title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 11 octombrie 2007.#Freeport plc împotriva Olle Arnoldsson.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Högsta domstolen - Suedia.#Regulamentul (CE) nr. 44/2001 - Articolul 6 punctul 1 - Competențe speciale -Pluralitate de pârâți - Temeiuri juridice ale cererilor - Abuz - Probabilitatea admiterii acțiunii introduse la instanțele din statul în care are domiciliul unul dintre pârâți.#Cauza C-98/06.

text:
      Cauza C‑98/06
      Freeport plc
      împotriva lui
      Olle Arnoldsson
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Högsta domstolen)
      „Regulamentul (CE) nr. 44/2001 — Articolul 6 punctul 1 — Competențe speciale — Pluralitate de pârâți — Temeiuri juridice ale cererilor — Abuz — Probabilitatea admiterii acțiunii introduse la instanțele din statul în care are domiciliul unul dintre pârâți”
      Sumarul hotărârii
      Cooperare judiciară în materie civilă — Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială — Regulamentul
            nr. 44/2001 — Competențe speciale — Pluralitate de pârâți
      (Regulamentul nr. 44/2001 al Consiliului, art. 6 pct. 1)
      Articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în
         materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că faptul că temeiurile juridice ale cererilor introduse împotriva
         mai multor pârâți sunt diferite nu se opune aplicării acestei dispoziții.

      Într‑adevăr, în condițiile în care din cuprinsul acestei dispoziții nu rezultă că identitatea temeiurilor juridice ale acțiunilor
         introduse împotriva diferiților pârâți face parte dintre condițiile prevăzute pentru aplicarea acesteia, trebuie verificat,
         în schimb, dacă există un raport de conexitate între diferitele cereri formulate de același reclamant împotriva unor pârâți
         diferiți, astfel încât să fie oportună judecarea simultană a acestora pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile
         în cazul judecării separate a cauzelor. În această privință, existența unor soluții divergente nu este suficientă pentru ca
         anumite decizii să poată fi considerate ca fiind contradictorii.

      Pe de altă parte, această dispoziție se aplică atunci când cererile formulate împotriva unor pârâți diferiți sunt conexe la
         momentul introducerii lor, pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate
         a cauzelor, fără să fie necesar să se stabilească în mod distinct că respectivele cereri nu au fost introduse numai în scopul
         chemării în judecată a unuia dintre pârâți în fața altei instanțe decât acelea din statul membru în care are domiciliul.

      (a se vedea punctele 38-40, 47, 52 și 54 și dispozitiv 1 și 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      11 octombrie 2007(*)

      „Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Articolul 6 punctul 1 – Competențe speciale –Pluralitate de pârâți – Temeiuri juridice ale cererilor – Abuz – Probabilitatea admiterii acțiunii introduse la instanțele din statul în care are domiciliul unul dintre pârâți”
      În cauza C‑98/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolelor 68 CE și 234 CE de Högsta
         domstolen (Suedia), prin Decizia din 8 februarie 2006, primită de Curte la 20 februarie 2006, în procedura

      Freeport plc
      împotriva lui
      Olle Arnoldsson,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnul U. Lõhmus, domnul J. Klučka (raportor), doamna P. Lindh și domnul
         A. Arabadjiev, judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul R. Grass,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Freeport plc, de M. Tagaeus și C. Björndal, advokater;
      –        pentru domnul Arnoldsson, de A. Bengtsson, advokat;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii L. Parpala, V. Bottka și de doamna A.‑M. Rouchaud‑Joët, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 24 mai 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 6 punctul 1 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001
         al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă
         și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între societatea de drept britanic Freeport plc (denumită în continuare
         „Freeport”), pe de o parte, și domnul Arnoldsson, care chemase în judecată societatea menționată la o altă instanță decât
         cea în circumscripția căreia se află sediul acesteia, pe de altă parte.

       Cadrul juridic
      3        Considerentele (2), (11), (12) și (15) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 prevăd:

      „(2)      Anumite disparități între normele interne care reglementează competența judiciară și recunoașterea hotărârilor împiedică buna
         funcționare a pieței interne. Adoptarea de dispoziții care să unifice normele referitoare la conflictele de competență în
         materie civilă și comercială și la simplificarea formalităților în vederea recunoașterii și executării rapide și simple a
         hotărârilor de către statele membre legate prin prezentul regulament este indispensabilă.

      […]
      (11)      Normele de competență trebuie să prezinte un grad ridicat de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia
         competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului și, astfel, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția
         câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt factor de legătură. […]

      (12)      În afară de instanța domiciliului pârâtului, trebuie să existe și alte instanțe autorizate în temeiul unei legături strânse
         între instanță și litigiu sau în scopul bunei administrări a justiției.

      […]
      (15)      În interesul administrării armonioase a justiției, este necesar să se reducă la minimum posibilitatea apariției procedurilor
         concurente și să se evite pronunțarea în două state membre a unor hotărâri ireconciliabile. […]”

      4        Articolul 2 alineatul (1) din regulamentul menționat, care face parte din capitolul II secțiunea 1, intitulată „Dispoziții
         generale”, prevede:

      „Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în
         justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor statului membru în cauză.”

      5        Potrivit articolului 3 din același regulament, care face de asemenea parte din capitolul II secțiunea 1:

      „(1)      Persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru pot fi acționate în justiție în fața instanțelor unui alt stat membru
         numai în temeiul normelor enunțate în secțiunile 2-7 din prezentul capitol.

      (2)      Împotriva acestora nu pot fi invocate în special regulile de competență enunțate în anexa I.”
      6        Articolul 5 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001, care face parte din secțiunea 2 din capitolul II, intitulată „Competențe speciale”,
         prevede că o persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru
         în anumite condiții.

      7        În plus, articolul 6 punctele 1 și 2 din același regulament, care face de asemenea parte din secțiunea 2, prevede:

      „O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru mai poate fi acționată în justiție:
      1.      atunci când există mai mulți pârâți, în fața instanței domiciliului oricăruia dintre aceștia, cu condiția ca cererile să fie
         atât de strâns legate între ele încât să fie oportună instrumentarea și judecarea lor în același timp, pentru a se evita riscul
         pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor;

      2.      printr‑o cerere de chemare în garanție sau de intervenție, în fața instanței sesizate cu cererea principală, dacă aceasta
         nu a fost introdusă decât în scopul scoaterii sale de sub competența instanței în cauză.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      8        Începând din 1996, o societate cu care colabora domnul Arnoldsson a pus în aplicare o serie de proiecte privind realizarea
         unor centre comerciale de tip „outlet” în diferite locuri din Europa. Freeport a achiziționat de la societatea respectivă
         mai multe proiecte, printre altele pe cel mai avansat dintre acestea, cel situat la Kungsbacka (Suedia).

      9        La 11 august 1999, cu ocazia unei întâlniri, domnul Arnoldsson și directorul general al Freeport au încheiat un acord verbal
         potrivit căruia domnul Arnoldsson urma să primească, cu titlu personal, un comision de 500 000 GBP pentru încheierea lucrării,
         la momentul deschiderii magazinului de tip „outlet” din Kungsbacka.

      10      Printr‑un angajament scris din 27 august 1999, Freeport a confirmat acordul verbal menționat și a adăugat, în același timp,
         trei condiții pentru plata comisionului. Domnul Arnoldsson a acceptat aceste condiții. Una dintre condiții prevedea că plata
         pe care o va primi va fi efectuată de societatea care va deveni proprietara magazinului de la Kungsbacka. După noi negocieri,
         Freeport i‑a confirmat domnului Arnoldsson, printr‑un înscris datat 13 septembrie 1999, acordul încheiat cu acesta (denumit
         în continuare „acordul”).

      11      Inaugurat la 15 noiembrie 2001, magazinul de tip „outlet” din Kungsbacka se află în proprietatea societății de drept suedez
         Freeport Leisure (Sweden) AB (denumită în continuare „Freeport AB”), care îl și administrează. Această societate este deținută
         de o filială a Freeport, care controlează Freeport AB la nivelul de 100 %.

      12      Domnul Arnoldsson a solicitat atât societății Freeport AB, cât și societății Freeport plata comisionului cu privire la care
         se înțelesese cu Freeport. Freeport AB a respins solicitarea pentru motivul că nu este parte la acord și că, de altfel, nu
         exista la data la care acesta a fost încheiat.

      13      Întrucât nu s‑a dat curs solicitărilor sale, la 5 februarie 2003, domnul Arnoldsson a sesizat Göteborgs tingsrätt (Tribunalul
         de Primă Instanță din Göteborg) pentru a obține obligarea celor două societăți la plata, in solidum, a sumei de 500 000 GBP sau a echivalentului acesteia în monedă suedeză, cu dobânda aferentă.

      14      Pentru a demonstra competența acestei instanțe cu privire la Freeport, domnul Arnoldsson și‑a întemeiat cererea pe articolul
         6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001.

      15      Freeport a invocat un motiv de inadmisibilitate întemeiat pe faptul că nu este stabilită în Suedia, iar cererile nu sunt atât
         de strâns legate între ele încât să fie justificată competența Göteborgs tingsrätt în sensul respectivei dispoziții. În această
         privință, Freeport a susținut că acțiunea îndreptată împotriva sa avea un temei contractual, în timp ce acțiunea îndreptată
         împotriva Freeport AB avea un temei delictual sau cvasidelictual, din cauza lipsei unui raport contractual între domnul Arnoldsson
         și această societate. Această diferență între temeiurile juridice ale acțiunilor îndreptate împotriva Freeport AB și Freeport
         ar fi de natură să împiedice aplicarea articolului 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001, întrucât nu poate fi demonstrat
         niciun raport de conexitate între cele două cereri.

      16      Motivul de inadmisibilitate a fost respins de Göteborgs tingsrätt.

      17      Freeport a declarat apel, care a fost respins de Hovrätten för Västra Sverige.

      18      Prin urmare, această societate a sesizat Högsta domstolen (Curtea Supremă), care indică în decizia de trimitere că, în Hotărârea
         din 27 septembrie 1988, Kalfelis (189/87, Rec., p. 5565), Curtea a statuat că o instanță competentă în temeiul articolului
         5 punctul 3 din Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă
         și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, denumită în continuare „Convenția de la Bruxelles”) să se pronunțe asupra unui aspect
         cu temei delictual al unei cereri nu este competentă să soluționeze acele aspecte ale aceleiași cereri care nu au temeiuri
         delictuale. Potrivit instanței de trimitere, Curtea a concluzionat în această privință, la punctul 50 din Hotărârea din 27
         octombrie 1998, Réunion européenne și alții (C‑51/97, Rec., p. I‑6511), că nu se poate considera că două capete de cerere
         ale aceleiași acțiuni în despăgubiri, îndreptate împotriva unor pârâți diferiți și întemeiate pe răspunderea contractuală,
         respectiv pe răspunderea delictuală, prezintă un raport de conexitate. Instanța de trimitere dorește astfel să verifice dacă,
         în privința Freeport AB, cererea are temei contractual, în condițiile în care angajamentul din partea acestei societăți nu
         a fost semnat nici de reprezentantul său legal, nici de împuternicitul acesteia.

      19      Aceeași instanță subliniază, pe de altă parte, că la punctele 8 și 9 din Hotărârea Kalfelis, citată anterior, Curtea a statuat
         că excepția prevăzută la articolul 6 punctul 1 din Convenția de la Bruxelles, întrucât derogă de la principiul competenței
         instanțelor din statul în care are domiciliul pârâtul, trebuie interpretată astfel încât să nu poată repune în discuție însăși
         existența principiului, în special să nu poată permite reclamantului să formuleze o cerere îndreptată împotriva mai multor
         pârâți numai în scopul chemării în judecată a unuia dintre aceștia în fața altei instanțe decât acelea din statul în care
         are domiciliul. Cu toate acestea, instanța de trimitere arată că, spre deosebire de articolul 6 punctul 2 din Regulamentul
         nr. 44/2001, punctul 1 al aceluiași articol nu prevede în mod expres o asemenea posibilitate. Instanța de trimitere se întreabă
         în ce mod trebuie interpretat punctul 1 în această privință.

      20      Instanța de trimitere ridică, pe de altă parte, problema dacă probabilitatea admiterii acțiunii intentate împotriva pârâtului
         la instanțele din statul în care acesta are domiciliul trebuie apreciată în alt mod cu ocazia analizării problemei riscului
         pronunțării unor hotărâri ireconciliabile prevăzut la articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001. În fața acestei
         instanțe, Freeport a arătat că nu exista niciun risc de pronunțare a unor hotărâri ireconciliabile. În opinia sa, în dreptul
         suedez, o persoană care nu este parte la o convenție, precum, în speță, Freeport AB, nu poate fi obligată la plată prin acea
         convenție. Freeport a concluzionat în această privință că acțiunea îndreptată împotriva Freeport AB era lipsită de temei legal
         și că nu fusese intentată decât pentru a putea chema în judecată Freeport în fața unei instanțe suedeze.

      21      Acestea sunt condițiile în care Högsta domstolen a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      O acțiune întemeiată pe o pretinsă obligație de plată care ar incumba unei societăți pe acțiuni și ar rezulta dintr‑un angajament
         este de natură contractuală, astfel încât articolul 6 punctul 1 din Regulamentul […] nr. 44/2001 […] să fie aplicabil, chiar
         dacă persoana care a semnat angajamentul nu era nici reprezentantul legal al societății respective, nici împuternicitul acesteia?

      2)      Dacă răspunsul la prima întrebare este afirmativ: în afara condițiilor prevăzute în mod expres la articolul 6 punctul 1, competența
         judiciară presupune ca acțiunea îndreptată împotriva pârâtului la instanțele din statul în care acesta are domiciliul să nu
         fi fost intentată numai pentru a determina introducerea acțiunii îndreptate împotriva unui alt pârât la o altă instanță decât
         cea care ar fi în mod normal competentă?

      3)      Dacă răspunsul la a doua întrebare este negativ: probabilitatea admiterii acțiunii intentate împotriva pârâtului de către
         instanțele din statul în care acesta are domiciliul trebuie apreciată în alt mod cu ocazia analizării problemei riscului pronunțării
         unor hotărâri ireconciliabile vizat de articolul 6 punctul 1?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      22      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă o acțiune întemeiată pe o pretinsă
         obligație de plată care ar incumba unei societăți pe acțiuni și ar rezulta dintr‑un angajament este de natură contractuală,
         astfel încât articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 să fie aplicabil, chiar dacă persoana care a semnat angajamentul
         nu era nici reprezentantul legal al societății respective, nici împuternicitul acesteia.

       Observațiile prezentate Curții
      23      Atât părțile din acțiunea principală, cât și Comisia Comunităților Europene amintesc că nu se poate considera că noțiunea
         de materie contractuală privește o situație în care nu există niciun angajament asumat în mod liber de către o parte față
         de cealaltă. În acest sens, fac trimitere la jurisprudența Curții referitoare la articolul 5 punctul 1 din Convenția de la
         Bruxelles, ale cărui dispoziții sunt, în esență, identice cu acelea din Regulamentul nr. 44/2001 (a se vedea în special Hotărârea
         din 17 iunie 1992, Handte, C‑26/91, Rec., p. I‑3967, punctul 15, Hotărârea Réunion européenne și alții, citată anterior, punctul
         17, și Hotărârea din 17 septembrie 2002, Tacconi, C‑334/00, Rec., p. I‑7357, punctul 23).

      24      Pe baza acestei precizări, Freeport concluzionează că nu există raporturi contractuale între Freeport AB și domnul Arnoldsson,
         întrucât prima nu și‑a asumat niciun angajament față de al doilea. Freeport susține că niciun reprezentant legal sau împuternicit
         al Freeport AB nu a semnat vreun angajament față de persoana respectivă și că, mai mult, această societate nici nu a ratificat
         acordul privind plata sumei datorate.

      25      Domnul Arnoldsson admite că, la data încheierii acordului, nicio societate nu era proprietara magazinului de tip „outlet”
         din Kungsbacka, ce nu se deschisese încă. Acesta precizează că, la aceeași dată, nu putea exista un reprezentant legal sau
         un împuternicit în măsură să reprezinte Freeport AB. Cu toate acestea, domnul Arnoldsson susține că, pe de o parte, Freeport
         a încheiat acordul atât în nume propriu, cât și în contul viitoarei societăți proprietare a respectivului magazin și, pe de
         altă parte, în temeiul unui asemenea acord, Freeport a dispus ca viitoarea societate, și anume Freeport AB, să efectueze plata
         sumei datorate către domnul Arnoldsson. În plus, alăturându‑se grupului Freeport, Freeport AB ar fi acceptat obligația de
         plată care îi incumbă.

      26      Prin urmare, domnul Arnoldsson consideră că obligația care figurează în acord, acceptată în mod liber de Freeport AB, nu este,
         într‑adevăr, de natură extracontractuală, ci se înscrie, cu toate acestea, într‑un raport contractual. Astfel, domnul Arnoldsson
         concluzionează că acțiunea intentată atât împotriva Freeport AB, cât și împotriva Freeport este o acțiune în răspundere contractuală,
         astfel încât articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 este aplicabil.

      27      Comisia consideră că este de competența instanței naționale să analizeze raportul juridic existent între Freeport AB și domnul
         Arnoldsson pentru a determina dacă acest raport poate fi considerat ca fiind contractual. Această instanță s‑ar putea întemeia
         pe toate împrejurările de fapt și de drept din acțiunea principală pentru a stabili dacă, la momentul încheierii acordului,
         Freeport era reprezentantul legal sau împuternicitul Freeport AB.

      28      Cu toate acestea, Comisia consideră că prima întrebare adresată nu este relevantă pentru interpretarea articolului 6 punctul
         1 din Regulamentul nr. 44/2001, astfel încât răspunsul la această întrebare ar fi superfluu.

      29      Într‑adevăr, potrivit Comisiei, prin întrebarea menționată se urmărește să se afle dacă articolul 6 punctul 1 din Regulamentul
         nr. 44/2001 poate fi interpretat în lumina considerațiilor de la punctul 50 din Hotărârea Réunion européenne și alții, citată
         anterior. Or, cadrul juridic și factual din acțiunea principală ar fi complet diferite de cele din această hotărâre. Într‑adevăr,
         spre deosebire de aceasta din urmă, în care acțiunea principală fusese intentată la o instanță dintr‑un stat membru în care
         niciunul dintre pârâți nu avea domiciliul, litigiul principal ar viza aplicarea articolului 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001,
         întrucât domnul Arnoldsson a introdus acțiunea la o instanță suedeză în circumscripția căreia se află sediul Freeport AB.
         Potrivit Comisiei, punctul 50 din Hotărârea Réunion européenne și alții, citată anterior, nu constituie decât o reiterare
         a regulii generale potrivit căreia o excepție de la principiul competenței întemeiate pe domiciliul pârâtului trebuie interpretată
         în mod strict.

      30      În ipoteza în care Curtea ar considera necesar să răspundă la prima întrebare adresată, Comisia susține că diferența dintre
         o cerere cu temei contractual și o cerere cu temei delictual nu exclude aplicarea articolului 6 punctul 1 din Regulamentul
         nr. 44/2001, ci poate fi luată în considerare de instanța națională în cadrul aprecierii condiției întemeiate pe existența
         unui grad de conexitate între cereri care să justifice ca acestea să fie instrumentate și judecate în același timp, pentru
         a se evita riscul pronunțării unor hotărâri care ar putea fi ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor.

       Răspunsul Curții
      31      Potrivit unei jurisprudențe constante, este de competența Curții, în cadrul procedurii de cooperare cu instanțele naționale,
         instituită prin articolul 234 CE, să dea instanței de trimitere un răspuns util care să îi permită să soluționeze litigiul
         cu care este sesizată. În acest sens, revine Curții obligația de a reformula, dacă este cazul, întrebările care îi sunt adresate
         (Hotărârea din 23 martie 2006, FCE Bank, C‑210/04, Rec., p. I‑2803, punctul 21 și jurisprudența citată).

      32      În această privință, trebuie amintit că instanța de trimitere întreabă dacă o acțiune precum cea introdusă de către domnul
         Arnoldsson împotriva Freeport AB este de natură contractuală, această instanță pornind de la premisa potrivit căreia articolul
         6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 este aplicabil numai în cazul identității temeiurilor juridice ale acțiunilor introduse
         împotriva diferiților pârâți la instanțele domiciliului unuia dintre aceștia.

      33      În consecință, trebuie examinat dacă această premisă este conformă Regulamentului nr. 44/2001, analizând, în esență, dacă
         articolul 6 punctul 1 din acest regulament este aplicabil în ipoteza în care acțiunile introduse împotriva mai multor pârâți
         la instanțele domiciliului unuia dintre aceștia au temeiuri juridice diferite.

      34      În această privință, competența prevăzută la articolul 2 din Regulamentul nr. 44/2001, și anume competența instanțelor din
         statul membru pe teritoriul căruia are domiciliul pârâtul, constituie principiul general și numai prin derogare de la acest
         principiu regulamentul respectiv prevede norme de competență specială în cazuri enumerate limitativ în care pârâtul poate
         sau trebuie, după caz, să fie acționat în justiție la o instanță dintr‑un alt stat membru (a se vedea Hotărârea din 13 iulie
         2006, Reisch Montage, C‑103/05, Rec., p. I‑6827, punctul 22 și jurisprudența citată).

      35      În plus, jurisprudența este constantă în sensul că respectivele norme de competență specială sunt de strictă interpretare,
         nefiind posibilă interpretarea acestora dincolo de ipotezele preconizate în mod explicit de Regulamentul nr. 44/2001 (Hotărârea
         Reisch Montage, citată anterior, punctul 23 și jurisprudența citată).

      36      Într‑adevăr, așa cum rezultă din considerentul (11) al Regulamentului nr. 44/2001, normele de competență trebuie să prezinte
         un grad ridicat de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general,
         de domiciliul pârâtului și, astfel, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția câtorva situații bine definite în
         care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt factor de legătură.

      37      În ceea ce privește competența specială prevăzută la articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001, această dispoziție
         prevede că un pârât poate fi acționat în justiție, atunci când există mai mulți pârâți, la instanța domiciliului oricăruia
         dintre aceștia, cu condiția ca „cererile să fie atât de strâns legate între ele încât să fie oportună instrumentarea și judecarea
         lor în același timp, pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor”.

      38      Din cuprinsul articolului 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 nu rezultă că identitatea temeiurilor juridice ale acțiunilor
         introduse împotriva diferiților pârâți face parte dintre condițiile prevăzute pentru aplicarea acestei dispoziții.

      39      Astfel cum s‑a statuat deja în ceea ce privește aplicarea articolului 6 punctul 1 din Convenția de la Bruxelles, trebuie verificat
         dacă există un raport de conexitate între diferitele cereri formulate de același reclamant împotriva unor pârâți diferiți,
         astfel încât să fie oportună judecarea simultană a acestora pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile
         în cazul judecării separate a cauzelor (a se vedea Hotărârea Kalfelis, citată anterior, punctul 13).

      40      Curtea a avut ocazia să precizeze că, pentru ca anumite decizii să poată fi considerate ca fiind contradictorii, nu este suficient
         ca soluțiile să fie divergente, ci trebuie și ca această divergență să se înscrie în cadrul aceleiași situații de fapt și
         de drept (Hotărârea din 13 iulie 2006, Roche Nederland și alții, C‑539/03, Rec., p. I‑6535, punctul 26).

      41      Instanța națională este singura competentă să aprecieze existența raportului de conexitate între diferitele cereri cu care
         a fost sesizată, adică a riscului pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor și, în
         această privință, să țină cont de toate elementele necesare din dosar, ceea ce – dacă este cazul și fără a fi necesar pentru
         apreciere – poate să o determine să ia în considerare temeiurile juridice ale acțiunilor introduse la această instanță.

      42      Această interpretare nu poate fi pusă sub semnul întrebării de punctul 50 din Hotărârea Réunion européenne și alții, citată
         anterior.

      43      Astfel cum a subliniat în mod corect Comisia, cadrul juridic și factual din hotărârea menționată diferă de cele din acțiunea
         principală. În primul rând, în respectiva hotărâre era în discuție aplicarea articolului 5 punctele 1 și 3 din Convenția de
         la Bruxelles, iar nu a articolului 6 punctul 1 din aceeași convenție.

      44      În al doilea rând, spre deosebire de prezenta cauză, hotărârea menționată privea cumulul dintre competența specială întemeiată
         pe articolul 5 punctul 3 din Convenția de la Bruxelles de soluționare a unei acțiuni de natură delictuală și competența specială
         de soluționare a unei acțiuni de natură contractuală, pentru motivul că există un raport de conexitate între cele două acțiuni.
         În alți termeni, Hotărârea Réunion européenne și alții, citată anterior, privește o acțiune care a fost intentată la o instanță
         dintr‑un stat membru în care nu avea domiciliul niciunul dintre pârâții din acțiunea principală, în timp ce, în cauza principală,
         acțiunea a fost introdusă, făcând aplicarea articolului 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001, la instanța în circumscripția
         căreia își are sediul unul dintre pârâții din acțiunea principală.

      45      Astfel, în contextul articolului 5 punctul 3 din Convenția de la Bruxelles, Curtea a putut concluziona că două capete de cerere
         ale aceleiași acțiuni, îndreptate împotriva unor pârâți diferiți și întemeiate pe răspunderea contractuală, respectiv pe răspunderea
         delictuală, nu pot fi considerate ca prezentând un raport de conexitate (Hotărârea Réunion européenne și alții, citată anterior,
         punctul 50).

      46      A admite că o competență întemeiată pe articolul 5 din Regulamentul nr. 44/2001, care este o competență specială aplicabilă
         ipotezelor enumerate în mod exhaustiv, poate servi drept bază pentru soluționarea altor acțiuni ar aduce atingere sistemului
         regulamentului menționat. Dimpotrivă, în cazul în care competența instanței este întemeiată pe articolul 2 din regulamentul
         menționat, precum în acțiunea principală, aplicarea eventuală a articolului 6 punctul 1 din același regulament devine posibilă
         dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute de această dispoziție și la care se face referire la punctele 39 și 40 din prezenta
         hotărâre, fără a fi necesar ca temeiurile juridice ale acțiunilor introduse să fie identice.

      47      Având în vedere considerațiile ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 6 punctul 1 din Regulamentul
         nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că faptul că temeiurile juridice ale cererilor introduse împotriva mai multor pârâți
         sunt diferite nu se opune aplicării acestei dispoziții.

       Cu privire la a doua întrebare
      48      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă aplicarea articolului
         6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 presupune că acțiunea nu a fost intentată împotriva mai multor pârâți numai în scopul
         chemării în judecată a unuia dintre aceștia în fața altei instanțe decât acelea din statul membru în care are domiciliul.

       Observațiile prezentate Curții
      49      În opinia domnului Arnoldsson și a Comisiei, spre deosebire de competența prevăzută la punctul 2 al aceluiași articol, competența
         specială prevăzută la articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 nu este supusă condiției potrivit căreia acțiunea
         nu trebuie să fi fost intentată numai în scopul chemării în judecată a unuia dintre pârâți în fața altei instanțe decât aceea
         a domiciliului său. Într‑adevăr, aceștia consideră că, în esență, condiția prevăzută la articolul 6 punctul 1 din Regulamentul
         nr. 44/2001 referitoare la existența unui raport de conexitate între cereri este suficient de strictă pentru a evita riscul
         unei eludări a normelor de competență.

      50      În schimb, Freeport consideră că acest risc justifică subordonarea aplicării articolului 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001
         aceleiași condiții prevăzute la punctul 2 al aceluiași articol. Pe de o parte, această din urmă condiție, potrivit căreia
         este interzis abuzul de drept în materia normelor de competență judiciară stabilite de regulamentul menționat, ar fi un principiu
         general, care trebuie de asemenea respectat în aplicarea articolului 6 punctul 1 din regulamentul menționat. Pe de altă parte,
         aplicarea unei asemenea condiții ar fi justificată în special de principiul securității juridice și de cerința de a nu se
         aduce atingere principiului potrivit căruia un pârât nu poate fi acționat în justiție decât la instanța domiciliului său.

       Răspunsul Curții
      51      Așa cum în mod corect a arătat instanța de trimitere, articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 nu prevede în mod
         expres, contrar punctului 2 al aceluiași articol, ipoteza potrivit căreia acțiunea nu a fost introdusă decât pentru a‑l chema
         în judecată pe pârât în fața altei instanțe decât aceea a domiciliului său. Comisia a indicat în această privință că statele
         membre refuzaseră, cu ocazia unei modificări a Convenției de la Bruxelles, să reia la punctul 1 al articolului 6 ipoteza care
         figurează la punctul 2 al aceluiași articol, considerând că era mai obiectivă condiția generală a existenței unui raport de
         conexitate.

      52      Trebuie amintit că, după ce a evocat ipoteza potrivit căreia un reclamant ar putea introduce o cerere împotriva mai multor
         pârâți numai în scopul de a‑l chema în judecată pe unul dintre pârâți în fața altei instanțe decât acelea din statul în care
         se află domiciliul său, Curtea a concluzionat, în Hotărârea Kalfelis, citată anterior, că este necesar, pentru a exclude o
         asemenea posibilitate, să existe o legătură între cererile formulate împotriva fiecăruia dintre pârâți. Curtea a declarat
         că regula stabilită la articolul 6 punctul 1 din Convenția de la Bruxelles se aplică atunci când cererile formulate împotriva
         diferiților pârâți sunt conexe la momentul introducerii lor, adică atunci când este oportună instrumentarea și judecarea în
         comun a acestora pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor.

      53      Astfel, această cerință privind raportul de conexitate nu rezulta din cuprinsul articolului 6 punctul 1 din Convenția de la
         Bruxelles, ci a fost dedusă de Curte din această dispoziție, pentru a se evita ca excepția de la principiul competenței instanțelor
         din statul în care are domiciliul pârâtul, prevăzută de dispoziția menționată, să poată repune în discuție însăși existența
         principiului (Hotărârea Kalfelis, citată anterior, punctul 8). Această cerință, confirmată ulterior de Hotărârea Réunion européenne
         și alții, citată anterior (punctul 48), a fost în mod expres consacrată în cadrul articolului 6 punctul 1 din Regulamentul
         nr. 44/2001, care a urmat Convenției de la Bruxelles (Hotărârea Roche Nederland și alții, citată anterior, punctul 21).

      54      În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată în sensul că articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001
         se aplică atunci când cererile formulate împotriva unor pârâți diferiți sunt conexe la momentul introducerii lor, adică atunci
         când este oportună instrumentarea și judecarea în comun a acestora pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile
         în cazul judecării separate a cauzelor, fără ca, pe lângă aceasta, să fie necesar să se stabilească în mod distinct că respectivele
         cereri nu au fost introduse numai în scopul chemării în judecată a unuia dintre pârâți în fața altei instanțe decât acelea
         din statul membru în care are domiciliul.

       Cu privire la a treia întrebare
      55      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă probabilitatea
         admiterii acțiunii intentate împotriva pârâtului de către instanțele din statul în care acesta are domiciliul are relevanță
         în cadrul analizării problemei riscului pronunțării unor hotărâri ireconciliabile vizat de articolul 6 punctul 1 din Regulamentul
         nr. 44/2001.

      56      Cu toate acestea, reiese din expunerea instanței de trimitere că această întrebare a fost adresată plecând de la premisa potrivit
         căreia, pentru a exista conexitate între mai multe cereri, acestea ar trebui să aibă același temei juridic. Într‑adevăr, într‑un
         asemenea context a arătat Freeport că nu exista niciun risc de pronunțare a unor hotărâri ireconciliabile, întrucât, în dreptul
         suedez, o persoană care nu este parte la o convenție nu poate fi obligată la plată prin acea convenție și, în consecință,
         acțiunea îndreptată împotriva Freeport AB ar fi lipsită de temei legal.

      57      Or, astfel cum s‑a răspuns la prima întrebare, articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 se poate aplica în ipoteza
         în care acțiunile îndreptate împotriva unor pârâți diferiți au temeiuri juridice diferite.

      58      Având în vedere acest răspuns, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      59      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Articolul 6 punctul 1 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară,
            recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că faptul că temeiurile
            juridice ale cererilor introduse împotriva mai multor pârâți sunt diferite nu se opune aplicării acestei dispoziții.
      2)      Articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 se aplică atunci când cererile formulate împotriva unor pârâți diferiți
            sunt conexe la momentul introducerii lor, adică atunci când este oportună instrumentarea și judecarea în comun a acestora
            pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor, fără ca, pe lângă
            aceasta, să fie necesar să se stabilească în mod distinct că respectivele cereri nu au fost introduse numai în scopul chemării
            în judecată a unuia dintre pârâți în fața altei instanțe decât acelea din statul membru în care are domiciliul.
      Semnături
      * Limba de procedură: suedeza.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 12 iulie 2012.#Solvay SA împotriva Honeywell Fluorine Products Europe BV și alții.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Rechtbankʼs‑Gravenhage.#Cooperare judiciară în materie civilă — Competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor — Regulamentul (CE) nr. 44/2001 — Acțiune în contrafacerea unui brevet european — Competențe speciale și exclusive — Articolul 6 punctul 1 — Pluralitate de pârâți — Articolul 22 punctul 4 — Punere în discuție a validității brevetului — Articolul 31 — Măsuri provizorii sau de conservare.#Cauza C-616/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      12 iulie 2012 (
            *1
         )
      „Cooperare judiciară în materie civilă — Competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor — Regulamentul (CE) nr. 44/2001 — Acțiune în contrafacerea unui brevet european — Competențe speciale și exclusive — Articolul 6 punctul 1 — Pluralitate de pârâți — Articolul 22 punctul 4 — Punere în discuție a validității brevetului — Articolul 31 — Măsuri provizorii sau de conservare”
      În cauza C-616/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Rechtbank 's-Gravenhage (Țările de Jos), prin decizia din 22 decembrie 2010, primită de Curte la 29 decembrie 2010, în procedura

         Solvay SA

      împotriva

         Honeywell Fluorine Products Europe BV,

         Honeywell Belgium NV,

         Honeywell Europe NV,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul J. Malenovský (raportor), doamna R. Silva de Lapuerta, și domnii E. Juhász și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna K. Sztranc-Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 noiembrie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Solvay SA, de W. A. Hoyng și de F. W. E. Eijsvogels, advocaten;

               —

               pentru Honeywell Fluorine Products Europe BV, Honeywell Belgium NV și Honeywell Europe NV, de R. Ebbink și de R. Hermans, advocaten;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elen, de S. Chala, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul spaniol, de S. Centeno Huerta, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A.-M. Rouchaud-Joët și de R. Troosters, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 29 martie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 6 punctul 1, a articolului 22 punctul 4 și a articolului 31 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială 19/vol. 3, p. 74).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Solvay SA, cu sediul în Belgia (denumită în continuare „Solvay”), pe de o parte, și Honeywell Fluorine Products Europe BV, cu sediul în Țările de Jos, precum și Honeywell Belgium NV și Honeywell Europe NV, ambele cu sediul în Belgia (denumite în continuare, împreună, „societățile Honeywell”), pe de altă parte, cu privire la o pretinsă contrafacere a diferitor părți ale unui brevet european.

         Cadrul juridic

         Convenția de la München

               3

               Convenția privind eliberarea brevetelor europene, semnată la München la 5 octombrie 1973 (denumită în continuare „Convenția de la München”), instituie, astfel cum prevede articolul 1, un „drept comun statelor contractante în domeniul eliberării brevetelor de invenție”.

               4

               Cu excepția normelor comune privind eliberarea, un brevet european rămâne supus reglementării naționale a fiecăruia dintre statele contractante pentru care a fost eliberat. În această privință, articolul 2 alineatul (2) din Convenția de la München prevede:
               „În fiecare stat contractant pentru care este eliberat, brevetul european are aceleași efecte și este supus aceluiași regim ca și un brevet național eliberat în acel stat [...].”

               5

               În ceea ce privește drepturile conferite titularului unui brevet european, articolul 64 alineatele (1) și (3) din convenția menționată prevede:
               „(1)   [...] din ziua publicării anunțului de eliberare a brevetului european, acesta conferă titularului său, în fiecare dintre statele contractante, aceleași drepturi pe care le-ar conferi un brevet național acordat în acest stat.
               [...]
               (3)   Orice contrafacere a brevetului european se va judeca conform dispozițiilor legislației naționale.”

         Dreptul Uniunii

               6

               Considerentele (11), (12), (15) și (19) ale Regulamentului nr. 44/2001 au următorul cuprins:

                        „(11)

                        Normele de competență trebuie să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului și, astfel, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt factor de legătură. [...]

                        (12)

                        În afară de instanța domiciliului pârâtului, trebuie să existe și alte instanțe autorizate în temeiul unei legături strânse între instanță și litigiu sau în scopul bunei administrări a justiției.

                  [...]

                        (15)

                        În interesul administrării armonioase a justiției, este necesar să se reducă la minimum posibilitatea apariției procedurilor concurente și să se evite pronunțarea în două state membre a unor hotărâri ireconciliabile. [...]

                  [...]

                        (19)

                        Trebuie asigurată continuitatea între [Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3, denumită în continuare «Convenția de la Bruxelles»)] și prezentul regulament, fiind necesar să se prevadă unele dispoziții tranzitorii în acest sens. Aceeași necesitate a continuității trebuie garantată cu privire la interpretarea Convenției de la Bruxelles de către Curtea de Justiție a Comunităților Europene, iar Protocolul din 1971 [privind această activitate de interpretare a Curții, în versiunea sa revizuită și modificată (JO 1998, C 27, p. 28)] trebuie să rămână, de asemenea, aplicabil în cazul procedurilor pendinte la data intrării în vigoare a prezentului regulament.”

               7

               Potrivit articolului 2 din acest regulament:
               „(1)   Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor statului membru în cauză.
               (2)   Persoanele care nu au naționalitatea statului membru pe teritoriul căruia au domiciliul sunt supuse normelor de competență aplicabile cetățenilor statului în cauză.”

               8

               Articolul 6 punctul 1, care face parte din secțiunea 2, intitulată „Competențe speciale”, din capitolul II al Regulamentului nr. 44/2001, prevede:
               „[O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru] mai poate fi acționată în justiție:

                        1.

                        atunci când există mai mulți pârâți, în fața instanței domiciliului oricăruia dintre aceștia, cu condiția ca cererile să fie atât de strâns legate între ele încât să fie oportună instrumentarea și judecarea lor în același timp, pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor.”

               9

               Potrivit articolului 22 punctul 4 din acest regulament:
               „Următoarele instanțe au competență exclusivă, indiferent de domiciliu:
               [...]

                        4.

                        în ceea ce privește înregistrarea sau valabilitatea brevetelor, mărcilor, desenelor și modelelor industriale, precum și a altor drepturi similare care necesită depunerea sau înregistrarea, instanțele din statul membru pe teritoriul căruia depunerea sau înregistrarea a fost solicitată, a avut loc sau, în temeiul unui instrument comunitar sau al unei convenții internaționale, se consideră că a avut loc.
                        Fără a aduce atingere competenței pe care Oficiul European pentru Brevete o are în conformitate cu Convenția [de la München], instanțele din fiecare stat membru au competență exclusivă, indiferent de domiciliu, în acțiunile privind înregistrarea sau valabilitatea unui brevet european acordat statului în cauză.”

               10

               Articolul 25 din regulamentul menționat are următorul cuprins:
               „Dacă o instanță dintr-un stat membru este sesizată pe cale principală cu un litigiu asupra căruia instanța din alt stat membru este exclusiv competentă în temeiul articolului 22, aceasta se declară, din oficiu, necompetentă.”

               11

               Potrivit articolului 31 din același regulament:
               „Măsurile provizorii [sau] de conservare prevăzute de legislația unui stat membru pot fi solicitate instanțelor statului în cauză chiar dacă, în temeiul prezentului regulament, o instanță dintr-un alt stat membru este competentă să judece cauza pe fond.”

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               12

               Solvay, titulară a brevetului european EP 0 858 440, a introdus la 6 martie 2009 la Rechtbank 's-Gravenhage o acțiune în contrafacerea părților naționale ale acestui brevet, astfel cum este în vigoare în Danemarca, în Irlanda, în Grecia, în Luxemburg, în Austria, în Portugalia, în Finlanda, în Suedia, în Liechtenstein și în Elveția, împotriva societăților Honeywell pentru motivul că au comercializat un produs, HFC-245 fa, fabricat de Honeywell International Inc. și identic cu cel protejat prin brevetul menționat.

               13

               Concret, Solvay impută Honeywell Fluorine Products Europe BV și Honeywell Europe NV săvârșirea în întreaga Europă a unor activități interzise și Honeywell Belgium NV, săvârșirea în Europa nordică și centrală a unor activități interzise.

               14

               În cadrul acțiunii în contrafacere, Solvay a introdus de asemenea la 9 decembrie 2009 o cerere incidentală împotriva societăților Honeywell, solicitând adoptarea unei măsuri provizorii de interzicere a contrafacerii transfrontaliere până la data soluționării acțiunii principale.

               15

               Societățile Honeywell au invocat, în cadrul procedurii incidentale, nulitatea părților naționale ale brevetului în cauză, fără să fi inițiat totuși sau fără să fi anunțat că intenționează să inițieze o procedură în anularea părților naționale ale acestui brevet și fără să fi contestat competența instanței olandeze sesizate pentru a judeca atât acțiunea principală, cât și acțiunea incidentală.

               16

               În aceste condiții, Rechtbank 's-Gravenhage a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
               „În ceea ce privește articolul 6 punctul 1 din Regulamentul [nr. 44/2001]:

                        1)

                        Într-o situație în care în privința a două sau a mai multe societăți din state membre diferite se impută, fiecăreia în mod individual, în cadrul unei proceduri aflate pe rolul unei instanțe din unul dintre aceste state membre, încălcarea aceleiași părți naționale a unui brevet european, astfel cum acesta este în vigoare într-un alt stat membru, ca urmare a săvârșirii unor activități interzise în legătură cu același produs, există posibilitatea, în cazul judecării separate a cauzelor, a pronunțării unor «hotărâri ireconciliabile» în sensul articolului 6 punctul 1 din Regulamentul [nr. 44/2001]?

                  În ceea ce privește articolul 22 punctul 4 din Regulamentul [nr. 44/2001]:

                        2)

                        Articolul 22 punctul 4 din Regulamentul [nr. 44/2001] este aplicabil într-o procedură având drept scop obținerea unei măsuri provizorii, întemeiată pe un brevet străin (precum o interdicție provizorie de săvârșire a unei încălcări transfrontaliere), dacă pârâtul ridică excepția nulității brevetului străin invocat, având în vedere că în acest caz instanța nu adoptă o hotărâre definitivă cu privire la validitatea brevetului invocat, ci formulează o apreciere referitoare la modul în care s-ar pronunța cu privire la acest aspect instanța competentă conform articolului 22 punctul 4 [din acest regulament], și că măsura provizorie solicitată, sub forma unei interdicții de săvârșire a unei încălcări, va fi respinsă dacă, potrivit opiniei instanței, există o posibilitate rezonabilă și neneglijabilă ca brevetul invocat să fie anulat de instanța competentă?

                        3)

                        În vederea aplicării articolului 22 punctul 4 din Regulamentul [nr. 44/2001] în cadrul unei proceduri precum cea menționată în întrebarea anterioară se impun condiții de formă privind invocarea excepției de nulitate, în sensul că acest articol este aplicabil doar dacă o acțiune în declararea nulității se află deja pe rolul instanței competente în temeiul articolului 22 punctul 4 [din acest regulament] sau dacă acțiunea menționată este introdusă într-un termen care trebuie stabilit de instanță, sau dacă, în orice caz, titularului brevetului i s-a comunicat sau i se va comunica un act de citare, sau este suficientă simpla invocare a unei excepții de nulitate și, într-un astfel de caz, se stabilesc condiții privind conținutul acestei excepții invocate în sensul că aceasta trebuie să fie suficient motivată și/sau că invocarea unei astfel de excepții nu trebuie considerată abuz de drept de procedură?

                        4)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare, în urma invocării unei excepții de nulitate în cadrul unei proceduri precum cea menționată în prima întrebare, instanța își menține competența referitoare la o cerere privind o încălcare, cu consecința că (dacă reclamantul dorește) procedura privind încălcarea trebuie să fie suspendată până ce instanța competentă în temeiul articolului 22 punctul 4 din Regulamentul [nr. 44/2001] se pronunță asupra validității părții naționale a brevetului invocat, sau că cererea trebuie să fie respinsă, întrucât instanța nu se poate pronunța cu privire la o excepție esențială în vederea pronunțării hotărârii, sau, în urma invocării unei excepții de nulitate, instanța pierde competența cu privire la acțiunea privind încălcarea?

                        5)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la a [doua] întrebare [...], instanța națională își poate deduce din articolul 31 din Regulamentul [nr. 44/2001] competența cu privire la soluționarea unei cereri având drept scop obținerea unei măsuri provizorii care se întemeiază pe un brevet străin (precum o interdicție de săvârșire a unei încălcări transfrontaliere) și împotriva căreia se ridică excepția nulității brevetului invocat, sau (în cazul în care s-ar decide că aplicabilitatea articolului 22 punctul 4 din [acest regulament] nu afectează competența Rechtbank ['s-Gravenhage] de a se pronunța asupra cererii privind încălcarea) competența de a se pronunța asupra excepției de nulitate a brevetului străin invocat?

                        6)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la a [cincea] întrebare [...], ce fapte sau împrejurări sunt necesare pentru a putea afirma existența unei legături reale, menționate la punctul 40 din Hotărârea [din 17 noiembrie 1998], Van Uden [(C-391/95, Rec., p. I-7091)], între obiectul măsurilor solicitate și competența teritorială a statului contractant în care se află instanța sesizată cu judecarea cauzei?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               17

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că o situație în care în privința a două sau mai multe societăți stabilite în state membre diferite se impută, fiecăreia în mod individual, în cadrul unei proceduri aflate pe rolul unei instanțe din unul dintre aceste state membre, încălcarea aceleiași părți naționale a unui brevet european, astfel cum acesta este în vigoare într-un alt stat membru, ca urmare a săvârșirii unor activități interzise în legătură cu același produs, este susceptibilă ca, în cazul judecării separate a cauzelor, să conducă la pronunțarea unor hotărâri ireconciliabile în sensul acestei dispoziții.

               18

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor, articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 prevede că pârâtul poate fi acționat în justiție, atunci când există mai mulți pârâți, în fața instanței domiciliului oricăruia dintre aceștia, cu condiția ca cererile să fie atât de strâns legate între ele încât să fie oportună instrumentarea și judecarea lor în același timp.

               19

               În ceea ce privește obiectivul său, norma de competență prevăzută la articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 răspunde, conform considerentelor (12) și (15) ale acestui regulament, intențiilor de facilitare a bunei administrări a justiției, de reducere la minimum a posibilității apariției procedurilor concurente și de evitare astfel a riscului pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor (a se vedea Hotărârea din 1 decembrie 2011, Painer, C-145/10, Rep., p. I-12533, punctul 77).

               20

               În plus, respectiva norma de competență specială trebuie să fie interpretată, pe de o parte, în lumina considerentului (11) al Regulamentului nr. 44/2001, potrivit căruia normele de competență trebuie să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului și, astfel, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt factor de legătură (a se vedea Hotărârea din 11 octombrie 2007, Freeport, C-98/06, Rep., p. I-8319, punctul 36).

               21

               Întrucât derogă de la competența de principiu a instanței de la domiciliul pârâtului menționată la articolul 2 din Regulamentul nr. 44/2001, această normă de competență specială trebuie, pe de altă parte, să facă obiectul unei interpretări restrictive, nefiind posibilă interpretarea sa dincolo de ipotezele preconizate în mod expres de regulamentul citat (a se vedea Hotărârea Painer, citată anterior, punctul 74 și jurisprudența citată).

               22

               În plus, aceeași normă nu poate fi interpretată pentru a fi aplicată astfel încât să permită reclamantului să formuleze o cerere îndreptată împotriva mai multor pârâți numai în scopul chemării în judecată a unuia dintre aceștia în fața altei instanțe decât acelea din statul în care are domiciliul (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 1988, Kalfelis, 189/87, Rec., p. 5565, punctele 8 și 9, Hotărârea din 27 octombrie 1998, Réunion européenne și alții, C-51/97, Rec., p. I-6511, punctul 47, precum și Hotărârea Painer, citată anterior, punctul 78).

               23

               Pe de altă parte, Curtea a considerat că revine instanței naționale sarcina să aprecieze existența raportului de conexitate dintre diferitele cereri cu care a fost sesizată, adică a riscului pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor și, în această privință, să țină cont de toate elementele necesare din dosar (a se vedea Hotărârile citate anterior Freeport, punctul 41, și Painer, punctul 83).

               24

               În această privință, Curtea a arătat totuși că, pentru ca anumite decizii să poată fi considerate că prezintă riscul de a fi ireconciliabile, în sensul articolului 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001, nu este suficient ca soluțiile să fie divergente, ci, în plus, trebuie ca această divergență să se înscrie în cadrul aceleiași situații de fapt și de drept (a se vedea Hotărârea din 13 iulie 2006, Roche Nederland și alții, C-539/03, Rec., p. I-6535, punctul 26, precum și Hotărârile citate anterior Freeport, punctul 40, și Painer, punctul 79).

               25

               În ceea ce privește aprecierea existenței aceleiași situații, Curtea a stabilit, pe de o parte, că nu se poate concluziona în sensul existenței aceleiași situații de fapt atunci când pârâții sunt diferiți, iar actele de contrafacere care le sunt imputate, săvârșite în state contractante diferite, nu sunt aceleași. Pe de altă parte, Curtea a considerat că nu se poate concluziona în sensul existenței aceleiași situații de drept atunci când mai multe instanțe din diferite state contractante sunt sesizate cu acțiuni în contrafacerea unui brevet european eliberat în fiecare dintre aceste state, iar acțiunile sunt îndreptate împotriva unor pârâți domiciliați în aceste state pentru fapte pe care le-ar fi săvârșit pe teritoriul acestora (a se vedea Hotărârea Roche Nederland și alții, citată anterior, punctele 27 și 31).

               26

               Astfel, după cum rezultă cu claritate din articolul 2 alineatul (2) și din articolul 64 alineatul (1) din Convenția de la München, un brevet european rămâne supus reglementării naționale a fiecăruia dintre statele contractante pentru care a fost eliberat. Din acest motiv, orice acțiune în contrafacerea unui brevet european trebuie, astfel cum reiese din articolul 64 alineatul (3) din convenția menționată, să fie examinată în lumina dispozițiilor legislației naționale în vigoare, în materie, în fiecare dintre statele pentru care a fost eliberat (Hotărârea Roche Nederland și alții, citată anterior, punctele 29 și 30).

               27

               Din particularitățile unei cauze precum acțiunea principală rezultă că eventuale divergențe cu privire la soluționarea litigiului pot apărea în cadrul aceleiași situații de fapt și de drept, astfel încât nu este exclus ca acestea să conducă la hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor.

               28

               Astfel, după cum a subliniat avocatul general la punctul 25 din concluzii, în cazul în care articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 nu ar fi aplicabil, cele două instanțe ar trebui să examineze, fiecare în parte, contrafacerile invocate, în lumina diverselor legislații naționale care reglementează diferitele părți naționale ale brevetului european a cărei încălcare este susținută. Acestor instanțe li s-ar solicita, de exemplu, să aprecieze, potrivit aceleiași legislații finlandeze, atingerea adusă de societățile Honeywell părții finlandeze a brevetului european ca urmare a comercializării unui produs contrafăcut identic pe teritoriul finlandez.

               29

               Pentru a se aprecia, într-o situație precum cea din acțiunea principală, existența raportului de conexitate dintre diferitele cereri formulate în fața acesteia și, așadar, a riscului pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor, va reveni instanței naționale sarcina de a ține seama, printre altele, de dubla împrejurare potrivit căreia, pe de o parte, pârâtelor din acțiunea principală li se impută, fiecăreia în mod separat, aceleași acte de contrafacere cu privire la aceleași produse și, pe de altă parte, astfel de acte de contrafacere au fost săvârșite în aceleași state membre, astfel încât acestea aduc atingere acelorași părți naționale ale brevetului european în cauză.

               30

               Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că o situație în care în privința a două sau mai multe societăți stabilite în state membre diferite se impută, fiecăreia în mod individual, în cadrul unei proceduri aflate pe rolul unei instanțe din unul dintre aceste state membre, încălcarea aceleiași părți naționale a unui brevet european, astfel cum acesta este în vigoare într-un alt stat membru, ca urmare a săvârșirii unor activități interzise în legătură cu același produs, este susceptibilă ca, în cazul judecării separate a cauzelor, să conducă la pronunțarea unor hotărâri ireconciliabile în sensul acestei dispoziții. Revine instanței de trimitere obligația de a aprecia existența unui astfel de risc, ținând seama de toate elementele pertinente din dosar.

         Cu privire la a doua întrebare

               31

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001 este aplicabil într-o procedură având drept scop obținerea unei măsuri provizorii, întemeiată pe un brevet străin, precum o interdicție provizorie de săvârșire a unei încălcări transfrontaliere, dacă pârâtele din acțiunea principală ridică excepția nulității brevetului invocat, având în vedere că în acest caz instanța nu adoptă o hotărâre definitivă cu privire la validitatea brevetului invocat, ci formulează o apreciere referitoare la modul în care s-ar pronunța cu privire la acest aspect instanța competentă conform articolului 22 punctul 4 din acest regulament și că măsura provizorie solicitată sub forma unei interdicții de săvârșire a unei încălcări va fi respinsă dacă, potrivit opiniei instanței, există o posibilitate rezonabilă și neneglijabilă ca brevetul invocat să fie anulat de instanța competentă.

               32

               Or, rezultă chiar din cuprinsul întrebării preliminare și din decizia de trimitere că problema care se află în centrul acțiunii principale se referă la o procedură având drept scop adoptarea unei măsurii provizorii reglementate de norma de competență prevăzută la articolul 31 din Regulamentul nr. 44/2001.

               33

               Prin urmare, trebuie ca întrebarea adresată să fie înțeleasă în sensul că urmărește să se stabilească, în esență, dacă articolul 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că se opune, în împrejurări precum cele în discuție în acțiunea principală, aplicării articolului 31 din acest regulament.

               34

               În această privință, trebuie să se constate că din articolul 31 din Regulamentul nr. 44/2001 reiese că o instanță a unui stat membru este autorizată să se pronunțe asupra unei cereri privind o măsură provizorie sau de conservare chiar dacă, în temeiul acestui regulament, o instanță dintr-un alt stat membru este competentă să judece cauza pe fond.

               35

               Pe de altă parte, după cum rezultă din articolul 22 punctul 4, Regulamentul nr. 44/2001 prevede o normă de competență exclusivă potrivit căreia, în ceea ce privește înregistrarea sau valabilitatea brevetelor, sunt competente numai instanțele din statul membru pe teritoriul căruia depunerea sau înregistrarea a fost solicitată, a avut loc sau, în temeiul unui instrument comunitar sau al unei convenții internaționale, se consideră că a avut loc.

               36

               Mai întâi, în ceea ce privește conținutul articolului 22 punctul 4 și al articolului 31 din Regulamentul nr. 44/2001, trebuie menționat că aceste dispoziții urmăresc să reglementeze situații diferite și că fiecare are un domeniu de aplicare distinct. Astfel, în timp ce articolul 22 punctul 4 urmărește să atribuie competența pe fond în litigii referitoare la un domeniu bine delimitat, articolul 31 are în schimb vocația de a se aplica oricare ar fi competența pe fond.

               37

               Pe de altă parte, aceste două dispoziții nu fac trimitere una la cealaltă.

               38

               În plus, în ceea ce privește structura Regulamentului nr. 44/2001, trebuie subliniat că dispozițiile respective se află în capitolul II, intitulat „Competențe”, din Regulamentul nr. 44/2001 și constituie „dispoziții speciale” în raport cu „dispozițiile generale” cuprinse în secțiunea 1 a aceluiași capitol.

               39

               În schimb, nimic nu indică faptul că vreuna dintre dispozițiile în cauză poate fi considerată generală sau specială în raport cu cealaltă. Astfel, acestea fac parte din două secțiuni diferite ale aceluiași capitol II, și anume secțiunile 6 și, respectiv, 10.

               40

               Rezultă de aici că articolul 31 din Regulamentul nr. 44/2001 are un domeniu de aplicare autonom în raport cu cel al articolului 22 punctul 4 din acest regulament. Astfel, după cum s-a constatat la punctul 34 din prezenta hotărâre, articolul 31 se aplică atunci când o altă instanță decât cea care este competentă să se pronunțe pe fondul cauzei este sesizată cu o cerere de măsuri provizorii sau de conservare, astfel încât articolul 22 punctul 4, care privește competența pe fond, nu poate, în principiu, să fie interpretat în sensul că poate să deroge de la articolul 31 și, în consecință, să înlăture aplicarea acestuia.

               41

               Cu toate acestea, trebuie să se examineze dacă interpretarea pe care a dat-o Curtea articolului 16 punctul 4 din Convenția de la Bruxelles nu conduce la o concluzie diferită.

               42

               Astfel, trebuie amintit că, în măsura în care Regulamentul nr. 44/2001 înlocuiește pe viitor, în relațiile dintre statele membre, Convenția de la Bruxelles, interpretarea dată de Curte în privința dispozițiilor acestei convenții este valabilă și pentru dispozițiile regulamentului menționat atunci când dispozițiile acestor instrumente comunitare pot fi calificate ca fiind echivalente (a se vedea în special Hotărârea din 16 iulie 2009, Zuid-Chemie, C-189/08, Rep., p. I-6917, punctul 18, Hotărârea din 10 septembrie 2009, German Graphics Graphische Maschinen, C-292/08, Rep., p. I-8421, punctul 27, și Hotărârea din 18 octombrie 2011, Realchemie Nederland, C-406/09, Rep., p. I-9773, punctul 38).

               43

               Or, articolul 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001, care este relevant în examinarea prezentei întrebări, reflectă același sistem ca articolul 16 punctul 4 din Convenția de la Bruxelles și, în plus, este redactat în termeni aproape identici. Având în vedere o asemenea echivalență, în temeiul considerentului (19) al acestui regulament, trebuie asigurată continuitatea în interpretarea acestora (a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 aprilie 2009, Draka NK Cables și alții, C-167/08, Rep., p. I-3477, punctul 20, Hotărârea din 14 mai 2009, Ilsinger, C-180/06, Rep., p. I-3961, punctul 58, precum și Hotărârea Zuid-Chemie, citată anterior, punctul 19).

               44

               În această privință, trebuie arătat că la punctul 24 din Hotărârea din 13 iulie 2006, GAT (C-4/03, Rec., p. I-6509), Curtea a efectuat o interpretare extensivă a articolului 16 punctul 4 din Convenția de la Bruxelles pentru a asigura efectul util al acestuia. Astfel, Curtea a considerat că, având în vedere locul pe care îl ocupă această dispoziție în sistemul convenției menționate și finalitatea urmărită, normele de competență prevăzute de dispoziția respectivă au un caracter exclusiv și imperativ care se impune cu o forță specifică atât justițiabililor, cât și instanței.

               45

               Pe de altă parte, Curtea a considerat că competența exclusivă pe care o prevede articolul 16 punctul 4 din Convenția de la Bruxelles trebuie să se aplice oricare ar fi cadrul procedural în care se ridică problema validității unui brevet, pe cale de acțiune sau pe cale de excepție, prin cererea de sesizare a instanței sau într-un stadiu mai avansat al acesteia (a se vedea Hotărârea GAT, citată anterior, punctul 25).

               46

               În plus, Curtea a precizat că a se admite în sistemul Convenției de la Bruxelles decizii în care instanțe diferite de cele ale statului care a eliberat brevetul s-ar pronunța pe cale incidentală asupra validității acestui brevet ar amplifica riscul hotărârilor contradictorii pe care convenția urmărește tocmai să îl evite (a se vedea Hotărârea GAT, citată anterior, punctul 29).

               47

               Având în vedere interpretarea extensivă dată de Curte articolului 16 punctul 4 din Convenția de la Bruxelles, riscurile pronunțării unor hotărâri contradictorii pe care această dispoziție urmărește să le evite și ținând seama de echivalența dintre conținutul articolului 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001 și conținutul articolului 16 punctul 4 din Convenția de la Bruxelles, constatată la punctul 43 din prezenta hotărâre, trebuie să se considere că aplicarea normei de competență prevăzute la articolul 25 din Regulamentul nr. 44/2001, care privește în mod expres articolul 22 din acest regulament, și aplicarea altor norme de competență cum ar fi, printre altele, cele prevăzute la articolul 31 din regulamentul menționat sunt susceptibile să fie afectate de forța specifică a articolului 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001, evocată mai sus, la punctul 44 din prezenta hotărâre.

               48

               În consecință, trebuie examinat aspectul dacă domeniul de aplicare specific al articolului 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001, astfel cum a fost interpretat de Curte, se repercutează asupra aplicării articolului 31 din acest regulament, într-o situație precum cea în discuție în acțiunea principală, care privește o acțiune în contrafacere în cadrul căreia a fost ridicată excepția invalidității unui brevet european, cu titlu incidental, ca mijloc de apărare împotriva adoptării unei măsuri provizorii referitoare la interdicția contrafacerii transfrontaliere.

               49

               În această privință, trebuie arătat că, potrivit instanței de trimitere, instanța sesizată pe cale incidentală nu adoptă o hotărâre definitivă cu privire la validitatea brevetului invocat, ci formulează o apreciere referitoare la modul în care s-ar pronunța cu privire la acest aspect instanța competentă conform articolului 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001 și va respinge adoptarea măsurii provizorii solicitate dacă, potrivit opiniei instanței, există o posibilitate rezonabilă și neneglijabilă ca brevetul invocat să fie anulat de instanța competentă.

               50

               În aceste împrejurări, rezultă că riscul pronunțării unor hotărâri contradictorii, evocat la punctul 47 din prezenta hotărâre, este inexistent atunci când decizia provizorie adoptată de instanța sesizată pe cale incidentală nu se va antepronunța în niciun fel cu privire la hotărârea care urmează să fie adoptată pe fond de instanța competentă potrivit articolului 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001. Astfel, motivele care au condus Curtea la o interpretare extensivă a competenței prevăzute la articolul 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001 nu impun ca, într-o situație precum cea din acțiunea principală, să fie înlăturată aplicarea articolului 31 din regulamentul menționat.

               51

               Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în împrejurări precum cele în discuție în acțiunea principală, aplicării articolului 31 din acest regulament.

         Cu privire la a treia, a patra, a cincea și a șasea întrebare

               52

               Având în vedere răspunsul dat la a doua întrebare, nu se impune să se răspundă la a treia, la a patra, la a cincea și la a șasea întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               53

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                           1)

                           Articolul 6 punctul 1 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că o situație în care în privința a două sau mai multe societăți stabilite în state membre diferite se impută, fiecăreia în mod individual, în cadrul unei proceduri aflate pe rolul unei instanțe din unul dintre aceste state membre, încălcarea aceleiași părți naționale a unui brevet european, astfel cum acesta este în vigoare într-un alt stat membru, ca urmare a săvârșirii unor activități interzise în legătură cu același produs, este susceptibilă ca, în cazul judecării separate a cauzelor, să conducă la pronunțarea unor hotărâri ireconciliabile în sensul acestei dispoziții. Revine instanței de trimitere obligația de a aprecia existența unui astfel de risc, ținând seama de toate elementele pertinente din dosar.

                           2)

                           Articolul 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în împrejurări precum cele în discuție în acțiunea principală, aplicării articolului 31 din acest regulament.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 2 februarie 2016.#Benelli Q. J. Srl împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de decădere – Marca comunitară verbală MOTOBI – Utilizare efectivă a mărcii – Articolul 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-170/13.