title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 30 aprilie 2009. # Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft împotriva LIBRO Handelsgesellschaft mbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberster Gerichtshof - Austria. # Libera circulație a mărfurilor - Reglementare națională privind prețul impus al cărților importate - Măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import - Justificare. # Cauza C-531/07.

text:
      Cauza C‑531/07
      Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft
      împotriva
      LIBRO Handelsgesellschaft mbH
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Oberster Gerichtshof)
      „Libera circulație a mărfurilor – Reglementare națională privind prețul impus al cărților importate – Măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import – Justificare”
      Sumarul hotărârii
      1.        Libera circulație a mărfurilor – Restricții cantitative – Măsuri cu efect echivalent – Legislație privind prețul cărților
      (art. 28 CE)
      2.        Libera circulație a mărfurilor – Restricții cantitative – Măsuri cu efect echivalent – Legislație privind prețul cărților

      (art. 28 CE, 30 CE și 151 CE)
      1.        O reglementare națională care interzice importatorilor de cărți să stabilească un preț inferior prețului final de vânzare
         stabilit sau recomandat de editor în statul de editare și care, în același timp, permite editorului național să stabilească
         în mod liber un preț minim constituie o „măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import” în sensul articolului
         28 CE.

      Astfel, o asemenea reglementare creează un regim distinct pentru cărțile importate, care are ca efect aplicarea unui tratament
         mai puțin favorabil produselor provenind din alte state membre și restrângerea capacității concurențiale a importatorilor
         de cărți în raport cu concurenții lor direcți. În această privință, importatorii respectivi, precum și editorii străini sunt
         împiedicați să stabilească prețurile minime de vânzare cu amănuntul potrivit caracteristicilor pieței de import, spre deosebire
         de editorii din acest stat membru care pot acționa în mod liber, stabilind ei înșiși pentru produsele lor astfel de prețuri
         minime pentru vânzarea cu amănuntul pe piața națională.

      (a se vedea punctele 21, 22, 24 și 29 și dispozitiv 1)
      2.        O reglementare națională care interzice importatorilor de cărți să stabilească un preț inferior prețului final de vânzare
         stabilit sau recomandat de editor în statul de editare și care, în același timp, permite editorului național să stabilească
         în mod liber un preț minim nu poate fi justificată nici în temeiul articolelor 30 CE și 151 CE, nici prin cerințe imperative
         de interes general.

      Nu se poate considera că protecția diversității culturale în general se încadrează în categoria privitoare la „protejarea
         unor bunuri de patrimoniu național cu valoare artistică, istorică sau arheologică” în sensul articolului 30 CE. În plus, articolul
         151 CE, care consacră acțiunea Comunității Europene în domeniul culturii, nu poate fi invocat drept o dispoziție care introduce
         în dreptul comunitar o cauză de justificare pentru orice măsură națională în domeniu susceptibilă să creeze un obstacol în
         calea comerțului intracomunitar.

      În schimb, protecția cărții ca bun cultural poate fi considerată o cerință imperativă de interes public care poate justifica
         măsuri de restricție privind libera circulație a mărfurilor, cu condiția ca astfel de măsuri să fie de natură să atingă obiectivul
         stabilit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia.

      În această privință, obiectivul protecției cărții ca bun cultural poate fi atins prin măsuri mai puțin restrictive pentru
         importator, de exemplu permițând acestuia sau editorului străin să stabilească, pentru piața de import, un preț de vânzare
         care ține seama de caracteristicile acestei piețe.

      (a se vedea punctele 32-36 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      30 aprilie 2009(*)

      „Libera circulație a mărfurilor – Reglementare națională privind prețul impus al cărților importate – Măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import – Justificare”
      În cauza C‑531/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Oberster Gerichtshof
         (Austria), prin decizia din 13 noiembrie 2007, primită de Curte la 29 noiembrie 2007, în procedura

      Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft
      împotriva
      LIBRO Handelsgesellschaft mbH,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii K. Schiemann, P. Kūris, L. Bay Larsen și doamna C. Toader
         (raportor), judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: doamna K. Sztranc‑Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 16 octombrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft, de B. Tonninger și E. Riegler, Rechtsanwälte;
      –        pentru LIBRO Handelsgesellschaft mbH, de G. Prantl, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer și de domnul G. Thallinger, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. López‑Medel Bascones, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul francez, de domnul G. de Bergues și de doamna A.‑L. Vendrolini, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Sauer și B. Schima, în calitate de agenți;
      –        pentru Autoritatea AELS de Supraveghere, de domnul N. Fenger și de doamna F. Simonetti, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 decembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) CE și a articolelor 10
         CE, 28 CE, 30 CE, 81 CE și 151 CE.

      2        Această cerere a fost prezentată în cadrul unei acțiuni introduse de Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft (Asociația
         Profesională a Industriei Cărții și a Mass‑mediei, denumită în continuare „Fachverband”) împotriva LIBRO Handelsgesellschaft
         mbH (denumită în continuare „LIBRO”), pentru a se dispune ca aceasta din urmă să se abțină să efectueze publicitate pentru
         vânzarea de cărți pe teritoriul național la prețuri inferioare celor stabilite potrivit Legii federale privind prețul impus
         pentru cărți (Bundesgesetz über die Preisbindung bei Büchern, BGBl. I, 45/2000, denumită în continuare „BPrBG”).

       Cadrul juridic național
       BPrBG
      3        Articolul 1 din BPrBG este redactat după cum urmează:

      „Prezenta lege federală este aplicabilă editării și importului, precum și comerțului, cu excepția comerțului electronic transfrontalier,
         cu cărți și partituri muzicale în limba germană. Obiectivul acesteia este o configurare a prețului care să țină seama de specificitatea
         cărților ca bunuri culturale, de interesul consumatorului pentru prețuri rezonabile ale cărților și de realitățile economice
         ale comerțului cu cărți.”

      4        Articolul 3 din BPrBG prevede:

      „(1) Editorul sau importatorul unui produs în sensul articolului 1 este obligat să stabilească și să aducă la cunoștința publicului
         un preț final de vânzare pentru produsele în sensul articolului 1 pe care le editează sau pe care le importă pe teritoriul
         federal.

      (2) Importatorul nu poate stabili un preț inferior prețului final de vânzare stabilit sau recomandat de editor pentru statul
         de editare ori inferior prețului final de vânzare recomandat pentru teritoriul federal de către un editor care nu are sediul
         într‑un stat semnatar al Acordului privind Spațiul Economic European (SEE), după deducerea taxei pe valoarea adăugată [denumită
         în continuare „TVA”] cuprinsă în aceste din urmă prețuri.

      (3) Prin derogare de la alineatul (2), un importator care cumpără produse în sensul articolului 1, într‑un stat semnatar al
         Acordului privind Spațiul Economic European (SEE), la un preț inferior prețurilor obișnuite de cumpărare poate stabili, proporțional
         cu avantajul comercial obținut, un preț inferior prețului stabilit sau recomandat de către editor, iar în cazul reimportului,
         un preț inferior prețului stabilit de editorul național.

      [...]
      (5) Prețul final de vânzare stabilit potrivit alineatelor (1)-(4) se majorează cu [TVA‑ul] în vigoare în Austria.”
      5        Articolul 5 din BPrBG prevede:

      „(1) În cazul vânzării către consumatorul final a unor produse în sensul articolului 1, vânzătorul cu amănuntul poate reduce
         cu cel mult 5 % prețul final de vânzare stabilit potrivit articolului 3.

      (2) Vânzătorii cu amănuntul nu pot să anunțe, în cadrul activității lor comerciale, în scopuri concurențiale, o reducere a
         prețului cu amănuntul în sensul alineatului (1).

      (3) Obligația prevăzută la alineatul (1) nu este aplicabilă în cazul produselor în sensul articolului 1 al căror preț de vânzare
         cu amănuntul a fost adus la cunoștința publicului, potrivit articolului 4, cu mai mult de 24 de luni în urmă și care au fost
         livrate cu mai mult de 6 luni în urmă.”

       Sistemul convențional Sammelrevers
      6        Rezultă în special din decizia de trimitere și din observațiile Comisiei Comunităților Europene că, până la 30 iunie 2000,
         între editorii și comercianții de cărți germani și austrieci au fost încheiate o serie de contracte tip care constituie sistemul
         Sammelrevers 1993. Acest sistem privea stabilirea prețului de vânzare al cărților în limba germană și se întemeia, în esență,
         pe obligația comercianților de cărți de a respecta prețul cu amănuntul stabilit de editor.

      7        Sammelrevers a fost notificat Comisiei, care, la 22 ianuarie 1998, a adoptat o comunicare privind obiecțiunile și care, ulterior,
         într‑un aviz din 8 februarie 2000, a solicitat ieșirea editorilor austrieci din acest sistem și eliminarea oricărui impact
         transfrontalier până cel târziu la 30 iunie 2000. În consecință, părțile autoare ale notificării au prezentat, la 31 martie
         și la 10 mai 2000, o versiune modificată a Sammelrevers, care prevedea rezilierea contractelor încheiate de editorii austrieci
         și de comercianții austrieci de cărți, care, așadar, au ieșit în mod formal din acest sistem. Ulterior, noul sistem a făcut
         obiectul unui test negativ [cazul COMP/34.657 – Sammelrevers (JO 2000, C 162, p. 25)], prin care Comisia a constatat lipsa
         de efecte semnificative asupra schimburilor transfrontaliere.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      8        Fachverband are competența de a publica prețurile finale de vânzare care, potrivit articolului 3 alineatul (1) din BPrBG,
         trebuie respectate de către comercianții de cărți la vânzarea în Austria a cărților în limba germană și de a supraveghea ca,
         în publicitatea referitoare la aceste cărți, comercianții cu amănuntul să respecte prețul final de vânzare.

      9        LIBRO deține 219 sucursale în Austria, iar 80 % din cărțile pe care le comercializează provin din străinătate.

      10      Începând cu luna august 2006, LIBRO a început să efectueze publicitate pentru vânzarea, pe teritoriul austriac, a unor cărți
         editate în Germania la prețuri inferioare prețurilor minime stabilite pentru teritoriul austriac, pe baza prețurilor practicate
         în Germania.

      11      Fachverband a introdus la organul jurisdicțional de primă instanță o cerere de măsuri provizorii prin care se urmărea obligarea
         LIBRO să se abțină de la efectuarea unei astfel de publicități. Organul jurisdicțional de primă instanță a admis această cerere,
         considerând că sistemul austriac de prețuri impuse pentru cărți, chiar dacă reprezintă o restricție privind libera circulație
         a mărfurilor contrară articolului 28 CE, este „justificată de motive culturale și de necesitatea de a păstra diversitatea
         mijloacelor mass‑media”. Această decizie a fost confirmată printr‑o hotărâre a instanței de apel.

      12      LIBRO a formulat un recurs împotriva acestei hotărâri. În decizia de trimitere, Oberster Gerichtshof arată că în jurisprudența
         comunitară din domeniul sistemelor de prețuri, în special în Hotărârea din 10 ianuarie 1985, Association des Centres distributeurs
         Leclerc și Thouars Distribution (229/83, Rec., p. 1), și în Hotărârea din 3 octombrie 2000, Échirolles Distribution (C‑9/99,
         Rec., p. I‑8207), Curtea nu a stabilit încă dacă și, eventual, în ce condiții dreptul comunitar se opune unui sistem național
         de prețuri impuse precum cel în discuție în acțiunea principală. În plus, aceasta subliniază că doctrina austriacă este divizată
         în ceea ce privește analiza compatibilității acestuia cu normele de drept comunitar.

      13      În aceste condiții, Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Articolul 28 CE trebuie interpretat în sensul că se opune, în sine, aplicării unor dispoziții naționale care impun numai importatorilor
         de cărți în limba germană să stabilească și să aducă la cunoștința publicului, pentru cărțile importate pe teritoriul național,
         un preț final de vânzare cu caracter obligatoriu pentru vânzătorul final, în condițiile în care acest preț nu poate fi inferior,
         după deducerea [TVA‑ului], prețului final de vânzare stabilit sau recomandat de editor pentru statul de editare ori prețului
         final de vânzare recomandat pentru teritoriul național de către un editor care nu are sediul pe teritoriul unui stat semnatar
         al Acordului privind Spațiul Economic European (SEE), dar care, pe cale de excepție, permit importatorului care cumpără, într‑un
         stat care este parte la Acordul privind SEE, la un preț inferior prețului de achiziție obișnuit să stabilească un preț inferior
         prețului stabilit sau recomandat de către editor pentru statul de editare – în cazul reimporturilor, la un preț inferior prețului
         stabilit de către editorul național –, proporțional cu avantajul comercial obținut?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
      Legislația națională cu privire la prețul impus al cărților avută în vedere la prima întrebare, care este, în sine, incompatibilă
         cu articolul 28 CE – în orice caz, și prin faptul că reprezintă o modalitate de vânzare care aduce atingere liberei circulații
         a mărfurilor –, legislație al cărei obiectiv este definit într‑un mod foarte general prin necesitatea de a ține seama de specificitatea
         cărții ca bun cultural, de interesul consumatorilor pentru prețuri rezonabile ale cărților și de realitățile economice ale
         comerțului cu cărți, este justificată în temeiul articolului 30 CE sau al articolului 151 CE, de exemplu prin interesul general
         pentru promovarea producției de carte, a diversității titlurilor de carte la prețuri reglementate și a diversității comercianților
         cu amănuntul – în pofida lipsei de date empirice care ar putea demonstra că un sistem legal de prețuri impuse pentru cărți
         este un mijloc adecvat pentru atingerea obiectivelor astfel urmărite?

      3)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare:
      Legislația națională cu privire la prețul impus al cărților avută în vedere la prima întrebare este compatibilă cu articolul
         3 alineatul (1) litera (g) CE și cu articolele 10 CE și 81 CE, cu toate că a succedat și a înlocuit imediat, atât din punct
         de vedere cronologic, cât și pe fond, sistemul anterior de prețuri impuse pentru cărți, întemeiat pe obligația contractuală
         a comercianților cu amănuntul de a respecta prețurile stabilite de editori pentru produsele industriei de editare (sistemul
         Sammelrevers 1993)?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      14      În măsura în care acțiunea principală privește importul de către LIBRO de cărți dintr‑un alt stat membru, răspunsurile Curții
         trebuie să stabilească dacă dispozițiile Tratatului CE cu privire la comerțul intracomunitar se opun celor din BPrBG referitoare
         la importul de cărți în limba germană dintr‑un alt stat membru.

       Cu privire la prima întrebare
      15      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 28 CE trebuie
         interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale cu privire la prețul cărților importate, precum cea prevăzută
         la articolul 3 alineatele (2), (3) și (5) din BPrBG.

      16      În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, orice reglementare comercială a statelor
         membre susceptibilă să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea comerțului intracomunitar
         reprezintă o măsură cu efect echivalent unor restricții cantitative în sensul articolului 28 CE (a se vedea în special Hotărârea
         din 11 iulie 1974, Dassonville, 8/74, Rec., p. 837, punctul 5).

      17      Cu toate acestea, nu este susceptibilă să constituie un astfel de obstacol aplicarea, în privința unor produse care provin
         din alte state membre, a unor dispoziții naționale care limitează sau interzic anumite modalități de vânzare, în măsura în
         care acestea se aplică tuturor operatorilor în cauză care își exercită activitatea pe teritoriul național și afectează în
         același mod, în drept și în fapt, comercializarea produselor naționale și cea a produselor provenind din alte state membre.
         Într‑adevăr, atât timp cât aceste condiții sunt îndeplinite, aplicarea unor reglementări de acest tip în cazul vânzării de
         produse care provin dintr‑un alt stat membru și care sunt conforme normelor stabilite de acest stat nu este de natură să împiedice
         accesul acestora pe piață sau să îl îngreuneze mai mult decât pe cel al produselor naționale (a se vedea Hotărârea din 24
         noiembrie 1993, Keck și Mithouard, C‑267/91 și C‑268/91, Rec., p. I‑6097, punctele 16 și 17, precum și Hotărârea din 10 februarie
         2009, Comisia/Italia, C‑110/05, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 36).

      18      Potrivit Fachverband și guvernelor austriac, german, precum și francez, legislația în discuție în acțiunea principală instituie
         o modalitate de vânzare aplicabilă fără distincție cărților naționale și importate, care nu prevede un tratament mai puțin
         favorabil pentru acestea din urmă, deoarece instituie obligația de a stabili un preț final de vânzare pentru toate cărțile
         în limba germană, oricare ar fi proveniența acestora.

      19      Această argumentare nu poate fi reținută. Astfel, întrebarea preliminară nu privește articolul 3 alineatul (1) din BPrBG,
         care prevede obligația editorilor și a importatorilor de a stabili prețul final de vânzare al cărților naționale, respectiv
         al cărților importate, ci alineatele (2) și (3) ale acestui articol, care se aplică numai cărților importate.

      20      În măsura în care o reglementare națională cu privire la prețul cărților, precum cea prevăzută la articolul 3 din BPrBG, nu
         se referă la caracteristicile acestor produse, ci privește numai modalitățile în care produsele respective pot fi vândute,
         aceasta trebuie considerată ca referindu‑se la modalități de vânzare în sensul Hotărârii Keck și Mithouard, citată anterior.
         Astfel cum reiese din această hotărâre, o asemenea modalitate de vânzare se poate totuși sustrage interdicției prevăzute la
         articolul 28 CE numai dacă îndeplinește cele două condiții menționate la punctul 17 din prezenta hotărâre.

      21      În această privință, este necesar să se constate că, prin faptul că interzice importatorilor austrieci de cărți în limba germană
         să stabilească un preț inferior prețului final de vânzare stabilit sau recomandat de editor pentru statul de editare, după
         deducerea TVA‑ului, respectivul articol 3 alineatul (2) prevede, astfel cum au subliniat Comisia și Autoritatea AELS de Supraveghere,
         un tratament mai puțin favorabil pentru cărțile importate, de vreme ce îi împiedică pe importatorii austrieci, precum și pe
         editorii străini să stabilească prețurile minime de vânzare cu amănuntul potrivit caracteristicilor pieței de import, în timp
         ce editorii austrieci sunt liberi să stabilească ei înșiși, pentru produsele lor, astfel de prețuri minime pentru vânzarea
         cu amănuntul pe piața națională.

      22      În consecință, o astfel de reglementare trebuie considerată o măsură cu efect echivalent unei restricții la import, contrară
         articolului 28 CE, în măsura în care creează, pentru cărțile importate, o reglementare distinctă care are ca efect aplicarea
         unui tratament mai puțin favorabil produselor provenind din alte state membre (a se vedea în acest sens Hotărârea Association
         des Centres distributeurs Leclerc și Thouars Distribution, citată anterior, punctul 23).

      23      În cadrul ședinței, guvernul german a susținut că toate considerațiile cu privire la efectele restrictive ale reglementării
         austriece sunt lipsite de fundament, deoarece importul în Austria de cărți care provin din Germania acoperă, în realitate,
         majoritatea pieței primului stat, și că piața austriacă a cărților în limba germană nu ar putea fi considerată în mod autonom
         în raport cu piața germană. De fapt, ar exista o piață unică în care, întrucât diferența de preț în comerțul cu amănuntul
         este minimă, nu ar exista concurență între diferitele ediții ale aceleiași cărți vândute în cele două state membre.

      24      Aceste informații, care sunt, de altfel, necontestate, nu pot fi luate în considerare. Astfel, chiar dacă s‑ar presupune că
         editurile de cărți în limba germană, în special cele cu sediul în Germania, nu sunt defavorizate prin reglementarea austriacă
         privind prețul cărților importate, care le permite să exercite un control asupra prețurilor practicate pe piața austriacă
         și, de asemenea, să se asigure că aceste prețuri nu sunt mai mici decât cele practicate în statul de editare, astfel de considerații
         nu permit să se excludă că o reglementare precum cea în discuție în acțiunea principală are ca efect restrângerea capacității
         concurențiale a importatorilor austrieci, întrucât aceștia nu pot acționa liber pe piață, spre deosebire de editorii austrieci,
         care sunt concurenții lor direcți.

      25      În plus, Fachverband și guvernul austriac subliniază că, în orice caz, libertatea de a stabili prețul de vânzare cu amănuntul
         este asigurată prin posibilitatea recunoscută importatorului la articolul 3 alineatul (3) din BPrBG de a aplica un preț inferior
         celui practicat de editorul străin, atunci când această reducere corespunde avantajului comercial obținut de importator, precum
         și prin posibilitatea recunoscută vânzătorului final la articolul 5 din BPrBG de a aplica o reducere de 5 % din prețul stabilit
         în sensul articolului 3 alineatul (1) din aceeași lege.

      26      LIBRO subliniază în schimb că, întrucât prețul cărților nu poate fi cunoscut înainte de introducerea lor pe piață, în măsura
         în care, astfel cum a subliniat avocatul general, prețurile la care comercianții cu ridicata sau comercianții cu amănuntul
         cumpără cărțile de la editorii germani sunt, în principiu, secrete comerciale, este imposibil pentru importatori să calculeze
         avantajul obținut la cumpărare și, prin urmare, să calculeze reducerea prevăzută la articolul 3 alineatul (3) din BPrBG.

      27      În această privință, este necesar să se constate că posibilitatea de a aplica reduceri, prevăzută la acest alineat, nu poate
         fi considerată, astfel cum arată guvernul austriac, o formă de compensare care permite importatorului să repercuteze asupra
         prețului cu amănuntul toate avantajele obținute în statul de export potrivit unei politici proprii a prețurilor. Un importator
         care, precum LIBRO, cumpără un număr ridicat de cărți nu poate, în pofida acestei norme cu privire la reduceri, să stabilească
         liber, pentru totalitatea cărților importate, prețuri inferioare celor practicate în statul de editare. Astfel, acesta nu
         poate aplica reducerea decât la cărțile pe care le‑a obținut la un preț mai favorabil.

      28      La fel, posibilitatea vânzătorului final de a aplica o reducere de 5 % din prețul stabilit de editori și de importatori, în
         temeiul articolului 5 alineatul (1) din BPrBG, care este recunoscută atât pentru vânzările de cărți editate în Austria, cât
         și pentru cele importate, nu poate, în plus, să constituie un element care să justifice concluzia că BPrBG garantează tuturor
         întreprinderilor participante în diferite stadii ale lanțului comercial libertatea de a stabili prețul cărților în limba germană
         importate în Austria, de vreme ce această posibilitate nu privește decât momentul vânzării către consumatorul final, iar articolul
         5 alineatul (2) din BPrBG nu permite să se efectueze publicitate cu privire la o astfel de reducere. În consecință, prețul
         comunicat publicului rămâne cel stabilit potrivit normelor instituite la articolul 3 din BPrBG.

      29      În aceste condiții, este necesar să se răspundă la prima întrebare că o reglementare națională, precum cea în discuție în
         acțiunea principală, care interzice importatorilor de cărți în limba germană să stabilească un preț inferior prețului final
         de vânzare stabilit sau recomandat de editor în statul de editare constituie o „măsură cu efect echivalent unei restricții
         cantitative la import” în sensul articolului 28 CE.

       Cu privire la a doua întrebare
      30      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în cazul unui
         răspuns afirmativ la prima întrebare, o reglementare națională cu privire la prețul cărților importate, precum cea prevăzută
         la articolul 3 alineatele (2), (3) și (5) din BPrBG, care, în temeiul articolului 1 din această lege, are ca obiectiv „o configurare
         a prețului [cărților] care să țină seama de specificitatea cărților ca bunuri culturale, de interesul consumatorului pentru
         prețuri rezonabile ale cărților și de realitățile economice ale comerțului cu cărți”, poate fi justificată în temeiul articolelor
         30 CE și 151 CE.

      31      Guvernul austriac subliniază că, în lipsa unui astfel de sistem de prețuri minime fixe ale cărților în limba germană importate,
         ar exista o scădere a prețului cărților destinate marelui public, care ar determina pierderea marjei de beneficii realizate
         datorită vânzării acestui tip de cărți. Dintr‑o astfel de pierdere ar rezulta că producția și comercializarea de titluri cu
         un conținut mai exigent, dar mai puțin atractive din punct de vedere comercial, nu ar mai putea fi finanțate și că micii comercianți
         de cărți care oferă în mod normal o gamă variată de cărți de această natură ar fi înlăturați de pe piață de marii comercianți
         de cărți care vând, în principal, produse comerciale. În plus, acesta arată că, într‑o piață precum piața austriacă, care
         se caracterizează printr‑un număr foarte redus de comercianți de cărți și printr‑un import considerabil din Germania, acest
         sistem constituie un mijloc proporțional pentru realizarea respectivelor obiective imperative de interes general.

      32      În această privință, este necesar să se arate, cu titlu introductiv, că obiectivele invocate de instanța de trimitere, precum
         protecția cărții ca bun cultural, nu pot constitui un motiv de justificare a măsurilor de restricție la import în sensul articolului
         30 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Association des Centres distributeurs Leclerc și Thouars Distribution, citată anterior,
         punctul 30). Astfel, nu se poate considera că protecția diversității culturale în general se încadrează în categoria privitoare
         la „protejarea unor bunuri de patrimoniu național cu valoare artistică, istorică sau arheologică” în sensul articolului 30
         CE.

      33      În plus, astfel cum a arătat avocatul general, articolul 151 CE, care consacră acțiunea Comunității Europene în domeniul culturii,
         nu poate fi invocat drept o dispoziție care introduce în dreptul comunitar o cauză de justificare pentru orice măsură națională
         în domeniu susceptibilă să creeze un obstacol în calea comerțului intracomunitar.

      34      În schimb, protecția cărții ca bun cultural poate fi considerată o cerință imperativă de interes public care poate justifica
         măsuri de restricție privind libera circulație a mărfurilor, cu condiția ca astfel de măsuri să fie de natură să atingă obiectivul
         stabilit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia.

      35      În această privință, astfel cum au arătat Comisia și Autoritatea AELS de Supraveghere, obiectivul protecției cărții ca bun
         cultural poate fi atins prin măsuri mai puțin restrictive pentru importator, de exemplu permițând acestuia sau editorului
         străin să stabilească, pentru piața austriacă, un preț de vânzare care ține seama de caracteristicile acestei piețe.

      36      În aceste condiții, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că o reglementare națională care interzice importatorilor
         de cărți în limba germană să stabilească un preț inferior prețului final de vânzare stabilit sau recomandat de editor în statul
         de editare nu poate fi justificată nici în temeiul articolelor 30 CE și 151 CE, nici prin cerințe imperative de interes general.

      37      Având în vedere răspunsul dat la primele două întrebări, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare adresată de instanța
         de trimitere.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      38      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      O reglementare națională care interzice importatorilor de cărți în limba germană să stabilească un preț inferior prețului
            final de vânzare stabilit sau recomandat de editor în statul de editare constituie o „măsură cu efect echivalent unei restricții
            cantitative la import” în sensul articolului 28 CE.
      2)      O reglementare națională care interzice importatorilor de cărți în limba germană să stabilească un preț inferior prețului
            final de vânzare stabilit sau recomandat de editor în statul de editare nu poate fi justificată nici în temeiul articolelor
            30 CE și 151 CE, nici prin cerințe imperative de interes general.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 14 februarie 1995. # Finanzamt Köln-Altstadt împotriva Roland Schumacker. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Cauza C-279/93.


Hotărârea Curții din data de 21 martie 1990. # Regatul Belgiei împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza C-142/87.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 18 martie 1982. # Caisse de pension des employés privés împotriva Léon Bodson. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Marele Ducat al Luxemburgului. # Cauza 212/81.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 29 martie 2001. # Republica Portugheză împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza C-163/99.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 23 octombrie 2008.#Finanzamt für Körperschaften III in Berlin împotriva Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania.#Libertatea de stabilire - Acord privind Spațiul Economic European (SEE) - Legislație fiscală - Tratament fiscal al pierderilor suferite de un sediu permanent situat într-un stat membru al SEE și care aparține unei societăți având sediul statutar într-un stat membru al Uniunii Europene.#Cauza C-157/07.

text:
      Cauza C‑157/07
      Finanzamt für Körperschaften III in Berlin
      împotriva
      Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt GmbH
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesfinanzhof)
      „Libertatea de stabilire – Acord privind Spațiul Economic European (SEE) – Legislație fiscală – Tratament fiscal al pierderilor suferite de un sediu permanent situat într‑un stat membru al SEE și care aparține unei societăți
         având sediul statutar într‑un stat membru al Uniunii Europene”

      Sumarul hotărârii
      1.        Acorduri internaționale – Acordul de instituire a Spațiului Economic European – Libertatea de stabilire – Dispozițiile tratatului
            – Domeniu de aplicare
      (art. 43 CE; Acordul privind SEE, art. 31)
      2.        Acorduri internaționale – Acordul de instituire a Spațiului Economic European– Libertatea de stabilire – Legislație fiscală
            – Impozit pe profit
      (Acordul privind SEE, art. 31)
      1.        Prevederile tratatului referitoare la libertatea de stabilire interzic ca statul membru de origine să împiedice stabilirea
         într‑un alt stat membru a unuia dintre resortisanții săi ori a unei societăți constituite în conformitate cu legislația sa,
         trebuind considerate restricții toate măsurile care interzic, îngreunează sau fac mai puțin atractivă exercitarea acestei
         libertăți. Aceste principii se aplică atunci când o societate stabilită într‑un stat membru își desfășoară activitatea într‑un
         alt stat membru prin intermediul unui sediu permanent.

      (a se vedea punctele 29-31)
      2.        Articolul 31 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) nu se opune unui regim fiscal național care, după ce a permis
         luarea în considerare a pierderilor suferite de un sediu permanent situat într‑un alt stat membru decât acela în care este
         stabilită societatea de care depinde acest sediu permanent, în scopul calculării impozitului pe venit al acestei societăți,
         prevede o reintegrare fiscală a acestor pierderi în momentul în care acest sediu permanent realizează beneficii, în cazul
         în care statul unde este situat acest sediu permanent nu acordă niciun drept de reportare a pierderilor suferite de un sediu
         permanent care aparține unei societăți stabilite într‑un alt stat și în cazul în care veniturile unui astfel de sediu sunt
         scutite de impozit în statul în care își are sediul societatea de care depinde acesta din urmă în temeiul unei convenții pentru
         evitarea dublei impuneri încheiată între cele două state vizate.

      Desigur, un astfel de regim fiscal conţine o restricţie privind dreptul prevăzut la articolul 31 din Acordul privind SEE întrucât
         situația fiscală a unei societăți cu sediul statutar într‑un stat membru și cu un sediu permanent într‑un alt stat membru
         este mai puțin favorabilă decât aceea pe care ar avea‑o dacă sediul permanent ar fi stabilit în primul stat membru. În realitate,
         deși totalitatea pierderilor înregistrate de sediul permanent situat într‑un alt stat membru sunt deduse într‑o primă etapă
         din beneficiile realizate de societatea de care depinde în cadrul impozitării societății respective în primul stat membru
         și deși, procedând astfel, statul respectiv acordă un avantaj fiscal ca și cum acest sediu permanent ar fi situat pe teritoriul
         naţional, cu toate acestea prin reintegrarea, ulterior, a pierderilor acestui sediu permanent în baza impozabilă a societății
         de care depinde, deși acesta realizase beneficii, regimul fiscal naţional retrage beneficiul acestui avantaj fiscal, supunând
         astfel societățile rezidente cu sedii permanente într‑un alt stat membru la un tratament fiscal mai puțin favorabil decât
         cel de care beneficiază societățile rezidente cu sedii permanente situate pe teritoriul naţional. Din cauza acestei diferențe
         de tratament fiscal, o societate germană ar putea fi descurajată să continue să își exercite activitățile prin intermediul
         unui sediu permanent situat într‑un alt stat membru.

      Totuși, o astfel de restricție este justificată de necesitatea de a asigura coerența regimului fiscal german. În această privinţă,
         reintegrarea pierderilor prevăzută de regimul fiscal în cauză nu poate fi disociată de deducerea anterioară a acestora. În
         cazul unei societăți cu un sediu permanent situat într‑un alt stat, față de care statul de rezidență al acestei societăți
         nu are niciun drept de impunere, această reintegrare reflectă astfel o logică simetrică. Așadar, există o legătură directă,
         personală și materială între cele două elemente ale mecanismului fiscal în cauză, întrucât reintegrarea respectivă constituie
         completarea logică a deducerii acordate anterior. În plus, această restricție este adecvată pentru atingerea acestui obiectiv,
         întrucât se aplică în mod perfect simetric, fiind reintegrate numai pierderile deduse. Pe de altă parte, această restricție
         este proporțională cu obiectivul vizat, în timp ce pierderile reintegrate nu sunt proporționale decât până la concurența valorii
         beneficiilor realizate.

      Această constatare nu poate fi contestată de efectele combinate ale regimului fiscal respectiv și ale legislației fiscale
         din statul în care este situat sediul permanent. În absența unor măsuri de unificare sau de armonizare comunitare, statele
         membre rămân competente pentru stabilirea criteriilor de impozitare a veniturilor și a averii, în scopul eliminării, dacă
         este cazul, pe cale convențională, a dublei impuneri. Respectiva competență implică de asemenea faptul că un stat membru nu
         poate fi obligat să ia în considerare, în scopul aplicării legislației sale fiscale, rezultatele eventual nefavorabile care
         decurg din particularitățile unei reglementări dintr‑un alt stat membru, aplicabilă unui sediu permanent situat pe teritoriul
         acestui stat și care aparține unei societăți al cărei sediu se află pe teritoriul primului stat. Chiar presupunând că efectul
         combinat al impunerii aplicate în statul în care este stabilit sediul societății de care depinde sediul permanent vizat și
         al impozitării datorate în statul în care este situat acest sediu ar putea conduce la o restricție privind libertatea de stabilire,
         o astfel de restricție este imputabilă numai celui de al doilea stat, această restricție rezultând nu din regimul fiscal din
         acțiunea principală, ci din repartizarea competențelor fiscale efectuată în cadrul convenției pentru evitarea dublei impozitări
         încheiată între cele două state vizate.

      Nici afirmația potrivit căreia restricția care decurge din acest regim fiscal se justifică prin necesitatea de a‑i garanta
         coerența nu ar putea fi contestată de faptul că societatea de care depinde sediul permanent vizat l‑a înstrăinat și că soldul
         beneficiilor și al pierderilor realizate de acest sediu permanent în cursul existenței sale este negativ. Astfel, reintegrarea
         valorii pierderilor sediului permanent în rezultatele societății de care depinde este completarea indisociabilă și logică
         a deducerii anterioare a acestora.

      (a se vedea punctele 34-39, 42-46, 48, 49 și 51-55 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      23 octombrie 2008(*)

      „Libertatea de stabilire – Acord privind Spațiul Economic European (SEE) – Legislație fiscală – Tratament fiscal al pierderilor suferite de un sediu permanent situat într‑un stat membru al SEE și care aparține unei societăți
         având sediul statutar într‑un stat membru al Uniunii Europene”

      În cauza C‑157/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Bundesfinanzhof
         (Germania), prin decizia din 29 noiembrie 2006, primită de Curte la 21 martie 2007, în procedura

      Finanzamt für Körperschaften III in Berlin
      împotriva
      Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), domnii E. Juhász, G. Arestis
         și J. Malenovský, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 iulie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Finanzamt für Körperschaften III in Berlin, de domnii J.‑P. Panthen și P. Lamprecht, în calitate de agenți;
      –        pentru Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH, de J. Schönfeld, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul belgian, de doamna A. Hubert, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele C. Wissels și C. ten Dam, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna Z. Bryanston-Cross, în calitate de agent, asistată de domnul R. Hill, barrister;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și W. Mölls, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 31 din Acordul privind Spațiul Economic
         European din 2 mai 1992 (JO 1994, L 1, p. 3, denumit în continuare „Acordul privind SEE”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Finanzamt für Körperschaften III in Berlin (denumit în continuare
         „Finanzamt”), pe de o parte, și Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH (denumit în continuare „KR Wannsee”),
         pe de altă parte, în legătură cu tratamentul fiscal în Germania al pierderilor suferite de un sediu permanent situat în Austria
         și care aparține KR Wannsee.

       Cadrul juridic
       Dreptul internațional
      3        Articolul 6 din Acordul privind SEE prevede:

      „Fără a aduce atingere evoluțiilor viitoare ale jurisprudenței, dispozițiile prezentului acord, în măsura în care sunt identice
         din punctul de vedere al conținutului cu normele corespondente din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene
         și cu Tratatul de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului, precum și cu actele adoptate în aplicarea acestor
         două tratate, se interpretează, în cadrul punerii lor în aplicare, în conformitate cu hotărârile pertinente ale Curții de
         Justiție a Comunităților Europene emise înainte de data semnării prezentului acord.” [traducere neoficială]

      4        Articolul 31 din Acordul privind SEE are următorul cuprins:

      „1.      În cadrul dispozițiilor prezentului acord, nu există restricții în ceea ce privește libertatea de stabilire a resortisanților
         unui stat membru al [Comunității Europene] sau a resortisanților unui stat [din Asociația Europeană a Liberului Schimb (AELS)]
         pe teritoriul oricăruia dintre aceste state. Această dispoziție se aplică și înființării de agenții, sucursale sau filiale
         de către resortisanții oricărui stat membru al [Comunității Europene] sau ai unui stat AELS stabiliți pe teritoriul oricăruia
         dintre aceste state.

      Libertatea de stabilire cuprinde dreptul de a iniția și de a desfășura activități în calitate de lucrători care desfășoară
         o activitate independentă și de a înființa și de a administra societăți comerciale, cu precădere societăți în sensul articolului
         34 al doilea paragraf, în condițiile prevăzute de legislația țării respective în care are loc această stabilire pentru propriii
         cetățeni, sub rezerva dispozițiilor de la capitolul 4.

      [...]” [traducere neoficială]
      5        Articolul 34 al doilea paragraf din Acordul privind SEE prevede:

      „«Societăți» înseamnă societăți constituite în temeiul dreptului civil sau comercial, inclusiv societăți cooperatiste, precum
         și orice alte persoane juridice reglementate de dreptul public sau privat, cu excepția celor non‑profit.” [traducere neoficială]

      6        Convenția pentru evitarea dublei impuneri cu privire la impozitul pe venit și pe capital și la taxele profesionale și impozitul
         funciar, încheiată între Republica Federală Germania și Republica Austria la 4 octombrie 1954 (BGBl. 1955 II, p. 749), astfel
         cum a fost modificată prin Convenția din 8 iulie 1992 (BGBl. 1994 II, p. 122, denumită în continuare „Convenția germano‑austriacă”),
         prevede la articolul 4:

      „1)      Dacă o persoană domiciliată în unul dintre statele cosemnatare obține venituri în calitate de antreprenor sau de coantreprenor
         al unei întreprinderi industriale sau comerciale ale cărei activități sunt desfășurate și pe teritoriul celuilalt stat cosemnatar,
         impozitarea acestor venituri nu intră în competența acestui din urmă stat decât în măsura în care sunt obținute de către un
         sediu permanent situat pe teritoriul său.

      2)      În această privință, veniturile sediului permanent care pot fi impozitate sunt cele pe care le‑ar fi realizat dacă ar fi fost
         o întreprindere distinctă care să efectueze operațiuni identice sau similare în condiții identice sau similare și care să
         negocieze în mod independent cu întreprinderea al cărei sediu permanent este.

      3)      În sensul prezentei [c]onvenții, noțiunea «sediu permanent» este definită ca un sediu de afaceri fix în care întreprinderea
         industrială sau comercială își exercită activitatea în întregime sau în parte.

      […]”
      7        Articolul 15 din Convenția germano‑austriacă prevede:

      „1)      Statul de rezidență nu deține dreptul de impozitare în cazul în care acesta din urmă a fost atribuit în articolele anterioare
         celuilalt stat contractant.

      [...]
      3)      Alineatul 1 nu exclude ca statul de rezidență să impoziteze veniturile și capitalul care sunt de competența sa prin aplicarea
         cotei impozitului care corespunde venitului global sau întregului capital al contribuabilului.”

      8        Articolul 12 litera b din Protocolul din 24 august 2000 la Convenția pentru prevenirea dublei impuneri cu privire la impozitul
         pe venit și pe capital și la taxele profesionale și impozitul funciar, încheiată între Republica Federală Germania și Republica
         Austria la 4 octombrie 1954 (BGBl. 2002 II, p. 734), prevede că pierderile realizate începând cu exercițiul 1998 urmează să
         fie luate în considerare pe bază de reciprocitate în statul în care este situat sediul permanent vizat. Această dispoziție
         are următorul cuprins:

      „În cazul în care unele persoane cu reședința în Germania suferă, începând cu exercițiul 1990 (1989/1990), pierderi aferente
         sediilor situate în Austria, pierderile evidențiate anterior exercițiului 1997 (1996/1997) inclusiv sunt luate în considerare
         conform dispozițiilor articolului 2a alineatul 3 din legea germană privind impozitul pe venit [(Einkommensteuergesetz, BGBl.
         1998 I, p. 1093, denumită în continuare «EstG»)]. Începând cu anul de impozitare 1994, nu se aplică luarea în considerare
         a sumelor deduse inițial, conform articolului 2a alineatul 3 a treia teză din legea germană privind impozitul pe venit. În
         timp ce în Germania nu se poate efectua un tratament fiscal conform acestor prevederi, ținând seama de caracterul definitiv
         al impunerii și de imposibilitatea de a reface procedura din cauza expirării termenului stabilit pentru determinarea impozitului,
         în Austria, luarea în considerare este posibilă sub forma unei deduceri a pierderilor. Pierderile evidențiate începând cu
         exercițiul 1998 (1997/1998) trebuie luate în considerare în statul unde este situat sediul potrivit principiului reciprocității.
         Normele sus‑menționate nu se aplică decât în cazul în care nu determină o dublă deducere a pierderilor.”

       Dreptul german
      9        Articolul 2 alineatul 1 din Legea privind măsurile fiscale aplicabile investițiilor efectuate de întreprinderile germane în
         străinătate [Gesetz über steuerliche Maßnahmen bei Auslandsinvestitionen der deutschen Wirtschaft (Auslandsinvestitionsgesetz)]
         din 18 august 1969 (BGBl. 1969 I, p. 1211, denumită în continuare „AIG”), în vigoare la momentul situației de fapt din cauza
         principală, avea următorul cuprins:

      „În cazul în care, în temeiul unei convenții pentru evitarea dublei impuneri, persoana impozabilă integral urmează să fie
         scutită de impozitul pe venit în privința rezultatelor obținute dintr‑o unitate industrială sau comercială stabilită într‑un
         stat străin, la cererea persoanei impozabile, la calcularea valorii totale a veniturilor, trebuie să se deducă o pierdere
         aferentă acestor rezultate potrivit dispozițiilor dreptului fiscal național, în cazul în care această pierdere ar putea fi
         dedusă sau compensată de persoana impozabilă, dacă aceste venituri ar trebui scutite și în cazul în care valoarea pierderii
         nu depășește veniturile pozitive ale unei activități industriale sau comerciale care provin din alte unități stabilite în
         același stat străin, scutite în temeiul aceleiași convenții. În cazul în care aceasta nu determină compensarea pierderii,
         deducerea pierderii este autorizată în condițiile stabilite la articolul 10d din [EStG]. În conformitate cu prima și cu cea
         de a doua teză, valoarea dedusă trebuie luată din nou în considerare la calcularea sumei totale a veniturilor, pentru perioada
         de impozitare vizată, în cazul în care în una dintre perioadele de impozitare ulterioare rezultă pe ansamblu un sold pozitiv
         al rezultatelor obținute dintr‑o activitate industrială și comercială care provin de la unități stabilite în acest stat străin,
         acest venit pozitiv fiind scutit conform convenției în cauză. A treia teză nu se aplică în cazul în care persoana impozabilă
         demonstrează că, în temeiul dispozițiilor edictate de statul străin care îi sunt aplicabile, nu este autorizată să deducă
         aceste pierderi din rezultatele altor ani decât acela în care s‑a produs pierderea.”

      10      Începând cu anul 1990, normele referitoare la dreptul de deducere au fost prevăzute la articolul 2 bis alineatul 3 din EStG.

       Dreptul austriac
      11      Până în 1988, dreptul fiscal austriac nu prevedea reportarea pierderilor suferite de societățile parțial impozabile, mai precis
         de sediile permanente care aparțin societăților cu sediul pe teritoriul unui alt stat decât Republica Austria. Deducerea pierderilor
         realizate de aceste sedii permanente a fost adoptată în Austria abia în 1989, și aceasta și în ceea ce privește pierderile
         realizate înainte de 31 decembrie 1988, în cursul celor șapte ani precedenți.

      12      Cu toate acestea, o astfel de reportare nu a fost admisă pentru pierderile realizate de sediile permanente situate pe teritoriul
         Republicii Austria și care aparțin societăților stabilite într‑un alt stat membru, mai precis, contribuabili parțial impozabili,
         decât în cazul în care întreprinderea vizată nu a realizat niciun beneficiu în ansamblu, adică față de veniturile globale.
         Așadar, pierderile suferite de un sediu permanent situat în Austria nu puteau fi luate în considerare decât în măsura în care
         erau superioare beneficiilor realizate în afara impozitării parțiale. În plus, o astfel de deducere nu era posibilă decât
         în măsura în care pierderile fuseseră determinate pe baza unei contabilități conforme cerințelor legale și nu fuseseră luate
         deja în considerare în cadrul unei impozitări în cursul exercițiilor fiscale anterioare.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      13      KR Wannsee, intimată în cadrul recursului, este o societate cu răspundere limitată stabilită în Germania, care a avut, între
         anii 1982 și 1994, un sediu permanent situat în Austria. Până la sfârșitul anului 1990, aceasta a înregistrat, prin acest
         sediu, pierderi în valoare totală de 2 467 407 DEM, din care 36 295 DEM pentru anul menționat.

      14      La cererea KR Wannsee, aceste pierderi au fost luate în considerare de Finanzamt, recurentă în cadrul aceluiași recurs, la
         calcularea bazei impozabile a acestei societăți, mai precis, având în vedere beneficiile realizate în Germania de aceasta
         din urmă în cursul perioadei de impunere corespunzătoare anilor 1982-1990.

      15      Între anii 1991 și 1994, KR Wannsee a realizat la sediul său permanent situat în Austria beneficii care se ridicau la 1 191 672
         DEM, din care 746 828 DEM în cursul anului 1994, care face obiectul cauzei în acțiunea principală. În același an, KR Wannsee
         a înstrăinat acest sediu permanent.

      16      În conformitate cu dispozițiile dreptului fiscal german în vigoare la acel moment, Finanzamt a adăugat beneficiile realizate
         în cursul perioadei 1991-1994 de sediul permanent situat în Austria la suma totală a veniturilor realizate de KR Wannsee în
         Germania. Astfel, Finanzamt a impozitat a posteriori sumele deduse anterior în cadrul impunerii naționale cu titlu de pierderi realizate de sediul permanent situat în Austria.
         În consecință, în ceea ce privește perioada de impunere în cauză în acțiunea principală, veniturile impozabile ale KR Wannsee
         au fost majorate cu beneficiile realizate prin respectivul sediu permanent în cursul acestui an, mai precis cu suma de 746 828
         DEM.

      17      În Austria, KR Wannsee a fost supusă la plata impozitului pe profit în anii 1992 și 1993, exerciții în cursul cărora sediul
         său permanent a realizat beneficii. Cu această ocazie, pierderile suferite anterior de această societate prin sediul permanent
         respectiv nu au fost luate în considerare. Având în vedere faptul că Republica Austria nu permitea o deducere a pierderilor
         decât în subsidiar, în cazul în care luarea în considerare a acestora nu era posibilă în statul unde era stabilită societatea
         de care depindea sediul permanent, și dat fiind că KR Wannsee realizase beneficii în Germania între anii 1982 și 1990, compensarea
         pierderilor suferite pentru anii 1992 și 1993 i‑a fost refuzată în Austria.

      18      În ceea ce privește anul 1994, sediul permanent al KR Wannsee ar fi trebuit să facă obiectul unei impozitări a beneficiilor
         realizate în cursul acestui an, în conformitate cu dispozițiile fiscale austriece. Cu toate acestea, în Austria nu a fost
         aplicat niciun impozit pentru anul menționat cu titlu de impozit pe profit, contrar situației din anii 1992 și 1993.

      19      În urma deciziei adoptate de Finanzamt de a calcula suma totală a veniturilor realizate de KR Wannsee în Germania ținând seama
         de beneficiile realizate prin sediul său permanent situat în Austria, aceasta din urmă a introdus o acțiune împotriva deciziilor
         de impunere pentru anii 1992-1994, prin care solicita deducerea sumelor reintegrate în baza de calcul a impozitului aplicat
         în Germania. KR Wannsee și‑a motivat acțiunea susținând că reintegrarea acestor sume în temeiul dispozițiilor AIG nu era legală
         din cauza limitării la șapte ani, în Austria, a reportului pierderilor.

      20      Finanzgericht Berlin a respins acțiunea introdusă de KR Wannsee împotriva deciziilor de impunere pentru anii 1992 și 1993.
         În schimb, această instanță a admis acțiunea îndreptată împotriva deciziei de impunere pentru anul 1994.

      21      Bundesfinanzhof, sesizat de Finanzamt cu această cauză în ultimul grad de jurisdicție, în legătură cu reintegrarea efectuată
         pentru exercițiul fiscal 1994, a exprimat îndoieli cu privire la conformitatea reglementării naționale cu dreptul comunitar.

      22      În aceste condiții, Bundesfinanzhof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 31 din [Acordul privind SEE] se opune reglementării unui stat membru în temeiul căreia o persoană stabilită în acest
         stat membru și care este supusă impozitării acestuia în întregime poate, în temeiul unei convenții pentru evitarea dublei
         impuneri, să deducă, în anumite condiții, la calcularea valorii totale a veniturilor, pierderi scutite de impozitul pe venit
         provenite de la un sediu permanent situat într‑un alt stat membru,

      –        dar în temeiul căreia suma dedusă trebuie adăugată din nou, pentru perioada de impunere în cauză, la calcularea valorii totale
         a veniturilor în cazul în care, în cursul uneia dintre perioadele de impozitare ulterioare, sediul permanent situat în celălalt
         stat membru produce un rezultat de ansamblu pozitiv, ca urmare a veniturilor provenite dintr‑o activitate comercială, care
         trebuie scutite în temeiul convenției pentru evitarea dublei impuneri,

      –        cu excepția cazului în care persoana impozabilă demonstrează că, potrivit dispozițiilor celuilalt stat membru care îi sunt
         aplicabile, nu poate fi invocată «în general» o deducere a pierderilor în cursul altor ani decât anul propriu‑zis al pierderilor,
         situație care nu se regăsește atunci când, chiar dacă în celălalt stat este admisă o deducere, în general, a pierderilor,
         această deducere nu este aplicabilă în situația concretă a persoanei impozabile?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ, dacă restricțiile privind deducerea pierderilor în celălalt stat membru (decât statul sursă)
         încalcă articolul 31 din [Acordul privind SEE] deoarece dezavantajează persoana parțial impozitată în acest stat pentru veniturile
         sale provenite de la sediul permanent față de persoana impozabilă integral, aceasta are vreun efect în statul gazdă?

      3)      De asemenea, în cazul unui răspuns afirmativ, statul gazdă trebuie să renunțe la impozitarea complementară a pierderilor sediului
         permanent străin dacă, în caz contrar, aceste pierderi nu ar putea fi deduse în niciun stat membru, întrucât sediul permanent
         din celălalt stat membru a fost abandonat?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la aplicabilitatea articolului 31 din Acordul privind SEE
      23      În prealabil, trebuie să se sublinieze că prevederile Acordului privind SEE referitoare la libertatea de stabilire s‑au aplicat
         în cursul perioadei cuprinse între 1 ianuarie și 31 decembrie 1994 în raporturile dintre Republica Federală Germania și Republica
         Austria, aderarea acesteia din urmă la Uniunea Europeană având loc la 1 ianuarie 1995.

      24      În ceea ce privește domeniul de aplicare al prevederilor respective, Curtea s‑a pronunțat în sensul că normele care interzic
         restricțiile privind libertatea de stabilire prevăzute la articolul 31 din Acordul privind SEE sunt identice cu cele impuse
         prin articolul 43 CE (a se vedea Hotărârea din 23 februarie 2006, Keller Holding, C‑471/04, Rec., p. I‑2107, punctul 49).
         Curtea a precizat de asemenea că, în domeniul analizat, normele Acordului privind SEE și cele ale Tratatului CE trebuie să
         facă obiectul unei interpretări uniforme (a se vedea Hotărârea din 23 septembrie 2003, Ospelt și Schlössle Weissenberg, C‑452/01,
         Rec., p. I‑9743, punctul 29, și Hotărârea din 1 aprilie 2004, Bellio F.lli, C‑286/02, Rec., p. I‑3465, punctul 34).

      25      În privința aplicabilității articolului 31 din Acordul privind SEE la situația de fapt din cauza principală, guvernul german
         susține că, ținând cont de faptul că în cursul anilor vizați pentru deducerea pierderilor, și anume anii cuprinși între 1982
         și 1990, Acordul privind SEE nu era încă în vigoare, mecanismul fiscal în cauză în acțiunea principală nu poate fi evaluat
         prin prisma acestui articol, dat fiind că momentul pertinent pentru a determina legislația aplicabilă este momentul deducerii
         inițiale a pierderilor.

      26      În această privință, trebuie să se arate că, în pofida împrejurării de fapt subliniate astfel, elementul care trebuie apreciat
         de Curte nu este deducerea pierderilor, ci reintegrarea efectuată pe plan fiscal și că această reintegrare a fost efectuată
         în 1994. Or, întrucât Acordul privind SEE a intrat în vigoare la 1 ianuarie 1994, mecanismul fiscal în cauză în acțiunea principală
         poate fi examinat prin prisma articolului 31 din acord.

       Cu privire la existența unei restricții privind dreptul prevăzut la articolul 31 din Acordul privind SEE
      27      Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se
         stabilească dacă articolul 31 din Acordul privind SEE se opune unui regim fiscal național care, după ce a permis luarea în
         considerare a pierderilor suferite de un sediu permanent situat într‑un alt stat membru decât acela în care este stabilită
         societatea de care depinde acest sediu permanent, în scopul calculării impozitului pe venit al acestei societăți, prevede
         o reintegrare fiscală a acestor pierderi în momentul în care acest sediu permanent realizează beneficii, în cazul în care
         statul unde este situat acest sediu permanent nu acordă niciun drept de reportare a pierderilor suferite de un sediu permanent
         care aparține unei societăți stabilite într‑un alt stat și în cazul în care veniturile unui astfel de sediu sunt scutite de
         impozit în statul în care își are sediul societatea de care depinde acesta din urmă în temeiul unei convenții pentru evitarea
         dublei impuneri încheiată între cele două state vizate.

      28      Trebuie amintit că libertatea de stabilire implică, pentru societățile constituite în conformitate cu legislația unui stat
         membru și care își au sediul statutar, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în cadrul Comunității,
         dreptul de a‑și desfășura activitatea în statul membru respectiv prin intermediul unei filiale, al unei sucursale sau al unei
         agenții (a se vedea Hotărârea din 21 septembrie 1999, Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Rec., p. I‑6161, punctul 35, Hotărârea din
         14 decembrie 2000, AMID, C‑141/99, Rec., p. I‑11619, punctul 20, și Hotărârea Keller Holding, citată anterior, punctul 29).

      29      Curtea a subliniat de asemenea că, deși, potrivit modului de redactare, prevederile tratatului referitoare la libertatea de
         stabilire urmăresc să asigure beneficiul tratamentului național în statul membru gazdă, acestea interzic, în egală măsură,
         ca statul membru de origine să împiedice stabilirea într‑un alt stat membru a unuia dintre resortisanții săi ori a unei societăți
         constituite în conformitate cu legislația sa (a se vedea Hotărârea din 16 iulie 1998, ICI, C‑264/96, Rec., p. I‑4695, punctul
         21, și Hotărârea din 6 decembrie 2007, Columbus Container Services, C‑298/05, Rep., p. I‑10451, punctul 33).

      30      În plus, potrivit jurisprudenței constante, trebuie considerate astfel de restricții toate măsurile care interzic, îngreunează
         sau fac mai puțin atractivă exercitarea acestei libertăți (a se vedea Hotărârea din 30 noiembrie 1995, Gebhard, C‑55/94, Rec.,
         p. I‑4165, punctul 37, și Hotărârea din 5 octombrie 2004, CaixaBank France, C‑442/02, Rec., p. I‑8961, punctul 11).

      31      Aceste principii se aplică atunci când o societate stabilită într‑un stat membru își desfășoară activitatea într‑un alt stat
         membru prin intermediul unui sediu permanent (a se vedea Hotărârea din 15 mai 2008, Lidl Belgium, C‑414/06, Rep., p. I‑3601,
         punctul 20).

      32      În ceea ce privește efectele regimului fiscal german din perspectiva dreptului comunitar, de la punctul 23 din Hotărârea Lidl
         Belgium, citată anterior, reiese că dispozițiile care permit deducerea pierderilor suferite de un sediu permanent în scopul
         stabilirii rezultatelor financiare și al calculării venitului impozabil al societății principale constituie un avantaj fiscal.
         Așadar, acordarea sau refuzul unui astfel de avantaj pe baza unui sediu permanent situat într‑un alt stat membru decât acela
         în care este stabilită societatea respectivă trebuie considerat un element care poate afecta libertatea de stabilire.

      33      Desigur, contrar reglementării care a făcut obiectul Hotărârii Lidl Belgium, citată anterior, regimul fiscal german în cauză
         în acțiunea principală prevede luarea în considerare a pierderilor suferite de sediul permanent respectiv în contul societății
         stabilite în Germania, de care depinde sediul permanent situat în Austria.

      34      În realitate, astfel cum s‑a arătat la punctul 14 din prezenta hotărâre, totalitatea pierderilor înregistrate de sediul permanent
         situat în Austria au fost deduse într-o primă etapă din beneficiile realizate de societatea de care depinde în cadrul impozitării
         societății respective în Germania.

      35      Procedând astfel, Republica Federală Germania a acordat un avantaj fiscal societății rezidente de care depindea sediul permanent
         situat în Austria, ca și cum acest sediu permanent ar fi fost situat în Germania.

      36      Cu toate acestea, prin reintegrarea, ulterior, a pierderilor acestui sediu permanent în baza impozabilă a societății de care
         depindea, deși acesta realizase beneficii, regimul fiscal german a retras beneficiul acestui avantaj fiscal.

      37      Deși această reintegrare a avut loc numai până la concurența valorii beneficiilor realizate de același sediu permanent, nu
         este mai puțin adevărat că, în această măsură, legislația germană a suspus astfel societățile rezidente cu sedii permanente
         în Austria la un tratament fiscal mai puțin favorabil decât cel de care au beneficiat societățile rezidente cu sedii permanente
         situate în Germania.

      38      În aceste condiții, situația fiscală a unei societăți cu sediul statutar în Germania și cu un sediu permanent în Austria este
         mai puțin favorabilă decât aceea pe care ar avea‑o dacă sediul permanent ar fi stabilit în Germania. Din cauza acestei diferențe
         de tratament fiscal, o societate germană ar putea fi descurajată să continue să își exercite activitățile prin intermediul
         unui sediu permanent situat în Austria (a se vedea Hotărârea Lidl Belgium, citată anterior, punctul 25).

      39      Trebuie să se constate că regimul fiscal în cauză în acțiunea principală cuprinde o restricție privind dreptul prevăzut la
         articolul 31 din Acordul privind SEE.

       Cu privire la existența unei justificări
      40      Din jurisprudența Curții rezultă că o restricție privind libertatea de stabilire nu ar putea fi admisă decât dacă aceasta
         se justifică prin motive imperative de interes general. În acest caz, în plus, ar trebui ca aceasta să fie de natură să asigure
         realizarea obiectivului în cauză și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv (a se vedea Hotărârea
         Lidl Belgium, citată anterior, punctul 27 și jurisprudența citată).

      41      În această privință, instanța de trimitere subliniază faptul că veniturile obținute de sediul permanent situat în Austria
         sunt impozitate nu în Germania, care este statul membru de rezidență al societății căreia îi aparține, ci în Austria, în conformitate
         cu dispozițiile convenției germano‑austriece.

      42      Cu privire la acest aspect trebuie să se sublinieze că reintegrarea pierderilor prevăzută de regimul fiscal german, în cauză
         în acțiunea principală, nu poate fi disociată de deducerea anterioară a acestora. În cazul unei societăți cu un sediu permanent
         situat într‑un alt stat, față de care statul de rezidență al acestei societăți nu are niciun drept de impunere, această reintegrare
         reflectă astfel o logică simetrică, după cum subliniază instanța de trimitere. Așadar, exista o legătură directă, personală
         și materială între cele două elemente ale mecanismului fiscal în cauză în acțiunea principală, întrucât reintegrarea respectivă
         constituie completarea logică a deducerii acordate anterior.

      43      Trebuie să se constate că restricția care decurge din reintegrarea respectivă este justificată de necesitatea de a asigura
         coerența regimului fiscal german.

      44      În acest scop, trebuie să se adauge că această restricție este adecvată pentru atingerea acestui obiectiv, întrucât se aplică
         în mod perfect simetric, fiind reintegrate numai pierderile deduse.

      45      Pe de altă parte, această restricție este proporțională cu obiectivul vizat, în timp ce pierderile reintegrate nu sunt proporționale
         decât până la concurența valorii beneficiilor realizate.

      46      Această constatare nu poate fi contestată de efectele combinate, invocate de instanța de trimitere în cadrul primei și al
         celei de a doua întrebări, ale regimului fiscal german și ale legislației fiscale austriece în cauză în acțiunea principală.

      47      Instanța de trimitere precizează în această privință că legislația fiscală germană nu prevedea o reintegrare de tipul celei
         care face obiectul acțiunii principale, din moment ce persoana impozabilă demonstra că, în general, dispozițiile aplicabile
         în privința sa într‑un alt stat decât acela unde se stabilise nu îi permiteau să beneficieze de o deducere a pierderilor de‑a
         lungul altor ani decât aceia în care fuseseră realizate, situație care nu regăsea atunci când acest stat prevedea, în principiu,
         o astfel posibilitate de deducere a pierderilor, dar că această posibilitate nu putea fi pusă în aplicare în situația concretă
         în care se afla respectiva persoană impozabilă. Or, în acțiunea principală, KR Wannsee s‑ar fi găsit în imposibilitatea de
         a obține luarea în considerare a pierderilor suferite între anii 1982 și 1990 de către autoritățile fiscale austriece.

      48      Trebuie amintit de asemenea că, potrivit unei jurisprudențe constante, în absenţa unor măsuri de unificare sau de armonizare
         comunitară, statele membre rămân competente pentru stabilirea criteriilor de impozitare a veniturilor și a averii în scopul
         eliminării, dacă este cazul, pe cale convențională, a dublei impuneri, dacă este cazul, pe cale convențională (a se vedea
         Hotărârea din 3 octombrie 2006, FKP Scorpio Konzertproduktionen, C‑290/04, Rec., p. I‑9461, punctul 54, Hotărârea din 12 decembrie
         2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Rec., p. I‑11673, punctul 52, și Hotărârea din 18
         iulie 2007, Oy AA, C‑231/05, Rep., p. I‑6373, punctul 52).

      49      Respectiva competență implică de asemenea faptul că un stat membru nu poate fi obligat să ia în considerare, în scopul aplicării
         legislației sale fiscale, rezultatele eventual nefavorabile care decurg din particularitățile unei reglementări dintr‑un alt
         stat membru, aplicabilă unui sediu permanent situat pe teritoriul acestui stat și care aparține unei societăți al cărei sediu
         se află pe teritoriul primului stat (a se vedea în acest sens Hotărârea Columbus Container Services, citată anterior, punctul
         51, și Hotărârea din 28 februarie 2008, Deutsche Shell, C‑293/06, Rep., p. I‑1129, punctul 42).

      50      Astfel, Curtea a hotărât că libertatea de stabilire nu poate fi înțeleasă în sensul că un stat membru este obligat să își
         adapteze normele fiscale în funcție de cele ale unui alt stat membru în scopul de a garanta în toate situațiile o impozitare
         care șterge orice neconcordanță rezultată din reglementările fiscale naționale, dat fiind că deciziile luate de o societate
         în ceea ce privește înființarea de structuri comerciale în străinătate pot, după caz, să fie mai mult sau mai puțin avantajoase
         pentru o astfel de societate (a se vedea Hotărârea Deutsche Shell, citată anterior, punctul 43).

      51      Chiar presupunând că efectul combinat al impunerii aplicate în statul în care este stabilit sediul societății de care depinde
         sediul permanent vizat și al impozitării datorate în statul în care este situat acest sediu ar putea conduce la o restricție
         privind libertatea de stabilire, o astfel de restricție este imputabilă numai celui de al doilea stat.

      52      Într‑o astfel de ipoteză, această restricție ar rezulta nu din regimul fiscal din acțiunea principală, ci din repartizarea
         competențelor fiscale efectuată în cadrul convenției germano‑austriece.

      53      Nici afirmația potrivit căreia restricția care decurge din acest regim fiscal se justifică prin necesitatea de a‑i garanta
         coerența nu ar putea fi contestată de faptul menționat de instanța de trimitere în cadrul celei de a treia întrebări formulate,
         și anume că societatea de care depinde sediul permanent vizat l‑a înstrăinat și că soldul beneficiilor și al pierderilor realizate
         de acest sediu permanent în cursul existenței sale este negativ.

      54      Astfel, după cum s‑a amintit la punctul 42 din prezenta hotărâre, reintegrarea valorii pierderilor sediului permanent în rezultatele
         societății de care depinde este completarea indisociabilă și logică a deducerii anterioare a acestora.

      55      Din totalitatea considerațiilor precedente rezultă că trebuie să se răspundă la întrebările preliminare că articolul 31 din
         Acordul privind SEE nu se opune unui regim fiscal național care, după ce a permis luarea în considerare a pierderilor suferite
         de un sediu permanent situat într‑un alt stat membru decât acela în care este stabilită societatea de care depinde acest sediu
         permanent, în scopul calculării impozitului pe venit al acestei societăți, prevede o reintegrare fiscală a acestor pierderi
         în momentul în care acest sediu permanent realizează beneficii, în cazul în care statul unde este situat acest sediu permanent
         nu acordă niciun drept de reportare a pierderilor suferite de un sediu permanent care aparține unei societăți stabilite într‑un
         alt stat și în cazul în care veniturile unui astfel de sediu sunt scutite de impozit în statul în care își are sediul societatea
         de care depinde acesta din urmă în temeiul unei convenții pentru evitarea dublei impuneri încheiată între cele două state
         vizate.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      56      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Articolul 31 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 nu se opune unui regim fiscal național care, după
            ce a permis luarea în considerare a pierderilor suferite de un sediu permanent situat într‑un alt stat membru decât acela
            în care este stabilită societatea de care depinde acest sediu permanent, în scopul calculării impozitului pe venit al acestei
            societăți, prevede o reintegrare fiscală a acestor pierderi în momentul în care acest sediu permanent realizează beneficii,
            în cazul în care statul unde este situat acest sediu permanent nu acordă niciun drept de reportare a pierderilor suferite
            de un sediu permanent care aparține unei societăți stabilite într‑un alt stat și în cazul în care veniturile unui astfel de
            sediu sunt scutite de impozit în statul în care își are sediul societatea de care depinde acesta din urmă în temeiul unei
            convenții pentru evitarea dublei impuneri încheiată între cele două state vizate.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 12 ianuarie 2006. # Devinlec Développement innovation Leclerc SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-147/03.