu capitolele respective din tratat destinate să pună în
         aplicare aceste principii și obiective. Acestea nu pot, așadar, prin ele însele, să aibă ca efect instituirea, în sarcina
         statelor membre, a unor obligații juridice clare și necondiționate.

      De asemenea, nici articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE nu poate să producă singur obligații juridice în sarcina statelor
         membre. Astfel, această dispoziție se limitează să prevadă un obiectiv care trebuie totuși să fie precizat în alte dispoziții
         ale tratatului, în special în cele referitoare la normele de concurență.

      (a se vedea punctele 46, 47 și 49 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      3 iunie 2010(*)

      „Directiva 93/13/CEE – Contracte încheiate cu consumatorii – Clauze care definesc obiectul principal al contractului – Controlul jurisdicțional al caracterului lor abuziv – Excludere – Dispoziții naționale mai stricte pentru a asigura consumatorului un nivel de protecție mai ridicat”
      În cauza C‑484/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Tribunal Supremo
         (Spania), prin decizia din 20 octombrie 2008, primită de Curte la 10 noiembrie 2008, în procedura

      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      împotriva
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc),
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano (raportor), președinte de cameră, îndeplinind funcția de președinte al Camerei întâi, domnul
         E. Levits, doamna C. Toader, domnii M. Ilešič și J.‑J. Kasel, judecători.

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 septembrie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, de M. Merola, avvocato, și de J. Cadarso Palau, abogado;
      –        pentru Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc), de doamna M. J. Rodríguez Teijeiro, procuradora, precum și
         de L. Pineda Salido și de M. Mateos Ferres, abogados;

      –        pentru guvernul spaniol, de domnii J. López-Medel Bascones și M. Muñoz Pérez, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna J. Kemper, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul austriac, de domnul E. Riedl, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Inez Fernandes, precum și de doamnele H. Almeida și P. Contreiras, în calitate de
         agenți;

      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii E. Gippini Fournier și W. Wils, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 29 octombrie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 4 alineatul (2) și a articolului 8 din
         Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO
         L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273, denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (denumită în continuare
         „Caja de Madrid”), pe de o parte, și Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Asociația spaniolă a utilizatorilor de
         servicii bancare, denumită în continuare „Ausbanc”), pe de altă parte, cu privire la legalitatea unei clauze introduse de
         Caja de Madrid în contractele de credit cu rată a dobânzii variabilă încheiate cu clienții și destinate pentru cumpărarea
         de locuințe.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Al doisprezecelea și al nouăsprezecelea considerent ale directivei prevăd:

      „întrucât, cu toate acestea, în stadiul lor actual, legislațiile interne permit doar preconizarea unei armonizări parțiale;
         întrucât, în special, […] directiv[a] nu se referă decât la clauzele contractuale care nu au fost negociate individual; întrucât
         statele membre ar trebui să aibă posibilitatea, respectând în același timp dispozițiile [T]ratatului [CEE], de a le asigura
         consumatorilor un nivel mai ridicat de protecție prin dispoziții de drept intern mai stricte decât cele din […] directivă;

      […]
      întrucât, în sensul […] directive[i], aprecierea caracterului abuziv nu se efectuează asupra clauzelor care descriu obiectul
         principal al contractului, nici asupra raportului calitate/preț al bunurilor sau serviciilor furnizate; întrucât obiectul
         principal al contractului și raportul calitate/preț pot fi, cu toate acestea, luate în considerare la aprecierea corectitudinii
         altor clauze […]”

      4        Articolul 3 din directivă prevede:

      „(1)      O clauză contractuală care nu s‑a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința
         de bună‑credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract,
         în detrimentul consumatorului.

      (2)      Se consideră întotdeauna că o clauză nu s‑a negociat individual atunci când a fost redactată în prealabil, iar, din acest
         motiv, consumatorul nu a avut posibilitatea de a influența conținutul clauzei, în special în cazul unui contract de adeziune.

      Faptul că anumite aspecte ale unei clauze sau o anumită clauză au fost negociate individual nu exclude aplicarea prezentului
         articol pentru restul contractului, în cazul în care o evaluare globală a acestuia indică faptul că este, cu toate acestea,
         un contract de adeziune.

      În cazul în care orice vânzător sau furnizor pretinde că s‑a negociat individual o clauză standard, acestuia îi revine sarcina
         probei.

      (3)      Anexa conține o listă orientativă și neexhaustivă a clauzelor care pot fi considerate abuzive.”
      5        Articolul 4 din directivă are următorul cuprins:

      „(1)      Fără să aducă atingere articolului 7, caracterul abuziv al unei clauze contractuale se apreciază luând în considerare natura
         bunurilor sau a serviciilor pentru care s‑a încheiat contractul și raportându‑se, în momentul încheierii contractului, la
         toate circumstanțele care însoțesc încheierea contractului și la toate clauzele contractului sau ale unui alt contract de
         care acesta depinde.

      (2)      Aprecierea caracterului abuziv al clauzelor nu privește nici definirea obiectului contractului, nici caracterul adecvat al
         prețului sau remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte,
         în măsura în care aceste clauze sunt exprimate în mod clar și inteligibil.”

      6        Articolul 8 din directivă prevede:

      „Statele membre pot adopta sau menține cele mai stricte dispoziții compatibile cu tratatul în domeniul reglementat de […]
         directivă, pentru a asigura consumatorului un nivel maxim de protecție.”

       Reglementarea națională
      7        În dreptul spaniol, protecția consumatorilor împotriva clauzelor abuzive a fost asigurată mai întâi prin Legea generală 26/1984
         privind protecția consumatorilor și a utilizatorilor (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios)
         din 19 iulie 1984 (BOE nr. 176 din 24 iulie 1984).

      8        Legea 26/1984 a fost modificată prin Legea 7/1998 privind condițiile generale ale contractelor (Ley 7/1998 sobre condiciones
         generales de la contratación) din 13 aprilie 1998 (BOE nr. 89 din 14 aprilie 1998), care a transpus directiva în dreptul intern.

      9        Cu toate acestea, Legea 7/1998 nu a transpus în dreptul intern articolul 4 alineatul (2) din directivă.

       Situația de fapt și întrebările preliminare
      10      Din decizia de trimitere reiese că respectivele contracte de credit cu rată a dobânzii variabilă destinate pentru cumpărarea
         de locuințe, încheiate între Caja de Madrid și clienții acesteia, cuprind o clauză scrisă, introdusă în prealabil într‑un
         contract‑tip, în temeiul căreia rata dobânzii nominale prevăzută de contract, variabilă în mod periodic conform unui indice
         de referință stabilit, trebuie rotunjită, începând cu prima revizuire, la un sfert de punct procentual superior (denumită
         în continuare „clauza de rotunjire”).

      11      La 28 iulie 2000, Ausbanc a formulat o acțiune prin care urmărea, în special, să obțină înlăturarea clauzei de rotunjire din
         contractele de credit menționate, precum și încetarea utilizării acesteia pentru viitor. Prin hotărârea din 11 septembrie
         2001, Juzgado de Primera Instancia de Madrid a admis acțiunea, considerând că respectiva clauză de rotunjire era abuzivă și,
         așadar, nulă, conform legislației naționale care a transpus directiva.

      12      Caja de Madrid a declarat apel împotriva acestei hotărâri la Audiencia Provincial de Madrid, care, la 10 octombrie 2002, a
         pronunțat o hotărâre prin care confirmă sentința primei instanțe.

      13      La 27 noiembrie 2002, Caja de Madrid a declarat recurs împotriva acestei hotărâri la Tribunal Supremo.

      14      Potrivit Tribunal Supremo, clauza de rotunjire poate constitui un element esențial al unui contract de credit bancar precum
         cel în cauză în acțiunea principală. Or, având în vedere că articolul 4 alineatul (2) din directivă exclude ca aprecierea
         caracterului abuziv să se refere la o clauză privind, în special, obiectul contractului, o clauză precum cea în cauză în acțiunea
         principală nu ar putea, în principiu, să facă obiectul unei aprecieri a caracterului abuziv al acesteia.

      15      Cu toate acestea, Tribunal Supremo arată de asemenea că, întrucât Regatul Spaniei nu a transpus în ordinea sa juridică respectivul
         articol 4 alineatul (2), legislația spaniolă supune întregul contract unei asemenea aprecieri.

      16      În aceste condiții, Tribunal Supremo a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 8 din [directivă] trebuie să fie interpretat în sensul că un stat membru poate prevedea în legislația sa și în beneficiul
         consumatorilor un control al caracterului abuziv al acelor clauze care, conform articolului 4 alineatul (2) din [directivă],
         nu sunt supuse controlului?

      2)      În consecință, articolul 4 alineatul (2) coroborat cu articolul 8 din [directivă] se opune ca un stat membru să prevadă în
         ordinea sa internă și în beneficiul consumatorilor un control al caracterului abuziv al clauzelor care se referă la «definirea
         obiectului [principal] al contractului» sau la «caracterul adecvat al prețului sau remunerației, pe de o parte, față de serviciile
         sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte», chiar dacă sunt redactate în mod clar și inteligibil?

      3)      Ar fi compatibilă cu articolul 2 CE, cu articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE și cu articolul 4 alineatul (1) CE o interpretare
         a articolului 8 și a articolului 4 alineatul (2) din [directivă] care să permită unui stat membru un control judiciar al caracterului
         abuziv al clauzelor cuprinse în contractele încheiate cu consumatorii și redactate în mod clar și inteligibil, care definesc
         obiectul principal al contractului sau caracterul adecvat al prețului sau al remunerației, pe de o parte, față de serviciile
         sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitate
      17      Ausbanc, guvernul spaniol și Comisia Comunităților Europene contestă admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri
         preliminare pe motivul că aceasta nu ar fi utilă pentru soluționarea litigiului cu care instanța de trimitere a fost sesizată.
         În această privință, arată că respectiva clauză de rotunjire în cauză în acțiunea principală nu s‑ar referi la obiectul principal
         al contractului în discuție, ci ar constitui un element accesoriu al contractului, astfel încât articolul 4 alineatul (2)
         din directivă nu ar fi aplicabil acțiunii principale.

      18      În această privință, trebuie amintit de la bun început că, în temeiul unei jurisprudențe constante, în cadrul unei proceduri
         prevăzute la articolul 267 TFUE, întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, instanța
         națională este singura competentă să constate și să aprecieze faptele din acțiunea principală, precum și să interpreteze și
         să aplice dreptul național. De asemenea, este numai de competența instanței naționale, care este sesizată cu soluționarea
         litigiului și care trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, să aprecieze,
         în raport cu particularitățile cauzei, atât necesitatea, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință,
         întrucât întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe
         (a se vedea Hotărârea din 12 aprilie 2005, Keller, C‑145/03, Rec., p. I‑2529, punctul 33, Hotărârea din 18 iulie 2007, Lucchini,
         C‑119/05, Rep., p. I‑6199, punctul 43, precum și Hotărârea din 11 septembrie 2008, Eckelkamp și alții, C‑11/07, Rep., p. I‑6845,
         punctele 27 și 32).

      19      Așadar, deși Curtea a hotărât de asemenea că, în împrejurări excepționale, este îndreptățită să analizeze condițiile în care
         este sesizată de instanța națională în scopul de a‑și verifica propria competență (a se vedea în acest sens Hotărârea din
         16 decembrie 1981, Foglia, 244/80, Rec., p. 3045, punctul 21, și Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Filipiak, C‑314/08, Rep.,
         p. I‑11049, punctul 41), refuzul de a se pronunța cu privire la o întrebare preliminară adresată de o instanță națională este
         posibil, în special, numai dacă este evident că dispoziția din dreptul Uniunii supusă interpretării Curții nu este aplicabilă
         (a se vedea Hotărârea din 5 decembrie 1996, Reisdorf, C‑85/95, Rec., p. I‑6257, punctul 16, și Hotărârea din 1 octombrie 2009,
         Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, Rep., p. I‑9021, punctul 43).

      20      Or, nu aceasta este situația în speță.

      21      Astfel, în decizia de trimitere, Tribunal Supremo ridică problema conținutului obligațiilor care revin statelor membre în
         temeiul directivei, în ceea ce privește sfera controlului jurisdicțional privind caracterul abuziv al anumitor clauze contractuale
         care, în opinia aceluiași Tribunal Supremo, ar intra sub incidența articolului 4 alineatul (2) din directivă.

      22      Deși această apreciere a Tribunal Supremo nu este împărtășită de toate părțile, nu reiese – în orice caz, nu într‑un mod evident
         – că dispoziția menționată a directivei nu este aplicabilă în cauza principală.

      23      Trebuie să se constate că, în aceste condiții, Curtea este competentă să se pronunțe cu privire la întrebările preliminare
         care îi sunt adresate de instanța de trimitere și că, prin urmare, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie
         declarată admisibilă.

       Cu privire la fond
       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      24      Prin intermediul primelor două întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se
         stabilească dacă articolul 4 alineatul (2) și articolul 8 din directivă se opun ca un stat membru să prevadă în ordinea sa
         internă și în beneficiul consumatorilor un control al caracterului abuziv al clauzelor contractuale privind definirea obiectului
         principal al contractului sau caracterul adecvat al prețului sau remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile
         furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, chiar dacă aceste clauze sunt redactate în mod clar și inteligibil.

      25      Caja de Madrid susține că articolul 8 din directivă nu permite statelor membre să introducă, prin intermediul măsurilor de
         transpunere, sau să mențină, în lipsa unor asemenea măsuri, o reglementare națională contrară articolului 4 alineatul (2)
         din directivă. Astfel, această dispoziție ar delimita în mod obligatoriu domeniul de aplicare al sistemului de protecție prevăzut
         de directivă, excluzând în acest mod orice posibilitate pentru statele membre de a deroga de la aceasta, chiar și în scopul
         adoptării unei reglementări naționale mai favorabile consumatorilor.

      26      În schimb, celelalte persoane interesate care au prezentat observații arată că articolul 4 alineatul (2) și articolul 8 din
         directivă nu se opun unei atare posibilități. Astfel, acestea consideră că adoptarea sau menținerea unei asemenea reglementări
         naționale depinde de dreptul statelor membre de a institui, în domeniul reglementat de directivă, mecanisme mai stricte de
         protecție a consumatorilor.

      27      Pentru a răspunde la întrebările adresate, trebuie să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, sistemul
         de protecție pus în aplicare de directivă se întemeiază pe ideea că, în ceea ce privește atât puterea de negociere, cât și
         nivelul de informare, consumatorul se află într‑o situație de inferioritate față de vânzător sau furnizor, situație care îl
         determină să adere la condițiile redactate în prealabil de vânzător sau furnizor, fără a putea exercita o influență asupra
         conținutului acestora (Hotărârea din 27 iunie 2000, Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, C‑240/98-C‑244/98, Rec., p. I‑4941,
         punctul 25, precum și Hotărârea din 26 octombrie 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, Rec., p. I‑10421, punctul 25).

      28      Cu toate acestea, astfel cum prevede în mod expres al doisprezecelea considerent al său, directiva nu a realizat decât o armonizare
         parțială și minimală a legislațiilor interne referitoare la clauzele abuzive, recunoscând totodată statelor membre posibilitatea
         de a asigura consumatorilor un nivel mai ridicat de protecție decât cel pe care aceasta îl prevede.

      29      Astfel, articolul 8 din directivă prevede în mod expres posibilitatea statelor membre de a „adopta sau [de a] menține cele
         mai stricte dispoziții compatibile cu tratatul în domeniul reglementat de […] directivă, pentru a asigura consumatorului un
         nivel maxim de protecție”.

      30      Este necesar, așadar, să se verifice dacă aplicabilitatea articolului 8 din directivă se extinde la întregul domeniu reglementat
         de aceasta, și, prin urmare, la articolul 4 alineatul (2) din directivă, sau dacă, astfel cum susține Caja de Madrid, această
         ultimă dispoziție este exclusă din domeniul de aplicare al respectivului articol 8.

      31      Or, în această privință, trebuie să se constate că articolul 4 alineatul (2) din directivă prevede doar că „aprecierea caracterului
         abuziv” nu se referă la clauzele avute în vedere de această dispoziție, în măsura în care aceste clauze sunt redactate în
         mod clar și inteligibil.

      32      Prin urmare, din însuși textul articolului 4 alineatul (2) din directivă rezultă că această dispoziție, astfel cum a subliniat
         avocatul general la punctul 74 din concluzii, nu poate fi considerată ca stabilind domeniul de aplicare material al directivei.
         Dimpotrivă, clauzele vizate de respectivul articol 4 alineatul (2), care aparțin domeniului reglementat de directivă, sunt
         exceptate totuși de la aprecierea caracterului lor abuziv numai în măsura în care instanța națională competentă consideră,
         în urma unei analize de la caz la caz, că acestea au fost redactate de vânzător sau furnizor în mod clar și inteligibil.

      33      În plus, din jurisprudența Curții reiese că articolul 3 alineatul (1) și articolul 4 alineatul (1) din directivă definesc,
         în ansamblul lor, criteriile generale care permit aprecierea caracterului abuziv al clauzelor contractuale supuse dispozițiilor
         directivei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 mai 2002, Comisia/Suedia, C‑478/99, Rec., p. I‑4147, punctele 11 și 17,
         precum și Hotărârea din 1 aprilie 2004, Freiburger Kommunalbauten, C‑237/02, Rec., p. I‑3403, punctele 18, 19 și 21).

      34      Din aceeași perspectivă, articolul 4 alineatul (2) din directivă are în vedere, astfel cum a subliniat avocatul general la
         punctul 75 din concluzii, numai stabilirea modalităților și a sferei controlului de fond al clauzelor contractuale, ce nu
         au făcut obiectul unei negocieri individuale, care descriu prestațiile esențiale ale contractelor încheiate între vânzător
         sau furnizor și un consumator.

      35      Rezultă că respectivele clauze vizate de articolul 4 alineatul (2) aparțin domeniului reglementat de directivă și, în consecință,
         articolul 8 din aceasta se aplică și articolului 4 alineatul (2).

      36      O asemenea concluzie nu poate fi pusă în discuție de argumentele invocate de Caja de Madrid, potrivit cărora, după cum rezultă
         în special din Hotărârea din 10 mai 2001, Comisia/Țările de Jos (C‑144/99, Rec., p. I‑3541), articolul 4 alineatul (2) din
         directivă ar avea un caracter imperativ și obligatoriu pentru statele membre, astfel încât acestea nu ar putea să invoce articolul
         8 din directivă pentru a adopta sau pentru a menține în ordinea lor juridică internă dispoziții care pot modifica domeniul
         de aplicare al acesteia.

      37      În această privință, trebuie să se sublinieze că aceste argumente rezultă dintr‑o lectură eronată a hotărârii menționate.
         În această hotărâre, Curtea a hotărât că Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul directivei
         nu pentru faptul că nu a transpus articolul 4 alineatul (2) din directivă, ci doar pentru că a asigurat o transpunere incompletă
         a acestuia, astfel încât reglementarea națională în cauză nu era în măsură să atingă rezultatele avute în vedere de această
         dispoziție.

      38      Astfel, reglementarea menționată excludea orice posibilitate de control jurisdicțional al clauzelor care descriau prestațiile
         esențiale ale contractelor încheiate între vânzător sau furnizor și un consumator, chiar și în situația în care modul de redactare
         a acestor clauze era obscur și ambiguu, astfel încât consumatorul era împiedicat în mod absolut să invoce caracterul abuziv
         al unei clauze referitoare la definirea obiectului contractului și la caracterul adecvat al prețului față de serviciile sau
         de bunurile furnizate.

      39      Prin urmare, nu se poate deduce în niciun caz din Hotărârea Comisia/Țările de Jos, citată anterior, că, în opinia Curții,
         articolul 4 alineatul (2) din directivă constituia o dispoziție imperativă și coercitivă, care trebuia transpusă în mod obligatoriu
         ca atare de către statele membre. Dimpotrivă, Curtea s‑a limitat să hotărască în sensul că, în scopul garantării obiectivelor
         de protecție a consumatorilor urmărite de directivă, orice transpunere a respectivului articol 4 alineatul (2) trebuia să
         fie completă, astfel încât interdicția de a aprecia caracterul abuziv al clauzelor să se refere exclusiv la cele care sunt
         redactate în mod clar și inteligibil.

      40      Din toate cele de mai sus reiese că statele membre nu pot fi împiedicate să mențină sau să adopte, cu privire la totalitatea
         domeniului reglementat de directivă, inclusiv articolul 4 alineatul (2) din aceasta, norme mai stricte decât cele prevăzute
         de directivă, cu condiția ca acestea să asigure consumatorilor un nivel de protecție mai ridicat.

      41      Or, în ceea ce privește reglementarea spaniolă în cauză în acțiunea principală, trebuie să se sublinieze că, după cum reiese
         din dosarul depus la Curte, Legea 7/1998 nu a transpus în dreptul intern articolul 4 alineatul (2) din directivă.

      42      Rezultă că, astfel cum a subliniat Tribunal Supremo, în ordinea juridică spaniolă, o instanță națională poate în orice situație
         să aprecieze, în cadrul unui litigiu referitor la un contract încheiat între un vânzător sau furnizor și un consumator, caracterul
         abuziv al unei clauze care nu a fost negociată individual, care privește în special obiectul principal al contractului menționat,
         chiar în ipotezele în care această clauză a fost redactată în mod prealabil de vânzător sau furnizor în mod clar și inteligibil.

      43      În aceste condiții, trebuie să se constate că, prin autorizarea posibilității unui control jurisdicțional complet al caracterului
         abuziv al clauzelor, precum cele vizate la articolul 4 alineatul (2) din directivă, prevăzute într‑un contract încheiat între
         un vânzător sau furnizor și un consumator, reglementarea spaniolă în cauză în acțiunea principală permite să se asigure consumatorului,
         în conformitate cu articolul 8 din directivă, un nivel de protecție efectivă mai ridicat decât cel stabilit de aceasta.

      44      În lumina acestor considerații, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 4 alineatul (2) și articolul
         8 din directivă trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale, precum cea în cauză în acțiunea
         principală, care autorizează un control jurisdicțional al caracterului abuziv al clauzelor contractuale privind definirea
         obiectului principal al contractului sau caracterul adecvat al prețului sau remunerației, pe de o parte, față de serviciile
         sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, chiar dacă aceste clauze sunt redactate în mod clar și inteligibil.

       Cu privire la a treia întrebare
      45      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 2 CE, articolul
         3 alineatul (1) litera (g) CE și articolul 4 alineatul (1) CE se opun unei interpretări a articolului 4 alineatul (2) și a
         articolului 8 din directivă potrivit căreia statele membre pot adopta o reglementare națională care autorizează un control
         jurisdicțional al caracterului abuziv al clauzelor contractuale privind definirea obiectului principal al contractului sau
         caracterul adecvat al prețului sau al remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile furnizate în schimbul
         acestora, pe de altă parte, chiar dacă aceste clauze sunt redactate în mod clar și inteligibil.

      46      Or, cu privire la articolul 2 CE și la articolul 4 alineatul (1) CE, trebuie să se constate că, potrivit unei jurisprudențe
         constante, aceste dispoziții prevăd obiective și principii generale care sunt aplicate în mod necesar coroborat cu capitolele
         respective din Tratatul CE destinate să pună în aplicare aceste principii și obiective. Acestea nu pot, așadar, prin ele însele,
         să aibă ca efect instituirea, în sarcina statelor membre, a unor obligații juridice clare și necondiționate (a se vedea în
         acest sens, în ceea ce privește articolul 2 CE, Hotărârea din 24 ianuarie 1991, Alsthom Atlantique, C‑339/89, Rec., p. I‑107,
         punctul 9, și, cu privire la articolul 4 alineatul (1) CE, Hotărârea din 3 octombrie 2000, Échirolles Distribution, C‑9/99,
         Rec., p. I‑8207, punctul 25).

      47      De asemenea, nici articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE nu poate să producă singur obligații juridice în sarcina statelor
         membre. Astfel, această dispoziție se limitează să prevadă, așa cum Curtea a avut deja ocazia să clarifice, un obiectiv care
         trebuie totuși să fie precizat în alte dispoziții ale tratatului, în special în cele referitoare la normele de concurență
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 noiembrie 1993, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Comisia, 322/81, Rec., p. 3461,
         punctul 29, și Hotărârea Alsthom Atlantique, citată anterior, punctul 10).

      48      În plus, trebuie să se constate că indicațiile care figurează în decizia de trimitere nu permit Curții să delimiteze în mod
         clar dispozițiile din tratat referitoare la normele de concurență a căror interpretare ar fi utilă soluționării acțiunii principale.

      49      În lumina tuturor acestor considerații, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 2 CE, articolul 3 alineatul
         (1) litera (g) CE și articolul 4 alineatul (1) CE nu se opun unei interpretări a articolului 4 alineatul (2) și a articolului
         8 din directivă potrivit căreia statele membre pot adopta o reglementare națională care autorizează un control jurisdicțional
         al caracterului abuziv al clauzelor contractuale privind definirea obiectului principal al contractului sau caracterul adecvat
         al prețului sau al remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă
         parte, chiar dacă aceste clauze sunt redactate în mod clar și inteligibil.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      50      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 4 alineatul (2) și articolul 8 din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive
            în contractele încheiate cu consumatorii trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale, precum
            cea în cauză în acțiunea principală, care autorizează un control jurisdicțional al caracterului abuziv al clauzelor contractuale
            privind definirea obiectului principal al contractului sau caracterul adecvat al prețului sau remunerației, pe de o parte,
            față de serviciile sau de bunurile furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, chiar dacă aceste clauze sunt redactate
            în mod clar și inteligibil.
      2)      Articolul 2 CE, articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE și articolul 4 alineatul (1) CE nu se opun unei interpretări a articolului
            4 alineatul (2) și a articolului 8 din Directiva 93/13 potrivit căreia statele membre pot adopta o reglementare națională
            care autorizează un control jurisdicțional al caracterului abuziv al clauzelor contractuale privind definirea obiectului principal
            al contractului sau caracterul adecvat al prețului sau al remunerației, pe de o parte, față de serviciile sau de bunurile
            furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, chiar dacă aceste clauze sunt redactate în mod clar și inteligibil.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a cincea) din 23 septembrie 2011. # Vion NV împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale PASSION FOR BETTER FOOD - Motiv absolut de refuz - Lipsa caracterului distinctiv - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]. # Cauza T-251/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 23 septembrie 2011 — Vion/OAPI (PASSION FOR BETTER FOOD)
      (Cauza T‑251/08)
      „Marcă comunitară — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale PASSION FOR BETTER FOOD — Motiv absolut de refuz — Lipsa caracterului distinctiv — Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         (CE) nr. 207/2009]”

      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive absolute de refuz — Mărci lipsite de caracter distinctiv [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         18, 19, 27 și 28)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 25 aprilie 2008 (cauza R 562/2007‑4) privind înregistrarea
                  semnului verbal PASSION FOR BETTER FOOD ca marcă comunitară

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Vion NV la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 19 iunie 2014.#TDC A/S împotriva Teleklagenævnet.#Cerere de decizie preliminară formulată de Østre Landsret.#Trimitere preliminară – Rețele și servicii de comunicații electronice – Directiva 2002/19/CE – Articolul 2 litera (a) – Acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei, precum și la utilizarea acestora – Articolele 5, 8, 12 și 13 – Competența autorităților naționale de reglementare – Obligație referitoare la accesul la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei, precum și la utilizarea acestora – Întreprindere care are o putere semnificativă pe piață – Instalarea de cabluri de racord care leagă comutatorul de distribuție al rețelei de acces la punctul terminal al rețelei din locuința utilizatorului final – Proporționalitatea obligațiilor privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora – Directiva 2002/21/CE – Articolul 8 – Obiective generale pentru îndeplinirea sarcinilor autorităților naționale de reglementare.#Cauza C‑556/12.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑556/12,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Østre Landsret (Danemarca), prin decizia din 26 noiembrie 2012, primită de Curte la 3 decembrie 2012, în procedura
            TDC A/S
            împotriva
            Teleklagenævnet,
            CURTEA (Camera a treia),
            compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnii C. G. Fernlund și A. Ó Caoimh, doamna C. Toader și domnul E. Jarašiūnas (raportor), judecători,
            avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru TDC A/S, de R. Offersen, advokat;
            – pentru guvernul danez, de V. Pasternak Jørgensen, în calitate de agent, asistată de J. Pinborg, advokat;
            – pentru guvernul belgian, de M. Jacobs și de T. Materne, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul francez, de J.‑S. Pilczer și de D. Colas, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de L. Nicolae, de G. Braun și de H. Støvlbæk, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 16 ianuarie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 2, 8 și 12 din Directiva 2002/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind accesul la rețelele de comunicații electronice și la infrastructura asociată, precum și interconectarea acestora (Directiva privind accesul) (JO L 108, p. 7, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 169), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/140/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 (JO L 337, p. 37) denumită în continuare „Directiva privind accesul”).
            2. Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între societatea TDC A/S (denumită în continuare „TDC”) operator de telecomunicații, pe de o parte, și Teleklagenævnet (Comisia pentru Soluționarea Plângerilor din Domeniul Telecomunicațiilor), pe de altă parte, cu privire la obligația de a instala, la cererea unui alt operator de comunicații electronice, cabluri de racord care să permită accesul utilizatorilor finali la rețeaua de fibră optică.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Articolul 1 alineatul (1) din Directiva privind accesul are următorul cuprins:
            „În cadrul stabilit de Directiva 2002/21/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directiva‑cadru) (JO L 108, p. 33, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/140 (denumită în continuare «Directiva‑cadru»)], prezenta directivă armonizează modul în care statele membre reglementează accesul la rețelele de comunicații electronice și la infrastructura asociată, precum și interconectarea acestora. Scopul este de a institui un cadru de reglementare în conformitate cu principiile pieței interne pentru relațiile dintre furnizorii de rețele și servicii care să stimuleze o concurență durabilă, interoperabilitatea serviciilor de comunicații electronice și care să asigure beneficii pentru consumatori.”
            4. Articolul 2 literele (a) și (b) din Directiva privind accesul prevede următoarele:
            „În sensul prezentei directive se aplică definițiile prevăzute la articolul 2 din [Directiva‑cadru].
            De asemenea, se aplică următoarele definiții:
            (a) «acces» înseamnă punerea la dispoziția altei întreprinderi a instalațiilor și/sau a serviciilor, în conformitate cu condițiile definite, pe bază exclusivă sau neexclusivă, în scopul furnizării de servicii de comunicații electronice, inclusiv atunci când sunt folosite pentru transmiterea de servicii ale societății informaționale, sau de servicii de difuzare de programe radio și de televiziune. Sunt incluse, inter alia , accesul la elementele rețelei și la infrastructura asociată, ceea ce poate presupune conectarea echipamentului, prin mijloace fixe sau nu (aici sunt incluse, în special, accesul la bucla locală și la instalațiile și serviciile necesare furnizării de servicii prin bucla locală); accesul la infrastructura fizică, inclusiv clădiri, canale și piloni; accesul la sistemele de software relevante, inclusiv la sistemele de asistență operațională; accesul la sisteme de informații sau baze de date pentru precomenzi, aprovizionare, comenzi, cereri de întreținere și reparații și facturare; accesul la conversia numerelor sau la sisteme care oferă funcționalități echivalente; accesul la rețele fixe și mobile, în special pentru roaming; accesul la sistemele de acces condiționat pentru serviciile de televiziune digitală și accesul la serviciile de rețele virtuale;
            (b) «interconectare» înseamnă legătura fizică și logică realizată între rețele publice de comunicații utilizate de aceeași întreprindere sau de alta pentru a permite utilizatorilor unei întreprinderi să comunice cu utilizatorii aceleiași întreprinderi sau cu cei ai altei întreprinderi sau pentru a accesa serviciile furnizate de altă întreprindere. Serviciile pot fi furnizate de părțile implicate sau de alte părți care au acces la rețea. Interconectarea este un tip specific de acces pus în aplicare între operatorii de rețele publice.”
            5. Articolul 5 din Directiva privind accesul, intitulat „Competențele și responsabilitățile autorității naționale de reglementare în ceea ce privește accesul și interconectarea”, prevede următoarele:
            „(1) În vederea atingerii obiectivelor stabilite la articolul 8 din [Directiva‑cadru], autoritățile naționale de reglementare [denumite în continuare «ANR»] încurajează și, după caz, asigură, în conformitate cu dispozițiile prezentei directive, accesul și interconectarea adecvată, precum și interoperabilitatea serviciilor, exercitându‑și responsabilitățile într‑un mod care să promoveze eficiența, concurența durabilă, investițiile eficiente și inovarea și care să permită obținerea de beneficii maxime de către utilizatorii finali.
            În special, fără a aduce atingere măsurilor care pot fi luate cu privire la întreprinderile care au o putere semnificativă pe piață în conformitate cu articolul 8, [ANR] trebuie să fie în măsură să impună:
            (a) în măsura necesară pentru a asigura legătura cap la cap, obligații pentru întreprinderile care controlează accesul către utilizatorii finali, inclusiv, în cazurile justificate, obligația de a asigura interconectarea rețelelor lor, în cazul în care nu s‑a realizat încă acest lucru;
            [...]”
            6. Articolul 8 din Directiva privind accesul, intitulat „Impunerea, modificarea sau retragerea obligațiilor”, are următorul cuprins:
            „(1) Statele membre se asigură că [ANR] au competența de a impune obligațiile menționate la articolele 9-13a.
            (2) În cazul în care în urma unei analize de piață efectuate în conformitate cu articolul 16 din [Directiva‑cadru] un operator este desemnat ca având o putere semnificativă pe piață, [ANR] impun obligațiile prevăzute la articolele 9-13 din prezenta directivă, după caz.
            [...]
            (4) Obligațiile impuse în conformitate cu prezentul articol sunt bazate pe natura problemei identificate, proporționale și justificate în ceea ce privește obiectivele stabilite la articolul 8 din [Directiva‑cadru] [...]
            [...]”
            7. Articolul 12 din Directiva privind accesul, intitulat „Obligațiile referitoare la accesul la anumite elemente din infrastructura rețelelor și la utilizarea acesteia”, prevede următoarele:
            „(1) O [ANR] poate impune operatorilor, în conformitate cu dispozițiile articolului 8, obligații privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora, inter alia , în situații în care autoritatea națională de reglementare consideră că refuzul accesului sau termenii și condițiile nerezonabile cu efect similar pot împiedica crearea unei piețe de comerț cu amănuntul competitive și durabile sau că nu servește interesul utilizatorului final.
            [...]
            (2) Atunci când [ANR] analizează obligațiile menționate la alineatul (1), mai ales atunci când evaluează în ce mod aceste obligații ar fi impuse în mod proporțional cu obiectivele stabilite la articolul 8 din [Directiva‑cadru], ele iau în considerare, în special, următorii factori:
            (a) viabilitatea tehnică și economică a utilizării sau a instalării unor instalații alternative, având în vedere ritmul actual de dezvoltare a pieței și ținând seama de natura și tipul interconectării și/sau accesului în cauză, inclusiv viabilitatea altor produse de acces din amonte, cum ar fi accesul la canale;
            (b) fezabilitatea furnizării accesului propus, ținând seama de capacitatea disponibilă;
            (c) investiția inițială a proprietarului infrastructurii, având în vedere orice investiție publică făcută și riscurile aferente investiției;
            (d) necesitatea de salvgardare a concurenței pe termen lung, acordând o atenție deosebită unei concurențe eficiente din punct de vedere economic la nivelul infrastructurii;
            [...]”
            8. Articolul 13 din Directiva privind accesul, intitulat „Controlul prețurilor și obligațiile în ceea ce privește sistemul de contabilitate a costurilor”, prevede următoarele:
            „(1) O [ANR] poate impune, în conformitate cu dispozițiile articolului 8, obligații privind recuperarea costurilor și controlul tarifelor, inclusiv obligații privind fundamentarea tarifelor în funcție de costuri, precum și obligații privind evidența contabilă a costurilor, pentru furnizarea anumitor forme de interconectare și/sau acces, în situații în care o analiză de piață indică lipsa unei concurențe efective, ceea ce înseamnă că operatorul în cauză poate menține tarifele la un nivel excesiv de ridicat sau poate comprima prețurile (price squeeze) în detrimentul utilizatorilor finali. Pentru a încuraja investițiile efectuate de operator, inclusiv în rețele de generație viitoare, [ANR] iau în considerare investițiile făcute de operator și îi permit realizarea unei rate rezonabile de recuperare a capitalului investit, ținând seama de orice riscuri specifice unui nou proiect de investiție în rețea.
            [...]”
            9. Articolul 2 litera (da) din Directiva‑cadru definește punctul terminal al rețelei (NTP) ca fiind „punctul fizic la care unui abonat i se furnizează accesul la o rețea publică de comunicații”.
            10. Articolul 8 alineatul (1) din Directiva‑cadru prevede următoarele:
            „Statele membre se asigură că, la îndeplinirea sarcinilor de reglementare prevăzute de prezenta directivă și de directivele speciale, [ANR] iau toate măsurile rezonabile care vizează atingerea obiectivelor prevăzute la alineatele (2), (3) și (4). Aceste măsuri sunt proporționale cu obiectivele respective.
            [...]”
            11. Articolul 8 alineatul (2) din Directiva‑cadru prevede următoarele:
            „Autoritățile naționale de reglementare promovează concurența în furnizarea rețelelor de comunicații electronice, a serviciilor de comunicații electronice și a serviciilor și infrastructurilor asociate, în special:
            [...]
            (b) asigurându‑se că nu există niciun fel de denaturare sau restricție a concurenței în sectorul comunicațiilor electronice, inclusiv în ceea ce privește transmiterea conținutului;
            [...]”
            12. Articolul 8 alineatul (5) din Directiva‑cadru are următorul cuprins:
            „În scopul îndeplinirii obiectivelor de politică menționate la alineatele (2), (3) și (4), [ANR] aplică principii de reglementare obiective, transparente, nediscriminatorii și proporționale, între altele prin:
            [...]
            (d) promovarea investițiilor eficiente și a inovațiilor în infrastructuri noi și consolidate, inclusiv prin garantarea faptului că orice obligație de acordare a accesului ia în considerare în mod adecvat riscurile asumate de investitori, permițând diferite acorduri de cooperare între investitori și părțile interesate de acces în scopul diversificării riscului aferent investițiilor, garantând în același timp respectarea concurenței pe piață și a principiului nediscriminării;
            [...]”
            Dreptul danez
            13. Articolul 40 din Legea nr. 780 din 28 iunie 2007 privind concurența și consumul pe piața telecomunicațiilor (Lov om konkurrence- og forbrugerforhold på telemarkedet), în versiunea aplicabilă cauzei principale (denumită în continuare „Legea din 2007”), prevede următoarele:
            „Reglementarea privind interconectarea are ca obiect următoarele domenii:
            1°) accesul la infrastructură sau la servicii ori furnizarea acestora în favoarea unui alt operator, în vederea oferirii unor servicii electronice de comunicații
            [...]
            Accesul la infrastructură sau la servicii ori furnizarea acestora, în sensul primului paragraf punctul 1°) de mai sus, include printre altele accesul:
            1°) la elementele rețelei, inclusiv accesul necondiționat la buclele locale și la infrastructura asociată, precum și conectarea echipamentelor;
            [...]”
            14. Articolul 51 din Legea din 2007 prevede următoarele:
            „IT- og Telestyrelsen [Direcția pentru tehnologia informației și telecomunicații] impune operato rilor care au o putere semnificativă pe piață, în sensul articolului 84 d, una sau mai multe obligații prevăzute la al treilea paragraf de mai jos, sub rezerva dispozițiilor articolului 76 a.
            [...]
            Obligațiile impuse în temeiul primului și al celui de al doilea paragraf de mai sus se bazează pe natura problemelor identificate și sunt proporționale și justificate în raport cu obiectivele articolului 1. IT- og Telestyrelsen stabilește pentru fiecare piață întinderea obligațiilor și eventualele angajamente de calitate a serviciilor de interconectare la care operatorii care dețin o putere semnificativă pe piață trebuie să asigure accesul, potrivit articolului 51 al treilea paragraf punctul 1°) de mai sus. [...]
            În aprecierea proporționalității în sensul celui de al patrulea paragraf de mai sus, IT- og Telestyrelsen ia în considerare printre altele:
            1) fezabilitatea furnizării interconectării avute în vedere, ținând seama de capacitățile existente,
            2) importanța investițiilor inițiale care trebuie realizate de proprietarul infrastructurii, având în vedere riscurile aferente,
            3) după caz, eventualele drepturi de proprietate intelectuală pertinente.”
            15. Legea din 2007 a fost înlocuită prin Legea nr. 169 privind comunicațiile (lov nr. 169 om elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester) din 3 martie 2011 (denumită în continuare „Legea nr. 169/2011”) Această lege a intrat în vigoare la 25 mai 2011.
            16. Articolul 41 din Legea nr. 169/2011 prevede următoarele:
            „În cadrul deciziilor adoptate în temeiul articolului 40 primul paragraf, IT- og Telestyrelsen impune una sau mai multe obligații operatorilor care au o putere semnificativă pe piață în sensul articolului 40. IT- og Telestyrelsen precizează în fiecare decizie natura și întinderea obligațiilor.
            Obligațiile menționate la primul paragraf de mai sus pot include:
            1°) accesul la rețea [...]
            2°) nediscriminarea [...]
            3°) transparența [...]
            4°) separarea contabilității [...]
            5°) controlul prețurilor [...]
            6°) separarea funcțională [...]
            În împrejurări excepționale, IT- og Telestyrelsen poate, cu acordul Comisiei Europene, să impună oricărui operator care are o putere semnificativă pe piață alte obligații decât cele prevăzute la al doilea paragraf de mai sus.
            [...]”
            17. Articolul 42 din Legea nr. 169/2011 are următorul cuprins:
            „Obligația privind accesul reprezintă obligația care incumbă operatorului care are o putere semnificativă pe piață de a oferi un acces real sau virtual la anumite elemente ale rețelei sale, ale serviciilor sale și ale infrastructurii asociate.
            În plus, operatorului îi poate fi impusă obligația de a da curs cererilor rezonabile de a încheia sau de a modifica contracte de acces la rețea. Această obligație poate cuprinde printre altele:
            1°) să acorde terților acces la anumite elemente ale rețelei și ale infrastructurii, inclusiv acces la elementele de rețea care nu sunt active, acces necondiționat la bucla locală, pentru a permite printre altele furnizarea unor servicii de preselectare sau de selectare a operatorului și oferte de revânzare a liniilor de abonați.
            [...]
            La impunerea unei obligații privind accesul la rețea, IT- og Telestyrelsen trebuie să ia în considerare printre altele următoarele elemente:
            1°) viabilitatea tehnică și economică a utilizării sau a instalării unor instalații alternative, având în vedere ritmul actual de dezvoltare a pieței și ținând seama de natura și tipul accesului la rețea și al interconectării în cauză,
            2°) fezabilitatea furnizării accesului la rețea propus, ținând seama de capacitatea disponibilă,
            3°) investiția inițială a proprietarului infrastructurii, având în vedere orice investiție publică făcută și riscurile aferente investiției,
            4°) necesitatea de salvgardare a concurenței pe termen lung, acordând o atenție deosebită unei concurențe eficiente din punct de vedere economic la nivelul infrastructurii.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            18. Din decizia de trimitere reiese că societatea TDC are o putere semnificativă pe piața furnizării cu ridicata a accesului la comunicații în bandă largă prin rețele de fire din cupru, de televiziune prin cablu (coaxiale) și de fibre optice.
            19. Întrucât a constatat problemele de concurență pe această piață, IT- og Telestyrelsen a impus TDC, prin decizia din 3 noiembrie 2010, în temeiul Legii din 2007 în vigoare în momentul respectiv, mai multe obligații, printre care cea privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la conexiuni în bandă largă prin rețeaua sa de fibră optică. Această obligație includea, printre altele, instalarea unor cabluri de racord pe o distanță de maximum 30 de metri pentru a conecta utilizatorul final la rețeaua de fibră optică, destinată furnizării accesului în bandă largă.
            20. TDC a atacat această decizie la Teleklagenævnet care, printr‑o decizie din 20 iunie 2011, a confirmat în esență decizia atacată. Teleklagenævnet a considerat că obligația privind acceptarea cererilor rezonabile de acces era proporțională, în sensul că era necesară, adecvată și suficientă pentru a asigura o concurență reală. Mai mult, astfel cum reiese din decizia de trimitere, aceasta a subliniat că, în conformitate cu dispozițiile articolului 7 alineatul (3) din Directiva‑cadru, IT- og Telestyrelsen comunicase Comisiei proiectul său de decizie din 3 noiembrie 2010 și că aceasta, prin avizul referitor la proiect, nu se pronunțase cu privire la aspectele litigioase ale obligației menționate.
            21. La 12 august 2011, TDC a formulat o acțiune împotriva deciziei din 20 iunie 2011 a Teleklagenævnet la Retten på Frederiksberg (Tribunalul de Primă Instanță din Frederiksberg), care a trimis cauza la Østre Landsret (Curtea Regională din Est), având în vedere problemele de principiu ridicate.
            22. În fața acestei din urmă instanțe, TDC arată că obligația de a instala cabluri de racord la rețeaua de fibră optică, impusă de IT- og Telestyrelsen, constituie o obligație de a crea noi infrastructuri, în condițiile în care, potrivit acesteia, noțiunea „acces”, în sensul Directivei privind accesul, nu include instalarea unor astfel de infrastructuri. Aceasta adaugă că obligația menționată reprezintă o sarcină financiară considerabilă, astfel încât nu respectă principiul proporționalității prevăzut la articolul 8 alineatul (1) din aceeași directivă.
            23. Teleklagenævnet, la rândul său, arată că piața în discuție cunoaște probleme în ceea ce privește concurența în Danemarca, unde, în primul rând, rețeaua de fibră optică este în curs de dezvoltare și, în al doilea rând, spre deosebire de alte rețele (de cupru sau coaxiale), aceasta nu este conectată imediată la utilizatorul final în momentul instalării inițiale. În opinia acesteia, obligația de a instala cabluri de racord nu constituie o obligație de a crea infrastructuri noi, ci o adaptare tehnică a rețelei de fibră optică deja existente. Aceasta apreciază că, în temeiul articolelor 8 și 12 din Directiva privind accesul, IT- og Telestyrelsen are competența de a impune unor operatori care au o putere semnificativă pe piață obligații privind acceptarea cererilor rezonabile de interconectare care provin de la alți operatori, chiar dacă pentru aceasta pot fi necesare adaptări ale rețelei, în special sub forma unor lucrări de excavare. Aceasta arată că, în cazul în care este impusă o astfel de obligație, aprecierea proporționalității măsurilor avute în vedere este efectuată ținând seama de importanța investițiilor inițiale ale proprietarului infrastructurii.
            24. În decizia de trimitere, Østre Landsret arată că litigiul principal are ca obiect conținutul obligației privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la rețeaua de fibră optică a TDC. Mai precis, potrivit acestei instanțe, principala problemă care se ridică este aceea dacă, în temeiul Legii din 2007 și al Directivei privind accesul, o astfel de obligație poate avea drept efect faptul că, la cererea unui operator de telecomunicații concurent, TDC este obligată să instaleze cabluri de racord de la rețeaua sa de fibră optică la utilizatorul final, ceea ce poate necesita lucrări de excavare pe o distanță de până la 30 de metri.
            25. În aceste condiții, Østre Landsret a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Noțiunea «acces», astfel cum este definită la articolul 2 litera (a) din Directiva [privind accesul], trebuie să fie interpretată în sensul că include instalarea de cabluri de racord care leagă comutatorul de distribuție al rețelei de acces la segmentul terminal din locuința utilizatorului final? Faptul că lungimea cablurilor de racord nu depășește 30 de metri influențează răspunsul la această întrebare?
            2) Instalarea unui cablu de racord cu o lungime maximă de 30 de metri care leagă comutatorul de distribuție al rețelei de acces la segmentul terminal din locuința utilizatorului final se încadrează în noțiunea «acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora» [prevăzută la] articolul 12 din directiva menționată coroborat cu articolele 2 și 8 din [aceasta]?
            3) Faptul că proprietarul rețelei de comunicații electronice trebuie să realizeze investiții care depășesc în mod considerabil costurile de achiziționare a rețelei de comunicații electronice la care trebuie să fie permis accesul prezintă relevanță în privința răspunsului [care trebuie dat] la primele două întrebări referitoare la obligația privind accesul sub forma unei obligații de instalare, de exemplu, a unor cabluri de racord care leagă comutatorul de distribuție al rețelei de acces la segmentul terminal din locuința utilizatorului final?
            4) Faptul că [acest] proprietar poate recupera costurile de instalare a cablului de racord prin intermediul unei obligații de control al prețurilor influențează răspunsul la cea de a treia întrebare?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima și la a doua întrebare
            26. Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 2 litera (a), articolul 8 și articolul 12 din Directiva privind accesul trebuie interpretate în sensul că ANR este abilitată să impună unui operator de comunicații electronice care are o putere semnificativă pe piață, în temeiul obligației privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei pe care le deține și la utilizarea acestora, o obligație de a instala, la cererea operatorilor concurenți, un cablu de racord cu o lungime care nu depășește 30 de metri care leagă comutatorul de distribuție al rețelei de acces la punctul terminal al rețelei din locuința utilizatorului final.
            27. Pentru a răspunde la aceste întrebări, trebuie să se amintească competențele conferite de Directiva privind accesul ANR de a impune unor operatori obligații privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora, iar ulterior să se interpreteze noțiunea „acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora”, înainte de a examina condițiile care trebuie întrunite pentru ca astfel de obligații să poată fi impuse.
            28. În ceea ce privește, mai întâi, competența ANR de a impune obligații privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora, trebuie amintit că, potrivit articolului 8 alineatul (2) din Directiva privind accesul, în cazul în care, în urma unei analize de piață efectuate în conformitate cu articolul 16 din Directiva‑cadru, un operator este desemnat ca având o putere semnificativă pe piață, ANR sunt abilitate să îi impună obligațiile prevăzute la articolele 9-13 din Directiva privind accesul.
            29. Printre aceste obligații figurează cele prevăzute la articolul 12 alineatul (1) primul paragraf din Directiva privind accesul, potrivit căruia o ANR poate impune operatorilor, în conformitate cu dispozițiile articolului 8 din aceeași directivă, obligații privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora, inter alia , în situații în care consideră că refuzul accesului sau termenii și condițiile nerezonabile cu efect similar pot împiedica crearea unei piețe de comerț cu amănuntul competitive și durabile sau că nu servește interesul utilizatorului final.
            30. În consecință, articolul 12 coroborat cu articolul 8 din Directiva privind accesul conferă ANR competența de a impune operatorilor care au o putere semnificativă pe piață obligații privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora.
            31. În ceea ce privește, în continuare, noțiunea „acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei”, în sensul articolului 12 alineatul (1) din Directiva privind accesul, trebuie să se observe că, potrivit articolului 2 litera (a) din această directivă, prin noțiunea „acces” se înțelege punerea la dispoziția altei întreprinderi a instalațiilor și/sau a serviciilor, în conformitate cu condițiile definite, pe bază exclusivă sau neexclusivă, în scopul furnizării de servicii de comunicații electronice, inclusiv atunci când sunt folosite pentru transmiterea de servicii ale societății informaționale sau de servicii de difuzare de programe radio și de televiziune. Această dispoziție prevede că noțiunea „acces” include, inter alia , accesul la elementele rețelei și la infrastructura asociată, ceea ce poate presupune conectarea echipamentului, prin mijloace fixe sau nu, inclusiv, în special, accesul la bucla locală și la instalațiile și serviciile necesare furnizării de servicii prin bucla locală, accesul la infrastructura fizică, inclusiv clădiri, canale și piloni și accesul la rețele fixe și mobile, în special pentru roaming.
            32. Astfel, din textul acestei dispoziții rezultă, pe de o parte, că noțiunea „acces” include realizarea unor amenajări care să permită punerea la dispoziția altei întreprinderi a unor instalații și/sau servicii, în scopul furnizării de servicii de comunicații electronice, după cum subliniază de asemenea avocatul general la punctele 17 și 18 din concluzii, și, pe de altă parte, că lista formelor de acces care sunt enumerate în cuprinsul acesteia nu este exhaustivă.
            33. Cu toate acestea, articolul 2 litera (a) din Directiva privind accesul nu precizează dacă accesul, în sensul acestei dispoziții, poate să includă cablul de racord între comutatorul de distribuție al rețelei de acces și punctul terminal al rețelei din locuința utilizatorului final, care este necesar pentru realizarea accesului la rețeaua existentă.
            34. În aceste condiții, pentru a interpreta noțiunea „acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei”, în sensul articolului 12 alineatul (1) din Directiva privind accesul, este necesar să se examineze noțiunea „acces” prevăzută la articolul 2 litera (a) din această directivă în raport cu economia acesteia și cu obiectivele pe care le urmărește.
            35. În ceea ce privește economia Directivei privind accesul, este suficient să se observe faptul că aceasta din urmă definește interconectarea la articolul 2 litera (b) ca fiind legătura fizică și logică realizată între rețele publice de comunicații utilizate de aceeași întreprindere sau de alta pentru a permite utilizatorilor unei întreprinderi să comunice cu utilizatorii aceleiași întreprinderi sau cu cei ai altei întreprinderi sau pentru a accesa serviciile furnizate de altă întreprindere.
            36. Or, articolul 5 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Directiva privind accesul, care se referă la competențele și la responsabilitățile ANR în ceea ce privește accesul și interconectarea, prevede că acestea pot să impună, în măsura necesară pentru a asigura legătura cap la cap, obligații pentru întreprinderile care controlează accesul către utilizatorii finali, inclusiv, în cazurile justificate, obligația de a asigura interconectarea rețelelor lor, în cazul în care nu s‑a realizat încă acest lucru.
            37. Rezultă din aceste dispoziții că noțiunea „acces” în sensul acestei directive poate să includă o amenajare a rețelei existente care să permită realizarea unei legături între aceasta și utilizatorul final.
            38. În ceea ce privește obiectivele directivei privind accesul, articolul 1 alineatul (1) prevede că aceasta urmărește să stabilească „un cadru de reglementare [...] care să stimuleze o concurență durabilă, interoperabilitatea serviciilor de comunicații electronice și care să asigure beneficii pentru consumatori”.
            39. Astfel, articolul 8 alineatul (1) din Directiva‑cadru prevede că la îndeplinirea sarcinilor de reglementare prevăzute de Directiva‑cadru și de directivele speciale și, așadar, în special de Directiva privind accesul, ANR iau toate măsurile rezonabile care vizează atingerea obiectivelor definite la acest articol, care constau în promovarea concurenței în furnizarea rețelelor și a serviciilor de comunicații electronice, în contribuția la dezvoltarea pieței interne și în promovarea intereselor cetățenilor Uniunii.
            40. În vederea atingerii obiectivelor stabilite la articolul 8 din Directiva‑cadru, în cadrul competențelor și responsabilităților care le sunt atribuite prin articolul 5 alineatul (1) primul paragraf din Directiva privind accesul, ANR trebuie să asigure, în conformitate cu dispozițiile acesteia, accesul și interconectarea adecvată, precum și interoperabilitatea serviciilor și să își exercite responsabilitățile într‑un mod care să promoveze eficiența economică, să favorizeze o concurență durabilă, să încurajeze investițiile eficiente și inovarea și să permită obținerea unui avantaj maxim de către utilizatorul final.
            41. Cu privire la articolul 5 alineatul (1) din Directiva privind accesul, Curtea a decis că din cuprinsul acestuia din urmă rezultă că ANR au misiunea de a asigura accesul și interconectarea adecvată, precum și interoperabilitatea serviciilor prin mijloace care nu sunt enumerate limitativ (Hotărârea TeliaSonera Finland, C‑192/08, EU:C:2009:696, punctul 58).
            42. De asemenea, trebuie să se considere că obligațiile privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora care pot fi impuse operatorilor care au o putere semnificativă pe piață nu sunt definite în mod limitativ, ci trebuie să fie impuse de ANR, de la caz la caz, în lumina obiectivelor prevăzute la articolul 8 din Directiva‑cadru.
            43. Rezultă din tot ceea ce precedă că noțiunea „acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei”, în sensul articolului 2 litera (a) și al articolului 12 alineatul (1) din Directiva privind accesul, poate să includă instalarea unor cabluri de racord între comutatorul de distribuție al rețelei de acces și punctul terminal al rețelei din locuința utilizatorului final.
            44. În sfârșit, în ceea ce privește condițiile care permit ANR să impună unui operator care are o putere semnificativă pe piață obligații privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora, trebuie să se observe că articolul 8 alineatul (4) din Directiva privind accesul prevede că obligațiile impuse de ANR acestui tip de operatori trebuie să fie bazate pe natura problemei identificate, să fie proporționale și justificate în raport cu obiectivele stabilite la articolul 8 alineatul (1) din Directiva‑cadru și reamintite la punctul 39 din prezenta hotărâre.
            45. În consecință, ANR poate să impună unui operator care are o putere semnificativă pe piață, în temeiul obligațiilor privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora, o obligație de a instala, la cererea operatorilor concurenți, un cablu de racord care leagă comutatorul de distribuție al rețelei de acces la punctul terminal al rețelei din locuința utilizatorului final, în cazul în care această obligație este bazată pe natura problemei identificate, este proporțională și justificată în raport cu obiectivele stabilite la articolul 8 alineatul (1) din Directiva‑cadru.
            46. În speță, din decizia de trimitere reiese că, potrivit Teleklagenævnet, TDC, ca urmare a modului specific de dezvoltare a rețelei sale de fibră optică, poate alege momentul în care locuințele pot fi conectate, fapt care îi conferă un avantaj concurențial cert pentru a dobândi noi clienți la nivelul pieței cu amănuntul, întrucât noii clienți sunt obligați să încheie contractul cu TDC pentru o perioadă minimă de șase luni. Obligația TDC de a instala cabluri de racord ar urmări, așadar, să asigure faptul că operatorii concurenți pot acționa în condiții de egalitate cu TDC și pot utiliza rețeaua acesteia din urmă în zonele în care aceasta este deja instalată, în raport cu clienții finali care nu ar fi încă conectați. Instalarea unor astfel de cabluri ar fi o condiție sine qua non  pentru ca operatorii concurenți ai TDC să poată dobândi clienți pentru a le propune servicii distribuite prin fibră optică în condiții concurențiale egale cu TDC.
            47. Având în vedere aceste elemente, revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă obligația, impusă TDC de către ANR, de a instala un cablu de racord cu o lungime care nu depășește 30 de metri care leagă comutatorul de distribuție al rețelei de acces la punctul terminal al rețelei din locuința utilizatorului final este bazată pe natura problemei identificate, este proporțională și justificată în raport cu obiectivele stabilite la articolul 8 alineatul (1) din Directiva‑cadru.
            48. Având în vedere toate aceste considerații, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 2 litera (a), articolul 8 și articolul 12 din Directiva privind accesul trebuie interpretate în sensul că ANR este abilitată să impună unui operator de comunicații electronice care are o putere semnificativă pe piață, în temeiul obligațiilor privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora, o obligație de a instala, la cererea operatorilor concurenți, un cablu de racord cu o lungime care nu depășește 30 de metri, care leagă comutatorul de distribuție al rețelei de acces la punctul terminal al rețelei din locuința utilizatorului final, în cazul în care această obligație este bazată pe natura problemei identificate, este proporțională și justificată în raport cu obiectivele stabilite la articolul 8 alineatul (1) din Directiva‑cadru, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.
            Cu privire la a treia și la a patra întrebare
            49. Prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 8 și 12 din Directiva privind accesul coroborate cu articolul 13 din aceasta trebuie interpretate în sensul că o ANR, în cazul în care are în vedere să impună unui operator care deține o rețea de comunicații electronice instalarea unor cabluri de racord pentru a conecta utilizatorul final la această rețea, trebuie să țină seama de investiția inițială realizată de operatorul în cauză și de existența unui control al prețurilor care permite recuperarea costurilor de instalare.
            50. În această privință, trebuie arătat că, în temeiul articolului 12 alineatul (2) literele (a)-(d) din Directiva privind accesul, atunci când analizează obligațiile menționate la alineatul (1) al acestui articol, mai ales atunci când evaluează dacă aceste obligații sunt impuse în mod proporțional cu obiectivele stabilite la articolul 8 din Directiva‑cadru, ANR iau în considerare în special viabilitatea tehnică și economică a utilizării sau a instalării unor instalații alternative, având în vedere ritmul actual de dezvoltare a pieței și ținând seama de natura și tipul interconectării și/sau accesului în cauză, fezabilitatea furnizării accesului propus, în scopul de a aprecia proporționalitatea obligațiilor impuse operatorilor care au o putere semnificativă pe piață, investiția inițială a proprietarului infrastructurii, având în vedere orice investiție publică făcută și riscurile aferente investiției și necesitatea de salvgardare a concurenței pe termen lung, acordând o atenție deosebită unei concurențe eficiente din punct de vedere economic la nivelul infrastructurii.
            51. În ceea ce privește articolul 13 alineatul (1) din Directiva privind accesul, acesta prevede că o ANR poate impune obligații privind recuperarea costurilor și controlul tarifelor în privința întreprinderilor care au o putere semnificativă pe piață pentru furnizarea anumitor forme de interconectare și/sau acces, în situații în care o analiză de piață indică lipsa unei concurențe efective, ceea ce înseamnă că operatorul în cauză poate menține tarifele la un nivel excesiv de ridicat sau poate comprima prețurile în detrimentul utilizatorilor finali. Pentru a încuraja investițiile efectuate de operator, inclusiv în rețele de generație viitoare, ANR trebuie să ia în considerare investițiile făcute de operator și trebuie să îi permită realizarea unei rate rezonabile de recuperare a capitalului investit, ținând seama de orice riscuri specifice unui proiect de investiție în rețea.
            52. Pe de altă parte, articolul 8 alineatul (5) din Directiva‑cadru precizează de asemenea că, în scopul îndeplinirii obiectivelor care constau în promovarea concurenței, în contribuția la dezvoltarea pieței interne și în promovarea intereselor cetățenilor Uniunii, ANR aplică principii de reglementare obiective, nediscriminatorii și proporționale. Printre aceste principii figurează, la litera (d) a acestei dispoziții, cel referitor la promovarea investițiilor eficiente și a inovațiilor în infrastructuri noi și consolidate, inclusiv prin garantarea faptului că orice obligație de acordare a accesului ia în considerare în mod adecvat riscurile asumate de investitori, permițând diferite acorduri de cooperare între investitori și părțile interesate de acces în scopul diversificării riscului aferent investițiilor, garantând în același timp respectarea concurenței pe piață și a principiului nediscriminării.
            53. Din elementele de mai sus rezultă că, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 37 și 38 din concluzii, în cadrul examinării caracterului proporțional al obligației avute în vedere în raport cu obiectivele menționate la articolul 8 alineatul (1) din Directiva‑cadru, ANR trebuie să țină seama, între alți factori, de investiția inițială a proprietarului infrastructurii și de existența unui sistem de control al prețurilor. Astfel, în cazul în care au în vedere să îi impună acestuia, în temeiul obligațiilor privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora, o amenajare a rețelei existente care să permită realizarea unei legături între aceasta și utilizatorul final, trebuie să țină seama de costurile acestei amenajări.
            54. Din toate aceste considerații rezultă că trebuie să se răspundă la a treia și la a patra întrebare că articolele 8 și 12 din Directiva privind accesul coroborate cu articolul 13 din aceasta trebuie interpretate în sensul că o ANR, în cazul în care are în vedere să impună unui operator de comunicații electronice care are o putere semnificativă pe piață instalarea unor cabluri de racord pentru a conecta utilizatorul final la rețea, trebuie să țină seama de investiția inițială realizată de operatorul în cauză și de existența unui control al prețurilor care permite recuperarea costurilor de instalare.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            55. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
            1) Articolul 2 litera (a), articolul 8 și articolul 12 din Directiva 2002/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind accesul la rețelele de comunicații electronice și la infrastructura asociată, precum și interconectarea acestora (Directiva privind accesul), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/140/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009, trebuie interpretate în sensul că autoritatea națională de reglementare este abilitată să impună unui operator de comunicații electronice care are o putere semnificativă pe piață, în temeiul obligațiilor privind acceptarea cererilor rezonabile de acces la anumite elemente și la infrastructura specifică asociată rețelei și la utilizarea acestora, o obligație de a instala, la cererea operatorilor concurenți, un cablu de racord cu o lungime care nu depășește 30 de metri, care leagă comutatorul de distribuție al rețelei de acces la punctul terminal al rețelei din locuința utilizatorului final, în cazul în care această obligație este bazată pe natura problemei identificate, este proporțională și justificată în raport cu obiectivele stabilite la articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2002/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directiva‑cadru), cu modificările aduse prin Directiva 2009/140, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.
            2) Articolele 8 și 12 din Directiva 2002/19, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2009/140, coroborate cu articolul 13 din aceasta trebuie interpretate în sensul că o autoritate națională de reglementare, în cazul în care are în vedere să impună unui operator de comunicații electronice care are o putere semnificativă pe piață instalarea unor cabluri de racord pentru a conecta utilizatorul final la rețea, trebuie să țină seama de investiția inițială realizată de operatorul în cauză și de existența unui control al prețurilor care permite recuperarea costurilor de instalare.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 13 noiembrie 1986. # Jean Victor Becker împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționar. # Cauza 232/85.