title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 6 octombrie 2015.#Český telekomunikační úřad împotriva T-Mobile Czech Republic a.s. și Vodafone Czech Republic a.s.#Cerere de decizie preliminară formulată de Nejvyšší správní soud.#Trimitere preliminară – Directiva 2002/22/CE (directiva privind serviciul universal) – Calculul costurilor obligațiilor de serviciu universal – Luare în considerare a ratei rentabilității fondurilor proprii – Efect direct – Aplicare ratione temporis.#Cauza C-508/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      6 octombrie 2015 (
            *
         )
      „Trimitere preliminară — Directiva 2002/22/CE (directiva privind serviciul universal) — Calculul costurilor obligațiilor de serviciu universal — Luare în considerare a ratei rentabilității fondurilor proprii — Efect direct — Aplicare ratione temporis”
      În cauza C‑508/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Nejvyšší správní soud (Curtea Administrativă Supremă) (Cehia), prin decizia din 23 octombrie 2014, primită de Curte la 13 noiembrie 2014, în procedura

         Český telekomunikační úřad

      împotriva

         T‑Mobile Czech Republic a.s.,

         Vodafone Czech Republic a.s.,

      cu participarea:

         O2 Czech Republic a.s., fostă Telefónica Czech Republic a.s.,

         UPC Česká republika s.r.o.,

      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, și domnii C. Vajda, A. Rosas (raportor), E. Juhász și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      – pentru Český telekomunikační úřad, de J. Novák, advokát;
      – pentru T‑Mobile Czech Republic a.s., de P. Hromek și de D. Schmied, advokáti;
      – pentru O2 Czech Republic a.s., fostă Telefónica Czech Republic a.s., de M. Krejčík;
      – pentru guvernul ceh, de M. Smolek, de J. Vláčil și de T. Müller, în calitate de agenți;
      – pentru guvernul lituanian, de D. Kriaučiūnas și de R. Dzikovič, în calitate de agenți;
      – pentru Comisia Europeană, de P. Němečková și de L. Nicolae, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 12 și 13 din Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (directiva privind serviciul universal) (JO L 108, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Český telekomunikační úřad (Autoritatea Cehă de Reglementare în Telecomunicații), pe de o parte, și T‑Mobile Czech Republic a.s. (denumită în continuare „T‑Mobile Czech Republic”) și Vodafone Czech Republic a.s., pe de altă parte, în legătură cu decizia Autorității Cehe de Reglementare în Telecomunicații din 23 februarie 2011 prin care această autoritate a stabilit valoarea pierderii rezultate din furnizarea serviciului universal în anul 2004 suferite de Telefónica Czech Republic a.s. (denumită în continuare „Telefónica Czech Republic”), devenită O2 Czech Republic a.s. (denumită în continuare „O2 Czech Republic”).

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 2 din Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Cehe, Republicii Estonia, Republicii Cipru, Republicii Letonia, Republicii Lituania, Republicii Ungare, Republicii Malta, Republicii Polone, Republicii Slovenia și Republicii Slovace și adaptările tratatelor care stau la baza Uniunii Europene (JO 2003, L 236, p. 33, denumit în continuare „actul de aderare”) prevede că, începând cu data aderării, dispozițiile tratatelor originare și actele adoptate înainte de aderare de instituții și de Banca Centrală Europeană sunt obligatorii pentru noile state membre și se aplică în statele membre respective în condițiile prevăzute în aceste tratate și în actul de aderare.

               4

               Considerentul (4) al Directivei 2002/22 enunță că „[g]arantarea unui serviciu universal (adică asigurarea unui set minim de servicii stabilite pentru toți utilizatorii finali la un preț acceptabil) poate implica furnizarea anumitor servicii către unii utilizatori finali la prețuri diferite de cele care rezultă din condițiile de piață normale. Cu toate acestea, compensarea întreprinderilor desemnate să furnizeze astfel de servicii în aceste condiții nu trebuie să aibă ca rezultat o denaturare a concurenței, cu condiția ca întreprinderile desemnate să fie compensate pentru costul net specific și ca acest cost net să fie recuperat printr‑un mijloc neutru din punctul de vedere al concurenței”.

               5

               Potrivit considerentului (18) al directivei menționate:
               „Statele membre ar trebui, dacă este cazul, să stabilească mecanisme de finanțare a costului net al obligațiilor de serviciu universal, în cazurile în care s‑a demonstrat că obligațiile nu pot fi asumate decât cu pierdere sau la un cost net care depășește standardele comerciale normale. Este important să se asigure calculul corect al costului net al obligațiilor de servicii universale, iar fiecare finanțare să se facă cu perturbări minime pentru piață și pentru întreprinderi și să fie compatibilă cu dispozițiile articolelor 87 și 88 din tratat.”

               6

               Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2002/22 prevede:
               „Statele membre stabilesc abordarea cea mai eficientă și potrivită pentru a asigura punerea în aplicare a serviciului universal, respectând în același timp principiile obiectivității, transparenței, nediscriminării și proporționalității. Acestea încearcă să reducă la minimum perturbările de pe piață, în special furnizarea de servicii la prețuri sau condiții diferite de condițiile normale de exploatare comercială, apărând în același timp interesul public.”

               7

               Articolul 12 din aceeași directivă, intitulat „Calculul costurilor obligațiilor de serviciu universal”, prevede la alineatul (1):
               „În cazul în care autoritățile naționale de reglementare consideră că furnizarea de servicii universale, în conformitate cu articolele 3 până la 10 poate reprezenta o îndatorire nejustificată pentru întreprinderile desemnate să furnizeze servicii universale, acestea calculează costul net al furnizării lor.
               În acest scop, autoritățile naționale de reglementare:

                        (a)

                        calculează costul net al obligației de serviciu universal, luând în considerare eventualul avantaj comercial pe care îl are o întreprindere desemnată să furnizeze servicii universale, în conformitate cu anexa IV partea A, sau

                        (b)

                        folosesc costul net al furnizării serviciilor universale stabilit printr‑un mecanism de desemnare în conformitate cu articolul 8 alineatul (2)”.

               8

               Articolul 13 din Directiva 2002/22, intitulat „Finanțarea obligațiilor de serviciu universal”, prevede la alineatul (1):
               „În cazul în care, pe baza calculului costului net prevăzut la articolul 12, autoritățile naționale de reglementare constată că o întreprindere este supusă unei îndatoriri nejustificate, statele membre decid, la cererea unei întreprinderi desemnate:

                        (a)

                        să introducă un mecanism de compensare a întreprinderii în cauză pentru costurile nete calculate în condiții de transparență și pornind de la fondurile publice și/sau

                        (b)

                        să repartizeze costul net al obligațiilor de serviciu universal între furnizorii de rețele și servicii de comunicații electronice.”

               9

               Al doilea paragraf al părții A din anexa IV la directiva menționată descrie modul în care trebuie calculat costul net al obligațiilor de serviciu universal după cum urmează:
               „Autoritățile naționale de reglementare iau în considerare toate mijloacele posibile de stimulare a operatorilor (desemnați sau nu) pentru îndeplinirea obligațiilor lor de servicii universale într‑un mod rentabil. Costul net corespunde diferenței dintre costul net suportat de o întreprindere desemnată atunci când aceasta furnizează un serviciu universal și atunci când nu îl furnizează. Această regulă se aplică fie dacă rețeaua este complet terminată într‑un stat membru, fie că este în curs de a se realiza și de a se extinde. Trebuie să se acorde atenția cuvenită evaluării corecte a costurilor pe care întreprinderea desemnată le‑ar fi evitat dacă ar fi putut alege să nu aibă obligații de servicii universale. Calculul costului net trebuie să evalueze avantajele, inclusiv cele intangibile, pentru operatorul de servicii universale.”

               10

               Articolul 5 alineatul (5) din Decizia 2012/21/UE a Comisiei din 20 decembrie 2011 privind aplicarea articolului 106 alineatul (2) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene în cazul ajutoarelor de stat sub formă de compensații pentru obligația de serviciu public acordate anumitor întreprinderi cărora le‑a fost încredințată prestarea unui serviciu de interes economic general (JO 2012, L 7, p. 3) prevede:
               „În sensul prezentei decizii, «profit rezonabil» înseamnă rata rentabilității capitalului de care ar avea nevoie, pe întreaga perioadă de atribuire, o întreprindere obișnuită ce analizează dacă să furnizeze sau să nu furnizeze serviciul de interes economic general, ținând seama de nivelul de risc. «Rata de rentabilitate a capitalului» înseamnă rata rentabilității interne obținută de întreprindere din capitalul pe care l‑a investit, pe toată durata de valabilitate a actului de atribuire. Nivelul de risc depinde de sectorul vizat, de natura serviciului și de caracteristicile compensației.”

               11

               Punctul 61 din Comunicarea Comisiei privind aplicarea normelor Uniunii Europene în materie de ajutor de stat în cazul compensației acordate pentru prestarea unor servicii de interes economic general (JO 2012, C 8, p. 4) prevede printre altele:
               „Prin «profit rezonabil» ar trebui să se înțeleagă rata rentabilității capitalului […] de care ar avea nevoie o întreprindere tipică ce analizează dacă să presteze sau nu serviciul de interes economic general, pe întreaga perioadă a atribuirii, ținând seama de nivelul de risc. Nivelul de risc depinde de sectorul vizat, de tipul serviciului și de caracteristicile mecanismului de compensare. Rata ar trebui să fie stabilită, atunci când este posibil, în funcție de rata rentabilității capitalului care este obținută pentru aceleași tipuri de contracte de servicii publice atribuite în condiții concurențiale (de exemplu, în cazul contractelor atribuite în urma unei proceduri de achiziții). În sectoarele în care nu există nicio întreprindere comparabilă cu întreprinderea căreia i s‑a încredințat prestarea serviciului de interes economic general, se pot lua drept referință întreprinderi comparabile din alte state membre sau, dacă este necesar, din alte sectoare, cu condiția să se țină seama de caracteristicile specifice ale fiecărui sector.”

               12

               Potrivit notei de subsol aferente punctului 61 menționat, „[r]ata rentabilității capitalului permanent este definită aici ca rata internă a rentabilității (IRR) obținută de întreprindere din capitalul investit pe durata de viață a proiectului, adică IRR raportată la fluxurile de trezorerie ale contractului”.

         Dreptul ceh

               13

               La nivelul anului 2004, furnizarea serviciului universal și finanțarea sa erau reglementate prin Legea nr. 151/2000 Sb. privind telecomunicațiile și de modificare a altor legi, în versiunea în vigoare în anul 2004 (denumită în continuare „Legea privind telecomunicațiile”). Articolul 31 din această lege, intitulat „Pierderea demonstrabilă”, are următorul cuprins:
               „(1)   Furnizorul unui serviciu universal are dreptul la rambursarea pierderii demonstrabile.
               (2)   «Pierderea demonstrabilă» reprezintă diferența dintre costurile justificate din punct de vedere economic, inclusiv profitul rezonabil, suportate de titularul unei licențe de telecomunicații pentru îndeplinirea obligației sale de furnizare a serviciilor universale și care nu ar fi existat în lipsa acestei obligații, pe de o parte, și încasările și veniturile obținute de titularul licenței de telecomunicații prin îndeplinirea obligației sale de serviciu universal, pe de altă parte.
               (3)   Dacă, în afara serviciului universal, titularul licenței de telecomunicații furnizează și alte servicii de telecomunicații sau exercită alte activități, este obligat să țină o evidență contabilă distinctă a costurilor și a produselor aferente serviciilor furnizate în cadrul serviciului universal.
               (4)   Modul de calcul al pierderii demonstrabile, documentele care stau la baza calculării pierderii demonstrabile și delimitarea profitului rezonabil sunt stabilite printr‑o dispoziție de aplicare.”

               14

               Legea privind telecomunicațiile a fost urmată de Ordinul Ministerului Transporturilor și Comunicațiilor nr. 235/2001 Sb. de stabilire a măsurilor detaliate pentru calcularea și rambursarea pierderii demonstrabile rezultate din furnizarea serviciului universal de titularul unei licențe de telecomunicații. Articolul 2 din acest ordin, intitulat „Modul de calcul al pierderii demonstrabile”, prevede:
               „(1)   Furnizorul de servicii universale calculează pierderea demonstrabilă prin deducerea din suma încasărilor și a veniturilor obținute din furnizarea serviciilor care înregistrează pierderi a sumei costurilor justificate din punct de vedere economic pentru furnizarea acestor servicii și a profitului rezonabil. Furnizorul de servicii universale transmite calculul pierderii demonstrabile pe formularul emis de Autoritatea Cehă de Reglementare în Telecomunicații.
               (2)   Pentru aprecierea caracterului justificat din punct de vedere economic al costurilor, furnizorul de servicii universale este obligat să transmită Autorității Cehe de Reglementare în Telecomunicații o evidență contabilă distinctă a costurilor și a produselor aferente serviciilor furnizate în cadrul serviciului universal conform articolului 34 alineatul (2) litera (a) din [L]ege[a privind telecomunicațiile] până la data de 31 mai a fiecărui an calendaristic.”

               15

               Articolul 3 din ordinul menționat, intitulat „Documentele care stau la baza calculării pierderii demonstrabile”, prevede:
               „(1)   Furnizorul de servicii universale transmite Autorității Cehe de Reglementare în Telecomunicații, alături de calculul pierderii demonstrabile pe anul corespunzător,

                        a)

                        bilanțul contabil întocmit conform reglementării specifice,

                        b)

                        contabilitatea analitică a costurilor și a produselor,

                        c)

                        rezultatele contabilității distincte a costurilor și a produselor, în conformitate cu articolul 34 alineatul (2) litera (a) din [L]ege[a privind telecomunicațiile] și cu metodele de stabilire a cuantumului costurilor justificate din punct de vedere economic. Datele privind serviciile deficitare se repartizează în funcție de diferitele posturi de costuri și de produse și potrivit structurii indicate în anexa nr. 1,

                        d)

                        un rezumat al repartizării imobilizărilor corporale și necorporale între profilurile de amortizare, cu utilizarea unui coeficient de amortizare accelerată și cu indicarea metodelor de clasificare a capitalului propriu alocat cumpărării acestor bunuri,

                        e)

                        un rezumat al reducerilor acordate, în funcție de tipul lor.

                  (2)   Furnizorul de servicii universale permite Autorității Cehe de Reglementare în Telecomunicații, la cerere, să verifice datele privind calculul pierderii demonstrabile, inclusiv cel al profitului rezonabil, pe baza, printre altele, a documentației tehnice, a statisticilor și a documentelor contabile originale.
               (3)   Contabilizarea pierderii demonstrabile, documentele transmise de furnizorul de servicii universale și documentele utilizate pentru verificarea calculului pierderii demonstrabile sunt păstrate de Autoritatea Cehă de Reglementare în Telecomunicații pentru o perioadă de cinci ani, calculată de la sfârșitul anului corespunzător.”

               16

               Articolul 4 din același ordin, intitulat „Delimitarea profitului rezonabil”, stipulează:
               „În scopul contabilizării pierderii demonstrabile, profitul rezonabil este determinat în funcție de valoarea contabilă a capitalului propriu pe care furnizorul de servicii universale l‑a alocat pentru achiziționarea imobilizărilor corporale și necorporale care trebuie să servească la furnizarea serviciilor deficitare. Furnizorul de servicii universale calculează profitul rezonabil după metoda indicată în anexa nr. 3.”

               17

               Anexa nr. 3 la Ordinul Ministerului Transporturilor și Comunicațiilor nr. 235/2001 Sb., intitulată „Calculul profitului rezonabil”, prevede:

                        „1.

                        Furnizorul de servicii universale calculează profitul rezonabil după următoarea formulă:
                        PR = 0,145 x CPSD
                        unde:
                        PR = Profitul rezonabil
                        CPSD = Valoarea contabilă a capitalului propriu alocat pentru achiziționarea imobilizărilor corporale și necorporale care trebuie să servească la furnizarea serviciilor deficitare.

                        2.

                        Valoarea contabilă a capitalului propriu este stabilită în conformitate cu dispozițiile din domeniul contabil.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               18

               La 27 septembrie 2010, Autoritatea Cehă de Reglementare în Telecomunicații a adoptat o decizie prin care confirmă cuantumul pierderii declarate de Telefónica Czech Republic ca urmare a furnizării serviciului universal pentru anul 2004. În vederea calculării acestei pierderi, profitul rezonabil al furnizorului a fost inclus în valoarea costului net al serviciului universal, în conformitate cu dreptul național în vigoare până la 30 aprilie 2005. În cadrul unei proceduri de reclamație administrativă, Autoritatea Cehă de Reglementare în Telecomunicații a confirmat această decizie printr‑o decizie din 23 februarie 2011.

               19

               T‑Mobile Czech Republic și Vodafone Czech Republic a.s. au formulat acțiuni în contencios administrativ împotriva acestei decizii la Městský soud v Praze (Curtea Municipală din Praga), care a anulat decizia menționată, pe care a considerat‑o nelegală din cauza încălcării Directivei 2002/22.

               20

               În opinia Městský soud v Praze (Curtea Municipală din Praga), articolul 31 din Legea privind telecomunicațiile încălca articolele 12 și 13 din această directivă, întrucât dreptul ceh prevedea o determinare a cuantumului pierderii și o metodă de calcul și de determinare a pierderii demonstrabile diferite de cele prevăzute de directiva menționată. Astfel, Autoritatea Cehă de Reglementare în Telecomunicații, prin aplicarea dreptului național, ar fi ținut seama în mod greșit de orice pierdere, de orice fel, deși, în temeiul Directivei 2002/22, ar fi trebuit să fie luată în considerare numai pierderea care reprezenta o „îndatorire nejustificată”, după cum a precizat Curtea în Hotărârea Comisia/Belgia (C‑222/08, EU:C:2010:583, punctele 35, 37, 42 și 43). Pe de altă parte, dreptul național nu ar fi permis să fie luate în considerare, în determinarea cuantumului pierderii, beneficiile imateriale ale furnizării serviciului universal.

               21

               Městský soud v Praze (Curtea Municipală din Praga) a considerat că condițiile aplicabilității directe a Directivei 2002/22 erau întrunite, întrucât regula stabilită de această directivă este clară și necondiționată, chiar dacă conținutul expresiei juridice vagi „îndatorire nejustificată” trebuie să fie precizat de autoritatea administrativă sau judiciară. Interpretarea conformă a dreptului ceh cu Directiva 2002/22 nu ar fi posibilă, având în vedere că ordinea juridică cehă interzice Autorității Cehe de Reglementare în Telecomunicații să nu ia în considerare, prin decizia sa, includerea profitului rezonabil în cuantumul costului net al serviciului universal.

               22

               Městský soud v Praze (Curtea Municipală din Praga) a recunoscut că efectul direct al acestei directive nu poate aduce prejudicii unui particular, dar a calificat Telefónica Czech Republic, în care statul ceh deținea 51,1 % din acțiuni, drept o „entitate de stat” aflată sub controlul statului și, prin urmare, supusă efectului direct al directivei menționate, considerând că, din punct de vedere temporal, Directiva 2002/22 se aplica serviciului universal furnizat pe întregul an calendaristic 2004 și, prin urmare, și pentru perioada anterioară aderării Republicii Cehe la Uniunea Europeană, la 1 mai 2004.

               23

               Autoritatea Cehă de Reglementare în Telecomunicații a formulat recurs la Nejvyšší správní soud (Curtea Administrativă Supremă) împotriva hotărârii Městský soud v Praze (Curtea Municipală din Praga).

               24

               În ceea ce privește posibilitatea, în sensul Directivei 2002/22, de a include în costul net al obligației de serviciu universal și profitul rezonabil prevăzut de dreptul național, Nejvyšší správní soud (Curtea Administrativă Supremă) apreciază, pe baza unei interpretări literale, că profitul, fie că este sau nu este rezonabil, nu poate fi considerat ca un post de cost care face parte din noțiunea „cost net” al obligației de serviciu universal, după cum declară și prevede această directivă. Cu toate acestea, ar trebui să nu fie ignorată posibilitatea ca costul net în sensul directivei menționate să ia de asemenea în considerare costurile parțiale ale „capitalului propriu” suportate de furnizor pentru furnizarea serviciului universal, costuri care sunt subordonate de reglementarea națională, în mod nu pe deplin pertinent, expresiei „profit rezonabil”. Prin urmare, Nejvyšší správní soud (Curtea Administrativă Supremă) consideră necesar să solicite Curții să stabilească dacă articolele 12 și 13 din Directiva 2002/22 trebuie interpretate în sensul că mecanismul „costului net” al furnizării serviciului universal se opune ca prețul costului net, astfel cum a fost calculat, să cuprindă și „profitul rezonabil” al furnizorului acestui serviciu, inclusiv atunci când acesta este exprimat sub forma unor costuri de investiții în capitaluri de 14,5 % din valoarea contabilă a capitalului propriu.

               25

               În aceste condiții, Nejvyšší správní soud (Curtea Administrativă Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolele 12 și 13 din [Directiva 2002/22] trebuie să fie interpretate în sensul că mecanismul «costului net» al furnizării acestui serviciu, prevăzut în acestea, se opune ca prețul costului net care a fost stabilit să cuprindă și «profitul rezonabil» al furnizorului său?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, aceste dispoziții din Directiva 2002/22 (articolele 12 și 13) au efect direct?

                        3)

                        Dacă articolele 12 și 13 din Directiva 2002/22 au efect direct, efectul respectiv poate sau nu poate fi invocat împotriva unei societăți comerciale în care un stat membru deține (controlează) 51 % din acțiuni, în cazul de față O2 Czech Republic (este vorba despre o «entitate de stat»)?

                        4)

                        În cazul unor răspunsuri afirmative la prima și la a treia întrebare, Directiva 2002/22 se poate aplica și în cazul raporturilor formate înainte de aderarea Republicii Cehe la Uniune (între 1 ianuarie și 30 aprilie 2004)?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               26

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 12 și 13 din Directiva 2002/22 trebuie interpretate în sensul că se opun includerii în costul net al obligației de serviciu universal a „profitului rezonabil” al furnizorului acestui serviciu.

               27

               Întrucât consideră că întrebările adresate de instanța de trimitere nu se referă la partea esențială a litigiului principal, T‑Mobile Czech Republic și O2 Czech Republic propun Curții mai multe întrebări noi privind, printre altele, stabilirea posturilor care pot fi incluse în costul net al obligației de serviciu universal, precum și stabilirea „îndatoririi nejustificate” suportate de o întreprindere desemnată să furnizeze servicii universale.

               28

               În temeiul articolului 267 UE, este de competența instanței naționale, iar nu a părților din litigiul principal, să sesizeze Curtea. Competența de a stabili întrebările ce urmează a fi adresate Curții este acordată numai instanței naționale, iar părțile nu pot schimba conținutul acestei competențe (a se vedea în special Hotărârea Singer, 44/65, EU:C:1965:122, p. 1198, și în acest sens Hotărârea Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, EU:C:2008:457, punctul 46).

               29

               Pe de altă parte, a răspunde la cererile de modificare a întrebărilor formulate de părțile din litigiul principal ar fi incompatibil cu rolul acordat Curții prin articolul 267 TFUE, precum și cu obligația Curții de a asigura guvernelor naționale și părților interesate posibilitatea de a prezenta observații conform articolului 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, având în vedere că, în temeiul acestei dispoziții, numai deciziile de trimitere sunt notificate părților interesate (a se vedea în special Hotărârea Phytheron International, C‑352/95, EU:C:1997:170, punctul 14, și în acest sens Hotărârea Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, EU:C:2008:457, punctul 47).

               30

               În speță, din însuși textul deciziei de trimitere notificate tuturor părților interesate prevăzute la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție reiese că Nejvyšší správní soud solicită Curții să se pronunțe cu privire la principiul luării în considerare a unui randament al capitalurilor proprii investite de întreprinderea desemnată să furnizeze servicii universale în scopul de a stabili cuantumul costului net al obligației de serviciu universal, întrucât dorește să dispună de elemente care să îi permită să aprecieze dacă acest randament al capitalurilor proprii poate fi luat în considerare atunci când este stabilit la 14,5 % din valoarea contabilă a capitalurilor proprii investite de această întreprindere.

               31

               În schimb, instanța de trimitere nu a făcut vorbire despre necesitatea de a răspunde la alte întrebări cu privire la stabilirea posturilor care pot fi incluse în costul net al obligației de serviciu universal sau în „îndatorirea nejustificată” suportată de întreprinderea desemnată să furnizeze servicii universale.

               32

               Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată de instanța de trimitere fără a fi necesar să se răspundă și la noile întrebări propuse de T‑Mobile Czech Republic și de O2 Czech Republic.

               33

               Potrivit articolelor 12 și 13 din Directiva 2002/22, pentru a stabili cuantumul indemnizației eventual datorate unei întreprinderi desemnate să furnizeze servicii universale, este necesar, într‑o primă etapă, să se calculeze costul net al obligației de serviciu universal pentru întreprinderea desemnată ca furnizor, iar ulterior, în cazul în care autoritățile naționale de reglementare constată că o întreprindere este supusă unei îndatoriri nejustificate, aceste autorități decid să introducă un mecanism de compensare a întreprinderii menționate pentru costurile nete, astfel cum acestea au fost calculate și/sau să repartizeze costul net al obligațiilor de serviciu universal între furnizorii de rețele și de servicii de comunicații electronice.

               34

               Potrivit celui de al doilea paragraf al părții A din anexa IV la Directiva 2002/22, costul net corespunde diferenței dintre costul net suportat de o întreprindere desemnată în cazul în care aceasta furnizează un serviciu universal și în cazul în care nu îl furnizează. În vederea acestui calcul și după cum au admis toate persoanele interesate care au prezentat observații Curții, costul împrumuturilor sau al fondurilor proprii trebuie să fie luat în considerare atunci când întreprinderea desemnată a trebuit să apeleze la capitaluri pentru a efectua investiții necesare pentru furnizarea serviciului universal.

               35

               În această privință, este irelevant faptul că acest post al costului net este prezentat în legislația națională în cauză sub denumirea „profit rezonabil”, din moment ce el reprezintă efectiv un cost suportat de furnizorul serviciului universal.

               36

               Deși Directiva 2002/22 nu conține nicio trimitere explicită la posibilitatea de a include costul fondurilor proprii sau „profitul rezonabil” în calculul costului net suportat de întreprinderea care furnizează un serviciu universal, o interpretare teleologică a acestei directive permite totuși să se conchidă în acest sens.

               37

               Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2002/22 pune accentul pe necesitatea de a asigura punerea în aplicare a serviciului universal potrivit abordării celei mai eficiente și prin reducerea la minimum a perturbărilor de pe piață. După cum enunță considerentul (4) al acestei directive, garantarea unui serviciu universal poate implica furnizarea anumitor servicii către unii utilizatori finali la prețuri diferite de cele care rezultă din condițiile de piață normale. Pentru acest motiv, legiuitorul Uniunii a prevăzut, astfel cum reiese din considerentul (18) al aceleiași directive, că statele membre ar trebui, dacă este cazul, să stabilească mecanisme de finanțare a costului net al obligațiilor de serviciu universal în cazul în care s‑a demonstrat că respectivele obligații nu pot fi asumate decât cu pierdere sau la un cost net care depășește condițiile normale de exploatare comercială (a se vedea Hotărârea Base și alții, C‑389/08, EU:C:2010:584, punctul 34).

               38

               Costul capitalului investit face parte din ansamblul costurilor suportate de o întreprindere care operează în condiții normale de exploatare comercială. Prin urmare, el trebuie să fie deopotrivă inclus în calculul costului net aferent obligațiilor de serviciu universal, pentru a permite întreprinderii desemnate să furnizeze un serviciu universal să recupereze costul net specific ocazionat, fără ca aceasta să se abată de la condițiile normale de exploatare comercială sau să sufere o pierdere.

               39

               Pe de altă parte, după cum reiese din considerentul (18) al Directivei 2002/22, fiecare finanțare acordată în vederea compensării costului net care decurge din obligațiile de serviciu universal trebuie să fie compatibilă cu dispozițiile articolelor 107 TFUE și 108 TFUE. După cum arată Comisia Europeană, interpretarea noțiunii „cost net” în sensul acestei directive trebuie, așadar, să țină seama de normele referitoare la aprecierea compensațiilor pentru serviciile de interes economic general în temeiul articolului 107 TFUE.

               40

               În această privință, Curtea a statuat deja că compensația care reprezintă contraprestația pentru serviciile efectuate de întreprinderile beneficiare în executarea obligațiilor de serviciu public nu poate depăși ceea ce este necesar pentru a acoperi în întregime sau în parte costurile ocazionate de executarea acestor obligații de serviciu public, ținând cont de încasările aferente, precum și de un profit rezonabil pentru executarea acestor obligații (a se vedea prin analogie Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, punctul 92).

               41

               În ceea ce privește metoda de evaluare a randamentului fondurilor proprii care trebuie luată în considerare, din considerentul (18) al Directivei 2002/22 reiese că costul net al obligațiilor de serviciu universal trebuie să fie corect calculat și că fiecare finanțare trebuie să se facă cu perturbări minime pentru piață și pentru întreprinderi. În consecință, remunerarea capitalului ar trebui să fie necesară și rezonabilă, direct imputabilă investiției realizate pentru furnizarea serviciului universal și nu ar trebui să conducă la o supracompensare în beneficiul furnizorului în cauză.

               42

               După cum au arătat Autoritatea Cehă de Reglementare în Telecomunicații și Comisia, punctul 61 din Comunicarea Comisiei privind aplicarea normelor Uniunii Europene în materie de ajutor de stat în cazul compensației acordate pentru prestarea unor servicii de interes economic general și articolul 5 alineatul (5) din Decizia 2012/21 dau indicații cu privire la modul de evaluare a „profitului rezonabil” corespunzător ratei rentabilității unui capital. Deși această comunicare nu constituie o normă de drept obligatorie, comunicarea menționată poate totuși să servească drept sursă de inspirație pentru interpretarea noțiunii „cost net”, în sensul Directivei 2002/22.

               43

               Potrivit punctului 61 din aceeași comunicare și articolului 5 alineatul (5) din Decizia 2012/21, prin „profit rezonabil” ar trebui să se înțeleagă rata rentabilității capitalului de care ar avea nevoie o întreprindere tipică ce analizează dacă să presteze sau nu serviciul de interes economic general, pe întreaga perioadă a atribuirii, ținând seama de nivelul de risc. Nivelul de risc depinde de sectorul vizat, de tipul serviciului și de caracteristicile mecanismului de compensare. Această rată înseamnă rata rentabilității interne obținută de întreprindere din capitalul pe care l‑a investit, pe toată durata de valabilitate a actului de atribuire. Această rată poate fi determinată luând ca referință întreprinderi comparabile.

               44

               În lumina acestor diferite elemente îi revine instanței naționale sarcina de a verifica dacă rata rentabilității anuale reținute de legislația națională respectă indicațiile cuprinse la punctele 40-43 din prezenta hotărâre, atunci când aceasta este stabilită în mod forfetar și la nivelul de 14,5 % din valoarea contabilă a capitalurilor proprii investite de întreprinderea desemnată să furnizeze un serviciu universal.

               45

               Prin urmare, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolele 12 și 13 din Directiva 2002/22 trebuie să fie interpretate în sensul că nu se opun includerii în costul net al obligației de serviciu universal a „profitului rezonabil” al furnizorului acestui serviciu, constituit din rata rentabilității fondurilor proprii de care ar avea nevoie o întreprindere comparabilă cu furnizorul serviciului universal care analizează dacă să presteze sau nu serviciul de interes economic general, pe întreaga perioadă a atribuirii, ținând seama de nivelul de risc.

         Cu privire la a doua și la a treia întrebare

               46

               În măsura în care instanța de trimitere, în urma analizei care îi incumbă conform punctului 44 din prezenta hotărâre, ar constata că legislația națională în discuție nu corespunde indicațiilor furnizate în cadrul răspunsului la prima întrebare, este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare, prin care instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 12 și 13 din Directiva 2002/22 trebuie interpretate în sensul că produc un efect direct și, în caz afirmativ, dacă acestea pot fi invocate împotriva unei societăți comerciale în care un stat membru deține 51 % din acțiuni.

               47

               Potrivit unei jurisprudențe constante, o directivă nu poate, prin ea însăși, să dea naștere unor obligații pentru particulari, ci poate numai să dea naștere unor drepturi. În consecință, un particular nu poate invoca o directivă împotriva unui stat membru în cazul în care este vorba despre o obligație a unui stat care este direct legată de executarea unei alte obligații care, în temeiul acestei directive, îi revine unui terț (a se vedea Hotărârea Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, punctul 56 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Arcor și alții, C‑152/07-C‑154/07, EU:C:2008:426, punctul 35).

               48

               În schimb, simple repercusiuni negative asupra drepturilor terților, chiar dacă sunt certe, nu justifică faptul de a nu permite unui particular să invoce dispozițiile unei directive împotriva statului membru respectiv (a se vedea Hotărârea Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, punctul 57 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Arcor și alții, C‑152/07-C‑154/07, EU:C:2008:426, punctul 36).

               49

               În cauza principală, în litigiul dedus judecății instanței de trimitere sunt părți persoane private în contradictoriu cu statul membru respectiv, prin autoritatea națională de reglementare care este autoarea deciziei contestate.

               50

               Se impune, așadar, constatarea că O2 Czech Republic este terț în raport cu litigiul dedus judecății instanței de trimitere și nu poate decât să sufere repercusiuni negative, care nu pot fi considerate drept obligații impuse în temeiul directivelor invocate în fața instanței de trimitere. În consecință, aspectul dacă această întreprindere prezintă un caracter etatic este irelevant.

               51

               Având în vedere cele ce precedă, trebuie analizat dacă articolele 12 și 13 din Directiva 2002/22 îndeplinesc condițiile pentru a produce efect direct.

               52

               În această privință, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că, în toate situațiile în care dispozițiile unei directive sunt, din punctul de vedere al conținutului, necondiționate și suficient de precise, particularii sunt îndreptățiți să le invoce în fața instanțelor naționale împotriva unui stat membru atunci când acesta a transpus în mod incorect respectiva directivă (a se vedea Hotărârea Pfeiffer și alții, C‑397/01-C‑403/01, EU:C:2004:584, punctul 103 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Arcor și alții, C‑152/07-C‑154/07, EU:C:2008:426, punctul 40).

               53

               Or, articolele 12 și 13 din Directiva 2002/22 îndeplinesc aceste criterii, având în vedere că prevăd în mod clar că fiecare finanțare a obligațiilor de serviciu universal trebuie să se facă pe baza calculului costului net, care trebuie interpretat în sensul că include și „profitul rezonabil” corespunzător ratei rentabilității unui capital, și că această obligație nu este însoțită de nicio condiție. Chiar dacă Directiva 2002/22 lasă autorităților naționale de reglementare o anumită marjă de apreciere în punerea în aplicare a acestor dispoziții, această împrejurare nu afectează totuși caracterul precis și necondiționat al obligației care rezultă din dispozițiile menționate (a se vedea prin analogie Hotărârea GMAC UK, C‑589/12, EU:C:2014:2131, punctele 29, 30 și 32).

               54

               Din ceea ce precedă rezultă că este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că articolele 12 și 13 din Directiva 2002/22 trebuie să fie interpretate în sensul că produc efect direct și că pot fi invocate în mod direct în fața unei instanțe naționale de către particulari pentru a contesta o decizie a unei autorități naționale de reglementare.

         Cu privire la a patra întrebare

               55

               Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă Directiva 2002/22 trebuie interpretată în sensul că este aplicabilă în scopul determinării cuantumului costului net al obligațiilor de serviciu universal furnizate de întreprinderea desemnată pe perioada anterioară aderării Republicii Cehe la Uniune, mai precis, pentru anul 2004, între 1 ianuarie și 30 aprilie 2004.

               56

               Articolul 2 din actul de aderare prevede că, începând cu data aderării, dispozițiile tratatelor originare și actele adoptate înainte de aderare de instituții și de Banca Centrală Europeană sunt obligatorii pentru noile state membre și se aplică în statele membre respective în condițiile prevăzute în aceste tratate și în actul de aderare.

               57

               Or, după cum a subliniat Comisia, actul menționat nu conține dispoziții speciale privind aplicarea articolelor Directivei 2002/22 înainte de aderarea statelor membre în cauză.

               58

               În lipsa unor asemenea dispoziții, Directiva 2002/22 a devenit aplicabilă Republicii Cehe începând cu data aderării acesteia la Uniune, conform articolelor 2, 53 și 54 din actul de aderare (a se vedea în acest sens Hotărârea Saldanha și MTS, C‑122/96, EU:C:1997:458, punctul 14, Ordonanța Pannon,C‑143/09, EU:C:2009:564, punctul 17, Hotărârea Elektrownia Pątnów II, C‑441/08, EU:C:2009:698, punctul 32, precum și Ordonanța RANI Slovakia, C‑298/09, EU:C:2010:343, punctul 38).

               59

               Rezultă că Directiva 2002/22 trebuie interpretată în sensul că nu este aplicabilă în scopul determinării cuantumului costului net al obligațiilor de serviciu universal furnizate de întreprinderea desemnată pe perioada anterioară aderării Republicii Cehe la Uniune, mai precis, pentru anul 2004, pe perioada cuprinsă între 1 ianuarie și 30 aprilie 2004.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               60

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

                     1) Articolele 12 și 13 din Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (directiva privind serviciul universal) trebuie interpretate în sensul că nu se opun includerii în costul net al obligației de serviciu universal a „profitului rezonabil” al furnizorului acestui serviciu, constituit din rata rentabilității fondurilor proprii de care ar avea nevoie o întreprindere comparabilă cu furnizorul serviciului universal care analizează dacă să presteze sau nu serviciul de interes economic general, pe întreaga perioadă a atribuirii, ținând seama de nivelul de risc.

                     2) Articolele 12 și 13 din Directiva 2002/22 trebuie interpretate în sensul că produc efect direct și că pot fi invocate în mod direct în fața unei instanțe naționale de către particulari pentru a contesta o decizie a unei autorități naționale de reglementare.

                     3) Directiva 2002/22 trebuie interpretată în sensul că nu este aplicabilă în scopul determinării cuantumului costului net al obligațiilor de serviciu universal furnizate de întreprinderea desemnată pe perioada anterioară aderării Republicii Cehe la Uniunea Europeană, mai precis, pentru anul 2004, pe perioada cuprinsă între 1 ianuarie și 30 aprilie 2004.

                     Semnături

            (
            *
         )   Limba de procedură: ceha.


Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 7 februarie 2013. # AMC-Representações Têxteis Lda împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziţie - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative METRO KIDS COMPANY - Marcă internaţională figurativă anterioară METRO - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr.º207/2009. # Cauza T-50/12.


Hotărârea Curții din data de 4 iunie 2002. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Portugheze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-367/98.


Hotărârea Curții din data de 17 decembrie 1987. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza 315/85.


Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 18 iunie 2013. # Rocket Dog Brands LLC împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-338/12.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 2 octombrie 2012. # Elettronica e sistemi per automazione (ELE.SI.A) SpA împotriva Comisiei Europene. # Clauză compromisorie - Al șaselea program-cadru plurianual al Comunității Europene pentru acțiuni de cercetare, de dezvoltare tehnologică și de demonstrație care contribuie la realizarea spațiului european al cercetării și inovației (2002-2006) - Contract privind proiectul " I Way, Intelligent, co-operative system in cars for road safety" - Reziliere a contractului - Cerere de rambursare a sprijinului financiar plătit - Daune interese - Acțiune prin care se urmărește obținerea întregului sprijin financiar solicitat și contestarea cererii de rambursare - Cerere reconvențională. # Cauza T-312/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 2 octombrie 2012 – ELE.SI.A/Comisia
      (Cauza T-312/10)
      „Clauză compromisorie – Al șaselea program-cadru plurianual al Comunității Europene pentru acțiuni de cercetare, de dezvoltare tehnologică și de
         demonstrație care contribuie la realizarea spațiului european al cercetării și inovației (2002-2006) – Contract privind proiectul «I-Way, Intelligent, co-operative system in cars for road safety» – Reziliere a contractului – Cerere de rambursare a contribuției financiare plătite – Daune interese – Acțiune prin care se urmăresc obținerea întregii contribuții financiare solicitate și contestarea cererii de rambursare – Cerere reconvențională”

      1.                     Procedură jurisdicțională – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă – Expunere sumară a motivelor invocate – Motiv
            care nu este însoțit de nicio precizare care să permită aprecierea temeiniciei sale – Inadmisibilitate [Regulamentul de procedură
            al Tribunalului, art. 44 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctul 76)
      2.                     Bugetul Uniunii Europene – Sprijin financiar al Uniunii – Obligația beneficiarului de a respecta condițiile de acordare a
            sprijinului – Contracte încheiate în cadrul unui program specific de cercetare, de dezvoltare tehnologică și de demonstrație –
            Procedură de verificare a neregularităților – Audit privind principiile de contabilitate și de management efectuat de agenți
            ai Comisiei împreună cu consultanți externi – Obligație de a asigura asistența unui interpret pentru angajații interogați –
            Inexistență – Audit care nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 2185/96 (Regulamentul nr. 2185/96 al Consiliului)
            (a se vedea punctele 77-93)
      3.                     Procedură jurisdicțională – Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii – Contracte încheiate în cadrul unui
            program specific de cercetare, de dezvoltare tehnologică și de demonstrație – Reziliere a unui contract din cauza neregularităților
            comise de cocontractant – Cereri de rambursare a contribuției financiare plătite și a daunelor interese – Acțiune prin care
            se urmăresc obținerea întregii contribuții financiare solicitate și contestarea cererii de rambursare – Cerere reconvențională –
            Constatarea nerespectării obligațiilor care decurg din contract – Dreptul Comisiei la rambursarea avansului majorat cu dobânzi
            (art. 272 TFUE) (a se vedea punctele 103-123 și 153-158)
      Obiectul

               Cerere având ca obiect plata contribuției financiare pe care reclamanta apreciază că o poate pretinde în conformitate cu contractul
                  nr. 27195, încheiat la 13 decembrie 2005 între Comisie și reclamantă, cu privire la proiectul de cercetare denumit „I-Way,
                  Intelligent, co-operative system in cars for road safety”, precum și o cerere reconvențională de rambursare a unei părți din
                  contribuția financiară plătită, precum și plata de daune interese

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea formulată de Elettronica e sistemi per automazione (ELE.SI.A) SpA.

                  2)

                  	Obligă ELE.SI.A la plata către Comisia Europeană a sumei de 184 129,74 euro, majorată cu dobânzi începând de la data de 18
                     mai 2010, precum și a sumei de 7 344,46 euro, majorată cu dobânzi începând de la data de 18 iunie 2010.

                  3)

                  	Obligă ELE.SI.A la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 7 iunie 2007. # Jacques Wunenburger împotriva Comisia Comunităților Europene. # Recurs - Funcție publică - Promovare - Procedură de selecție - Respingerea candidaturii recurentului - Revocare din funcție - Obligație de motivare - Eroare de drept - Recurs incident - Obiectul litigiului - Interes. # Cauza C-362/05 P.

text:
      HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      7 iunie 2007
      Cauza C‑362/05 P
      Jacques Wunenburger
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Recurs – Funcție publică – Promovare – Procedură de selecție – Respingerea candidaturii unui reclamant – Revocare din funcție – Obligația de motivare – Eroare de drept – Recurs incident – Obiectul litigiului – Interesul de a exercita acțiunea”
      Obiectul: Recurs formulat împotriva Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 5 iulie 2005, Wunenburger/Comisia
         (T‑370/03, RecFP, p. I‑A‑189 și II‑853), având ca obiect anularea acestei hotărâri

      Decizia: Respinge recursul principal formulat de domnul Wunenburger și recursul incident formulat de Comisie.

      Sumarul Hotărârii
      1.        Recurs – Obiect
      (Statutul Curții de Justiție, art. 56 al doilea paragraf)
      2.        Acțiune în anulare – Caducitatea actului atacat survenită pe parcursul procesului – Acțiune care își păstrează obiectul în
            lipsa retragerii actului atacat
      (art. 230 CE și art. 233 primul paragraf CE; Statutul funcționarilor, art. 29)
      1.        Întrucât, în temeiul articolului 56 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție, un recurs poate fi introdus de oricare
         parte ale cărei concluzii au fost respinse, în totalitate sau în parte, este admisibil recursul introdus împotriva unei hotărâri
         a Tribunalului atunci când acesta a respins o excepție de inadmisibilitate ridicată de o parte cu privire la o acțiune, în
         condițiile în care, în cadrul aceleiași hotărâri, Tribunalul a respins în final această acțiune ca nefondată. Astfel, în raport
         cu această dispoziție, nu este necesar să se distingă după cum excepția, ridicată în fața Tribunalului și respinsă de acesta,
         urmărește ca acțiunea să fie respinsă pentru că este inadmisibilă sau pentru că a devenit lipsită de obiect, întrucât este
         vorba despre două incidente de procedură care, dacă sunt admise, împiedică Tribunalul să se pronunțe pe fond.

      2.        Caducitatea actului a cărui anulare se solicită, survenită după introducerea acțiunii, nu determină, prin ea însăși, obligația
         instanței comunitare de a stabili lipsa necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei pentru lipsa obiectului sau pentru
         lipsa interesului de a exercita acțiunea la data pronunțării hotărârii. Litigiul își păstrează astfel obiectul atunci când
         actul care lezează nu a fost revocat în mod formal, iar reclamantul poate să își păstreze interesul de a solicita anularea
         sa pentru a evita ca nelegalitatea de care pretinde că este viciat să se repete în viitor. Un astfel de interes de a exercita
         acțiunea decurge din articolul 233 primul paragraf CE, în temeiul căruia instituțiile emitente ale actului anulat sunt obligate
         să ia măsurile impuse de executarea hotărârii Curții. Totuși, acest interes de a exercita acțiunea nu poate exista decât dacă
         pretinsa nelegalitate este susceptibilă de a se repeta în viitor, independent de circumstanțele cauzei care au dat naștere
         acțiunii formulate de reclamant.

      Aceasta este situația unei acțiuni în anulare formulate de un funcționar împotriva respingerii candidaturii sale la un post
         vacant și împotriva numirii unui alt funcționar, atunci când administrația a procedat, în cursul procedurii, la revocarea
         sa din această funcție, în temeiul articolului 50 din statut și la organizarea unei noi proceduri de selecție, deciziile atacate
         devenind astfel caduce, în măsura în care reclamantul contestă procedura care a condus la adoptarea numirii inițiale. Astfel,
         spre deosebire de o apreciere cu privire la fondul diferitelor candidaturi pentru un post, modalitățile unei proceduri de
         selecție sunt susceptibile de a fi reluate în viitor în cadrul unor proceduri similare, astfel încât reclamantul își păstrează
         interesul de a acționa împotriva deciziilor atacate, chiar dacă acestea sunt lipsite de efect în privința sa, în perspectiva
         unor viitoare candidaturi pentru posturi similare postului în cauză.