Hotărârea Curții din data de 15 ianuarie 1998. # Kalliope Schöning-Kougebetopoulou împotriva Freie und Hansestadt Hamburg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arbeitsgericht Hamburg - Germania. # Libera circulație a persoanelor. # Cauza C-15/96.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 19 octombrie 2006. # Bitburger Brauerei Th. Simon GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauze conexate T-350/04 până la T-352/04.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 16 aprilie 1997. # Hedwig Kuchlenz-Winter împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Acțiune în anulare - Admisibilitate - Libera circulație a persoanelor. # Cauza T-66/95.


Hotărârea Curții din data de 27 octombrie 1993. # M. le Procureur du Roi împotriva Jean-Marie Lagauche și alții. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgia. # Cauze conexate C-46/90 și C-93/91.


Hotărârea Curții din data de 17 noiembrie 1993. # Proces penal împotriva Wolf W. Meng. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Kammergericht Berlin - Germania. # Cauza C-2/91.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 12 octombrie 2000. # Regatul Spaniei împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza C-480/98.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 22 octombrie 1996. # Foreningen af Jernskibs- og Maskinbyggerier i Danmark, Skibsværftsforeningen, Assens Skibsværft A/S, Burmeister & Wain Skibsværft A/S, Danyard A/S, Fredericia Skibsværft A/S, Odense Staalskibsværft A/S, Svendborg Værft A/S, Ørskov Christensens Staalskibsværft A/S şi Aarhus Flydedok A/S împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza T-266/94.


Hotărârea Curții din data de 17 septembrie 1980. # Philip Morris Holland BV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 730/79.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea extinsă) din data de 16 decembrie 1999. # Acciaierie di Bolzano SpA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Ajutor de stat - Motivare. # Cauza T-158/96.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 10 februarie 2000. # Deutsche Post AG împotriva Elisabeth Sievers (C-270/97) și Brunhilde Schrage (C-271/97). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landesarbeitsgericht Niedersachsen - Germania. # Cauze conexate C-270/97 și C-271/97.


title: Hotărârea Curții (camera a opta) din 14 aprilie 2011. # Comisia Europeană împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2007/36/CE - Exercitarea anumitor drepturi ale acționarilor în cadrul societăților comerciale cotate la bursă - Netranspunere în termenul prevăzut. # Cauza C-390/10.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a opta) din 14 aprilie 2011 – Comisia/Luxemburg
      (Cauza C‑390/10)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2007/36/CE – Exercitarea anumitor drepturi ale acționarilor în cadrul societăților comerciale cotate la bursă – Netranspunere în termenul prevăzut”
      Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 258 TFUE; Directiva 2007/36 a Parlamentului European și
         a Consiliului) (a se vedea punctele 11-14)

      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Neadoptarea sau necomunicarea, în termenul prevăzut, a actelor necesare
                  pentru a se conforma Directivei 2007/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 iulie 2007 privind exercitarea
                  anumitor drepturi ale acționarilor în cadrul societăților comerciale cotate la bursă (JO L 184, p. 17)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma
                     Directivei 2007/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 iulie 2007 privind exercitarea anumitor drepturi ale
                     acționarilor în cadrul societăților comerciale cotate la bursă, Marele Ducat al Luxemburgului nu și‑a îndeplinit obligațiile
                     care îi revin în temeiul acestei directive.

                  2)

                  	Obligă Marele Ducat al Luxemburgului la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 20 mai 1999. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-185/98.


Hotărârea Curții din data de 14 octombrie 1987. # Republica Federală Germania împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 248/84.


Hotărârea Curții din data de 6 mai 2003.#Libertel Groep BV împotriva Benelux-Merkenbureau.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad der Nederlanden - Țările de Jos.#Apropierea legislațiilor - Directivă 89/104/CEE.#Cauza C-104/01.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 27 septembrie 2007.#Wilhelm Pelle și Ernst-Reinhard Konrad împotriva Consiliului Uniunii Europene și Comisia Comunităților Europene.#Răspundere extracontractuală - Lapte - Prelevare suplimentară - Cantitate de referință - Regulamentul (CEE) nr. 2187/93 - Despăgubirea producătorilor - Suspendarea prescripției.#Cauze conexate T-8/95 și T-9/95.

text:
      Cauzele conexate T‑8/95 și T‑9/95
      Wilhelm Pelle și Ernst‑Reinhard Konrad
      împotriva
      Consiliului Uniunii Europene și a Comisiei Comunităților Europene
      „Răspundere extracontractuală – Lapte – Prelevare suplimentară – Cantitate de referință – Regulamentul (CEE) nr. 2187/93 – Despăgubirea producătorilor – Suspendarea prescripției”
      Sumarul hotărârii
      1.      Acțiune în despăgubiri – Termen de prescripție – Data la care începe să curgă termenul
      [art. 235 CE și art. 288 al doilea paragraf CE; Statutul CE al Curții de Justiție, art. 43 (devenit art. 46 din Statutul Curții
            de Justiție); Regulamentele nr. 1078/77 și nr. 857/84 ale Consiliului]
      2.      Acțiune în despăgubiri – Termen de prescripție – Întrerupere
      [art. 230 CE și 232 CE; Statutul CE al Curții de Justiție, art. 43 (devenit art. 46 din Statutul Curții de Justiție); Regulamentele
            nr. 1078/77, nr. 857/84 și nr. 2187/93 ale Consiliului; Comunicarea 92/C 198/04 a Consiliului și a Comisiei]
      3.      Procedură – Termen de introducere a acțiunii – Decădere
      1.      Termenul de prescripție aplicabil acțiunilor îndreptate împotriva Comunităților în materie de răspundere extracontractuală,
         prevăzut la articolul 43 din Statutul CE al Curții de Justiție (devenit articolul 46 din Statutul Curții de Justiție) nu poate
         începe să curgă înainte să fie îndeplinite toate condițiile cărora le este subordonată obligația de reparare și, în special,
         în cazurile în care răspunderea rezultă dintr‑un act normativ, înainte să se producă efectele prejudiciabile ale acestui act,
         precizându‑se că aceste condiții se referă la existența unui comportament nelegal al instituțiilor comunitare, la caracterul
         real al prejudiciului pretins și la existența unei legături de cauzalitate între acest comportament și prejudiciul invocat.

      În această privință, prejudiciul aflat în legătură cu imposibilitatea unui producător de lapte de a exploata o cantitate de
         referință este suferit începând din ziua în care, după expirarea angajamentului său de necomercializare, asumat în temeiul
         Regulamentului nr. 1078/77, producătorul interesat ar fi putut să reia livrările de lapte fără a trebui să achite prelevarea
         suplimentară, dacă atribuirea unei astfel de cantități nu i‑ar fi fost refuzată. Prin urmare, la această dată au fost îndeplinite
         condițiile unei acțiuni în despăgubiri împotriva Comunităților.

      (a se vedea punctele 61 și 62)
      2.      Potrivit articolului 43 din Statutul CE al Curții de Justiție (devenit articolul 46 din Statutul Curții de Justiție), prescripția
         se întrerupe prin depunerea unei cereri la instanța comunitară sau prin prezentarea unei cereri prealabile adresate instituției
         competente a Comunității, fiind înțeles totuși că, în acest ultim caz, întreruperea nu are loc decât dacă cererea este urmată
         de o acțiune în justiție formulată în termenul determinat în conformitate cu articolul 230 CE sau cu articolul 232 CE, după
         caz.

      Comunicarea Consiliului și a Comisiei privind adoptarea ulterioară a Regulamentului nr. 2187/93 care prevede o ofertă de despăgubire
         destinată producătorilor în cauză, prin intermediul căreia instituțiile s‑au angajat față de anumiți producători să renunțe
         la invocarea prescripției prevăzute la articolul 43 menționat anterior până la momentul în care s‑ar stabili modalitățile
         practice de despăgubire a producătorilor respectivi, nu are ca efect începerea curgerii unui nou termen de prescripție de
         cinci ani calculat de la data încetării acestei autolimitări. Această renunțare și corespondența anterioară prin care se răspunde
         la cererile prealabile de despăgubire produc totuși efecte cu privire la calculul termenului de prescripție. Într‑adevăr,
         suspendarea prescripției care rezultă din renunțarea unilaterală a instituțiilor la invocarea prescripției cuprinse în comunicarea
         menționată și, eventual, și într‑o corespondență anterioară rămâne dobândită independent de momentul la care reclamantul a
         introdus acțiunea în despăgubiri la Tribunal.

      În această privință, avantajul suspendării necondiționate a prescripției rezultate din renunțarea unilaterală a instituțiilor
         de a invoca prescripția nu se restrânge doar la categoria producătorilor de lapte care nu au formulat o cerere în sensul articolului
         10 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93. Existența sau inexistența unei astfel de cereri nu este relevantă
         decât în scopul de a stabili data finală a suspendării prescripției rezultate din această renunțare, care diferă în funcție
         de introducerea sau de lipsa introducerii cererii.

      (a se vedea punctele 67, 69, 71-73 și 76)
      3.      În cadrul reglementării comunitare privind termenele de introducere a acțiunii, noțiunea de eroare scuzabilă trebuie interpretată
         în mod restrictiv și nu poate viza decât circumstanțe excepționale în care în special instituțiile respective au adoptat un
         comportament de natură să provoace, prin el însuși sau într‑o măsură determinantă, o confuzie admisibilă în percepția unui
         justițiabil de bună‑credință și care dă dovadă de întreaga diligență cerută unui operator normal informat. Într‑adevăr, într‑o
         astfel de ipoteză, administrația nu se poate prevala de propria încălcare a principiilor securității juridice și încrederii
         legitime care s‑a aflat la originea erorii comise de justițiabil.

      (a se vedea punctul 93)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)
      27 septembrie 2007(*)

      „Răspundere extracontractuală – Lapte – Prelevare suplimentară – Cantitate de referință – Regulamentul (CEE) nr. 2187/93 – Despăgubirea producătorilor – Suspendarea prescripției”
      În cauzele conexate T‑8/95 și T‑9/95,
      Wilhelm Pelle, cu domiciliul în Kluse‑Ahlen (Germania),

      Ernst‑Reinhard Konrad, cu domiciliul în Löllbach (Germania),

      reprezentați de B. Meisterernst, M. Düsing, D. Manstetten, F. Schulze și W. Haneklaus, avocați,
      reclamanți,
      împotriva
      Consiliului Uniunii Europene, reprezentat inițial de domnul A. Brautigam și de doamna A.‑M. Colaert și ulterior de doamna Colaert, în calitate de agenți,

      și
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată inițial de domnii D. Booß și M. Niejahr, în calitate de agenți, și ulterior de domnii Van Rijn și Niejahr, asistați
         inițial de H.‑J. Rabe, G. Berrisch și M. Núñez‑Müller,

      pârâți,
      având ca obiect cereri de despăgubire, formulate în temeiul articolului 178 CE (devenit articolul 235 CE) și al articolului
         215 al doilea paragraf CE (devenit articolul 288 al doilea paragraf CE), a prejudiciului pretins suferit de reclamanți ca
         urmare a aplicării Regulamentului (CEE) nr. 857/84 al Consiliului din 31 martie 1984 privind normele generale de punere în
         aplicare a prelevării menționate la articolul 5c din Regulamentul (CEE) nr. 804/68 din sectorul laptelui și produselor lactate
         (JO L 90, p. 13), astfel cum a fost completat prin Regulamentul (CEE) nr. 1371/84 al Comisiei din 16 mai 1984 de stabilire
         a modalităților de aplicare a prelevării suplimentare vizate de articolul 5c din Regulamentul nr. 804/68 (JO L 132, p. 11),

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a cincea),
      compus din domnul M. Vilaras, președinte, doamnele M. E. Martins Ribeiro și K. Jürimäe, judecători,
      grefier: domnul J. Plingers, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 23 ianuarie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Cadrul juridic
       Regimul cantităților de referință
      1        Regulamentul (CEE) nr. 1078/77 al Consiliului din 17 mai 1977 de instituire a unui regim de prime de necomercializare a laptelui
         și produselor lactate și de reconversie a șeptelurilor de vaci de lapte (JO L 131, p. 1) prevedea plata unei prime de necomercializare
         sau a unei prime de reconversie către producătorii care se obligau să nu comercializeze lapte sau produse lactate pe o perioadă
         de necomercializare de cinci ani sau să nu comercializeze lapte sau produse lactate și să își reconvertească șeptelurile de
         vaci de lapte în șepteluri producătoare de carne în decursul unei perioade de reconversie de patru ani.

      2        Producătorii de lactate care și‑au asumat acest angajament în temeiul Regulamentului nr. 1078/77 sunt denumiți de obicei „producători
         SLOM”, acest acronim provenind din expresia olandeză „slachten en omschakelen” (a sacrifica și a reconverti), care descrie
         obligațiile acestora în cadrul regimului de necomercializare sau de reconversie.

      3        Regulamentul (CEE) nr. 856/84 al Consiliului din 31 martie 1984 de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 804/68 privind organizarea
         comună a piețelor în sectorul laptelui și produselor lactate (JO L 90, p. 10) și Regulamentul (CEE) nr. 857/84 al Consiliului
         din 31 martie 1984 privind normele generale de punere în aplicare a prelevării menționate la articolul 5c din Regulamentul
         nr. 804/68 din sectorul laptelui și produselor lactate (JO L 90, p. 13) au instituit, cu începere de la 1 aprilie 1984, o
         prelevare suplimentară percepută în raport cu cantitățile de lapte livrate cu depășirea unei cantități de referință care urma
         să fie determinată, pentru fiecare cumpărător, în limita unei cantități globale garantate fiecărui stat membru. Cantitatea
         de referință scutită de la prelevarea suplimentară era egală cu cantitatea de lapte sau de echivalent lapte fie livrată de
         un producător, fie achiziționată de o întreprindere de prelucrare a laptelui, conform formulei alese de stat în timpul anului
         de referință, acesta fiind, pentru Republica Federală Germania, anul 1983.

      4        Modalitățile de aplicare a prelevării suplimentare avute în vedere de articolul 5 c din Regulamentul (CEE) nr. 804/68 al Consiliului
         din 27 iunie 1968 privind organizarea comună a piețelor în sectorul laptelui și produselor lactate (JO L 148, p. 13) au fost
         stabilite prin Regulamentul (CEE) nr. 1371/84 al Comisiei din 16 mai 1984 (JO L 132, p. 11).

      5        Producătorii care nu livraseră lapte în timpul anului de referință reținut de statul membru respectiv, în executarea unui
         angajament asumat în temeiul Regulamentului nr. 1078/77, erau excluși de la atribuirea unei cantități de referință.

      6        Prin Hotărârile din 28 aprilie 1988, Mulder (120/86, Rec., p. 2321, denumită în continuare „Hotărârea Mulder I”) și Von Deetzen
         (170/86, Rec., p. 2355), Curtea a declarat ca lipsit de validitate Regulamentul nr. 857/84, astfel cum a fost completat prin
         Regulamentul nr. 1371/84, în măsura în care nu prevedea atribuirea unei cantități de referință producătorilor care, în executarea
         unui angajament asumat în temeiul Regulamentului nr. 1078/77, nu au livrat lapte în timpul anului de referință reținut de
         statul membru vizat.

      7        Ca urmare a Hotărârilor Mulder I și Von Deetzen, punctul 6 de mai sus, Consiliul a adoptat, la 20 martie 1989, Regulamentul
         (CEE) nr. 764/89 de modificare a Regulamentului nr. 857/84 (JO L 84, p. 2), care a intrat în vigoare la 29 martie 1989, cu
         scopul de a permite acordarea către categoria de producători avută în vedere de aceste hotărâri a unei cantități de referință
         speciale, reprezentând 60 % din producția acestora în cursul unei perioade de douăsprezece luni anterioară angajamentului
         lor de necomercializare sau de reconversie asumat în temeiul Regulamentului nr. 1078/77.

      8        Producătorii care își asumaseră angajamente de necomercializare sau de reconversie și care, în temeiul Regulamentului nr. 764/89,
         au primit o cantitate de referință așa‑zis „specială” sunt denumiți „producători SLOM I”.

       Regimul de despăgubire și regimul prescripției
      9        Prin Hotărârea interlocutorie din 19 mai 1992, Mulder și alții/Consiliul și Comisia (C‑104/89 și C‑37/90, Rec., p. I‑3061,
         denumită în continuare „Hotărârea Mulder II”), Curtea a declarat Comunitatea răspunzătoare pentru prejudiciul suferit de anumiți
         producători de lapte, care își asumaseră angajamente în temeiul Regulamentului nr. 1078/77 și care au fost, ulterior, împiedicați
         să comercializeze lapte ca urmare a aplicării Regulamentului nr. 857/84, astfel cum a fost completat prin Regulamentul nr. 1371/84.
         În ceea ce privește sumele de plată, Curtea a solicitat părților să le stabilească de comun acord.

      10      Ca urmare a acestei hotărâri, Consiliul și Comisia au publicat Comunicarea 92/C 198/04 (JO C 198, p. 4, denumită în continuare
         „comunicarea din 5 august 1992”) în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene din 5 august 1992. Această comunicare prevede:

      „Ca urmare a pronunțării hotărârii [Mulder II, punctul 9 de mai sus] […], instituțiile comunitare consideră necesar să comunice
         persoanelor interesate următoarele:

      (1) Curtea de Justiție a recunoscut că răspunderea extracontractuală a Comunității în temeiul articolului [288 CE] este angajată
         în raport cu fiecare producător, așa cum este definit de articolul 12 [litera] (c) din Regulamentul (CEE) nr. 857/84, care
         a suferit un prejudiciu reparabil în sensul hotărârii citate anterior ca urmare a faptului că nu a putut primi în timp util
         o cotă de lapte în baza participării sale la regimul instituit prin Regulamentul (CEE) nr. 1078/77 și care răspunde efectiv
         criteriilor și condițiilor care decurg din această hotărâre.

      (2) Instituțiile se angajează, față de fiecare producător avut în vedere la punctul 1, să renunțe, până la finele termenului
         avut în vedere la punctul 3, la ridicarea excepției prescripției întemeiate pe dispozițiile articolului 43 din Statutul Curții
         de Justiție (devenit articolul 46 din Statutul Curții de Justiție) în măsura în care dreptul la despăgubire nu se prescrisese
         încă la data publicării prezentei comunicări în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene sau la data la care producătorul se adresase deja uneia dintre instituții.

      (3) Cu scopul de a pune pe deplin în aplicare hotărârea [Mulder II, punctul 9 de mai sus], instituțiile vor adopta modalitățile
         practice de despăgubire a persoanelor prejudiciate, inclusiv cu privire la chestiunea dobânzilor.

      Instituțiile vor preciza la ce autorități și în ce termen vor trebui introduse cererile. Producătorii sunt asigurați că nu
         se va aduce atingere posibilității de a solicita recunoașterea drepturilor lor dacă nu își manifestă interesul în fața instituțiilor
         comunitare sau a autorităților naționale înainte de începerea acestui termen.” [traducere neoficială]

      11      Ca urmare a comunicării din 5 august 1992, Consiliul a adoptat Regulamentul (CEE) nr. 2187/93 din 22 iulie 1993 privind acordarea
         unei despăgubiri anumitor producători de lapte sau de produse lactate care au fost împiedicați temporar să își exercite activitatea
         (JO L 196, p. 6). Acest regulament prevedea, în favoarea producătorilor care obținuseră o cantitate de referință specială
         definitivă, o ofertă de despăgubire forfetară pentru prejudiciile suferite cu ocazia aplicării reglementării avute în vedere
         în Hotărârea Mulder II, punctul 9 de mai sus.

      12      Articolul 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2187/93 prevede:

      „Producătorul adresează cererea [de despăgubire] autorității [naționale] competente. Cererea producătorului trebuie să ajungă
         la autoritatea competentă, sub sancțiunea respingerii, cel mai târziu la 30 septembrie 1993.

      Termenul de prescripție prevăzut la articolul 43 din Statutul Curții de Justiție reîncepe să curgă în raport cu toți producătorii
         începând de la data prevăzută la primul paragraf dacă cererea prevăzută la respectivul alineat nu a fost formulată anterior
         acestei date, cu excepția cazului în care termenul de prescripție a fost întrerupt prin formularea unei cereri la Curtea de
         Justiție conform articolului 43 din statutul acesteia.” [traducere neoficială]

      13      Articolul 14 primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93 prevede:

      „Autoritatea competentă prevăzută la articolul 10 formulează o ofertă de despăgubire către producător […], în numele și pe
         seama Consiliului și Comisiei, într‑un termen maxim de patru luni de la primirea cererii.” [traducere neoficială]

      14      Articolul 14 al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2187/93 prevede:

      „Dacă oferta nu este acceptată într‑un termen de două luni de la primirea acesteia, instituțiile comunitare vizate încetează
         să mai fie obligate pe viitor de respectiva ofertă.” [traducere neoficială]

      15      Articolul 43 din Statutul Curții de Justiție (denumit în continuare „Statutul Curții”) prevede:

      „Acțiunile formulate împotriva Comunităților în materie de răspundere extracontractuală se prescriu după cinci ani de la producerea
         faptului care a stat la baza lor. Prescripția este întreruptă fie prin cerere de chemare în judecată în fața Curții, fie prin
         cererea prealabilă pe care partea prejudiciată o poate adresa instituției comunitare competente. În acest ultim caz, cererea
         trebuie înaintată în termenul de două luni prevăzut la articolul 230 din Tratatul CE […]; dacă este cazul, se aplică dispozițiile
         articolului 232 al doilea paragraf din Tratatul CE […].” [traducere neoficială]

       Situația de fapt
      16      Reclamanții sunt producători de lapte în Germania. Aceștia și‑au asumat, în temeiul Regulamentului nr. 1078/77, un angajament
         de necomercializare care a expirat la 1 martie 1985, pentru reclamantul din cauza T‑8/95, și la 30 iunie 1984, pentru reclamantul
         din cauza T‑9/95. În calitate de producători SLOM I, aceștia au obținut o cantitate de referință specială în temeiul Regulamentului
         nr. 764/89.

      17      Prin scrisoarea din 23 decembrie 1991 adresată instituțiilor pârâte, reclamantul din cauza T‑8/95 a invocat dreptul său la
         despăgubire în raport cu Comunitatea. Reclamantul din cauza T‑9/95 a acționat în același mod prin scrisoarea din 4 decembrie
         1990. Consiliul, în scrisorile din 13 ianuarie 1992 (cauza T‑8/95) și din 20 decembrie 1990 (cauza T‑9/95) și Comisia, în
         scrisorile din 16 ianuarie 1992 (cauza T‑8/95) și din 19 decembrie 1990 (cauza T‑9/95), au refuzat despăgubirea reclamanților.
         În aceste scrisori, instituțiile pârâte s‑au declarat dispuse să renunțe la invocarea prescripției până la expirarea unui
         termen de trei luni ulterior publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene a Hotărârii Mulder II, punctul 9 de mai sus. Această renunțare, fiind limitată în timp, nu era valabilă decât pentru cererile
         care nu se prescriseseră încă la data scrisorilor citate anterior.

      18      Ca urmare a adoptării Regulamentului nr. 2187/93, reclamanții au introdus cereri de despăgubire întemeiate pe articolul 10
         alineatul (2) primul paragraf din regulamentul respectiv la autoritatea germană competentă.

      19      Prin scrisorile din 17 decembrie 1993 (cauza T‑8/95) și din 2 decembrie 1993 (cauza T‑9/95), autoritatea germană le‑a transmis
         reclamanților, în temeiul articolului 14 primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93, oferte de despăgubire forfetară în
         numele și pe seama Comunității.

      20      Reclamanții au permis trecerea termenului de două luni prevăzut la articolul 14 al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2187/93.
         Ofertele de despăgubire menționate la punctul precedent au fost astfel respinse implicit.

       Procedura
      21      Prin cererile depuse la grefa Tribunalului la 23 ianuarie 1995, reclamanții au formulat prezentele acțiuni.

      22      Prin Ordonanța Camerei întâi din 3 iulie 1995, Tribunalul a suspendat procedurile până la pronunțarea Hotărârii Curții în
         cauzele Mulder și alții/Consiliul și Comisia (C‑104/89 și C‑37/90). Hotărârea Curții din 27 ianuarie 2000, Mulder și alții/Consiliul
         și Comisia (C‑104/89 și C‑37/90, Rec., p. I‑203), a pus capăt suspendării.

      23      Prin Ordonanța președintelui Camerei întâi din 6 iulie 1995, au fost conexate cauzele T‑366/94, T‑3/95, T‑7/95, T‑8/95, T‑9/95,
         T‑14/95, T‑16/95, T‑20/95, T‑22/95, T‑100/95, T‑120/95 și T‑124/95. Între timp, cauzele T‑366/94, T‑3/95, T‑7/95, T‑14/95,
         T‑16/95, T‑20/95, T‑22/95, T‑100/95, T‑120/95 și T‑124/95 au fost radiate din registrul Tribunalului.

      24      Prin Ordonanța Camerei a patra din 10 aprilie 2000, Tribunalul a suspendat procedurile până la pronunțarea Hotărârii Tribunalului
         în cauza Rudolph/Consiliul și Comisia (T‑187/94). Hotărârea Tribunalului din 7 februarie 2002, Rudolph/Consiliul și Comisia
         (T‑187/94, Rec., p. II‑367), a pus capăt suspendării.

      25      Prin Decizia din 2 iulie 2003, Tribunalul a decis trimiterea prezentelor cauze unei camere compuse din trei judecători, și
         anume Camerei întâi.

      26      Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat Camerei a cincea. În
         consecință, prezentele cauze au fost repartizate camerei a cincea.

      27      Prin întrebarea scrisă din 20 septembrie 2006, li s‑a solicitat părților să își exprime poziția cu privire la incidența Hotărârii
         Curții din 28 octombrie 2004, Van den Berg/Consiliul și Comisia (C‑164/01 P, Rec., p. I‑10225, denumită în continuare „Hotărârea
         Van den Berg”) asupra calculării termenului de prescripție în prezentele cauze. Părțile au răspuns la această întrebare în
         termenele care le fuseseră stabilite.

      28      În cadrul ședinței din 23 ianuarie 2007, au fost ascultate pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările Tribunalului.

       Concluziile părților
      29      În cauza T‑8/95, reclamantul solicită Tribunalului:

      –        obligarea în solidar a instituțiilor pârâte la plata unei despăgubiri SLOM I, pentru perioada 2 martie 1985-29 martie 1989,
         în cuantum de 81 159,764 mărci germane (DEM), precum și dobânzi moratorii de 8 % pe an începând cu data de 19 mai 1992;

      –        obligarea în solidar a instituțiilor pârâte la plata cheltuielilor de judecată.
      30      În aceeași cauză, reclamantul precizează în replică faptul că își exercită drepturile la despăgubire pentru perioada 31 decembrie
         1986-29 martie 1989.

      31      În cauza T‑9/95, reclamantul solicită Tribunalului:

      –        obligarea în solidar a instituțiilor pârâte la plata unei despăgubiri SLOM I, pentru perioada 1 iulie 1984-29 martie 1989,
         în cuantum de 83 670,155 DEM, precum și dobânzi moratorii de 8 % pe an începând cu data de 19 mai 1992;

      –        obligarea în solidar a instituțiilor pârâte la plata cheltuielilor de judecată.
      32      În aceeași cauză, reclamantul precizează în replică faptul că își exercită drepturile la despăgubire pentru perioada 7 decembrie
         1985-29 martie 1989.

      33      În cele două cauze, reclamanții solicită, în plus, conexarea de către Tribunal a prezentelor cauze cu cauza Hülseberg și alții/Consiliul
         și Comisia (T‑77/93) și suspendarea judecății de către Tribunal până la pronunțarea hotărârii în acea cauză. Acea cauză a
         fost însă radiată din registrul Tribunalului prin Ordonanța din 4 februarie 1997.

      34      În cauzele T‑8/95 și T‑9/95, instituțiile pârâte solicită Tribunalului:

      –        declararea acțiunii ca inadmisibilă;
      –        cu titlu subsidiar, respingerea acțiunii ca neîntemeiată;
      –        obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
       Argumentele părților
      35      Reclamanții fac referire la Hotărârea Mulder II, punctul 9 de mai sus, și susțin că, în calitate de producători SLOM I, au
         dreptul la repararea prejudiciului. Faptul că autoritățile naționale au prezentat o ofertă de despăgubire în temeiul articolului
         14 primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93 ar confirma răspunderea Comunității. Refuzul reclamanților de a accepta această
         ofertă nu ar modifica în niciun caz drepturile lor la despăgubire.

      36      În ceea ce privește prejudiciul pretins suferit, reclamanții afirmă că, din cauza lipsei de spațiu, o producție alternativă
         nu era posibilă în cadrul întreprinderii lor, astfel încât prejudiciul suferit ar fi considerabil mai mare decât despăgubirea
         prevăzută prin Regulamentul nr. 2187/93.

      37      În plus, potrivit reclamanților, cererile acestora nu s‑ar fi prescris. În primul rând, aceștia susțin, în acest sens, referindu‑se
         la condițiile prescripției prevăzute la articolul 43 din Statutul Curții, că nu se poate considera că aceștia, în calitate
         de simpli cetățeni, ar fi trebuit să aibă cunoștință de faptul că erau îndeplinite condițiile pentru introducerea unei acțiuni
         în despăgubiri înainte de pronunțarea Hotărârii Mulder II, punctul 9 de mai sus, care a avut loc la 19 mai 1992.

      38      În al doilea rând, reclamanții afirmă că din articolul 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2187/93 reiese că termenul de
         prescripție de cinci ani prevăzut la articolul 43 din Statutul Curții a reînceput să curgă la 30 septembrie 1993 pentru toți
         producătorii de lactate care nu își formulaseră cererea sau acțiunea înaintea acestei date. Astfel, termenul de prescripție
         nu ar fi expirat decât în 1998, astfel că acțiunile introduse la 23 ianuarie 1995 nu ar fi tardive.

      39      În al treilea rând, reclamanții arată că termenul de două luni prevăzut la articolul 43 teza a treia din Statutul Curții nu
         se aplică decât în cazul unei decizii negative luate de o instituție care decide cu privire la o cerere prealabilă. Potrivit
         reclamanților, oferta de despăgubire care le‑a fost făcută în temeiul articolului 14 primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93
         nu constituie o astfel de decizie. Cererile prealabile ale acestora din 23 decembrie 1991 (cauza T‑8/95) și din 4 decembrie
         1990 (cauza T‑9/95) nu ar fi făcut încă obiectul unei decizii negative adoptate de instituțiile pârâte. În plus, o cerere
         formulată în temeiul articolului 10 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93 nu ar constitui o cerere prealabilă
         în sensul articolului 43 din Statutul Curții și, ca urmare, nici oferta întemeiată pe articolul 14 primul paragraf din Regulamentul
         nr. 2187/93, nici expirarea termenului de două luni prevăzut la al treilea paragraf din această dispoziție nu ar constitui
         o decizie negativă, precum cea prevăzută la articolul 43 din Statutul Curții. Prin urmare, nu ar fi aplicabil termenul de
         două luni prevăzut la articolul 43 din Statutul Curții pentru formularea unei acțiuni.

      40      În al patrulea rând, cu titlu subsidiar, reclamanții susțin că ar fi săvârșit o eroare scuzabilă cu privire la începutul termenului
         de formulare a acțiunii. Instituțiile pârâte ar fi adoptat, într‑adevăr, un comportament de natură să provoace, prin el însuși
         sau într‑o măsură determinantă, o confuzie admisibilă în percepția reclamanților, care ar fi fost de bună‑credință și ar fi
         făcut dovada diligenței cerute unui operator normal informat (Hotărârea Tribunalului din 29 mai 1991, Bayer/Comisia, T‑12/90,
         Rec., p. II‑219, punctul 29, și Ordonanța Tribunalului din 29 septembrie 1999, Evans și alții/Comisia, T‑148/98 și T‑162/98,
         Rec., p. II‑2837, punctul 31).

      41      Reclamanții susțin că instituțiile pârâte au solicitat producătorilor de lapte lezați să nu introducă nici cereri de despăgubire,
         nici acțiuni în despăgubiri și au făcut referire la adoptarea unui regim de despăgubire forfetară. Acesta ar fi fost instituit
         la adoptarea comunicării din 5 august 1992 și a Regulamentului nr. 2187/93. Instituțiile pârâte ar fi știut că producerea
         prejudiciului ar fi avut loc deseori în 1984 și 1985, dar ar fi declarat de mai multe ori că renunță la invocarea prescripției.
         Potrivit reclamanților, un operator normal informat putea să creadă și să se aștepte, prin urmare, ca faptul amânării momentului
         la care își exercită drepturile la despăgubire să nu conducă la prescripția dreptului său la acțiune.

      42      În plus, întrucât cuprinsul articolului 10 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2187/93 ar fi indicat că
         un nou termen de cinci ani reîncepea să curgă de la data de 30 septembrie 1993, un operator normal informat nu ar fi putut
         prevedea evoluția jurisprudenței, consacrată în Hotărârea Tribunalului din 25 noiembrie 1998, Steffens/Consiliul și Comisia
         (T‑222/97, Rec., p. II‑4175).

      43      În al cincilea rând, conform principiilor dreptului european al contractelor [Principles of European Contract Law, Parts 1 and 2, O. Lando și H. Beale (editori), 2000, ZEuP 1995, p. 8644, și ZEuP 2000, p. 675], Comunitatea nu ar mai putea invoca prescripția
         în mod întemeiat, dat fiind că, prin adoptarea Regulamentului nr. 2187/93, aceasta ar fi recunoscut principiul existenței
         unei creanțe cu privire la despăgubirea producătorilor de lapte lezați.

      44      În răspunsul dat la întrebarea scrisă a Tribunalului (a se vedea punctul 27 de mai sus), reclamanții au arătat prin scrisorile
         din 5 octombrie 2006 că Hotărârea Van den Berg, punctul 27 de mai sus, trebuia interpretată în sensul că perioada scursă de
         la întreruperea termenului de prescripție până la 30 septembrie 1993 nu putea fi luată în considerare la calcularea termenului
         de prescripție de cinci ani. Aplicarea principiilor enunțate în această hotărâre ar conduce la constatarea că drepturile la
         despăgubire ale reclamanților nu ar fi decât parțial prescrise.

      45      Instituțiile pârâte nu contestă că reclamanții fac parte dintre producătorii care, în principiu, în temeiul Hotărârii Mulder
         II, punctul 9 de mai sus, au dreptul de a fi despăgubiți pentru prejudiciul rezultat din excluderea lor temporară de la producerea
         de lapte. Acestea consideră însă că reiese din Hotărârea Tribunalului Steffens/Consiliul și Comisia, punctul 42 de mai sus,
         din Hotărârea Rudolph/Consiliul și Comisia, punctul 24 de mai sus, și din Hotărârea Tribunalului din 7 februarie 2002, Kustermann/Consiliul
         și Comisia (T‑201/94, Rec., p. II‑415), că drepturile la despăgubire ale reclamanților sunt integral prescrise. Ca urmare,
         prezentele acțiuni ar fi inadmisibile.

      46      Instituțiile pârâte amintesc faptul că termenul de prescripție de cinci ani prevăzut la articolul 43 din Statutul Curții începe
         să curgă după ce sunt îndeplinite toate condițiile la care este subordonată obligația de reparație care incumbă Comunității.
         În cazul în care, precum în prezenta cauză, răspunderea este prevăzută într‑un act normativ, ar trebui ca efectele păgubitoare
         ale acestui act să se fi produs (Hotărârea Steffens/Consiliul și Comisia, punctul 42 de mai sus, punctul 31). Aceste instituții
         precizează în această privință că, pentru producătorii SLOM I, acele condiții au fost îndeplinite în momentul în care Regulamentul
         nr. 857/84 le‑a împiedicat pentru prima dată să reia producerea de lapte, cu alte cuvinte, în ziua următoare expirării angajamentelor
         lor respective de necomercializare sau de reconversie, cel mai devreme totuși la 1 aprilie 1984 (Hotărârile Tribunalului din
         16 aprilie 1997, Saint și Murray/Consiliul și Comisia, T‑554/93, Rec., p. II‑563, punctul 87, și Hartmann/Consiliul și Comisia,
         T‑20/94, Rec., p. II‑595, punctele 2 și 130). Dat fiind că angajamentul de necomercializare sau de reconversie al reclamanților
         în cauzele T‑8/95 și T‑9/95 ar fi expirat la 1 martie 1985 și, respectiv, la 30 iunie 1984, termenul de prescripție ar fi
         început să curgă la 2 martie 1985 în cauza T‑8/95 și la 1 iulie 1984 în cauza T‑9/95.

      47      Cu toate acestea, prejudiciile produse de Comunitate producătorilor de lapte ar fi continuat în fiecare zi, atât timp cât
         producătorilor nu li s‑a atribuit o cantitate de referință. În acest caz, producătorii SLOM I, precum reclamanții, ar fi fost
         împiedicați să producă lapte până la intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 764/89, la 29 martie 1989.

      48      Cu scopul de a aprecia pentru care dintre prejudiciile suferite între 2 martie 1985 și 29 martie 1989 (cauza T‑8/95) sau între
         1 iulie 1984 și 29 martie 1989 (cauza T‑9/95) s‑ar fi prescris, dacă ar fi cazul, cererile de despăgubire, instituțiile pârâte
         amintesc că, în răspunsurile lor la cererile de despăgubire ale reclamanților în cauzele T‑8/95 și T‑9/95, datate 23 decembrie
         1991 și, respectiv, 4 decembrie 1990, acestea au renunțat la ridicarea excepției prescripției până la expirarea unui termen
         de trei luni ulterior publicării în Jurnalul Oficial a Hotărârii Mulder II, punctul 9 de mai sus. Întrucât hotărârea a fost
         publicată în Jurnalul Oficial la 17 iunie 1992, perioada de valabilitate a acestei renunțări ar fi luat sfârșit la 17 septembrie
         1992. Între timp totuși, în comunicarea din 5 august 1992, instituțiile pârâte s‑ar fi obligat față de toți producătorii SLOM
         avuți în vedere de Hotărârea Mulder II, punctul 9 de mai sus, să renunțe la ridicarea excepției prescripției până la adoptarea
         modalităților practice de despăgubire a acestora. Astfel, pentru producătorii, precum reclamanții, față de care instituțiile
         pârâte s‑ar fi declarat dispuse să nu invoce prescripția până la 17 septembrie 1992, perioada de valabilitate a acestei renunțări
         ar fi fost prelungită până la adoptarea modalităților practice de despăgubire a acestora. Modalitățile practice avute în vedere
         în comunicarea din 5 august 1992 ar fi fost adoptate prin Regulamentul nr. 2187/93.

      49      Instituțiile pârâte insistă, în plus, asupra faptului că reclamanții nici nu au acceptat oferta de despăgubire care le‑a fost
         adresată în baza articolului 14 primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93 în termenul de două luni prevăzut la al treilea
         paragraf din dispoziția respectivă, nici nu au formulat o acțiune în despăgubiri în cele două luni următoare expirării acestui
         termen. În aceste condiții, termenul de prescripție prevăzut la articolul 43 din Statutul Curții nu ar fi fost întrerupt de
         comunicarea din 5 august 1992 și, prin urmare, nici de cererile adresate de reclamanți prin scrisorile din 23 decembrie 1991
         (cauza T‑8/95) și, respectiv, 4 decembrie 1990 (cauza T‑9/95) (Hotărârea Hartmann/Consiliul și Comisia, punctul 46 de mai
         sus, punctul 137, Hotărârea Steffens/Consiliul și Comisia, punctul 42 de mai sus, punctele 37-40, Hotărârea Rudolph/Consiliul
         și Comisia punctul 24 de mai sus, punctele 60-64, și Hotărârea Kustermann/Consiliul și Comisia, punctul 45 de mai sus, punctele
         72-76). Termenul de prescripție ar fi fost întrerupt numai prin introducerea acțiunilor, la 23 ianuarie 1995.

      50      În consecință, potrivit instituțiilor pârâte, drepturile la despăgubire ale reclamanților născute cu mai mult de cinci ani
         înainte de întreruperea termenului de prescripție sunt prescrise. Dat fiind că prescripția ar fi fost întreruptă abia la 23
         ianuarie 1995 prin introducerea acțiunilor, toate drepturile născute înainte de 23 ianuarie 1990 ar fi prescrise. Întrucât
         reclamanții nu ar putea pretinde o despăgubire decât pentru perioada începând cu 2 martie 1985 (cauza T‑8/95) sau cu 1 iulie
         1984 (cauza T‑9/95) până la 29 martie 1989, drepturile lor ar fi, ca urmare, prescrise în întregime. În consecință, acțiunile
         ar trebui respinse ca inadmisibile.

      51      În duplici, instituțiile pârâte adaugă, în primul rând, că interpretarea articolului 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2187/93
         conform căreia un nou termen de prescripție de cinci ani ar fi început să curgă la 30 septembrie 1993 este incompatibilă cu
         articolul 43 din Statutul Curții.

      52      În al doilea rând, argumentul reclamanților întemeiat pe termenul de două luni menționat la articolul 43 a treia teză din
         Statutul Curții nu ar explica sub nicio formă motivul pentru care, în cazul refuzului unei oferte de despăgubire, reclamanții
         ar beneficia de un nou termen de prescripție. Comisia amintește în această privință că din Hotărârea Steffens/Consiliul și
         Comisia, punctul 42 de mai sus (punctul 40), reiese că renunțarea de către instituțiile pârâte la invocarea prescripției constituie
         un act unilateral care a încetat să producă efecte la sfârșitul perioadei de acceptare a ofertei de despăgubire.

      53      În al treilea rând, instituțiile pârâte consideră că eroarea săvârșită de reclamanți cu privire la începutul termenului de
         prescripție nu este scuzabilă. În realitate, reclamanții ar fi făcut dovadă de neglijență.

      54      În al patrulea rând, în ceea ce privește pretinsa aplicare a principiilor dreptului european al contractelor, instituțiile
         pârâte consideră că acestea nu sunt aplicabile în prezenta cauză. Comisia subliniază în această privință că nu există nicio
         relație contractuală între instituțiile pârâte și reclamanți.

      55      În răspunsul dat la întrebarea scrisă a Tribunalului (a se vedea punctul 27 de mai sus), instituțiile pârâte contestă, prin
         scrisorile din 5 octombrie 2006, pertinența Hotărârii Van den Berg, punctul 27 de mai sus, în ceea ce privește calcularea
         termenului de prescripție în prezenta speță. Comisia precizează în această privință că Hotărârea Van den Berg, punctul 27
         de mai sus (punctul 100), ar privi în mod explicit ipoteza în care lipsește o cerere în sensul articolului 10 alineatul (2)
         din Regulamentul nr. 2187/93. Întrucât, în prezentele spețe, producătorii ar fi formulat o astfel de cerere, soluția reținută
         în Hotărârea Van den Berg, punctul 27 de mai sus, nu le poate fi transpusă acestora, iar termenul de prescripție trebuie calculat
         numai în lumina jurisprudenței Tribunalului citată la punctul 49 de mai sus.

      56      Comisia adaugă că, dacă s‑ar aplica abordarea reținută în Hotărârea Van den Berg, punctul 27 de mai sus, ar trebui să se țină
         cont, în vederea calculării termenului de prescripție, de o suspendare a termenului de prescripție care ar fi început să curgă
         din ziua expedierii răspunsului Comisiei la cererea inițială a reclamanților din 23 decembrie 1991 în cauza T‑8/95 și din
         4 decembrie 1990 în cauza T‑9/95. Data începerii suspendării prescripției ar fi fost astfel 16 ianuarie 1992 în cauza T‑8/95
         și 19 decembrie 1990 în cauza T‑9/95. În cadrul ședinței, Comisia a recunoscut totuși că data începerii suspendării prescripției
         ar putea fi fixată și în ziua primirii de către instituțiile pârâte a cererii inițiale a reclamanților, și anume în 31 decembrie
         1991 în cauza T‑8/95 și în 7 decembrie 1990 în cauza T‑9/95. Ultima zi de suspendare a prescripției în sensul Hotărârii Van
         den Berg, punctul 27 de mai sus, ar fi 30 septembrie 1993 pentru ambele cauze, fie ziua expirării termenului de acceptare
         a ofertei de despăgubire făcute în baza articolului 14 primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93. În funcție de aceste
         două ultime ipoteze și ținând cont de data primirii răspunsului Comisiei la cererea inițială a reclamanților ca dată a începerii
         suspendării prescripției, toate drepturile la despăgubire născute înainte de 5 mai 1988 sau înainte de 18 decembrie 1987 ar
         fi prescrise în cauza T‑8/95. Acest lucru ar fi aplicabil și în cauza T‑9/95, pentru drepturile la despăgubire născute înainte
         de 12 aprilie 1987 sau înainte de 8 decembrie 1986.

       Aprecierea Tribunalului
      57      Din Hotărârea Mulder II, punctul 9 de mai sus, reiese că răspunderea Comunității este angajată față de fiecare producător
         care a suferit un prejudiciu reparabil prin faptul că a fost împiedicat, în temeiul Regulamentului nr. 857/84, să livreze
         lapte (Hotărârea Hartmann/Consiliul și Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 71, și Hotărârea Rudolph/Consiliul și Comisia,
         punctul 24 de mai sus, punctul 45).

      58      Este cert că reclamanții se găsesc în situația producătorilor avuți în vedere în Hotărârea Mulder II, punctul 9 de mai sus.

      59      Prin urmare, reclamanții au dreptul să fie despăgubiți de către instituțiile pârâte pentru prejudiciul suferit, cu excepția
         cazului în care cererile lor sunt prescrise.

      60      Așadar, trebuie să se analizeze dacă și în ce măsură prezentele cereri sunt afectate de prescripție.

      61      Trebuie amintit că termenul de prescripție prevăzut la articolul 43 din Statutul Curții nu poate începe să curgă înainte să
         fie îndeplinite toate condițiile cărora le este subordonată obligația de reparare și, în special, în cazurile în care răspunderea
         rezultă dintr‑un act normativ, înainte să se producă efectele prejudiciabile ale acestui act. Aceste condiții se referă la
         existența unui comportament ilegal al instituțiilor comunitare, la caracterul real al prejudiciului pretins și la existența
         unei legături de cauzalitate între acest comportament și prejudiciul invocat (Hotărârea Hartmann/Consiliul și Comisia, punctul
         46 de mai sus, punctul 107).

      62      În plus, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe bine stabilite, prejudiciul aflat în legătură cu imposibilitatea
         de a exploata o cantitate de referință este suferit începând din ziua în care, după expirarea angajamentului său de necomercializare,
         producătorul interesat ar fi putut să reia livrările de lapte fără a trebui să achite prelevarea suplimentară, dacă atribuirea
         unei astfel de cantități nu i‑ar fi fost refuzată. Prin urmare, la această dată au fost îndeplinite condițiile unei acțiuni
         în despăgubiri împotriva Comunității (Ordonanța Tribunalului din 19 septembrie 2001, Jestädt/Consiliul și Comisia, T‑332/99,
         Rec., p. II‑2561, punctul 41; a se vedea, de asemenea, în acest sens, Hotărârea Saint și Murray/Consiliul și Comisia, punctul
         46 de mai sus, punctul 87, și Hotărârea Hartmann/Consiliul și Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 130).

      63      Prin urmare, în prezentele spețe, termenul de prescripție a început să curgă la 2 martie 1985 în cauza T‑8/95 și la 1 iulie
         1984 în cauza T‑9/95, cu alte cuvinte, în a doua zi după expirarea angajamentelor de necomercializare ale reclamanților. Într‑adevăr,
         la aceste date, Regulamentul nr. 857/84, astfel cum a fost completat prin Regulamentul nr. 1371/84, a început să producă efecte
         prejudiciabile pentru reclamanți, împiedicându‑i să reia comercializarea laptelui (a se vedea în acest sens Hotărârea Hartmann/Consiliul
         și Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 130, Hotărârea Rudolph/Consiliul și Comisia, punctul 24 de mai sus, punctul 50,
         și Ordonanța Jestädt/Consiliul și Comisia, punctul 62 de mai sus, punctul 42).

      64      Faptul că reclamanții, înainte de pronunțarea Hotărârii Mulder II, punctul 9 de mai sus, nu ar fi avut cunoștință de faptul
         că erau îndeplinite condițiile unei acțiuni în despăgubiri împotriva Comunității nu afectează în niciun mod data începerii
         calculării termenului de prescripție întrucât, în prezenta cauză, reclamanții din cauzele T‑8/95 și T‑9/95 nu puteau avea
         îndoieli în privința faptului că împiedicarea lor de a livra lapte, începând de la 2 martie 1985 și, respectiv, de la 1 iulie
         1984, era consecința aplicării Regulamentului nr. 857/84, astfel cum a fost completat prin Regulamentul nr. 1371/84 (a se
         vedea în acest sens Hotărârea Saint și Murray/Consiliul și Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 85, și Hotărârea Hartmann/Consiliul
         și Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 112).

      65      În vederea determinării perioadei în care au fost suferite prejudiciile, trebuie să se constate că acestea nu au fost produse
         dintr‑odată. Acestea au continuat să se producă într‑o anumită perioadă, atât timp cât reclamanții s‑au văzut în imposibilitatea
         de a obține o cantitate de referință, respectiv, în prezenta cauză, până la 28 martie 1989, ziua anterioară datei intrării
         în vigoare a Regulamentului nr. 764/89 care, întrucât permitea atribuirea de cantități de referință speciale producătorilor
         SLOM I, a pus capăt prejudiciului suferit de reclamanți. Este vorba despre un prejudiciu continuu, care se produce în fiecare
         zi (a se vedea în acest sens Hotărârea Hartmann/Consiliul și Comisia, punctul 46 de mai sus, punctele 132 și 140, Hotărârea
         Kustermann/Consiliul și Comisia, punctul 45 de mai sus, punctele 63 și 77, și Hotărârea Rudolph/Consiliul și Comisia, punctul
         24 de mai sus, punctul 65).

      66      În consecință, perioada în care reclamanții au suportat un prejudiciu ca urmare a faptului aplicării Regulamentului nr. 857/84,
         astfel cum a fost completat prin Regulamentul nr. 1371/84, este cuprinsă, pentru reclamantul din cauza T‑8/95, între 2 martie
         1985 și 28 martie 1989 și, pentru reclamantul din cauza T‑9/95, între 1 iulie 1984 și 28 martie 1989.

      67      În vederea aprecierii prejudiciilor suferite în perioadele menționate la punctul precedent pentru care sunt prescrise cererile
         de despăgubire, trebuie amintit că, potrivit articolului 43 din Statutul Curții, prescripția se întrerupe prin depunerea unei
         cereri la instanța comunitară sau prin prezentarea unei cereri prealabile adresate instituției competente a Comunității, ținând
         totuși cont că, în acest ultim caz, întreruperea nu are loc decât dacă cererea este urmată de o acțiune în justiție formulată
         în termenul determinat în conformitate cu articolul 230 CE sau cu articolul 232 CE, după caz (Hotărârea Curții din 5 aprilie
         1973, Giordano/Comisia, 11/72, Rec., p. 417, punctul 6, Hotărârea Steffens/Consiliul și Comisia, punctul 42 de mai sus, punctele
         35 și 42, și Hotărârea Kustermann/Consiliul și Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 67).

      68      În prezenta cauză, trebuie să se constate, mai întâi, că reclamanții au formulat o cerere prealabilă în sensul articolului
         43 din Statutul Curții prin scrisorile din 23 decembrie 1991 (cauza T‑8/95) și din 4 decembrie 1990 (cauza T‑9/95) și că această
         cerere prealabilă a fost respinsă de către Consiliu prin scrisorile din 13 ianuarie 1992 (cauza T‑8/95) și din 20 decembrie
         1990 (cauza T‑9/95). Comisia a procedat în același mod prin scrisorile din 16 ianuarie 1992 (cauza T‑8/95) și din 19 decembrie
         1990 (cauza T‑9/95).

      69      Apoi, trebuie să se constate că, în scrisorile citate la punctul precedent, instituțiile pârâte s‑au declarat dispuse să renunțe
         la invocarea prescripției față de reclamanți până la expirarea unui termen de trei luni de la publicarea în Jurnalul Oficial
         a Hotărârii Mulder II, punctul 9 de mai sus. Totuși, înainte de expirarea perioadei de validitate a acestei renunțări, aceasta
         a fost prorogată prin comunicarea din 5 august 1992. Într‑adevăr, în respectiva comunicare, instituțiile pârâte s‑au angajat
         față de toți producătorii care îndeplineau condițiile care rezultă din Hotărârea Mulder II, punctul 9 de mai sus, și al căror
         drept la despăgubire nu era încă prescris la 5 august 1992, să renunțe la invocarea prescripției prevăzute la articolul 43
         din Statutul Curții până la momentul în care se vor fi stabilit modalitățile practice de despăgubire a producătorilor respectivi
         (Hotărârea Saint și Murray/Consiliul și Comisia, punctul 46 de mai sus, punctele 90).

      70      Aceste modalități au fost adoptate prin Regulamentul nr. 2187/93. În temeiul articolului 10 alineatul (2) al doilea paragraf
         din acest regulament, autolimitarea dreptului lor de a invoca prescripția pe care instituțiile și‑au impus‑o a luat sfârșit
         la 30 septembrie 1993 față de producătorii care nu prezentaseră o cerere de despăgubire în temeiul regulamentului (Hotărârea
         Hartmann/Consiliul și Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 137, și Hotărârea Saint și Murray/Consiliul și Comisia, punctul
         46 de mai sus, punctul 91). În schimb, pentru producătorii care prezentaseră o cerere în temeiul articolului 10 alineatul
         (2) primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93, această autolimitare lua sfârșit la expirarea termenului de acceptare a
         ofertei de despăgubire în temeiul articolului 14 primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93 (Hotărârea Tribunalului Hartmann/Consiliul
         și Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 137, Hotărârea Saint și Murray/Consiliul și Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul
         91, Hotărârea Steffens/Consiliul și Comisia, punctul 42 de mai sus, punctul 40, și Hotărârea din 7 februarie 2002, Schulte/Consiliul
         și Comisia, T‑261/94, Rec., p. II‑441, punctul 67). Acest ultim termen expira, conform articolului 14 al treilea paragraf
         din Regulamentul nr. 2187/93, la două luni de la primirea ofertei de despăgubire, care, la rândul său, conform articolului
         14 primul paragraf din regulamentul respectiv, ar fi trebuit să aibă loc într‑un termen de patru luni de la primirea cererii.

      71      Contrar celor pretinse de reclamanți, comunicarea din 5 august 1992 nu are ca efect începerea curgerii unui nou termen de
         prescripție de cinci ani calculat de la 30 septembrie 1993 (Hotărârea Van den Berg, punctul 27 de mai sus, punctul 100; a
         se vedea, de asemenea, în acest sens, Hotărârea Steffens/Consiliul și Comisia, punctul 42 de mai sus, punctul 36).

      72      Renunțarea de către instituțiile pârâte la dreptul lor de a invoca prescripția, pe care o stipulează comunicarea din 5 august
         1992, și corespondența anterioară prin care se răspunde la cererile prealabile de despăgubire produc totuși efecte cu privire
         la calculul termenului de prescripție.

      73      În această privință, reiese din Hotărârea Van den Berg, punctul 27 de mai sus, că suspendarea prescripției care rezultă din
         renunțarea unilaterală a instituțiilor la invocarea prescripției cuprinsă în comunicarea din 5 august 1992 și, eventual, și
         într‑o corespondență anterioară rămâne dobândită independent de momentul la care reclamantul a introdus acțiunea în despăgubiri
         la Tribunal (Hotărârea Van den Berg, punctul 27 de mai sus, punctele 100 și 101).

      74      În cazul de față, în ceea ce privește întrebarea dacă este aplicabilă soluția reținută în Hotărârea Van den Berg, punctul
         27 de mai sus, instituțiile pârâte au subliniat că, spre deosebire de reclamantul din cauza în care s‑a pronunțat această
         hotărâre, reclamanții din cauzele de față introduseseră o cerere în sensul articolului 10 alineatul (2) primul paragraf din
         Regulamentul nr. 2187/93. Prin urmare, potrivit instituțiilor pârâte, abordarea reținută de Curte în Hotărârea Van den Berg,
         punctul 27 de mai sus, nu se poate transpune în cauzele de față.

      75      În această privință, trebuie să se sublinieze că dintr‑o jurisprudență constantă reiese că faptul de a fi adresat o cerere
         de despăgubire unei instituții comunitare nu are drept consecință decât amânarea expirării termenului de cinci ani, iar nu
         scurtarea termenului de prescripție de cinci ani, stabilit prin articolul 43 din Statutul Curții (Hotărârea Giordano/Comisia,
         punctul 67 de mai sus, punctele 6 și 7, și Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie 1995, Nölle/Consiliul și Comisia, T‑167/94,
         Rec., p. II‑2589, punctul 30). Prin urmare, în ceea ce privește calcularea termenului de prescripție, situația unui producător
         de lapte, cum sunt reclamanții din cauzele de față, care a formulat o cerere de despăgubire în temeiul articolului 10 alineatul
         (2) primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93 nu poate fi, așadar, mai puțin avantajoasă decât situația unui producător
         care nu a formulat o astfel de cerere de despăgubire.

      76      În aceste condiții, trebuie să se considere că, în Hotărârea Van den Berg, punctul 27 de mai sus, Curtea nu a dorit să restrângă
         avantajul suspendării necondiționate a prescripției rezultate din renunțarea unilaterală a instituțiilor pârâte doar la categoria
         producătorilor de lapte care nu au formulat o cerere în sensul articolului 10 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul
         nr. 2187/93. Într‑adevăr, trebuie considerat că aceasta s‑a referit la această lipsă a cererii la punctul 100 din hotărârea
         sa numai cu scopul de a stabili data finală a suspendării prescripției rezultată din această renunțare, care diferă în funcție
         de existența unei cereri formulate în temeiul articolului 10 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93 (a
         se vedea punctul 70 de mai sus).

      77      În cadrul ședinței, instituțiile pârâte au subliniat, de asemenea, că reclamantul din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea
         Van den Berg, punctul 27 de mai sus, nu putuse să introducă o cerere în temeiul articolului 10 alineatul (2) primul paragraf
         din Regulamentul nr. 2187/93, întrucât situația sa nu făcea parte din domeniul de aplicare al regulamentului respectiv. Or,
         potrivit instituțiilor pârâte, în Hotărârea Van den Berg, punctul 27 de mai sus, Curtea a hotărât că reclamantul din această
         ultimă cerere a putut beneficia de suspendarea prescripției până la 30 septembrie 1993, deoarece nu se găsea într‑o poziție
         care să îi permită să prevadă că situația sa nu avea să fie reglementată de Regulamentul nr. 2187/93.

      78      Cu toate acestea, această împrejurare nu este de natură să justifice inaplicabilitatea soluției reținute în Hotărârea Van
         den Berg, punctul 27 de mai sus, la situația reclamanților din cauzele de față. Într‑adevăr, precum reclamantul din cauza
         în care s‑a pronunțat această hotărâre, punctul 27 de mai sus, nici reclamanții din cauzele de față nu puteau prevedea domeniul
         de aplicare al Regulamentului nr. 2187/93 înainte de adoptarea acestuia.

      79      Ca urmare, trebuie determinat, în lumina Hotărârii Van den Berg, punctul 27 de mai sus, pentru care dintre prejudiciile suferite
         între 2 martie 1985 și 28 martie 1989 (cauza T‑8/95) sau între 1 iulie 1984 și 28 martie 1989 (cauza T‑9/95) cererile de despăgubire
         erau prescrise la momentul formulării cererilor introductive, la 23 ianuarie 1995.

      80      În primul rând, în acest scop, trebuie constatat că reclamanții au adresat o cerere prealabilă instituțiilor pârâte, care
         a întrerupt termenul de prescripție de cinci ani în momentul primirii acestei cereri de către una sau cealaltă dintre instituții.
         Într‑adevăr, din articolul 43 din Statutul Curții și din jurisprudență reiese că determinantă pentru întreruperea termenului
         de prescripție este data primirii cererii, iar nu data la care instituția respectivă a răspuns la această cerere, așa cum
         au pretins instituțiile pârâte (a se vedea în acest sens Hotărârea Van den Berg, punctul 27 de mai sus, punctul 101, și Hotărârea
         Hartmann/Consiliul și Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 139).

      81      Reclamantul din cauza T‑8/95 a formulat această cerere prin scrisoarea din 23 decembrie 1991 adresată instituțiilor pârâte.
         Consiliul a primit această scrisoare la 31 decembrie 1991. Data primirii cererii de către Comisie nu poate fi stabilită cu
         certitudine. În cadrul ședinței, părțile au convenit totuși asupra faptului că se poate considera că și această scrisoare
         ar fi ajuns la Comisie la 31 decembrie 1991. În aceste condiții, la momentul primirii cererii prealabile, dreptul la despăgubire
         era prescris pentru perioada anterioară datei de 31 decembrie 1986 (a se vedea în acest sens Hotărârea Hartmann/Consiliul
         și Comisia, punctul 46 de mai sus, punctele 139 și 140). Mai trebuie să se constate și faptul că însuși reclamantul din cauza
         T‑8/95 a precizat în replica sa că își exercita dreptul la despăgubire pentru perioada 31 decembrie 1986-29 martie 1989.

      82      În cauza T‑9/95, reclamantul a adresat o cerere prealabilă instituțiilor pârâte prin scrisoarea din 4 decembrie 1990. Această
         scrisoare a ajuns la Consiliu la 7 decembrie 1990. Data primirii cererii de către Comisie nu poate fi stabilită cu certitudine.
         În cadrul ședinței, părțile au convenit totuși asupra faptului că se poate considera că și această scrisoare ar fi ajuns la
         Comisie la 7 decembrie 1990. În aceste condiții, la momentul primirii cererii prealabile, dreptul la despăgubire era prescris
         pentru perioada anterioară datei de 7 decembrie 1985 (a se vedea în acest sens Hotărârea Hartmann/Consiliul și Comisia, punctul
         46 de mai sus, punctele 139 și 140). Mai trebuie să se constate și faptul că însuși reclamantul din cauza T‑9/95 a precizat
         în replica sa că își exercita dreptul la despăgubire pentru perioada 7 decembrie 1985-29 martie 1989.

      83      În al doilea rând, conform soluției reținute în Hotărârea Van den Berg, punctul 27 de mai sus (punctele 100 și 101), la calcularea
         termenului de prescripție, trebuie să se facă abstracție de perioada cuprinsă între 31 decembrie 1991 (cauza T‑8/95) și, respectiv,
         7 decembrie 1990 (cauza T‑9/95), pe de o parte, și data expirării angajamentului instituțiilor pârâte de a renunța la invocarea
         prescripției, pe de altă parte.

      84      Totuși, contrar cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea Van den Berg, punctul 27 de mai sus, reclamanții au formulat o cerere
         în temeiul articolului 10 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93 și au primit o ofertă în temeiul articolului
         14 primul paragraf din regulamentul respectiv pe care au respins‑o implicit permițând trecerea termenului prevăzut pentru
         acceptarea ofertei. În aceste condiții, trebuie luată în considerare, pentru sfârșitul perioadei de suspendare a prescripției,
         expirarea perioadei de acceptare a ofertei de despăgubire făcută în baza articolului 14 primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93
         (Hotărârea Hartmann/Consiliul și Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 137, Hotărârea Saint și Murray/Consiliul și Comisia,
         punctul 46 de mai sus, punctul 91, Hotărârea Steffens/Consiliul și Comisia, punctul 42 de mai sus, punctul 40, și Hotărârea
         Schulte/Consiliul și Comisia, punctul 70 de mai sus, punctul 67).

      85      Trebuie să se constate că oferta de despăgubire făcută în temeiul articolului 14 primul paragraf din Regulamentul nr. 2187/93
         a fost adresată reclamantului din cauza T‑8/95 prin scrisoarea din 17 decembrie 1993, iar acesta a primit‑o la 18 decembrie 1993. Data primirii ofertei de despăgubire adresate reclamantului din cauza T‑9/95
         prin scrisoarea din 2 decembrie 1993 nu poate fi stabilită cu certitudine. În cadrul ședinței, părțile au convenit totuși
         asupra faptului că reclamantul din cauza T‑9/95 a primit această ofertă de despăgubire la 3 decembrie 1993.

      86      Întrucât, conform articolului 14 al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2187/93, termenul de acceptare a unei oferte formulate
         în temeiul articolului 14 primul paragraf din regulamentul respectiv era de două luni de la primirea ofertei, trebuie să se
         concluzioneze că, în cauza T‑8/95, perioada 31 decembrie 1991-18 februarie 1994 și, în cauza T‑9/95, perioada 7 decembrie
         1990-3 februarie 1994 nu pot fi luate în considerare la calcularea termenului de prescripție de cinci ani.

      87      În cadrul ședinței, reclamanții au pretins, răspunzând la o întrebare a Tribunalului, că trebuia prelungită perioada de suspendare
         a prescripției cu două luni suplimentare, în conformitate cu principiile ce reies din Hotărârea Rudolph/Consiliul și Comisia,
         punctul 24 de mai sus, și din Hotărârea Kustermann/Consiliul și Comisia, punctul 45 de mai sus.

      88      Trebuie totuși să se arate că, în aceste hotărâri, Tribunalul a dorit să nuanțeze consecințele abordării sale, care consta
         în considerarea ca inexistente a efectelor suspendării prescripției dacă acțiunea în despăgubiri nu era introdusă la Tribunal
         în perioada acordată instituțiilor pârâte pentru renunțarea la invocarea prescripției. Ca urmare a acestui fapt, Tribunalul
         a decis în aceste hotărâri că producătorii care așteptaseră, în temeiul angajamentului luat de instituții de a le transmite
         o ofertă de despăgubire, înainte de formularea unei acțiuni în despăgubiri la Tribunal și care, apoi, formulaseră această
         acțiune într‑un termen de două luni de la expirarea termenului de acceptare a ofertei prevăzut la articolul 14 al treilea
         paragraf din Regulamentul nr. 2187/93, continuau să beneficieze de angajamentul instituțiilor de a renunța la invocarea prescripției
         (Hotărârea Kustermann/Consiliul și Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 76, și Hotărârea Rudolph/Consiliul și Comisia,
         punctul 24 de mai sus, punctul 64).

      89      Având totuși în vedere faptul că, în conformitate cu Hotărârea Van den Berg, punctul 27 de mai sus, suspendarea prescripției
         rezultată din renunțarea unilaterală a instituțiilor la invocarea prescripției rămâne dobândită indiferent de momentul în
         care reclamantul a introdus acțiunea, în spețele de față, nu este necesar să se aplice jurisprudența citată la punctul precedent.

      90      Având în vedere toate considerentele de mai sus, trebuie să se constate că, în ceea ce privește cauza T‑8/95, perioada în
         care termenul de prescripție a fost suspendat este 31 decembrie 1991-18 februarie 1994. Este vorba despre un termen de doi
         ani o lună și optsprezece zile. Adunând această perioadă cu perioada de cinci ani anterioară introducerii cererii la 23 ianuarie
         1995, trebuie constatat că drepturile la despăgubire ale reclamantului din cauza T‑8/95 sunt prescrise pentru perioada anterioară
         datei de 5 decembrie 1987. Întrucât prejudiciul reclamantului a luat sfârșit la 28 martie 1989 (a se vedea punctul 65 de mai
         sus), reclamantul din cauza T‑8/95 trebuie despăgubit pentru prejudiciul suferit prin aplicarea Regulamentului nr. 857/84,
         așa cum a fost completat prin Regulamentul nr. 1371/84, în perioada 5 decembrie 1987-28 martie 1989.

      91      În cauza T‑9/95, perioada care trebuie eliminată din calculul termenului de prescripție este cuprinsă între 7 decembrie 1990
         și 3 februarie 1994. Este vorba despre o perioadă de trei ani o lună și douăzeci și șase de zile. Adunând această perioadă
         cu perioada de cinci ani anterioară introducerii cererii la 23 ianuarie 1995, trebuie constatat că drepturile la despăgubire
         ale reclamantului din cauza T‑9/95 sunt prescrise pentru perioada anterioară datei de 27 noiembrie 1986. Întrucât prejudiciul
         reclamantului a luat sfârșit la 28 martie 1989 (a se vedea punctul 65 de mai sus), reclamantul din cauza T‑9/95 trebuie despăgubit
         pentru prejudiciul suferit ca urmare a aplicării Regulamentului nr. 857/84, astfel cum a fost completat prin Regulamentul
         nr. 1371/84, în perioada 27 noiembrie 1986-28 martie 1989.

      92      Cererile de despăgubire fiind parțial prescrise, trebuie analizat și argumentul subsidiar al reclamanților, potrivit căruia
         aceștia ar fi comis o eroare scuzabilă cu privire la începutul termenului de prescripție.

      93      Trebuie aminiti că, astfel cum rezultă din jurisprudență, noțiunea de eroare scuzabilă trebuie interpretată în mod restrictiv
         și nu poate viza decât circumstanțe excepționale în care în special instituțiile respective au adoptat un comportament de
         natură să provoace, prin el însuși sau într‑o măsură determinantă, o confuzie admisibilă în percepția unui justițiabil de
         bună‑credință și care dă dovadă de întreaga diligență cerută unui operator normal informat. Într‑adevăr, într‑o astfel de
         ipoteză, administrația nu s‑ar putea prevala de propria încălcare a principiilor securității juridice și încrederii legitime
         care a stat la originea erorii comise de justițiabil (Hotărârea Bayer/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctul 29, confirmată
         prin Hotărârea Curții din 15 decembrie 1994, Bayer/Comisia, C‑195/91 P, Rec., p. I‑5619, punctul 26, și Ordonanța Tribunalului
         din 19 septembrie 2005, Air Bourbon/Comisia, T‑321/04, Rec., p. II‑3469, punctul 38).

      94      În prezenta cauză, chiar dacă instituțiile pârâte au dorit să limiteze numărul acțiunilor în justiție prin indicarea în comunicarea
         lor din 5 august 1992 că renunță temporar la invocarea prescripției, acestea nu au afectat niciodată libertatea operatorilor
         economici respectivi de a introduce o acțiune în despăgubire la instanțele comunitare. Așadar, argumentul reclamanților conform
         căruia instituțiile pârâte ar fi solicitat ca producătorii de lactate lezați să nu introducă acțiuni în justiție trebuie respins.

      95      În plus, instituțiile pârâte nu au produs niciodată confuzie cu privire la durata angajamentului lor de a nu invoca prescripția
         în temeiul articolului 43 din Statutul Curții. Într‑adevăr, în comunicarea din 5 august 1992, acestea au anunțat că renunțarea
         ar fi fost valabilă până la momentul în care se stabilesc modalitățile practice de despăgubire a producătorilor vizați.

      96      În consecință, argumentul subsidiar al reclamanților nu poate fi admis.

      97      În sfârșit, argumentul întemeiat pe principiile dreptului european al contractelor este inoperant, întrucât acțiunea urmărește
         despăgubirea pentru un prejudiciu de natură extracontractuală.

      98      În ceea ce privește cuantumul despăgubirii care trebuie plătită de instituțiile pârâte, trebuie arătat că acestea nu au considerat
         necesară analizarea acestei probleme în cadrul procedurii scrise, dat fiind faptul că au considerat acțiunile prescrise în
         întregime și că, oricare ar fi situația, reclamanții s‑ar fi declarat favorabili încheierii unui acord pe baza principiilor
         din Regulamentul nr. 2187/93. În cadrul ședinței, aceștia au solicitat Tribunalului ca, în cazul în care acesta urma să considere
         că acțiunile nu erau prescrise în întregime, să stabilească printr‑o hotărâre interlocutorie perioadele care nu se prescriseseră
         pentru ca părțile să poată ajunge la o soluție amiabilă cu privire la cuantumul despăgubirii.

      99      În aceste condiții, Tribunalul solicită părților să ajungă la un acord, într‑un termen de șase luni, cu privire la cuantumul
         despăgubirii care urmează să fie plătită de către instituțiile pârâte reclamanților. În lipsa acordului, părțile trebuie să
         transmită Tribunalului, în același termen, pretențiile lor, indicând cuantumul acestora.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      100    Având în vedere cele expuse la punctul 99 din prezenta hotărâre, pronunțarea cu privire la cheltuielile de judecată se amână.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a cincea)
      declară și hotărăște:
      1)      Obligă Consiliul și Comisia la repararea prejudiciului suferit de domnul Wilhelm Pelle și de domnul Ernst‑Reinhard Konrad
            ca urmare a aplicării Regulamentului (CEE) nr. 857/84 al Consiliului din 31 martie 1984 privind normele generale de punere
            în aplicare a prelevării menționate la articolul 5c din Regulamentul (CEE) nr. 804/68 din sectorul laptelui și produselor
            lactate, așa cum a fost completat prin Regulamentul (CEE) nr. 1371/84 al Comisiei din 16 mai 1984 de stabilire a modalităților
            de aplicare a prelevării suplimentare vizate de articolul 5c din Regulamentul nr. 804/68, în măsura în care aceste regulamente
            nu au prevăzut atribuirea unei cantități de referință producătorilor care nu au livrat lapte în timpul anului de referință
            reținut de statul membru vizat, în executarea unui angajament asumat în temeiul Regulamentului (CEE) nr. 1078/77 al Consiliului
            din 17 mai 1977 de instituire a unui regim de prime de necomercializare a laptelui și produselor lactate și de reconversie
            a șeptelurilor de vaci de lapte.
      2)      Domnul Pelle, reclamant în cauza T‑8/95, trebuie despăgubit pentru prejudiciile suferite ca urmare a aplicării Regulamentului
            nr. 857/84 în perioada 5 decembrie 1987-28 martie 1989.
      3)      Domnul Konrad, reclamant în cauza T‑9/95, trebuie despăgubit pentru prejudiciile suferite ca urmare a aplicării Regulamentului
            nr. 857/84 în perioada 27 noiembrie 1986-28 martie 1989.
      4)      Obligă părțile să transmită către Tribunal, într‑un termen de șase luni de la prezenta hotărâre, cuantumul sumelor care urmează
            a fi plătite, stabilit de comun acord.
      5)      Obligă părțile ca, în lipsa unui acord, să transmită Tribunalului, în același termen, pretențiile lor, indicând cuantumul
            acestora.
      6)      Amână pronunțarea cu privire la cheltuielile de judecată.

               Vilaras

                Martins Ribeiro

                Jürimäe

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 27 septembrie 2007.

               Grefier

                      Președinte

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 8 iulie 2008. # Lafarge SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Înțelegeri - Piața plăcilor din ipsos - Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE - Imputare - Efect descurajator - Încălcări repetate - Amendă - Linii directoare privind metoda de stabilire a cuantumului amenzilor. # Cauza T-54/03.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 8 iulie 2008 – Lafarge/Comisia
      (Cauza T‑54/03)
      „Concurență – Înțelegeri – Piața plăcilor din ipsos – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE – Imputare – Efect descurajator – Încălcări repetate – Amendă – Linii directoare privind metoda de stabilire a cuantumului amenzilor”
      1.                     Concurență – Procedură administrativă – Inaplicabilitatea articolului 6 din Convenția europeană a drepturilor omului – Respectarea
            de către Comisie a garanțiilor procedurale (art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 17; Decizia 88/591
            a Consiliului) (a se vedea punctele 36-47)
      2.                     Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Utilizarea ca mijloace de probă
            a declarațiilor altor întreprinderi care au participat la încălcare – Admisibilitate – Condiții (art. 81 CE și 82 CE) (a se
            vedea punctele 57-59, 293 și 294)
      3.                     Concurență – Procedură administrativă – Audieri – Audiere secretă a altor participanți la aceeași încălcare – Încălcarea dreptului
            la apărare – Inexistență (Regulamentul nr. 2842/98 al Comisiei, art. 9) (a se vedea punctele 142-149)
      4.                     Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Document incriminator – Noțiune – Document al Comisiei
            care sintetizează date privind situația de fapt furnizate de participanții la încălcare – Excludere [art. 81 alin. (1) CE]
            (a se vedea punctele 156 și 157)
      5.                     Acțiune în anulare – Motive – Contestarea realității situației de fapt reținute într‑o decizie de sancționare a încălcării
            normelor privind concurența – Contestare privind o reuniune între concurenți de către o întreprindere care nu a participat
            la aceasta – Admisibilitate – Condiții (art. 230 CE) (a se vedea punctele 212-214)
      6.                     Concurență – Înțelegeri – Atingere adusă concurenței – Acord prin care se creează un sistem de schimb de informații – Inadmisibilitate
            pe o piață de oligopol – Prezumție relativă [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 256-259 și 397)
      7.                     Concurență – Înțelegeri – Practică concertată – Noțiune – Comportament paralel – Prezumție privind existența unei practici
            concertate – Limite [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 318 și 324)
      8.                     Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Obligația Comisiei de a dovedi încălcarea – Gradul forței probante
            solicitat în privința elementelor de probă reținute de Comisie [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 426 și 452)
      9.                     Concurență – Înțelegeri – Practică concertată – Noțiune – Coordonare și cooperare incompatibile cu obligația fiecărei întreprinderi
            de a‑și stabili în mod autonom comportamentul pe piață – Primirea de către un operator de informații care provin de la un
            concurent referitoare la comportamentul viitor pe piață al acestuia [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 458-463)
      10.                     Concurență – Înțelegeri – Acorduri și practici concertate care constituie o încălcare unică – Întreprinderi cărora li se poate
            imputa încălcarea ce constă în participarea la o înțelegere globală – Criterii [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctele
            479, 482-487, 490 și 613-616)
      11.                     Concurență – Norme comunitare – Încălcare săvârșită de o filială – Răspundere atribuită societății‑mamă – Condiții – Lipsa
            incidenței existenței unei personalități juridice distincte a filialei – Incidența deținerii întregului capital social al
            filialei – Obligația societății‑mamă de a răsturna prezumția exercitării efective a unei puteri de decizie asupra filialei
            sale [art. 81 alin. (1) CE] (a se vedea punctele 539-541, 545, 557 și 558)
      12.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Impact real asupra pieței [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art.
            15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A primul paragraf] (a se vedea punctele 580-585)
      13.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Înțelegere orizontală privind prețurile – Încălcare
            foarte gravă [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A] (a se
            vedea punctele 618-624)
      14.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Necesitatea de a lua în considerare cifrele de afaceri ale întreprinderilor implicate
            în aceeași încălcare sau în încălcări precedente similare și de a asigura proporționalitatea amenzilor cu aceste cifre – Inexistență
            – Control jurisdicțional – Competență de fond [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)] (a se vedea punctele
            634-639)
      15.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Caracter descurajator – Luarea în considerare a dimensiunii și a resurselor globale
            ale întreprinderii sancționate [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul
            1 A] (a se vedea punctele 663-673 și 678-684)
      16.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe agravante – Puterea de apreciere
            a Comisiei – Luarea în considerare a încălcărilor repetate – Încălcarea principiilor legalității sancțiunilor, securității
            juridice și ne bis in idem – Inexistență [art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]
            (a se vedea punctele 716-730)
      17.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe agravante – Încălcări repetate
            – Noțiune [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 2](a se vedea
            punctele 733-739)
      18.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante – Rol pasiv sau imitativ
            al întreprinderii – Criterii de apreciere [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a
            Comisiei, punctul 3 prima liniuță] (a se vedea punctele 763-767)
      19.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Circumstanțe atenuante – Încetarea încălcării după intervenția Comisiei
            – Condiții [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3] (a se vedea
            punctele 780-784)
      20.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii
            incriminate – Condiții [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 96/C 207/04 a Comisiei, titlul
            D punctul 2] (a se vedea punctele 791-794)
      Obiectul

               Cerere de anulare a Deciziei 2005/471/CE a Comisiei din 27 noiembrie 2002 privind o procedură de aplicare a articolului 81
                  [CE] împotriva BPB plc, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA și Gyproc Benelux NV (Cazul COMP/E‑1/37.152
                  – Plăci din ipsos) (JO 2005, L 166, p. 8), sau, în subsidiar, cerere de reducere a amenzii aplicate reclamantei

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Lafarge SA să suporte propriile cheltuieli de judecată și pe cele efectuate de Comisie.

                  3)

                  	Consiliul suportă propriile cheltuieli de judecată.