title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 15 iunie 2017.#Procedură inițiată de Ilves Jakelu Oy.#Cerere de decizie preliminară formulată de Korkein hallinto-oikeus.#Trimitere preliminară – Directiva 97/67/CE – Articolul 9 – Libera prestare a serviciilor – Servicii poștale – Noțiunile de serviciu universal și de cerințe esențiale – Autorizații generale și individuale – Autorizație de a furniza servicii poștale în executarea unor contracte negociate individual – Condiții impuse.#Cauza C-368/15.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
15 iunie 2017(*)
„Trimitere preliminară – Directiva 97/67/CE – Articolul 9 – Libera prestare a serviciilor – Servicii poștale – Noțiunile de serviciu universal și de cerințe esențiale – Autorizații generale și individuale – Autorizație de a furniza servicii poștale în executarea unor contracte negociate individual – Condiții impuse”
În cauza C‑368/15,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă, Finlanda), prin decizia din 10 iulie 2015, primită de Curte la 14 iulie 2015, în procedura inițiată de

Ilves Jakelu Oy,

cu participarea:

Liikenne- ja viestintäministeriö,

CURTEA (Camera a șasea),
compusă din domnul E. Regan, președinte de cameră, și domnii A. Arabadjiev (raportor) și C. G. Fernlund, judecători,
avocat general: domnul P. Mengozzi,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru Ilves Jakelu Oy, de H. Piekkala și de I. Aalto‑Setälä, asianajajat;
–        pentru guvernul finlandez, de H. Leppo, în calitate de agent;
–        pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de S. Fiorentino, avvocato dello Stato;
–        pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;
–        pentru guvernul norvegian, de I. Thue și de C. Rydning, în calitate de agenți;
–        pentru Comisia Europeană, de P. Costa de Oliveira și de P. Aalto, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta

Hotărâre

1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 97/67/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind normele comune pentru dezvoltarea pieței interne a serviciilor poștale ale Comunității și îmbunătățirea calității serviciului (JO 1998, L 15, p. 14, Ediție specială, 06/vol. 3, p. 12), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2008/6/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 februarie 2008 (JO 2008, L 52, p. 3) (denumită în continuare „Directiva 97/67”).

2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei acțiuni introduse de Ilves Jakelu Oy împotriva deciziei valtioneuvosto (Consiliul de miniștri, Finlanda) din 30 ianuarie 2017 prin care o autorizație pentru furnizarea de servicii poștale a fost supusă obligației respectării anumitor cerințe.
 Cadrul juridic

 Dreptul Uniunii

3        Considerentul (15) al Directivei 97/67 are următorul cuprins:
„Întrucât dispozițiile prezentei directive referitoare la prestarea serviciului universal nu aduc atingere dreptului prestatorilor serviciului universal de a negocia contracte individuale cu clienții;”

4        Potrivit articolului 2 din directiva menționată:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
13.      «furnizor de serviciu universal» înseamnă furnizorul public sau privat al serviciului poștal care asigură totalitatea sau o parte a serviciului universal poștal într‑un stat membru, a cărui identitate a fost notificată Comisiei în conformitate cu articolul 4.
14.      «autorizații» înseamnă orice autorizație care stabilește drepturi și obligații specifice sectorului poștal și care permite întreprinderilor să furnizeze servicii poștale și, după caz, să instaleze și să opereze rețele proprii pentru furnizarea unor astfel de servicii, sub forma unei autorizații generale sau licențe individuale astfel cum sunt definite în continuare:
–        «autorizație generală» înseamnă o autorizație, indiferent dacă este reglementată de o «licență pe categorii» sau de dreptul comun și indiferent dacă această reglementare impune proceduri de înregistrare sau de declarare, care nu solicită furnizorului de servicii poștale în cauză să obțină o decizie explicită a autorității naționale de reglementare înainte de a exercita drepturile ce rezultă din autorizație;
–        «licență individuală» înseamnă o autorizație care este acordată de o autoritate națională de reglementare și care oferă unui furnizor de servicii poștale drepturi specifice sau care supune activitățile întreprinderii la obligații specifice suplimentare față de autorizația generală, după caz, dacă furnizorul de servicii poștale nu este abilitat să exercite drepturile în cauză până în momentul în care a primit decizia din partea autorității naționale de reglementare.
[…]
19.      «cerințe esențiale» înseamnă motive generale fără caracter economic care pot determina un stat membru să impună condiții pentru furnizarea serviciilor poștale. Motivele sunt confidențialitatea corespondenței, securitatea rețelei în cazul transportului de bunuri periculoase, respectarea condițiilor de angajare, a sistemelor de securitate socială prevăzute de actele cu putere de lege sau de dispozițiile administrative și de reglementare și/sau de contractul colectiv negociat între partenerii sociali naționali, în conformitate cu legislația comunitară și națională și, după caz, protecția datelor, a mediului și normele de planificare a teritoriului. Protecția datelor poate să includă protecția datelor cu caracter personal, confidențialitatea informațiilor transmise sau stocate și protecția vieții private;
[…]”

5        Capitolul 2 al Directivei 97/67 reglementează serviciul universal. Articolul 3 din această directivă prevede:
„(1)      Statele membre asigură că utilizatorii beneficiază de dreptul la un serviciu universal care implică prestarea permanentă a unui serviciu poștal de o calitate determinată în toate punctele de pe teritoriul lor la prețuri accesibile pentru toți utilizatorii.
[…]
(4)      Fiecare stat membru adoptă măsurile necesare pentru a asigura că serviciul universal cuprinde cel puțin prestările următoare:
–        ridicarea, sortarea, transportul și distribuția expedierilor poștale de cel mult două kilograme;
–        ridicarea, sortarea, transportul și distribuția coletelor poștale de cel mult 10 kilograme;
–        serviciile pentru expedierile recomandate și expedierile cu valoare declarată.”

6        Articolul 9 din directiva menționată prevede:
„(1)      În ceea ce privește serviciile care sunt în afara sferei serviciului universal, statele membre pot introduce autorizații generale în măsura necesară pentru a garanta respectarea cerințelor esențiale.
(2)      În ceea ce privește serviciile din sfera serviciului universal, statele membre pot introduce proceduri de autorizare, inclusiv licențe individuale, în măsura necesară pentru a garanta respectarea cerințelor esențiale și a asigura furnizarea serviciului universal.
Acordarea autorizațiilor poate:
–        să fie supusă obligațiilor de serviciu universal;
–        dacă este necesar și justificat, să impună cerințe privind calitatea, disponibilitatea și realizarea serviciilor în cauză;
–        după caz, să fie supusă unei obligații de a efectua o contribuție financiară la mecanismele de compensare menționate la articolul 7, în cazul în care furnizarea serviciului universal atrage un cost net și reprezintă o sarcină injustă pentru furnizorul (furnizorii) de serviciu universal, desemnat (desemnați) în conformitate cu articolul 4;
–        după caz, să fie supusă unei obligații de a contribui financiar la costurile operaționale ale autorității naționale de reglementare menționate la articolul 22;
–        după caz, să fie supusă unei obligații de respectare a condițiilor de muncă stabilite de legislația națională sau să impună o asemenea obligație.
Obligațiile și cerințele enunțate la prima liniuță și la articolul 3 pot fi impuse numai furnizorilor de serviciu universal desemnați.
Cu excepția cazului în care întreprinderile au fost desemnate ca furnizori de serviciu universal în conformitate cu articolul 4, autorizațiile nu pot:
–        să fie limitate ca număr;
–        pentru aceleași elemente ale serviciului universal sau zone ale teritoriului național, să impună obligații de serviciu universal și, în același timp, contribuții financiare la un mecanism de compensare;
–        să reia condițiile aplicabile întreprinderilor, în virtutea unei alte legislații naționale, care nu este specifică acestui sector;
–        să impună alte condiții tehnice sau de funcționare decât cele necesare pentru a îndeplini obligațiile prevăzute în prezenta directivă.
(3)      Procedurile, obligațiile și cerințele prevăzute la alineatele (1) și (2) sunt transparente, accesibile, nediscriminatorii, proporționale, precise și lipsite de ambiguitate, făcute publice în prealabil și bazate pe criterii obiective. Statele membre se asigură că motivele de refuzare sau retragere a autorizației în totalitate sau parțial sunt comunicate solicitantului și stabilesc o procedură de recurs.”

7        Considerentul (33) al Directivei 2008/6 prevede:
„Ar trebui să se permită statelor membre să aplice un sistem de autorizații generale și licențe individuale în cazul în care acest lucru este justificat și proporțional cu obiectivul urmărit […]”
 Dreptul finlandez

8        Potrivit articolului 1 alineatul 1 din postilaki (415/2011), în versiunea în vigoare la data faptelor în discuție în litigiul principal (denumită în continuare „Legea 415/2011”), obiectivul acesteia este de a garanta că serviciile poștale și în special serviciul universal sunt accesibile, în condiții egale, la nivel național.

9        Potrivit articolului 3 din Legea 415/2011, orice activitate poștală privind livrarea de corespondență este supusă autorizării. Conform articolului 4 alineatul 1 din această lege, autorizația pentru furnizarea de servicii poștale trebuie solicitată valtioneuvosto. Atribuirea acesteia nu presupune publicarea unui aviz.

10      Potrivit articolului 6 din Legea 415/2011, autorizația trebuie acordată atunci când:
„1)      solicitantul este o societate sau o asociație care dispune de resurse economice suficiente pentru a putea îndeplini obligațiile unei întreprinderi care furnizează servicii poștale;
2)      nu există niciun motiv întemeiat de a pune la îndoială capacitatea solicitantului de a respecta dispozițiile și prevederile aplicabile activității din sectorul poștal;
3)      solicitantul are capacitatea de a asigura o funcționare pe bază de regularitate, în concordanță cu autorizația;
4)      teritoriul acoperit de autorizația solicitată îndeplinește condițiile care figurează la articolul 7;
5)      guvernul nu are motive speciale pentru a presupune că acordarea autorizației ar putea constitui un risc evident pentru securitatea națională.”

11      Articolul 9 din Legea 415/2011 se referă la conținutul autorizației. Potrivit acestui articol 9 al doilea paragraf punctul 5, valtioneuvosto trebuie să prevadă în autorizație obligații care completează dispozițiile acestei legi sau dispozițiile luate pe baza acesteia din urmă și care privesc orice altă cerință, analogă celor enumerate la respectivul articol 9 al doilea paragraf punctele 1-4, care ar fi necesară pentru a garanta calitatea, disponibilitatea și eficacitatea serviciilor.
 Litigiul principal și întrebările preliminare

12      Prin decizia din 30 ianuarie 2014, valtioneuvosto a acordat Ilves Jakelu o autorizație care îi permitea să exercite o activitate poștală privind livrarea de corespondență în sensul articolului 3 din Legea 415/2011. Clauza 1 a acestei autorizații enumera municipalitățile de pe teritoriul finlandez acoperite de autorizația solicitată. Potrivit clauzei 2 a autorizației menționate, care se referă la volumul activității, Ilves Jakelu are dreptul de a exercita o activitate poștală nerestricționată, destinată unor clienți cu care aceasta a încheiat un contract, pe acest teritoriu.

13      Clauzele 4-8 ale autorizației amintite urmăresc să garanteze calitatea, disponibilitatea și eficacitatea serviciilor poștale. În temeiul clauzei 4 a aceleiași autorizații, Ilves Jakelu trebuie să redacteze condițiile de livrare înainte de a iniția furnizarea de servicii de livrare de corespondență. Potrivit clauzei 5 a autorizației eliberate prin decizia din 30 ianuarie 2014, Ilves Jakelu trebuie să garanteze că serviciile sale sunt organizate astfel încât corespondența restantă să fie livrată cel puțin săptămânal, cu excepția zilelor de sărbătoare legală. Potrivit clauzei 6 a acestei autorizații, Ilves Jakelu trebuie să furnizeze un serviciu de întrerupere a livrării și un serviciu de modificare a adresei. În temeiul clauzei 7 a autorizației menționate, Ilves Jakelu trebuie să își inscripționeze expedierile astfel încât acestea să poată fi diferențiate și separate de corespondența similară transportată de alți titulari de autorizații. Potrivit clauzei 8 a aceleiași autorizații, Ilves Jakelu trebuie să amenajeze, în fiecare comună de pe teritoriul acoperit de aceasta, cel puțin un punct de colectare pentru primirea corespondenței menționate la articolul 47 din Legea 415/2001 și restituirea corespondenței care a făcut obiectul unei erori de livrare.

14      În opinia Ilves Jakelu, articolul 9 din Legea 415/2011 este contrar Directivei 97/67, întrucât nu prevede o procedură de autorizare generală și întrucât permite condiționarea acordării de autorizații pentru servicii care nu fac parte din sfera serviciului universal de îndeplinirea altor condiții decât cele care corespund unor cerințe esențiale.

15      Cauza principală privește aspectul dacă valtioneuvosto putea să condiționeze eliberarea autorizației acordate Ilves Jakelu de respectarea clauzelor 4-8 ale acesteia. În opinia guvernului finlandez, aceste clauze sunt necesare pentru a garanta calitatea, disponibilitatea și eficacitatea serviciilor poștale care fac obiectul autorizației.

16      În aceste condiții, Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă, Finlanda) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      În cadrul interpretării articolului 9 [din Directiva 97/67], în cazul în care o întreprindere de servicii poștale convine condițiile de livrare cu clienții săi și facturează clienților o taxă al cărei cuantum a fost convenit separat cu aceștia din urmă, livrarea de trimiteri poștale ale unor clienți cu care a fost încheiat un contract trebuie considerată un serviciu din afara sferei serviciului universal în sensul alineatului (1) al acestei dispoziții sau un serviciu din sfera serviciului universal în sensul alineatului (2) [al acesteia]?
2)      În situația în care o astfel de livrare de trimiteri poștale ale unor clienți cu care a fost încheiat un contract constituie un serviciu din afara sferei serviciului universal, articolul 9 alineatul (1) și articolul 2 punctul 14 [din Directiva 97/67] trebuie interpretate în sensul că, în împrejurări asemănătoare celor din procedura principală, furnizarea unor asemenea servicii poștale poate fi condiționată de existența unei licențe individuale, după cum prevede legea națională privind serviciul poștal?
3)      În cazul în care o astfel de livrare de trimiteri poștale ale unor clienți cu care a fost încheiat un contract constituie un serviciu din afara sferei serviciului universal, atunci articolul 9 alineatul (1) trebuie interpretat în sensul că o autorizație pentru aceste servicii nu poate fi condiționată decât de îndeplinirea obligațiilor care urmăresc garantarea respectării cerințelor esențiale în sensul articolului 2 punctul 19 din [Directiva 97/67] și că eliberarea de autorizații referitoare la aceste servicii nu poate fi condiționată de îndeplinirea niciunei cerințe privind calitatea, disponibilitatea și eficacitatea serviciilor în sensul articolului 9 alineatul (2) din această directivă?
4)      În cazul în care autorizațiile care se referă la livrarea […] trimiterilor poștale ale unor clienți cu care a fost încheiat un contract pot fi condiționate numai de îndeplinirea condițiilor care urmăresc garantarea respectării cerințelor esențiale, se poate considera că cerințe cum sunt cele în discuție în procedura principală, care se referă la condițiile de furnizare a serviciului poștal, la frecvența livrării de trimiteri, la serviciul de modificare a adresei și la întreruperea livrării, la marcarea trimiterilor și la punctele de colectare îndeplinesc cerințele esențiale în sensul articolului 2 punctul 19 [din Directiva 97/67] și sunt necesare pentru a garanta respectarea cerințelor esențiale în sensul articolului 9 alineatul (1) [din această directivă]?”
 Aprecierea Curții

 Cu privire la prima și la a doua întrebare

17      Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 9 alineatul (1) din Directiva 97/67 trebuie interpretat în sensul că un serviciu de trimiteri poștale precum cel în discuție în litigiul principal nu face parte din sfera serviciului universal în cazul în care întreprinderea de servicii poștale care îl furnizează convine cu clienții săi condițiile de livrare pentru o taxă facturată al cărei cuantum a făcut obiectul unui acord. Dacă este cazul, instanța solicită să se stabilească dacă furnizarea unor astfel de servicii poștale în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal poate fi condiționată de eliberarea unei licențe individuale.

18      Pentru a stabili, în primul rând, dacă furnizarea unui serviciu de livrare de trimiteri poștale ale unor clienți cu care a fost încheiat un contract, precum cel în discuție în litigiul principal, intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții sau, dimpotrivă, al articolului 9 alineatul (2) din directiva menționată, trebuie să se stabilească în prealabil dacă acest serviciu face parte din sfera noțiunii „serviciu universal”, în sensul articolului 3 din aceeași directivă. Instanței de trimitere îi revine astfel competența de a analiza dacă activitățile exercitate de Ilves Jakelu care au făcut obiectul cererii sale de autorizație îndeplinesc criteriile stabilite în această privință de Directiva 97/67.

19      Pe de o parte, din articolul 2 punctul 13 din această directivă reiese că furnizorul unui serviciu universal este entitatea publică sau privată care asigură totalitatea sau o parte a serviciului universal poștal într‑un stat membru și a cărei identitate a fost notificată Comisiei.

20      Pe de altă parte, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 97/67, un serviciu universal implică prestarea permanentă a unui serviciu poștal de o calitate determinată în toate punctele de pe un teritoriu, la prețuri accesibile pentru toți utilizatorii.

21      Printre elementele care pot fi luate în considerare în această privință se află împrejurarea, indicată de instanța de trimitere, potrivit căreia în sarcina Ilves Jakelu nu a fost stabilită nicio obligație de a furniza un serviciu universal. Această constatare reiese de asemenea din observațiile scrise ale guvernului finlandez, potrivit cărora Ilves Jakelu nu este furnizorul de serviciu universal, în sensul articolului 2 punctul 13 din Directiva 97/67, a cărui denumire a fost notificată Comisiei.

22      Aceeași concluzie se aplică și împrejurării potrivit căreia Ilves Jakelu a solicitat o autorizație poștală pentru furnizarea de servicii poștale pe teritoriul anumitor municipalități. Astfel, după cum s‑a amintit la punctul 20 din prezenta hotărâre, serviciul poștal universal trebuie furnizat în toate punctele de pe un teritoriu.

23      Pe de altă parte, guvernul finlandez a arătat în observațiile sale scrise că Ilves Jakelu propune serviciile sale numai unor clienți cu care a încheiat acorduri comerciale. Din cererea de decizie preliminară reiese astfel că cuantumul taxei datorate pentru serviciile poștale oferite de această societate este negociat separat și achitat pe bază de factură.

24      Este necesar să se amintească în această privință că serviciile de curierat expres se diferențiază de serviciul poștal universal prin valoarea adăugată adusă clienților, pentru care clienții acceptă să plătească suplimentar. Astfel de prestații corespund unor servicii specifice care pot fi separate de serviciul de interes general, care satisfac necesitățile speciale ale operatorilor economici și care impun anumite prestații suplimentare pe care serviciul poștal tradițional nu le oferă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 mai 1993, Corbeau, C‑320/91, EU:C:1993:198, punctul 19).

25      În plus, din considerentul (15) al Directivei 97/67 reiese că posibilitatea de a negocia contracte individuale cu clienții nu corespunde, a priori, noțiunii de prestare a serviciului universal (Hotărârea din 23 aprilie 2009, TNT Post UK, C‑357/07, EU:C:2009:248, punctul 48).

26      Prin urmare, articolul 9 alineatul (1) din această directivă trebuie interpretat în sensul că o activitate de trimiteri poștale precum cea în discuție în litigiul principal trebuie considerată un serviciu din afara sferei serviciului universal în cazul în care aceasta nu implică prestarea permanentă a unui serviciu poștal de o calitate determinată în toate punctele de pe un teritoriu, la prețuri accesibile pentru toți utilizatorii, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

27      În ceea ce privește, în al doilea rând, aspectul dacă activitatea în discuție în litigiul principal poate fi condiționată de eliberarea unei licențe individuale, trebuie amintit că articolul 9 alineatul (1) din directiva menționată permite statelor membre să impună întreprinderilor din sectorul poștal autorizații generale pentru serviciile care sunt în afara sferei serviciului universal, în timp ce alineatul (2) primul paragraf al acestui articol prevede posibilitatea statelor membre de a introduce proceduri de autorizare, inclusiv licențe individuale, în ceea ce privește serviciile care intră în sfera serviciului universal [a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 noiembrie 2016, DHL Express (Austria), C‑2/15, EU:C:2016:880, punctul 20].

28      Trebuie arătat că, deși din considerentul (33) al Directivei 2008/6 reiese că ar trebui să se permită statelor membre să aplice un sistem de autorizații generale și de licențe individuale în cazul în care acest lucru este justificat și proporțional cu obiectivul urmărit, nu este mai puțin adevărat că articolul 9 alineatul (1) din Directiva 97/67, contrar alineatului său (2), nu prevede posibilitatea de a supune furnizarea de servicii poștale condiției eliberării unei licențe individuale.

29      În aceste condiții, este necesar să se constate că furnizarea unor astfel de servicii poate fi supusă numai condiției eliberării unei autorizații generale, în sensul articolului 2 punctul 14 din aceeași directivă.

30      Având în vedere considerațiile care precedă, se impune să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 9 alineatul (1) din Directiva 97/67 trebuie interpretat în sensul că un serviciu de trimiteri poștale precum cel în discuție în litigiul principal nu face parte din sfera serviciului universal în cazul în care nu implică prestarea permanentă a unui serviciu poștal de o calitate determinată în toate punctele de pe un teritoriu, la prețuri accesibile pentru toți utilizatorii. Furnizarea de servicii de trimiteri poștale din afara sferei serviciului universal poate fi supusă numai condiției eliberării unei autorizații generale.
 Cu privire la a treia întrebare

31      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 9 alineatul (1) din Directiva 97/67 trebuie interpretat în sensul că furnizarea de servicii poștale din afara sferei serviciului universal poate fi condiționată de îndeplinirea unor cerințe precum cele prevăzute la articolul 9 alineatul (2) al doilea paragraf a doua liniuță din această directivă.

32      Or, Curtea a avut deja ocazia să se pronunțe asupra acestei întrebări în Hotărârea din 16 noiembrie 2016, DHL Express (Austria) (C‑2/15, EU:C:2016:880), și răspunsul pe care l‑a dat este valabil și în prezenta cauză.

33      Astfel, la punctul 26 din această hotărâre, Curtea a arătat că articolul 9 alineatul (2) al doilea paragraf a doua liniuță din directiva menționată permite statelor membre să condiționeze acordarea autorizațiilor de respectarea cerințelor privind calitatea, disponibilitatea și realizarea serviciilor în cauză. Aceasta a considerat că, în lipsa unei precizări cu privire la serviciile vizate de această obligație, trebuie subliniat că din lucrările pregătitoare ale Directivei 2008/6 reiese că legiuitorul Uniunii a intenționat să elimine nu numai ultimele obstacole din calea deschiderii complete a pieței pentru anumiți furnizori de serviciu universal, ci și toate celelalte obstacole din calea furnizării de servicii poștale. Curtea a concluzionat că, în lipsa unei indicații în sens contrar și ținând seama de natura obligației în discuție, rezultă astfel că toți furnizorii de servicii poștale pot fi supuși obligației prevăzute la articolul 9 alineatul (2) al doilea paragraf a doua liniuță din Directiva 97/67.

34      În aceste condiții, este necesar să se răspundă la a treia întrebare că articolul 9 alineatul (1) din Directiva 97/67 trebuie interpretat în sensul că furnizarea de servicii poștale din afara sferei serviciului universal poate fi condiționată de îndeplinirea unor cerințe precum cele prevăzute la articolul 9 alineatul (2) al doilea paragraf a doua liniuță din această directivă.
 Cu privire la a patra întrebare

35      Cea de a patra întrebare trebuie înțeleasă ca fiind adresată numai în ipoteza în care articolul 9 alineatul (1) din Directiva 97/67 ar fi fost interpretat în sensul că o autorizație pentru furnizarea de servicii poștale din afara sferei serviciului universal poate fi condiționată numai de îndeplinirea obligațiilor care urmăresc garantarea respectării cerințelor esențiale în sensul articolului 2 punctul 19 din această directivă. Or, având în vedere răspunsul dat la a treia întrebare, nu mai este necesar să se răspundă la a patra întrebare.
 Cu privire la cheltuielile de judecată

36      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
1)      Articolul 9 alineatul (1) din Directiva 97/67/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind normele comune pentru dezvoltarea pieței interne a serviciilor poștale ale Comunității și îmbunătățirea calității serviciului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2008/6/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 februarie 2008, trebuie interpretat în sensul că un serviciu de trimiteri poștale precum cel în discuție în litigiul principal nu face parte din sfera serviciului universal în cazul în care nu implică prestarea permanentă a unui serviciu poștal de o calitate determinată în toate punctele de pe un teritoriu, la prețuri accesibile pentru toți utilizatorii. Furnizarea de servicii de trimiteri poștale din afara sferei serviciului universal poate fi supusă numai condiției eliberării unei autorizații generale.

2)      Articolul 9 alineatul (1) din Directiva 97/67, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2008/6, trebuie interpretat în sensul că furnizarea de servicii poștale din afara sferei serviciului universal poate fi condiționată de îndeplinirea unor cerințe precum cele prevăzute la articolul 9 alineatul (2) al doilea paragraf a doua liniuță din această directivă, astfel cum a fost modificată.

Semnături

* Limba de procedură: finlandeza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 1 februarie 2005. # Société provençale d'achat et de gestion (SPAG) SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Admisibilitate. # Cauza T-57/03.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 14 iunie 2017.#Stichting Brein împotriva Ziggo BV și a XS4All Internet BV.#Cerere de decizie preliminară formulată de Hoge Raad der Nederlanden.#Trimitere preliminară – Proprietate intelectuală și industrială – Directiva 2001/29/CE – Armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și ale drepturilor conexe – Articolul 3 alineatul (1) – Comunicare publică – Noțiune – Platformă de partajare online – Partajare de fișiere protejate, fără autorizarea titularului.#Cauza C-610/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      14 iunie 2017 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Proprietate intelectuală și industrială — Directiva 2001/29/CE — Armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și ale drepturilor conexe — Articolul 3 alineatul (1) — Comunicare publică — Noțiune — Platformă de partajare online — Partajare de fișiere protejate, fără autorizarea titularului”
      În cauza C‑610/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos), prin decizia din 13 noiembrie 2015, primită de Curte la 18 noiembrie 2015, în procedura

         Stichting Brein

      împotriva

         Ziggo BV,

         XS4All Internet BV,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul M. Ilešič (raportor), președinte de cameră, doamna A. Prechal, domnul A. Rosas, doamna C. Toader și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: domnul M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 27 octombrie 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Stichting Brein, de J. C. H. van Manen, advocaat;

               —

               pentru Ziggo BV, de F. E. Vermeulen și de E. A. de Groot, advocaten;

               —

               pentru XS4ALL Internet BV, de C. Alberdingk Thijm și de C. F. M. de Vries, advocaten;

               —

               pentru guvernul spaniol, de V. Ester Casas și de A. Gavela Llopis, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul francez, de D. Segoin, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de F. Di Matteo, avvocato dello Stato;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de M. Figueiredo, în calitate de agenți, asistați de T. Rendas, consilier juridic;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de G. Brown și de J. Kraehling, în calitate de agenți, asistate de N. Saunders, barrister;

               —

               pentru Comisia Europeană, de J. Samnadda, de T. Scharf și de F. Wilman, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 februarie 2017,
      pronunță prezenta
      Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea, pe de o parte, a articolului 3 alineatul (1) și a articolului 8 alineatul (3) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230) și, pe de altă parte, a articolului 11 din Directiva 2004/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală (JO 2004, L 157, p. 45, rectificare în JO 2004, L 195, p. 16, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 56).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Stichting Brein, fundație care apără interesele titularilor drepturilor de autor, pe de o parte, și Ziggo BV și XS4ALL Internet BV (denumită în continuare „XS4ALL”), furnizori de acces la internet, pe de altă parte, în legătură cu cererile formulate de Stichting Brein prin care se solicită ca aceștia din urmă să fie obligați să blocheze numele de domeniu și adresele IP ale platformei de partajare online „The Pirate Bay” (denumită în continuare „platforma de partajare online TPB”).

         Cadrul juridic

               3

               Considerentele (9), (10), (23) și (27) ale Directivei 2001/29 sunt redactate astfel:

                        „(9)

                        Orice armonizare a dreptului de autor și a drepturilor conexe trebuie să aibă la bază un nivel ridicat de protecție, deoarece aceste drepturi sunt esențiale pentru creația intelectuală. Protecția lor contribuie la menținerea și dezvoltarea creativității în interesul autorilor, al artiștilor interpreți sau executanți, al producătorilor, al consumatorilor, al culturii, al industriei și al publicului larg. În consecință, proprietatea intelectuală a fost recunoscută ca parte integrantă a proprietății.

                        (10)

                        Autorii sau artiștii interpreți sau executanți trebuie să primească o remunerație adecvată pentru utilizarea operelor lor, pentru a‑și putea continua munca creativă și artistică, la fel ca și producătorii, pentru a putea finanța această muncă. Investiția necesară pentru a produce produse ca fonograme, filme sau produse multimedia și servicii, cum ar fi «serviciile la cerere», este considerabilă. Pentru a asigura o astfel de remunerație și pentru a obține un randament satisfăcător al investiției, este necesară o protecție juridică adecvată a drepturilor de proprietate intelectuală.

                  […]

                        (23)

                        Prezenta directivă trebuie să armonizeze într‑o mai mare măsură dreptul de autor asupra actelor de comunicare publică. Acest drept trebuie înțeles în sens larg ca acoperind orice comunicare către public care nu este prezent în locul de proveniență a comunicării. Acest drept include orice transmisie sau retransmisie, de orice natură, a unei opere către public, prin cablu sau fără cablu, inclusiv radiodifuziunea. Acest drept nu ar trebui să includă niciun alt act.

                  […]

                        (27)

                        Simpla furnizare a instalațiilor care permit sau care realizează comunicarea nu reprezintă comunicare în înțelesul prezentei directive.”

               4

               Articolul 3 din această directivă, intitulat „Dreptul de comunicare publică a operelor și dreptul de a pune la dispoziția publicului alte obiecte protejate”, prevede la alineatul (1):
               „Statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorului de a autoriza sau de a interzice orice comunicare publică a operelor lor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului a operelor lor, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment.”

               5

               Articolul 8 din directiva menționată, intitulat „Sancțiuni și căi de atac”, prevede la alineatul (3):
               „Statele membre trebuie să asigure că titularii de drepturi pot solicita ca o ordonanță președințială să fie pronunțată împotriva intermediarilor ale căror servicii sunt folosite de către terți pentru a contraface dreptul de autor sau un drept conex.”

               6

               Considerentul (23) al Directivei 2004/48 are următorul cuprins:
               „Fără a aduce atingere oricărei alte măsuri, proceduri sau mijloc de reparație existente, titularii drepturilor ar trebui să aibă posibilitatea de a solicita un ordin judecătoresc împotriva unui intermediar ale cărui servicii sunt utilizate de un terț pentru a viola dreptul de proprietate industrială a titularului. Condițiile și procedurile cu privire la un astfel de ordin judecătoresc ar trebui să rămână sub incidența dreptului intern al statelor membre. În ceea ce privește încălcarea dreptului de autor și a drepturilor conexe, un nivel ridicat de armonizare este deja prevăzut prin Directiva 2001/29/CE. Prin urmare, ar trebui ca prezenta directivă să nu aducă atingere articolului 8 alineatul (3) din Directiva 2001/29/CE.”

               7

               Potrivit articolului 11 din Directiva 2004/48, intitulat „Ordine judecătorești”:
               „Statele membre asigură ca, atunci când se pronunță o hotărâre judecătorească de constatare a încălcării unui drept de proprietate intelectuală, autoritățile judecătorești competente să poată pronunța împotriva contravenientului un ordin judecătoresc prin care interzic continuarea încălcării. Atunci când legislația internă prevede aceasta, nerespectarea unui ordin judecătoresc este pasibilă, dacă este cazul, de plata unor daune cominatorii, cu scopul de a‑i asigura executarea. Statele membre asigură de asemenea ca titularii drepturilor să poată solicita pronunțarea unui ordin judecătoresc împotriva intermediarilor ale căror servicii sunt utilizate de un terț pentru a încălca un drept de proprietate intelectuală, fără a aduce atingere articolului 8 alineatul (3) din Directiva 2001/29/CE.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               8

               Stichting Brein este o fundație neerlandeză care apără interesele titularilor dreptului de autor.

               9

               Ziggo și XS4ALL sunt furnizori de acces la internet. Unii dintre abonații acestora, proporția fiind semnificativă, utilizează platforma de partajare online TPB, un indexator de fișiere BitTorrent. BitTorrent este un protocol prin care utilizatorii (numiți „peers”) pot partaja fișiere. Caracteristica esențială a BitTorrent constă în faptul că fișierele care urmează a fi partajate sunt fragmentate în elemente mai mici, care permit astfel evitarea utilizării unui server centralizat pentru stocarea fișierelor respective, ceea ce ușurează sarcina serverelor individuale în cadrul procesului de partajare. Pentru a putea partaja fișiere, utilizatorii trebuie mai întâi să descarce un program specific, numit „client‑BitTorrent”, care nu este furnizat de platforma de partajare online TPB. Acest „client‑BitTorrent” este un program care permite crearea de fișiere torrent.

               10

               Utilizatorii (numiți „seeders”) care doresc să pună la dispoziția altor utilizatori (numiți „leechers”) un fișier care se află pe calculatorul lor trebuie să creeze un fișier torrent prin intermediul propriului program client‑BitTorrent. Fișierele torrent trimit la un server centralizat (numit „tracker”) care identifică utilizatorii disponibili pentru a partaja un anumit fișier torrent, precum și fișierul media subiacent. Aceste fișiere torrent sunt încărcate în amonte („upload”) de „seeders” pe o platformă de partajare online, precum TPB, care efectuează apoi indexarea lor pentru ca acestea să poată fi găsite de utilizatorii platformei de partajare online și pentru ca operele la care trimit aceste fișiere torrent să poată fi descărcate în aval („download”) pe calculatoarele acestora din urmă în mai multe fragmente, prin intermediul programului client‑BitTorrent al acestora.

               11

               În locul fișierelor torrent sunt utilizate adesea „linkuri magnet”. Aceste linkuri identifică conținutul unui fișier torrent și trimit la acesta prin intermediul unei amprente digitale.

               12

               Fișierele torrent propuse pe platforma de partajare online TPB trimit, în marea lor majoritate, la opere protejate de dreptul de autor, fără ca titularii dreptului să fi autorizat administratorii și utilizatorii acestei platforme să efectueze actele de partajare în cauză.

               13

               În cadrul procedurii principale, Stichting Brein solicită, cu titlu principal, ca Ziggo și XS4ALL să fie obligate să blocheze numele de domenii și adresele IP ale platformei de partajare online TPB în scopul de a se evita ca serviciile acestor furnizori de acces la internet să poată fi utilizate pentru a aduce atingere dreptului de autor și drepturilor conexe ale titularilor de drepturi ale căror interese sunt protejate de Stichting Brein.

               14

               Instanța de fond a admis cererile formulate de Stichting Brein. Acestea au fost însă respinse în apel.

               15

               Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) arată că în prezenta cauză este cert că, prin intervenția platformei de partajare online TPB, sunt puse la dispoziția publicului opere protejate, fără autorizarea titularilor drepturilor respective. Este de asemenea cert că, prin intermediul acestei platforme, abonații societăților Ziggo și XS4ALL fac operele protejate accesibile fără autorizarea titularilor drepturilor și aduc astfel atingere dreptului de autor și drepturilor conexe ale titularilor respectivi.

               16

               Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) arată însă că jurisprudența Curții nu permite să se răspundă cu certitudine la întrebarea dacă platforma de partajare online TPB realizează și o comunicare publică a operelor, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, în special:

                        —

                        prin crearea și prin menținerea unui sistem în care utilizatorii de internet se conectează între ei pentru a putea partaja, pe fragmente, opere care se află pe propriile calculatoare;

                        —

                        prin administrarea unui site internet de pe care utilizatorii pot descărca fișiere torrent care trimit la fragmente din aceste opere și

                        —

                        prin indexarea fișierelor torrent postate pe acest site internet și prin clasarea lor astfel încât fragmentele din aceste opere subiacente să poată fi localizate, iar utilizatorii să poată descărca operele respective (ca întreg) pe calculatoarele lor.

               17

               În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Administratorul unei pagini de internet realizează o comunicare publică, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, în situația în care pagina de internet nu conține opere protejate, dar există un sistem […] prin intermediul căruia se indexează și se clasifică pentru utilizatori metadate privind opere protejate stocate pe calculatoarele utilizatorilor, astfel încât, în acest mod, utilizatorii să poată identifica și să poată încărca și descărca operele protejate?

                        2)

                        În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, articolul 8 alineatul (3) din Directiva 2001/29 și articolul 11 din Directiva 2004/48 permit pronunțarea unui ordin judecătoresc împotriva unui intermediar, în sensul acestor dispoziții, atunci când acest intermediar facilitează în modul descris la prima întrebare acte de contrafacere comise de terțe persoane?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               18

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă noțiunea „comunicare publică”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, trebuie interpretată în sensul că acoperă, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, punerea la dispoziție și gestionarea pe internet a unei platforme de partajare care, prin indexarea de metadate referitoare la opere protejate și prin furnizarea unui motor de căutare, permite utilizatorilor acestei platforme să localizeze aceste opere și să le partajeze în cadrul unei rețele de la utilizator la utilizator („peer‑to‑peer”).

               19

               Din textul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 rezultă că statele membre trebuie să asigure dreptul exclusiv al autorilor de a autoriza sau de a interzice orice comunicare publică a operelor lor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului a operelor lor, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment.

               20

               Așadar, în temeiul acestei dispoziții, autorii dispun de un drept cu caracter preventiv care le permite să se interpună între eventualii utilizatori ai operei lor și comunicarea publică pe care acești utilizatori ar putea urmări să o efectueze, în scopul de a o interzice (Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 25 și jurisprudența citată).

               21

               Întrucât articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 nu precizează noțiunea „comunicare publică”, trebuie să se stabilească sensul și domeniul de aplicare ale acestei noțiuni în raport cu obiectivele urmărite de această directivă și în raport cu contextul în care se integrează dispoziția interpretată (Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 26 și jurisprudența citată).

               22

               În această privință, trebuie amintit că din considerentele (9) și (10) ale Directivei 2001/29 rezultă că aceasta are drept obiectiv principal să instituie un nivel ridicat de protecție în favoarea autorilor, permițându‑le acestora să obțină o remunerație adecvată pentru utilizarea operelor lor, în special cu ocazia unei comunicări publice. În consecință, noțiunea „comunicare publică” trebuie interpretată în sens larg, astfel cum se arată de altfel în mod explicit în considerentul (23) al acestei directive (Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 27 și jurisprudența citată).

               23

               Curtea a subliniat de asemenea, în ceea ce privește noțiunea „comunicare publică”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, că aceasta presupune o apreciere individualizată (Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 28 și jurisprudența citată).

               24

               Reiese din cuprinsul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 că noțiunea de comunicare publică asociază două elemente cumulative, și anume un „act de comunicare” a unei opere și comunicarea „publică” a acesteia din urmă (Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 29 și jurisprudența citată).

               25

               Pentru a aprecia dacă un utilizator efectuează un act de „comunicare publică”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, trebuie să se țină seama de mai multe criterii complementare, neautonome și interdependente unele în raport cu celelalte. În consecință, este necesar să fie aplicate atât în mod individual, cât și în interacțiune unele cu celelalte, subînțelegându‑se că pot avea, în diferite situații concrete, o intensitate foarte variabilă (Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 30 și jurisprudența citată).

               26

               Printre aceste criterii, Curtea a subliniat, mai întâi, rolul indispensabil al utilizatorului și caracterul deliberat al intervenției sale. Astfel, acest utilizator efectuează un act de comunicare atunci când intervine, pe deplin conștient de consecințele comportamentului său, pentru a oferi clienților săi accesul la o operă protejată și aceasta în special atunci când, în lipsa acestei intervenții, clienții respectivi nu ar putea beneficia sau ar putea beneficia doar cu dificultate de opera difuzată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 31 și jurisprudența citată).

               27

               În continuare, Curtea a precizat că noțiunea „public” privește un număr nedeterminat de potențiali destinatari și presupune de altfel existența unui număr de persoane destul de important (Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 32 și jurisprudența citată).

               28

               Curtea a amintit de asemenea că, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a fi calificată drept „comunicare publică”, o operă protejată trebuie să fie comunicată potrivit unei modalități tehnice specifice, diferită de cele utilizate până la acel moment sau, în lipsă, unui „public nou”, altfel spus, un public care nu a fost deja luat în considerare de titularii dreptului de autor atunci când aceștia au autorizat comunicarea publică inițială a operei lor (Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 33 și jurisprudența citată).

               29

               În sfârșit, Curtea a subliniat în repetate rânduri că natura lucrativă a unei comunicări publice, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, nu este lipsită de relevanță (Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 34 și jurisprudența citată).

               30

               În ceea ce privește, în primul rând, aspectul dacă punerea la dispoziție și gestionarea unei platforme de partajare online, precum cea în discuție în litigiul principal, constituie un „act de comunicare”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, este necesar să se arate, astfel cum reiese din cuprinsul considerentului (23) al Directivei 2001/29, că dreptul de autor asupra actelor de comunicare publică, vizat la articolul 3 alineatul (1) menționat, acoperă orice transmisie sau retransmisie a unei opere către publicul care nu este prezent în locul de proveniență a comunicării, prin cablu sau fără cablu, inclusiv radiodifuziunea.

               31

               În plus, după cum reiese din cuprinsul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, pentru ca un „act de comunicare” să existe, este suficient în special ca o operă să fie pusă la dispoziția publicului, astfel încât persoanele care îl compun să poată avea acces la aceasta din orice loc și în orice moment, fără a avea relevanță dacă ele utilizează sau nu utilizează această posibilitate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 36 și jurisprudența citată).

               32

               Curtea a statuat deja în această privință că furnizarea pe un site internet a unor linkuri care permit accesul către opere protejate publicate fără nicio restricție în ceea ce privește accesul pe un alt site oferă utilizatorilor primului site un acces direct la operele menționate (Hotărârea din 13 februarie 2014, Svensson și alții, C‑466/12, EU:C:2014:76, punctul 18; a se vedea de asemenea în acest sens Ordonanța din 21 octombrie 2014, BestWater International, C‑348/13, EU:C:2014:2315, punctul 15, și Hotărârea din 8 septembrie 2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, punctul 43).

               33

               Curtea a statuat de asemenea că această situație se regăsește și în cazul vânzării unui player multimedia pe care au fost preinstalate programe de completare, disponibile pe internet, care conțin hiperlinkuri ce trimit la site‑uri internet liber accesibile publicului pe care au fost puse la dispoziția publicului opere protejate de dreptul de autor fără autorizarea titularilor acestui drept (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctele 38 și 53).

               34

               Astfel, din această jurisprudență se poate deduce că, în principiu, orice act prin care un utilizator acordă clienților săi, în deplină cunoștință de cauză, accesul la opere protejate poate constitui un „act de comunicare”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.

               35

               În speță, este necesar să se constate, mai întâi, așa cum a arătat avocatul general în esență la punctul 45 din concluzii, că este cert că, prin intermediul platformei de partajare online TPB, operele protejate de dreptul de autor sunt puse la dispoziția utilizatorilor acestei platforme, astfel încât aceștia să poată avea acces la ele din orice loc și în orice moment.

               36

               Pe de altă parte, este adevărat că, după cum a subliniat instanța de trimitere, operele puse în acest mod la dispoziția utilizatorilor platformei de partajare online TPB au fost postate online pe această platformă nu de administratorii acesteia din urmă, ci de utilizatorii săi. Nu este mai puțin adevărat că acești administratori, prin punerea la dispoziție și prin gestionarea unei platforme de partajare online precum cea în discuție în litigiul principal, intervin, pe deplin conștienți de consecințele comportamentului lor, pentru a permite accesul la operele protejate, prin indexarea și prin repertorierea pe platforma respectivă a fișierelor torrent care dau utilizatorilor acesteia posibilitatea să localizeze aceste opere și să le partajeze în cadrul unei rețele de la utilizator la utilizator („peer‑to‑peer”). În această privință, așa cum a indicat în esență avocatul general la punctul 50 din concluzii, în lipsa punerii la dispoziție și a gestionării de către administratorii în cauză, operele respective nu ar putea fi partajate de utilizatori sau, cel puțin, partajarea lor pe internet s‑ar dovedi mai complexă.

               37

               În consecință, este necesar să se considere că, prin punerea la dispoziție și prin gestionarea platformei de partajare online TPB, administratorii acesteia oferă utilizatorilor lor accesul la operele în cauză. Prin urmare, se poate considera că aceștia joacă un rol indispensabil în punerea la dispoziție a operelor în discuție.

               38

               În sfârșit, nu se poate considera că administratorii platformei de partajare online TPB realizează o „simplă furnizare” de instalații destinate să permită sau să realizeze o comunicare, în sensul considerentului (27) al Directivei 2001/29. În acest sens, din decizia de trimitere reiese că această platformă efectuează indexarea fișierelor torrent, astfel încât operele la care trimit aceste fișiere torrent să poată fi ușor localizate și descărcate de utilizatorii platformei de partajare respective. În plus, din observațiile prezentate Curții reiese că platforma de partajare online TPB oferă, pe lângă un motor de căutare, un index care clasifică operele în diferite categorii, întemeiate pe natura operelor, pe genul sau pe popularitatea lor, în cadrul cărora sunt repartizate operele care sunt puse la dispoziție, respectarea postării unei opere în categoria adecvată fiind verificată de administratorii acestei platforme. Pe de altă parte, administratorii respectivi înlătură fișierele torrent vechi sau eronate și filtrează activ anumite conținuturi.

               39

               Având în vedere aceste considerații, furnizarea și gestionarea unei platforme de partajare online precum cea în discuție în litigiul principal trebuie considerată act de comunicare, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.

               40

               În al doilea rând, pentru a intra sub incidența noțiunii „comunicare publică”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, trebuie, în plus, ca operele protejate să fie comunicate efectiv publicului (Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 43 și jurisprudența citată).

               41

               În această privință, Curtea a precizat, pe de o parte, că noțiunea „public” presupune un anumit prag de minimis, ceea ce exclude din această noțiune un grup format dintr‑un număr prea mic sau nesemnificativ de persoane afectate. Pe de altă parte, trebuie să se țină seama de efectele cumulative ce rezultă din punerea la dispoziție a operelor protejate în favoarea potențialilor destinatari. Astfel, trebuie să se știe nu doar câte persoane au acces în paralel la aceeași operă, ci și câte dintre ele au acces în mod succesiv la aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 44 și jurisprudența citată).

               42

               În speță, din decizia de trimitere reiese că unii dintre abonații societăților Ziggo și XS4ALL, proporția fiind semnificativă, au descărcat fișiere media prin intermediul platformei de partajare online TPB. Reiese de asemenea din observațiile prezentate Curții că această platformă ar fi utilizată de un număr considerabil de persoane, administratorii TPB raportând, pe platforma lor de partajare online, mai multe zeci de milioane de „peers”. În această privință, comunicarea în discuție în litigiul principal vizează cel puțin ansamblul utilizatorilor acestei platforme. Acești utilizatori pot avea acces, în orice moment și simultan, la operele protejate care sunt partajate prin intermediul platformei respective. Astfel, comunicarea menționată privește un număr nedeterminat de potențiali destinatari și presupune existența unui număr important de persoane (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 45, precum și jurisprudența citată).

               43

               În consecință, printr‑o comunicare precum cea în discuție în litigiul principal, operele protejate sunt comunicate efectiv „public[ului]”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.

               44

               În plus, în ceea ce privește aspectul dacă aceste opere au fost comunicate unui public „nou” în sensul jurisprudenței citate la punctul 28 din prezenta hotărâre, este necesar să se arate că în Hotărârea din 13 februarie 2014, Svensson și alții (C‑466/12, EU:C:2014:76, punctele 24 și 31), precum și în Ordonanța din 21 octombrie 2014, BestWater International (C‑348/13, EU:C:2014:2315, punctul 14), Curtea a statuat că un asemenea public este un public care nu a fost luat în considerare de titularii dreptului de autor atunci când aceștia au autorizat comunicarea inițială.

               45

               În speță, din informațiile prezentate Curții reiese, pe de o parte, că administratorii platformei de partajare online TPB au fost informați că această platformă pe care o pun la dispoziția utilizatorilor și pe care o gestionează permite accesul la opere publicate fără autorizarea titularilor de drepturi și, pe de altă parte, că aceiași administratori manifestă în mod expres, pe blogurile și pe forumurile disponibile pe platforma respectivă, obiectivul de a pune la dispoziția utilizatorilor opere protejate și îi încurajează pe aceștia să efectueze copii ale acestor opere. În orice caz, din decizia de trimitere reiese că administratorii platformei online TPB nu puteau ignora că această platformă permite accesul la opere publicate fără autorizarea titularilor de drepturi, având în vedere împrejurarea, expres subliniată de instanța de trimitere, că o foarte mare parte dintre fișierele torrent care figurează pe platforma de partajare online TPB trimit la opere publicate fără autorizarea titularilor de drepturi. În aceste condiții, este necesar să se considere că există o comunicare către un „public nou” (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 50).

               46

               Pe de altă parte, nu se poate contesta că punerea la dispoziție și gestionarea unei platforme de partajare online precum cea în discuție în litigiul principal este realizată în scopul obținerii unui beneficiu, întrucât această platformă generează, astfel cum reiese din observațiile prezentate Curții, venituri considerabile din publicitate.

               47

               În consecință, este necesar să se considere că punerea la dispoziție și gestionarea unei platforme de partajare online precum cea în discuție în litigiul principal constituie o „comunicare publică” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.

               48

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că noțiunea „comunicare publică”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, trebuie interpretată în sensul că acoperă, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, punerea la dispoziție și gestionarea pe internet a unei platforme de partajare online care, prin indexarea de metadate referitoare la opere protejate și prin furnizarea unui motor de căutare, permite utilizatorilor acestei platforme să localizeze operele menționate și să le partajeze în cadrul unei rețele de la utilizator la utilizator („peer‑to‑peer”).

         Cu privire la a doua întrebare

               49

               Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la cea de a doua întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               50

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                     Noțiunea „comunicare publică”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională, trebuie interpretată în sensul că acoperă, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, punerea la dispoziție și gestionarea pe internet a unei platforme de partajare online care, prin indexarea de metadate referitoare la opere protejate și prin furnizarea unui motor de căutare, permite utilizatorilor acestei platforme să localizeze operele menționate și să le partajeze în cadrul unei rețele de la utilizator la utilizator („peer‑to‑peer”).

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: neerlandeza.


Hotărârea Curții (marea cameră) din data de 7 iunie 2005.#Vereniging voor Energie, Milieu en Water și alții împotriva Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Țările de Jos.#Directivă 96/92/CE.#Cauza C-17/03.