Hotărârea Curții din data de 20 aprilie 1993. # Ponente Carni SpA și Cispadana Costruzioni SpA împotriva Amministrazione delle finanze dello Stato. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Genova şi tribunale di Milano - Italia. # Directivă 69/335/CEE. # Cauze conexate C-71/91 și C-178/91.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 5 aprilie 1984. # José Alvarez împotriva Parlamentului European. # Funcționar - Concediere. # Cauza 347/82.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 2 aprilie 2009.#Lodato Gennaro & C. SpA împotriva Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) şi SCCI.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale ordinario di Nocera Inferiore - Italia.#Ajutoare de stat pentru ocuparea forței de muncă - Linii directoare privind ajutoarele de stat pentru ocuparea forței de muncă - Linii directoare privind ajutoarele de stat regionale - Regulamentul (CE) nr. 2204/2002 - Noțiunea «creare de locuri de muncă» - Calcul al creșterii numărului de locuri de muncă.#Cauza C-415/07.

text:
      Cauza C‑415/07
      Lodato Gennaro & C. SpA
      împotriva
      Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
      SCCI
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Tribunale ordinario di Nocera Inferiore)
      „Ajutoare de stat pentru ocuparea forței de muncă — Linii directoare privind ajutoarele de stat pentru ocuparea forței de muncă — Linii directoare privind ajutoarele de stat regionale — Regulamentul (CE) nr. 2204/2002 — Noțiunea «creare de locuri de muncă» — Calcul al creșterii numărului de locuri de muncă”
      Sumarul hotărârii
      Ajutoare acordate de state — Interzicere — Derogări — Ajutoare care pot fi considerate compatibile cu piața comună
      [art. 87 alin. (3) CE; Comunicarea 95/C 334/04 a Comisiei; Comunicarea 98/C 074/09 a Comisiei]
      Liniile directoare privind ajutoarele de stat pentru ocuparea forței de muncă, în temeiul cărora ajutoare destinate angajării
         de lucrători suplimentari în cadrul unei întreprinderi  pot fi declarate compatibile cu piața comună, trebuie interpretate,
         în ceea ce privește verificarea faptului dacă s‑a efectuat o creștere a numărului de locuri de muncă, în sensul că numărul
         mediu de unități de muncă pe an din anul anterior recrutării trebuie comparat cu numărul mediu de unități de muncă pe an din
         anul ulterior recrutării.

      Astfel, aceste linii directoare trebuie interpretate în strânsă legătură cu Liniile directoare privind ajutoarele de stat
         regionale, dat fiind că noțiunea de creare de forță de muncă este comună atât unora, cât și celorlalte, definind, în esență,
         noțiunea menționată prin trimiterile de la punctul 17 și, respectiv, de la punctul 4.12, la o creștere netă a numărului de
         locuri de muncă în raport cu media pe o anumită perioadă.

      Liniile directoare privind ajutoarele de stat regionale definesc în mod mai precis al doilea termen al comparației numărului
         de persoane angajate în întreprindere care trebuie reținut pentru a verifica dacă a existat într‑adevăr o creștere netă a
         numărului de locuri de muncă în raport cu media dintr‑o perioadă. Astfel, pe de o parte, acestea menționează, la punctul 4.12,
         că prin crearea de locuri de muncă se înțelege creșterea netă de locuri de muncă din unitatea respectivă în raport cu media
         unei perioade de referință și că, astfel, locurile de muncă eventual desființate în decursul perioadei avute în vedere trebuie
         scăzute din numărul aparent de locuri de muncă create în aceeași perioadă. Pe de altă parte, acestea precizează, la nota de
         subsol 33, că numărul de locuri de muncă corespunde numărului de unități de muncă pe an, și anume numărului de persoane angajate
         cu normă întreagă într‑un an, norma redusă și munca sezonieră fiind fracțiuni de unități de muncă pe an.

      Astfel, rezultă că, potrivit liniilor directoare menționate, crearea de locuri de muncă înseamnă creșterea netă a numărului
         de persoane angajate cu normă întreagă într‑un an (norma redusă și munca sezonieră fiind fracțiuni de unități de muncă pe
         an) în unitatea respectivă în raport cu media unei perioade de referință. Prin urmare, potrivit liniilor directoare menționate,
         al doilea termen al comparației numărului persoanelor angajate în timp nu se constituie din numărul persoanelor angajate în
         întreprindere la data recrutării, ci din numărul de salariați calculat în unități de muncă pe an, așadar într‑o perioadă de
         un an.

      (a se vedea punctele 23, 25-27 și 32 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      2 aprilie 2009(*)

      „Ajutoare de stat pentru ocuparea forței de muncă – Linii directoare privind ajutoarele de stat pentru ocuparea forței de muncă – Linii directoare privind ajutoarele de stat regionale – Regulamentul (CE) nr. 2204/2002 – Noțiunea «creare de locuri de muncă» – Calcul al creșterii numărului de locuri de muncă”
      În cauza C‑415/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Tribunale ordinario
         di Nocera Inferiore (Italia) prin decizia din 20 iulie 2007, primită de Curte la 10 septembrie 2007, în procedura

      Lodato Gennaro & C. SpA
      împotriva
      Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
      SCCI,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii K. Schiemann, P. Kūris (raportor), L. Bay Larsen și doamna
         C. Toader, judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 octombrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Lodato Gennaro & C. SpA, de M. A. Calabrese, avvocato;
      –        pentru Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) și SCCI, de A. Sgroi, F. Correra și de A. Coretti, avvocati;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de doamna W. Ferrante, avvocato dello Stato;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul G. Conte și de doamna E. Righini, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 27 noiembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Liniilor directoare privind ajutoarele de stat pentru
         ocuparea forței de muncă (JO 1995, C 334, p. 4), a Liniilor directoare privind ajutoarele de stat regionale (JO 1998, C 74,
         p. 9), precum și a Regulamentului (CE) nr. 2204/2002 al Comisiei din 12 decembrie 2002 de aplicare a articolelor 87 și 88
         din Tratatul CE în raport cu ajutoarele de stat pentru ocuparea forței de muncă (JO L 337, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 1,
         p. 155).

      2        Această cerere a fost prezentată în cadrul unei acțiuni formulate de Lodato Gennaro & C. SpA (denumită în continuare „Lodato”)
         împotriva unei decizii de impunere emise de Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Institutul Național al Asigurărilor
         Sociale) ca urmare a unui proces‑verbal întocmit de acesta.

       Cadrul juridic
       Dreptul comunitar
      3        Punctul 17 din Liniile directoare privind ajutoarele de stat pentru ocuparea forței de muncă are următorul conținut:

      „[…] Este necesar să se precizeze că prin crearea de locuri de muncă se înțelege crearea netă de locuri de muncă, și anume
         un loc de muncă suplimentar în raport cu numărul (mediu, într‑o anumită perioadă) al persoanelor angajate în întreprinderea
         respectivă. Simpla înlocuire a unui lucrător fără creșterea numărului persoanelor angajate și, prin urmare, fără crearea de
         noi locuri de muncă nu reprezintă o creare reală de locuri de muncă.” [traducere neoficială]

      4        Potrivit punctului 21 a treia liniuță din aceleași linii directoare, în aprecierea ajutoarelor pentru ocuparea forței de muncă,
         Comisia Comunităților Europene trebuie să acorde atenție inter alia condițiilor contractului de muncă, cum ar fi obligația de a menține locul de muncă nou creat pe o anumită perioadă minimă
         după crearea acestuia.

      5        Orientările privind ajutorul de stat pentru întreprinderile mici și mijlocii (JO 1996, C 213, p. 4) arată, la nota de subsol
         8 de la punctul 3.2, că „[n]umărul de persoane angajate corespunde numărului de unități de muncă pe an (UMA), și anume numărului
         de persoane angajate cu normă întreagă într‑un an, norma redusă și munca sezonieră fiind fracțiuni de UMA”. [traducere neoficială]

      6        Liniile directoare privind ajutoarele de stat regionale prevăd la punctul 4.12:

      „Prin creare de forță de muncă se înțelege creșterea netă a numărului de locuri de muncă […] din unitatea respectivă în raport
         cu media unei perioade de referință. Astfel, locurile de muncă eventual desființate în decursul perioadei avute în vedere
         trebuie scăzute din numărul aparent de locuri de muncă create în aceeași perioadă [...]” [traducere neoficială]

      7        Nota de subsol 33 din aceste din urmă linii directoare precizează că „[n]umărul de locuri de muncă corespunde numărului de
         unități de muncă pe an (UMA), și anume numărului de persoane angajate cu normă întreagă într‑un an, norma redusă și munca
         sezonieră fiind fracțiuni de UMA”. [traducere neoficială]

      8        Punctul 4.14 din aceste linii directoare prevede că „[a]jutoarele pentru ocuparea forței de muncă trebuie condiționate, prin
         modalitatea de plată a acestora sau prin cerințele referitoare la obținerea lor, de menținerea locurilor de muncă create pe
         o perioadă de minimum cinci ani”. [traducere neoficială]

      9        Regulamentul (CE) nr. 70/2001 al Comisiei din 12 ianuarie 2001 privind aplicarea articolelor 87 și 88 din Tratatul CE la ajutoare
         de stat pentru întreprinderile mici și mijlocii (JO L 10, p. 33, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 98) prevede la articolul 4
         alineatul (6) literele (b) și (c) că „proiectul de investiții trebuie să conducă la o creștere netă a numărului de angajați
         din unitatea respectivă, în raport cu media celor 12 luni precedente” și că „locurile de muncă create trebuie să fie menținute
         pe o perioadă de minimum cinci ani”.

      10      Articolul 4 alineatul (4) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 2204/2002 prevede că „locurile de muncă create trebuie
         să reprezinte o creștere netă a numărului de angajați, atât în unitatea, cât și în întreprinderea respectivă, comparativ cu
         media din ultimele 12 luni” și că „locurile de muncă create sunt menținute pe o perioadă minimă de trei ani sau doi ani în
         cazul [întreprinderilor mici și mijlocii]”. Potrivit articolului 2 litera (e) din acest regulament, prin „număr de angajați”
         se înțelege „numărul de unități de muncă pe an (UMA), adică numărul de persoane angajate cu normă întreagă într‑un an, norma
         redusă și munca sezonieră fiind fracțiuni de UMA”.

      11      Aceeași definiție a „numărului de angajați” figurează la nota de subsol 52 din Liniile directoare privind ajutoarele de stat
         regionale pentru perioada 2007-2013 (JO 2006, C 54, p. 13, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 231), care prevăd, la punctul 58,
         că prin „crearea de locuri de muncă” se înțelege „o creștere netă a numărului de salariați [...] direcți ai unei anumite unități
         față de media ultimelor 12 luni” și că „[î]n consecință, locurile de muncă desființate în decursul acestei perioade de 12
         luni trebuie scăzute din numărul aparent de locuri de muncă create în aceeași perioadă”.

       Deciziile Comisiei privind schemele de ajutoare în cauză în acțiunea principală
      12      Prin Decizia din 10 august 1999, Comisia a decis să nu ridice obiecții împotriva unei scheme de ajutoare pentru crearea de
         locuri de muncă, instituită prin articolul 3 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 448 din 23 decembrie 1998 (supliment ordinar
         la GURI nr. 302 din 29 decembrie 1998) și notificată acestei instituții de către Republica Italiană la 16 decembrie 1998.

      13      Articolul 3 alineatul 5 din legea menționată prevedea că, pentru persoanele nou angajate în cursul anilor 1999-2001, care
         sporeau numărul persoanelor angajate efectiv la 31 decembrie 1998, angajatorii privați și entitățile publice economice care
         operau în regiunile Campania, Basilicata, Sicilia, Apulia, Calabria și Sardinia beneficiau, pe o perioadă de trei ani începând
         din momentul recrutării, de o scutire pentru totalitatea cotizațiilor datorate INPS asupra remunerațiilor pentru care cotizarea
         la Fondo pensioni lavoratori dipendenti (Fondul de pensii al lucrătorilor salariați) era obligatorie. Această dispoziție era
         aplicabilă de asemenea în regiunile Molise și Abruzzi, dar numai pentru persoanele angajate în cursul anului 1999.

      14      Articolul 3 alineatul 6 din aceeași lege enunța condițiile de care depindea recunoașterea beneficiului ajutoarelor. Ca urmare
         a schimburilor de informații care au avut loc între autoritățile italiene și Comisie, condiția privind creșterea numărului
         de salariați a fost formulată după cum urmează:

      „[î]ntreprindere[a], chiar nou constituită, trebuie să crească numărul salariaților săi cu normă întreagă. Crearea de locuri
         de muncă se calculează în raport cu media numărului persoanelor angajate în întreprindere în decursul celor 12 luni ce precedă
         recrutarea. Media numărului persoanelor angajate se calculează în UMA […] pe baza conceptului avut în vedere la punctul 3.2,
         nota 8 din Orientările privind ajutoarele de stat pentru întreprinderile mici și mijlocii.”

      15      Prin Decizia din 6 decembrie 2002, Comisia a decis de asemenea să considere compatibilă cu Tratatul CE o nouă schemă de ajutoare,
         instituită prin articolul 44 din Legea nr. 448 din 28 decembrie 2001 (supliment ordinar la GURI nr. 301 din 29 decembrie 2001),
         notificată acestei instituții de Republica Italiană la 28 noiembrie 2001 și care proroga schema de ajutoare anterioară. Această
         nouă schemă a menținut condițiile impuse de precedenta. Mai exact, ca urmare a observațiilor Comisiei, condiția privind creșterea
         numărului de salariați a fost formulată în aceiași termeni cu cei menționați mai sus, dar cu trimitere de această dată la
         punctul 4.12 și la nota de subsol 33 din Liniile directoare privind ajutoarele de stat regionale.

      16      În cele două decizii pe care le‑a emis, Comisia a făcut distincția între ajutoarele pentru crearea de locuri de muncă care
         nu au legătură cu o investiție și cele care depind de realizarea unei investiții. Aceasta a examinat primul tip de ajutoare
         prin prisma Liniilor directoare privind ajutoarele pentru ocuparea forței de muncă și al doilea tip din perspectiva Liniilor
         directoare privind ajutoarele de stat regionale, precum și, în Decizia din 6 decembrie 2002, ținând seama deopotrivă de Regulamentul
         nr. 70/2001. Comisia a considerat că schemele de ajutoare propuse erau compatibile cu piața comună în aplicarea derogărilor
         prevăzute la articolul 87 alineatul (3) literele (a) și (c) CE.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      17      Lodato este o întreprindere care operează în sectorul conservelor alimentare, având ca principală activitate, în regiunea
         Campania, producerea de conserve de tomate. Activitatea sa cunoaște anual o perioadă de vârf sezonieră, din luna iulie până
         în luna octombrie, determinând‑o să angajeze lucrători sezonieri pentru această perioadă. Lodato a beneficiat, succesiv, de
         ambele scheme de ajutoare în cauză în acțiunea principală, ca urmare a recrutării unui număr de șapte persoane care se încadrează
         în prima schemă și de alte două persoane care se încadrează în cea de a doua.

      18      Considerând că nu toate aceste recrutări au generat o creștere a personalului Lodato, inspectorii INSP au întocmit, la 21
         noiembrie 2005, procesul‑verbal care se află la originea deciziei de impunere care face obiectul acțiunii aflate pe rolul
         instanței de trimitere.

      19      Din decizia de trimitere reiese că, în susținerea acestei acțiuni, Lodato critică INSP în special pentru că, în scopul de
         a verifica respectarea condiției privind creșterea numărului de salariați, a comparat numărul mediu de UMA din anul anterior
         recrutării cu numărul persoanelor angajate în întreprindere la data recrutării și pentru că astfel ar fi reținut elemente
         de comparație eterogene, în loc să compare numărul mediu de UMA din anul anterior recrutării cu numărul mediu de UMA din anul
         următor respectivei recrutări.

      20      În decizia prezentată, instanța de trimitere ridică problema interpretării care se impune pentru reglementarea comunitară
         în ceea ce privește al doilea termen al comparației numărului de persoane angajate care trebuie reținut pentru a verifica
         respectarea condiției referitoare la creșterea numărului de salariați. Aceasta apreciază că, pe de o parte, metoda utilizată
         de INSP este ilogică și discriminatorie în privința întreprinderilor care exercită activități sezoniere și că, pe de altă
         parte, „compararea [numărului de] UMA din anul anterior recrutării cu cel din anul ulterior acesteia este mai conformă scopului
         ajutorului, care este de a crea locuri de muncă noi și durabile”.

      21      Apreciind totuși că există un dubiu cu privire la interpretarea exactă a reglementării comunitare în această privință, Tribunale
         ordinario di Nocera Inferiore a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Dreptul comunitar, astfel cum rezultă din Liniile directoare privind ajutoarele pentru ocuparea forței de muncă, din Liniile
         directoare privind ajutoarele de stat regionale și din Regulamentul […] nr. 2204/20021 […], trebuie să fie interpretat în
         sensul că, pentru a verifica dacă a existat o creștere a numărului locurilor de muncă, trebuie să se compare numărul mediu
         de UMA din anul anterior recrutării cu numărul mediu de UMA din anul următor recrutării sau, dimpotrivă, trebuie interpretat
         în sensul că este necesar ori numai posibil să se efectueze comparația între numărul mediu de UMA din anul anterior recrutării
         și cifra exactă privind numărul persoanelor angajate în întreprindere la data recrutării?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      22      Cu titlu introductiv, trebuie să se arate, în primul rând, că deciziile Comisiei prin care se autorizează schemele de ajutoare
         în cauză în acțiunea principală se referă la Liniile directoare privind ajutoarele pentru ocuparea forței de muncă, precum
         și la Liniile directoare privind ajutoarele de stat regionale, dar nu la Regulamentul nr. 2204/2002, acesta fiind adoptat
         ulterior emiterii respectivelor decizii. Rezultă că nu este necesară interpretarea acestui regulament în prezenta cauză.

      23      În al doilea rând, trebuie amintit că procedura aflată pe rolul instanței de trimitere privește ajutoare pentru crearea de
         locuri de muncă ce nu au legătură cu o investiție, pe care Comisia le‑a examinat prin prisma Liniilor directoare privind ajutoarele
         pentru ocuparea forței de muncă. Chiar dacă întrebarea preliminară nu vizează, de fapt, decât interpretarea liniilor directoare
         menționate în cele din urmă, este necesară interpretarea acestora în strânsă legătură cu Liniile directoare privind ajutoarele
         de stat regionale, dat fiind că noțiunea de creare de forță de muncă este comună acestor linii directoare, care, în esență,
         definesc noțiunea menționată făcând trimitere, atât unele cât și celelalte, la punctul 17 și, respectiv, la punctul 4.12,
         la o creștere netă a numărului de locuri de muncă în raport cu media pe o anumită perioadă.

      24      În al treilea rând, trebuie subliniat că Decizia Comisiei din 10 august 1999 și Decizia Comisiei din 6 decembrie 2002 au considerat
         cele două scheme de ajutoare în cauză în acțiunea principală, astfel cum au fost notificate Comisiei și completate prin informații
         furnizate ulterior de autoritățile naționale, compatibile cu piața comună și că, în ceea ce privește formula care trebuie
         utilizată pentru a calcula creșterea numărului de locuri de muncă, Decizia din 10 august 1999 face trimitere expresă la nota
         de subsol 8 de la punctul 3.2 din Orientările privind ajutorul de stat pentru întreprinderile mici și mijlocii, în timp ce
         Decizia din 6 decembrie 2002 cuprinde o trimitere de asemenea explicită la formula, în esență identică, ce figurează la nota
         de subsol 33 de la punctul 4.12 din Liniile directoare privind ajutoarele de stat regionale.

      25      În măsura în care întrebarea preliminară se referă la al doilea termen al comparației numărului de persoane angajate în întreprindere
         care trebuie reținut pentru a verifica dacă a existat într‑adevăr o creștere netă a numărului de locuri de muncă în raport
         cu media dintr‑o perioadă, este necesar să se constate că nici modul de redactare a punctului 17 din Liniile directoare privind
         ajutoarele de stat pentru ocuparea forței de muncă și, de altfel, nici cel al articolului 4 alineatul (6) litera (b) din Regulamentul
         nr. 70/2001, pe care se întemeiază deopotrivă Decizia Comisiei din 6 decembrie 2002 referitoare la a doua schemă de ajutoare
         în cauză în acțiunea principală, nu oferă indicații precise în această privință.

      26      În schimb, Liniile directoare privind ajutoarele de stat regionale definesc al doilea termen al comparației în mod mai precis.
         Astfel, pe de o parte, acestea menționează, la punctul 4.12, că prin crearea de locuri de muncă se înțelege creșterea netă
         de locuri de muncă din unitatea respectivă în raport cu media unei perioade de referință și că, astfel, locurile de muncă
         eventual desființate în decursul perioadei avute în vedere trebuie scăzute din numărul aparent de locuri de muncă create în
         aceeași perioadă. Pe de altă parte, acestea precizează, la nota de subsol 33, că numărul de locuri de muncă corespunde numărului
         de UMA, și anume numărului de persoane angajate cu normă întreagă într‑un an, norma redusă și munca sezonieră fiind fracțiuni
         de UMA.

      27      Astfel, rezultă că, potrivit liniilor directoare menționate, crearea de locuri de muncă înseamnă creșterea netă a numărului
         de persoane angajate cu normă întreagă într‑un an (norma redusă și munca sezonieră fiind fracțiuni de UMA) în unitatea respectivă
         în raport cu media unei perioade de referință. Prin urmare, potrivit liniilor directoare menționate, al doilea termen al comparației
         numărului persoanelor angajate în timp nu se constituie din numărul persoanelor angajate în întreprindere la data recrutării,
         ci din numărul de salariați calculat în UMA, așadar într‑o perioadă de un an.

      28      Pe de altă parte, trebuie să se constate că, de asemenea, atât articolul 4 alineatul (4) litera (a) coroborat cu articolul
         2 litera (e) din Regulamentul nr. 2204/2002, cât și punctul 58 din Liniile directoare privind ajutoarele de stat regionale
         pentru perioada 2007-2013 au reținut ulterior această definiție a celui de al doilea termen al comparației numărului de persoane
         angajate.

      29      Din examinarea tuturor acestor diferite dispoziții reiese că metoda de calcul al creșterii nete a numărului de locuri de muncă
         sau de salariați a fost clarificată treptat de către Comisie. Din aceste clarificări rezultă că al doilea termen al comparației
         numărului de persoane angajate ale unei întreprinderi în timp este, ca și primul termen al acesteia, constituit dintr‑un număr
         de UMA și că, în consecință, termenii acestei comparații corespund unei perioade de un an.

      30      Astfel, această metodă de calcul al creșterii numărului de locuri de muncă sau de salariați se bazează pe compararea de date
         omogene și permite măsurarea efortului susținut în timp de întreprinderea beneficiară a unui ajutor pentru a crea locuri de
         muncă, în timp ce metoda care constă în compararea numărului mediu de UMA din anul anterior recrutării și cifra exactă privind
         numărul persoanelor angajate în întreprindere la data recrutării ar avea în această privință un rezultat mai aleatoriu, deoarece
         ar depinde mai mult de fluctuațiile temporare și, prin urmare, ar fi mai puțin reprezentativ cu privire la situația reală
         a întreprinderii pe planul locurilor de muncă.

      31      Această modalitate de calcul răspunde de asemenea unei intenții de a favoriza stabilitatea sau permanența locurilor de muncă,
         exprimată în special la punctul 21 a treia liniuță din Liniile directoare privind ajutoarele pentru ocuparea forței de muncă,
         care se transpune, în plus, prin obligația, prevăzută de liniile directoare examinate, de a menține locurile de muncă create
         pentru o perioadă minimă. Prin urmare, metoda nu este discriminatorie în privința întreprinderilor a căror activitate este
         sezonieră, deoarece munca sezonieră este inclusă de asemenea ca fracțiune de UMA în al doilea termen al comparației efectuate
         pentru verifica respectarea condiției privind crearea netă de locuri de muncă. Astfel cum a arătat în esență avocatul general
         la punctele 57-71 din concluzii, nu s‑ar justifica o inegalitate de tratament între respectivele întreprinderi și celelalte,
         observându‑se că, pentru a putea beneficia de un ajutor, acestea sunt supuse aceleiași obligații de a menține locul de muncă
         creat pe o perioadă minimă.

      32      Având în vedere cele ce precedă, în ceea ce privește verificarea dacă a avut loc o creștere a numărului de locuri de muncă,
         este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că Liniile directoare privind ajutoarele pentru ocuparea forței de muncă
         trebuie interpretate în sensul că numărul mediu de UMA din anul anterior recrutării trebuie comparat cu numărul mediu de UMA
         din anul ulterior recrutării.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      33      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      În ceea ce privește verificarea dacă a avut loc o creștere a numărului de locuri de muncă, Liniile directoare privind ajutoarele
            pentru ocuparea forței de muncă trebuie interpretate în sensul că numărul mediu de unități de muncă pe an din anul anterior
            recrutării trebuie comparat cu numărul mediu de unități de muncă pe an din anul ulterior recrutării.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții din data de 14 iulie 1981. # Sergius Oebel. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Amtsgericht Wiesbaden - Germania. # Cauza 155/80.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 13 aprilie 2000. # Kjell Karlsson și alții. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Regeringsrätten - Suedia. # Prelevare suplimentară asupra laptelui. # Cauza C-292/97.


Hotărârea Curții din data de 14 iulie 1972. # Farbenfabriken Bayer AG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 51-69.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 11 iulie 1991. # Elsie Rita Johnson împotriva Chief Adjudication Officer. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal of Social Security Commissioners - Regatul Unit. # Cauza C-31/90.


Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 3 martie 2016.#Regatul Spaniei împotriva Comisiei Europene.#Recurs – Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 – Organizarea comună a piețelor în sectorul agricol – Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011 – Anexa I partea B 2 punctul VI secțiunea D a cincea liniuță – Sectoarele fructelor și legumelor și al legumelor și fructelor prelucrate – Citrice – Norme de comercializare – Dispoziții privind marcarea – Indicarea agentului de conservare sau a altor substanțe chimice utilizate în etapa de după recoltare.#Cauza C-26/15 P.


Hotărârea Curții din data de 22 martie 1972. # Adalgisa Merluzzi împotriva Caisse primaire centrale d'assurance maladie de la région parisienne. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Commission de première instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole de Paris - Franța. # Cauza 80-71.


title: Hotărârea Curții (camera a șaptea) din 3 septembrie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandai de Nord. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2005/14/CE - Asigurare de răspundere civilă - Autovehicule - Netranspunere în termenul prevăzut. # Cauza C-457/08.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 3 septembrie 2009 — Comisia/Regatul Unit
      (Cauza C‑457/08)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Directiva 2005/14/CE — Asigurare de răspundere civilă — Autovehicule — Netranspunere în termenul prevăzut”
      1.                     State membre — Obligații — Executarea directivelor — Neîndeplinirea obligațiilor — Justificare întemeiată pe ordinea juridică
            internă — Inadmisibilitate (art. 226 CE) (a se vedea punctul 9)
      2.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Examinarea de către Curte a temeiniciei — Situație care trebuie luată
            în considerare — Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 10)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor necesare pentru a se conforma
                  Directivei 2005/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 de modificare a directivelor 72/166/CEE, 84/5/CEE,
                  88/357/CEE și 90/232/CEE și a Directivei 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind asigurarea de răspundere
                  civilă auto (JO L 149, p. 14, Ediție specială, 06/vol. 7, p. 212)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma
                     Directivei 2005/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 de modificare a directivelor 72/166/CEE, 84/5/CEE,
                     88/357/CEE și 90/232/CEE și a Directivei 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind asigurarea de răspundere
                     civilă auto, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei
                     directive.

                  2)

                  	Obligă Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 6 februarie 1986. # Androniki Vlachou împotriva Curții de Conturi a Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza 162/84.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 31 ianuarie 2012. # Cervecería Modelo, SA de CV împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale LA VICTORIA DE MEXICO - Marcă comunitară figurativă anterioară care cuprinde elementul verbal "victoria" și marca națională verbală anterioară VICTORIA - Refuz parțial de înregistrare - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Similitudine a semnelor - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-205/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 31 ianuarie 2012 — Cervecería Modelo/OAPI — Plataforma Continental (LA VICTORIA
            DE MEXICO)
      (Cauza T‑205/10)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale LA VICTORIA DE MEXICO — Marcă comunitară figurativă anterioară care cuprinde elementul verbal «victoria» și marca națională verbală anterioară VICTORIA — Refuz parțial de înregistrare — Motiv relativ de refuz — Risc de confuzie — Similitudine a semnelor — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare — Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         31, 32, 81 și 82)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 5 martie 2010 (cauza R 322/2009‑2), privind o procedură
                  de opoziție între Plataforma Continental, SL și Cervecería Modelo, SA de CV

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Cervecería Modelo, SA de CV la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 13 martie 2014.#Global Trans Lodzhistik OOD împotriva Nachalnik na Mitnitsa Stolichna.#Cerere de decizie preliminară formulată de Administrativen sad Sofia‑grad.#Trimitere preliminară – Codul vamal comunitar – Articolele 243 și 245 – Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 – Articolul 181a – Decizie supusă căilor de atac – Admisibilitatea unei acțiuni în justiție în lipsa unei căi de atac administrative prealabile – Principiul respectării dreptului la apărare.#Cauzele conexate C‑29/13 și C‑30/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauzele conexate C‑29/13 și C‑30/13,
            având ca obiect două cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Administrativen sad Sofia‑grad (Bulgaria), prin deciziile din 4 ianuarie 2013, primite de Curte la 21 ianuarie 2013, în procedurile
            Global Trans Lodzhistik OOD
            împotriva
            Nachalnik na Mitnitsa Stolichna ,
            CURTEA (Camera întâi),
            compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet (raportor), E. Levits, S. Rodin și F. Biltgen, judecători,
            avocat general: domnul M. Wathelet,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Global Trans Lodzhistik OOD, de M. Aydarova, advokat;
            – pentru Nachalnik na Mitnitsa Stolichna, de S. Zlatkov, în calitate de agent;
            – pentru guvernul bulgar, de E. Petranova și de D. Drambozova, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul spaniol, de M. García‑Valdecasas Dorrego, în calitate de agent;
            – pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de G. Albenzio, avvocato dello Stato;
            – pentru Comisia Europeană, de L. Keppenne, de S. Petrova și de B.-R. Killmann, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea articolelor 243 și 245 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 decembrie 1996 (JO 1997, L 17, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 9, p. 250, denumit în continuare „Codul vamal”), precum și a articolului 181a alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3254/94 al Comisiei din 19 decembrie 1994 (JO L 346, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 6, p. 233, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2454/93”).
            2. Aceste cereri au fost formulate în cadrul al două litigii între Global Trans Lodzhistik OOD (denumită în continuare „Global Trans Lodzhistik”), pe de o parte, și Nachalnik na Minitsa Stolichna (directorul Direcției vamale din Sofia), pe de altă parte, în legătură cu o acțiune formulată de această societate prin care se solicita anularea a două decizii de rectificare a valorii în vamă a mărfurilor importate de aceasta prin care se dispunea rectificarea impunerii privind taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”).
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Articolul 4 punctul 5 din Codul vamal are următorul cuprins:
            „În sensul prezentului cod, se aplică următoarele definiții:
            [...]
            5. «Decizie» reprezintă orice act administrativ al autorităților vamale în domeniul legislației vamale care reglementează un anumit caz, un astfel de document având efecte juridice asupra uneia sau mai multor persoane anume sau care pot fi identificate; acest termen cuprinde, inter alia , informațiile obligatorii în sensul articolului 12.”
            4. Potrivit articolului 6 alineatul (3) din acest cod:
            „Deciziile adoptate de autoritățile vamale în scris, care fie resping solicitările, fie sunt în detrimentul persoanelor cărora le sunt adresate, trebuie să stipuleze motivele pe care se întemeiază. Ele trebuie să menționeze posibilitatea exercitării unei căi de atac prevăzute la articolul 243.”
            5. Potrivit articolului 243 din codul menționat:
            „(1) Orice persoană are dreptul de a introduce o acțiune împotriva deciziilor luate de autoritățile vamale cu privire la aplicarea legislației vamale și care o privesc direct și individual.
            [...]
            (2) Dreptul de a introduce o acțiune poate fi exercitat:
            (a) inițial, înaintea autorităților vamale desemnate în acest scop de statele membre;
            (b) ulterior, înaintea unui organism independent, care poate fi o autoritate judiciară sau un organism specializat echivalent, în conformitate cu dispozițiile în vigoare în statele membre.”
            6. Articolul 245 din același cod prevede:
            „Dispozițiile privind punerea în aplicare a procedurii de introducere a unei acțiuni sunt stabilite de statele membre.”
            7. Articolul 181a din Regulamentul nr. 2454/93 prevede:
            „(1) Nu este necesar ca autoritățile vamale să determine valoarea în vamă a mărfurilor importate pe baza metodei valorii de tranzacție în cazul în care, în conformitate cu procedura descrisă la alineatul (2), au îndoieli întemeiate că valoarea declarată nu reprezintă suma totală, plătită sau plătibilă, menționată la articolul 29 din cod.
            (2) Atunci când autoritățile vamale au suspiciuni precum cele descrise la alineatul (1), ele pot solicita informații suplimentare în conformitate cu articolul 178 alineatul (4). În cazul în care aceste îndoieli persistă, înainte de a lua o decizie finală, autoritățile vamale trebuie să informeze persoana în cauză, în scris, dacă se solicită acest lucru, cu privire la motivele pe care se întemeiază aceste îndoieli și să îi acorde acesteia un termen rezonabil de răspuns. Decizia finală și motivațiile acesteia sunt comunicate în scris persoanei interesate.”
            Dreptul bulgar
            8. Articolul 211a din Legea vamală (Zakon na mitnitsite, DV nr. 15 din 6 februarie 1998, denumită în continuare „ZM”) prevede:
            „Deciziile de executare silită a creanțelor publice ale statului sunt acte administrative individuale emise de directorul direcției vamale în a cărei arie geografică de competență a luat naștere datoria neachitată în termen; aceste acte constată exigibilitatea datoriilor vamale și a altor creanțe publice.”
            9. Conform articolului 211f din ZM, decizia de executare silită poate fi atacată în fața directorului direcției vamale în termen de 14 zile de la notificare.
            10. Articolul 220 alineatul (1) din ZM prevede:
            „Orice persoană care face obiectul unei decizii a autorităților vamale poate formula o cale de atac împotriva acesteia potrivit modalităților prevăzute de Codul de procedură administrativă.”
            11. Articolul 148 din Codul de procedură administrativă (Administrativnoprotsesualen kodeks, DV nr. 30 din 11 aprilie 2006) prevede:
            „Orice act administrativ poate face obiectul unei acțiuni în justiție, inclusiv atunci când nu a fost epuizată posibilitatea formulării unei căi de atac administrative, în afară de cazul în care prezentul cod sau o lege specială prevede altfel în această privință.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            12. La 15 septembrie 2010 (cauza C‑30/10) și la 23 septembrie 2010 (cauza C‑29/13), Global Trans Lodzhistik a depus două declarații vamale pentru mărfuri importate din Turcia în regimul vamal de introducere în consum simultan cu punerea în liberă circulație.
            13. Autoritățile vamale bulgare au procedat la un control al documentelor și la examinarea mărfurilor, conform articolului 68 din Codul vamal. Din cauza îndoielilor pe care le aveau cu privire la aspectul dacă valoarea declarată reprezenta prețul efectiv plătit sau prețul care urma să fie plătit, aceste autorități vamale au prelevat mostre din aceste mărfuri și au solicitat informații suplimentare de la Global Trans Lodzhistik, în aplicarea articolului 178 alineatul (4) și a articolului 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93. La 15 septembrie 2010 (cauza C‑30/13) și la 23 septembrie 2010 (cauza C‑29/13), Global Trans Lodzhistik a răspuns că nu era în măsură să furnizeze informațiile solicitate și a indicat că contractul de vânzare internațională prevedea amânarea plății mărfurilor.
            14. Prin deciziile nr. 9600-0561/01.10.2010 (cauza C‑29/13) și nr. 9600-541/24.09.2010 (cauza C‑30/13), Nachalnik na Minitsa Stolichna a stabilit o nouă valoare în vamă pentru o parte din mărfuri, care a fost determinată în temeiul articolului 30 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal. Pe baza acestei reevaluări a valorii în vamă, prin aceste decizii s‑a dispus o rectificare a impunerii în sumă de 3 083,38 leve bulgare (BGN) și, respectiv, de 2 192,13 BGN reprezentând TVA‑ul datorat cu titlu suplimentar (denumite în continuare „deciziile în cauză”).
            15. Deciziile în cauză menționau în mod expres că, în conformitate cu articolul 221 din Codul vamal, Global Trans Lodzhistik era informată cu privire la cuantumul datoriilor vamale.
            16. Global Trans Lodzhistik a atacat deciziile în cauză direct la instanța de trimitere, Administrativen sad Sofia‑grad (Tribunalul Administrativ din Sofia), fără să recurgă la posibilitatea de control administrativ prealabil la Nachalnik na Minitsa Stolichna. Global Trans Lodzhistik a arătat că valoarea în vamă nu fusese stabilită corect și că fuseseră comise vicii de procedură întrucât nu i‑a fost respectat dreptul de a fi ascultat și de a formula obiecțiuni înainte de adoptarea deciziei finale, astfel cum se prevede la articolul 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93.
            17. Instanța de trimitere a respins cele două acțiuni ca inadmisibile.
            18. În fiecare dintre aceste două ordonanțe de inadmisibilitate, instanța de trimitere a considerat că era obligatorie calea de atac administrativă prealabilă, întrucât articolul 243 din Codul vamal prevede o procedură de atac în două etape. Prin urmare, ea a dispus trimiterea celor două cauze la Nachalnik na Minitsa Stolichna.
            19. Varhoven administrativen sad (Curtea Administrativă Supremă) a anulat aceste două ordonanțe ale instanței de trimitere și a trimis cele două cauze acesteia din urmă spre rejudecare, pentru motivul că, în speță, calea de atac administrativă nu era obligatorie, întrucât articolul 243 alineatul (2) din Codul vamal nu era aplicabil.
            20. Întemeindu‑se pe o jurisprudență națională din care rezulta că deciziile în cauză nu ar putea fi considerate acte finale și că ar face parte din procedura de adoptare a deciziei de executare silită a creanțelor publice ale statului, instanța de trimitere a respins pentru a doua oară ca inadmisibile acțiunile formulate împotriva acestor decizii și le‑a calificat drept acte pregătitoare, considerându‑le „comunicări”, în sensul articolului 221 din Codul vamal.
            21. Varhoven administrativen sad a anulat aceste ordonanțe de inadmisibilitate ale instanței de trimitere pentru motivul că deciziile în cauză, dat fiind că au stabilit o nouă valoare în vamă, sunt decizii în sensul articolului 4 punctul 5 din Codul vamal și pot face obiectul unei acțiuni în justiție conform articolului 243 alineatul (1) din acest cod. De asemenea, Varhoven administrativen sad a indicat că jurisprudența citată de instanța de trimitere nu își găsește aplicare decât în ipoteza în care actul în discuție constituie o comunicare, în sensul articolului 206 din ZM, care se înscrie în cadrul procedurii de adoptare a deciziei de executare silită a creanțelor publice ale statului.
            22. Instanța de trimitere, căreia Varhoven administrativen sad i‑a trimis din nou cele două cauze spre rejudecare, ridică problema domeniului de aplicare al articolelor 243 și 245 din Codul vamal. Instanța menționată consideră astfel că admisibilitatea acestor acțiuni și caracterul obligatoriu al căii de atac administrative prealabile nu reies cu claritate din cuprinsul articolului 243 din Codul vamal. Determinarea actului susceptibil să facă obiectul unei acțiuni în cadrul unei proceduri de constatare și de recuperare a unei datorii vamale ar depinde de întinderea autonomiei procedurale lăsate statelor membre în temeiul articolului 245 din acest cod.
            23. Potrivit instanței de trimitere, ar trebui să se precizeze în această privință dacă deciziile în cauză trebuie să fie considerate finale, în sensul articolului 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93, astfel încât ele să constituie acte care, potrivit dreptului Uniunii, sunt susceptibile să facă obiectul unei acțiuni sau dacă aceste decizii sunt acte reglementate de dreptul național, care trebuie să fie calificate drept „măsuri”, în sensul articolului 232 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal.
            24. În aceste condiții, Administrativen sad Sofia‑grad a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Din articolul 243 alineatul (1) din [Codul vamal], în cazul în care este interpretat în coroborare cu articolul 245 din acest regulament, precum și cu principiul dreptului la apărare și cu principiul autorității de lucru judecat, rezultă că acesta permite o reglementare națională precum cea prevăzută la articolele 220 și 211a din [ZM], în temeiul căreia sunt atacabile mai multe decizii ale unei autorități vamale prin care se stabilește o datorie vamală suplimentară în scopul perceperii ulterioare a acesteia, și anume și atunci când, în împrejurări precum cele din procedura principală, pentru stabilirea acestei datorii vamale, ar fi posibilă emiterea unei decizii finale în sensul articolului 181a alineatul (2) din [Regulamentul nr. 2454/93]?
            2) Articolul 243 alineatul (2) din [Codul vamal] privind exercitarea dreptului de a introduce o acțiune trebuie interpretat în sensul că nu condiționează admisibilitatea unei acțiuni în justiție formulate împotriva unei decizii finale, în sensul articolului 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93, de exercitarea unei căi de atac administrative?
            3) În împrejurări precum cele din procedura principală, articolul 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care, în procedura prevăzută la această dispoziție, nu s‑au respectat dreptul de a fi ascultat și dreptul de a formula obiecțiuni, decizia emisă de autoritățile vamale cu încălcarea acestor prevederi nu este o decizie finală în sensul dispoziției menționate, ci reprezintă numai o parte a procedurii de emitere a deciziei finale? În subsidiar, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, această dispoziție trebuie interpretată în sensul că decizia emisă cu încălcarea dispozițiilor procedurale menționate mai sus poate face direct obiectul unei acțiuni în fața unei instanțe care are obligația să se pronunțe pe fond?
            4) În împrejurări precum cele din procedura principală și ținând seama de principiul legalității, articolul 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care, în procedura prevăzută la această dispoziție, nu s‑au respectat dreptul de a fi ascultat și dreptul de a formula obiecțiuni, decizia emisă de autoritățile vamale cu încălcarea acestor prevederi este nulă, fiind afectată de un viciu esențial de procedură comparabil cu încălcarea unei norme fundamentale de procedură a cărei nerespectare conduce la nulitatea actului independent de consecințele concrete ale încălcării, astfel încât instanța este ținută să soluționeze acțiunea formulată împotriva acestui act fără să poată lua în considerare trimiterea cauzei autorității administrative în vederea soluționării definitive a acesteia în temeiul reglementării aplicabile?”
            25. Prin Ordonanța președintelui Curții din 8 martie 2013 cauzele C‑29/13 și C‑30/13 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise, precum și în vederea pronunțării hotărârii.
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima întrebare
            26. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească, pe de o parte, dacă o decizie precum una dintre cele în discuție în litigiile principale, având ca obiect o rectificare, efectuată în temeiul articolului 30 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal, a valorii în vamă a mărfurilor cu consecința notificării către declarant a rectificării impunerii privind TVA‑ul, constituie un act atacabil, în sensul articolului 243 din Codul vamal. Pe de altă parte, instanța de trimitere se întreabă dacă, având în vedere principiile generale referitoare la respectarea dreptului la apărare și a autorității de lucru judecat, articolul 245 din codul menționat se opune unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede două căi de atac distincte pentru contestarea deciziilor autorităților vamale.
            27. În ceea ce privește, pe de o parte, problema dacă o decizie precum una dintre cele în discuție în litigiul principal constituie un act atacabil, în sensul articolului 243 din Codul vamal, din coroborarea alineatului (1) și a alineatului 4 punctul 5 ale articolului 243 din acest cod reiese că orice persoană are dreptul de a introduce o acțiune împotriva deciziilor luate de autoritățile vamale cu privire la aplicarea legislației vamale și care o privesc direct și individual.
            28. Este necesar să se arate că deciziile în cauză au fost adoptate de Nachalnik na Minitsa Stolichna și că ele au ca obiect o rectificare, efectuată în temeiul articolului 30 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal, a valorii în vamă a mărfurilor declarate inițial de Global Trans Lodzhistik, cu consecința notificării unei rectificări a impunerii privind TVA‑ul.
            29. În consecință, deciziile în cauză au legătură cu aplicarea legislației vamale și produc efecte juridice directe asupra Global Trans Lodzhistik, întrucât dau naștere unei creanțe, constituită din TVA, a statului bulgar față de această societate.
            30. În plus, din articolul 6 alineatul (3) din Codul vamal rezultă că deciziile referitoare la aplicarea legislației vamale care sunt în detrimentul persoanelor cărora le sunt adresate trebuie să menționeze posibilitatea exercitării unei căi de atac prevăzute la articolul 243 din acest cod.
            31. Rezultă că deciziile în cauză sunt acte supuse căilor de atac, în sensul articolului 243 din Codul vamal.
            32. În ceea ce privește, pe de altă parte, întrebarea dacă, având în vedere principiile generale referitoare la respectarea dreptului la apărare și a autorității de lucru judecat, articolul 245 din Codul vamal se opune unei legislații naționale precum ZM, care prevede două căi de atac distincte pentru contestarea deciziilor autorităților vamale, trebuie amintit că, potrivit articolului 245 din acest cod, dispozițiile privind punerea în aplicare a procedurii de introducere a unei acțiuni sunt stabilite de statele membre.
            33. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, revine ordinii juridice interne din fiecare stat membru atribuția de a desemna instanțele competente și de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția drepturilor conferite contribuabililor de dreptul Uniunii, cu condiția, pe de o parte, ca aceste modalități să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare din dreptul intern (principiul echivalenței) și, pe de altă parte, ca ele să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară (principiul efectivității) (a se vedea în special Hotărârea din 30 iunie 2011, Meilicke și alții, C‑262/09, Rep., p. I‑5669, punctul 55, și Hotărârea din 18 octombrie 2012, Pelati, C‑603/10, punctul 23).
            34. Referitor la principiul echivalenței, trebuie să se sublinieze că, în ceea ce privește cauzele principale, Curtea nu dispune de niciun element de natură să dea naștere la îndoieli cu privire la conformitatea cu acest principiu a unei reglementări precum cea în discuție în aceste cauze.
            35. În ceea ce privește principiul efectivității, din dosarul prezentat Curții reiese că, pe de o parte, conform articolului 220 alineatul (1) din ZM coroborat cu articolul 148 din Codul de procedură administrativă, debitorul unei creanțe publice poate formula acțiune în justiție împotriva unei decizii a autorităților vamale chiar și atunci când nu au fost epuizate căile de atac administrative, în afară de cazul în care Codul de procedură administrativă sau o lege specială prevede altfel în această privință.
            36. Pe de altă parte, conform articolului 211f din ZM, debitorul unei creanțe publice dispune și de posibilitatea de a contesta în fața directorului direcției vamale o decizie de executare silită a unei creanțe publice adoptate în temeiul articolului 211a din această lege, în termen de 14 zile de la notificarea acestei decizii.
            37. În consecință, debitorul unei creanțe publice dispune de posibilitatea de a‑și valorifica dreptul la apărare în două etape diferite ale procedurii vamale. Existența acestor două căi de atac pentru contestarea actelor autorităților vamale nu face imposibilă sau exagerat de dificilă aplicarea dreptului Uniunii.
            38. Pe de altă parte, în ceea ce privește respectarea principiului autorității de lucru judecat, trebuie amintit că modalitățile de punere în aplicare a acestui principiu trebuie să respecte și principiile echivalenței și efectivității (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 septembrie 2009, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, Rep., p. I‑7501, punctul 24).
            39. În ceea ce privește cauzele principale, pe de o parte, principiul echivalenței este respectat dat fiind că cele două căi de atac vizate la punctele 35 și 36 din prezenta hotărâre își găsesc aplicarea independent de chestiunea dacă obiectul litigiului decurge din dreptul Uniunii sau din dreptul național. Pe de altă parte, respectarea principiului efectivității este asigurat întrucât cele două căi de atac vizează două acte administrative care sunt adoptate în etape diferite ale procedurii vamale și sunt distincte din perspectiva obiectului și a temeiului lor juridic.
            40. Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că, pe de o parte, o decizie precum una dintre cele în discuție în litigiile principale, având ca obiect o rectificare, efectuată în temeiul articolului 30 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal, a valorii în vamă a mărfurilor cu consecința notificării către declarant a rectificării impunerii privind TVA‑ul, constituie un act atacabil, în sensul articolului 243 din Codul vamal. Pe de altă parte, având în vedere principiile generale referitoare la respectarea dreptului la apărare și a autorității de lucru judecat, articolul 245 din Codul vamal nu se opune unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede două căi de atac distincte pentru contestarea deciziilor autorităților vamale, atât timp cât această legislație nu aduce atingere nici principiului echivalenței, nici principiului efectivității.
            Cu privire la a doua întrebare
            41. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 243 din Codul vamal condiționează admisibilitatea unei acțiuni în justiție formulate împotriva deciziilor adoptate în temeiul articolului 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93 de epuizarea prealabilă a căilor de atac administrative care pot fi exercitate împotriva acestor decizii.
            42. Potrivit articolului 243 alineatul (2) din Codul vamal, dreptul de a introduce o acțiune poate fi exercitat, inițial, înaintea autorității vamale și, ulterior, înaintea unui organism independent, care poate fi o autoritate judiciară.
            43. Astfel cum Curtea a statuat deja în Hotărârea din 11 ianuarie 2001, Kofisa Italia (C‑1/99, Rec., p. I‑207, punctul 36), din modul de redactare a acestei dispoziții nu rezultă că calea de atac formulată în fața autorității vamale constituie o fază obligatorie înainte de introducerea unei acțiuni în fața unui organism independent.
            44. În aceeași hotărâre, Curtea a indicat și că articolul 243 din acest cod trebuie interpretat în sensul că dreptul național trebuie să stabilească dacă operatorii sunt obligați, într‑o primă etapă, să formuleze o cale de atac la autoritatea vamală sau dacă ei pot sesiza direct autoritatea judiciară independentă (Hotărârea Kofisa Italia, citată anterior, punctul 43).
            45. În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 243 din Codul vamal nu condiționează admisibilitatea unei acțiuni în justiție formulate împotriva deciziilor adoptate în temeiul articolului 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93 de epuizarea prealabilă a căilor de atac administrative care pot fi exercitate împotriva acestor decizii.
            Cu privire la a treia întrebare
            46. Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93 trebuie interpretat în sensul că, în cazul încălcării dreptului persoanei interesate de a fi ascultată și de a formula obiecțiuni, decizia adoptată în temeiul acestui articol poate fi considerată finală și dacă, într‑o asemenea situație, acest viciu de procedură conferă persoanei interesate dreptul de a sesiza o autoritate judiciară independentă cu o acțiune directă împotriva acestei decizii.
            47. Articolul 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93 prevede că, în cazul în care îndoielile autorităților vamale în ceea ce privește stabilirea valorii în vamă a mărfurilor persistă, înainte de a lua o decizie finală, ele trebuie să informeze persoana în cauză cu privire la motivele pe care se întemeiază aceste îndoieli și să îi acorde acesteia un termen rezonabil de răspuns. Decizia finală și motivațiile acesteia sunt comunicate în scris persoanei interesate.
            48. Deși acest articol prevede obligația care incumbă autorităților vamale, anterior luării unei decizii finale, să informeze persoana interesată cu privire la motivele pe care se întemeiază aceste îndoieli și să îi acorde acesteia un termen rezonabil pentru a aduce explicații, încălcarea acestei obligații de către autoritățile vamale nu poate avea totuși efect asupra caracterului final al deciziei și nici asupra calificării drept decizie a actului adoptat în temeiul articolului 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93. Astfel, acest act adoptat de autoritățile vamale produce, în orice caz, efecte juridice față de destinatarul său, întrucât el conduce la stabilirea unei noi valori în vamă a mărfurilor și constituie astfel o decizie în sensul articolului 4 punctul 5 din Codul vamal.
            49. În schimb, încălcarea dreptului persoanei interesate de a fi ascultată afectează decizia menționată de o nelegalitate care este susceptibilă să facă obiectul unei acțiuni directe în fața unei autorități judiciare independente, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 45 din prezenta hotărâre.
            50. Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la cea de a treia întrebare că articolul 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93 trebuie interpretat în sensul că o decizie adoptată în temeiul acestui articol trebuie să fie considerată finală și susceptibilă să facă obiectul unei acțiuni directe în fața unei autorități judiciare independente chiar și în cazul în care ea a fost adoptată cu încălcarea dreptului persoanei interesate de a fi ascultată și de a formula obiecțiuni.
            Cu privire la a patra întrebare
            51. Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă încălcarea dreptului persoanei interesate de a fi ascultată și de a formula obiecțiuni, prevăzut la articolul 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93, care antrenează nulitatea deciziei adoptate în temeiul aceluiași articol, obligă instanța sesizată cu o acțiune formulată împotriva acestei decizii să se pronunțe asupra acțiunii menționate fără a putea lua în considerare trimiterea litigiului în fața autorității administrative.
            Cu privire la admisibilitate
            52. Nachalnik na Minitsa Stolichna consideră că problema unei eventuale nulități a deciziilor în cauză este ipotetică, întrucât litigiile principale nu au fost examinate pe fond. Această întrebare ar fi, așadar, inadmisibilă.
            53. În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, numai instanța națională care este sesizată cu litigiul și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (a se vedea Hotărârea din 5 martie 2009, Apis‑Hristovich, C‑545/07, Rep., p. I‑1627, punctul 28 și jurisprudența citată).
            54. În consecință, în măsura în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea Hotărârea Apis‑Hristovich, citată anterior, punctul 29 și jurisprudența citată).
            55. Or, în speță, Curtea este chemată să furnizeze instanței de trimitere elemente de interpretare a articolului 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93 pentru a‑i permite acesteia să aprecieze, în temeiul dreptului Uniunii, consecințele anulării unei decizii ca urmare a încălcării principiului referitor la respectarea dreptului la apărare.
            56. În consecință, întrebarea preliminară este admisibilă.
            Cu privire la fond
            57. Trebuie amintit că respectarea dreptului la apărare constituie un principiu general al dreptului Uniunii care este aplicabil atunci când administrația își propune să adopte față de o persoană un act care îi cauzează un prejudiciu (Hotărârea din 18 decembrie 2008, Sopropé, C‑349/07, Rep., p. I‑10369, punctul 36). În temeiul acestui principiu, amintit în mod expres la articolul 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93, destinatarilor deciziilor care le afectează în mod sensibil interesele trebuie să li se dea posibilitatea de a‑și face cunoscut în mod util punctul de vedere cu privire la elementele pe care administrația intenționează să își întemeieze decizia. În acest scop, este necesar ca ei să beneficieze de un termen suficient (Hotărârea Sopropé, citată anterior, punctul 37 și jurisprudența citată).
            58. Pe de o parte, din elementele dosarului prezentat Curții de instanța de trimitere reiese că Nachalnik na Minitsa Stolichna nu a dat Global Trans Lodzhistik posibilitatea să fie ascultată și să își valorifice observațiile înainte de adoptarea deciziilor în cauză. Prin urmare, este posibil ca ele să fie anulate.
            59. Pe de altă parte, trebuie arătat că Codul vamal nu conține nicio dispoziție referitoare la consecințele anulării unei „decizii finale”, în sensul articolului 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93, care rezultă dintr‑o încălcare a principiului referitor la respectarea dreptului la apărare.
            60. În aceste condiții, ținând seama de autonomia procedurală lăsată statelor membre prin articolul 245 din Codul vamal, revine instanței naționale sarcina de a stabili aceste consecințe, având în vedere împrejurările particulare ale speței și cu condiția ca, pe de o parte, măsurile luate în acest sens să fie de aceeași natură ca cele de care beneficiază particularii sau întreprinderile în situații de drept național comparabile și, pe de altă parte, să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea dreptului la apărare conferit de ordinea juridică a Uniunii.
            61. Rezultă din considerațiile care precedă că trebuie să se răspundă la cea de a patra întrebare că, în caz de încălcare a dreptului persoanei interesate de a fi ascultată și de a formula obiecțiuni, prevăzut la articolul 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93, revine instanței naționale sarcina să determine, având în vedere împrejurările particulare ale speței cu care este sesizată și în lumina principiilor echivalenței și efectivității, dacă, atunci când decizia care a fost adoptată cu încălcarea principiului referitor la respectarea dreptului la apărare trebuie anulată pentru acest motiv, are obligația să se pronunțe asupra acțiunii formulate împotriva acestei decizii sau dacă poate lua în considerare trimiterea litigiului în fața autorității administrative competente.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            62. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
            1) Pe de o parte, o decizie precum una dintre cele în discuție în litigiile principale, având ca obiect o rectificare, efectuată în temeiul articolului 30 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 decembrie 1996, a valorii în vamă a mărfurilor cu consecința notificării către declarant a rectificării impunerii privind taxa pe valoarea adăugată constituie un act atacabil, în sensul articolului 243 din Regulamentul nr. 2913/92. Pe de altă parte, având în vedere principiile generale referitoare la respectarea dreptului la apărare și a autorității de lucru judecat, articolul 245 din Regulamentul nr. 2913/92 nu se opune unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede două căi de atac distincte pentru contestarea deciziilor autorităților vamale, atât timp cât această legislație nu aduce atingere nici principiului echivalenței, nici principiului efectivității.
            2) Articolul 243 din Regulamentul nr. 2913/92 nu condiționează admisibilitatea unei acțiuni în justiție formulate împotriva deciziilor adoptate în temeiul articolului 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 3254/94, de epuizarea prealabilă a căilor de atac administrative care pot fi exercitate împotriva acestor decizii.
            3) Articolul 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 3254/94, trebuie interpretat în sensul că o decizie adoptată în temeiul acestui articol trebuie să fie considerată finală și susceptibilă să facă obiectul unei acțiuni directe în fața unei autorități judiciare independente chiar și în cazul în care ea a fost adoptată cu încălcarea dreptului persoanei interesate de a fi ascultată și de a formula obiecțiuni.
            4) În caz de încălcare a dreptului persoanei interesate de a fi ascultată și de a formula obiecțiuni, prevăzut la articolul 181a alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 3254/94, revine instanței naționale sarcina să determine, având în vedere împrejurările particulare ale speței cu care este sesizată și în lumina principiilor echivalenței și efectivității, dacă, atunci când decizia care a fost adoptată cu încălcarea principiului referitor la respectarea dreptului la apărare trebuie anulată pentru acest motiv, are obligația să se pronunțe asupra acțiunii formulate împotriva acestei decizii sau dacă poate lua în considerare trimiterea litigiului în fața autorității administrative competente.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 21 aprilie 2010.#Schunk GmbH & Co. KG Spann- und Greiftechnik împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare reprezentând o parte a unei mandrine cu trei renuri - Motiv absolut de refuz - Lipsa caracterului distinctiv - Lipsa caracterului distinctiv dobândit prin utilizare - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) și alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1) litera (b) și alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 40/94].#Cauza T-7/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 21 aprilie 2010 — Schunk/OAPI (Reprezentarea unei părți a unei mandrine)
      (Cauza T‑7/09)
      „Marcă comunitară — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare reprezentând o parte a unei mandrine cu trei renuri — Motiv absolut de refuz — Lipsa caracterului distinctiv — Lipsa caracterului distinctiv dobândit prin utilizare — Articolul 7 alineatul (1) litera (b) și alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1)
         litera (b) și alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 40/94]”

      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive absolute de refuz — Mărci lipsite de caracter distinctiv [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului art. 7 alin (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         22 și 33)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 31 octombrie 2008 (cauza R 1109/2007‑1) privind înregistrarea
                  ca marcă comunitară a unui semn reprezentând o parte a unei mandrine cu trei renuri

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Schunk GmbH & Co. KG Spann- und Greiftechnik

               Marca comunitară vizată:

               Marcă reprezentând o parte a unei mandrine cu trei renuri pentru produse din clasele 7 și 8 – cererea de înregistrare nr. 3098894

               Decizia examinatorului:

               Refuză înregistrarea

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge calea de atac

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Schunk GmbH & Co. KG Spann- und Greiftechnik la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 30 septembrie 1982. # SA Roquette Frères împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Cauza 110/81.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 5 octombrie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-378/03.