title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 18 octombrie 2011.#Oliver Brüstle împotriva Greenpeace eV.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania.#Directiva 98/44/CE - Articolul 6 alineatul (2) litera (c) - Protecţia juridică a invenţiilor biotehnologice - Obţinerea de celule precursoare din celule stem embrionare umane - Caracter brevetabil - Excludere de la brevetare a «utilizării embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale» - Noţiunile «embrion uman» şi «utilizare în scopuri industriale sau comerciale».#Cauza C-34/10.

text:
      Cauza C‑34/10
      Oliver Brüstle
      împotriva
      Greenpeace eV
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesgerichtshof)
      „Directiva 98/44/CE – Articolul 6 alineatul (2) litera (c) – Protecția juridică a invențiilor biotehnologice – Obținerea de celule precursoare din celule stem embrionare umane – Caracter brevetabil – Excludere a «utilizării embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale» – Noțiunile «embrion uman» și «utilizare în scopuri industriale sau comerciale»”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor – Protecția juridică a invențiilor biotehnologice – Directiva 98/44 – Noțiunea „embrion uman” – Interpretare
            autonomă
      [Directiva 98/44 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 6 alin. (2)]
      2.        Apropierea legislațiilor – Protecția juridică a invențiilor biotehnologice – Directiva 98/44 – Excludere de la brevetare pentru
            caracterul contrar ordinii publice sau bunelor moravuri – Utilizarea embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale
            – Noțiunea „embrion uman”
      [Directiva 98/44 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 6 alin. (2) lit. (c)]
      3.        Apropierea legislațiilor – Protecția juridică a invențiilor biotehnologice – Directiva 98/44 – Excludere de la brevetare pentru
            caracterul contrar ordinii publice sau bunelor moravuri – Utilizarea embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale
            – Domeniu de aplicare
      [Directiva 98/44 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 6 alin. (2) lit. (c)]
      4.        Apropierea legislațiilor – Protecția juridică a invențiilor biotehnologice – Directiva 98/44 – Excludere de la brevetare pentru
            caracterul contrar ordinii publice sau bunelor moravuri – Utilizarea embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale
            – Domeniu de aplicare
      [Directiva 98/44 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 6 alin. (2) lit. (c)]
      1.        În vederea aplicării Directivei 98/44 privind protecția juridică a invențiilor biotehnologice, expresia „embrion uman” de
         la articolul 6 alineatul (2) din directiva menționată trebuie să se considere că reprezintă o noțiune autonomă de drept al
         Uniunii, care trebuie interpretată uniform pe teritoriul acesteia. Această concluzie este confirmată de obiectivul și de scopul
         directivei. Astfel, lipsa unei definiții uniforme a noțiunii de embrion uman ar crea un risc ca autorii anumitor invenții
         biotehnologice să fie încurajați să solicite brevetarea acestora în statele membre în care se dă sensul cel mai restrâns noțiunii
         de embrion uman și, în consecință, în statele cele mai permisive în raport cu posibilitatea de brevetare, ca urmare a faptului
         că brevetarea unor astfel de invenții ar fi exclusă în celelalte state membre. O astfel de situație ar aduce atingere funcționării
         corespunzătoare a pieței interne, care reprezintă obiectivul directivei.

      (a se vedea punctele 26 și 28)
      2.        Deși Directiva 98/44 privind protecția juridică a invențiilor biotehnologice urmărește să încurajeze investițiile în domeniul
         biotehnologiei, exploatarea materialului biologic de origine umană trebuie să se înscrie în respectarea drepturilor fundamentale
         și în special a demnității umane. Contextul și obiectivul directivei arată astfel că legiuitorul Uniunii a intenționat să
         excludă orice posibilitate de brevetare în măsura în care respectul datorat demnității umane poate fi afectat prin aceasta.
         În consecință, noțiunea „embrion uman”, în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (c) din directivă, trebuie înțeleasă
         în sens larg.

      În acest context, această dispoziție trebuie interpretată în sensul că constituie un embrion uman orice ovul uman încă din
         stadiul fecundării, orice ovul uman nefecundat în care a fost implantat nucleul unei celule umane mature și orice ovul uman
         nefecundat care, prin partenogeneză, a fost stimulat să se dividă și să se dezvolte. Revine instanței naționale competența
         de a determina, în lumina progreselor științei, dacă o celulă stem obținută pornind de la un embrion uman în stadiu de blastocist
         constituie un „embrion uman” în sensul acestei dispoziții.

      (a se vedea punctele 32, 34 și 38 și dispozitiv 1)
      3.        Excluderea de la brevetare a utilizării embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale prevăzută la articolul 6 alineatul
         (2) litera (c) din Directiva 98/44 privind protecția juridică a invențiilor biotehnologice vizează și utilizarea în scopuri
         de cercetare științifică, întrucât numai utilizarea în scopuri terapeutice sau de diagnostic care se aplică embrionului uman
         și este utilă acestuia poate face obiectul unui brevet. Astfel, acordarea unui brevet unei invenții implică, în principiu,
         exploatarea ei industrială și comercială și, deși trebuie să se facă distincție între scopul cercetării științifice și scopurile
         industriale sau comerciale, utilizarea embrionilor umani în scopuri de cercetare care ar constitui obiectul cererii de brevet
         nu poate fi separată de brevetul propriu‑zis și de drepturile aferente acestuia.

      (a se vedea punctele 41, 43 și 46 și dispozitiv 2)
      4.        În cadrul unei cauze privind caracterul brevetabil al unei invenții privind producerea de celule precursoare neurale, care
         presupune utilizarea de celule stem obținute dintr‑un embrion uman în stadiul de blastocist, care conduce la distrugerea acelui
         embrion, o invenție trebuie considerată exclusă de la brevetare chiar dacă revendicările brevetului nu privesc utilizarea
         de embrioni umani în măsura în care punerea în aplicare a invenției presupune distrugerea unor embrioni umani. Astfel, în
         acest caz trebuie să se considere că are loc o utilizare a unor embrioni umani în sensul articolului 6 alineatul (2) litera
         (c) din Directiva 98/44 privind protecția juridică a invențiilor biotehnologice. Faptul că această distrugere intervine, dacă
         este cazul, într‑un stadiu mult anterior punerii în aplicare a invenției, precum în cazul producerii de celule stem embrionare
         pornind de la o linie celulară de celule stem a cărei producere implică distrugerea de embrioni umani, este lipsit de relevanță
         în această privință.

      În aceste condiții, articolul 6 alineatul (2) litera (c) din directiva menționată trebuie interpretat în sensul că exclude
         caracterul brevetabil al unei invenții în cazul în care contribuția la progresul tehnic care face obiectul cererii de brevet
         presupune distrugerea prealabilă a unor embrioni umani sau utilizarea acestora drept material de pornire, indiferent de stadiul
         în care intervin acestea și chiar dacă descrierea contribuției la progresul tehnic revendicate nu menționează utilizarea de
         embrioni umani.

      (a se vedea punctele 48, 49 și 52 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      18 octombrie 2011(*)

      „Directiva 98/44/CE – Articolul 6 alineatul (2) litera (c) – Protecția juridică a invențiilor biotehnologice – Obținerea de celule precursoare din celule stem embrionare umane – Caracter brevetabil – Excludere a «utilizării embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale» – Noțiunile «embrion uman» și «utilizare în scopuri industriale sau comerciale»”
      În cauza C‑34/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesgerichtshof
         (Germania), prin decizia din 17 decembrie 2009, primită de Curte la 21 ianuarie 2010, în procedura

      Oliver Brüstle
      împotriva
      Greenpeace eV,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, M. Safjan
         (raportor), doamna A. Prechal, președinți de cameră, domnul A. Rosas, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii K. Schiemann, D.
         Šváby, doamnele M. Berger și M. E. Jarašiūnas, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 ianuarie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Oliver Brüstle, de F.‑W. Engel, Rechtsanwalt, de domnul M. Grund și de doamna C. Sattler de Sousa e Brito, Patentanwälte;
      –        pentru Greenpeace eV, de domnii V. Vorwerk, R. Schnekenbühl, Patentanwalt, și C. Then, Experte;
      –        pentru Irlanda, de domnul G. Durcan, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Inez Fernandes, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul suedez, de doamna A. Falk și de domnul A. Engman, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamnele F. Penlington și C. Murrell, în calitate de agenți, asistate de doamna C. May,
         barrister;

      –        pentru Comisia Europeană, de domnii F. W. Bulst și H. Krämer, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 martie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva
         98/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 iulie 1998 privind protecția juridică a invențiilor biotehnologice
         (JO L 213, p. 13, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 268, denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri inițiate de Greenpeace eV privind anularea brevetului german deținut
         de domnul Brüstle pentru celule precursoare neurale și pentru procedee de producere a acestora pornind de la celule stem embrionare,
         precum și pentru utilizarea acestora în scopuri terapeutice.

       Cadrul juridic
       Acordurile dintre Uniunea Europeană și/sau statele membre
      3        Articolul 27 din Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală, cuprins în anexa
         1 C la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului (OMC), semnat la Marrakech la 15 aprilie 1994 și aprobat
         prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la
         domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994)
         (JO L 336, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 3), prevede:

      „(1)      Sub rezerva prevederilor alineatelor (2) și (3), un brevet poate fi obținut pentru orice invenție, de produs sau de procedeu,
         în toate domeniile tehnologice, cu condiția ca aceasta să fie nouă, să implice o activitate inventivă și să fie susceptibilă
         de aplicare industrială. Sub rezerva prevederilor articolului 65 alineatul (4), ale articolului 70 alineatul (8) și ale alineatului
         (3) al prezentului articol, pot fi obținute brevete și este posibil a exercita drepturi asupra brevetului fără discriminare
         în ceea ce privește locul de origine al invenției, domeniul tehnologic și faptul că produsele sunt importate sau sunt de origine
         națională.

      (2)      Membrii pot exclude de la brevetare invențiile a căror exploatare comercială pe teritoriul lor trebuie să fie împiedicată
         pentru a proteja ordinea publică sau moralitatea, sănătatea și viața persoanelor și animalelor sau prezervarea vegetalelor
         sau pentru a evita aducerea de atingeri grave mediului înconjurător, cu condiția ca această excludere să nu depindă numai
         de faptul că exploatarea este interzisă prin legislația lor.”

      4        Articolul 52 alineatul (1) din Convenția privind eliberarea brevetelor europene, semnată la München la 5 octombrie 1973 (denumită
         în continuare „CBE”), la care Uniunea nu este parte, dar care a fost semnată de statele membre, are următorul cuprins:

      „Brevetele europene sunt eliberate pentru invențiile noi care implică o activitate inventivă și sunt susceptibile de aplicare
         industrială.”

      5        Articolul 53 din CBE prevede:

      „Brevetele europene nu se eliberează pentru:
      (a)      invențiile a căror exploatare comercială ar fi contrară ordinii publice sau bunelor moravuri, cu condiția ca o astfel de exploatare
         să nu fie considerată interzisă doar din cauza faptului că este interzisă de legi sau de regulamente în vigoare în unele sau
         în toate statele contractante.”

       Legislația Uniunii
      6        În expunerea de motive a directivei se arată următoarele:

      „[…]
      (2)      întrucât, mai ales în domeniul ingineriei genetice, cercetarea și dezvoltarea necesită investiții considerabile cu grad ridicat
         de risc și doar o protecție juridică adecvată le poate face, așadar, profitabile;

      (3)      întrucât o protecție eficientă și armonizată în toate statele membre este esențială pentru menținerea și încurajarea investițiilor
         în domeniul biotehnologiei;

      […]
      (5)      întrucât există disparități în ceea ce privește protecția juridică a invențiilor din domeniul biotehnologiei conferită prin
         legislațiile și practicile diferitelor state membre; întrucât aceste disparități ar putea crea bariere comerciale și, implicit,
         piedici în funcționarea corespunzătoare a pieței interne;

      (6)      întrucât este posibil ca aceste disparități să se amplifice, pe măsură ce statele membre vor adopta noi dispoziții legale
         și practici administrative diferite sau pe măsură ce interpretările jurisprudențiale naționale se dezvoltă în mod diferit;

      (7)      întrucât evoluția eterogenă a legislației interne privind protecția juridică a invențiilor din domeniul biotehnologiei în
         cadrul Comunității poate constitui un factor de descurajare a comerțului, în detrimentul dezvoltării industriale a acestor
         invenții și al funcționării corespunzătoare a pieței interne;

      […]
      (14)      întrucât un brevet de invenție nu îl autorizează pe titular să pună în aplicare acea invenție, ci îi dă dreptul de a interzice
         terților să o exploateze în scopuri industriale și comerciale; întrucât, în consecință, legea privind brevetele în sine nu
         poate servi pentru a înlocui sau a face inutilă o lege internă, europeană sau internațională care poate impune restricții
         sau interdicții sau care privește monitorizarea cercetării și utilizarea sau comercializarea rezultatelor acesteia, mai ales
         din punctul de vedere al cerințelor sănătății publice, securității, protecției mediului, protecției animalelor, păstrării
         diversității genetice și respectării anumitor standarde etice;

      […]
      (16)      întrucât legislația privind brevetele de invenții trebuie aplicată în așa fel încât să se respecte principiile fundamentale
         de garantare a demnității și integrității persoanei; întrucât este important să se reafirme principiul potrivit căruia corpul
         uman, în oricare stadiu al formării sau dezvoltării sale, inclusiv celulele embrionare, precum și simpla descoperire a unuia
         dintre elementele sale sau a unuia dintre produsele sale, inclusiv secvența sau secvența parțială a unei gene umane, nu pot
         fi brevetate; întrucât aceste principii sunt în conformitate cu criteriile de brevetabilitate prevăzute de legislația privind
         brevetele de invenție, conform căreia o simplă descoperire nu poate face obiectul unui brevet;

      (17)      întrucât s‑au făcut deja progrese semnificative în tratamentul bolilor datorită existenței produselor medicinale derivate
         din elemente izolate din corpul uman și/sau produse în alte moduri, aceste produse medicinale rezultând în urma unor procese
         tehnice care urmăresc obținerea unor elemente similare ca structură celor existente în mod natural în corpul uman, și întrucât,
         în consecință, cercetarea care urmărește obținerea și izolarea de asemenea elemente valoroase pentru producția de medicamente
         ar trebui încurajată prin intermediul sistemului de brevetare;

      […]
      (20)      întrucât trebuie, așadar, clarificat faptul că o invenție bazată pe un element izolat din corpul uman sau produs într‑un alt
         mod prin intermediul unui procedeu tehnic care poate fi aplicat la scară industrială nu este exclusă din categoria celor brevetabile,
         chiar și atunci când structura acelui element este identică cu aceea a unui element natural, cu condiția ca drepturile conferite
         de brevet să nu se extindă asupra corpului uman și a elementelor acestuia în mediul lor natural;

      (21)      întrucât un astfel de element izolat din corpul uman sau produs într‑un alt mod nu este exclus din categoria celor brevetabile
         pentru că este, de exemplu, rezultatul unor procedee tehnice utilizate pentru identificarea, purificarea și clasificarea sa
         și pentru reproducerea sa în afara corpului uman, tehnici pe care numai ființele umane sunt capabile să le pună în practică
         și pe care natura nu este capabilă să le realizeze singură;

      […]
      (37)      întrucât prezenta directivă trebuie să insiste asupra principiului conform căruia invențiile a căror exploatare comercială
         este contrară ordinii publice și bunelor moravuri sunt excluse de la brevetare;

      (38) întrucât partea dispozitivă a prezentei directive trebuie să includă și o listă ilustrativă cu invențiile excluse din
         categoria celor brevetabile, astfel încât să furnizeze instanțelor naționale și oficiilor de brevetare un ghid general pentru
         interpretarea referirilor la ordine publică și bune moravuri; întrucât această listă nu poate fi, în mod evident, exhaustivă;
         întrucât procedeele a căror aplicare constituie o ofensă adusă demnității umane, cum ar fi procedeele de producere a unor
         ființe hibride din celule embrionare sau din celule atotputernice [a se citi «totipotente»] de oameni și animale, sunt evident
         excluse din cadrul celor brevetabile;

      (39) întrucât ordinea publică și moralitatea corespund, în esență, principiilor etice sau morale recunoscute în statele membre,
         iar respectul pentru acestea este deosebit de important în domeniul biotehnologiei, având în vedere amploarea potențială a
         invențiilor în acest domeniu și relația lor inerentă cu materia vie; întrucât aceste principii etice sau morale se adaugă
         examinărilor juridice standard prevăzute de legislația privind brevetele de invenție, indiferent de domeniul tehnic al invenției;

      […]
      (42)      întrucât, mai mult, utilizările embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale trebuie, de asemenea, excluse de la
         brevetare; întrucât, în orice caz, o atare excludere nu afectează invențiile în scopuri terapeutice sau de diagnosticare care
         se aplică embrionului uman și sunt utile acestuia;

      (43)      întrucât, conform articolului F alineatul (2) din Tratatul privind Uniunea Europeană, Uniunea trebuie să respecte drepturile
         fundamentale garantate de Convenția europeană pentru protecția drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată
         la Roma la 4 noiembrie 1950, și așa cum rezultă din tradiția constituțională comună statelor membre, ca principii generale
         ale legislației comunitare;

      […]”
      7        Directiva prevede:

      „ Articolul 1
      (1)      Statele membre trebuie să protejeze invențiile biotehnologice prin legislația internă privind brevetele de invenție. Ele trebuie,
         dacă este necesar, să își adapteze legislația internă privind brevetele de invenție pentru a ține cont de dispozițiile prezentei
         directive.

      (2)      Prezenta directivă nu aduce atingere obligațiilor statelor membre rezultate din acordurile internaționale, în special din
         Acordul ACDPI [a se citi «TRIPS»] și din Convenția privind diversitatea biologică.”

      […]
      Articolul 3
      (1)      În înțelesul prezentei directive, sunt brevetabile invențiile noi, care implică o activitate inventivă și au aplicabilitate
         industrială, chiar dacă privesc un produs care constă în sau conține material biologic sau un procedeu prin care se produce,
         se prelucrează sau se folosește material biologic.

      (2)      Materialul biologic izolat din mediul său natural sau produs prin intermediul unui procedeu tehnic poate constitui obiectul
         unei invenții, chiar dacă acesta a apărut anterior în natură.

      […]
      Articolul 5
      (1)      Corpul uman, în diversele sale stadii de formare și dezvoltare, și simpla descoperire a unuia dintre elementele sale, inclusiv
         secvența sau secvența parțială a unei gene, nu pot constitui invenții brevetabile.

      (2)      Un element izolat din corpul uman sau produs într‑un alt mod prin intermediul unui procedeu tehnic, inclusiv secvența sau
         secvența parțială a unei gene, poate constitui o invenție brevetabilă, chiar dacă structura acelui element este identică cu
         aceea a unui element natural.

      […]
      Articolul 6
      (1)      Invențiile trebuie considerate nebrevetabile în cazul în care exploatarea lor comercială ar contraveni ordinii publice sau
         bunelor moravuri; cu toate acestea, exploatarea neputând fi considerată contrară celor de mai sus doar pentru simplul fapt
         că este interzisă printr‑o dispoziție legală sau de reglementare.

      (2)      În temeiul alineatului (1), nu sunt considerate brevetabile:
      […]
      (c)      utilizarea embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale;
      […]”
       Dreptul național
      8        Articolul 2 din Legea privind brevetele (Patentgesetz), în versiunea modificată în vederea transpunerii articolului 6 din
         directivă (BGBl. 2005 I, p. 2521, denumită în continuare „PatG”), are următorul cuprins:

      „1.      Invențiile trebuie considerate nebrevetabile în cazul în care exploatarea lor comercială ar contraveni ordinii publice sau
         bunelor moravuri; cu toate acestea, exploatarea nu poate fi considerată contrară ordinii publice sau bunelor moravuri doar
         pentru simplul fapt că este interzisă printr‑o dispoziție legală sau de reglementare.

      2.      Trebuie considerate nebrevetabile în special:
      […]
      3)      utilizarea embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale;
      […]
      Dispozițiile relevante ale Legii privind protecția embrionilor [(Embryonenschutzgesetz, denumită în continuare «ESchG»)] trebuie
         luate în considerare în vederea aplicării punctelor 1-3 de mai sus.”

      9        Articolul 21 din PatG prevede:

      „1)      Brevetul este revocat (articolul 61) dacă se constată:
      1.      că obiectul brevetului nu este brevetabil în temeiul articolelor 1-5.”
      10      Potrivit articolului 22 alineatul (1) din PatG:

      „Nulitatea brevetului se declară la cerere (articolul 81) dacă se constată că unul dintre motivele enumerate la articolul
         21 alineatul (1) există sau că protecția conferită de brevet a fost extinsă.”

      11      Potrivit articolului 1 alineatul (1) punctul 2 și articolului 2 alineatele (1) și (2) din ESchG din 13 decembrie 1990, fecundarea
         artificială de ovule în alt scop decât inducerea unei sarcini femeii de la care provin, vânzarea embrionilor umani concepuți
         in vitro sau prelevați de la o femeie înainte de sfârșitul procesului de nidație în uter sau cesiunea, achiziționarea sau utilizarea
         lor în alt scop decât conservarea, precum și dezvoltarea in vitro a embrionilor umani în alt scop decât inducerea unei sarcini constituie infracțiune.

      12      Articolul 8 din ESchG definește embrionul uman drept ovulul uman fecundat, capabil să se dezvolte, încă de la fuziunea nucleelor,
         precum și orice celulă așa‑numită „totipotentă”, prelevată de la un embrion, respectiv care, dacă celelalte condiții necesare
         sunt îndeplinite, are capacitatea să se dividă și să se dezvolte într‑un individ. Trebuie să se facă distincția față de celulele
         pluripotente, respectiv celulele stem care, deși se pot dezvolta în celule de orice tip, nu se pot dezvolta totuși într‑un
         individ complet.

      13      Potrivit articolului 4 din Legea privind asigurarea protecției embrionilor în cadrul importului și al utilizării de celule
         stem embrionare umane (Gesetz zur Sicherstellung des Embryonenschutzes im Zusammenhang mit Einfuhr und Verwendung menschlicher
         embryonaler Stammzellen, BGBl. 2002 I, p. 2277), din 28 mai 2002:

      „(1)      Importul și utilizarea de celule stem embrionare sunt interzise.
      (2)      Prin derogare de la alineatul (1), importul și utilizarea de celule stem embrionare sunt autorizate în scop de cercetare în
         condițiile prevăzute la alineatul (6) în măsura în care

      1.      autoritatea competentă să acorde autorizații se asigură că:
      a)      celulele stem embrionare au fost obținute anterior datei de 1 mai 2007 în țara de origine în conformitate cu legislația sa
         națională în vigoare și sunt păstrate în cultură sau stocate ulterior obținerii cu ajutorul unor tehnici de conservare criogenice
         (linie celulară de celule stem embrionare);

      b)      embrionii din care acestea au fost prelevate au fost obținuți prin fecundare in vitro asistată medical în vederea inducerii unei sarcini și au rămas definitiv neutilizați în acest scop, fără a exista indicii
         că aceasta se datorează unor motive legate de embrionii înșiși;

      c)      nu s‑a acordat și nu s‑a promis nicio remunerație sau alt avantaj evaluabil în bani în vederea donării embrionului în scopul
         obținerii de celule stem, iar

      2.      importul și utilizarea de celule stem embrionare nu încalcă alte dispoziții legale, în special pe cele ale ESchG.
      (3)      Autorizația este refuzată în cazul în care celulele stem embrionare au fost obținute în mod vădit cu încălcarea principiilor
         fundamentale din ordinea de drept germană. Aceasta nu poate fi refuzată pentru motivul că aceste celule stem provin de la
         embrioni umani.”

      14      Potrivit articolului 5 alineatul (1) din Legea din 28 mai 2002 menționată:

      „Cercetările privind celulele stem embrionare nu pot fi efectuate decât dacă s‑a stabilit științific că
      1.      aceste cercetări urmăresc obiective importante, care pot conduce la creșterea nivelului de cunoștințe științifice în domeniul
         cercetării fundamentale sau pot extinde cunoștințele medicale în vederea dezvoltării procedeelor de diagnosticare, preventive
         sau terapeutice de uz uman [...]”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      15      Domnul Brüstle este proprietarul unui brevet german, depus la 19 decembrie 1997, care privește celule precursoare neurale
         izolate și purificate, procedeul de producere a acestora din celule stem embrionare și utilizarea acestora pentru terapia
         unor anomalii neurale.

      16      În fasciculul brevetului depus de domnul Brüstle se indică faptul că transplantul de celule cerebrale în sistemul nervos constituie
         o metodă promițătoare de tratament pentru numeroase boli neurologice. Există deja primele aplicații clinice, în special în
         cazul unor pacienți afectați de maladia Parkinson.

      17      Pentru a putea remedia aceste anomalii neurale, este necesar transplantul de celule precursoare imature. Or, acest tip de
         celule nu există decât pe parcursul fazei de dezvoltare a creierului. Recurgerea la țesuturi cerebrale provenite de la embrioni
         umani ridică probleme etice importante și nu permite să se facă față nevoilor de celule precursoare necesare pentru ca tratamentul
         prin terapie celulară să fie accesibil publicului.

      18      În schimb, potrivit fasciculului menționat, celulele stem embrionare deschid noi perspective de producere a celulelor destinate
         transplantului. Acestea sunt pluripotente, respectiv se pot diferenția în orice tip de celule și de țesuturi, și pot rămâne
         în cursul a numeroase faze în această stare de pluripotență și pot prolifera. Brevetul în cauză urmărește, în aceste împrejurări,
         să rezolve problema tehnică a producerii în cantitate practic nelimitată de celule precursoare izolate și purificate care
         dispun de proprietăți neuronale sau gliale și sunt obținute din celule stem embrionare.

      19      În urma cererii introduse de Greenpeace eV, Bundespatentgericht (Tribunalul Federal pentru Brevete) a constatat, în temeiul
         articolului 22 alineatul (1) din PatG, nulitatea brevetului respectiv, în măsura în care acesta privește celulele precursoare
         obținute din celule stem embrionare umane și procedeele pentru producerea acestor celule precursoare. Pârâtul a atacat cu
         apel această hotărâre la Bundesgerichtshof.

      20      În opinia instanței de trimitere, soluția cererii de anulare depinde de aspectul dacă contribuția la progresul tehnic a brevetului
         în cauză, în măsura în care vizează celule precursoare obținute pornind de la celule stem embrionare umane, este exclusă de
         la brevetare în temeiul articolului 2 alineatul (2) primul paragraf punctul 3 din PatG. Răspunsul la această întrebare depinde
         la rândul său de interpretarea care trebuie dată în special articolului 6 alineatul (2) litera (c) din directivă.

      21      Astfel, potrivit instanței de trimitere, dat fiind că articolul 6 alineatul (2) din directivă nu lasă statelor membre nicio
         marjă de apreciere în ceea ce privește caracterul nebrevetabil al procedeelor și al utilizărilor enumerate în acesta (a se
         vedea Hotărârea din 9 octombrie 2001, Țările de Jos/Parlamentul European și Consiliul, C‑377/98, Rec., p. I‑7079, punctul
         39, precum și Hotărârea din 16 iunie 2005, Comisia/Italia, C‑456/03, Rec., p. I‑5335, punctul 78 și următoarele), trimiterea
         realizată la articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din PatG la ESchG și în special la definiția embrionului prevăzută
         la articolul 8 alineatul (1) din acest text nu poate fi considerată manifestarea unei competențe acordate statelor membre
         în sensul concretizării articolului 6 alineatul (2) litera (c) din directivă în această privință, deși aceasta nu ar preciza
         expres noțiunea de embrion. Interpretarea acestei noțiuni nu poate fi decât europeană și unitară. Cu alte cuvinte, articolul
         2 alineatul (2) al doilea paragraf din PatG și în special noțiunea de embrion pe care o folosește acesta nu pot face obiectul
         unei interpretări diferite de cea a noțiunii corespondente care apare la articolul 6 alineatul (2) litera (c) din directivă.

      22      Din această perspectivă, instanța de trimitere solicită în special să se stabilească dacă celulele stem embrionare umane care
         servesc drept material de pornire pentru procedeele brevetate constituie „embrioni” în sensul articolului 6 alineatul (2)
         litera (c) din directivă și dacă organismele pornind de la care pot fi obținute aceste celule stem embrionare umane constituie
         „embrioni umani” în sensul articolului menționat. În această privință, instanța de trimitere arată că toate celulele stem
         embrionare umane care servesc drept material de pornire pentru procedeele brevetate nu constituie celule totipotente, unele
         nefiind decât celule pluripotente, obținute din embrioni în stadiul de blastocist. Instanța amintită își manifestă incertitudinea
         și cu privire la calificarea blastocistelor din care pot fi de asemenea obținute celule stem embrionare umane, în raport cu
         noțiunea de embrion.

      23      În aceste condiții, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Ce trebuie să se înțeleagă prin «embrioni umani» în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (c) din directivă […]?
      (a)      Acoperă această noțiune toate stadiile de dezvoltare a vieții umane începând de la fecundarea ovulului sau trebuie îndeplinite
         alte condiții, de exemplu trebuie atins un anumit stadiu de dezvoltare?

      (b)      Intră în sfera acestei noțiuni organismele următoare:
      –        ovulele umane nefecundate în care a fost implantat nucleul unei celule umane mature;
      –        ovulele umane nefecundate care au fost stimulate să se dividă și să se dezvolte prin partenogeneză?
            (c)      Intră de asemenea în sfera acestei noțiuni celulele stem obținute din embrioni umani în stadiul de blastocist?
      2)      Ce trebuie să se înțeleagă prin «utilizare a embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale»? Intră în sfera acestei
         noțiuni orice exploatare comercială în sensul articolului 6 alineatul (1) din directiva menționată, în special și o utilizare
         în scop de cercetare științifică?

      3)      O contribuție la progresul tehnic este exclusă de la brevetare potrivit articolului 6 alineatul (2) litera (c) din directivă
         […] inclusiv în cazul în care utilizarea de embrioni umani nu face parte din contribuția la progresul tehnic revendicată prin
         brevet, ci este condiția necesară pentru aplicarea acestei invenții:

      –        întrucât brevetul privește un produs a cărui realizare necesită distrugerea prealabilă de embrioni umani
      –        sau pentru că brevetul privește un procedeu pentru care un astfel de produs este necesar ca material de pornire?”
       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      24      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită Curții să interpreteze noțiunea „embrion uman” în sensul
         și în vederea aplicării articolului 6 alineatul (2) litera (c) din directivă, respectiv numai cu scopul de a determina domeniul
         interdicției de brevetare pe care o prevede această dispoziție.

      25      Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, din cerințele aplicării uniforme a dreptului Uniunii, precum și
         a principiului egalității de tratament rezultă că termenii unei dispoziții de drept al Uniunii care nu face nicio trimitere
         expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie în mod normal să primească,
         în întreaga Uniune, o interpretare autonomă și uniformă (a se vedea în special Hotărârea din 18 ianuarie 1984, Ekro, 327/82,
         Rec., p. I‑107, punctul 11, Hotărârea din 19 septembrie 2000, Linster, C‑287/98, Rec., p. I‑6917, punctul 43, Hotărârea din
         16 iulie 2009, Infopaq International, C‑5/08, Rep., p. I‑6569, punctul 27, și Hotărârea din 21 octombrie 2010, Padawan, C‑467/08,
         Rep., p. I‑10055, punctul 32).

      26      Or, deși textul directivei nu stabilește nicio definiție a embrionului uman, acesta nu face nici o trimitere la dreptul național
         în ceea ce privește semnificația care trebuie dată acestei expresii. Prin urmare, de aici rezultă că trebuie să se considere,
         în vederea aplicării directivei, că acesta reprezintă o noțiune autonomă de drept al Uniunii, care trebuie interpretată uniform
         pe teritoriul acesteia.

      27      Această concluzie este confirmată de obiectivul și de scopul directivei. Într‑adevăr, reiese din considerentele (3) și (5)-(7)
         ale directivei că aceasta urmărește, printr‑o armonizare a normelor privind protecția juridică a invențiilor din domeniul
         biotehnologiei, să înlăture piedicile în calea schimburilor comerciale și a funcționării corespunzătoare a pieței interne
         reprezentate de diferențele legislative și de jurisprudență dintre statele membre și, astfel, să încurajeze cercetarea și
         dezvoltarea industrială în domeniul ingineriei genetice (a se vedea în acest sens Hotărârea Țările de Jos/Parlamentul European
         și Consiliul, citată anterior, punctele 16 și 27).

      28      Or, lipsa unei definiții uniforme a noțiunii de embrion uman ar crea un risc ca autorii anumitor invenții biotehnologice să
         fie încurajați să solicite brevetarea acestora în statele membre în care se dă sensul cel mai restrâns noțiunii de embrion
         uman și, în consecință, în statele cele mai permisive în raport cu posibilitatea de brevetare, ca urmare a faptului că brevetarea
         unor astfel de invenții ar fi exclusă în celelalte state membre. O astfel de situație ar aduce atingere funcționării corespunzătoare
         a pieței interne, care reprezintă obiectivul directivei.

      29      Această concluzie este confirmată și de conținutul enumerării cuprinse la articolul 6 alineatul (2) din directivă, referitoare
         la procedeele și utilizările excluse de la brevetare. Astfel, reiese din jurisprudența Curții că, spre deosebire de articolul
         6 alineatul (1) din această directivă, care lasă autorităților administrative și instanțelor statelor membre o largă marjă
         de apreciere cu ocazia punerii în aplicare a excluderii de la brevetare a invențiilor a căror utilizare comercială ar fi contrară
         ordinii publice și bunelor moravuri, alineatul (2) al articolului menționat nu acordă o astfel de marjă în ceea ce privește
         nebrevetarea procedeelor și a utilizărilor enumerate în acesta, dispoziția amintită vizând tocmai încadrarea excluderii prevăzute
         la alineatul (1) al aceluiași articol. De aici rezultă că, prin excluderea explicită de la brevetare a procedeelor și a utilizărilor
         citate la articolul 6 alineatul (2) din directivă, acesta urmărește acordarea unor drepturi precise cu privire la acest aspect
         (a se vedea Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctele 78 și 79).

      30      În ceea ce privește sensul care trebuie dat noțiunii „embrion uman” prevăzută la articolul 6 alineatul (2) litera (c) din
         directivă, trebuie subliniat că, deși definiția embrionului uman este o temă socială foarte sensibilă în numeroase state membre,
         marcată de diversitatea valorilor și tradițiilor acestora, Curtea nu este chemată, prin intermediul prezentei trimiteri preliminare,
         să abordeze probleme de natură medicală sau etică, ci trebuie să se limiteze la o interpretare juridică a dispozițiilor relevante
         ale directivei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 februarie 2008, Mayr, C‑506/06, Rep., p. I‑1017, punctul 38).

      31      În continuare, trebuie amintit că determinarea sensului și a sferei termenilor pentru care dreptul Uniunii nu oferă nicio
         definiție trebuie realizată în special ținând cont de contextul în care sunt utilizați și de obiectivele urmărite de reglementarea
         din care fac parte (a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea din 10 martie 2005, easyCar, C‑336/03, Rec., p. I‑1947,
         punctul 21, Hotărârea din 22 decembrie 2008, Wallentin‑Hermann, C‑549/07, Rep., p. I‑11061, punctul 17, și Hotărârea din 29
         iulie 2010, UGT‑FSP, C‑151/09, Rep., p. I‑7591, punctul 39).

      32      În această privință, reiese din expunerea de motive a directivei că, deși aceasta urmărește să încurajeze investițiile în
         domeniul biotehnologiei, exploatarea materialului biologic de origine umană trebuie să se înscrie în respectarea drepturilor
         fundamentale și în special a demnității umane. Considerentul (16) al directivei, în special, subliniază că „legislația privind
         brevetele de invenții trebuie aplicată în așa fel încât să se respecte principiile fundamentale de garantare a demnității
         și integrității persoanei”.

      33      În acest sens, astfel cum a arătat deja Curtea, articolul 5 alineatul (1) din directivă interzice ca corpul uman, în diversele
         sale stadii de formare și dezvoltare, să constituie o invenție brevetabilă. Articolul 6 din directivă aduce un element suplimentar
         de securitate, citând drept elemente contrare ordinii publice sau bunelor moravuri și, în consecință, excluse de la brevetare
         procedeele de clonare a ființelor umane, procedeele de modificare a identității genetice a ființelor umane și utilizarea embrionilor
         umani în scopuri industriale sau comerciale. Considerentul (38) al directivei precizează că această listă nu este exhaustivă,
         procedeele a căror aplicare constituie o ofensă adusă demnității umane trebuind de asemenea excluse de la brevetare (a se
         vedea Hotărârea Țările de Jos/Parlamentul European și Consiliul, citată anterior, punctele 71 și 76).

      34      Contextul și obiectivul directivei arată astfel că legiuitorul Uniunii a intenționat să excludă orice posibilitate de brevetare,
         în măsura în care respectul datorat demnității umane poate fi afectat prin aceasta. În consecință, noțiunea „embrion uman”,
         în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (c) din directivă, trebuie înțeleasă în sens larg.

      35      În acest sens, orice ovul uman, încă din stadiul fecundării, trebuie considerat un „embrion uman” în sensul și în vederea
         aplicării articolului 6 alineatul (2) litera (c) din directivă, dat fiind că această fecundare este de natură să declanșeze
         procesul de dezvoltare a unei ființe umane.

      36      Trebuie de asemenea să se recunoască această calificare în cazul ovulului uman nefecundat în care a fost implantat nucleul
         unei celule umane mature și în cel al ovulului uman nefecundat stimulat să se dividă și să se dezvolte prin partenogeneză.
         Chiar dacă aceste organisme nu au făcut propriu‑zis obiectul unei fecundări, astfel cum reiese din observațiile scrise depuse
         la Curte, ca urmare a tehnicii utilizate pentru obținerea lor, acestea sunt de natură să declanșeze procesul de dezvoltare
         a unei ființe umane precum embrionul creat prin fecundarea unui ovul.

      37      În ceea ce privește celulele stem obținute pornind de la un embrion uman în stadiul de blastocist, revine instanței naționale
         competența de a determina, în lumina progreselor științei, dacă acestea sunt de natură să declanșeze procesul de dezvoltare
         a unei ființe umane și, în consecință, fac parte din sfera noțiunii „embrion uman”, în sensul și în vederea aplicării articolului
         6 alineatul (2) litera (c) din directivă.

      38      În lumina considerațiilor care precedă, trebuie răspuns la întrebarea adresată că:

      –        constituie un „embrion uman” în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (c) din directivă orice ovul uman încă din stadiul
         fecundării, orice ovul uman nefecundat în care a fost implantat nucleul unei celule umane mature și orice ovul uman nefecundat
         care, prin partenogeneză, a fost stimulat să se dividă și să se dezvolte;

      –        revine instanței naționale competența de a determina, în lumina progreselor științei, dacă o celulă stem obținută pornind
         de la un embrion uman în stadiul de blastocist constituie un „embrion uman” în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (c)
         din directivă.

       Cu privire la a doua întrebare
      39      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle dacă noțiunea „utilizarea embrionilor
         umani în scopuri industriale sau comerciale”, în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (c) din directivă, include și utilizarea
         embrionilor umani în scopuri de cercetare științifică.

      40      În această privință, trebuie precizat că directiva nu are drept obiect reglementarea utilizării embrionilor umani în cadrul
         cercetărilor științifice. Obiectul acesteia se limitează la brevetarea invențiilor biotehnologice.

      41      În consecință, întrucât este vorba numai despre a determina dacă excluderea de la brevetare a utilizării embrionilor umani
         în scopuri industriale sau comerciale privește și utilizarea embrionilor umani în scopuri de cercetare științifică sau dacă
         cercetarea științifică în care este implicată utilizarea de embrioni umani poate beneficia de protecția dreptului brevetelor,
         se impune să se observe că acordarea unui brevet pentru o invenție implică, în principiu, exploatarea industrială și comercială
         a acesteia.

      42      Această interpretare se coroborează cu considerentul (14) al directivei. Atunci când prevede că brevetul de invenție conferă
         titularului său „dreptul de a interzice terților să o exploateze în scopuri industriale și comerciale”, acesta precizează
         că drepturile aferente unui brevet sunt, în principiu, referitoare la acte de natură industrială și comercială.

      43      Or, deși trebuie să se facă distincție între scopul cercetării științifice și scopurile industriale sau comerciale, utilizarea
         embrionilor umani în scopuri de cercetare care ar constitui obiectul cererii de brevet nu poate fi separată de brevetul propriu‑zis
         și de drepturile aferente acestuia.

      44      Precizarea din considerentul (42) al directivei potrivit căreia excluderea de la brevetare vizată la articolul 6 alineatul
         (2) litera (c) din aceeași directivă „nu afectează invențiile în scopuri terapeutice sau de diagnosticare care se aplică embrionului
         uman și sunt utile acestuia” confirmă de asemenea că utilizarea embrionilor umani în scopuri de cercetare științifică și care
         ar face obiectul unei cereri de brevet nu poate fi distinsă de o exploatare industrială și comercială și, astfel, nu poate
         evita excluderea de la brevetare.

      45      Această interpretare este, în plus, identică cu cea reținută de Marea Cameră de Recurs a Oficiului European de Brevete cu
         privire la articolul 28 litera (c) din Regulamentul de executare a CBE, care reproduce identic cuprinsul articolului 6 alineatul
         (2) litera (c) din directivă (a se vedea decizia din 25 noiembrie 2008, G 2/06, Jurnalul oficial OEB, mai 2009, p. 306, punctele 25-27).

      46      În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare în sensul că excluderea de la brevetare a utilizării embrionilor
         umani în scopuri industriale sau comerciale prevăzută la articolul 6 alineatul (2) litera (c) din directivă vizează și utilizarea
         în scopuri de cercetare științifică, întrucât numai utilizarea în scopuri terapeutice sau de diagnostic care se aplică embrionului
         uman și este utilă acestuia poate face obiectul unui brevet.

       Cu privire la a treia întrebare
      47      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, Curții să stabilească dacă o invenție
         este exclusă de la brevetare chiar dacă aceasta nu ar avea drept obiect utilizarea embrionilor umani, în măsura în care aceasta
         ar viza un produs a cărui obținere presupune distrugerea prealabilă a embrionilor umani sau un procedeu care necesită un material
         de bază obținut prin distrugerea de embrioni umani.

      48      Această întrebare este adresată în cadrul unei cauze privind caracterul brevetabil al unei invenții privind producerea de
         celule precursoare neurale, care presupune utilizarea de celule stem obținute dintr‑un embrion uman în stadiul de blastocist.
         Or, reiese din observațiile prezentate Curții că prelevarea unei celule stem dintr‑un embrion uman în stadiul de blastocist
         conduce la distrugerea acelui embrion.

      49      În consecință, din aceleași motive precum cele precizate la punctele 32-35 din prezenta hotărâre, o invenție trebuie considerată
         exclusă de la brevetare chiar dacă revendicările brevetului nu privesc utilizarea de embrioni umani, în măsura în care punerea
         în aplicare a invenției presupune distrugerea unor embrioni umani. Și în acest caz trebuie să se considere că are loc o utilizare
         a unor embrioni umani în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (c) din directivă. Faptul că această distrugere intervine,
         dacă este cazul, într‑un stadiu mult anterior punerii în aplicare a invenției, precum în cazul producerii de celule stem embrionare
         pornind de la o linie celulară de celule stem a cărei producere implică distrugerea de embrioni umani, este lipsit de relevanță
         în această privință.

      50      Neincluderea în domeniul de aplicare al excluderii de la brevetare prevăzute la articolul 6 alineatul (2) litera (c) din directivă
         a unei contribuții la progresul tehnic revendicate, pentru motivul că nu menționează utilizarea de embrioni umani care presupune
         distrugerea prealabilă a acestora, ar avea drept consecință privarea de efect util a dispoziției vizate prin permiterea solicitantului
         unui brevet să eludeze aplicarea acesteia printr‑o redactare abilă a revendicărilor.

      51      Și în acest caz, la aceeași soluție a ajuns Marea Cameră de Recurs a Oficiului European de Brevete, sesizată cu interpretarea
         articolului 28 litera (c) din Regulamentul de executare a CBE, al cărui cuprins este identic cu cel al articolului 6 alineatul
         (2) litera (c) din directivă (a se vedea punctul 22 din decizia din 25 noiembrie 2008, citată la punctul 45 din prezenta hotărâre).

      52      În consecință, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 6 alineatul (2) litera (c) din directivă exclude caracterul
         brevetabil al unei invenții în cazul în care contribuția la progresul tehnic care face obiectul cererii de brevet presupune
         distrugerea prealabilă a unor embrioni umani sau utilizarea acestora drept material de pornire, indiferent de stadiul în care
         intervin acestea și chiar dacă descrierea contribuției la progresul tehnic revendicate nu menționează utilizarea de embrioni
         umani.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      53      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      1)      Articolul 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 98/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 iulie 1998 privind
            protecția juridică a invențiilor biotehnologice trebuie interpretat în sensul că:
      –        constituie un „embrion uman” orice ovul uman încă din stadiul fecundării, orice ovul uman nefecundat în care a fost implantat
            nucleul unei celule umane mature și orice ovul uman nefecundat care, prin partenogeneză, a fost stimulat să se dividă și să
            se dezvolte;
      –        revine instanței naționale competența de a determina, în lumina progreselor științei, dacă o celulă stem obținută pornind
            de la un embrion uman în stadiul de blastocist constituie un „embrion uman” în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (c)
            din Directiva 98/44.
      2)      Excluderea de la brevetare a utilizării embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale prevăzută la articolul 6 alineatul
            (2) litera (c) din Directiva 98/44 vizează și utilizarea în scopuri de cercetare științifică, întrucât numai utilizarea în
            scopuri terapeutice sau de diagnostic care se aplică embrionului uman și este utilă acestuia poate face obiectul unui brevet.
      3)      Articolul 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 98/44 exclude caracterul brevetabil al unei invenții în cazul în care contribuția
            la progresul tehnic care face obiectul cererii de brevet presupune distrugerea prealabilă a unor embrioni umani sau utilizarea
            acestora drept material de pornire, indiferent de stadiul în care intervin acestea și chiar dacă descrierea contribuției la
            progresul tehnic revendicate nu menționează utilizarea de embrioni umani.
      Semnături
      *Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 14 ianuarie 1982. # Francesco Reina și Letizia Reina împotriva Landeskreditbank Baden-Württemberg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Stuttgart - Germania. # Libera circulație a lucrătorilor. # Cauza 65/81.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 10 aprilie 2003. # Michel Hendrickx împotriva Centrului European pentru Dezvoltarea Formării Profesionale (Cedefop). # Recurs - Funcționari - Lipsa necesității de a se pronunța. # Cauza C-217/01 P.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 23 decembrie 2009.#Jasna Detiček împotriva Maurizio Sgueglia.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Višje sodišče v Mariboru - Slovenia.#Cooperare judiciară în materie civilă - Materia matrimonială și materia răspunderii părintești - Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 - Măsuri provizorii cu privire la încredințare - Hotărâre executorie într-un stat membru - Deplasare ilicită a copilului - Alt stat membru - Altă instanță - Încredințare a copilului celuilalt părinte - Competență - Procedură preliminară de urgență.#Cauza C-403/09 PPU.

text:
      HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      23 decembrie 2009(*)

      „Cooperare judiciară în materie civilă – Materia matrimonială și materia răspunderii părintești – Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 – Măsuri provizorii cu privire la încredințare – Hotărâre executorie într‑un stat membru – Deplasare ilicită a copilului – Alt stat membru – Altă instanță – Încredințare a copilului celuilalt părinte – Competență – Procedură preliminară de urgență ”
      În cauza C‑403/09 PPU,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolelor 68 CE și 234 CE de Višje
         sodišče v Mariboru (Slovenia), prin decizia din 19 octombrie 2009, primită de Curte la 20 octombrie 2009, în procedura inițiată
         de

      Jasna Detiček
      împotriva lui
      Maurizio Sgueglia,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii E. Juhász, J. Malenovský (raportor)
         și D. Šváby, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere cererea instanței de trimitere din 19 octombrie 2009, primită de Curte la 20 octombrie 2009, de judecare a
         trimiterii preliminare potrivit procedurii de urgență, în temeiul articolului 104b din Regulamentul de procedură,

      având în vedere decizia Camerei a treia din 27 octombrie 2009 prin care s‑a admis cererea menționată,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 decembrie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamna Detiček, de domnul B. Žibret, odvetnik;
      –        pentru domnul Sgueglia, de domnul L. Varanelli, odvetnik;
      –        pentru guvernul sloven, de doamna N. Aleš Verdir, în calitate de agent,
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de doamna J. Kemper, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul francez, de doamna B. Beaupère-Manokha, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul italian, de doamna I. Bruni, în calitate de agent, asistată de domnul F. Arena, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul leton, de doamna K. Drevina, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Arciszewski, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna A.‑M. Rouchaud-Joët și de domnul M. Žebre, în calitate de agenți,

      după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 20 din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003
         al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie
         matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO L 338, p. 1, Ediție
         specială, 19/vol. 6, p. 183).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Detiček, pe de o parte, și domnul Sgueglia, pe de altă
         parte, privind încredințarea fiicei acestora, Antonella.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Considerentul (12) al Regulamentului nr. 2201/2003 are următorul cuprins:

      „Temeiurile de competență stabilite prin prezentul regulament în materia răspunderii părintești sunt concepute în funcție
         de interesul superior al copilului și, în special, de criteriul proximității. Prin urmare, ar trebui să fie competente în
         primul rând instanțele statului membru în care copilul are reședința obișnuită, cu excepția unor cazuri de schimbare a reședinței
         copilului sau ca urmare a unui acord încheiat între titularii răspunderii părintești.”

      4        Considerentul (16) al acestui regulament prevede:

      „Prezentul regulament nu împiedică instanțele unui stat membru să ia, în caz de urgență, măsuri provizorii sau asiguratorii
         privind persoanele și bunurile aflate în acest stat.”

      5        Considerentul (21) al regulamentului menționat indică:

      „Recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești pronunțate într‑un stat membru ar trebui să se bazeze pe principiul
         încrederii reciproce, iar motivele de refuz al recunoașterii ar trebui reduse la minimul necesar.”

      6        Potrivit considerentului (33) al Regulamentului nr. 2201/2003:

      „Prezentul regulament recunoaște drepturile fundamentale și respectă principiile consacrate de Carta drepturilor fundamentale
         a Uniunii Europene [proclamată la Nisa la 7 decembrie 2000 (JO C 364, p. 1, denumită în continuare «carta»)]. În special,
         prezentul regulament se asigură că sunt respectate drepturile fundamentale ale copilului în conformitate cu articolul 24 din
         [cartă].”

      7        La articolul 2 din regulament se prevede:

      „În sensul prezentului regulament:
      […]
      4.      «hotărâre judecătorească» înseamnă orice hotărâre de divorț, de separare de drept sau de anulare a unei căsătorii, precum
         și orice hotărâre judecătorească privind răspunderea părintească pronunțată de o instanță judecătorească a unui stat membru,
         oricare ar fi denumirea hotărârii, inclusiv termenii «decizie», «sentință» sau «ordonanță»;

      […]
      11.      «deplasare sau reținere ilicită a unui copil» înseamnă deplasarea sau reținerea unui copil în cazul în care:
      (a)      a avut loc o încălcare adusă încredințării dobândite printr‑o hotărâre judecătorească, printr‑un act cu putere de lege sau
         printr‑un acord în vigoare în temeiul legislației statului membru în care copilul avea reședința obișnuită imediat înaintea
         deplasării sau reținerii sale

      și
      (b)      sub rezerva ca încredințarea să fi fost exercitată efectiv, singur sau împreună, în momentul deplasării sau reținerii, sau
         ar fi fost exercitată dacă nu ar fi survenit aceste evenimente. Încredințarea se consideră ca fiind exercitată împreună atunci
         când unul dintre titularii răspunderii părintești nu poate, în temeiul unei hotărâri judecătorești sau ca efect al legii,
         să decidă asupra locului de reședință a copilului fără consimțământul celuilalt titular al răspunderii părintești.”

      8        Articolul 8 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:

      „Instanțele judecătorești dintr‑un stat membru sunt competente în materia răspunderii părintești privind un copil care are
         reședința obișnuită în acest stat membru la momentul la care instanța este sesizată.”

      9        Articolul 20 din același regulament, intitulat „Măsuri provizorii și asiguratorii”, indică:

      „(1)      În caz de urgență, dispozițiile prezentului regulament nu împiedică instanțele judecătorești dintr‑un stat membru să ia măsuri
         provizorii sau asiguratorii cu privire la persoanele sau bunurile prezente în acest stat, prevăzute de dreptul acestui stat
         membru, chiar dacă, în temeiul prezentului regulament, o instanță dintr‑un alt stat membru este competentă pentru soluționarea
         cauzei pe fond.

      (2)      Măsurile luate în conformitate cu alineatul (1) încetează să producă efecte atunci când instanța din statul membru competentă
         în temeiul prezentului regulament pentru soluționarea cauzei pe fond a luat măsurile pe care le consideră corespunzătoare.”

      10      Articolul 21 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 2201/2003 prevede:

      „(1)      Hotărârile judecătorești pronunțate într‑un stat membru se recunosc în celelalte state membre fără a fi necesar să se recurgă
         la vreo procedură.

      […]
      (3)      Fără a aduce atingere secțiunii 4 din prezentul capitol, orice parte interesată poate solicita, în conformitate cu procedurile
         prevăzute de secțiunea 2 din prezentul capitol, pronunțarea unei hotărâri de recunoaștere sau de refuz al recunoașterii hotărârii.

      […]”
       Convenția de la Haga din 1980
      11      Articolul 12 din Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită
         în continuare „Convenția de la Haga din 1980”) prevede:

      „Când un copil a fost deplasat sau reținut ilicit în înțelesul articolului 3 și o perioadă de mai puțin de un an s‑a scurs
         cu începere de la deplasare sau neînapoiere în momentul introducerii cererii înaintea autorității judiciare sau administrative
         a statului contractant unde se afla copilul, autoritatea sesizată dispune înapoierea sa imediată.

      Autoritatea judiciară sau administrativă, sesizată fiind chiar după expirarea perioadei de un an prevăzute la alineatul precedent,
         urmează, de asemenea, să dispună înapoierea copilului, afară dacă nu se stabilește că copilul s‑a integrat în noul său mediu.

      Când autoritatea judiciară sau administrativă a statului solicitat are motive de a crede că copilul a fost luat într‑un alt
         stat, ea poate suspenda procedura sau respinge cererea de înapoiere a copilului.”

      12      Articolul 13 din Convenția de la Haga din 1980 are următorul cuprins:

      „Prin excepție de la dispozițiile articolului precedent, autoritatea judiciară sau administrativă a statului solicitat nu
         este ținută să dispună înapoierea copilului, dacă persoana, instituția sau organismul care se împotrivește înapoierii sale
         stabilește:

      a)      că persoana, instituția sau organismul care avea în îngrijire copilul nu exercita efectiv dreptul privind încredințarea la
         data deplasării sau neînapoierii ori consimțise sau achiesase ulterior acestei deplasări sau neînapoieri sau

      b)      că există un risc grav ca înapoierea copilului să îl expună unui pericol fizic sau psihic sau ca în orice alt chip să îl situeze
         într‑o situație intolerabilă.

      Autoritatea judiciară sau administrativă poate, de asemenea, să refuze a dispune înapoierea copilului, dacă constată că acesta
         se împotrivește la înapoierea sa și că a atins o vârstă sau o maturitate care face necesar să se țină seama de opinia sa.

      La aprecierea împrejurărilor vizate în acest articol, autoritățile judiciare sau administrative urmează să țină seama de informațiile
         puse la dispoziție de autoritatea centrală sau de orice altă autoritate competentă a statului în care se află reședința obișnuită
         a copilului privitor la situația sa socială.”

       Reglementarea națională
      13      În temeiul articolului 411 alineatele 1 și 3 din Codul de procedură civilă (Zakon o pravdnem postopku):

      „1.      În cadrul unei proceduri privind cauzele în materie matrimonială și litigiile apărute în relațiile dintre părinți și copii,
         la cererea unei părți sau din oficiu, instanța poate pronunța hotărâri provizorii cu privire la încredințarea și la întreținerea
         copiilor comuni și poate adopta măsuri provizorii privind retragerea sau limitarea drepturilor de vizită sau modalitățile
         de exercitare a vizitelor.

      […]
      3.      Hotărârile provizorii menționate la alineatele anterioare se adoptă potrivit dispozițiilor Legii privind măsurile asiguratorii.”
      14      Potrivit articolului 272 alineatul 1 din Legea privind executarea și măsurile asiguratorii (Zakon o izvršbi in zavarovanju,
         denumită în continuare „ZIZ”):

      „Instanța pronunță o hotărâre provizorie pentru garantarea creanțelor în natură dacă creditorul demonstrează în mod plauzibil
         că respectiva creanță există sau că se va naște împotriva debitorului. Creditorul trebuie să dovedească în mod plauzibil […]
         că hotărârea este necesară și că preîntâmpină utilizarea violenței sau apariția unui prejudiciu dificil de reparat […]”.

      15      Articolul 267 din ZIZ prevede:

      „Se poate adopta o hotărâre provizorie înainte de deschiderea unei proceduri judiciare, în cursul unei astfel de proceduri
         sau după încheierea sa, atât timp cât hotărârea respectivă nu a fost executată.”

      16      În conformitate cu articolul 278 alineatul 2 din ZIZ:

      „Instanța dispune încheierea procedurii și anulează actele efectuate, inclusiv la cererea debitorului, în cazul în care circumstanțele
         care au condus la adoptarea măsurii provizorii s‑au modificat și, ca urmare, măsura nu mai este necesară”.

      17      Articolul 105 alineatul 3 din Legea privind căsătoria și raporturile familiale (Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih)
         prevede:

      „În cazul în care părinții, chiar și cu ajutorul centrului pentru asistență socială, nu se înțeleg cu privire la încredințarea
         și la educația copiilor, la cererea unuia sau a ambilor părinți, instanța dispune încredințarea tuturor copiilor unuia dintre
         părinți sau încredințarea unora dintre copii unui părinte, iar a celorlalți copii celuilalt părinte. De asemenea, instanța
         poate dispune din oficiu și încredințarea tuturor copiilor sau a unora dintre copii unor terți […].”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      18      Doamna Detiček, cetățean sloven, și domnul Sgueglia, soți aflați în proces de divorț, au avut reședința la Roma (Italia) timp
         de 25 de ani. Fiica acestora, Antonella, s‑a născut la 6 septembrie 1997.

      19      La 25 iulie 2007, instanța competentă din Tivoli (Italia) (denumită în continuare „Tribunalul din Tivoli”), sesizată de soții
         Detiček și Sgueglia cu o cerere de divorț, având ca obiect și încredințarea fiicei lor Antonella, a încredințat copilul în
         mod provizoriu exclusiv domnului Sgueglia și a dispus plasarea sa provizorie în căminul înființat la Roma de surorile din
         ordinul Sfântului Iosif de Calasanz.

      20      În aceeași zi, doamna Detiček a părăsit Italia împreună cu fiica sa Antonella, ajungând în Slovenia, în localitatea Zgornje
         Poljčane, unde locuiesc și în prezent.

      21      Prin hotărârea din 22 noiembrie 2007 pronunțată de okrožno sodišče v Mariboru (Tribunalul Regional din Maribor) (Slovenia),
         confirmată prin hotărârea pronunțată de Vrhovno sodišče (Curtea Supremă) (Slovenia) la 2 octombrie 2008, ordonanța din 25
         iulie 2007 a Tribunalului din Tivoli a fost declarată executorie pe teritoriul Republicii Slovenia.

      22      În temeiul hotărârii pronunțate de Vrhovno sodišče, okrajno sodišče v Slovenski Bistrici (Tribunalul Cantonal din Slovenska
         Bistrica) (Slovenia) a fost sesizat cu cererea de punere în executare în vederea predării copilului către domnul M. Sgueglia
         și plasarea acestuia în căminul menționat anterior. Cu toate acestea, prin ordonanța din 2 februarie 2009, instanța menționată
         a suspendat executarea până la finalizarea definitivă a cauzei din acțiunea principală.

      23      La 28 noiembrie 2008, doamna Detiček a sesizat okrožno sodišče v Mariboru în vederea adoptării unei măsuri provizorii și asiguratorii
         prin care să îi fie încredințat copilul.

      24      Prin ordonanța din 9 decembrie 2008, instanța menționată a soluționat favorabil cererea doamnei Detiček, Antonella fiindu‑i
         încredințată provizoriu. Instanța și‑a întemeiat decizia pe dispozițiile articolului 20 din Regulamentul nr. 2201/2003 coroborate
         cu dispozițiile articolului 13 din Convenția de la Haga din 1980, în motivare indicându‑se modificarea circumstanțelor și
         interesul copilului.

      25      În această privință, instanța a decis că Antonella se integrase în mediul său social în Slovenia. O înapoiere în Italia, cu
         plasarea sa forțată într‑un cămin, ar contraveni binelui copilului, întrucât i‑ar provoca o traumă fizică și psihică ireversibilă.
         Pe de altă parte, în cursul procedurii judiciare desfășurate în Slovenia, Antonella și‑ar fi exprimat dorința de a rămâne
         alături de mama sa.

      26      Domnul Sgueglia a formulat opoziție împotriva acestei ordonanțe la aceeași instanță, care a respins acțiunea printr‑o ordonanță
         președințială din 29 iunie 2009.

      27      Domnul Sgueglia a formulat acțiune împotriva acestei din urmă ordonanțe la Višje sodišče v Mariboru (Curtea de Apel din Maribor)
         (Slovenia).

      28      În aceste condiții, Višje sodišče v Mariboru a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      O instanță din Republica Slovenia (stat membru al [Uniunii Europene]) este competentă să adopte în temeiul articolului 20
         din Regulament[ul nr. 2201/2003] măsuri asiguratorii atunci când o instanță din alt stat membru, competentă pentru soluționarea
         cauzei pe fond în temeiul acestui regulament, a adoptat deja o măsură asiguratorie declarată executorie în Republica Slovenia?

      În cazul unui răspuns afirmativ la această întrebare:
      2)      O instanță slovenă poate adopta în temeiul dreptului național (întrucât articolul 20 din Regulament[ul nr. 2201/2003] autorizează
         o astfel de aplicare) o măsură asiguratorie în temeiul articolului 20 din Regulament[ul nr. 2201/2003], de modificare sau
         de anulare a unei măsuri asiguratorii definitive și executorii adoptate de o instanță dintr‑un alt stat membru care este competentă
         pentru soluționarea cauzei pe fond în temeiul Regulamentului [nr. 2201/2003]?”

       Cu privire la procedura de urgență
      29      Višje sodišče v Mariboru a solicitat ca prezenta trimitere preliminară să fie judecată potrivit procedurii de urgență prevăzute
         la articolul 104b din Regulamentul de procedură.

      30      Instanța de trimitere a motivat această cerere invocând existența unei hotărâri judecătorești executorii de dispunere a unor
         măsuri asiguratorii, adoptată de instanța italiană, prin care copilul i‑a fost încredințat tatălui, și a hotărârii judecătorești
         contrare prin care se dispun măsuri asiguratorii, adoptată de instanța slovenă, prin care copilul i‑a fost încredințat mamei.
         Instanța de trimitere constată de asemenea necesitatea de a acționa cu celeritate, întrucât o decizie tardivă ar contraveni
         interesului copilului și ar putea conduce la o deteriorare ireparabilă a relațiilor dintre copil și tatăl său. În sfârșit,
         se menționează că natura provizorie a măsurii adoptate, în cadrul măsurii asiguratorii privind încredințarea copilului, impune
         prin ea însăși intervenția urgentă a Curții pentru a nu mai prelungi actuala stare de insecuritate juridică.

      31      După ascultarea avocatului general, Camera a treia a Curții a hotărât, la 27 octombrie 2009, să admită cererea instanței de
         trimitere de judecare a trimiterii preliminare potrivit procedurii de urgență.

       Cu privire la întrebările preliminare
      32      Prin intermediul celor două întrebări preliminare, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență,
         să se stabilească dacă articolul 20 din Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie interpretat în sensul că permite unei instanțe
         dintr‑un stat membru să adopte o măsură provizorie în materia răspunderii părintești prin care un copil care se află pe teritoriul
         acestui stat membru să fie încredințat unuia dintre părinți în cazul în care o instanță dintr‑un alt stat membru, competentă
         în temeiul regulamentului menționat pentru soluționarea pe fond a cauzei privind încredințarea copilului, a pronunțat deja
         o hotărâre prin care copilul a fost încredințat provizoriu celuilalt părinte, iar hotărârea respectivă a fost declarată executorie
         pe teritoriul primului stat membru.

      33      Potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții de drept comunitar, trebuie să se țină seama
         nu numai de termenii utilizați și de contextul în care apare aceasta, ci și de obiectivele urmărite de reglementarea din care
         face parte această dispoziție [a se vedea în acest sens printre altele Hotărârea din 18 mai 2000, KVS International, C‑301/98,
         Rec., p. I‑3583, punctul 21, Hotărârea din 23 noiembrie 2006, ZVK, C‑300/05, Rec., p. I‑11169, punctul 15, și Hotărârea din
         22 octombrie 2009, Bogiatzi (căsătorită Ventouras), C‑301/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 39].

      34      Pe de altă parte, dintr‑o jurisprudență consacrată rezultă că statele membre nu au numai obligația de a interpreta dreptul
         lor național într‑un mod conform dreptului comunitar, ci și pe aceea de a se asigura că nu se vor întemeia pe o interpretare
         a unui text de drept derivat care ar intra în conflict cu drepturile fundamentale protejate de ordinea juridică comunitară
         sau cu alte principii generale de drept comunitar (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 noiembrie 2003, Lindqvist, C‑101/01,
         Rec., p. I‑12971, punctul 87, precum și Hotărârea din 26 iunie 2007, Ordre des barreaux francophones et germanophone și alții,
         C‑305/05, Rep., p. I‑5305, punctul 28).

      35      Cu titlu introductiv, trebuie evidențiat că, potrivit modului de redactare a considerentului (12) al Regulamentului nr. 2201/2003,
         temeiurile de competență stabilite prin regulament în materia răspunderii părintești sunt concepute în funcție de interesul
         superior al copilului și, în special, de criteriul proximității.

      36      În temeiul articolului 8 din Regulamentul nr. 2201/2003, competența în materia răspunderii părintești este atribuită, în primul
         rând, instanțelor din statul membru în care copilul are reședința obișnuită la momentul la care este sesizată instanța. Astfel,
         datorită proximității lor geografice, instanțele respective sunt în general cele mai apte să aprecieze măsurile care trebuie
         adoptate în interesul copilului.

      37      În speță, din decizia de trimitere, precum și din ordonanța pronunțată de okrožno sodišče v Mariboru la 9 decembrie 2008 rezultă
         că Tribunalul din Tivoli este, potrivit articolului 8 menționat, instanța competentă pentru a soluționa pe fond orice aspect
         privind răspunderea părintească în acțiunea principală.

      38      Cu toate acestea, articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 prevede că instanțele judecătorești dintr‑un stat
         membru în care se află copilul sunt autorizate, în anumite condiții, să ia măsurile provizorii sau asiguratorii prevăzute
         de dreptul acestui stat, chiar dacă, în temeiul regulamentului, o instanță dintr‑un alt stat membru este competentă pentru
         soluționarea cauzei pe fond. Întrucât constituie o excepție de la sistemul competențelor prevăzute de regulament, această
         dispoziție trebuie să fie interpretată strict.

      39      Astfel cum reiese din chiar modul de redactare a articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, instanțele menționate
         prin dispoziția în cauză sunt autorizate să adopte astfel de măsuri provizorii sau asiguratorii numai cu condiția să respecte
         trei cerințe cumulative, și anume măsurile în cauză trebuie să fie urgente, trebuie să fie luate cu privire la persoanele
         sau la bunurile prezente în statul membru unde se află instanțele respective și trebuie să aibă o natură provizorie (a se
         vedea în acest sens Hotărârea din 2 aprilie 2009, A, C‑523/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 47).

      40      Prin urmare, nerespectarea fie și a unei singure condiții dintre cele trei are drept consecință faptul că măsura avută în
         vedere nu poate intra în domeniul de aplicare al articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003.

      41      Pentru început, este necesar să se analizeze condiția urgenței.

      42      Din moment ce articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 abilitează o instanță fără competență pe fond să adopte,
         în mod excepțional, o măsură provizorie privind răspunderea părintească, trebuie să se considere că noțiunea de urgență cuprinsă
         în respectiva dispoziție se raportează deopotrivă la situația în care se găsește copilul și la imposibilitatea practică de
         a formula cererea privind răspunderea părintească în fața instanței competente pentru a soluționa cauza pe fond.

      43      Din decizia de trimitere rezultă că, prin ordonanța din 9 decembrie 2008, okrožno sodišče v Mariboru a constatat existența
         unei situații de urgență în sensul articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, făcând trimitere la modificarea
         circumstanțelor intervenită ulterior adoptării de către Tribunalul din Tivoli a măsurii provizorii în materia răspunderii
         părintești prin care copilul era încredințat exclusiv tatălui. Această modificare a circumstanțelor ar fi rezultat din împrejurarea
         că între timp copilul s‑a integrat bine în mediul în care trăiește în prezent în Slovenia. În aceste condiții, okrožno sodišče
         v Mariboru a considerat că întoarcerea copilului în Italia, ca rezultat al punerii în executare a ordonanței Tribunalului
         din Tivoli, l‑ar pune într‑o situație care ar putea dăuna grav binelui său.

      44      Totuși, împrejurările evidențiate de okrožno sodišče v Mariboru nu pot constitui un temei pentru constatarea urgenței în sensul
         articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003.

      45      Astfel, în primul rând, admiterea unei situații de urgență într‑un caz precum cel din speță ar contraveni principiului recunoașterii
         reciproce a hotărârilor pronunțate în statele membre instituit prin Regulamentul nr. 2201/2003, principiu bazat la rândul
         său, astfel cum rezultă din considerentul (21) al regulamentului, pe principiul încrederii reciproce între statele membre.

      46      Printre normele care consacră principiile amintite la punctul anterior trebuie menționate, în special, cea de la articolul
         28 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, potrivit căruia hotărârile judecătorești pronunțate în statul membru de origine
         cu privire la exercitarea răspunderii părintești, teritoriu pe care sunt executorii, trebuie în principiu puse în executare
         în statul membru solicitat, precum și cea de la articolul 31 alineatul (3) din regulamentul menționat, care interzice orice
         revizuire pe fond a unei hotărâri a cărei executare se solicită.

      47      Or, în prezenta speță, instanța competentă să soluționeze cauza pe fond, mai exact Tribunalul din Tivoli, a pronunțat o hotărâre
         provizorie în materia răspunderii părintești, iar această hotărâre a fost declarată executorie în Slovenia. Dacă orice modificare
         a circumstanțelor care rezultă dintr‑un proces treptat, precum integrarea copilului într‑un nou mediu, ar fi suficientă pentru
         a autoriza, în temeiul articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, o instanță care nu este competentă pentru
         a soluționa cauza pe fond să adopte o măsură provizorie prin care se urmărește modificarea măsurii în materia răspunderii
         părintești dispuse de instanța competentă pe fond, eventuala temporizare a procedurii de executare în statul membru solicitat
         ar contribui la crearea condițiilor care să permită primei instanțe să împiedice executarea hotărârii declarate executorii.
         O astfel de interpretare a acestei dispoziții ar compromite înseși principiile pe care se întemeiază regulamentul menționat.

      48      În al doilea rând, trebuie evidențiat că, în prezenta speță, modificarea situației copilului rezultă dintr‑o deplasare ilicită
         în sensul articolului 2 punctul 11 din Regulamentul nr. 2201/2003. Măsura provizorie dispusă de okrožno sodišče v Mariboru
         este, în realitate, întemeiată nu numai pe articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, ci deopotrivă pe articolul
         13 din Convenția de la Haga din 1980, aplicabilă exclusiv în cazul deplasărilor sau al reținerilor ilicite.

      49      Or, recunoașterea unei situații de urgență într‑un caz precum cel din speță ar contraveni obiectivului însuși al Regulamentului
         nr. 2201/2003, care urmărește să descurajeze deplasările sau reținerile ilicite ale copiilor între statele membre (a se vedea
         în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2008, Rinau, C‑195/08 PPU, Rep., p. I‑5271, punctul 52). Astfel, a admite posibilitatea
         adoptării unei măsuri care presupune schimbarea răspunderii părintești, în temeiul articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 2201/2003, ar echivala, prin consfințirea unei situații de fapt rezultate dintr‑un comportament ilicit, cu consolidarea
         poziției părintelui responsabil pentru deplasarea ilicită.

      50      În continuare, astfel cum reiese din chiar modul de redactare a articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003,
         măsurile provizorii trebuie luate cu privire la persoanele sau la bunurile prezente în statul membru unde se află instanțele
         competente să adopte astfel de măsuri.

      51      Or, în materia răspunderii părintești, o măsură provizorie având ca obiect modificarea încredințării unui copil nu este luată
         exclusiv cu privire la copilul respectiv, ci de asemenea cu privire la părintele căruia îi este astfel încredințat copilul,
         precum și cu privire la celălalt părinte, căruia, ca urmare a adoptării unei astfel de măsuri, nu îi este încredințat copilul.

      52      În speță, este evident că una dintre persoanele cu privire la care se ia o astfel de măsură, respectiv tatăl, are reședința
         într‑un alt stat membru, și nu există niciun element care să indice că acesta este prezent în statul membru a cărui instanță
         se declară competentă în sensul articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003.

      53      În sfârșit, considerațiile care precedă sunt confirmate de cerințele care decurg din considerentul (33) al Regulamentului
         nr. 2201/2003, potrivit căruia regulamentul recunoaște drepturile fundamentale și respectă principiile consacrate de cartă,
         asigurându‑se că sunt respectate drepturile fundamentale ale copilului, în conformitate cu articolul 24 din aceasta.

      54      Trebuie să se arate că unul dintre aceste drepturi fundamentale ale copilului este cel enunțat la articolul 24 alineatul (3)
         din cartă, de a întreține cu regularitate relații personale și contacte directe cu ambii părinți, drept a cărui respectare
         se suprapune în mod incontestabil unui interes superior al oricărui copil.

      55      Or, articolul 20 din Regulamentul nr. 2201/2003 nu poate fi interpretat astfel încât să contravină acestui drept fundamental.

      56      În această privință, se impune a constata că o deplasare ilicită a copilului, ca urmare a unei hotărâri adoptate unilateral
         de unul dintre părinți, privează copilul, cel mai adesea, de posibilitatea de a întreține cu regularitate relații personale
         și contacte directe cu celălalt părinte.

      57      Așadar, articolul 20 din Regulamentul nr. 2201/2003 nu poate fi interpretat astfel încât să poată servi drept instrument în
         mâinile părintelui care a deplasat ilicit copilul, pentru a prelungi situația de fapt creată prin comportamentul său ilicit
         sau pentru a legitima efectele acestui comportament.

      58      Cu siguranță, potrivit articolului 24 alineatul (3) din cartă, se poate deroga de la dreptul fundamental al copilului de a
         întreține cu regularitate relații personale și contacte directe cu ambii părinți în cazul în care un astfel de interes superior
         se dovedește contrar altui interes al copilului.

      59      Prin urmare, este necesar să se considere că o măsură care constituie un obstacol în calea întreținerii cu regularitate de
         relații personale și de contacte directe cu ambii părinți nu poate fi justificată decât printr‑un alt interes al copilului,
         de o intensitate atât de puternică, încât primează asupra interesului care stă la baza dreptului fundamental amintit.

      60      Cu toate acestea, o evaluare echilibrată și rațională a tuturor intereselor aflate în joc, care trebuie să se întemeieze pe
         considerații obiective privind însăși persoana copilului și mediul său social, trebuie, în principiu, să se realizeze în cadrul
         unei proceduri în fața instanței competente pentru a soluționa cauza pe fond conform dispozițiilor Regulamentului nr. 2201/2003.

      61      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 20 din
         Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie să fie interpretat în sensul că, în circumstanțe precum cele din cauza principală, nu permite
         unei instanțe dintr‑un stat membru să adopte o măsură provizorie în materia răspunderii părintești prin care un copil care
         se află pe teritoriul acestui stat membru să fie încredințat unuia dintre părinți în cazul în care o instanță dintr‑un alt
         stat membru, competentă în temeiul regulamentului menționat pentru soluționarea pe fond a cauzei privind încredințarea copilului,
         a pronunțat deja o hotărâre prin care copilul a fost încredințat provizoriu celuilalt părinte, iar hotărârea respectivă a
         fost declarată executorie pe teritoriul primului stat membru.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      62      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 20 din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și
            executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului
            (CE) nr. 1347/2000 trebuie să fie interpretat în sensul că, în circumstanțe precum cele din cauza principală, nu permite unei
            instanțe dintr‑un stat membru să adopte o măsură provizorie în materia răspunderii părintești prin care un copil care se află
            pe teritoriul acestui stat membru să fie încredințat unuia dintre părinți în cazul în care o instanță dintr‑un alt stat membru,
            competentă în temeiul regulamentului menționat pentru soluționarea pe fond a cauzei privind încredințarea copilului, a pronunțat
            deja o hotărâre prin care copilul a fost încredințat provizoriu celuilalt părinte, iar hotărârea respectivă a fost declarată
            executorie pe teritoriul primului stat membru.
      Semnături
      * Limba de procedură: slovena.


Hotărârea Curții din data de 14 ianuarie 1997. # Regatul Spaniei împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza C-169/95.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 11 iunie 1992. # Sanders Adour SNC și Guyomarc'h Orthez Nutrition Animale SA împotriva Directeur des services fiscaux des Pyrenées-Atlantiques. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de grande instance de Pau - Franța. # Cauze conexate C-149/91 și C-150/91.


Hotărârea Curții din data de 1 februarie 1978. # Miller International Schallplatten GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 19/77.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 6 aprilie 2006. # ED & F Man Sugar Ltd împotriva Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania. # Agricultură - Regulamentul (CEE) nr. 3665/87 - Restituiri la export. # Cauza C-274/04.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 27 aprilie 2006.#H. A. Solleveld (C-443/04) și J. E. van den Hout-van Eijnsbergen (C-444/04) împotriva Staatssecretaris van Financiën.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad der Nederlanden - Țările de Jos.#A șasea directivă TVA.#Cauze conexate C-443/04 și C-444/04.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 1 aprilie 2004. # Kohlpharma GmbH împotriva Bundesrepublik Deutschland. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen - Germania. # Libera circulație a mărfurilor. # Cauza C-112/02.