Hotărârea Curții din data de 31 octombrie 1974. # Centrafarm BV și Adriaan de Peijper împotriva Winthrop BV. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # Cauza 16-74.


Hotărârea Curții din data de 20 martie 1984. # Republica Federală Germania împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în constatarea abținerii de a acționa. # Cauza 84/82.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 11 mai 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 69/335/CEE - Articols 10 și 12. # Cauza C-197/03.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 23 ianuarie 2007. # Vassilios Tsarnavas împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Motivare. # Cauza T-472/04.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)
      23 ianuarie 2007
      Cauza T‑472/04
      Vassilios Tsarnavas
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcționari – Articolul 45 din statut – Promovare – Hotărâre prin care se anulează decizia de a nu îl promova pe reclamant – Reexaminare a meritelor – Motivare”
      Obiectul: Acțiune având ca obiect o cerere de anulare a deciziei Comisiei din 23 decembrie 2003, în măsura în care prin aceasta numele
         reclamantului nu a fost înscris nici pe lista funcționarilor propuși pentru promovare pentru exercițiul 1999, nici pe lista
         funcționarilor considerați a fi cei mai merituoși pentru obținerea unei promovări la gradul A 4 în cadrul exercițiilor de
         promovare 1998 și 1999, nici pe lista funcționarilor promovați la gradul A 4 în cadrul respectivelor exerciții de promovare

      Decizia: Anulează decizia Comisiei din 23 decembrie 2003 de neînscriere a numelui reclamantului pe lista funcționarilor considerați
         a fi cei mai merituoși pentru obținerea unei promovări la gradul A 4 în cadrul exercițiilor de promovare 1998 și 1999, pe
         de o parte, și prin care reclamantul nu a fost promovat la gradul A 4 în cadrul respectivelor exerciții de promovare, pe de
         altă parte. Respinge celelalte capete de cerere. Obligă Comisia la plata cheltuielilor de judecată.

      Sumar
      Funcționari – Promovare – Analiză comparativă a meritelor
      [Statutul funcționarilor, art. 45 alin. (1)]
      În cazul în care, în executarea unei hotărâri prin care se anulează refuzul de a‑l promova pe reclamant pentru motivul lipsei
         unei analize comparative extinse a meritelor sale în raport cu meritele funcționarilor promovabili din alte servicii, administrația
         procedează la o nouă analiză comparativă, aceasta trebuie realizată prin compararea situației fiecărui funcționar promovat
         la gradul respectiv sau înscris pe lista funcționarilor considerați a fi cei mai merituoși pentru obținerea unei promovări
         la respectivul grad care, în cursul exercițiului de promovare avut în vedere, a primit un punctaj comparabil sau inferior
         celui al reclamantului. Numai o astfel de analiză comparativă este de natură să respecte condițiile de examinare cu atenție
         și cu imparțialitate impuse prin articolul 45 alineatul (1) din statut, precum și cerințele care decurg din principiul egalității
         de tratament.

      Într‑adevăr, administrația nu este îndreptățită să își limiteze analiza comparativă numai la funcționarii promovați în cadrul
         exercițiului avut în vedere, excluzând funcționarii promovabili care, fără să fi fost promovați, fuseseră înscriși pe lista
         funcționarilor considerați a fi cei mai merituoși pentru obținerea unei promovări. O eventuală decizie de a include numele
         reclamantului pe această listă ar putea conduce la promovarea sa în cadrul exercițiului următor, din moment ce autoritatea
         împuternicită să facă numiri are, în principiu, dreptul de a lua în considerare, în cadrul aprecierii comparative a meritelor,
         împrejurarea că un funcționar a făcut deja obiectul unei propuneri de promovare în cadrul unui exercițiu anterior.

      De asemenea, administrația nu poate limita analiza comparativă a meritelor numai la funcționarii promovați pentru care diferența
         dintre punctajul acestora și punctajul mediu din direcția lor generală este semnificativ inferioară față de diferența dintre
         punctajul reclamantului și punctajul mediu din direcția sa generală, cu excluderea funcționarilor al căror punctaj era comparabil
         cu cel al reclamantului sau ușor inferior. Administrația trebuie să analizeze dacă diferența de tratament între reclamant
         și toți funcționarii care au primit un punctaj comparabil sau inferior era justificată în mod obiectiv de alte aspecte care
         privesc meritele acestora, cum ar fi alte informații referitoare la situația lor administrativă și personală, de natură să
         relativizeze aprecierea realizată exclusiv pe baza rapoartelor de evaluare. În special, administrația trebuie să analizeze
         dacă aceste alte aspecte care privesc meritele acestora permiteau să se considere că meritele funcționarilor promovați erau
         efectiv superioare celor ale reclamantului.

      (a se vedea punctele 71, 73-75, 77 și 82-85)
      Trimitere la: Curte 8 octombrie 1986, Clemen și alții/Comisia, 91/85, Rec., p. 2853, punctul 10; Curte 9 noiembrie 2000, Comisia/Hamptaux,
         C‑207/99 P, Rec., p. I‑9485, punctul 19; Tribunal 21 octombrie 1997, Patronis/Consiliul, T‑168/96, RecFP, p. I‑A‑299 și II‑833,
         punctul 35; Tribunal 5 martie 1998, Manzo-Tafaro/Comisia, T‑221/96, RecFP, p. I‑A‑115 și II‑307, punctul 18; Tribunal 3 octombrie
         2000, Cubero Vermurie/Comisia, T‑187/98, RecFP, p. I‑A‑195 și II‑885, punctul 85; Tribunal 11 iulie 2002, Perez Escanilla/Comisia,
         T‑163/01, RecFP, p. I‑A‑131 și II‑717, punctele 28 și 36; Tribunal 19 martie 2003, Tsarnavas/Comisia, T‑188/01-T‑190/01, RecFP,
         p. I‑A‑95 și II‑495, punctele 107, 114, 121 și 122; Tribunal 11 decembrie 2003, Breton/Curtea de Justiție, T‑323/02, RecFP,
         p. I‑A‑325 și II‑1587, punctul 99; Tribunal 15 septembrie 2005, Casini/Comisia, T‑132/03, RecFP, p. I‑A‑253 și II‑1169, punctele
         55, 69 și 70; Tribunal 22 februarie 2006, Standertskjöld-Nordenstam și Heyraud/Comisia, T‑437/04 și T‑441/04, nepublicată
         încă în Recueil FP, punctul 60


Hotărârea Curții din data de 12 iunie 1958. # Compagnie des Hauts Fourneaux de Chasse împotriva Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauza 2-57.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 10 iulie 2008.#Ministerul Administraţiei şi Internelor - Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti împotriva Gheorghe Jipa.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunalul Dâmboviţa - România.#Cetățenia Uniunii - Articolul 18 CE - Directiva 2004/38/CE - Dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre al cetățenilor Uniunii și al membrilor familiilor lor.#Cauza C-33/07.

text:
      Cauza C‑33/07
      Ministerul Administrației și Internelor – Direcția Generală de Pașapoarte București
      împotriva lui
      Gheorghe Jipa
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Tribunalul Dâmbovița)
      „Cetățenia Uniunii — Articolul 18 CE — Directiva 2004/38/CE — Dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre al cetățenilor Uniunii și al membrilor familiilor lor”
      Sumarul hotărârii
      1.        Cetățenia Uniunii Europene — Dispozițiile tratatului — Domeniu de aplicare personal
      [art. 17 alin. (1) CE și art. 18 CE]
      2.        Cetățenia Uniunii Europene — Dreptul la libera circulație și la libera ședere pe teritoriul statelor membre — Directiva 2004/38
      (art. 18 CE; Directiva 2004/38 Parlamentului European și a Consiliului, art. 27)
      1.        Resortisantul unui stat membru, returnat de pe teritoriul unui alt stat membru, se bucură de statutul de cetățean al Uniunii
         în temeiul articolului 17 alineatul (1) CE și, prin urmare, are posibilitatea de a se prevala, inclusiv față de statul membru
         de origine, de drepturile aferente unui astfel de statut și în special de dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul
         statelor membre, astfel cum a fost conferit prin articolul 18 CE. În această privință, dreptul la liberă circulație include
         atât dreptul cetățenilor Uniunii Europene de a intra într‑un alt stat membru decât cel de origine, cât și dreptul de a‑l părăsi.
         Astfel, libertățile fundamentale garantate prin Tratatul CE ar fi golite de substanță dacă statul membru de origine ar putea,
         fără o justificare valabilă, să interzică propriilor resortisanți să părăsească teritoriul statului în cauză pentru a intra
         pe teritoriul unui alt stat membru.

      (a se vedea punctele 17 și 18)
      2.        Articolul 18 CE și articolul 27 din Directiva 2004/38 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor
         membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului nr. 1612/68 și de abrogare
         a Directivelor 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 și 93/96 nu se opun unei reglementări naționale
         care permite restrângerea dreptului unui resortisant al unui stat membru de a se deplasa pe teritoriul unui alt stat membru,
         în special pentru motivul că a fost returnat anterior din acest stat pentru că se afla acolo în situație de „ședere ilegală”,
         cu condiția ca, pe de o parte, conduita acestui resortisant să reprezinte o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă
         la adresa unui interes fundamental al societății și, pe de altă parte, măsura restrictivă avută în vedere să fie aptă să garanteze
         realizarea obiectivului pe care îl urmărește și să nu depășească cadrul a ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia.
         Îi revine instanței de trimitere sarcina să verifice, pe baza elementelor de fapt și de drept care au motivat cererea de limitare
         a dreptului de a ieși de pe teritoriul național, dacă acesta este cazul în cauza cu a cărei soluționare este sesizată.

      În ceea ce privește prima condiție, o măsură prin care se limitează exercitarea dreptului de liberă circulație trebuie adoptată
         în lumina unor considerații care țin de protecția ordinii publice sau a siguranței publice a statului membru care adoptă măsura
         respectivă. Așadar, aceasta nu s‑ar putea întemeia exclusiv pe motive invocate de un alt stat membru în scopul de a justifica,
         precum în cauza din acțiunea principală, o decizie de expulzare a unui resortisant comunitar de pe teritoriul acestui din
         urmă stat, o asemenea considerație neînlăturând totuși posibilitatea ca astfel de motive să fie luate în considerare în cadrul
         aprecierii efectuate de către autoritățile naționale competente să adopte măsura de restrângere a liberei circulații.

      (a se vedea punctele 25, 28 și 30 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      10 iulie 2008(*)

      „Cetățenia Uniunii – Articolul 18 CE – Directiva 2004/38/CE – Dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre al cetățenilor Uniunii și al membrilor familiilor lor”
      În cauza C‑33/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Tribunalul Dâmbovița
         (România), prin decizia din 17 ianuarie 2007, primită de Curte la 24 ianuarie 2007, în procedura

      Ministerul Administrației și Internelor – Direcția Generală de Pașapoarte București
      împotriva lui
      Gheorghe Jipa,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii A. Tizzano (raportor), A. Borg Barthet, M. Ilešič și E. Levits, judecători,
      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul român, de doamna E. Ganea, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul elen, de doamnele E. Skandalou și G. Papagianni, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamnele D. Maidani și I. Trifa, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 februarie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 18 CE și a articolului 27 din Directiva
         2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe
         teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68
         și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE
         și 93/96/CEE (JO L 158, p. 77, cu rectificare în JO L 229, p. 35, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 56).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu având ca obiect o cerere introdusă de Ministerul Administrației și
         Internelor – Direcția Generală de Pașapoarte București (denumit în continuare „ministerul”) prin care se urmărește pronunțarea
         unei decizii de către Tribunalul Dâmbovița care să interzică domnului Jipa, resortisant român, să călătorească în Belgia pentru
         o perioadă până la trei ani.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2004/38 prevede:

      „Fără a aduce atingere dispozițiilor privind documentele de călătorie aplicabile controalelor la frontierele naționale, toți
         cetățenii Uniunii care dețin cărți de identitate valabile sau pașapoarte valabile și membrii familiei acestora care nu au
         cetățenia unui stat membru și care dețin pașapoarte valabile au dreptul de a părăsi teritoriul unui stat membru pentru a se
         deplasa în alt stat membru.”

      4        Potrivit articolului 27 alineatele (1) și (2) din Directiva 2004/38:

      „(1)      Sub rezerva dispozițiilor prezentului capitol, statele membre pot restrânge libertatea de circulație și de ședere a cetățenilor
         Uniunii și a membrilor lor de familie, indiferent de cetățenie, pentru motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate
         publică. Aceste motive nu pot fi invocate în scopuri economice.

      (2)      Măsurile luate din motive de ordine publică sau siguranță publică respectă principiul proporționalității și se întemeiază
         exclusiv pe conduita persoanei în cauză. Condamnările penale anterioare nu pot justifica în sine luarea unor asemenea măsuri.

      Conduita persoanei în cauză trebuie să constituie o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes
         fundamental al societății. Nu pot fi acceptate motivări care nu sunt direct legate de caz sau care sunt legate de considerații
         de prevenție generală.”

       Reglementarea națională
      5        Articolul 1 din Acordul dintre Guvernul României, pe de o parte, și Guvernele Regatului Belgiei, Marelui Ducat al Luxemburgului
         și Regatului Țărilor de Jos, pe de altă parte, privind readmisia persoanelor aflate în situație ilegală, semnat în 1995 și
         aprobat prin Hotărârea Guvernului nr. 825/1995 (Monitorul Oficial al României nr. 241 din 20 octombrie 1995, denumit în continuare „Acordul de readmisie”), prevede:

      „Guvernul României readmite intrarea pe teritoriul său, la cererea Guvernului Belgiei, al Luxemburgului sau al Țărilor de
         Jos și fără formalități, a oricărei persoane care nu îndeplinește sau nu mai îndeplinește condițiile de intrare sau de ședere
         aplicabile pe teritoriul Belgiei, al Luxemburgului sau al Țărilor de Jos, în măsura în care s‑a stabilit sau este prezumat
         că aceasta are cetățenia română.”

      6        Articolul 3 alineatele (1) și (3) din Legea nr. 248 din 20 iulie 2005 privind regimul liberei circulații a cetățenilor români
         în străinătate (Monitorul Oficial al României nr. 682 din 29 iulie 2005), în versiunea aplicabilă litigiului din acțiunea principală (denumită în continuare „Legea nr. 248/2005”),
         prevede:

      „(1)      Limitarea exercitării dreptului cetățenilor români la liberă circulație în străinătate se poate face numai temporar, în cazurile
         și în condițiile prevăzute în prezenta lege, și constă în suspendarea sau, după caz, restrângerea exercitării acestui drept.

      [...]
      (3)      Restrângerea exercitării dreptului la liberă circulație în străinătate reprezintă interdicția temporară de a călători în anumite
         state, dispusă de autoritățile competente române, în condițiile prezentei legi.”

      7        Articolul 38 din Legea nr. 248/2005 are următorul cuprins:

      „Restrângerea exercitării dreptului la liberă circulație în străinătate a cetățenilor români poate fi dispusă pentru o perioadă
         de cel mult 3 ani numai în condițiile și cu privire la următoarele categorii de persoane:

      a)      cu privire la persoana care a fost returnată dintr‑un stat în baza unui acord de readmisie încheiat între România și acel
         stat;

      b)      cu privire la persoana a cărei prezență pe teritoriul unui stat, prin activitatea pe care o desfășoară sau ar urma să o desfășoare,
         ar aduce atingere gravă intereselor României sau, după caz, relațiilor bilaterale dintre România și acel stat.”

      8        Articolul 39 din Legea nr. 248/2005 prevede:

      „În situația prevăzută la art. 38 lit. a), măsura se dispune, la solicitarea Direcției Generale de Pașapoarte, cu privire
         la statul de pe teritoriul căruia a fost returnată persoana, de către tribunalul în a cărui rază teritorială se află domiciliul
         acestei persoane, iar când aceasta are domiciliul în străinătate, de către Tribunalul București.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      9        Domnul Jipa a părăsit România la 10 septembrie 2006 pentru a se deplasa pe teritoriul Regatului Belgiei. La 26 noiembrie 2006,
         a fost returnat în România deoarece se afla în situație de „ședere ilegală” pe teritoriul acestui stat membru, în conformitate
         cu termenii acordului de readmisie.

      10      La 11 ianuarie 2007, Tribunalul Dâmbovița a fost sesizat cu o cerere formulată de minister în temeiul prevederilor articolelor
         38 și 39 din Legea nr. 248/2005, de dispunere a unei măsuri prin care să i se interzică domnului Jipa să călătorească în Belgia
         pe o perioadă de până la trei ani.

      11      Instanța de trimitere subliniază că cererea ministerului nu precizează natura „șederii ilegale” care a determinat readmisia
         domnului Jipa.

      12      În aceste circumstanțe, Tribunalul Dâmbovița a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Articolul [18 CE] […] trebuie interpretat în sensul că se opune ca legislația României (și anume articolele 38 și 39 din [Legea
         nr. 248/2005] […]) să împiedice exercitarea dreptului la liberă circulație a persoanelor?

      2)      a)     Dispozițiile articolelor 38 și 39 din Legea nr. 248/2005 […] care împiedică o persoană (cetățean român și în prezent cetățean
         al Uniunii Europene) să circule liber într‑un alt stat (în speță membru al Uniunii Europene) constituie un obstacol în calea
         liberei circulații a persoanelor, libertate consacrată la articolul 18 CE?

      b)      Un stat membru al Uniunii Europene (în speță România) poate dispune limitarea exercitării liberei circulații a cetățenilor
         pe teritoriul altui stat membru?

      3)      a)     Termenul «ședere ilegală» în sensul Hotărârii Guvernului [român] nr. 825/1995 pentru aprobarea [acordului de readmisie] (în
         temeiul căreia s‑a dispus readmisia pârâtului aflat în situația de «ședere ilegală») se circumscrie motivului de «ordine publică»
         sau de «siguranță publică» prevăzut la articolul 27 din Directiva 2004/38/CE, pentru a se putea dispune restrângerea libertății
         de circulație a unei astfel de persoane?

      b)      În situația în care răspunsul la întrebarea precedentă este afirmativ, dispozițiile articolului 27 din [Directiva 2004/38]
         trebuie interpretate în sensul că statele membre pot restrânge libertatea de circulație și de ședere a cetățenilor Uniunii
         Europene pentru motive de «ordine publică» și de «siguranță publică» în mod automat, fără a se analiza «conduita» persoanei
         în cauză?”

      13      Întrucât a considerat că întrebările respective necesită un răspuns urgent din partea Curții, dat fiind că domnul Jipa trebuie
         să aibă posibilitatea să își exercite dreptul la liberă circulație sau să cunoască cât mai repede dacă se impune restrângerea
         exercitării acestui drept, instanța de trimitere a solicitat Curții judecarea trimiterii preliminare potrivit procedurii accelerate,
         în temeiul articolului 104a primul paragraf din Regulamentul de procedură.

      14      Prin Ordonanța din 3 aprilie 2007, președintele Curții a respins această cerere pentru motivul că nu sunt îndeplinite condițiile
         prevăzute la articolul 104a primul paragraf.

       Cu privire la întrebările preliminare
      15      Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se
         stabilească dacă articolul 18 CE și articolul 27 din Directiva 2004/38 se opun unei reglementări naționale care permite restrângerea
         dreptului unui resortisant dintr‑un stat membru de a se deplasa pe teritoriul unui alt stat membru, în special pentru motivul
         că a fost returnat anterior din acest stat deoarece se afla acolo în situație de „ședere ilegală”.

      16      În observațiile scrise prezentate Curții, guvernele român și elen, precum și Comisia Comunităților Europene susțin aceeași
         opinie, considerând că trebuie să se răspundă în mod afirmativ la aceste întrebări.

      17      În această privință, trebuie arătat în primul rând că, în calitate de resortisant român, domnul Jipa se bucură de statutul
         de cetățean al Uniunii în temeiul articolului 17 alineatul (1) CE și, prin urmare, are posibilitatea de a se prevala, inclusiv
         față de statul membru de origine, de drepturile aferente unui astfel de statut și în special de dreptul la liberă circulație
         și ședere pe teritoriul statelor membre, astfel cum a fost conferit prin articolul 18 CE (a se vedea în acest sens, în special,
         Hotărârea din 20 septembrie 2001, Grzelczyk, C‑184/99, Rec., p. I‑6193, punctele 31-33, Hotărârea din 26 octombrie 2006, Tas‑Hagen
         și Tas, C‑192/05, Rec., p. I‑10451, punctul 19, precum și Hotărârea din 23 octombrie 2007, Morgan și Bucher, C‑11/06 și C‑12/06,
         Rep., p. I‑9161, punctele 22 și 23).

      18      În continuare, trebuie precizat că, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 35 din concluzii, dreptul la liberă circulație
         include atât dreptul cetățenilor Uniunii Europene de a intra într‑un alt stat membru decât cel de origine, cât și dreptul
         de a‑l părăsi. Într‑adevăr, astfel cum a avut deja ocazia să sublinieze Curtea, libertățile fundamentale garantate prin Tratatul
         CE ar fi golite de substanță dacă statul membru de origine ar putea, fără o justificare valabilă, să interzică propriilor
         resortisanți să părăsească teritoriul statului în cauză pentru a intra pe teritoriul unui alt stat membru (a se vedea, prin
         analogie, în materie de libertate de stabilire și de liberă circulație a lucrătorilor, Hotărârea din 27 septembrie 1988, Daily
         Mail and General Trust, 81/87, Rec., p. 5483, punctul 16, Hotărârea din 14 iulie 1994, Peralta, C‑379/92, Rec., p. I‑3453,
         punctul 31, și Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman, C‑415/93, Rec., p. I‑4921, punctul 97).

      19      De altfel, articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2004/38 prevede în mod expres că toți cetățenii Uniunii care dețin cărți
         de identitate valabile sau pașapoarte valabile au dreptul de a părăsi teritoriul unui stat membru pentru a se deplasa în alt
         stat membru.

      20      Rezultă că o situație precum cea a pârâtului din acțiunea principală, astfel cum este descrisă la punctele 9 și 10 din prezenta
         hotărâre, este cuprinsă în sfera dreptului de liberă circulație și ședere al cetățenilor Uniunii în statele membre.

      21      În sfârșit, trebuie amintit că dreptul la liberă circulație al cetățenilor Uniunii nu este unul necondiționat, ci poate fi
         supus limitărilor și condițiilor prevăzute prin tratat, precum și prin dispozițiile adoptate pentru punerea sa în aplicare
         (a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea din 11 aprilie 2000, Kaba, C‑356/98, Rec., p. I‑2623, punctul 30, Hotărârea
         din 6 martie 2003, Kaba, C‑466/00, Rec., p. I‑2219, punctul 46, și Hotărârea din 10 aprilie 2008, Comisia/Țările de Jos, C‑398/06,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 27).

      22      În ceea ce privește acțiunea principală, limitările și condițiile decurg în special din articolul 27 alineatul (1) din Directiva
         2004/38, dispoziție care permite statelor membre să restrângă libertatea de circulație a cetățenilor Uniunii sau a membrilor
         familiilor acestora în special pentru motive de ordine publică sau de siguranță publică.

      23      În această privință, Curtea a subliniat întotdeauna că, deși, în general, statele membre sunt libere să stabilească cerințele
         de ordine publică și de siguranță publică în conformitate cu nevoile lor naționale, care pot varia de la un stat membru la
         altul și de la o perioadă la alta, nu este mai puțin adevărat că, în contextul comunitar și în special ca justificare a unei
         derogări de la principiul fundamental al liberei circulații a persoanelor, aceste cerințe trebuie interpretate în mod strict,
         astfel încât sfera lor să nu poată fi stabilită unilateral de fiecare stat membru fără exercitarea unui control din partea
         instituțiilor Comunității Europene (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 octombrie 1975, Rutili, 36/75, Rec., p. 1219,
         punctele 26 și 27, Hotărârea din 27 octombrie 1977, Bouchereau, 30/77, Rec., p. 1999, punctele 33 și 34, Hotărârea din 14
         martie 2000, Église de scientologie, C‑54/99, Rec., p. I‑1335, punctul 17, precum și Hotărârea din 14 octombrie 2004, Omega,
         C‑36/02, Rec., p. I‑9609, punctele 30 și 31). Jurisprudența a precizat astfel că noțiunea de ordine publică presupune, în
         orice caz, pe lângă tulburarea ordinii sociale pe care o reprezintă orice încălcare a legii, existența unei amenințări reale,
         prezente și suficient de grave la adresa unui interes fundamental al societății (a se vedea în special Hotărârile citate anterior
         Rutili, punctul 28, Bouchereau, punctul 35, precum și Hotărârea din 29 aprilie 2004, Orfanopoulos și Oliveri, C‑482/01 și
         C‑493/01, Rec., p. I‑5257, punctul 66).

      24      Privite în acest context, derogările de la principiul fundamental menționat care ar putea fi invocate de un stat membru implică
         în special, astfel cum reiese din articolul 27 alineatul (2) din Directiva 2004/38, că, pentru a fi justificate, măsurile
         luate din motive de ordine publică sau de siguranță publică trebuie să se întemeieze exclusiv pe conduita persoanei în cauză,
         neputând fi acceptate motivări care nu sunt direct legate de cazul respectiv sau care sunt legate de considerații de prevenție
         generală.

      25      Trebuie adăugat că, astfel cum au arătat pe bună dreptate guvernul român, Comisia, precum și avocatul general la punctul 43
         din concluzii, o măsură prin care se limitează exercitarea dreptului de liberă circulație trebuie adoptată în lumina unor
         considerații care țin de protecția ordinii publice sau a siguranței publice a statului membru care adoptă măsura respectivă.
         Așadar, aceasta nu s‑ar putea întemeia exclusiv pe motive invocate de un alt stat membru în scopul de a justifica, precum
         în cauza din acțiunea principală, o decizie de expulzare a unui resortisant comunitar de pe teritoriul acestui din urmă stat,
         o asemenea considerație neînlăturând totuși posibilitatea ca astfel de motive să fie luate în considerare în cadrul aprecierii
         efectuate de către autoritățile naționale competente să adopte măsura de restrângere a liberei circulații (a se vedea, prin
         analogie, Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Comisia/Spania, C‑503/03, Rec., p. I‑1097, punctul 53).

      26      Cu alte cuvinte, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, împrejurarea că față de un cetățean al Uniunii s‑a dispus
         măsura returnării de pe teritoriul unui alt stat membru unde ședea în mod ilegal nu ar putea fi luată în considerare de statul
         membru de origine al acestuia pentru a limita dreptul la liberă circulație al cetățeanului respectiv decât în măsura în care
         conduita acestuia reprezintă o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății.

      27      Or, situația care a determinat apariția litigiului din acțiunea principală nu pare să răspundă cerințelor amintite la punctele
         22-26 din prezenta hotărâre. În special, din dosarul transmis Curții de instanța de trimitere și din observațiile scrise ale
         guvernului român pare să rezulte că cererea ministerului prin care se urmărește limitarea dreptului de liberă circulație a
         domnului Jipa are ca unic temei măsura de returnare care s‑a dispus față de acesta pe teritoriul Regatului Belgiei, întrucât
         se afla în situație de „ședere ilegală” în acest stat membru, lipsind orice apreciere specifică a conduitei persoanei în cauză
         și orice referire la vreo amenințare pe care aceasta ar constitui‑o pentru ordinea publică sau pentru siguranța publică. Pe
         de altă parte, guvernul român precizează în observațiile sale scrise că nici decizia autorităților belgiene care au decis
         returnarea domnului Jipa nu a fost întemeiată pe motive de ordine publică sau de siguranță publică.

      28      Totuși, îi revine instanței de trimitere sarcina de a efectua constatările necesare în această privință, pe baza elementelor
         de fapt și de drept care au motivat, în cauza din acțiunea principală, cererea ministerului de limitare a dreptului domnului
         Jipa de a ieși de pe teritoriul național.

      29      În cadrul unei astfel de aprecieri, instanța de trimitere va trebui să stabilească de asemenea dacă respectiva limitare a
         dreptului de a ieși de pe teritoriul național este aptă să garanteze realizarea obiectivului pe care îl urmărește și nu depășește
         cadrul a ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia. Într‑adevăr, din articolul 27 alineatul (2) din Directiva 2004/38,
         precum și din jurisprudența constantă a Curții reiese că o măsură de restrângere a dreptului la liberă circulație nu poate
         fi justificată decât dacă respectă principiul proporționalității (a se vedea în acest sens, în special, Hotãrârea din 2 august
         1993, Alluè și alții, C‑259/91, C‑331/91 și C‑332/91, Rec., p. I‑4309, punctul 15, Hotărârea din 17 septembrie 2002, Baumbast
         și R, C‑413/99, Rec., p. I‑7091, punctul 91, precum și Hotărârea din 26 noiembrie 2002, Oteiza Olazabal, C‑100/01, Rec., p. I‑10981,
         punctul 43).

      30      Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 18 CE și articolul 27 din Directiva 2004/38 nu se
         opun unei reglementări naționale care permite restrângerea dreptului unui resortisant al unui stat membru de a se deplasa
         pe teritoriul unui alt stat membru, în special pentru motivul că a fost returnat anterior din acest stat pentru că se afla
         acolo în situație de „ședere ilegală”, cu condiția ca, pe de o parte, conduita acestui resortisant să reprezinte o amenințare
         reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății și, pe de altă parte, măsura restrictivă
         avută în vedere să fie aptă să garanteze realizarea obiectivului pe care îl urmărește și să nu depășească cadrul a ceea ce
         este necesar pentru atingerea acestuia. Îi revine instanței de trimitere sarcina să verifice dacă acesta este cazul în cauza
         cu a cărei soluționare este sesizată.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      31      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolul 18 CE și articolul 27 din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind
            dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora,
            de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE,
            75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE nu se opun unei reglementări naționale care permite restrângerea
            dreptului unui resortisant al unui stat membru de a se deplasa pe teritoriul unui alt stat membru, în special pentru motivul
            că a fost returnat anterior din acest stat pentru că se afla acolo în situație de „ședere ilegală”, cu condiția ca, pe de
            o parte, conduita acestui resortisant să reprezinte o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes
            fundamental al societății și, pe de altă parte, măsura restrictivă avută în vedere să fie aptă să garanteze realizarea obiectivului
            pe care îl urmărește și să nu depășească cadrul a ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia. Îi revine instanței de trimitere
            sarcina să verifice dacă acesta este cazul în cauza cu a cărei soluționare este sesizată.
      Semnături
      * Limba de procedură: româna.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 6 octombrie 2005.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze.#TVA.#Cauza C-243/03.


Hotărârea Curții (Camera a opta) din 3 decembrie 2015.#PP Nature-Balance Lizenz GmbH împotriva Comisiei Europene.#Recurs – Medicamente de uz uman – Directiva 2001/83/CE – Articolele 31 și 116 – Decizie a Comisiei de obligare a statelor membre să retragă și să modifice autorizațiile naționale de introducere pe piață a medicamentelor de uz uman care conțin substanța activă «tolperison».#Cauza C-82/15 P.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 6 iunie 2007. # Walter Parlante împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari - Promovare. # Cauza T-432/04.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera întâi)
      6 iunie 2007
      Cauza T‑432/04
      Walter Parlante
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Funcționari – Promovare – Exercițiul de promovare 2003 – Refuzarea promovării – Atribuirea punctelor de promovare – Analiză comparativă a meritelor – Egalitate de tratament – Dispoziții generale de aplicare a articolului 45 din statut – Excepție de nelegalitate – Încredere legitimă”
      Obiectul: Acțiune având ca obiect o cerere de anulare, pe de o parte, a deciziei autorității împuternicite să facă numiri din 5 iulie
         2004 prin care se respinge reclamația formulată de reclamant împotriva deciziei aceleiași autorități prin care i se refuză
         promovarea în gradul C1 pentru exercițiul 2003 și, pe de altă parte, în măsura în care este necesar, a deciziei care a făcut
         obiectul acestei reclamații

      Decizia: Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Promovare – Analiză comparativă a meritelor
      [Statutul funcționarilor, art. 43 și art. 45 alin. (1)]
      2.      Funcționari – Promovare – Analiză comparativă a meritelor
      [Statutul funcționarilor, art. 45 alin. (1)]
      3.      Funcționari – Promovare – Promisiuni
      [Statutul funcționarilor, art. 45 alin. (1)]
      1.      Chiar în cadrul unui sistem de promovare precum cel instaurat prin dispozițiile generale de aplicare a articolelor 43 și 45
         din statut, adoptate de Comisie, în care numărul de puncte acumulate de funcționarii promovabili este determinant pentru promovare,
         împrejurarea că acordarea anumitor puncte de promovare este de competența directorilor generali sau a directorilor nu este,
         în sine, incompatibilă cu exigența de a efectua o analiză extinsă a meritelor funcționarilor promovabili la nivelul instituției,
         în conformitate cu principiile egalității de tratament a funcționarilor și vocației la carieră. Astfel, pe de o parte, intervenția
         lor în procedura de promovare permite luarea în considerare a elementelor specifice direcției generale sau direcției pe care
         o conduc, despre care au cunoștință prin consultarea diverșilor șefi ierarhici, și aprecierea unitară a rapoartelor asupra
         evoluției carierei diverșilor funcționari promovabili, care au fost întocmite de notatori diferiți. Pe de altă parte, având
         în vedere în special numărul considerabil al funcționarilor promovabili pentru fiecare grad, un astfel de sistem, în care
         aprecierea meritelor funcționarilor efectuată la diferitele niveluri ale ierarhiei este exprimată în puncte de promovare,
         urmărește să permită autorității împuternicite să facă numiri să dispună de surse de informare și de informații comparabile
         cu privire la meritele funcționarilor promovabili. Astfel, el răspunde necesității de a efectua analiza comparativă a candidaturilor
         cu atenție și cu imparțialitate, în interesul serviciului și în conformitate cu principiul egalității de tratament.

      În ceea ce privește, mai specific, modalitatea de atribuire a punctelor de prioritate aflate la dispoziția direcțiilor generale
         pentru a recompensa, în vederea promovării, funcționarii care se disting prin meritele lor în cadrul fiecărei direcții generale,
         aceasta nu poate fi considerată incompatibilă cu existența unei analize extinse a meritelor, în conformitate cu articolul
         45 din statut și cu principiul egalității de tratament. Astfel, aprecierea unor asemenea aspecte ale meritelor funcționarilor
         promovabili trebuie să se efectueze cu necesitate în raport cu funcționarii din aceeași direcție generală, exigența unei analize
         extinse fiind îndeplinită la stadiul comparării de către autoritatea împuternicită să facă numiri a totalității punctelor
         de promovare acumulate de funcționarii promovabili, indiferent de direcția generală în care sunt repartizați. În aceste condiții,
         aspectul că numărul acestor puncte de prioritate aflat la dispoziția direcțiilor generale este limitat în funcție de numărul
         funcționarilor promovabili în cadrul acestora urmărește să evite creșterea inflaționistă a numărului de puncte de prioritate
         acordate de fiecare direcție generală și asigură astfel posibilitatea de comparare a punctelor de promovare și egalitatea
         de tratament între funcționarii din direcții generale diferite.

      În ceea ce privește ipotezele în care, în special, din cauza particularităților unei direcții generale, aplicarea pură și
         simplă a cotelor de puncte de prioritate ar împiedica recompensarea adecvată a meritelor funcționarilor promovabili, autoritatea
         împuternicită să facă numiri este obligată, în exercitarea puterii sale de decizie în materie de promovare, să asigure respectarea
         articolului 45 din statut și a principiului egalității de tratament, acordarea unui număr nedeterminat de puncte de prioritate
         în afara cotei, ca urmare a acțiunilor formulate de funcționarii interesați putând constitui o măsură adecvată în această
         privință.

      În ceea ce privește sistemul mediei‑țintă, indicată evaluatorilor în vederea atribuirii punctelor de merit care rezultă din
         notele și din aprecierile cuprinse în raportul asupra evoluției carierei, deși este adevărat că are drept consecință, în primul
         rând, compararea acestor rapoarte în interiorul direcției generale și, doar în al doilea rând, compararea numărului total
         de puncte de promovare acumulate la nivelul întregii Comisii, un astfel de sistem nu este totuși criticabil, întrucât urmărește
         un obiectiv legitim, și anume acela de a elimina subiectivitatea care rezultă din aprecierile făcute de evaluatori diferiți
         și, prin urmare, are drept scop să asigure o mai mare posibilitate de comparare a rapoartelor funcționarilor care lucrează
         în direcții generale diferite. Ca atare, nu se poate considera că acesta este incompatibil cu exigența unei analize extinse
         a meritelor.

      În această privință, dacă aplicarea riguroasă a mediei‑țintă în cazul direcțiilor generale care au un număr foarte limitat
         de funcționari promovabili într‑un anumit grad și care nu constituie, așadar, un eșantion reprezentativ pentru a reflecta
         realitatea constatată în mod obișnuit, ar putea denatura analiza comparativă a rapoartelor asupra evoluției carierei la nivelul
         Comisiei, contravenind articolului 45 din statut și principiului egalității de tratament, dispozițiile generale de aplicare
         a acestui articol adoptate de instituția respectivă permit totuși autorității împuternicite să facă numiri, la momentul pronunțării
         asupra recursurilor grațioase introduse de funcționari, și comitetelor de promovare, care pot să anuleze în mod excepțional
         reducerea cotei de puncte de promovare ale unei direcții generale ce a depășit media‑țintă, să țină seama de situațiile specifice
         atunci când apar și să asigure că notarea reprezentativă a meritelor funcționarilor care au un anumit grad într‑o direcție
         generală, sub forma punctelor de merit, nu se repercutează în mod nejustificat asupra situației individuale a funcționarilor
         promovabili, în ceea ce privește numărul de puncte de prioritate atribuite fiecărei direcții generale.

      (a se vedea punctele 56, 59-61, 63-68, 71, 72 și 74-77)
      Trimitere la: Tribunal 10 iulie 1992, Mergen/Comisia, T‑53/91, Rec., p. II‑2041, punctul 36; Tribunal 13 iulie 1995, Rasmussen/Comisia,
         T‑557/93, RecFP, p. I‑A‑195 și II‑603, punctul 22; Tribunal 16 septembrie 1998, Rasmussen/Comisia, T‑234/97, RecFP, p. I‑A‑507
         și II‑1533, punctul 24; Tribunal 3 octombrie 2000, Cubero Vermurie/Comisia, T‑187/98, RecFP, p. I‑A‑195 și II‑885, punctul
         61; Tribunal 22 februarie 2000, Rose/Comisia, T‑22/99, RecFP, p. I‑A‑27 și II‑115, punctul 57; Tribunal 9 iulie 2002, Callebaut/Comisia,
         T‑233/01, RecFP, p. I‑A‑115 și II‑625, punctul 46; Tribunal 19 martie 2003, Tsarnavas/Comisia, T‑188/01-T‑190/01, RecFP, p. I‑A‑95
         și II‑495, punctul 121; Tribunal 15 septembrie 2005, Casini/Comisia, T‑132/03, RecFP, p. I‑A‑253 și II‑1169, punctul 53 și
         jurisprudența citată

      2.      Nu sunt contrare articolului 45 din statut dispozițiile tranzitorii adoptate prin dispozițiile generale de aplicare a articolului
         45 din statut adoptate de Comisie care permit direcțiilor generale să atribuie până la patru puncte de prioritate speciale
         suplimentare pentru exercițiul de promovare 2003 pentru a lua în considerare funcționarii propuși în cadrul unui exercițiu
         precedent, dar nepromovați, în limita a 150 % din posibilitățile de promovare în exercițiul respectiv. Astfel, atribuirea
         acestor puncte, care nu este obligatorie și care nu conduce în mod automat la o promovare, urmărește să asigure în mod tranzitoriu
         trecerea de la un sistem de promovare la altul și reprezintă o modalitate adecvată de a lua în considerare faptul că acești
         funcționari au făcut deja obiectul unei propuneri de promovare în cadrul exercițiului anterior, fiind respectate totodată
         limitările bugetare referitoare la posturile disponibile în cadrul exercițiului 2003.

      Aceste dispoziții nu aduc atingere nici principiului egalității de tratament. Astfel, din moment ce punctele de prioritate
         speciale suplimentare au ca scop să recompenseze funcționarii deosebit de meritorii din cadrul unei direcții generale pentru
         meritele de care au dat dovadă în trecut, fără să fie totuși promovați, acești funcționari nu se află într‑o situație comparabilă
         cu alți funcționari care nu au fost propuși spre promovare în cadrul exercițiului anterior în considerarea acestui aspect
         al meritelor lor. Situația lor nu este comparabilă nici cu cea a funcționarilor propuși spre promovare în cadrul exercițiului
         anterior, dar nepromovați, care, din cauza limitei de 150 % a posibilităților de promovare în cadrul exercițiului respectiv,
         nu pot să obțină aceste puncte, întrucât meritele acestora din urmă, astfel cum au fost apreciate de direcțiile generale în
         cadrul exercițiului anterior, sunt inferioare meritelor primei categorii, ordinea în care funcționarii au fost înscriși pe
         lista de propuneri fiind stabilită în funcție de aprecierea meritelor lor de direcția generală în care sunt repartizați. În
         această privință, faptul că numărul funcționarilor care pot beneficia de aceste puncte variază în funcție de mărimea direcțiilor
         generale nu constituie o încălcare a principiului nediscriminării. Dimpotrivă, egalitatea de tratament între funcționarii
         din direcții generale diferite este asigurată tocmai prin faptul că limita în cauză se exprimă în procente ale posibilităților
         de promovare în exercițiul anterior și permite, prin urmare, să se țină seama de diferențele existente între direcțiile generale
         în ceea ce privește numărul funcționarilor promovabili în cadrul fiecăreia.

      (a se vedea punctele 91, 92, 94-97 și 106-110)
      3.      O promisiune de promovare a unui funcționar, în măsura în care constituia un rest al exercițiului de promovare anterior, presupunând
         că este dovedită, nu îi poate crea acestuia încrederea legitimă, având în vedere că a fost făcută fără a ține seama de dispozițiile
         statutare aplicabile, cu încălcarea obligației de a efectua o analiză comparativă a meritelor funcționarilor care au vocația
         la promovare prevăzută la articolul 45 din statut.

      (a se vedea punctul 122)
      Trimitere la:
      Tribunal 26 octombrie 2000, Verheyden/Comisia, T‑138/99, RecFP, p. I‑A‑219 și II-1001, punctul 71 și jurisprudența citată


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 7 septembrie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandai de Nord. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Politica socială - Directivă 93/104/CE - Articols 3 și 5. # Cauza C-484/04.


title: Hotărârea Curții (marea cameră) din data de 5 iunie 2007. # Klas Rosengren și alții împotriva Riksåklagaren. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Högsta domstolen - Suedia. # Libera circulație a mărfurilor - Articolele 28 CE, 30 CE și 31 CE - Reglementare națională care interzice particularilor să importe băuturi alcoolice - Normă referitoare la existența și funcționarea monopolului suedez privind comercializarea băuturilor alcoolice - Apreciere - Măsură care încalcă articolul 28 CE - Justificare prin protecția sănătății și vieții persoanelor - Control de proporționalitate. # Cauza C-170/04.

text:
      Cauza C‑170/04
      Rosengren și alții
      împotriva
      Riksåklagaren
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Högsta domstolen)
      „Libera circulație a mărfurilor — Articolele 28 CE, 30 CE și 31 CE — Reglementare națională care interzice particularilor să importe băuturi alcoolice — Normă referitoare la existența și funcționarea monopolului suedez privind comercializarea băuturilor alcoolice — Apreciere — Măsură care încalcă articolul 28 CE — Justificare prin protecția sănătății și vieții persoanelor — Control de proporționalitate”
      Sumarul hotărârii
      1.        Monopoluri naționale cu caracter comercial — Dispozițiile tratatului — Domeniu de aplicare
      (art. 28 CE și 31 CE)
      2.        Libera circulație a mărfurilor — Restricții cantitative — Noțiune
      (art. 28 CE)
      3.        Libera circulație a mărfurilor — Restricții cantitative
      (art. 28 CE și 30 CE)
      1.        Normele referitoare la existența și funcționarea unui monopol național căruia i s‑a conferit un drept de exclusivitate privind
         vânzarea cu amănuntul a băuturilor alcoolice pe teritoriul unui stat membru trebuie analizate în raport cu prevederile articolului
         31 CE, aplicabile în mod specific exercitării de către un monopol național cu caracter comercial a drepturilor sale de exclusivitate.
         În schimb, influența asupra schimburilor intracomunitare a altor prevederi din legislația națională ce instituie acest monopol,
         care pot fi disociate de funcționarea monopolului, deși au o influență asupra acestuia, trebuie examinată în raport cu articolul
         28 CE.

      O prevedere națională care interzice particularilor să importe băuturi alcoolice, prevăzută într‑o lege care a instituit,
         de asemenea, un monopol a cărui funcție specifică constă în a‑i rezerva acestuia, în statul membru respectiv, exclusivitatea
         vânzării cu amănuntul a băuturilor alcoolice către consumatori, cu excepția sectorului restaurantelor, deși această exclusivitate
         nu cuprinde importurile băuturilor respective, nu privește exercitarea de către acest monopol a funcției sale specifice și
         nu poate fi considerată, prin urmare, ca fiind legată de însăși existența acestuia din urmă. O asemenea măsură de interdicție
         nu reglementează cu adevărat nici funcționarea monopolului, din moment ce nu se referă la modalitățile de vânzare cu amănuntul
         a băuturilor alcoolice pe teritoriul statului membru respectiv. În consecință, o astfel de interdicție trebuie examinată în
         lumina articolului 28 CE, iar nu a articolului 31 CE.

      (a se vedea punctele 16-18, 20, 22, 24 și 27 și dispozitiv 1)
      2.        O prevedere dintr‑o lege națională prin care s‑a instituit un monopol cu caracter comercial care interzice particularilor
         să importe direct băuturi alcoolice, fără a le asigura personal transportul, constituie o restricție cantitativă la import
         în sensul articolului 28 CE, chiar dacă legea menționată instituie pentru titularul monopolului vânzării cu amănuntul obligația
         de a furniza și, prin urmare, dacă este cazul, de a importa la cerere băuturile respective, în măsura în care consumatorii,
         atunci când solicită serviciile titularului monopolului pentru a‑și procura prin import băuturi alcoolice, se confruntă cu
         diferite inconveniente pe care nu le‑ar întâlni dacă ar realiza ei înșiși acest import.

      (a se vedea punctele 33, 34 și 36 și dispozitiv 2)
      3.        O măsură națională care interzice particularilor să importe băuturi alcoolice nu poate fi considerată ca fiind justificată,
         în temeiul articolului 30 CE, de motive ce țin de protecția sănătății și a vieții persoanelor din moment ce aceasta nu este
         aptă să atingă obiectivul privind limitarea în general a consumului de alcool, în măsura în care, potrivit reglementării naționale,
         consumatorul poate întotdeauna să solicite titularului monopolului să îi furnizeze aceste produse, și nu este proporțională
         în vederea realizării obiectivului privind protecția tinerilor împotriva efectelor negative ale consumului de alcool.

      În această privință, din moment ce o astfel de interdicție constituie o derogare de la principiul liberei circulații a mărfurilor,
         autoritățile naționale sunt cele care trebuie să demonstreze că aceasta respectă principiul proporționalității, adică este
         necesară pentru realizarea obiectivului invocat, iar acesta din urmă nu ar putea fi atins prin interdicții sau limitări de
         o amploare mai redusă sau care să afecteze într‑o mai mică măsură comerțul intracomunitar. Or, o interdicție a importului
         care se aplică tuturor, indiferent de vârstă, depășește în mod evident ceea ce este necesar pentru atingerea scopului urmărit,
         acela de a proteja tinerii împotriva efectelor negative ale consumului de alcool.

      (a se vedea punctele 45, 50, 51 și 58 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      5 iunie 2007(*)

      „Libera circulație a mărfurilor – Articolele 28 CE, 30 CE și 31 CE – Reglementare națională care interzice particularilor să importe băuturi alcoolice – Normă referitoare la existența și funcționarea monopolului suedez privind comercializarea băuturilor alcoolice – Apreciere – Măsură care încalcă articolul 28 CE – Justificare prin protecția sănătății și vieții persoanelor – Control de proporționalitate”
      În cauza C‑170/04,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Högsta domstolen
         (Suedia), prin decizia din 26 martie 2004, primită de Curte la 6 aprilie 2004, în procedura

      Klas Rosengren,

      Bengt Morelli,

      Hans Särman,

      Mats Åkerström,

      Åke Kempe,

      Anders Kempe,

      Mats Kempe,

      Björn Rosengren,

      Martin Lindberg,

      Jon Pierre,

      Tony Staf
      împotriva
      Riksåklagaren,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul P. Jann, președintele Camerei întâi, îndeplinind funcția de președinte, domnii C. W. A. Timmermans, A.
         Rosas, R. Schintgen, J. Klučka, președinți de cameră, domnul J. N. Cunha Rodrigues, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii M.
         Ilešič, J. Malenovský (raportor), U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh și L. Bay Larsen, judecători,

      avocat general: domnul A. Tizzano, ulterior domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna C. Strömholm, ulterior domnul J. Swedenborg, administratori,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 noiembrie 2005,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnii K. Rosengren, B. Morelli, H. Särman, M. Åkerström, Å. Kempe, A. Kempe, M. Kempe, B. Rosengren, M. Lindberg,
         J. Pierre, T. Staf, de domnul C. von Quitzow, juris doktor, și de U. Stigare, advokat;

      –        pentru guvernul suedez, de domnul A. Kruse și de doamna K. Wistrand, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul finlandez, de doamna A. Guimaras‑Purokoski, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul norvegian, de domnul T. Nordby și de doamna I. Djupvik, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna L. Ström van Lier și de domnul A. Caeiros, în calitate de agenți;
      –        pentru Autoritatea AELS de Supraveghere, de domnii N. Fenger și A. T. Andersen, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general Tizzano în ședința din 30 martie 2006,
      având în vedere ordonanța de redeschidere a procedurii orale din 14 iunie 2006 și în urma ședinței din 19 septembrie 2006,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnii K. Rosengren, B. Morelli, H. Särman, M. Åkerström, Å. Kempe, A. Kempe, M. Kempe, B. Rosengren, M. Lindberg,
         J. Pierre, T. Staf, de domnul C. von Quitzow, juris doktor, și de U. Stigare, advokat;

      –        pentru guvernul suedez, de domnul A. Kruse și de doamna K. Wistrand, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul finlandez, de doamnele A. Guimaras‑Purokoski și E. Bygglin, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul norvegian, de domnul T. Nordby, precum și de doamnele I. Djupvik și K. Fløistad, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna L. Ström van Lier și de domnul A. Caeiros, în calitate de agenți;
      –        pentru Autoritatea AELS de Supraveghere, de domnii N. Fenger și A. T. Andersen, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general Mengozzi în ședința din 30 noiembrie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 28 CE, 30 CE și 31 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnii K. Rosengren, B. Morelli, H. Särman, M. Åkerström, Å.
         Kempe, A. Kempe, M. Kempe, B. Rosengren, M. Lindberg, J. Pierre și T. Staf, pe de o parte, și Riksåklagaren (procuror al regatului),
         pe de altă parte, privind sechestrul asupra lăzilor cu vin care ar fi fost importate fără a se respecta Legea privind băuturile
         alcoolice (alkohollagen) din 16 decembrie 1994 (SFS 1994, nr. 1738, denumită în continuare „Legea privind alcoolul”).

       Cadrul juridic național
      3        Legea privind alcoolul prevede în capitolul 1, intitulat „Dispoziții preliminare”, că aceasta se aplică fabricării, comercializării
         și importului de băuturi alcoolice, precum și comerțului cu aceste produse.

      4        Potrivit articolului 8 din capitolul 1:

      „[…] Prin vânzare se înțelege orice formă de a pune la dispoziție băutură contra cost.
      Vânzarea către consumator este numită vânzare cu amănuntul sau, dacă vizează consumul pe loc, un serviciu de restaurant. Orice
         altă vânzare este desemnată prin expresia comerț angro.

      5        Capitolul 4 din Legea privind alcoolul, intitulat „Comerțul angro”, prevede la articolele 1 și 2:

      „Articolul 1 – Comerțul angro cu băuturi spirtoase, cu vin sau cu bere tare nu poate fi practicat decât de persoane care au
         primit acordul antrepozitarului sau care au fost înregistrate drept destinatari ai mărfurilor de acest fel conform articolelor
         9 sau 12 din Legea privind taxa pe alcool [din 15 decembrie 1994 (SFS 1994, nr. 1564)]. Rezultă că dreptul de a practica comerțul
         angro nu se aplică decât băuturii vizate de acordul antrepozitarului sau de înregistrarea ca destinatar conform prevederilor
         Legii privind taxa pe alcool.

      În afară de prevederile primului paragraf, comerțul angro cu băuturi spirtoase, cu vin și cu bere tare poate fi practicat
         de o societate de vânzare cu amănuntul conform prevederilor din capitolul 5 articolul 1 al treilea paragraf.

      Fără a aduce atingere prevederilor primului paragraf, titularii unei autorizații de punere în vânzare pot vinde în mod individual
         mărfurile incluse în autorizația menționată către orice persoană care are dreptul să practice comerțul angro cu respectivele
         mărfuri.

      Articolul 2 – Băuturile spirtoase, vinul și berea tare nu pot fi importate în Suedia decât de către persoanele care au dreptul,
         în temeiul articolului 1 primul paragraf, să practice comerțul angro cu respectivele mărfuri, precum și de către societatea
         de vânzare cu amănuntul pentru a respecta obligația care îi revine în temeiul articolului 5 din capitolul 5.

      Fără a aduce atingere prevederilor primului paragraf, băuturile spirtoase, vinul și berea tare pot fi importate:
      […]
      2.      de către orice călător în vârstă de peste 20 de ani sau de către orice persoană care are această vârstă și care lucrează pe
         un mijloc de transport, pentru consumul propriu sau al familiei sale ori cu titlu de cadou pentru o persoană apropiată, pentru
         consumul propriu sau al familiei sale;

      […]
      4.      de către orice particular sau de către un transportator profesionist care acționează în contul acestuia, în vârstă de peste
         20 de ani, care vine în Suedia, dacă băuturile sunt destinate consumului propriu sau al familiei sale;

      5.      de către orice particular sau de către un transportator profesionist care acționează în contul acestuia, în vârstă de peste
         20 de ani, care a primit băuturile pe cale succesorală, dacă acestea sunt destinate consumului propriu sau al familiei sale,
         și

      6.      cu titlu de cadou unic trimis prin intermediul unui transportator profesionist, de la un particular rezident într‑o altă țară
         către un particular rezident în Suedia, în vârstă de peste 20 de ani, pentru consumul propriu sau al familiei sale.

      […]”
      6        În capitolul 5, intitulat „Vânzarea cu amănuntul”, Legea privind alcoolul însărcinează o societate de stat, special constituită
         în acest scop, să asigure vânzarea cu amănuntul în Suedia de vin, bere tare și băuturi spirtoase. Societatea desemnată în
         acest scop este Systembolaget Aktiebolag (denumită în continuare „Systembolaget”), societate pe acțiuni deținută în întregime
         de statul suedez.

      7        Activitatea, exploatarea și modalitățile de control ale acestei societăți sunt stabilite printr‑o convenție încheiată cu statul.

      8        Articolul 5 din capitolul 5 prevede:

      „Băuturile spirtoase, vinul sau berea tare care nu sunt deținute în stoc vor fi achiziționate la cerere, în măsura în care
         societatea de vânzare cu amănuntul nu are nicio obiecție în acest sens.”

      9        Articolul 10 din capitolul 10 din Legea privind alcoolul prevede că importurile ilicite de băuturi alcoolice sunt sancționate
         conform Legii privind contrabanda (lagen om straff för smuggling) din 30 noiembrie 2000 (SFS 2000, nr. 1225), care prevede
         că vinul importat în mod fraudulos trebuie să facă obiectul unei sechestru, cu excepția situației când o asemenea măsură ar
         fi vădit disproporționată.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      10      Reclamanții din acțiunea principală au comandat prin corespondență și fără intermediar, de la locul lor de rezidență din Suedia,
         lăzi cu sticle de vin produs în Spania.

      11      Aceste lăzi, introduse în Suedia fără a fi declarate la vamă, au fost puse sub sechestru pe motivul că făceau obiectul unui
         import care încalcă Legea privind alcoolul.

      12      Prin hotărârea din 3 ianuarie 2002, Göteborgs tingsrätt (Tribunalul de Primă Instanță din Göteborg) a validat sechestrul asupra
         mărfurilor. Hovrätten för Västra Sverige (Curtea de Apel a Suediei Occidentale) a respins apelul introdus de reclamanții din
         acțiunea principală împotriva acestei hotărâri.

      13      Reclamanții din acțiunea principală au introdus recurs în fața Högsta domstolen (Curtea Supremă). Aceasta a considerat că
         decizia sa depindea de compatibilitatea legislației suedeze cu Tratatul CE, fiind vorba de interdicția de principiu, pentru
         orice rezident, de a importa direct, fără a asigura personal transportul, băuturi alcoolice pe teritoriul suedez.

      14      În aceste condiții, Högsta domstolen a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Poate fi considerată interzicerea importurilor [directe la comanda particularilor] ca ținând de modul de funcționare a monopolului
         asupra vânzării cu amănuntul și, pentru acest motiv, trebuie apreciată ca fiind permisă de articolul 28 CE și trebuie examinată
         doar în raport cu articolul 31 CE?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, este compatibilă interdicția menționată […] cu condițiile prevăzute la
         articolul 31 CE referitoare la monopolurile naționale cu caracter comercial?

      3)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, trebuie interpretat articolul 28 CE în sensul că se opune în principiu [respectivei
         interdicții], în pofida obligației ce revine Systembolaget de a achiziționa la cerere băuturi alcoolice pe care nu le deține
         în stoc?

      4)      În cazul unui răspuns afirmativ la a treia întrebare, poate fi considerată o asemenea interdicție […] justificată și proporțională
         în raport cu protecția sănătății și vieții persoanelor?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      15      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, pentru a i se verifica
         compatibilitatea cu dreptul comunitar, o prevedere națională care interzice particularilor să importe băuturi alcoolice, precum
         cea care rezultă de la articolul 2 primul paragraf din capitolul 4 din Legea privind alcoolul, trebuie examinată în lumina
         articolului 31 CE, referitor la monopolurile naționale cu caracter comercial, sau a articolului 28 CE, care interzice orice
         restricție cantitativă la import, precum și orice măsură cu efect echivalent.

      16      Este bine stabilit faptul că măsura națională în discuție în acțiunea principală constituie una dintre prevederile Legii privind
         alcoolul, care a instituit, de asemenea, un monopol cu caracter comercial căruia i s‑a conferit un drept de exclusivitate
         pentru vânzarea cu amănuntul în Suedia de băuturi alcoolice. Acest monopol a fost încredințat Systembolaget.

      17      Având în vedere jurisprudența Curții, normele referitoare la existența și funcționarea respectivului monopol trebuie analizate
         în raport cu prevederile articolului 31 CE, aplicabile în mod specific exercitării de către un monopol național cu caracter
         comercial a drepturilor sale de exclusivitate (a se vedea hotărârea din 17 februarie 1976, Miritz, 91/75, Rec., p. 217, punctul
         5, hotărârea din 20 februarie 1979, Rewe‑Zentral, cunoscută sub numele „Cassis de Dijon”, 120/78, Rec., p. 649, punctul 7,
         hotărârea din 13 martie 1979, Hansen, 91/78, Rec., p. 935, punctele 9 și 10, hotărârea din 14 decembrie 1995, Banchero, C‑387/93,
         Rec., p. I‑4663, punctul 29, și hotărârea din 23 octombrie 1997, Franzén, C‑189/95, Rec., p. I‑5909, punctul 35).

      18      În schimb, influența asupra schimburilor intracomunitare a altor prevederi din legislația națională, care pot fi disociate
         de funcționarea monopolului, deși au o influență asupra acestuia, trebuie examinată în raport cu articolul 28 CE (a se vedea
         hotărârea Franzén, citată anterior, punctul 36).

      19      Este necesar, prin urmare, să se verifice dacă măsura de interzicere în cauză în acțiunea principală constituie o prevedere
         referitoare la existența sau la funcționarea monopolului.

      20      În primul rând, trebuie reamintit că funcția specifică atribuită monopolului prin Legea privind alcoolul constă în a‑i rezerva
         acestuia exclusivitatea vânzării cu amănuntul în Suedia a băuturilor alcoolice către consumatori, cu excepția sectorului restaurantelor.
         Este bine stabilit că această exclusivitate nu cuprinde importurile băuturilor respective.

      21      Cu toate că, reglementând importul de băuturi alcoolice pe teritoriul Regatului Suediei, măsura în discuție în acțiunea principală
         influențează libera circulație a mărfurilor în interiorul Comunității Europene, aceasta nu reglementează, în sine, exercitarea
         de către acest monopol a dreptului său de exclusivitate privind vânzarea cu amănuntul a băuturilor alcoolice pe teritoriul
         suedez.

      22      Această măsură, care nu privește, așadar, exercitarea de către acest monopol a funcției sale specifice, nu poate fi considerată,
         prin urmare, ca fiind legată de însăși existența acestuia din urmă.

      23      În continuare, din elementele aduse în atenția Curții rezultă că, în temeiul articolului 5 din capitolul 5 din Legea privind
         alcoolul, Systembolaget este, în principiu, obligată să importe la cererea și pe cheltuiala consumatorului orice băutură alcoolică.
         Prin urmare, interdicția pentru particulari de a importa băuturi alcoolice, care rezultă de la articolul 2 primul paragraf
         din capitolul 4 din Legea privind alcoolul, are ca efect să orienteze astfel spre monopol consumatorii care doresc să achiziționeze
         astfel de băuturi și este susceptibilă, în acest sens, să aibă o influență asupra funcționării monopolului respectiv.

      24      Cu toate acestea, o asemenea măsură de interdicție nu reglementează cu adevărat funcționarea monopolului, din moment ce nu
         se referă la modalitățile de vânzare cu amănuntul a băuturilor alcoolice pe teritoriul suedez. În particular, aceasta nu vizează
         să reglementeze nici sistemul de selecție de către monopol a produselor, nici rețeaua sa de vânzare, nici organizarea comercializării
         sau a publicității produselor distribuite prin respectivul monopol.

      25      În plus, această măsură rezultă din prevederile Legii privind alcoolul cuprinse în capitolul 4, consacrat comerțului angro.
         Curtea a stabilit deja că prevederile acestui capitol, care atribuie importurile de băuturi alcoolice titularilor de licențe
         de comerț angro, nu făceau parte dintre măsurile care reglementează funcționarea monopolului (a se vedea în acest sens hotărârea
         Franzén, citată anterior, punctele 34, 67 și 70).

      26      În aceste condiții, o asemenea interdicție nu poate fi privită drept o normă referitoare la existența sau la funcționarea
         monopolului. Pentru a stabili compatibilitatea unei asemenea măsuri cu dreptul comunitar, în special cu prevederile din tratat
         referitoare la libera circulație a mărfurilor, articolul 31 CE nu are, prin urmare, relevanță.

      27      În consecință, se va răspunde la prima întrebare că o prevedere națională care interzice particularilor să importe băuturi
         alcoolice, precum cea care rezultă de la articolul 2 primul paragraf din capitolul 4 din Legea privind alcoolul, trebuie examinată
         în lumina articolului 28 CE, iar nu a articolului 31 CE.

       Cu privire la a doua întrebare
      28      A doua întrebare este adresată numai în ipoteza în care Curtea ar considera că interdicția în discuție în acțiunea principală
         trebuie examinată în raport cu articolul 31 CE.

      29      Având în vedere răspunsul la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.

       Cu privire la a treia întrebare
      30      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o măsură care
         interzice particularilor să importe băuturi alcoolice, precum cea care rezultă din Legea privind alcoolul, constituie o restricție
         cantitativă la import în sensul articolului 28 CE, chiar dacă legea menționată instituie pentru titularul monopolului vânzării
         cu amănuntul obligația de a furniza și, prin urmare, dacă este cazul, de a importa la cerere băuturile respective.

      31      În această privință, trebuie reamintit faptul că libera circulație a mărfurilor este un principiu fundamental al tratatului
         care își găsește expresia în interzicerea, enunțată la articolul 28 CE, a restricțiilor cantitative la importul între statele
         membre, precum și a oricăror măsuri cu efect echivalent (hotărârea din 10 ianuarie 2006, De Groot en Slot Allium și Bejo Zaden,
         C‑147/04, Rec., p. I‑245, punctul 70).

      32      Interzicerea măsurilor cu efect echivalent restricțiilor cantitative, prevăzută la articolul 28 CE, vizează orice reglementare
         a statelor membre susceptibilă de a restricționa comerțul intracomunitar, direct sau indirect, în mod efectiv sau potențial
         (a se vedea în special hotărârea din 11 iulie 1974, Dassonville, 8/74, Rec., p. 837, punctul 5, hotărârea din 23 septembrie
         2003, Comisia/Danemarca, C‑192/01, Rec., p. I‑9693, punctul 39, hotărârea din 2 decembrie 2004, Comisia/Țările de Jos, C‑41/02,
         Rec., p. I‑11375, punctul 39, și hotărârea De Groot en Slot Allium și Bejo Zaden, citată anterior, punctul 71).

      33      În speță, trebuie constatat mai întâi că înseși dispozițiile articolului 5 din capitolul 5 din Legea privind alcoolul, în
         redactarea lor în vigoare la data la care s‑au petrecut faptele din acțiunea principală, confereau Systembolaget posibilitatea
         de a se opune cererii unui consumator prin care acesta solicita să îi fie furnizate și, prin urmare, dacă era cazul, să fie
         importate băuturi care nu figurau în asortimentul propus de monopol. În aceste condiții, interdicția pentru particulari de
         a importa direct, fără a asigura personal transportul, astfel de băuturi în Suedia, care nu este compensată printr‑o obligație
         care ar reveni în orice caz monopolului de a importa aceste băuturi din momentul în care persoana interesată ar solicita acest
         lucru, constituie o restricție cantitativă la import.

      34      De fapt, independent de posibilitatea amintită la punctul precedent, nu s‑a contestat că, atunci când consumatorii solicită
         serviciile Systembolaget pentru a‑și procura prin import băuturi alcoolice, persoanele interesate se confruntă cu diferite
         inconveniente pe care nu le‑ar întâlni dacă ar realiza ele însele acest import.

      35      În particular, din informațiile furnizate în cursul procedurii scrise și în ședință reiese că respectivii consumatori trebuie
         să completeze un formular de comandă într‑un magazin al monopolului, să revină pentru a semna această cerere în momentul în
         care oferta furnizorului a fost acceptată, apoi să ridice produsele după import. În plus, o asemenea comandă nu este acceptată
         decât dacă reprezintă o cantitate minimă de sticle importate. Consumatorul nu controlează nici condițiile de transport, nici
         modalitățile de ambalare a băuturilor comandate și nu poate alege tipul de sticle pe care dorește să le comande. De asemenea,
         se pare că, pentru orice import, prețul solicitat cumpărătorului cuprinde, în plus față de costul băuturilor facturat de furnizor,
         și rambursarea cheltuielilor administrative și de transport suportate de Systembolaget, precum și o marjă de 17 % pe care
         cumpărătorul nu ar trebui, în principiu, să o suporte dacă ar importa el însuși direct aceste produse.

      36      În consecință, se va răspunde la a treia întrebare că o măsură care interzice particularilor să importe băuturi alcoolice,
         precum cea care rezultă de la articolul 2 primul paragraf din capitolul 4 din Legea privind alcoolul, constituie o restricție
         cantitativă la import în sensul articolului 28 CE, chiar dacă legea menționată instituie pentru titularul monopolului vânzării
         cu amănuntul obligația de a furniza și, prin urmare, dacă este cazul, de a importa la cerere băuturile respective.

       Cu privire la a patra întrebare
      37      Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o măsură care
         interzice particularilor să importe băuturi alcoolice, precum cea care rezultă de la articolul 2 primul paragraf din capitolul
         4 din Legea privind alcoolul, poate fi considerată ca fiind justificată, în temeiul articolului 30 CE, de motive ce țin de
         protecția sănătății și a vieții persoanelor.

      38      Este adevărat că măsurile care constituie restricții cantitative la import în sensul articolului 28 CE pot fi justificate,
         printre altele, după cum prevede articolul 30 CE, de motive ce țin de protecția sănătății și a vieții persoanelor (a se vedea
         în acest sens hotărârea Franzén, citată anterior, punctul 75).

      39      Conform unei jurisprudențe constante, sănătatea și viața persoanelor ocupă primul loc între bunurile sau interesele protejate
         prin articolul 30 CE și statele membre sunt cele care decid, în limitele impuse prin tratat, nivelul de protecție a acestora
         pe care înțeleg să îl asigure (a se vedea hotărârea din 11 decembrie 2003, Deutscher Apothekerverband, C‑322/01, Rec., p. I‑14887,
         punctul 103 și jurisprudența citată).

      40      Curtea a stabilit deja că o reglementare care are ca obiectiv orientarea consumului de alcool astfel încât să prevină efectele
         negative asupra sănătății persoanelor și a societății ale substanțelor alcoolice și urmărește, astfel, să lupte împotriva
         abuzului de alcool răspunde unor preocupări privind sănătatea și ordinea publică recunoscute la articolul 30 CE (a se vedea
         hotărârea din 28 septembrie 2006, Ahokainen și Leppik, C‑434/04, Rec., p. I‑9171, punctul 28).

      41      Cu toate acestea, este necesar, după cum impune și articolul 30 CE, ca măsura menționată să nu constituie nici un mijloc de
         discriminare arbitrară, nici o restricție disimulată a comerțului dintre statele membre.

      42      În legătură cu acest aspect, trebuie subliniat că niciun element aflat la dispoziția Curții nu permite să se considere că
         motivele de sănătate publică invocate de autoritățile suedeze în condițiile menționate la punctele 44 și 48 din prezenta hotărâre
         ar fi fost deturnate de la finalitatea lor și utilizate într‑un mod care să creeze discriminări față de mărfurile originare
         din alte state membre sau să protejeze indirect anumite produse naționale (hotărârea din 8 martie 2001, Gourmet International
         Products, C‑405/98, Rec., p. I‑1795, punctul 32 și jurisprudența citată).

      43      În plus, o reglementare sau o practică națională care este de natură să aibă un efect restrictiv sau are un asemenea efect
         asupra importurilor nu este compatibilă cu tratatul decât în măsura în care este necesară pentru protecția eficientă a sănătății
         și a vieții persoanelor. O reglementare sau o practică națională nu beneficiază de derogarea prevăzută la articolul 30 CE
         când sănătatea sau viața persoanelor pot fi protejate într‑un mod la fel de eficace prin măsuri mai puțin restrictive asupra
         schimburilor comunitare (a se vedea în acest sens hotărârea Deutscher Apothekerverband, citată anterior, punctul 104).

      44      În această privință, guvernul suedez înțelege în primul rând să justifice măsura de interdicție în discuție în acțiunea principală
         prin necesitatea de a limita în mod general consumul de alcool.

      45      Cu toate acestea, trebuie remarcat faptul că, deși interdicția pentru particulari de a importa direct băuturi alcoolice diminuează
         numărul de surse de oferte adresate consumatorului și poate contribui, într‑o anumită măsură, la prevenirea efectelor prejudiciabile
         ale băuturilor menționate, având în vedere dificultatea aprovizionării, nu este mai puțin adevărat că, potrivit articolului
         5 din capitolul 5 din Legea privind alcoolul, consumatorul poate întotdeauna să solicite Systembolaget să îi furnizeze aceste
         produse.

      46      Este adevărat că, așa cum reiese de la punctul 33 din prezenta hotărâre, conform articolului 5 din capitolul 5 din Legea privind
         alcoolul, în redactarea sa în vigoare la data la care s‑au petrecut faptele din acțiunea principală, obligația de a furniza
         la comandă băuturi alcoolice era însoțită de posibilitatea oferită Systembolaget de a se opune unei asemenea comenzi. Cu toate
         acestea, articolul menționat nu preciza pe ce motive s‑ar putea fundamenta o asemenea opoziție. În orice caz, nu rezultă din
         informațiile de care dispune Curtea că Systembolaget ar fi refuzat în practică o asemenea livrare în considerarea unui anumit
         plafon cantitativ de alcool comandat sau cel puțin a unui asemenea plafon pentru băuturile cu cel mai ridicat conținut de
         alcool.

      47      În aceste condiții, interdicția pentru particulari de a importa direct băuturi alcoolice apare ca un mijloc de a privilegia
         un canal de distribuție a acestor produse, orientând către Systembolaget cererea de băuturi din import. În schimb, având în
         vedere obiectivul invocat, și anume limitarea într‑un mod general a consumului de alcool în preocuparea de a proteja sănătatea
         și viața persoanelor, interdicția menționată, din cauza caracterului mai degrabă marginal al efectelor sale în acest sens,
         trebuie să fie considerată inaptă să atingă obiectivul menționat.

      48      În continuare, guvernul suedez susține că, orientând cererea către Systembolaget, măsura de interdicție în discuție în acțiunea
         principală ar răspunde obiectivului care vizează protejarea tinerilor împotriva efectelor negative ale consumului de alcool,
         din moment ce Systembolaget, care are obligația de a verifica vârsta solicitanților, nu poate livra băuturi alcoolice decât
         persoanelor în vârstă de peste 20 de ani. Articolul 2 al doilea paragraf din capitolul 4 din Legea privind alcoolul interzice,
         de altfel, și posibilitatea unor asemenea persoane, spre deosebire de cele care au depășit această vârstă, de a importa alcool
         în Suedia în calitate de călători.

      49      Nu poate fi contestat faptul că, dacă interdicția în discuție în acțiunea principală se dovedește a fi un mijloc de a evita
         efectiv ca tinerii să devină cumpărători de băuturi alcoolice, și, prin urmare de a reduce riscul ca aceștia să devină consumatori,
         aceasta trebuie considerată justificată față de obiectivul protecției sănătății publice vizat la articolul 30 CE.

      50      Cu toate acestea, din moment ce o interdicție precum cea care rezultă din reglementarea națională în discuție în acțiunea
         principală constituie o derogare de la principiul liberei circulații a mărfurilor, autoritățile naționale sunt cele care trebuie
         să demonstreze că reglementarea menționată respectă principiul proporționalității, adică este necesară pentru realizarea obiectivului
         invocat, iar acesta din urmă nu ar putea fi atins prin interdicții sau limitări de o amploare mai redusă sau care să afecteze
         într‑o mai mică măsură comerțul intracomunitar (a se vedea în acest sens hotărârea din 14 iulie 1994, Van der Veldt, C‑17/93,
         Rec., p. I‑3537, punctul 15, hotărârea Franzén, citată anterior, punctele 75 și 76, precum și hotărârea Ahokainen și Leppik,
         citată anterior, punctul 31).

      51      Or, interdicția importului în discuție în acțiunea principală se aplică tuturor, indiferent de vârstă. Prin urmare, aceasta
         depășește în mod evident ceea ce este necesar pentru atingerea scopului urmărit, acela de a proteja tinerii împotriva efectelor
         negative ale consumului de alcool.

      52      În ceea ce privește necesitatea controlului vârstei, trebuie subliniat că, rezervând vânzarea băuturilor alcoolice importate
         magazinelor Systembolaget, ca urmare a interdicției în discuție în acțiunea principală, legislația națională urmărește să
         supună distribuția băuturilor alcoolice unui sistem centralizat și coerent care trebuie să permită agenților monopolului,
         conform obiectivului urmărit, să se asigure, în consecință, că produsele nu vor fi remise decât persoanelor care depășesc
         vârsta de 20 de ani.

      53      În acest context, din informațiile de care dispune Curtea rezultă că, deși Systembolaget recurge, în principiu, la asemenea
         modalități de distribuire a produselor și de control al vârstei cumpărătorilor, există alte sisteme de distribuire a băuturilor
         alcoolice care conferă, așadar, terților responsabilitatea controlului menționat. În particular, nu se contestă faptul că
         Systembolaget acceptă ca verificarea vârstei să poată fi efectuată în momentul livrării băuturilor alcoolice de către numeroși
         agenți, în afara localurilor monopolului, spre exemplu în magazine alimentare sau în benzinării. În plus, existența însăși
         a unui asemenea control nu este clar stabilită și verificabilă în cazul în care băuturile alcoolice sunt livrate de Systembolaget
         în special, cum s‑a indicat de către guvernul suedez, „prin poștă sau prin orice alt mijloc de comunicare adecvat la gara
         sau la stația de autocare cea mai apropiată”.

      54      În acest context, se pare că nu se asigură pe deplin o eficiență ireproșabilă, în orice circumstanță, a controlului vârstei
         persoanelor cărora le sunt furnizate băuturile menționate, iar obiectivul urmărit prin sistemul actual nu este atins decât
         într‑un mod imperfect.

      55      Rămâne să se răspundă la întrebarea dacă, pentru a se încerca realizarea acestui obiectiv de protecție a sănătății tinerilor
         la un nivel de eficiență cel puțin echivalent, ar putea fi imaginate alte dispozitive care să afecteze într‑o măsură mai mică
         principiul liberei circulații a mărfurilor și care să fie susceptibile de a se substitui celui în discuție.

      56      În această privință, Comisia Comunităților Europene susține, fără a fi contrazisă asupra acestui aspect, că verificarea vârstei
         ar putea fi realizată prin intermediul unei declarații prin care destinatarul băuturilor importate ar atesta, pe un formular
         care însoțește mărfurile în momentul importului, că are vârsta de cel puțin 20 de ani. Numai informațiile de care dispune
         Curtea nu permit să se considere că o asemenea procedură, însoțită de sancțiuni penale corespunzătoare pentru cazul în care
         nu este respectată, ar fi în mod necesar mai puțin eficientă decât cea care este folosită de Systembolaget.

      57      Prin urmare, nu este stabilit că interdicția în discuție în acțiunea principală ar fi proporțională în vederea realizării
         obiectivului privind protecția tinerilor împotriva efectelor negative ale consumului de alcool.

      58      În aceste condiții, se va răspunde la a patra întrebare în sensul că o măsură care interzice particularilor să importe băuturi
         alcoolice, precum cea care rezultă de la articolul 2 primul paragraf din capitolul 4 din Legea privind alcoolul,

      –        nefiind aptă să atingă obiectivul privind limitarea în general a consumului de alcool și
      –        nefiind proporțională în vederea realizării obiectivului privind protecția tinerilor împotriva efectelor negative ale consumului
         de alcool,

      nu poate fi considerată ca fiind justificată, în temeiul articolului 30 CE, de motive ce țin de protecția sănătății și a vieții
         persoanelor.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      59      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      1)      O prevedere națională care interzice particularilor să importe băuturi alcoolice, precum cea care rezultă de la articolul
            2 primul paragraf din capitolul 4 din Legea privind băuturile alcoolice (alkohollagen) din 16 decembrie 1994, trebuie examinată
            în lumina articolului 28 CE, iar nu a articolului 31 CE.
      2)      O măsură care interzice particularilor să importe băuturi alcoolice, precum cea care rezultă de la articolul 2 primul paragraf
            din capitolul 4 din Legea privind băuturile alcoolice, constituie o restricție cantitativă la import în sensul articolului
            28 CE, chiar dacă legea menționată instituie pentru titularul monopolului vânzării cu amănuntul obligația de a furniza și,
            prin urmare, dacă este cazul, de a importa la cerere băuturile respective.
      3)      O măsură care interzice particularilor să importe băuturi alcoolice, precum cea care rezultă de la articolul 2 primul paragraf
            din capitolul 4 din Legea privind băuturile alcoolice,
      –        nefiind aptă să atingă obiectivul privind limitarea în general a consumului de alcool și
      –        nefiind proporțională în vederea realizării obiectivului privind protecția tinerilor împotriva efectelor negative ale consumului
            de alcool,
      nu poate fi considerată ca fiind justificată, în temeiul articolului 30 CE, prin motive ce țin de protecția sănătății și vieții
            persoanelor.
      Semnături
      * Limba de procedură: suedeza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 17 februarie 1998. # E împotriva Comitetului Economic și Social. # Funcționari. # Cauza T-183/96.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 16 septembrie 1998. # International Express Carriers Conference (IECC) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Acțiune în constatarea abținerii de a acționa - Lipsa necesității de a se pronunța. # Cauza T-28/95.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 11 iulie 1968. # August Josef Van Eick împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 35-67.