title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 4 iunie 2009.#Pannon GSM Zrt. împotriva Erzsébet Sustikné Győrfi.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Budaörsi Városi Bíróság - Ungaria.#Directiva 93/13/CEE - Clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii - Efecte juridice ale unei clauze abuzive - Dreptul și obligația instanței naționale de a analiza din oficiu caracterul abuziv al unei clauze de stabilire a instanței competente - Criterii de apreciere.#Cauza C-243/08.

text:
      Cauza C‑243/08
      Pannon GSM Zrt.
      împotriva
      Erzsébet Sustikné Győrfi
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Budaörsi Városi Bíróság)
      „Directiva 93/13/CEE − Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Efecte juridice ale unei clauze abuzive − Competența și obligația instanței naționale de a analiza din oficiu caracterul
         abuziv al unei clauze de stabilire a instanței competente – Criterii de apreciere”

      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Directiva 93/13
      (Directiva 93/13 a Consiliului, art. 6)
      2.        Apropierea legislațiilor – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Directiva 93/13
      (Directiva 93/13 a Consiliului)
      3.        Apropierea legislațiilor – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Directiva 93/13
      (Directiva 93/13 a Consiliului, art. 3)
      1.        Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii trebuie interpretat
         în sensul că o clauză contractuală abuzivă nu creează obligații pentru consumator și că nu este necesar în acest sens ca respectivul
         consumator să fi contestat în prealabil cu succes o astfel de clauză.

      Astfel, obiectivul urmărit de articolul 6 din directiva menționată, de a consolida protecția consumatorilor, nu ar putea fi
         atins dacă acești consumatori ar fi obligați să invoce ei înșiși caracterul abuziv al unei clauze contractuale. În plus, nu
         poate fi asigurată o protecție efectivă a consumatorului decât dacă instanței naționale i se recunoaște dreptul de a analiza
         din oficiu o astfel de clauză.

      (a se vedea punctele 23 și 28 și dispozitiv 1)
      2.        Instanța națională are obligația de a examina din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale de îndată ce dispune
         de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens. Atunci când consideră că o astfel de clauză este abuzivă, instanța
         nu o aplică, exceptând cazul în care consumatorul se opune. Această obligație revine instanței naționale inclusiv atunci când
         verifică propria competență teritorială.

      Astfel, instanța sesizată are obligația să asigure efectul util al protecției vizate prin dispozițiile Directivei 93/13 privind
         clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii. În consecință, rolul atribuit astfel instanței naționale de dreptul
         comunitar în domeniul avut în vedere nu se limitează doar la dreptul de a se pronunța cu privire la natura eventual abuzivă
         a unei clauze contractuale, ci implică și obligația de a examina din oficiu acest aspect de îndată ce dispune de elementele
         de drept și de fapt necesare în acest sens, inclusiv atunci când verifică propria competență teritorială. În exercitarea acestei
         obligații, instanței naționale nu i se impune totuși, în temeiul directivei, să înlăture aplicarea clauzei în discuție în
         cazul în care consumatorul, după ce instanța l‑a informat, înțelege să nu invoce caracterul abuziv și neobligatoriu.

      (a se vedea punctele 32, 33 și 35 și dispozitiv 2)
      3.        Revine instanței naționale obligația de a determina dacă o clauză contractuală precum o clauză de stabilire a instanței competente
         întrunește criteriile necesare pentru a fi calificată drept abuzivă în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 93/13
         privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii. În acest fel, instanța națională trebuie să aibă în vedere
         faptul că o clauză dintr‑un contract încheiat între un consumator și un vânzător sau un furnizor, care este inserată fără
         să fi făcut obiectul unei negocieri individuale și care conferă competență exclusivă instanței în raza căreia se află sediul
         social al vânzătorului sau al furnizorului, poate fi considerată abuzivă.

      (a se vedea punctul 44 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      4 iunie 2009(*)

      „Directiva 93/13/CEE − Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Efecte juridice ale unei clauze abuzive − Competența și obligația instanței naționale de a analiza din oficiu caracterul
         abuziv al unei clauze de stabilire a instanței competente – Criterii de apreciere”

      În cauza C‑243/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Budaörsi Városi
         Bíróság (Ungaria), prin decizia din 22 mai 2008, primită de Curte la 2 iunie 2008, în procedura

      Pannon GSM Zrt.
      împotriva
      Erzsébet Sustikné Győrfi,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul T. von Danwitz, doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), domnii
         E. Juhász și J. Malenovský, judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 aprilie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Pannon GSM Zrt., de J. Vitári, C. Petia și domnul B. Bíró, ügyvédek;
      –        pentru guvernul maghiar, de doamnele J. Fazekas, R. Somssich, K. Borvölgyi și de domnul M. Fehér, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. López-Medel Bascones, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul francez, de domnul B. Cabouat și de doamna R. Loosli‑Surrans, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul austriac, de doamnele C. Pesendorfer și A. Hable, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul S. Ossowski, în calitate de agent, asistat de domnul T. de la Mare, barrister;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii W. Wils și B. Simon, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Directivei 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie
         1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273,
         denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între întreprinderea Pannon GSM Zrt. (denumită în continuare „Pannon”),
         pe de o parte, și doamna Sustikné Győrfi, pe de altă parte, cu privire la executarea unui contract de abonare pentru servicii
         de telefonie încheiat între părțile menționate.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Potrivit dispozițiilor articolului 1 alineatul (1), scopul directivei este de apropiere a actelor cu putere de lege și actelor
         administrative ale statelor membre privind clauzele abuzive în contractele încheiate între un vânzător sau un furnizor și
         un consumator.

      4        Articolul 3 din directivă prevede:

      „(1)      O clauză contractuală care nu s‑a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința
         de bună‑credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract,
         în detrimentul consumatorului.

      (2)      Se consideră întotdeauna că o clauză nu s‑a negociat individual atunci când a fost redactată în prealabil, iar, din acest
         motiv, consumatorul nu a avut posibilitatea de a influența conținutul clauzei, în special în cazul unui contract de adeziune.

      […]
      (3)      Anexa conține o listă orientativă și neexhaustivă a clauzelor care pot fi considerate abuzive.”
      5        Punctul 1 litera (q) din această anexă menționează clauzele având ca obiect sau ca efect:

      „excluderea sau obstrucționarea dreptului consumatorului de a introduce acțiuni în justiție sau de a exercita orice altă cale
         de atac [...]”.

      6        Articolul 4 alineatul (1) din directivă prevede:

      „Fără să aducă atingere articolului 7, caracterul abuziv al unei clauze contractuale se apreciază luând în considerare natura
         bunurilor sau a serviciilor pentru care s‑a încheiat contractul și raportându‑se, în momentul încheierii contractului, la
         toate circumstanțele care însoțesc încheierea contractului și la toate clauzele contractului sau ale unui alt contract de
         care acesta depinde.”

      7        Potrivit articolului 6 alineatul (1) din directivă:

      „Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau
         un furnizor, în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze
         părțile prin aceste clauze, în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”

      8        Articolul 7 alineatele (1) și (2) din directivă prevede:

      „(1)      Statele membre se asigură că, în interesul consumatorilor și al concurenților, există mijloace adecvate și eficace pentru
         a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori.

      (2)      Mijloacele menționate la alineatul (1) cuprind dispozițiile în conformitate cu care persoanele sau organizațiile care au,
         în temeiul legislației interne, un interes legitim în protecția consumatorilor pot introduce o acțiune în justiție sau în
         fața organismelor administrative competente, în conformitate cu legislația internă în cauză, pentru a obține o decizie care
         să stabilească dacă clauzele contractuale elaborate pentru a fi utilizate în general sunt abuzive, astfel încât să poată aplica
         mijloace adecvate și eficiente pentru a preveni utilizarea acestor clauze în continuare.”

       Reglementarea națională
      9        La data situației de fapt din acțiunea principală, erau aplicabile Codul civil, în versiunea sa rezultând din Legea nr. CXLIX
         din 1997 (Magyar Közlöny 1997/115, denumit în continuare „Codul civil”), și Decretul guvernamental nr. 18/1999 privind clauzele care trebuie considerate
         abuzive în contractele încheiate cu un consumator (Magyar Közlöny 1998/8), în versiunea sa în vigoare la momentul acțiunii principale.

      10      Conform articolului 209 alineatul 1 din Codul civil, o parte poate contesta orice condiție contractuală generală considerată
         abuzivă. Potrivit articolului 209 B alineatul 4 din același cod, unele dispoziții speciale determină clauzele considerate
         abuzive în contractele de consum. În temeiul articolului 235 alineatul 1 din Codul civil, ca urmare a unei contestații valabile,
         contractul în cauză își pierde forța juridică începând de la data încheierii sale. Potrivit articolului 236 alineatul 1 din
         Codul civil, contestația trebuie comunicată în scris celeilalte părți în termen de un an.

      11      Decretul guvernamental nr. 18/1999, în versiunea sa în vigoare la momentul acțiunii principale, clasifică clauzele contractuale
         în două categorii. Din prima categorie fac parte clauzele contractuale a căror stipulare în contractele de consum este interzisă
         și care sunt, în consecință, nule de drept. A doua categorie cuprinde clauzele considerate abuzive până la proba contrară,
         autorul unei astfel de clauze putând răsturna această prezumție.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      12      La 12 decembrie 2004, doamna Sustikné Győrfi a încheiat cu Pannon un contract de abonare pentru furnizarea de servicii de
         telefonie mobilă. Contractul a fost încheiat pe baza unui formular furnizat de Pannon, care stipula că, prin semnarea contractului,
         doamna Sustikné Győrfi lua cunoștință de reglementarea aplicabilă, care cuprindea condițiile contractuale generale și care
         constituia un element indisociabil al contractului, și că accepta conținutul acesteia.

      13      Potrivit acestei reglementări, cele două părți din acțiunea principală acceptau ca instanța în raza căreia se află sediul
         Pannon să fie competentă să soluționeze orice litigiu care rezultă din contractul de abonare sau în legătură cu acesta. Această
         clauză de stabilire a instanței competente nu a făcut obiectul unei negocieri între cele două părți.

      14      Întrucât a considerat că doamna Sustikné Győrfi nu și‑a respectat obligațiile contractuale, Pannon a introdus, în temeiul
         respectivei clauze, o cerere de pronunțare a unei somații de plată la Budaörsi Városi Bíróság, instanță în raza căreia se
         află sediul său social.

      15      Instanța sesizată a pronunțat somația solicitată de Pannon. Doamna Sustikné Győrfi a formulat ulterior, în termenul prevăzut,
         o opoziție împotriva acestei somații, procedura devenind astfel contradictorie.

      16      Respectiva instanță a arătat că domiciliul doamnei Sustikné Győrfi nu se afla în raza sa de competență teritorială. Instanța
         a constatat că domiciliul acesteia din urmă, care beneficiază de o pensie de invaliditate, este situat la Dombegyház, în comitatul
         Békés, respectiv la o distanță de 275 de kilometri de Budaörs, și a precizat că posibilitățile de transport dintre Budaörs
         și Dombegyház sunt foarte limitate din cauza inexistenței unei linii directe de tren sau de autobuz.

      17      Budaörsi Városi Bíróság a remarcat că normele de procedură aplicabile prevăd că instanța competentă teritorial este cea în
         a cărei rază teritorială se află domiciliul doamnei Sustikné Győrfi, respectiv Battonyai Városi Bíróság (Tribunalul Municipal
         din Battonya).

      18      Instanța de trimitere a explicat faptul că în Codul de procedură civilă se prevede că instanța trebuie să invoce din oficiu,
         în domeniul avut în vedere, problema competenței sale teritoriale. Totuși, nefiind vorba despre o competență exclusivă, invocarea
         acestei probleme nu ar mai putea fi posibilă după prima depunere de către pârât a unui memoriu în apărare cu privire la fondul
         litigiului. Instanța sesizată nu ar putea examina exactitatea faptelor invocate în vederea stabilirii competenței sale teritoriale
         decât atunci când acestea sunt contrare unor fapte notorii sau unor fapte cu privire la care instanța are în mod oficial cunoștință
         ori când acestea sunt improbabile sau cealaltă parte din proces le contestă.

      19      În aceste condiții, Budaörsi Városi Bíróság, având rezerve cu privire la caracterul eventual abuziv al clauzei prin care s‑a
         stabilit instanța competentă care figurează în condițiile generale ale contractului în litigiu, a hotărât să suspende judecarea
         cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 6 alineatul (1) din Directiva [93/13], potrivit căruia statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un
         contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau de către un furnizor, în conformitate cu legislația internă, nu
         creează obligații pentru consumator, poate fi interpretat în sensul că dispoziția potrivit căreia o clauză abuzivă stipulată
         de către vânzător sau de către furnizor nu creează obligații pentru consumator nu se aplică de drept în temeiul legii, ci
         presupune ca respectivul consumator să conteste cu succes acea clauză abuzivă prin formularea unei cereri în acest sens?

      2)      Protecția garantată consumatorilor prin Directiva [93/13] impune ca instanța națională să se pronunțe din oficiu asupra caracterului
         abuziv al unei clauze contractuale cu privire la care este sesizată, chiar și în lipsa unei cereri în acest sens, mai precis
         fără să se fi invocat caracterul abuziv al unei clauze, și indiferent dacă procedura este contencioasă sau grațioasă, și să
         examineze, astfel, din oficiu, în cadrul verificării competenței sale teritoriale, clauzele stipulate de către vânzător sau
         de către furnizor?

      3)      În cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare, care sunt criteriile care trebuie avute în vedere și evaluate de către
         instanța națională în cadrul respectivei examinări?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      20      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle dacă articolul 6 alineatul (1) din directivă,
         potrivit căruia clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau de către un
         furnizor nu creează obligații pentru consumator, trebuie interpretat în sensul că numai în cazul în care consumatorul a contestat
         cu succes o astfel de clauză nu se creează obligații pentru acesta din urmă în temeiul clauzei.

      21      Pentru a răspunde la întrebarea adresată, trebuie amintit în prealabil că obligația instituită pentru statele membre potrivit
         articolului 6 alineatul (1) din directivă urmărește să confere un drept cetățeanului în calitatea sa de consumator și definește
         rezultatul urmărit de directivă (a se vedea Hotărârea din 10 mai 2001, Comisia/Țările de Jos, C‑144/99, Rec., p. I‑3541, punctul
         18, și Hotărârea din 7 mai 2002, Comisia/Suedia, C‑478/99, Rec., p. I‑4147, punctele 16 și 18).

      22      Astfel, sistemul de protecție pus în aplicare prin directiva menționată are la bază ideea că un consumator se găsește într‑o
         poziție de inferioritate în raport cu un vânzător sau cu un furnizor în ceea ce privește atât puterea de negociere, cât și
         nivelul de informare, situație care îl determină să adere la condițiile redactate în prealabil de către vânzător sau de către
         furnizor, fără a putea influența conținutul acestora (Hotărârea din 27 iunie 2000, Océano Grupo Editorial și Salvat Editores,
         C‑240/98-C‑244/98, Rec., p. I‑4941, punctul 25).

      23      Curtea a mai statuat, la punctul 26 din hotărârea menționată, că obiectivul urmărit de articolul 6 din directivă nu ar putea
         fi atins dacă acești consumatori ar fi obligați să invoce ei înșiși caracterul abuziv al unei clauze contractuale și că nu
         poate fi asigurată o protecție efectivă a consumatorului decât dacă instanței naționale i se recunoaște dreptul de a analiza
         din oficiu o astfel de clauză.

      24      În această privință, este necesar să se sublinieze că, în situația în care acest drept trebuie garantat instanței naționale,
         articolul 6 alineatul (1) din directivă nu poate fi interpretat în sensul că o clauză contractuală abuzivă nu creează obligații
         pentru consumator decât dacă acesta a introdus o cerere expresă în această privință. Într‑adevăr, o astfel de interpretare
         ar exclude dreptul instanței naționale de a analiza din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale în cadrul examinării
         admisibilității cererii cu care este sesizată și fără o solicitare expresă în acest sens din partea consumatorului.

      25      În ceea ce privește efectele juridice produse de o clauză abuzivă, Curtea a precizat, în Hotărârea din 26 octombrie 2006,
         Mostaza Claro (C‑168/05, Rec., p. I‑10421, punctul 36), că importanța protecției consumatorilor a determinat legiuitorul comunitar
         să prevadă, la articolul 6 alineatul (1) din directivă, că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator
         de către un vânzător sau de către un furnizor „nu creează obligații pentru consumator”. Curtea a subliniat că este vorba despre
         o dispoziție imperativă care, având în vedere poziția de inferioritate a uneia dintre cele două părți contractante, urmărește
         să substituie echilibrului formal pe care îl instituie contractul între drepturile și obligațiile cocontractanților un echilibru
         real, de natură să restabilească egalitatea dintre aceste părți.

      26      Curtea a adăugat, la punctul 37 din aceeași hotărâre, că directiva, care vizează să consolideze protecția consumatorilor,
         constituie, potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (t) CE, o măsură indispensabilă pentru aducerea la îndeplinire a misiunilor
         încredințate Comunității Europene și, în particular, pentru ridicarea nivelului și a calității vieții în ansamblul acesteia
         din urmă.

      27      În consecință, expresia „în conformitate cu legislația internă”, prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din directivă, nu
         poate fi interpretată în sensul că este permis statelor membre să subordoneze faptul că o clauză abuzivă nu creează obligații
         unei condiții precum cea menționată în prima întrebare preliminară.

      28      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 6 alineatul (1) din directivă trebuie interpretat în sensul
         că o clauză contractuală abuzivă nu creează obligații pentru consumator și că nu este necesar în acest sens ca respectivul
         consumator să fi contestat în prealabil cu succes o astfel de clauză.

       Cu privire la a doua întrebare
      29      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la obligațiile care revin
         instanței naționale în conformitate cu dispozițiile directivei, pentru a afla dacă, în cadrul examinării competenței sale
         și indiferent de natura acțiunii, aceasta din urmă trebuie să se pronunțe, dacă este necesar, din oficiu cu privire la caracterul
         abuziv al unei clauze contractuale.

      30      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit că, în Hotărârea din 21 noiembrie 2002, Cofidis (C‑473/00, Rec., p. I‑10875,
         punctul 34), Curtea a subliniat că protecția pe care directiva o conferă consumatorilor se aplică și în ipotezele în care
         consumatorul, care a încheiat cu un vânzător sau cu un furnizor un contract care conține o clauză abuzivă, se abține să invoce
         caracterul abuziv al acestei clauze fie pentru că acesta nu își cunoaște drepturile, fie pentru că este descurajat să le invoce
         din cauza cheltuielilor pe care le‑ar implica o acțiune în justiție.

      31      Trebuie de asemenea remarcat că, la punctul 38 din Hotărârea Mostaza Claro, citată anterior, Curtea s‑a pronunțat în sensul
         că natura și importanța interesului public pe care se întemeiază protecția garantată de directivă consumatorilor justifică
         obligația instanței naționale de a analiza din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale și, prin aceasta, de a
         suplini dezechilibrul existent între consumator și vânzător sau furnizor.

      32      Instanța sesizată are, așadar, obligația să asigure efectul util al protecției vizate prin dispozițiile directivei. În consecință,
         rolul atribuit astfel instanței naționale de dreptul comunitar în domeniul avut în vedere nu se limitează doar la dreptul
         de a se pronunța cu privire la natura eventual abuzivă a unei clauze contractuale, ci implică și obligația de a examina din
         oficiu acest aspect de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens, inclusiv atunci când verifică
         propria competență teritorială.

      33      În exercitarea acestei obligații, instanței naționale nu i se impune totuși, în temeiul directivei, să înlăture aplicarea
         clauzei în discuție în cazul în care consumatorul, după ce instanța l‑a informat, înțelege să nu invoce caracterul abuziv
         și neobligatoriu.

      34      În aceste condiții, specificitatea procedurii jurisdicționale care se desfășoară în cadrul dreptului național între vânzător
         sau furnizor și consumator nu poate constitui un element de natură să afecteze protecția juridică de care trebuie să beneficieze
         consumatorul în temeiul dispozițiilor directivei.

      35      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că instanța națională are obligația de a examina din oficiu caracterul
         abuziv al unei clauze contractuale de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens. Atunci când
         consideră că o astfel de clauză este abuzivă, instanța nu o aplică, exceptând cazul în care consumatorul se opune. Această
         obligație revine instanței naționale inclusiv atunci când verifică propria competență teritorială.

       Cu privire la a treia întrebare
      36      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere urmărește să obțină indicații în legătură cu elementele pe care
         instanța națională trebuie să le aibă în vedere pentru aprecierea caracterului eventual abuziv al unei clauze contractuale.

      37      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie remarcat că, prin referirea la noțiunile de bună‑credință și de dezechilibru
         semnificativ între drepturile și obligațiile părților, articolul 3 din directivă nu definește decât în mod abstract elementele
         care conferă caracter abuziv unei clauze contractuale care nu a făcut obiectul unei negocieri individuale (Hotărârea din 1
         aprilie 2004, Freiburger Kommunalbauten, C‑237/02, Rec., p. I‑3403, punctul 19).

      38      În acest context, anexa la care face trimitere articolul 3 alineatul (3) din directivă nu conține decât o listă orientativă
         și neexhaustivă a clauzelor care pot fi considerate abuzive (Hotărârea Freiburger Kommunalbauten, citată anterior, punctul
         20).

      39      În plus, articolul 4 din directivă prevede că eventualul caracter abuziv al unei clauze contractuale trebuie apreciat luându‑se
         în considerare natura bunurilor sau a serviciilor pentru care s‑a încheiat contractul și raportându‑se, în momentul încheierii
         contractului, la toate circumstanțele care însoțesc încheierea contractului.

      40      Cu toate acestea, în ceea ce privește clauza care face obiectul acțiunii principale, trebuie amintit că, la punctele 21-24
         din Hotărârea Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, citată anterior, Curtea s‑a pronunțat în sensul că, în cazul unui
         contract încheiat între un consumator și un vânzător sau un furnizor în sensul directivei, o clauză redactată în prealabil
         de către un vânzător sau de către un furnizor și care nu a făcut obiectul unei negocieri individuale, prin care se stabilește
         că instanța competentă să soluționeze toate litigiile care decurg din contract este instanța în a cărei rază teritorială se
         află sediul social al vânzătorului sau al furnizorului, întrunește toate criteriile pentru a putea fi calificată drept abuzivă
         în raport cu dispozițiile directivei.

      41      Într‑adevăr, astfel cum a subliniat Curtea la punctul 22 din Hotărârea Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, citată anterior,
         o astfel de clauză îl obligă pe consumator să se supună competenței exclusive a unei instanțe care poate fi îndepărtată de
         domiciliul său, fapt susceptibil să facă dificilă prezentarea sa în instanță. În litigii cu privire la sume reduse, cheltuielile
         aferente prezentării consumatorului s‑ar putea dovedi descurajatoare și l‑ar putea determina pe acesta să renunțe la orice
         acțiune în instanță sau la orice apărare. În consecință, Curtea a concluzionat, la punctul 22 menționat, că o astfel de clauză
         intră în categoria celor care au ca obiect sau ca efect excluderea sau obstrucționarea dreptului consumatorului de a introduce
         acțiuni în justiție, categorie menționată la punctul 1 litera (q) din anexa la directivă.

      42      Deși este cert că la punctul 22 din Hotărârea Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, citată anterior, Curtea, exercitându‑și
         competența conferită de articolul 234 CE, a interpretat criteriile generale utilizate de legiuitorul comunitar pentru a defini
         noțiunea de clauză abuzivă, aceasta nu poate totuși să se pronunțe cu privire la aplicarea acestor criterii generale în cazul
         unei clauze particulare, care trebuie analizată în funcție de împrejurările proprii ale cauzei în speță (a se vedea Hotărârea
         Freiburger Kommunalbauten, citată anterior, punctul 22).

      43      Revine instanței de trimitere să aprecieze, în lumina considerațiilor precedente, dacă o clauză contractuală poate fi calificată
         drept abuzivă în sensul articolului 3 alineatul (1) din directivă.

      44      În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că revine instanței naționale obligația de a determina dacă
         o clauză contractuală precum cea care face obiectul acțiunii principale întrunește criteriile necesare pentru a fi calificată
         drept abuzivă în sensul articolului 3 alineatul (1) din directivă. În acest fel, instanța națională trebuie să aibă în vedere
         faptul că o clauză dintr‑un contract încheiat între un consumator și un vânzător sau un furnizor, care este inserată fără
         să fi făcut obiectul unei negocieri individuale și care conferă competență exclusivă instanței în raza căreia se află sediul
         social al vânzătorului sau al furnizorului, poate fi considerată abuzivă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      45      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      1)      Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele
            încheiate cu consumatorii trebuie interpretat în sensul că o clauză contractuală abuzivă nu creează obligații pentru consumator
            și că nu este necesar în acest sens ca respectivul consumator să fi contestat în prealabil cu succes o astfel de clauză.
      2)      Instanța națională are obligația de a examina din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale de îndată ce dispune
            de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens. Atunci când consideră că o astfel de clauză este abuzivă, instanța
            nu o aplică, exceptând cazul în care consumatorul se opune. Această obligație revine instanței naționale inclusiv atunci când
            verifică propria competență teritorială.
      3)      Revine instanței naționale obligația de a determina dacă o clauză contractuală precum cea care face obiectul acțiunii principale
            întrunește criteriile necesare pentru a fi calificată drept abuzivă în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 93/13.
            În acest fel, instanța națională trebuie să aibă în vedere faptul că o clauză dintr‑un contract încheiat între un consumator
            și un vânzător sau un furnizor, care este inserată fără să fi făcut obiectul unei negocieri individuale și care conferă competență
            exclusivă instanței în raza căreia se află sediul social al vânzătorului sau al furnizorului, poate fi considerată abuzivă.
      Semnături
      * Limba de procedură: maghiara.


Hotărârea Curții din data de 13 iunie 1958. # Meroni & Co., Industrie Metallurgiche, SpA împotriva Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauza 9-56.