title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 11 iulie 2013.#Amazon.com International Sales Inc. și alții împotriva Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH.#Cerere de decizie preliminare formulată de Oberster Gerichtshof.#Apropierea legislațiilor – Proprietate intelectuală – Drept de autor și drepturi conexe – Drept exclusiv de reproducere – Directiva 2001/29/CE – Articolul 5 alineatul (2) litera (b) – Compensație echitabilă – Aplicarea nediferențiată, dar cu un drept eventual la restituire, a redevenței pentru copia privată destinată finanțării compensației – Distribuirea veniturilor încasate în parte titularilor dreptului și în parte unor instituții cu caracter social sau cultural – Plată dublă a redevenței pentru copia privată în cadrul unei operațiuni transfrontaliere.#Cauza C-521/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      11 iulie 2013 (
            *1
         )
      „Apropierea legislațiilor — Proprietate intelectuală — Drept de autor și drepturi conexe — Drept exclusiv de reproducere — Directiva 2001/29/CE — Articolul 5 alineatul (2) litera (b) — Compensație echitabilă — Aplicarea nediferențiată, dar cu un drept eventual la restituire, a redevenței pentru copia privată destinată finanțării compensației — Distribuirea veniturilor încasate în parte titularilor dreptului și în parte unor instituții cu caracter social sau cultural — Plată dublă a redevenței pentru copia privată în cadrul unei operațiuni transfrontaliere”
      În cauza C-521/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberster Gerichtshof (Austria), prin decizia din 20 septembrie 2011, primită de Curte la 12 octombrie 2011, în procedura

         Amazon.com International Sales Inc.,

         Amazon EU Sàrl,

         Amazon.de GmbH,

         Amazon.com GmbH, în lichidare,

         Amazon Logistik GmbH

      împotriva

         Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, domnii G. Arestis, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev și J. L. da Cruz Vilaça, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 6 decembrie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Amazon.com International Sales Inc., Amazon EU Sàrl, Amazon.de GmbH, Amazon.com GmbH și Amazon Logistik GmbH, de G. Kucsko și de U. Börger, Rechtsanwälte, precum și de B. Van Asbroeck, avocat;

               —

               pentru Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH, de M. Walter, Rechtsanwalt, și de U. Sedlaczek;

               —

               pentru guvernul austriac, de A. Posch, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul francez, de G. de Bergues și de S. Menez, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, de M. Szpunar și de M. Drwięcki, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul finlandez, de M. Pere, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de J. Samnadda și de F. Bulst, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 7 martie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (JO L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Amazon.com International Sales Inc., Amazon EU Sàrl, Amazon.de GmbH, Amazon.com GmbH, în lichidare, și Amazon Logistik GmbH (denumite în continuare, împreună, „Amazon”), pe de o parte, și Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH (denumită în continuare „Austro-Mechana”), pe de altă parte, cu privire la cererea acesteia din urmă de plată a remunerației datorate pentru punerea în circulație a unor suporturi de înregistrare, în conformitate cu reglementarea austriacă.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Potrivit considerentelor (10), (11) și (35) ale Directivei 2001/29:

                        „(10)

                        Autorii sau artiștii interpreți sau executanți trebuie să primească o remunerație adecvată pentru utilizarea operelor lor, pentru a-și putea continua munca creativă și artistică, la fel ca și producătorii, pentru a putea finanța această muncă. Investiția necesară pentru a produce produse ca fonograme, filme sau produse multimedia și servicii, cum ar fi «serviciile la cerere», este considerabilă. Pentru a asigura o astfel de remunerație și pentru a obține un randament satisfăcător al investiției, este necesară o protecție juridică adecvată a drepturilor de proprietate intelectuală.

                        (11)

                        Un sistem eficient și riguros de protecție a dreptului de autor și a drepturilor conexe este unul dintre principalele instrumente care garantează creativității și producției culturale europene obținerea resurselor necesare și păstrarea autonomiei și demnității creatorilor și artiștilor interpreți sau executanți.

                  [...]

                        (35)

                        În cazul anumitor excepții sau limitări, titularii drepturilor trebuie să primească o compensație echitabilă pentru a fi despăgubiți corespunzător pentru utilizarea operelor lor sau a altor obiecte protejate. La determinarea formei, a modalităților detaliate și a posibilelor niveluri ale acestei compensații echitabile ar trebui să se țină cont de împrejurările specifice fiecărui caz. În evaluarea acestor împrejurări, un criteriu util ar fi potențialul prejudiciu cauzat titularului de drept prin actul în cauză. În cazul în care titularul dreptului a fost deja plătit în altă formă, de exemplu sub forma unor redevențe din contractul de licență, nu se mai poate face o plată specifică sau separată. Nivelul compensației echitabile ar trebui să țină cont de gradul de utilizare a măsurilor tehnologice de protecție prevăzute prin prezenta directivă. Anumite situații în care prejudiciul cauzat titularului de drept este minim nu pot da naștere unei obligații de plată.”

               4

               Articolul 2 din directiva menționată prevede:
               „Statele membre prevăd dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice reproducerea directă sau indirectă, temporară sau permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte:

                        (a)

                        pentru autori, a operelor lor;

                        (b)

                        pentru artiștii interpreți sau executanți, a fixărilor interpretărilor sau execuțiilor lor;

                        (c)

                        pentru producătorii de fonograme, a fonogramelor lor;

                        (d)

                        pentru producătorii de fonograme, a fonogramelor lor;

                        (e)

                        pentru organismele de radiodifuziune sau televiziune, a fixărilor programelor difuzate de acestea, indiferent dacă difuzările se fac prin fir sau prin aer, inclusiv prin cablu sau prin satelit.”

               5

               Articolul 5 din aceeași directivă, intitulat „Excepții și limitări”, prevede la alineatul (2):
               „Statele membre pot să prevadă excepții și limitări de la dreptul de reproducere prevăzut la articolul 2, în următoarele cazuri:
               [...]

                        (b)

                        pentru reproduceri pe orice suport realizate de către o persoană fizică pentru uz personal și în scopuri care nu sunt direct sau indirect comerciale, cu condiția ca titularii de drepturi să primească compensații echitabile care să țină cont de aplicarea sau neaplicarea măsurilor tehnice menționate la articolul 6 pentru operele sau obiectele protejate în cauză;

                  [...]”

         Dreptul austriac

               6

               Articolul 42 din Legea privind dreptul de autor (Urheberrechtsgesetz) din 9 aprilie 1936 (BGBl. 111/1936), astfel cum a fost modificată prin noua Lege din 2003 privind dreptul de autor (Urheberrechtsgesetz-Novelle 2003, BGBl. I, 32/2003, denumită în continuare „UrhG”), are următorul cuprins:
               „(1)   Oricine poate realiza copii izolate ale unei opere, pe hârtie sau pe un suport similar, pentru uzul său personal.
               [...]
               (4)   Orice persoană fizică poate realiza copii izolate ale unei opere pe alte suporturi decât cele menționate la alineatul (1), pentru uz personal și în scopuri care nu sunt în mod direct sau indirect comerciale.
               [...]”

               7

               Articolul 42b din UrhG prevede:
               „(1)   În cazul în care, în privința unei opere puse la dispoziția publicului prin difuzare prin unde radio sau care a fost fixată pe un suport de imagini sau de sunet produs în scop comercial, se poate aștepta ca, prin natura sa, aceasta să fie reprodusă, prin fixarea pe un suport de imagini sau de sunet, în scopul utilizării proprii sau private conform articolului 42 alineatele (2)-(7), autorul are dreptul la o remunerație adecvată (remunerație pentru casete neînregistrate) dacă suporturile de înregistrare sunt puse în circulație la nivel național, în scopuri comerciale și cu titlu oneros; sunt considerate suporturi de înregistrare suporturile de imagini sau de sunet neînregistrate, adaptate pentru astfel de reproduceri, ori alte suporturi de imagini sau de sunet destinate acestui scop.
               [...]
               (3)   Următoarele persoane sunt obligate la plata remunerației:

                        1.

                        în ceea ce privește remunerația pentru casete neînregistrate și pentru aparate, persoana care, pe teritoriul național, introduce pentru prima dată pe piață, în scopuri comerciale și cu titlu oneros, suporturi de înregistrare sau aparate de reproducere;
                        [...]

                  (5)   Numai societățile de gestiune colectivă a drepturilor de autor pot invoca dreptul la remunerația prevăzută la alineatele (1) și (2).
               (6)   Societatea de gestiune colectivă este obligată să ramburseze remunerația adecvată:

                        1.

                        persoanei care exportă în străinătate suporturi de înregistrare sau un aparat de reproducere înainte de vânzarea lor către consumatorul final;

                        2.

                        persoanei care utilizează suporturile de înregistrare pentru o reproducere cu acordul persoanei îndreptățite; indicii în acest sens sunt suficiente.”

               8

               Articolul 13 din Legea privind societățile de gestiune colectivă (Verwertungsgesellschaftengesetz) din 13 ianuarie 2006 (BGBl. I, 9/2006) prevede:
               „(1)   Societățile de gestiune colectivă pot crea instituții cu scopuri sociale și culturale pentru titularii drepturilor pe care îi reprezintă și pentru membrii familiilor acestora.
               (2)   Societățile de gestiune colectivă care invocă dreptul la remunerație pentru casete neînregistrate au obligația de a crea instituții cu scopuri sociale sau culturale și de a plăti acestora 50 % din totalul veniturilor obținute din remunerația respectivă, după deducerea cheltuielilor de gestiune aferente. [...]
               (3)   Societățile de gestiune colectivă trebuie să instituie reguli fixe cu privire la sumele plătite de instituțiile lor cu scop social și cultural.
               (4)   În ceea ce privește fondurile plătite instituțiilor sociale și culturale care provin din remunerația pentru casete neînregistrate, cancelarul federal poate să stabilească, prin regulament, împrejurările care pot fi luate în considerare prin regulile care vor fi instituite în temeiul alineatului (3). Acest regulament trebuie printre altele să asigure că:

                        1.

                        raportul dintre sumele afectate instituțiilor sociale și cele afectate instituțiilor culturale este echilibrat;

                        2.

                        în ceea ce privește instituțiile sociale, va fi posibil, în primul rând, să fie susținuți individual titularii drepturilor aflați în dificultate;

                        3.

                        sumele afectate instituțiilor culturale au ca efect promovarea intereselor titularilor drepturilor.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               Austro-Mechana este o societate de gestiune colectivă a drepturilor de autor care exercită drepturile autorilor și ale titularilor drepturilor conexe la plata remunerației pentru suporturi de înregistrare prevăzută la articolul 42b alineatul (1) din UrhG.

               10

               Amazon este un grup internațional care vinde produse prin internet, printre care suporturile de înregistrare menționate în dispoziția respectivă.

               11

               Prin onorarea comenzilor efectuate pe internet de către clienți din Austria care au încheiat contracte, în acest scop, într-o primă etapă cu Amazon.com International Sales Inc., cu sediul în Statele Unite, iar ulterior, începând din luna mai 2006, cu Amazon EU Sàrl, cu sediul în Luxemburg, Amazon a pus în circulație în Austria suporturi de înregistrare, în sensul articolului 42b alineatul 1 din UrhG.

               12

               Austro-Mechana a chemat în judecată Amazon la Handelsgericht Wien pentru plata în solidar a remunerației adecvate, în sensul articolului 42b alineatul (1) din UrhG, pentru suporturile de înregistrare puse în circulație în Austria în cursul anilor 2002-2004.

               13

               Cuantumul remunerației solicitate de Austro-Mechana pentru suporturile de înregistrare puse în circulație în cursul primului semestru al anului 2004 se ridică la 1856275 de euro. Pentru restul perioadei la care se referă acțiunea în pretenții, Austro-Mechana a solicitat ca Amazon să fie somată să furnizeze datele contabile necesare pentru a-i permite să își cuantifice creanța.

               14

               Printr-o hotărâre parțială, Handelsgericht Wien a admis cererea de somație și a amânat decizia în ceea ce privește cererea de plată. Întrucât această hotărâre a fost confirmată în apel, Amazon a sesizat Oberster Gerichtshof în calitate de instanță de recurs.

               15

               În acest context, Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Există o «compensație echitabilă» în sensul articolului 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 în cazul în care:

                                 a)

                                 titularii drepturilor în sensul articolului 2 din directiva menționată sunt titularii dreptului la o remunerație adecvată pe care nu îl pot valorifica decât exclusiv prin intermediul unei societăți de gestiune colectivă față de persoana care pune în circulație pentru prima dată pe teritoriul național, în scopuri comerciale și cu titlu oneros, suporturi de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducerea operelor lor,

                                 b)

                                 acest drept nu depinde de împrejurarea dacă comercializarea se face către intermediari [sau] către persoane fizice ori juridice, pentru utilizarea în alt scop decât cel personal, ori către persoane fizice pentru uz personal,

                                 c)

                                 persoana care utilizează aceste suporturi de înregistrare pentru reproducerea cu autorizarea titularului dreptului sau care le reexportă înainte de a fi vândute utilizatorului final are însă dreptul să solicite societății de gestiune colectivă restituirea remunerației?

                        2)

                        În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare:

                                 a)

                                 există o «compensație echitabilă» în sensul articolului 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 în cazul în care dreptul menționat la prima întrebare litera a) nu există decât în ceea ce privește comercializarea către persoane fizice care utilizează suporturile de înregistrare pentru reproducerea în scopuri personale?

                                 b)

                                 În cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare litera a):
                                 În situația comercializării către persoane fizice, trebuie presupus – până la proba contrară – că acestea vor utiliza suporturile de înregistrare pentru reproducerea în scopuri personale?

                        3)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare sau la a doua întrebare litera a):
                        Rezultă din articolul 5 din Directiva 2001/29 sau din alte dispoziții ale dreptului Uniunii că dreptul de a solicita, prin intermediul unei societăți de gestiune colectivă, plata unei compensații echitabile nu există în cazul în care respectiva societate este obligată prin lege să direcționeze jumătate din încasări nu către beneficiari, ci către instituții sociale și culturale?

                        4)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la prima sau la a doua întrebare litera a):
                        Articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29/CE sau o altă dispoziție din dreptul Uniunii se opune dreptului la compensație echitabilă valorificat prin intermediul unei societăți de gestiune colectivă în cazul în care în alt stat membru a fost deja plătită o remunerație adecvată pentru comercializarea suporturilor de înregistrare (eventual pe baza unui temei juridic contrar dreptului Uniunii)?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               16

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 5 alineatul 2 litera (b) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că se opune reglementării unui stat membru care aplică nediferențiat o redevență pentru copia privată la prima punere în circulație pe teritoriul său, în scopuri comerciale și cu titlu oneros, a suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere, prevăzând, în același timp, un drept la rambursarea redevențelor plătite în ipoteza în care utilizarea finală a acestor suporturi nu se încadrează în situația prevăzută de această dispoziție.

               17

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 2 din directiva menționată, statele membre acordă titularilor drepturilor menționate în această dispoziție dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice reproducerea directă sau indirectă, temporară sau permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte, a operelor lor, a fixărilor interpretărilor sau execuțiilor lor, a fonogramelor lor, a originalului și copiilor filmelor lor, precum și a fixărilor programelor difuzate prin unde radio.

               18

               Cu toate acestea, în temeiul articolului 5 alineatul (2) litera (b) din aceeași directivă, statele membre pot să prevadă o excepție sau o limitare de la dreptul exclusiv de reproducere menționat pentru reproduceri pe orice suport realizate de o persoană fizică pentru uz personal și în scopuri care nu sunt direct sau indirect comerciale, ceea ce constituie așa-numita „excepție privind copia privată”.

               19

               Curtea a statuat deja că, în cazul în care statele membre decid instituirea unei excepții privind copia privată în dreptul intern, sunt obligate în special să prevadă, în temeiul articolului 5 alineatul (2) litera (b) menționat, plata unei „compensații echitabile” în favoarea titularilor dreptului exclusiv de reproducere (a se vedea Hotărârea din 21 octombrie 2010, Padawan, C-467/08, Rep., p. I-10055, punctul 30, și Hotărârea din 16 iunie 2011, Stichting de Thuiskopie, C-462/09, Rep., p. I-5331, punctul 22).

               20

               Curtea a decis de asemenea că, întrucât dispozițiile Directivei 2001/29 nu reglementează în mod explicit această problemă, statele membre dispun de o largă marjă de apreciere pentru a stabili cine trebuie să achite această compensație echitabilă (a se vedea Hotărârea Stichting de Thuiskopie, citată anterior, punctul 23). Același lucru este valabil în ceea ce privește determinarea formei, a modalităților detaliate și a posibilelor niveluri ale acestei compensații.

               21

               Astfel, în lipsa unor criterii ale dreptului Uniunii suficient de exacte în cuprinsul unei directive pentru a delimita obligațiile care rezultă din aceasta, revine statelor membre sarcina să stabilească pe teritoriul lor criteriile cele mai pertinente pentru a asigura, în limitele impuse de dreptul Uniunii și în special de directiva în cauză, respectarea acesteia din urmă [a se vedea, în ceea ce privește derogarea de la dreptul exclusiv de împrumut public menționat în Directiva 92/100/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1992 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale (JO L 346, p. 61, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 120), Hotărârea din 26 octombrie 2006, Comisia/Spania, C-36/05, Rec., p. I-10313, punctul 33 și jurisprudența citată].

               22

               Astfel cum se arată în considerentul (35) al Directivei 2001/29, la determinarea formei, a modalităților detaliate și a posibilelor niveluri ale acestei compensații echitabile, ar trebui să se țină cont de împrejurările specifice fiecărui caz.

               23

               În ceea ce privește excepția privind copia privată, prevăzută la articolul 5 alineatul (2) litera (b) din această directivă, Curtea a statuat deja că, din moment ce persoana care a cauzat prejudiciul titularului dreptului exclusiv de reproducere este cea care a realizat, pentru uz personal, reproducerea unei opere protejate fără a solicita autorizarea prealabilă din partea titularului, revine acestei persoane, în principiu, obligația de a repara prejudiciul legat de reproducerea menționată, prin finanțarea compensației care urmează a fi plătită acestui titular (Hotărârile citate anterior Padawan, punctul 45, și Stichting de Thuiskopie, punctul 26).

               24

               Curtea a admis totuși că, ținând cont de dificultățile practice de identificare a utilizatorilor privați, precum și de obligare a acestora să îi despăgubească pe titularii dreptului exclusiv de reproducere pentru prejudiciul cauzat, statele membre pot institui, pentru a finanța compensația echitabilă, o „redevență pentru copia privată” nu în sarcina persoanelor private vizate, ci a celor care dispun de echipamente, de aparate și de suporturi de reproducere digitală și care, în această calitate, pun respectivele echipamente, aparate și suporturi de reproducere, în drept sau în fapt, la dispoziția persoanelor private sau le furnizează acestora din urmă un serviciu de reproducere. În cadrul unui astfel de sistem, persoanele care dispun de aceste echipamente, aparate și suporturi de reproducere au obligația de a plăti redevența pentru copia privată (Hotărârile citate anterior Padawan, punctul 46, și Stichting de Thuiskopie, punctul 27).

               25

               Curtea a precizat de asemenea că, având în vedere că acest sistem permite debitorilor să repercuteze cuantumul redevenței pentru copia privată asupra prețului de punere la dispoziție a acestor echipamente, aparate și suporturi de reproducere sau asupra prețului serviciului de reproducere furnizat, sarcina redevenței va fi suportată, în definitiv, de utilizatorul privat care achită acest preț, în conformitate cu „echilibrul just” care trebuie găsit între interesele titularilor dreptului exclusiv de reproducere și cele ale utilizatorilor de obiecte protejate (Hotărârea Stichting de Thuiskopie, citată anterior, punctul 28).

               26

               În speță, în sistemul instituit prin articolul 42b din UrhG pentru finanțarea compensației echitabile în sensul articolului 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29, redevența pentru copia privată este în sarcina persoanelor care pun în circulație, în scopuri comerciale și cu titlu oneros, suporturi de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere.

               27

               În principiu, un astfel de sistem, după cum s-a arătat deja la punctul 25 din prezenta hotărâre, permite debitorilor să repercuteze cuantumul acestei redevențe asupra prețului de vânzare a acestor suporturi, astfel încât sarcina redevenței să fie suportată, în cele din urmă, în conformitate cu cerința „echilibrului just”, de utilizatorul privat care achită acest preț, presupunând că un astfel de utilizator este destinatarul final.

               28

               Astfel, Curtea a statuat că un sistem de finanțare a compensației echitabile precum cel prezentat la punctele 24 și 25 din prezenta hotărâre nu este compatibil cu cerințele „echilibrului just” menționat decât dacă echipamentele, aparatele și suporturile de reproducere în discuție pot fi utilizate în scopul realizării de copii private și, prin urmare, pot cauza un prejudiciu autorului operei protejate. Având în vedere aceste exigențe, există, așadar, o legătură necesară între aplicarea redevenței pentru copia privată cu privire la respectivele echipamente, aparate și suporturi de reproducere digitală și utilizarea acestora din urmă în scopul reproducerii private, astfel încât aplicarea nediferențiată a acestei redevențe cu privire la toate tipurile de echipamente, de aparate și de suporturi de reproducere digitală, inclusiv în ipoteza în care acestea sunt achiziționate de alte persoane decât persoanele fizice, în scop vădit diferit de cel al realizării de copii private, se dovedește a fi neconformă cu articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2001/29 (Hotărârea Padawan, citată anterior, punctele 52 și 53).

               29

               Or, sistemul în discuție în litigiul principal echivalează cu aplicarea fără distincție a redevenței pentru copia privată pentru suporturile de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere, inclusiv în ipoteza în care utilizarea finală a acestora nu intră în situația prevăzută la articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29.

               30

               Se ridică, așadar, problema dacă, într-o astfel de ipoteză, dreptul la rambursarea redevenței plătite permite restabilirea „echilibrului just” care trebuie găsit, potrivit cerințelor Directivei 2001/29, între interesele titularilor dreptului exclusiv de reproducere și cele ale utilizatorilor de obiecte protejate.

               31

               În această privință, trebuie să se constate că sistemul de finanțare a compensației echitabile care constă în aplicarea nediferențiată a unei redevențe pentru copia privată la punerea în circulație, în scopuri comerciale și cu titlu oneros, a suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere, însoțită, în același timp, de un astfel de drept la rambursare, în măsura în care acesta din urmă este efectiv și nu face ca restituirea redevenței plătite să fie excesiv de dificilă, se poate dovedi conform cu articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 în cazul în care dificultățile practice evocate la punctul 24 din prezenta hotărâre sau alte dificultăți similare justifică o astfel de aplicare.

               32

               Astfel, în cazul în care un stat membru a instituit excepția privind copia privată în dreptul intern, este ținut să asigure, conform competenței sale teritoriale, perceperea efectivă a compensației echitabile în vederea despăgubirii pentru prejudiciul suferit de titularii dreptului exclusiv de reproducere din cauza reproducerii unor opere protejate, realizată de utilizatori finali care au reședința pe teritoriul acestui stat (a se vedea în acest sens Hotărârea Stichting de Thuiskopie, citată anterior, punctul 36). Astfel, în cazul în care o astfel de percepere prezintă dificultăți, statul membru în cauză are de asemenea obligația de a le depăși, ținând seama de împrejurările specifice fiecărui caz.

               33

               Cu toate acestea, în cazul în care nu există dificultăți practice sau în cazul în care acestea nu sunt suficiente, lipsește legătura necesară dintre aplicarea redevenței pentru copia privată cu privire la suporturi, pe de o parte, și utilizarea acestora din urmă în scopul reproducerii private, pe de altă parte, astfel încât aplicarea nediferențiată a acestei redevențe nu este justificată și nu corespunde „echilibrului just” care trebuie găsit între interesele titularilor menționați și cele ale utilizatorilor de obiecte protejate.

               34

               Este de competența instanței naționale să verifice, ținând seama de împrejurările specifice fiecărui sistem național și de limitele impuse prin Directiva 2001/29, dacă dificultăți practice justifică un astfel de sistem de finanțare a compensației echitabile și, în caz afirmativ, dacă dreptul la rambursarea eventualelor redevențe plătite în afara situației menționate la articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 este efectiv și nu face ca restituirea acestor redevențe să fie excesiv de dificilă.

               35

               În speță, instanța de trimitere trebuie să verifice, în primul rând, dacă aplicarea nediferențiată a redevenței pentru copia privată la punerea în circulație, în scopuri comerciale și cu titlu oneros, a suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere corespunde, în toate cazurile, unor dificultăți practice suficiente. În acest context, va trebui să se țină seama de întinderea, de eficiența, de disponibilitatea, de publicitatea și de simplitatea utilizării scutirii a priori evocate de Austro-Mechana în observațiile scrise și în cursul ședinței.

               36

               În al doilea rând, instanța de trimitere trebuie de asemenea să verifice că întinderea, eficiența, disponibilitatea, publicitatea și simplitatea utilizării dreptului la rambursare permit atenuarea eventualelor dezechilibre create de sistem pentru a răspunde dificultăților practice constatate. În această privință, trebuie să se arate că însăși instanța de trimitere subliniază faptul că situațiile de rambursare nu se limitează la cele menționate expres la articolul 42b alineatul (6) din UrhG.

               37

               Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că nu se opune reglementării unui stat membru care aplică nediferențiat o redevență pentru copia privată la prima punere în circulație pe teritoriul său, în scopuri comerciale și cu titlu oneros, a suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere, prevăzând, în același timp, un drept la rambursarea redevențelor plătite în ipoteza în care utilizarea finală a acestor suporturi nu se încadrează în situația prevăzută de dispoziția menționată, atunci când dificultăți practice justifică un astfel de sistem de finanțare a compensației echitabile și acest drept la rambursare este efectiv și nu face ca restituirea redevenței plătite să fie excesiv de dificilă, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, ținând seama de împrejurările specifice fiecărui sistem național și de limitele impuse prin această directivă.

         Cu privire la a doua întrebare

               38

               Întrucât a doua întrebare este subordonată primei și răspunsul la aceasta depinde de aprecierea instanței de trimitere, trebuie să se răspundă de asemenea la a doua întrebare.

               39

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că se opune stabilirii de către un stat membru a unei prezumții relative privind uzul personal al suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere, în cazul comercializării acestora către persoane fizice, în cadrul unui sistem de finanțare a compensației echitabile prevăzute la această dispoziție prin intermediul unei redevențe pentru copia privată în sarcina persoanelor care realizează prima punere în circulație a acestor suporturi, în scopuri comerciale și cu titlu oneros, pe teritoriul acestuia.

               40

               În această privință, trebuie să se constate că, în cadrul marjei de apreciere largi de care dispun statele membre pentru determinarea formei, a modalităților detaliate și a posibilelor niveluri ale acestei compensații, le este permis să prevadă prezumții, în special, astfel cum s-a amintit la punctul 32 din prezenta hotărâre, în cazul în care perceperea efectivă a compensației echitabile în vederea despăgubirii pentru prejudiciul suferit de titularii dreptului exclusiv de reproducere pe teritoriul lor prezintă dificultăți.

               41

               În cadrul sistemelor de finanțare similare celui instituit prin articolul 42b din UrhG, Curtea a statuat deja că, întrucât au fost puse la dispoziția persoanelor fizice, pentru uz personal, suporturi de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere, nu este nicidecum necesar să se demonstreze că acestea au realizat în mod efectiv copii private cu ajutorul respectivelor suporturi și că au cauzat, astfel, efectiv un prejudiciu titularilor dreptului exclusiv de reproducere, dat fiind faptul că se prezumă în mod legitim că persoanele fizice menționate beneficiază integral de această punere la dispoziție, altfel spus se consideră că exploatează toate funcțiile îndeplinite de respectivele suporturi, inclusiv funcția de reproducere (Hotărârea Padawan, citată anterior, punctele 54 și 55).

               42

               Astfel, simpla capacitate a suporturilor de înregistrare de a realiza copii este suficientă pentru a justifica aplicarea redevenței pentru copia privată, cu condiția ca respectivele suporturi să fi fost puse la dispoziția persoanelor fizice în calitate de utilizatori privați (Hotărârea Padawan, citată anterior, punctul 56).

               43

               Or, ținând seama de dificultățile practice în legătură cu determinarea scopului personal al folosirii unui suport de înregistrare care poate fi utilizat pentru reproducere, stabilirea unei prezumții relative privind un astfel de uz cu ocazia punerii la dispoziția unei persoane fizice a acestui suport este, în principiu, justificată și corespunde „echilibrului just” care trebuie găsit între interesele titularilor dreptului exclusiv de reproducere și cele ale utilizatorilor de obiecte protejate.

               44

               Este de competența instanței naționale să verifice, ținând seama de circumstanțele specifice fiecărui sistem național și de limitele impuse prin Directiva 2001/29, dacă dificultăți practice în legătură cu determinarea scopului personal al utilizării suporturilor în cauză justifică stabilirea unei astfel de prezumții și, în orice caz, dacă prezumția prevăzută nu are ca rezultat impunerea redevenței pentru copia privată în ipoteze în care utilizarea finală a acestor suporturi rămâne, în mod vădit, în afara situației menționate la articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29.

               45

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că, în cadrul unui sistem de finanțare a compensației echitabile prevăzute la această dispoziție prin intermediul unei redevențe pentru copia privată în sarcina persoanelor care realizează prima punere în circulație, pe teritoriul statului membru în cauză, în scopuri comerciale și cu titlu oneros, a suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere, dispoziția menționată nu se opune stabilirii de către acest stat membru a unei prezumții relative privind uzul personal al acestor suporturi, în cazul comercializării lor către persoane fizice, atunci când dificultăți practice în legătură cu determinarea scopului personal al utilizării suporturilor în cauză justifică stabilirea unei astfel de prezumții și în măsura în care prezumția prevăzută nu are ca rezultat impunerea redevenței pentru copia privată în ipoteze în care utilizarea finală a acestor suporturi rămâne, în mod vădit, în afara situației menționate în aceeași dispoziție.

         Cu privire la a treia întrebare

               46

               Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că dreptul la compensația echitabilă menționată în această dispoziție – sau redevența pentru copia privată destinată finanțării acestei compensații – poate fi exclus în virtutea faptului că jumătate din veniturile obținute din compensație sau din redevența menționată nu sunt plătite direct titularilor acestei compensații, ci unor instituții sociale și culturale înființate în beneficiul acestor titulari.

               47

               În această privință, trebuie să se amintească faptul că modul de concepere și nivelul compensației echitabile în sensul articolului 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 au legătură cu prejudiciul care rezultă pentru titularii dreptului exclusiv de reproducere din reproducerea neautorizată, pentru uz personal, a operelor lor protejate. Din această perspectivă, compensația echitabilă trebuie considerată drept contraprestația prejudiciului cauzat acestor titulari și trebuie, așadar, în mod obligatoriu să fie calculată pe baza criteriului prejudiciului cauzat acestora prin introducerea excepției privind copia privată (a se vedea Hotărârea Padawan, citată anterior, punctele 40 și 42).

               48

               Pe de altă parte, Curtea a constatat deja că, în ceea ce privește dreptul la compensația echitabilă care revine titularilor dreptului exclusiv de reproducere în temeiul excepției privind copia privată, nu rezultă din nicio dispoziție a Directivei 2001/29 că legiuitorul Uniunii ar fi avut în vedere posibilitatea beneficiarilor dreptului la această compensație de a renunța la acesta (Hotărârea din 9 februarie 2012, Luksan, C-277/10, punctul 105).

               49

               Cu toate acestea, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 76 din concluzii, Directiva 2001/29 nu impune statelor membre care au introdus excepția privind copia privată în dreptul național să asigure titularilor dreptului la compensația echitabilă menționată plata în numerar în întregime a acesteia și nici nu interzice acestor state membre să prevadă, în cadrul marjei largi de apreciere de care dispun, acordarea unei părți din aceasta sub forma unei compensații indirecte.

               50

               În această privință, faptul că compensația echitabilă trebuie considerată drept contraprestația prejudiciului cauzat titularilor dreptului exclusiv de reproducere prin introducerea excepției privind copia privată și faptul că aceasta trebuie, așadar, să fie calculată în mod obligatoriu pe baza acestui prejudiciu nu se opun ca o parte din veniturile destinate compensației echitabile să fie plătite indirect titularilor drepturilor, prin intermediul instituțiilor sociale și culturale înființate în beneficiul lor.

               51

               Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctul 76 din concluzii, sistemele de remunerare pentru copia privată sunt, la ora actuală, în mod inevitabil imprecise în ceea ce privește cea mai mare parte a suporturilor de înregistrare, întrucât în prezent este imposibil să se stabilească, în practică, ce operă a fost reprodusă de care utilizator și pe ce suport.

               52

               Pe de altă parte, trebuie arătat că un astfel de sistem de încasare indirectă a compensației echitabile de către titularii dreptului asupra acesteia corespunde unuia dintre obiectivele protecției juridice adecvate a drepturilor de proprietate intelectuală urmărite prin Directiva 2001/29, care este, astfel cum rezultă din considerentele (10) și (11) ale acestei directive, acela de a garanta creației și producției culturale europene obținerea resurselor necesare care le permit continuarea muncii creative și artistice, precum și păstrarea autonomiei și demnității creatorilor și a artiștilor interpreți.

               53

               În consecință, faptul că o parte din veniturile destinate compensației echitabile în sensul articolului 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 sunt destinate instituțiilor sociale și culturale înființate în beneficiul titularilor dreptului la această compensație nu este, în sine, contrar obiectului compensației menționate, în măsura în care titularii dreptului beneficiază în mod efectiv de aceste instituții sociale și culturale și modalitățile de funcționare a acestor instituții nu sunt discriminatorii, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

               54

               Astfel, nu ar fi conform cu obiectul acestei compensații ca de instituțiile menționate să beneficieze alte persoane decât titularii drepturilor sau ca persoanele care nu dispun de cetățenia statului membru în cauză să fie excluse, în drept sau în fapt, de la acest beneficiu.

               55

               Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că dreptul la compensația echitabilă menționată în această dispoziție – sau redevența pentru copia privată destinată finanțării acestei compensații – nu poate fi exclus în virtutea faptului că jumătate dintre veniturile obținute din compensația sau din redevența menționată nu sunt plătite direct titularilor dreptului la această compensație, ci unor instituții sociale și culturale înființate în beneficiul acestor titulari, în măsura în care titularii dreptului beneficiază în mod efectiv de aceste instituții sociale și culturale și modalitățile de funcționare a acestora nu sunt discriminatorii, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

         Cu privire la a patra întrebare

               56

               Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că obligația impusă de un stat membru de a achita, cu ocazia punerii în circulație în scopuri comerciale și cu titlu oneros a suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere, o redevență pentru copia privată destinată finanțării compensației echitabile prevăzute de această dispoziție poate fi exclusă ca urmare a faptului că o redevență similară a fost deja plătită în alt stat membru.

               57

               În această privință, trebuie amintit că articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 impune statului membru care a instituit excepția privind copia privată în dreptul intern o obligație de rezultat, în sensul că acest stat este ținut să asigure, în cadrul competențelor sale, perceperea efectivă a compensației echitabile destinate despăgubirii titularilor dreptului exclusiv de reproducere afectați de prejudiciul suferit, în special dacă acesta a luat naștere pe teritoriul statului membru menționat (Hotărârea Stichting de Thuiskopie, citată anterior, punctul 34).

               58

               Având în vedere că, în principiu, utilizatorilor finali care realizează, pentru uz personal, reproducerea unei opere protejate fără să solicite autorizarea prealabilă din partea titularului dreptului exclusiv de reproducere și care, în consecință, cauzează un prejudiciu acestuia din urmă, le revine obligația de a-l repara, se poate prezuma că prejudiciul care trebuie reparat s-a produs pe teritoriul statului membru în care acești utilizatori finali au reședința (Hotărârea Stichting de Thuiskopie, citată anterior, punctul 35).

               59

               În consecință, în cazul în care un stat membru a instituit excepția privind copia privată în dreptul intern, iar utilizatorii finali care realizează în scop personal reproducerea unei opere protejate au reședința pe teritoriul acestuia, statul membru menționat este ținut să asigure, conform competenței sale teritoriale, perceperea efectivă a compensației echitabile în vederea despăgubirii pentru prejudiciul suferit de titularii dreptului exclusiv de reproducere pe teritoriul acestui stat (Hotărârea Stichting de Thuiskopie, citată anterior, punctul 36).

               60

               Pe de altă parte, trebuie amintit că sistemul de percepere ales de statul membru în cauză nu îl poate exonera pe acesta din urmă de obligația de rezultat care îi impune garantarea plății efective, în favoarea titularilor dreptului exclusiv de reproducere afectați, a unei compensații echitabile ca despăgubire pentru prejudiciul produs pe teritoriul său (Hotărârea Stichting de Thuiskopie, citată anterior, punctul 39).

               61

               În această privință, nu are niciun efect asupra acestei obligații împrejurarea că, în cazul unor contracte negociate la distanță, vânzătorul profesionist care pune la dispoziția cumpărătorilor rezidenți pe teritoriul acestui stat membru, în calitate de utilizatori finali, echipamente, aparate sau suporturi de reproducere este stabilit în alt stat membru (Hotărârea Stichting de Thuiskopie, citată anterior, punctul 40).

               62

               Ținând cont de faptul că, astfel cum s-a amintit la punctul 47 din prezenta hotărâre, compensația echitabilă trebuie considerată drept contraprestația prejudiciului cauzat titularilor dreptului exclusiv de reproducere prin introducerea excepției privind copia privată și de faptul că aceasta trebuie, așadar, să fie calculată obligatoriu pe baza acestui prejudiciu, nu se poate susține în mod valabil că transferul dintr-un stat membru către alt stat membru al suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere poate să agraveze prejudiciul cauzat acestor titulari.

               63

               Astfel, articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 nu prevede o compensație echitabilă pentru punerea în circulație a suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere, ci pentru reproducerea în sine pe orice suport realizată de către o persoană fizică pentru uz personal și în scopuri care nu sunt direct sau indirect comerciale. Or, o astfel de reproducere nu se produce în virtutea transferului dintr-un stat membru către alt stat membru al suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere.

               64

               Dat fiind că statul membru care a instituit excepția privind copia privată în dreptul intern, unde au reședința utilizatorii finali care realizează, pentru uz personal, reproducerea unei opere protejate, este ținut să asigure, conform competenței sale teritoriale, perceperea efectivă a compensației echitabile în vederea despăgubirii pentru prejudiciul suferit de titularii dreptului, faptul că o redevență destinată finanțării acestei compensații a fost deja plătită în alt stat membru nu poate fi invocat pentru înlăturarea plății, în primul stat membru, a acestei compensații sau a redevenței destinate finanțării acesteia.

               65

               Cu toate acestea, persoana care a plătit în prealabil această redevență într-un stat membru care nu este competent din punct de vedere teritorial poate să solicite restituirea acesteia, potrivit dreptului său național.

               66

               Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că obligația impusă de un stat membru de a achita, cu ocazia punerii în circulație în scopuri comerciale și cu titlu oneros a suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere, o redevență pentru copia privată, destinată finanțării compensației echitabile prevăzute de această dispoziție, nu poate fi exclusă ca urmare a faptului că o redevență similară a fost deja plătită în alt stat membru.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               67

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                           1)

                           Articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională trebuie interpretat în sensul că nu se opune reglementării unui stat membru care aplică nediferențiat o redevență pentru copia privată la prima punere în circulație pe teritoriul său, în scopuri comerciale și cu titlu oneros, a suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere, prevăzând, în același timp, un drept la rambursarea redevențelor plătite în ipoteza în care utilizarea finală a acestor suporturi nu se încadrează în situația prevăzută de dispoziția menționată, atunci când dificultăți practice justifică un astfel de sistem de finanțare a compensației echitabile și acest drept la rambursare este efectiv și nu face ca restituirea redevenței plătite să fie excesiv de dificilă, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, ținând seama de împrejurările specifice fiecărui sistem național și de limitele impuse prin această directivă.

                           2)

                           Articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că, în cadrul unui sistem de finanțare a compensației echitabile prevăzute la această dispoziție prin intermediul unei redevențe pentru copia privată în sarcina persoanelor care realizează prima punere în circulație, pe teritoriul statului membru în cauză, în scopuri comerciale și cu titlu oneros, a suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere, dispoziția menționată nu se opune stabilirii de către acest stat membru a unei prezumții relative privind uzul personal al acestor suporturi, în cazul comercializării lor către persoane fizice, atunci când dificultăți practice în legătură cu determinarea scopului personal al utilizării suporturilor în cauză justifică stabilirea unei astfel de prezumții și în măsura în care prezumția prevăzută nu are ca rezultat impunerea redevenței pentru copia privată în ipoteze în care utilizarea finală a acestor suporturi rămâne, în mod vădit, în afara situației menționate în aceeași dispoziție.

                           3)

                           Articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că dreptul la compensația echitabilă menționată în această dispoziție – sau redevența pentru copia privată destinată finanțării acestei compensații – nu poate fi exclus în virtutea faptului că jumătate dintre veniturile obținute din compensația sau din redevența menționată nu sunt plătite direct titularilor dreptului la această compensație, ci unor instituții sociale și culturale înființate în beneficiul acestor titulari, în măsura în care titularii dreptului beneficiază în mod efectiv de aceste instituții sociale și culturale și modalitățile de funcționare a acestora nu sunt discriminatorii, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

                           4)

                           Articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că obligația impusă de un stat membru de a achita, cu ocazia punerii în circulație în scopuri comerciale și cu titlu oneros a suporturilor de înregistrare care pot fi utilizate pentru reproducere, o redevență pentru copia privată, destinată finanțării compensației echitabile prevăzute de această dispoziție, nu poate fi exclusă ca urmare a faptului că o redevență similară a fost deja plătită în alt stat membru.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 24 noiembrie 1983. # Benito D'Amario împotriva Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundessozialgericht - Germania. # Securitate socială. # Cauza 320/82.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 7 noiembrie 1996. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Neîndeplinirea obligațiilor. # Cauza C-262/95.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 29 noiembrie 2012.#Econord SpA împotriva Comune di Cagno și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Consiglio di Stato.#Contracte de achiziții publice de servicii – Directiva 2004/18/CE – Autoritate contractantă care exercită asupra unei entități adjudecatare distincte din punct de vedere juridic un control analog celui pe care îl exercită asupra propriilor servicii – Lipsa obligației de a organiza o procedură de atribuire potrivit normelor dreptului Uniunii (așa-numita atribuire „in house”) – Entitate adjudecatară controlată în comun de mai multe colectivități administrativ-teritoriale – Condiții de aplicabilitate a atribuirii „in house”.#Cauzele conexate C-182/11 și C-183/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      29 noiembrie 2012 (
            *1
         )
      „Contracte de achiziții publice de servicii — Directiva 2004/18/CE — Autoritate contractantă care exercită asupra unei entități adjudecatare distincte din punct de vedere juridic un control analog celui pe care îl exercită asupra propriilor servicii — Lipsa obligației de a organiza o procedură de atribuire potrivit normelor dreptului Uniunii (așa-numita atribuire «in house») — Entitate adjudecatară controlată în comun de mai multe colectivități administrativ-teritoriale — Condiții de aplicabilitate a atribuirii «in house»”
      În cauzele conexate C-182/11 și C-183/11,
      având ca obiect două cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Consiglio di Stato (Italia), prin deciziile din 23 februarie 2011, primite de Curte la 18 aprilie 2011, în procedurile

         Econord SpA

      împotriva

         Comune di Cagno (C-182/11),

         Comune di Varese,

         Comune di Solbiate (C-183/11),

         Comune di Varese,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a treia, domnii K. Lenaerts, E. Juhász (raportor), T. von Danwitz și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Comune di Cagno și Comune di Solbiate, de C. Colombo, avvocatessa;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de P. Gentili, avvocato dello Stato;

               —

               pentru guvernul austriac, de M. Fruhmann, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul polonez, de M. Szpunar, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de C. Zadra și de P. Manzini, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 iulie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea dreptului Uniunii referitor la condițiile de aplicare a excepției atribuirii directe, așa-numită „in house”, a unui serviciu de interes public.

               2

               Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între Econord SpA, pe de o parte, și Comune di Varese, Comune di Cagno și Comune di Solbiate, pe de altă parte, având ca obiect regularitatea atribuirii directe a unui contract de achiziții publice de servicii de către ultimele două comune către ASPEM SpA (denumită în continuare „ASPEM”) fără organizarea unei proceduri de atribuire a acestui contract de achiziții publice în conformitate cu normele dreptului Uniunii.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 1 din Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116), intitulat „Definiții”, prevede la alineatul (2):

                        „(a)

                        «Contractele de achiziții publice» sunt contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între unul sau mai mulți operatori economici și una sau mai multe autorități contractante și care au ca obiect execuția de lucrări, furnizarea de produse sau prestarea de servicii în sensul prezentei directive.

                  [...]

                        (d)

                        «Contractele de achiziții publice de servicii» sunt contracte de achiziții publice, altele decât contractele de achiziții publice de lucrări sau de bunuri, care au ca obiect prestarea de servicii prevăzute în anexa II.

                  [...]”

               4

               Articolul 1 alineatul (4) din această directivă prevede:
               „«Concesionarea serviciilor» este un contract care prezintă aceleași caracteristici ca un contract de achiziții publice de servicii, cu excepția compensației pentru serviciile prestate, care poate consta fie exclusiv în dreptul de exploatare a serviciilor, fie în dreptul de exploatare și o plată.”

               5

               Potrivit articolului 20 din directiva menționată:
               „Contractele care au ca obiect serviciile prevăzute în anexa II A se atribuie în conformitate cu articolele 23-55.”

               6

               La punctul 16 din anexa II A la aceeași directivă sunt menționate „servicii[le] de eliminare a deșeurilor menajere și a apelor menajere; servicii[le] de igienizare și servicii[le] similare”.

         Dreptul italian

               7

               Articolul 30 din Decretul legislativ nr. 267 din 18 august 2000 (textul unic al legilor privind regimul aplicabil colectivităților locale) (Supliment ordinar nr. 162 la GURI nr. 227 din 28 de septembrie 2000, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 267/2000”) prevede:
               „1.   În vederea realizării coordonate a anumitor funcții și servicii, colectivitățile locale pot încheia convenții corespunzătoare între ele.
               2.   Convențiile trebuie să stabilească scopurile, durata, formele de consultare ale entităților contractante, raporturile lor financiare, precum și obligațiile și garanțiile reciproce.
               3.   Pentru gestionarea pe durată determinată a unui anumit serviciu sau pentru realizarea unei lucrări, statul și regiunea pot prevedea, în domeniile lor de competență, forme de convenție obligatorie între colectivitățile locale după elaborarea unei reglementări tip.
               4.   Convențiile menționate în prezentul articol pot prevedea, de asemenea, înființarea unor birouri comune, care lucrează cu personal detașat de la entitățile participante, cărora li se încredințează exercitarea funcțiilor publice în locul entităților participante la acord, sau delegarea unor funcții de către entitățile participante la acord în favoarea uneia dintre ele, care lucrează în locul entităților de delegare.”

               8

               Articolul 113 din Decretul legislativ nr. 267/2000, intitulat „Gestiunea rețelelor și furnizarea serviciilor publice locale de interes economic”, prevede la alineatul 5:
               „Serviciile [publice locale] sunt prestate [de colectivitățile locale] potrivit reglementărilor din acest sector și cu respectarea reglementării Uniunii Europene, prestarea serviciului fiind atribuită:
               [...]

                        c)

                        unor societăți cu capital integral public, cu condiția ca asupra societății să se exercite de entitatea sau entitățile publice care dețin capitalul social un control analog celui exercitat asupra propriilor servicii și ca societatea să desfășoare partea cea mai importantă a activității sale cu entitatea sau entitățile publice care o controlează.”

         Situația de fapt din litigiul principal și întrebarea preliminară

               9

               Reiese din dosarul prezentat Curții că Comune di Varese a constituit ASPEM ca prestator „in house” pentru gestionarea unor servicii publice pe teritoriul său, în special a serviciului de salubritate urbană. La data faptelor, Comune di Varese deținea o participație aproape totală în cadrul societății respective, care îi asigura controlul asupra acesteia din urmă.

               10

               Printr-o serie de decizii adoptate în cursul anului 2005, Comune di Cagno și Comune di Solbiate au ales ca formă preferențială de gestionare a serviciului de salubritate urbană, în special a serviciului de eliminare a deșeurilor urbane solide, pe cea coordonată cu alte primării, prevăzută la articolul 30 și la articolul 113 alineatul 5 litera c) din Decretul legislativ nr. 267/2000, au aprobat încheierea unei convenții cu Comune di Varese privind atribuirea, cu titlu oneros, a serviciului de salubritate urbană către ASPEM și au aderat la aceasta din urmă în calitate de acționari publici printr-o participație la capitalul social constând în achiziționarea unei acțiuni de către fiecare dintre aceste comune.

               11

               Din dosarul prezentat Curții reiese că ASPEM are un capital social de 173785 de euro, reprezentat de un număr echivalent de acțiuni având valoarea nominală de un euro fiecare. Comune di Varese deține majoritatea capitalului, având 173467 de acțiuni. Restul de 318 acțiuni sunt împărțite între 36 de comune din provincia Varese, cu participații individuale care variază între 1 și 19 acțiuni.

               12

               În paralel cu achiziționarea acestei participații, Comune di Cagno și Comune di Solbiate, împreună cu alte comune interesate, au încheiat un acord al acționarilor care prevedea dreptul lor de a fi consultate, de a numi un membru al consiliului de supraveghere și de a desemna, în acord cu celelalte primării semnatare ale acordului, un membru al consiliului de administrație.

               13

               În acest context, cele două comune menționate au considerat că erau întrunite condițiile unei atribuiri „in house” a serviciului de interes public în cauză, dat fiind că ASPEM era controlată în comun de autoritățile administrativ-teritoriale. Astfel, ele au atribuit direct ASPEM acest contract de achiziții publice. Econord SpA a contestat această atribuire directă, invocând faptul că, în speță, controlul celor două comune asupra ASPEM nu era asigurat și că, în consecință, atribuirea contractului de achiziții publice ar fi trebuit efectuată potrivit normelor dreptului Uniunii.

               14

               Consiglio di Stato arată că Hotărârea din 18 noiembrie 1999, Teckal (C-107/98, Rec., p. I-8121), a constituit punctul de plecare pentru jurisprudența prin care s-au stabilit condițiile care justifică atribuirea directă a unui contract de achiziții publice. Conform punctului 50 din această hotărâre, atribuirea directă a unui contract de achiziții publice este justificată și dacă privește o persoană distinctă din punct de vedere formal și juridic de autoritatea contractantă în ipoteza în care colectivitatea teritorială exercită asupra persoanei în cauză un control analog celui pe care îl exercită asupra propriilor servicii și, totodată, această persoană desfășoară partea cea mai importantă a activității sale împreună cu respectiva colectivitate sau colectivitățile care o dețin. Astfel, într-o asemenea ipoteză, nu se poate considera că persoana în cauză are calitatea de terț în raport cu autoritatea contractantă. Consiglio di Stato subliniază că, în cauzele principale, dintre cele două condiții cumulative prevăzute la punctul 50 din Hotărârea Teckal, citată anterior, este în discuție doar cea privind exercitarea unui „control analog”.

               15

               Consiglio di Stato arată că în Hotărârea din 13 octombrie 2005, Parking Brixen (C-458/03, Rec., p. I-8585), Curtea a impus condiții destul de stricte pentru recunoașterea existenței unui „control analog” și a stabilit în această privință un număr important de indicii concrete.

               16

               Cu toate acestea, ulterior, în Hotărârea din 19 aprilie 2007, Asemfo (C-295/05, Rep., p. I-2999), în Hotărârea din 17 iulie 2008, Comisia/Italia (C-371/05), și în Hotărârea din 13 noiembrie 2008, Coditel Brabant (C-324/07, Rep., p. I-8457), Curtea ar fi dat dovadă de deschidere și ar fi atenuat condițiile care trebuie îndeplinite pentru a se ajunge la recunoașterea exercitării unui „control analog”. Consiglio di Stato trage concluzia, în special din cea din urmă hotărâre, că se poate considera că există o societate „in house” în cazul controlului comun exercitat asupra acesteia de către mai multe entități publice și că nu este relevantă situația individuală a fiecăreia dintre aceste entități publice în ceea ce privește controlul asupra societății menționate.

               17

               Instanța de trimitere remarcă faptul că, în speță, Comune di Varese exercită controlul deplin asupra ASPEM, ceea ce nu este valabil pentru Comune di Cagno și Comune di Solbiate. Astfel, achiziționarea unei singure acțiuni și un acord al acționarilor deosebit de slab nu ar determina niciun control comun efectiv asupra societății în cauză, întrucât aceste din urmă două comune nu ar putea influența deciziile ASPEM și nu ar îndeplini cerința „controlului analog”. Cu toate acestea, în lumina Hotărârii Coditel Brabant, citată anterior, nu ar fi relevantă în ceea ce privește exercitarea controlului situația fiecăreia dintre entitățile publice participante, privită individual.

               18

               Având în vedere aceste considerații, Consiglio di Stato a hotărât să suspende judecarea cauzelor și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Principiul nerelevanței privind situația fiecărei entități publice care participă la societatea special creată trebuie să se aplice și atunci când, precum în speță, una dintre primăriile asociate deține o singură acțiune a societății special create, iar acordurile dintre entitățile publice nu pot oferi primăriei participante niciun control efectiv al societății, astfel încât participarea la capitalul societății poate fi considerată numai aspectul formal al unui contract de prestare de servicii?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

         Observații introductive

               19

               Comune di Cagno și Comune di Solbiate susțin că, ulterior faptelor care au stat la originea prezentelor cereri de decizie preliminară, au organizat proceduri deschise de cerere de ofertă în urma cărora contractul de achiziții publice în cauză a fost adjudecat definitiv de ASPEM. Această evoluție ulterioară ar avea relevanță în ceea ce privește utilitatea unui răspuns al Curții la întrebarea adresată de instanța de trimitere.

               20

               Guvernul italian susține că întrebarea preliminară este inadmisibilă pentru motivul descrierii insuficiente a cadrului juridic și factual al cauzelor principale.

               21

               În această privință, trebuie amintit că, în temeiul unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii prevăzute la articolul 267 TFUE, care este întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, numai instanța națională este competentă să constate și să aprecieze situația de fapt din litigiul principal, precum și să interpreteze și să aplice dreptul național. De asemenea, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, întrucât întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (Hotărârea din 25 octombrie 2012, Rintisch, C-553/11, punctul 15 și jurisprudența citată).

               22

               Astfel, Curtea nu poate respinge o cerere de decizie preliminară formulată de o instanță națională decât atunci când este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i-au fost adresate (Hotărârea Rintisch, citată anterior, punctul 16 și jurisprudența citată).

               23

               Or, nu aceasta este situația în prezenta cauză. Astfel, instanța de trimitere invită Curtea să explice propria jurisprudență în privința controlului comun exercitat de mai multe autorități contractante asupra unei entități adjudecatare deținute în comun de acestea, precum și condițiile în care trebuie să se considere într-un asemenea caz că se exercită un „control analog”, problemă care are, incontestabil, legătură cu obiectul cauzelor principale. În plus, Curtea consideră că elementele de fapt și de drept pe care le conține prezenta întrebare sunt suficiente pentru a fi în măsură să răspundă în mod util la aceasta.

               24

               În consecință, cererile de decizie preliminară sunt admisibile.

         Cu privire la fond

               25

               Potrivit unei jurisprudențe constante, o autoritate contractantă, precum o colectivitate administrativ-teritorială, este exonerată de obligația de a organiza o procedură de atribuire a unui contract de achiziții publice atunci când exercită asupra entității adjudecatare un control analog celui pe care îl exercită asupra propriilor servicii și, totodată, această entitate desfășoară partea cea mai importantă a activității sale împreună cu autoritatea sau autoritățile contractante care o dețin (Hotărârea Teckal, citată anterior, punctul 50). Nu se contestă că această jurisprudență, adoptată inițial în vederea interpretării și aplicării Directivei 93/36/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de bunuri (JO L 199, p. 1), este aplicabilă în egală măsură și procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări și de servicii.

               26

               Trebuie arătat totodată că, potrivit jurisprudenței Curții, problema dacă este vorba despre o concesionare de servicii sau despre un contract de achiziții publice de servicii și, în acest din urmă caz, dacă valoarea contractului atinge limita prevăzută de normele Uniunii nu prezintă relevanță în privința răspunsului pe care Curtea trebuie să îl dea la întrebarea preliminară, dat fiind că, atunci când sunt întrunite condițiile exercitării unui „control analog”, excepția de la aplicarea normelor dreptului Uniunii este aplicabilă în toate aceste situații (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 2009, Sea, C-573/07, Rep., p. I-8127, punctele 31-40).

               27

               Potrivit unei jurisprudențe constante, există un „control analog” atunci când entitatea în cauză este supusă unui control care permite autorității contractante să influențeze deciziile acesteia. Trebuie să fie vorba despre o posibilitate de influență determinantă atât asupra obiectivelor strategice, cât și asupra deciziilor importante ale acestei entități (Hotărârile citate anterior Parking Brixen, punctul 65, Coditel Brabant, punctul 28, și Sea, punctul 65). Cu alte cuvinte, autoritatea contractantă trebuie să fie în măsură să exercite asupra acestei entități un control structural și funcțional (Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 26). Curtea impune, de asemenea, ca acest control să fie efectiv (Hotărârea Coditel Brabant, citată anterior, punctul 46).

               28

               Conform jurisprudenței, în cazul în care se apelează la o entitate deținută în comun de mai multe autorități publice, „controlul analog” poate fi exercitat împreună de autoritățile respective, fără a fi indispensabil ca acest control să fie exercitat individual de fiecare dintre ele (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Coditel Brabant, punctele 47 și 50, și Sea, punctul 59).

               29

               Rezultă că, în cazul în care o autoritate publică devine asociat minoritar al unei societăți pe acțiuni cu capital integral public pentru a-i atribui gestiunea unui serviciu public, controlul pe care autoritățile publice asociate în cadrul respectivei societăți îl exercită asupra acesteia poate fi calificat drept analog controlului pe care acestea îl exercită asupra propriilor servicii atunci când este exercitat împreună de aceste autorități (Hotărârea Sea, citată anterior, punctul 63).

               30

               În aceste condiții, deși, în cazul în care mai multe autorități publice recurg la o entitate comună pentru a-și îndeplini o misiune comună de serviciu public, nu este, în mod cert, indispensabil ca fiecare dintre aceste autorități să dețină, ea însăși, puterea de control individual asupra entității respective, totuși, controlul exercitat asupra acesteia din urmă nu poate să se bazeze numai pe puterea de control a autorității publice care deține o participație majoritară în capitalul entității în discuție, în caz contrar fiind golită de conținut însăși noțiunea de control comun.

               31

               O poziție a unei autorități contractante în cadrul unei entități adjudecatare deținute în comun care nu îi asigură nici cea mai mică posibilitate de a participa la controlul acestei entități ar deschide, astfel, calea către eludarea aplicării normelor dreptului Uniunii în materie de contracte de achiziții publice sau de concesionări de servicii din moment ce afilierea pur formală la o astfel de entitate sau la un organ comun de conducere al acesteia ar exonera autoritatea contractantă respectivă de obligația de a organiza o procedură de cerere de ofertă potrivit normelor Uniunii, chiar dacă aceasta din urmă nu ar lua parte în niciun mod la exercitarea „controlului analog” asupra entității în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 iulie 2005, Coname, C-231/03, Rec., p. I-7287, punctul 24).

               32

               În consecință, în cauzele principale, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă semnarea de către Comune di Cagno și Comune di Solbiate a unui acord al acționarilor care le conferă dreptul de a fi consultate, de a numi un membru al consiliului de supraveghere și de a desemna un membru al consiliului de administrație în acord cu celelalte colectivități vizate de acord este de natură să le permită acestor comune să contribuie efectiv la controlul asupra ASPEM.

               33

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că, în cazul în care mai multe autorități publice, în calitate de autorități contractante, constituie în comun o entitate însărcinată cu îndeplinirea misiunii lor de serviciu public sau în cazul în care o autoritate publică aderă la o astfel de entitate, condiția stabilită în jurisprudența Curții, potrivit căreia pentru a fi exonerate de obligația de a organiza o procedură de atribuire a contractului de achiziții publice în conformitate cu normele dreptului Uniunii autoritățile respective trebuie să exercite împreună asupra acestei entități un control analog celui pe care îl exercită asupra propriilor servicii, este îndeplinită dacă fiecare dintre aceste autorități participă atât la capitalul entității respective, cât și în organele de conducere ale acesteia.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               34

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     În cazul în care mai multe autorități publice, în calitate de autorități contractante, constituie în comun o entitate însărcinată cu îndeplinirea misiunii lor de serviciu public sau în cazul în care o autoritate publică aderă la o astfel de entitate, condiția stabilită în jurisprudența Curții de Justiție a Uniunii Europene, potrivit căreia pentru a fi exonerate de obligația de a organiza o procedură de atribuire a contractului de achiziții publice în conformitate cu normele dreptului Uniunii autoritățile respective trebuie să exercite împreună asupra acestei entități un control analog celui pe care îl exercită asupra propriilor servicii, este îndeplinită dacă fiecare dintre aceste autorități participă atât la capitalul entității respective, cât și în organele de conducere ale acesteia.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: italiana.