title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 11 octombrie 2007.#Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA) împotriva Directeur général des impôts și Ministère public.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Franța.#Impozitare directă - Taxă pe valoarea de piață a imobilelor situate în Franța aflate în posesia persoanelor juridice - Societăți holding de drept luxemburghez - Refuz de scutire - Directiva 77/799/CEE - Enumerare neexhaustivă a taxelor și impozitelor citate - Taxă similară - Limitele schimbului de informații - Convenție bilaterală - Articolul 73 B din Tratatul CE (devenit articolul 56 CE) - Libera circulație a capitalurilor - Combaterea fraudei fiscale.#Cauza C-451/05.

text:
      Cauza C‑451/05
      Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA)
      împotriva
      Directeur général des impôts,
      Ministère public
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Cour de cassation (Franța)]
      „Impozitare directă — Taxă pe valoarea de piață a imobilelor situate în Franța aflate în posesia persoanelor juridice — Societăți holding de drept luxemburghez — Refuz de scutire — Directiva 77/799/CEE — Enumerare neexhaustivă a taxelor și impozitelor citate — Taxă similară — Limitele schimbului de informații — Convenție bilaterală — Articolul 73 b din Tratatul CE (devenit articolul 56 CE) — Libera circulație a capitalurilor — Combaterea fraudei fiscale”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor — Asistență reciprocă a autorităților statelor membre în domeniul impozitelor directe și indirecte
            — Directiva 77/799
      [Directiva 77/799 a Consiliului, art. 1 alin. (2) și (3)]
      2.        Apropierea legislațiilor — Asistență reciprocă a autorităților statelor membre în domeniul impozitelor directe și indirecte
            — Directiva 77/799
      [Directiva 77/799 a Consiliului, art. 8 alin. (1)]
      3.        Libera circulație a capitalurilor — Restricții — Taxă pe valoarea de piață a imobilelor aflate în posesia persoanelor juridice
      [Tratatul CE, art. 73 b (devenit art. 56 CE)]
      1.        Constituie o taxă similară impozitelor menționate la articolul 1 alineatul (3) din Directiva 77/799/CEE privind asistența
         reciprocă acordată de autoritățile competente din statele membre în domeniul impozitării directe și indirecte, care este percepută
         din elemente de capital în sensul articolului 1 alineatul (2) din această directivă, o taxă aplicată de un stat membru pe
         valoarea de piață a imobilelor aflate în posesia persoanelor juridice în acest stat membru.

      (a se vedea punctul 37 și dispozitiv 1)
      2.        Directiva 77/799 privind asistența reciprocă acordată de autoritățile competente din statele membre în domeniul impozitării
         directe și indirecte și în special articolul 8 alineatul (1) din aceasta nu se opun faptului ca două state membre să fie legate
         printr‑o convenție internațională, prin care se urmărește evitarea dublei impuneri și stabilirea unor reguli de asistență
         administrativă reciprocă în materie de impozite pe venit și pe capital, care exclude din sfera de aplicare a acesteia, pentru
         un stat membru, o categorie de contribuabili supuși la plata unui impozit care intră sub incidența acelei directive, în măsura
         în care statul membru care trebuie să furnizeze informațiile este împiedicat de actele cu putere de lege naționale sau de
         practicile administrative să efectueze aceste cercetări, să colecteze sau să utilizeze informațiile în folos propriu, fapt
         a cărui verificare intră în competența instanței de trimitere.

      (a se vedea punctul 55 și dispozitiv 2)
      3.        Articolul 73 b din Tratatul CE (devenit articolul 56 CE) trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații naționale
         care scutește societățile stabilite în acest stat membru de la plata taxei pe valoarea de piață a imobilelor situate în acesta
         aflate în posesia persoanelor juridice, în timp ce, pentru societățile stabilite într‑un alt stat membru, supune această scutire
         condiției existenței unei convenții de asistență administrativă încheiate între statul membru respectiv și acest alt stat
         în vederea combaterii fraudei și a evaziunii fiscale sau circumstanței că, prin aplicarea unui tratat care conține o clauză
         de nediscriminare în funcție de naționalitate, aceste persoane juridice nu trebuie supuse unei impozitări mai împovărătoare
         decât cea aplicată societăților stabilite în primul stat membru și nu permite societăților stabilite într‑un alt stat membru
         să furnizeze elemente de probă care să permită stabilirea identității acționarilor, persoane fizice, ai acestora.

      (a se vedea punctul 102 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      11 octombrie 2007(*)

      „Impozitare directă – Taxă pe valoarea de piață a imobilelor situate în Franța aflate în posesia persoanelor juridice – Societăți holding de drept luxemburghez – Refuz de scutire – Directiva 77/799/CEE – Enumerare neexhaustivă a taxelor și impozitelor citate – Taxă similară – Limitele schimbului de informații – Convenție bilaterală – Articolul 73 b din Tratatul CE (devenit articolul 56 CE) – Libera circulație a capitalurilor – Combaterea fraudei fiscale”
      În cauza C‑451/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Cour de cassation
         (Franța), prin Decizia din 13 decembrie 2005, primită de Curte la 19 decembrie 2005, în procedura

      Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA)
      împotriva
      Directeur général des impôts,
      Ministère public,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnii G. Arestis (raportor), E. Juhász, J. Malenovský și T. von Danwitz,
         judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul J. Swedenborg, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 ianuarie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Européenne et Luxemburgeoise d’investissements SA, de J.‑J. Gatineau, avocat;
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și J.‑C. Gracia, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul elen, de domnul S. Spyropoulos, doamna Z. Chatzipavlou și de domnul K. Boskovits, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul G. De Bellis, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna H. G. Sevenster și de domnul M. de Grave, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna V. Jackson, în calitate de agent, asistată de domnul T. Ward, barrister;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și J.‑P. Keppenne, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 26 aprilie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 52 din Tratatul CE (devenit, după modificare,
         articolul 43 CE) și a articolului 73 b din Tratatul CE (devenit articolul 56 CE), precum și a articolului 1 din Directiva
         77/799/CEE a Consiliului din 19 decembrie 1977 privind asistența reciprocă acordată de autoritățile competente din statele
         membre în domeniul impozitării directe (JO L 336, p. 15, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 21), astfel cum a fost modificată
         prin Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 (JO L 76, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 129, denumită
         în continuare „Directiva 77/799”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (denumită
         în continuare „ELISA”), pe de o parte, și directeur général des impôts (directorul general pentru impozite), pe de altă parte,
         cu privire la supunerea acestei societăți la plata taxei pe valoarea de piață a imobilelor situate în Franța aflate în posesia
         persoanelor juridice (denumită în continuare „taxa în litigiu”).

       Cadrul juridic
       Dreptul comunitar
      3        Articolul 1 din Directiva 77/799, intitulat „Dispoziții generale”, prevede:

      „1.      În conformitate cu dispozițiile prezentei directive, autoritățile competente ale statelor membre fac schimb de orice fel de
         informații care să le permită să efectueze o evaluare corectă a impozitelor pe venit și a taxelor pe capital […]

      2.      Se consideră impozite pe venit și taxe pe capital, indiferent de modul în care sunt prelevate, toate impozitele pe venitul
         total, pe capitalul total, inclusiv impozitele pe profitul din vânzarea proprietăților mobile sau imobile, impozitele pe salariile
         plătite de întreprinderi, precum și taxele pe capital.

      3.      Impozitele menționate la alineatul (2) sunt, în momentul de față:
      […]
      în Franța:

      Impôt sur le revenu,
      Impôt sur les sociétés,
      Taxe professionnelle,
      Taxe foncière sur les propriétés bâties,
      Taxe foncière sur les propriétés non bâties;
      […]
      4.      Alineatul (1) se aplică oricăror impozite identice sau similare impuse ulterior, fie în completarea, fie în locul impozitelor
         enumerate la alineatul (3) […]

      […]”
      4        Articolele 2, 3 și 4 din Directiva 77/799 conțin dispoziții privind schimbul la cerere, schimbul automat și, respectiv, schimbul
         spontan al informațiilor menționate la articolul 1 alineatul (1) din această directivă.

      5        Articolul 8 din această directivă, intitulat „Limitele schimbului de informații”, prevede:

      „(1)      Prezenta directivă nu impune obligația de a se întreprinde cercetări sau de a se furniza informații dacă statul membru care
         trebuie să furnizeze informațiile este împiedicat de actele cu putere de lege naționale sau de practicile administrative să
         efectueze aceste cercetări, să colecteze sau să utilizeze informațiile în folos propriu.

      (2)      Furnizarea informațiilor poate fi refuzată dacă ar conduce la divulgarea unui secret comercial, industrial sau profesional,
         a unui proces comercial sau a unor informații a căror dezvăluire ar fi contrară politicii publice.

      (3)      Autoritatea competentă a unui stat membru poate refuza să furnizeze informații dacă statul interesat nu poate furniza, din
         motive practice sau legale, informații similare.”

      6        Articolul 11 din Directiva 77/799, intitulat „Aplicabilitatea dispozițiilor generale de asistență”, prevede că „[d]ispozițiile
         anterioare nu împiedică îndeplinirea altor obligații mai generale privind schimbul de informații, care ar putea decurge din
         alte acte juridice”.

       Dreptul național
      7        Articolele 990 D și 990 E din code général des impôts (Codul general al impozitelor) (denumit în continuare „CGI”), în versiunea
         rezultată din Legea nr. 92‑1376 din 30 decembrie 1992 privind Legea bugetului pentru anul 1993 (JORF nr. 304 din 31 decembrie
         1992), prevăd:

      „Articolul 990 D
      Persoanele juridice care, direct sau prin persoană interpusă, posedă unul sau mai multe imobile situate în Franța sau sunt
         titulare ale unor drepturi reale privind aceste bunuri datorează o taxă anuală egală cu 3 % din valoarea de piață a acestor
         imobile sau drepturi.

      Se consideră că posedă bunuri sau drepturi imobiliare în Franța prin persoană interpusă orice persoană juridică participantă,
         indiferent de formă sau de cota parte, la capitalul unei persoane juridice care este proprietara acestor bunuri ori drepturi
         sau la capitalul unei a treia persoane juridice, ea însăși proprietară de bunuri ori drepturi sau interpusă în lanțul participărilor
         la capital. Această dispoziție se aplică indiferent de numărul persoanelor juridice interpuse.

      Articolul 990 E
      Taxa prevăzută la articolul 990 D nu se aplică:
      1°      Persoanelor juridice ale căror active imobiliare, în sensul articolului 990 D, situate în Franța reprezintă mai puțin de 50 %
         din activele franceze. Pentru aplicarea acestei dispoziții, nu se includ în activele imobiliare activele pe care persoanele
         juridice menționate la articolul 990 D sau persoanele interpuse le utilizează pentru propria activitate profesională, alta
         decât imobiliară;

      2°      Persoanelor juridice care, având sediul într‑o țară sau într‑un teritoriu care a încheiat cu Franța o convenție de asistență
         administrativă în scopul de a combate frauda și evaziunea fiscală, declară în fiecare an, cel târziu la 15 mai, în locul stabilit
         prin decizia prevăzută la articolul 990 F, situarea, componența și valoarea imobilelor aflate în posesie la 1 ianuarie, identitatea
         și adresa asociaților acestora la aceeași dată, precum și numărul acțiunilor sau al părților sociale deținute de fiecare dintre
         aceștia;

      3°      Persoanelor juridice care au sediul de conducere efectivă în Franța și altor persoane juridice care, în temeiul unui tratat,
         nu trebuie să fie supuse unei impozitări mai împovărătoare atunci când acestea comunică în fiecare an sau își iau și respectă
         angajamentul de a comunica administrației fiscale, la cererea acesteia, situarea și componența imobilelor aflate în posesie
         la 1 ianuarie, identitatea și adresa acționarilor acestora, ale asociaților sau ale altor membri, numărul de acțiuni, părți
         sociale sau alte drepturi deținute de fiecare dintre aceștia și justificarea reședinței lor fiscale […]”

       Dreptul internațional
      8        Articolul 21 alineatul (1) din Convenția încheiată între Republica Franceză și Marele Ducat al Luxemburgului pentru evitarea
         dublei impuneri și stabilirea unor reguli de asistență administrativă reciprocă în materie de impozite pe venit și pe capital,
         semnată la Paris la 1 aprilie 1958, astfel cum a fost modificată prin acordul semnat la Paris la 8 septembrie 1970 (denumită
         în continuare „Convenția din 1 aprilie 1958”), prevede:

      „Cetățenii și societățile sau alte grupări din unul dintre cele două state semnatare nu vor fi supuse în celălalt stat la
         plata unor impozite sau taxe mai împovărătoare decât cele care se aplică cetățenilor și societăților sau altor grupări din
         acest din urmă stat.”

      9        Articolul 22 alineatul (1) din Convenția din 1 aprilie 1958 prevede:

      „Autoritățile competente ale celor două state vor putea, fie din oficiu, fie la cerere, să facă schimb, în condiții de reciprocitate,
         de informații a căror obținere este permisă de legislațiile fiscale ale ambelor state, în cadrul practicii administrative
         normale, care sunt necesare pentru o aplicare conformă a prezentei convenții […]”

      10      Potrivit unui schimb de scrisori din 8 septembrie 1970 privind Convenția din 1 aprilie 1958, guvernul francez și cel luxemburghez
         au considerat că „de la intrarea în vigoare a convenției, aceasta nu trebuia aplicată societăților holding în sensul legislației
         speciale luxemburgheze [în prezent, Legea din 31 iulie 1929 și Decretul‑lege („arrêté‑loi”) din 27 decembrie 1937], veniturilor
         obținute din aceste societăți de o persoană cu domiciliul fiscal în Franța sau participărilor la capitalul unor astfel de
         societăți deținute de acea persoană”.

      11      Convenția de stabilire încheiată între Republica Franceză și Marele Ducat al Luxemburgului, semnată la Paris la 31 martie
         1930, prevede clauza națiunii celei mai favorizate.

      12      Conform articolului 9 din această din urmă convenție, „cele două Înalte Părți Contractante se angajează să încheie, în cel
         mai scurt timp, o convenție specială privind drepturile, taxele, impozitele și contribuțiile la care sunt supuși cetățenii
         și societățile și pentru a soluționa problemele legate de dubla impunere”.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      13      ELISA este o societate holding de drept luxemburghez, creată conform dispozițiilor Legii din 31 iulie 1929 privind regimul
         fiscal al societăților cu participare financiară (Holding companies) [Mém. (Jurnalul Oficial) 1929, p. 685], astfel cum a
         fost modificată prin Regulamentul Marelui Duce din 24 martie 1989 (Mém. A 1989, p. 181).

      14      În temeiul articolului 1 al doilea paragraf din această lege, societatea holding este scutită de la plata impozitului pe venit,
         a suprataxei, a impozitului complementar, precum și a impozitului pe cupon; aceasta este scutită și de la plata impozitului
         suplimentar perceput în beneficiul colectivităților locale. Conform articolului 1 al șaselea paragraf din această lege, dreptul
         de control și de investigare aparține administrației unde s‑a făcut înregistrarea și se limitează la cercetarea și examinarea
         faptelor și a datelor privind statutul fiscal al societății, precum și a elementelor reunite, pentru a asigura și a verifica
         prelevarea corectă și exactă a taxelor și a drepturilor a căror plată este în sarcina întreprinderilor.

      15      Conform deciziei de trimitere, ELISA posedă mai multe bunuri imobiliare pe teritoriul francez și, în această calitate, este
         supusă dispozițiilor articolului 990 D și următoarele din CGI prin care se instituie taxa în litigiu.

      16      De asemenea, reiese din decizia de trimitere că ELISA a făcut declarațiile prevăzute de lege fără ca totuși să achite taxele
         corespunzătoare. După ce a notificat societății, la 18 decembrie 1997, rectificările aferente acestor taxe, administrația
         financiară a procedat la perceperea acestora. Întrucât i s‑a respins reclamația, ELISA a introdus o acțiune în fața tribunal
         de grande instance de Paris (Tribunalul de Mare Instanță din Paris) împotriva directeur général des impôts, cu scopul de a
         obține degrevarea de aceste taxe.

      17      În urma a două decizii defavorabile, pronunțate de tribunalul de grande instance de Paris la 28 octombrie 1999 și, respectiv,
         de cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris), la 5 iulie 2001, ELISA a formulat recurs în casație.

      18      Cour de cassation (Curtea de Casație) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 52 și următoarele din Tratatul CE și articolul 73 b și următoarele din Tratatul CE se opun unei legislații precum
         cea prevăzută de articolul 990 D și următoarele din [CGI] care acordă persoanelor juridice cu sediul de conducere efectivă
         în Franța posibilitatea de a beneficia de scutirea de la plata taxei [în litigiu] și care, în ceea ce privește persoanele
         juridice cu sediul de conducere efectivă pe teritoriul altor țări, chiar dacă este vorba de un stat membru al Uniunii Europene,
         supune această posibilitate existenței unei convenții de asistență administrativă încheiate între Franța și acest stat în
         vederea combaterii fraudei și a evaziunii fiscale sau circumstanței că, prin aplicarea unui tratat care conține o clauză de
         nediscriminare în funcție de naționalitate, aceste persoane juridice nu trebuie supuse unei impozitări mai împovărătoare decât
         cea aplicată persoanelor juridice cu sediul de conducere efectivă în Franța?

      2)      O taxă precum cea în litigiu constituie o taxă pe capital în sensul articolului 1 din Directiva [77/799]?
      3)      În cazul unui răspuns afirmativ, obligațiile puse în sarcina statelor membre în materie de asistență fiscală reciprocă de
         Directiva [77/799] se opun aplicării de către statele membre, în temeiul unei convenții bilaterale de asistență administrativă
         fiscală, a unor obligații de aceeași natură care exclud o categorie de contribuabili precum societățile holding luxemburgheze?

      4)      Articolul 52 și următoarele din Tratatul CE și articolul 73 b și următoarele din Tratatul CE impun unui stat membru, care
         a încheiat cu o altă țară, membră sau nu a Uniunii Europene, o convenție care conține o clauză de nediscriminare în materie
         fiscală, să acorde persoanei juridice cu sediul de conducere efectivă pe teritoriul unui alt stat membru, atunci când această
         persoană juridică posedă unul sau mai multe imobile pe teritoriul primului stat membru și când al doilea stat membru nu este
         legat de primul printr‑o clauză echivalentă, aceleași avantaje precum cele prevăzute de această clauză?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      19      Cu titlu introductiv, trebuie arătat că acțiunea principală se referă la fapte care privesc statele membre, cu excluderea
         tuturor statelor terțe. În consecință, răspunsurile la întrebările preliminare nu privesc decât relații între state membre.

       Cu privire la a doua întrebare
      20      Prin intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie examinată mai întâi, instanța de trimitere solicită să se stabilească
         dacă taxa în litigiu constituie o taxă pe capital în sensul articolului 1 din Directiva 77/799.

      21      În această privință, trebuie amintit, în primul rând, că reiese din articolul 1 alineatul (2) din Directiva 77/799 că se consideră
         impozite pe venit și taxe pe capital, indiferent de modul în care sunt prelevate, toate impozitele pe venitul total, pe capitalul
         total, inclusiv impozitele pe profitul din vânzarea proprietăților mobile sau imobile, impozitele pe salariile plătite de
         întreprinderi, precum și taxele pe capital.

      22      Rezultă clar din această dispoziție că, în afară de impozitele pe venitul total și pe capitalul total, Directiva 77/799 privește
         și impozitele prelevate din elemente de venit sau de capital. Rezultă că astfel de impozite, independent de denumirea acestora,
         fac parte în egală măsură din impozitele pentru care autoritățile competente ale statelor membre fac schimb, conform Directivei
         77/799, de orice fel de informații care le pot permite să efectueze o evaluare corectă a acelor impozite.

      23      În al doilea rând, conform articolului 1 alineatul (3) din Directiva 77/799, în ceea ce privește Franța, taxele și impozitele
         menționate la alineatul (2) al acestui articol sunt, în special, impozitul pe venit, impozitul pe profit, taxele profesionale,
         taxa funciară pe proprietățile cu construcții și taxa funciară pe proprietățile fără construcții.

      24      Rezultă fără echivoc din dispozițiile articolului 1 alineatul (3) din Directiva 77/799 că enumerarea taxelor și a impozitelor
         citate în acest articol nu este exhaustivă.

      25      În aceste condiții, trebuie respins de la bun început argumentul potrivit căruia, întrucât taxa în litigiu nu figurează printre
         taxele și impozitele menționate la articolul 1 alineatul (3) din Directiva 77/799, aceasta din urmă nu poate fi aplicată în
         acțiunea principală.

      26      Caracterul neexhaustiv al enumerării taxelor și impozitelor menționate la articolul 1 alineatul (3) din Directiva 77/799 este
         susținut de alineatul (4) al acestui articol, care prevede că autoritățile competente ale statelor membre fac schimb în egală
         măsură de orice fel de informații care le pot permite să efectueze o evaluare corectă a impozitelor identice sau similare
         impuse ulterior, fie în completarea, fie în locul impozitelor enumerate la alineatul (3).

      27      Deși recunoaște că enumerarea taxelor și impozitelor menționate la articolul 1 alineatul (3) din Directiva 77/799 nu este
         exhaustivă, guvernul francez susține totuși că taxa în litigiu are caracteristici ce nu permit asimilarea acesteia unei taxe
         pe capital în sensul articolului 1 alineatele (1)-(3) din Directiva 77/799 și că, prin urmare, aceasta din urmă nu poate fi
         aplicată în acțiunea principală.

      28      În această privință, guvernul francez arată, pe de o parte, că taxa în litigiu nu se aplică persoanelor fizice, ci persoanelor
         juridice, și, pe de altă parte, că obiectivul vizat de această taxă este cel de a combate evaziunea fiscală.

      29      În ceea ce privește primul argument invocat, trebuie constatat de la bun început că reiese din articolul 1 alineatul (3) din
         Directiva 77/799 că fac parte din taxele și impozitele pentru care autoritățile competente ale statelor membre fac schimb
         de orice fel de informații care le pot permite să efectueze o evaluare corectă a acestor impozite cele care se aplică și persoanelor
         juridice, precum taxa profesională, la care se referă în mod expres articolul 1 alineatul (3) din Directiva 77/799.

      30      Rezultă de aici că trebuie respinsă argumentarea întemeiată pe faptul că taxele și impozitele menționate de Directiva 77/799
         nu privesc persoanele juridice.

      31      În ceea ce privește al doilea argument prezentat de guvernul francez, trebuie arătat că, presupunând că obiectivul urmărit
         de taxa în litigiu este combaterea evaziunii fiscale, acest considerent nu poate, în orice ipoteză, să aibă drept consecință,
         în sine, repunerea în discuție a aplicabilității Directivei 77/799 în acțiunea principală.

      32      Pe de altă parte, trebuie amintit că motivul pentru care Directiva 77/799 a prevăzut mecanisme destinate să consolideze colaborarea
         dintre administrațiile fiscale în interiorul Comunității îl constituie chiar combaterea practicilor de fraudă și de evaziune
         fiscală, precum și permiterea, în egală măsură, a stabilirii corecte a impozitelor pe venit și a taxelor pe capital (a se
         vedea în acest sens în special Hotărârea din 13 aprilie 2000, W. N., C‑420/98, Rec., p. I‑2847, punctul 22, și Hotărârea din
         26 ianuarie 2006, Comisia/Consiliul, C‑533/03, Rec., p. I‑1025, punctele 70 și 71).

      33      Totuși, se pare că, prin acest argument, guvernul francez încearcă să demonstreze că taxa în litigiu nu poate fi considerată
         o taxă pe capital în sensul Directivei 77/799. Această afirmație ar fi susținută de faptul că taxa în litigiu se aplică persoanelor
         juridice.

      34      Totuși, această argumentare trebuie respinsă.

      35      Într‑adevăr, în afară de faptul că, astfel cum a fost subliniat la punctul 29 din prezenta hotărâre, Directiva 77/799 nu exclude
         deloc din sfera sa de aplicare taxele și impozitele care se aplică persoanelor juridice, trebuie amintit că taxa în litigiu
         este datorată de persoanele juridice care sunt proprietare de imobile situate în Franța și că aceasta este calculată în funcție
         de valoarea acestor bunuri.

      36      Trebuie constatat că această taxă se aplică unei părți din patrimoniul persoanei juridice vizate. Prin urmare, aceasta face
         parte din taxele și impozitele care, independent de denumirea lor, sunt percepute din elemente de venit sau de capital în
         sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 77/799.

      37      Rezultă din ansamblul considerațiilor de mai sus că la a doua întrebare trebuie să se răspundă că taxa în litigiu constituie
         o taxă similară impozitelor menționate la articolul 1 alineatul (3) din Directiva 77/799, care este percepută din elemente
         de capital în sensul articolului 1 alineatul (2) din această directivă.

       Cu privire la a treia întrebare
      38      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintite, pe de o parte, obligațiile impuse statelor membre care rezultă din
         dispozițiile pertinente ale Directivei 77/799 și, pe de altă parte, cele care incumbă celor două state membre vizate în prezenta
         cauză în temeiul Convenției din 1 aprilie 1958.

      39      În ceea ce privește obligațiile impuse de Directiva 77/799, trebuie precizat mai întâi că, în temeiul dispozițiilor coroborate
         ale articolului 1 alineatele (1), (3) și (4) din această directivă, autoritățile competente ale statelor membre fac schimb
         de orice fel de informații care le pot permite să efectueze o evaluare corectă a impozitelor pe venit și a taxelor pe capital,
         precum și a taxelor și a impozitelor similare, precum taxa în litigiu.

      40      Apoi, conform articolului 2 din Directiva 77/799, acest schimb de informații are loc la cererea autorității competente din
         statul membru vizat. Astfel cum reiese din articolul 3 din această directivă, autoritățile competente ale statelor membre
         fac și schimb de informații fără cerere prealabilă, în mod automat, pentru anumite categorii de cazuri menționate de directiva
         respectivă sau chiar în mod spontan, conform articolului 4 din aceasta.

      41      În această privință, articolul 8 alineatul (1) din Directiva 77/799 prevede că aceasta din urmă nu impune obligația de a se
         întreprinde cercetări sau de a se furniza informații dacă statul membru care trebuie să furnizeze informațiile este împiedicat
         de actele cu putere de lege naționale sau de practicile administrative să efectueze aceste cercetări, să colecteze sau să
         utilizeze informațiile în folos propriu.

      42      În sfârșit, conform articolului 11 din Directiva 77/799, dispozițiile acesteia nu împiedică îndeplinirea altor obligații mai
         generale privind schimbul de informații, care ar putea decurge din alte acte juridice.

      43      În ceea ce privește obligațiile care rezultă din Convenția din 1 aprilie 1958, articolul 22 alineatul (1) din aceasta din
         urmă prevede că autoritățile competente ale celor două state – în cazul de față, Republica Franceză și Marele Ducat al Luxemburgului
         – pot, fie din oficiu, fie la cerere, să facă schimb, în condiții de reciprocitate, de informații a căror obținere este permisă
         de legislațiile fiscale ale ambelor state, în cadrul practicii administrative normale, care sunt necesare pentru o aplicare
         conformă a prezentei convenții. Totuși, acest schimb de informații nu privește societățile holding de drept luxemburghez.

      44      Reiese în mod clar din dispozițiile convenției că aceasta prevede obligații de aceeași natură precum cele care rezultă din
         Directiva 77/799.

      45      Acestea sunt condițiile în care instanța de trimitere ridică problema dacă obligațiile puse în sarcina statelor membre de
         Directiva 77/799 în materie de asistență fiscală reciprocă se opun aplicării de către statele membre a obligațiilor care rezultă
         din Convenția din 1 aprilie 1958.

      46      În această privință, se susține, în primul rând, că obligațiile care rezultă din această convenție nu au efect asupra aplicabilității
         Directivei 77/799. Potrivit guvernului elen, aceste obligații sunt, în orice ipoteză, acoperite de articolul 11 din directivă,
         care prevede că dispozițiile acesteia nu împiedică îndeplinirea altor obligații mai generale privind schimbul de informații,
         care ar putea decurge din alte acte juridice.

      47      Acest argument trebuie respins de la bun început. Într‑adevăr, nu există niciun dubiu că, în ceea ce privește societățile
         holding de drept luxemburghez, obligațiile care rezultă din Convenția din 1 aprilie 1958 nu au o aplicare mai generală în
         ceea ce privește schimbul de informații. În schimb, acestea urmăresc să restrângă sau chiar să excludă acel schimb atunci
         când acesta din urmă privește informații referitoare la respectivele societăți holding.

      48      Rezultă că articolul 11 din Directiva 77/799 nu poate fi invocat în mod valabil în cadrul acțiunii principale.

      49      În al doilea rând, guvernul francez susține că reiese din dispozițiile articolului 8 alineatul (1) din Directiva 77/799 că
         aceasta nu se opune aplicării în speță a Convenției din 1 aprilie 1958, care exclude societățile holding de drept luxemburghez
         din sistemul de schimb de informații între administrațiile naționale vizate.

      50      În această privință, din articolul 8 alineatul (1) din Directiva 77/799 rezultă că aceasta nu impune statelor membre obligația
         de a întreprinde cercetări sau de a furniza informații dacă statul membru care trebuie să furnizeze informațiile este împiedicat
         de actele cu putere de lege naționale sau de practicile administrative să efectueze aceste cercetări, să colecteze sau să
         utilizeze informațiile în folos propriu.

      51      Potrivit guvernului francez, legislația luxemburgheză pertinentă s‑ar limita să impună ca societățile holding de drept luxemburghez
         să furnizeze informații privind statutul lor legal și ar prevedea că nu li se poate solicita nicio informație în scopul impozitării.

      52      În consecință, dacă aceasta este situația în cadrul legislației luxemburgheze pertinente, fapt a cărui verificare intră în
         competența instanței de trimitere, situația societăților holding de drept luxemburghez în ceea ce privește asistența reciprocă
         a statelor membre în domeniul impozitelor directe și indirecte ar intra sub incidența articolului 8 alineatul (1) din Directiva
         77/799.

      53      Același lucru este valabil și pentru Convenția din 1 aprilie 1958, din care rezultă că părțile semnatare au exclus aceste
         societăți holding din sistemul de informații prevăzut de convenție.

      54      Într‑adevăr, Convenția din 1 aprilie 1958 nu ar face altceva decât să reflecte stadiul legislației luxemburgheze în materie,
         astfel încât această convenție ar intra în egală măsură, în ceea ce privește sfera de aplicare restrânsă a acesteia, sub incidența
         articolului 8 alineatul (1) din Directiva 77/799.

      55      În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că Directiva 77/799 și în special articolul 8 alineatul (1)
         din aceasta nu se opun ca două state membre să fie legate printr‑o convenție internațională pentru evitarea dublei impuneri
         și stabilirea unor reguli de asistență administrativă reciprocă în materie de impozite pe venit și pe capital, care exclude
         din sfera de aplicare a acesteia, pentru un stat membru, o categorie de contribuabili supuși la plata unui impozit care intră
         sub incidența acelei directive, în măsura în care statul membru care trebuie să furnizeze informațiile este împiedicat de
         actele cu putere de lege naționale sau de practicile administrative să efectueze aceste cercetări, să colecteze sau să utilizeze
         informațiile în folos propriu, fapt a cărui verificare intră în competența instanței de trimitere.

       Cu privire la prima întrebare
      56      Prin intermediul primei întrebări formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dispozițiile
         din tratat referitoare la libertatea de stabilire și la libera circulație a capitalurilor se opun unei legislații naționale,
         precum cea în cauză în acțiunea principală, care scutește societățile stabilite în Franța de la plata taxei în litigiu, în
         timp ce, pentru societățile stabilite într‑un alt stat membru, supune acea scutire existenței unei convenții de asistență
         administrativă încheiate între Republica Franceză și acest stat în vederea combaterii fraudei și a evaziunii fiscale sau circumstanței
         că, prin aplicarea unui tratat care conține o clauză de nediscriminare în funcție de naționalitate, aceste persoane juridice
         nu trebuie supuse unei impozitări mai împovărătoare decât cea aplicată societăților stabilite în Franța.

      57      În măsura în care instanța de trimitere solicită Curții să interpreteze atât articolul 52 din tratat referitor la libertatea
         de stabilire, cât și articolul 73 b din tratat referitor la libera circulație a capitalurilor, trebuie stabilit dacă o reglementare
         națională precum cea în cauză în acțiunea principală poate intra sub incidența acestor libertăți.

      58      În ceea ce privește articolul 73 b din tratat, trebuie amintit faptul că dreptul de a dobândi, de a exploata și de a înstrăina
         bunuri imobiliare pe teritoriul unui alt stat membru, care reprezintă elementul complementar necesar libertății de stabilire,
         după cum rezultă din articolul 54 alineatul (3) litera (e) din Tratatul CE [devenit, după modificare, articolul 44 alineatul
         (2) litera (e) CE], generează, atunci când este exercitat, circulația capitalurilor (Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Festersen,
         C‑370/05, Rep., p. I‑1129, punctul 22 și jurisprudența citată).

      59      Potrivit unei jurisprudențe constante, circulația capitalurilor cuprinde operațiunile prin care nerezidenții efectuează investiții
         imobiliare pe teritoriul unui stat membru, astfel cum rezultă din nomenclatorul circulației capitalurilor ce figurează în
         anexa I la Directiva 88/361/CEE a Consiliului din 24 iunie 1988 pentru punerea în aplicare a articolului 67 din tratat [articol
         abrogat prin Tratatul de la Amsterdam] (JO L 178, p. 5, Ediție specială, 10/vol. 1, p. 10). Acest nomenclator păstrează aceeași
         valoare indicativă, care îi este proprie, în scopul definirii noțiunii de circulație a capitalurilor (a se vedea Hotărârea
         Festersen, citată anterior, punctul 23 și jurisprudența citată).

      60      Nu se contestă faptul că reclamanta din acțiunea principală, în calitate de societate holding de drept luxemburghez, a cumpărat
         bunuri imobiliare în Franța. Nu există dubii că o astfel de investiție transfrontalieră constituie o circulație a capitalului
         în sensul acelui nomenclator (a se vedea Hotărârea din 5 iulie 2005, D., C‑376/03, Rec., p. I‑5821, punctul 24).

      61      Rezultă că o reglementare națională precum cea în cauză în acțiunea principală intră sub incidența liberei circulații a capitalurilor.

      62      În ceea ce privește articolul 52 din tratat, rezultă din jurisprudența Curții că libertatea de stabilire, pe care acest articol
         o recunoaște pentru resortisanții comunitari și care le permite accesul la activitățile independente și la exercitarea acestora,
         precum și constituirea și administrarea întreprinderilor, în aceleași condiții cu cele definite pentru resortisanții proprii
         de legislația statului membru de stabilire, implică, pentru societățile constituite în conformitate cu legislația unui stat
         membru și care își au sediul social, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în cadrul Comunității,
         dreptul de a‑și desfășura activitatea în statul membru respectiv, prin intermediul unei filiale, al unei sucursale sau al
         unei agenții (Hotărârea din 23 februarie 2006, Keller Holding, C‑471/04, Rec., p. I‑2107, punctul 29, și Hotărârea din 14
         septembrie 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Rec., p. I‑8203, punctul 17 și jurisprudența citată).

      63      În plus, noțiunea de stabilire în sensul dat de tratat este o noțiune foarte largă, care implică posibilitatea unui resortisant
         comunitar de a participa, în mod stabil și continuu, la viața economică a unui stat membru diferit de statul de origine al
         acestuia și de a obține profit din această participare, favorizând astfel întrepătrunderea economică și socială în interiorul
         Comunității în domeniul activităților independente (a se vedea în special Hotărârea Centro di Musicologia Walter Stauffer,
         citată anterior, punctul 18 și jurisprudența citată).

      64      Totuși, pentru ca dispozițiile referitoare la dreptul de stabilire să poată fi aplicate, este necesar, în principiu, să se
         asigure o prezență permanentă în statul membru de primire și, în cazul achiziționării și al posesiei unor bunuri imobile,
         să existe o administrare activă a acestor bunuri (Hotărârea Centro di Musicologia Walter Stauffer, citată anterior, punctul
         19).

      65      În prezenta cauză, deși reclamanta din acțiunea principală posedă bunuri imobiliare în Franța, nici din descrierea faptelor
         furnizată de instanța de trimitere, nici din observațiile prezentate în fața Curții nu rezultă că aceasta posedă aceste bunuri
         în cadrul exercitării activităților sale sau că aceasta își administrează ea însăși propriul patrimoniu imobiliar.

      66      În consecință, trebuie conchis că dispozițiile care guvernează libertatea de stabilire nu își găsesc, în principiu, aplicarea
         în circumstanțe precum cele prezentate în decizia de trimitere.

      67      Rezultă din considerentele de mai sus că trebuie să se examineze dacă o reglementare națională precum cea din acțiunea principală
         constituie o restricție la circulația capitalurilor.

      68      În această privință, trebuie amintit cu titlu introductiv că, potrivit unei jurisprudențe constante, deși fiscalitatea directă
         este de competența statelor membre, acestea din urmă trebuie să o exercite cu respectarea dreptului comunitar (a se vedea
         în special Hotărârea din 7 septembrie 2004, Manninen, C‑319/02, Rec., p. I‑7477, punctul 19, Hotărârea din 6 martie 2007,
         Meilicke și alții, C‑292/04, Rep., p. I‑1835, punctul 19, și Hotărârea din 24 mai 2007, Holböck, C‑157/05, Rep., p. I‑4051,
         punctul 21).

      69      De asemenea, rezultă din jurisprudența Curții că măsurile interzise de articolul 73 b alineatul (1) din tratat, ca restricții
         la libera circulație a capitalurilor, includ pe cele de natură să descurajeze nerezidenții să facă investiții într‑un stat
         membru sau să descurajeze rezidenții statului membru respectiv să facă investiții în alte state (Hotărârea Festersen, citată
         anterior, punctul 24 și jurisprudența citată).

      70      În ceea ce privește persoanele juridice cu sediul de conducere efectivă în Franța, acestea sunt, în temeiul articolului 990 E
         punctul 3 din CGI, scutite de la plata taxei în litigiu atunci când comunică în fiecare an sau își iau și respectă angajamentul
         de a comunica administrației fiscale, la cererea acesteia, situarea și componența imobilelor aflate în posesie la 1 ianuarie,
         identitatea și adresa acționarilor acestora, ale asociaților sau ale altor membri, numărul de acțiuni, părți sau alte drepturi
         deținute de fiecare dintre aceștia și justificarea reședinței lor fiscale.

      71      În ceea ce privește persoanele juridice cu sediul într‑un alt stat decât Franța, articolul 990 E punctul 2 din CGI prevede
         că acestea sunt scutite de la plata taxei în litigiu – precum persoanele juridice cu sediul de conducere efectivă în Franța
         – atunci când declară în fiecare an situarea, componența și valoarea imobilelor aflate în posesie la 1 ianuarie, identitatea
         și adresa asociaților acestora la aceeași dată, precum și numărul acțiunilor sau al părților deținute de fiecare dintre aceștia.

      72      Totuși, potrivit chiar acestei prevederi din CGI, este necesar, în plus, să se fi încheiat o convenție de asistență administrativă
         în scopul de a combate frauda și evaziunea fiscală sau, potrivit articolului 990 E punctul 3 din CGI, un tratat în temeiul
         căruia persoanele juridice vizate nu trebuie supuse unei impozitări mai împovărătoare decât cea a persoanelor juridice cu
         sediul de conducere efectivă în Franța.

      73      În ceea ce privește scutirea menționată la articolul 990 E punctul 2 din CGI, a fost încheiată convenția la care se referă
         acest articol, însă societățile holding de drept luxemburghez, precum reclamanta din acțiunea principală, sunt excluse din
         sfera sa de aplicare și, prin urmare, nu se pot prevala de scutirea de la plata taxei în litigiu.

      74      În ceea ce privește persoanele juridice care nu au sediul de conducere în Franța și care se pot prevala de scutirea prevăzută
         la articolul 990 E punctul 3 din CGI, trebuie indicat că, până în prezent, Republica Franceză și Marele Ducat al Luxemburgului
         nu au încheiat nicio convenție specială destinată să soluționeze problema dublei impuneri. Acestea sunt condițiile în care,
         astfel cum s‑a indicat în mod clar în decizia de trimitere, în temeiul dispozițiilor articolului 990 E punctul 3 din CGI,
         administrația fiscală a respins cererea de scutire de la plata taxei în litigiu introdusă de reclamantă.

      75      Rezultă din considerațiile de mai sus că, pentru a putea beneficia de scutirea de la plata taxei în litigiu în temeiul articolului
         990 D și al articolului 990 E punctele 2 și 3 din CGI, persoanele juridice care nu au sediul de conducere în Franța sunt,
         spre deosebire de alte persoane obligate la plata impozitului, supuse unei obligații suplimentare, și anume cea legată de
         existența unei convenții încheiate între Republica Franceză și statul vizat.

      76      În această privință, trebuie arătat că, în lipsa unei astfel de convenții, o persoană juridică care nu are sediul de conducere
         în Franța se vede lipsită de posibilitatea de a solicita în mod util scutirea de la plata taxei în litigiu în temeiul articolului
         990 D și al articolului 990 E punctele 2 și 3 din CGI. Or, ținând seama de faptul că este numai de competența statelor vizate
         să decidă să își asume obligații prin încheierea unei convenții, condiția legată de existența unei convenții de asistență
         administrativă sau a unui tratat se dovedește a fi susceptibilă de a determina de facto, pentru această categorie de persoane juridice, un regim permanent în care nu există scutiri de la plata taxei în litigiu.

      77      Rezultă că respectivele cerințe prevăzute de reglementarea națională din acțiunea principală pentru a beneficia de scutirea
         de la plata taxei în litigiu fac investiția imobiliară în Franța mai puțin atrăgătoare pentru societățile nerezidente, precum
         societățile holding de drept luxemburghez.

      78      Prin urmare, această reglementare constituie, pentru persoanele juridice respective, o restricționare a principiului liberei
         circulații a capitalului care este, în principiu, interzisă de articolul 73 b din tratat.

      79      În aceste condiții, trebuie examinat, în al treilea și ultimul rând, dacă restricția care rezultă din taxa în litigiu este
         justificată de un motiv imperativ de interes general.

      80      În această privință, guvernul francez susține că taxa în litigiu face parte din dispozitivul de combatere a fraudei fiscale,
         a cărui finalitate este de a incita persoanele juridice care dețin direct sau indirect un imobil în Franța să dezvăluie identitatea
         persoanelor fizice sau juridice care sunt asociați în cadrul acestora.

      81      Desigur, rezultă din jurisprudența Curții că lupta împotriva fraudei fiscale constituie un motiv imperativ de interes general
         care poate justifica o restricționare a unei libertăți de circulație (a se vedea Hotărârea Centro di Musicologia Walter Stauffer,
         citată anterior, punctul 32, precum și Hotărârea din 30 ianuarie 2007, Comisia/Danemarca, C‑150/04, Rep., p. I‑1163, punctul
         51 și jurisprudența citată).

      82      Totuși, restricția în cauză trebuie să fie adecvată obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru a
         atinge acest obiectiv (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Manninen, punctul 29, Centro di Musicologia Walter
         Stauffer, punctul 32, Hotărârea citată anterior Comisia/Danemarca, punctul 46, precum și Hotărârea din 5 iulie 2007, Comisia/Belgia,
         C‑522/04, Rep., p. I‑5701, punctul 47).

      83      Prin urmare, trebuie examinat dacă taxa în litigiu este adecvată pentru a combate frauda fiscală și dacă aceasta nu depășește
         ceea ce este necesar pentru a realiza acest obiectiv.

      84      Potrivit guvernului francez, taxa în litigiu urmărește să descurajeze contribuabilii supuși la plata taxei franceze pe capital
         să evite o astfel de impozitare prin crearea de societăți, care devin proprietare de imobile situate în Franța, în state care
         nu au încheiat cu Republica Franceză o convenție de asistență administrativă sau un tratat care să conțină o clauză de nediscriminare
         în funcție de naționalitate în temeiul căreia aceste societăți nu trebuie să fie supuse unei impozitări mai împovărătoare
         decât cea aplicată societăților stabilite în Franța.

      85      Taxa în litigiu ar urmări în special să combată practicile care constau în crearea de către persoane fizice cu domiciliul
         fiscal în Franța și ale căror imobile ar fi în mod normal supuse la plata taxei pe capital a unor societăți cu domiciliul
         fiscal într‑un alt stat, de la care Republica Franceză nu poate obține informațiile corespunzătoare cu privire la persoanele
         fizice care participă la capitalul acestor societăți.

      86      Prin urmare, reiese că, de fapt, criteriul esențial de acordare a scutirii este constituit de garantarea situației prin care
         administrația fiscală franceză poate solicita direct unor autorități fiscale străine toate informațiile necesare pentru a
         corobora declarațiile făcute de societăți care dețin drepturi de proprietate sau alte drepturi reale asupra unor imobile situate
         în Franța conform articolului 990 E din CGI, precum și declarațiile făcute de persoane fizice cu domiciliul fiscal în Franța
         privind imobilele acestora supuse la plata taxei pe capital.

      87      Prin impozitarea tuturor societăților care nu îndeplinesc această condiție, legislația franceză în cauză are ca efect impozitarea
         imobilelor deținute de societăți utilizate drept „ecran” pentru persoane fizice care, în lipsa unor asemenea societăți, ar
         fi supuse la plata taxei pe capital.

      88      Prin urmare, taxa în litigiu permite combaterea practicilor care au drept unic scop evitarea plății taxei pe capital în Franța
         de către persoanele fizice sau cel puțin să facă aceste practici mai puțin atractive. Așadar, aceasta este potrivită cu obiectivul
         care constă în combaterea fraudei fiscale.

      89      Totuși, rămâne să se stabilească dacă taxa în litigiu nu depășește ceea ce este necesar pentru a realiza acest obiectiv.

      90      În această privință, guvernul francez afirmă că o abordare restrictivă a scutirii de la plata taxei în litigiu este necesară
         din cauza dificultății întâmpinate de autoritățile fiscale franceze de a dovedi frauda fiscală în lipsa unor informații fiabile
         care să permită susținerea informațiilor furnizate de contribuabili în declarațiile acestora.

      91      Trebuie amintit în această privință că, potrivit unei jurisprudențe constante, o justificare întemeiată pe combaterea fraudei
         fiscale nu poate fi admisă decât dacă urmărește montaje pur artificiale al căror scop este ocolirea legii fiscale, ceea ce
         exclude orice prezumție generală de fraudă. Prin urmare, o prezumție generală de evaziune sau de fraudă fiscală nu poate fi
         suficientă pentru a justifica o măsură fiscală care aduce atingere obiectivelor tratatului (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 26 septembrie 2000, Comisia/Belgia, C‑478/98, Rec., p. I‑7587, punctul 45, Hotărârea din 4 martie 2004, Comisia/Franța,
         C‑334/02, Rec., p. I‑2229, punctul 27, precum și Hotărârea din 12 septembrie 2006, Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes
         Overseas, C‑196/04, Rec., p. I‑7995, punctul 50 și jurisprudența citată).

      92      De asemenea, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, Directiva 77/799 poate fi invocată de un stat membru pentru a
         obține de la autoritățile competente ale unui alt stat membru toate informațiile necesare pentru a‑i permite să stabilească
         în mod corect cuantumul taxelor care intră sub incidența acestei directive (a se vedea Hotărârea Cadbury Schweppes și Cadbury
         Schweppes Overseas, citată anterior, punctul 71, și Hotărârea Comisia/Danemarca, citată anterior, punctul 52). În plus, rezultă
         din răspunsul dat la a doua întrebare preliminară că taxa în litigiu intră sub incidența Directivei 77/799.

      93      Desigur, din răspunsul dat la a treia întrebare preliminară rezultă că, în contextul acțiunii principale, sfera de aplicare
         restrânsă a Convenției din 1 aprilie 1958 se încadrează în limita schimbului de informații prevăzută de articolul 8 alineatul
         (1) din Directiva 77/799, astfel încât autoritățile fiscale franceze se pot găsi în imposibilitatea de a combate eficient
         frauda fiscală în cazul societăților holding de drept luxemburghez.

      94      Totuși, reiese tot din jurisprudență că, deși articolul 8 alineatul (1) din Directiva 77/799 nu obligă autoritățile fiscale
         ale statelor membre să colaboreze atunci când autoritățile competente care trebuie să furnizeze informațiile sunt împiedicate
         de actele cu putere de lege naționale sau de practicile administrative ale acestora din urmă să efectueze aceste cercetări,
         să colecteze sau să utilizeze informațiile în folosul propriu al acestor state, imposibilitatea de a solicita această colaborare
         nu poate justifica refuzarea unui avantaj fiscal.

      95      Într‑adevăr, nimic nu ar împiedica autoritățile fiscale vizate să impună contribuabilului să prezinte probele pe care acestea
         le consideră necesare pentru stabilirea corectă a impozitelor și a taxelor menționate și, eventual, să refuze scutirea solicitată
         dacă aceste probe nu sunt furnizate (a se vedea Hotărârea Comisia/Danemarca, citată anterior, punctul 54 și jurisprudența
         citată).

      96      Astfel, nu se poate exclude a priori ca persoana supusă la plata impozitului să fie în măsură să prezinte elementele justificative pertinente care să permită autorităților
         fiscale ale statului membru în care se plătește impozitul să verifice, în mod clar și precis, că aceasta nu încearcă să evite
         sau să eludeze plata taxelor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 iulie 1999, Baxter și alții, C‑254/97, Rec., p. I‑4809,
         punctele 19 și 20, și Hotărârea din 10 martie 2005, Laboratoires Fournier, C‑39/04, Rec., p. I‑2057, punctul 25).

      97      În plus, trebuie arătat că, în circumstanțele acțiunii principale, eventuala imposibilitate de a solicita direct cooperarea
         autorităților fiscale ale Marelui Ducat al Luxemburgului poate face verificarea mai dificilă.

      98      Totuși, această dificultate nu poate justifica un refuz categoric de a acorda un avantaj fiscal în temeiul investițiilor efectuate
         de investitori provenind din acest stat membru. Într‑adevăr, atunci când societățile holding de drept luxemburghez solicită
         scutirea de la plata taxei în litigiu, autoritățile fiscale franceze pot solicita acestor societăți să furnizeze elementele
         de probă pe care le consideră necesare pentru a asigura pe deplin transparența drepturilor de proprietate și a structurii
         grupului de acționari ale acestora din urmă, independent de existența unei convenții de asistență administrativă sau de un
         tratat care să prevadă o clauză de nediscriminare în materie fiscală.

      99      În speță, legislația franceză din acțiunea principală nu permite societăților care sunt excluse din sfera de aplicare a unei
         convenții de asistență administrativă și care nu intră sub incidența unui tratat care să prevadă o clauză de nediscriminare
         în materie fiscală, însă care investesc în imobile situate în Franța, să furnizeze elementele justificative care să permită
         stabilirea identității acționarilor acestora și orice altă informație pe care autoritățile fiscale franceze o consideră necesară.
         În consecință, în orice împrejurare, legislația respectivă împiedică aceste societăți să dovedească faptul că nu urmăresc
         un obiectiv fraudulos.

      100    Rezultă de aici că guvernul francez ar fi putut adopta măsuri mai puțin restrictive pentru a atinge obiectivul care constă
         în combaterea fraudei fiscale.

      101    Prin urmare, taxa în litigiu nu poate fi justificată de combaterea acestei fraude.

      102    În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare formulată că articolul 73 b din tratat trebuie interpretat în sensul
         că se opune unei legislații naționale, precum cea în cauză în acțiunea principală, care scutește societățile stabilite în
         Franța de la plata taxei în litigiu, în timp ce, pentru societățile stabilite într‑un alt stat membru, supune această scutire
         condiției existenței unei convenții de asistență administrativă încheiate între Republica Franceză și acest stat în vederea
         combaterii fraudei și a evaziunii fiscale sau circumstanței că, prin aplicarea unui tratat care conține o clauză de nediscriminare
         în funcție de naționalitate, aceste persoane juridice nu trebuie supuse unei impozitări mai împovărătoare decât cea aplicată
         societăților stabilite în Franța și nu permite societăților stabilite într‑un alt stat membru să furnizeze elemente de probă
         care să permită stabilirea identității acționarilor, persoane fizice, ai acestora.

       Cu privire la a patra întrebare
      103    Având în vedere răspunsurile date de Curte primelor trei întrebări, nu este necesar să se răspundă la a patra întrebare adresată
         de instanța de trimitere.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      104    Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      1)      Taxa pe valoarea de piață a imobilelor situate în Franța aflate în posesia persoanelor juridice constituie o taxă similară
            impozitelor menționate la articolul 1 alineatul (3) din Directiva 77/799/CEE a Consiliului din 19 decembrie 1977 privind asistența
            reciprocă acordată de autoritățile competente din statele membre în domeniul impozitării directe și indirecte, astfel cum
            a fost modificată prin Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992, care este percepută din elemente de capital
            în sensul articolului 1 alineatul (2) din această directivă.
      2)      Directiva 77/799, astfel cum a fost modificată prin Directiva 92/12, și în special articolul 8 alineatul (1) din aceasta nu
            se opun ca două state membre să fie legate printr‑o convenție internațională pentru evitarea dublei impuneri și stabilirea
            unor reguli de asistență administrativă reciprocă în materie de impozite pe venit și pe capital, care exclude din sfera de
            aplicare a acesteia, pentru un stat membru, o categorie de contribuabili supuși la plata unui impozit care intră sub incidența
            acelei directive, în măsura în care statul membru care trebuie să furnizeze informațiile este împiedicat de actele cu putere
            de lege naționale sau de practicile administrative să efectueze aceste cercetări, să colecteze sau să utilizeze informațiile
            în folos propriu, fapt a cărui verificare intră în competența instanței de trimitere.
      3)      Articolul 73 b din Tratatul CE (devenit articolul 56 CE) trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații naționale,
            precum cea în cauză în acțiunea principală, care scutește societățile stabilite în Franța de la plata taxei pe valoarea de
            piață a imobilelor situate în Franța aflate în posesia persoanelor juridice, în timp ce, pentru societățile stabilite într‑un
            alt stat membru, supune această scutire condiției existenței unei convenții de asistență administrativă încheiate între Franța
            și acest stat în vederea combaterii fraudei și a evaziunii fiscale sau circumstanței că, prin aplicarea unui tratat care conține
            o clauză de nediscriminare în funcție de naționalitate, aceste persoane juridice nu trebuie supuse unei impozitări mai împovărătoare
            decât cea aplicată societăților stabilite în Franța și nu permite societăților stabilite într‑un alt stat membru să furnizeze
            elemente de probă care să permită stabilirea identității acționarilor, persoane fizice, ai acestora.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții din data de 4 martie 1986. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Danemarcei. # Cauza 106/84.


Hotărârea Curții din data de 14 iunie 1990. # Michel Weiser împotriva Caisse nationale des barreaux français. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal d'instance de Paris - Franța. # Funcționari - Transferul drepturilor de pensie. # Cauza C-37/89.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 23 octombrie 2003. # RTL Television GmbH împotriva Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht - Germania. # Directivă 89/552/CEE. # Cauza C-245/01.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 25 ianuarie 2007.#Proces penal împotriva Uwe Kay Festersen.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Vestre Landsret - Danemarca.#Libertatea de stabilire - Libera circulație a capitalurilor - Articolele 43 CE și 56 CE - Restricții la dobândirea exploatațiilor agricole - Obligația dobânditorului de a-și stabili reședința permanentă pe domeniul agricol.#Cauza C-370/05.

text:
      Cauza C‑370/05
      Procedură penală
      împotriva lui
      Uwe Kay Festersen
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Vestre Landsret)
      „Libertatea de stabilire – Libera circulație a capitalurilor – Articolele 43 CE și 56 CE – Restricții la dobândirea exploatațiilor agricole – Obligația dobânditorului de a‑și stabili reședința permanentă pe domeniul agricol”
      Sumarul hotărârii
      Libera circulație a capitalurilor – Restricții la dobândirea de bunuri imobiliare
      (art. 56 CE)
      Articolul 56 CE se opune ca o reglementare națională să condiționeze dobândirea unui domeniu agricol de stabilirea reședinței
         permanente a dobânditorului pe acest domeniu pentru o perioadă de opt ani, indiferent care ar fi împrejurările speciale ce
         țin de caracteristicile specifice domeniului agricol respectiv.

      Este adevărat că se poate admite că o reglementare națională care prevede o astfel de obligație de stabilire a reședinței,
         ce urmărește evitarea dobândirii terenurilor agricole din considerente pur speculative și care tinde astfel să faciliteze
         achiziționarea acestor terenuri cu prioritate de către acele persoane care doresc să le cultive, răspunde unui obiectiv de
         interes general într‑un stat membru ale cărui terenuri agricole constituie o resursă naturală limitată. Cu toate acestea,
         obligația de stabilire a reședinței constituie o măsură ce depășește ceea ce este necesar pentru atingerea unui astfel de
         obiectiv. Într-adevăr, pe de o parte, aceasta se dovedește a fi deosebit de constrângătoare prin faptul că nu restrânge doar
         libertatea de circulație a capitalurilor, ci și dreptul dobânditorului de a‑și alege în mod liber reședința, garantat de Convenția
         europeană a drepturilor omului și protejat în sistemul juridic comunitar, aducând astfel atingere unui drept fundamental.
         Pe de altă parte, nimic nu permite să se constate că nu puteau fi adoptate alte măsuri mai puțin restrictive decât această
         obligație pentru atingerea obiectivului urmărit. O astfel de obligație, cu atât mai mult atunci când este însoțită de o condiție
         referitoare la menținerea reședinței timp de mai mulți ani, depășește ceea ce ar putea fi considerat necesar.

      (a se vedea punctele 33-37, 41, 42, 50, dispozitiv 1)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      25 ianuarie 2007(*)

      „Libertatea de stabilire – Libera circulație a capitalurilor – Articolele 43 CE și 56 CE – Restricții la dobândirea exploatațiilor agricole – Obligația dobânditorului de a‑și stabili reședința permanentă pe domeniul agricol”
      În cauza C‑370/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Vestre Landsret
         (Danemarca), prin decizia din 5 octombrie 2005, primită de Curte la 10 octombrie 2005, în procedura penală împotriva lui

      Uwe Kay Festersen,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii A. Tizzano, A. Borg Barthet, J. Malenovský (raportor) și U. Lõhmus,
         judecători,

      avocat general: doamna C. Stix‑Hackl,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 iulie 2006,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Festersen, de K. Berning, advokat,
      –        pentru guvernul danez, de domnul J. Molde, în calitate de agent, asistat de P. Biering, advokat,
      –        pentru guvernul norvegian, de domnul K. Moen și de doamna I. Holten, în calitate de agenți,
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul H. Støvlbæk, în calitate de agent,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 octombrie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 43 CE și 56 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale îndreptate împotriva domnului Festersen pentru nerespectarea
         obligației de a‑și stabili reședința permanentă pe domeniul agricol pe care îl dobândise pe teritoriul comunei Bov din districtul
         Sønderjylland (Danemarca).

       Cadrul juridic național
      3        Potrivit articolului 2 din legea daneză a agriculturii (landbrugsloven), în forma rezultată în urma codificării realizate
         prin Decretul nr. 598 (lovbekendtgørelse nr. 598) din 15 iulie 1999 (denumită în continuare „legea agriculturii”):

      „1. Orice domeniu agricol face obiectul unei obligații de cultivare, potrivit dispozițiilor prezentei legi.
      2. Prin domeniu agricol se înțelege domeniul astfel desemnat în registrul cadastral.
      [...]”
      4        Articolul 4 alineatul 6 din legea agriculturii prevede:

      „Când suprafața unui domeniu agricol este redusă, prin împărțire sau în orice alt mod, la mai puțin de 2 ha, nu mai este aplicabilă
         obligația de cultivare, cu excepția cazului în care proprietarul dorește să o mențină. […]”

      5        Potrivit articolului 7 din aceeași lege:

      „1. Fiecare domeniu agricol este exploatat în mod independent și este prevăzut cu locuințe adecvate, ai căror locuitori cultivă
         terenurile, sub rezerva dispozițiilor articolului 8 alineatele 4 și 6, ale articolului 9 alineatele 1 și 2, precum și ale
         articolului 10.

      2. Domeniul este exploatat în mod corespunzător, ținând cont de posibilitățile unei exploatări comerciale profitabile, de
         exigențele referitoare la sănătatea animalelor domestice, precum și de natură și de mediu.

      [...]”
      6        Articolul 16 din legea menționată prevede:

      „1. Orice persoană fizică poate să dobândească un domeniu agricol situat într‑o zonă rurală și a cărui suprafață depășește
         30 ha, cu condiția ca:

      [...]
      4) dobânditorul să își stabilească reședința permanentă pe domeniul respectiv într‑un interval de șase luni de la data dobândirii
         acestuia,

      5) dobânditorul să exploateze el însuși domeniul
      [...]
      2. Dreptul de proprietate asupra unui domeniu agricol a cărui suprafață nu depășește 30 ha poate fi dobândit dacă dobânditorul
         îndeplinește condițiile prevăzute la alineatul 1 punctele 1)-4).

      [...]”
      7        Potrivit articolului 18 din legea agriculturii:

      „1. Cu excepția cazurilor prevăzute de articolele 16, 17 și 17a, dreptul de proprietate asupra unui domeniu agricol situat
         într‑o zonă rurală nu poate fi dobândit decât cu aprobarea ministrului alimentației, agriculturii și pescuitului.

      [...]
      4. Ministrul poate aproba dobândirea unui domeniu agricol de către o persoană într‑unul din următoarele cazuri:
      1)      dobândirea are loc în vederea utilizării menționate la articolul 4 alineatul 1 punctul 1 și este probabil ca domeniul să fie
         afectat acestei utilizări într‑un viitor apropiat;

      2)      dobândirea are loc în scop lucrativ, în vederea unei utilizări fără caracter agricol, care poate fi considerată ca fiind de
         dorit din perspectiva interesului general;

      3)      dobândirea are loc în vederea atingerii unor obiective specifice, precum, de exemplu, utilizarea domeniului în scopuri științifice,
         educative, sociale, terapeutice sau recreative;

      4)      dobândirea are loc în cadrul unei operațiuni precum crearea de pajiști umede sau reabilitarea terenurilor în zone naturale
         sau

      5)      atunci când este justificată de alte împrejurări speciale.
      [...]”
      8        Articolul 27 alineatul 2 din legea agriculturii prevede:

      „Atunci când o cerere de aprobare a dobândirii sau a arendării unui domeniu agricol nu este introdusă în timp util, ministrul
         [...] competent îl poate obliga pe proprietar să cedeze dreptul de proprietate asupra domeniului într‑un termen de cel puțin
         șase luni, dar nu mai mare de un an, sau pe arendaș ori pe locatar să pună capăt relației sale contractuale, în interiorul
         aceluiași termen. Această posibilitate există și atunci când a fost refuzată aprobarea sau când autorizația a expirat sau
         atunci când nu sunt îndeplinite condițiile aprobării. [...]”

      9        Potrivit articolului 33 din această lege:

      „1. Poate fi obligată la plata unei amenzi persoana care:
      [...]
      3) nu se supune somației care i‑a fost adresată în temeiul articolului 8 alineatele 5 și 7, al articolului 9 alineatul 5 sau
         al articolului 27.

      […]”
      10      Potrivit articolului 62 din Circulara nr. 26 din 22 februarie 2000 privind legea agriculturii:

      „O autorizație în temeiul articolului 18 din [legea agriculturii] în vederea dobândirii unui domeniu agricol însoțită de o
         scutire, pe durată nedeterminată, de la obligația de a‑și stabili reședința prevăzută de articolul 16 alineatul 1 punctul
         4 nu poate fi acordată decât în situații cu totul speciale. Acest lucru este posibil, spre exemplu, în cazurile în care, din
         cauza amplasării domeniului, nu poate fi respectată obligația de locuire în timpul unei părți îndelungate a anului. Dispoziția
         este de strictă aplicare.”

      11      Potrivit articolului 4 alineatul 1 din Decretul nr. 627 din 26 iulie 1999 privind condițiile de formare profesională și de
         locuire în legătură cu legea agriculturii (bekendtgørelse nr. 627 af 26. juli 1999 om uddannelseskrav og bopælskrav m.v. i
         henhold til landbrugsloven), obligația de a‑și stabili reședința permanentă pe un domeniu agricol presupune ca persoana în
         cauză să locuiască în mod stabil și continuu pe acel domeniu și să înnopteze acolo, cu excepția situației în care intervin
         împrejurări deosebite pe o durată determinată. Respectiva persoană trebuie să fie înscrisă ca locuind pe acel domeniu în registrul
         de evidență a populației din comună, astfel încât acest domeniu să constituie reședința sa principală din punct de vedere
         fiscal.

      12      Articolul 4 alineatul 2 din același decret prevede că dobânditorul trebuie să respecte obligația de locuire timp de opt ani
         începând de la data dobândirii unui domeniu agricol.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      13      Domnul Festersen, resortisant german, a achiziționat în 1998, în districtul Sønderjylland, o proprietate desemnată în registrul
         cadastral drept domeniu agricol. Acesta cuprinde două parcele: una de 0,24 ha, situată într‑o zonă urbană și destinată construirii,
         și o a doua, o pajiște de 3,29 ha, situată într‑o zonă rurală.

      14      Întrucât domnul Festersen nu și‑a îndeplinit obligația de a‑și stabili reședința pe acest domeniu, Comisia agricolă a districtului
         Sønderjylland l‑a somat să își regularizeze situația, solicitându‑i, la 8 septembrie 2000, să cedeze domeniul său într‑un
         termen de șase luni, cu excepția cazului în care a luat între timp măsurile necesare pentru ca titlul său de proprietate să
         fie conform cu prevederile legale, prin obținerea unei derogări de la obligația de cultivare sau prin îndeplinirea condiției
         privind reședința.

      15      La 16 iulie 2001, comisia menționată i‑a acordat domnului Festersen un nou termen de șase luni pentru a ceda proprietatea,
         cu excepția cazului în care, înainte de expirarea acestui termen, ar lua măsurile necesare fie pentru a reduce suprafața proprietății
         sale la mai puțin de 2 ha, solicitând, în același timp, o derogare de la obligația de cultivare, fie pentru a‑și stabili reședința
         pe domeniu.

      16      La 18 august 2003, domnul Festersen a fost condamnat de tribunalul local din Gråsten la plata unei amenzi de 5 000 DKK pentru
         încălcarea articolului 33 alineatul 1 punctul 3 și a articolului 27 alineatul 2 din legea agriculturii, întrucât nu s‑a conformat
         somației Comisiei agricole a districtului Sønderjylland. Acesta a mai fost condamnat și la plata unei penalități cu titlu
         cominatoriu de 5 000 DKK pentru fiecare lună de întârziere dacă nu se conforma acestei somații înainte de 1 decembrie 2003.

      17      Domnul Festersen, care se stabilise pe domeniu la data de 12 iunie 2003, este înscris în registrul de evidență a populației
         din comuna Bov ca locuind la această adresă din 12 septembrie 2003.

      18      Acesta a contestat în fața Vestre Landsret condamnarea sa și a solicitat să fie achitat. Ministerul Public a solicitat menținerea
         hotărârii pronunțate în primă instanță.

      19      Domnul Festersen și Ministerul Public au avut poziții contrare cu privire la întrebarea dacă obligația de stabilire a reședinței
         prevăzută de legea agriculturii este compatibilă cu principiul libertății de stabilire și cu cel al liberei circulații a capitalurilor,
         astfel cum sunt consacrate de articolele 43 CE și 56 CE.

      20      În aceste condiții, Vestre Landsret a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Se opun articolele 43 CE și 56 CE ca un stat membru să condiționeze dobândirea unui domeniu agricol de stabilirea reședinței
         permanente a dobânditorului pe acel domeniu?

      2)      Pentru a răspunde la prima întrebare, este important să se țină cont de faptul că domeniul nu poate constitui o exploatație
         capabilă să funcționeze în mod autonom, iar clădirea locuibilă a domeniului este situată într‑o zonă urbană?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      21      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dispozițiile Tratatului
         CE privind dreptul de stabilire (articolul 43 CE) și libera circulație a capitalurilor (articolul 56 CE) se opun ca o reglementare
         națională precum cea în cauză în acțiunea principală să condiționeze dobândirea unui domeniu agricol de stabilirea reședinței
         permanente a dobânditorului pe acest domeniu.

      22      În prealabil, trebuie amintit faptul că dreptul de a dobândi, de a exploata și de a înstrăina bunuri imobiliare pe teritoriul
         unui alt stat membru, care reprezintă completarea necesară a libertății de stabilire, astfel cum rezultă din articolul 44
         alineatul (2) litera (e) CE (hotărârea din 30 mai 1989, Comisia/Grecia, 305/87, Rec., p. 1461, punctul 22), generează, atunci
         când este exercitat, mișcări de capital (hotărârea din 5 martie 2002, Reisch și alții, C‑515/99, C‑519/99-C‑524/99 și C‑526/99-C‑540/99,
         Rec., p. I‑2157, punctul 29).

      23      Mișcările de capital cuprind operațiunile prin care nerezidenții efectuează investiții imobiliare pe teritoriul unui stat
         membru, astfel cum rezultă din nomenclatorul mișcărilor de capital ce figurează în anexa I la Directiva 88/361/CEE a Consiliului
         din 24 iunie 1988 pentru punerea în aplicare a articolului 67 din tratat [articol abrogat de Tratatul de la Amsterdam] (JO
         L 178, p. 5, Ediție specială, 10/vol. 1, p. 10). Acest nomenclator își păstrează valoarea explicativă pentru a defini noțiunea
         de mișcări de capital (a se vedea hotărârea din 16 martie 1999, Trummer și Mayer, C‑222/97, Rec., p. I‑1661, punctul 21, hotărârea
         din 11 ianuarie 2001, Stefan, C‑464/98, Rec., p. I‑173, punctul 5, hotărârea Reisch și alții, citată anterior, punctul 30,
         și hotărârea din 14 septembrie 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Rec., p. I‑8203, punctul 22).

      24      Trebuie, așadar, să se examineze dacă o reglementare națională precum cea în cauză în acțiunea principală constituie o restricție
         la libera circulație a capitalurilor. În această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că măsurile interzise prin
         articolul 56 alineatul (1) CE, fiind restricții la libera circulație a capitalurilor, le includ pe cele de natură să descurajeze
         nerezidenții să facă investiții într‑un stat membru sau să descurajeze rezidenții statului membru respectiv să facă investiții
         în alte state (a se vedea în acest sens hotărârea din 23 februarie 2006, Van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, Rec., p. I‑1957,
         punctul 44).

      25      Chiar dacă legislația daneză privind agricultura nu instituie o discriminare între resortisanții danezi și cei ai altor state
         membre ale Uniunii Europene sau ale Spațiului Economic European, nu este mai puțin adevărat că, prin condiția referitoare
         la stabilirea reședinței pe care o impune și care nu poate fi înlăturată decât cu aprobarea ministrului responsabil în domeniul
         agriculturii, se restrânge libertatea de circulație a capitalurilor.

      26      O astfel de măsură ar putea fi totuși admisă, cu condiția să urmărească un obiectiv de interes general, să fie aplicată în
         mod nediscriminatoriu și să respecte principiul proporționalității, adică să fie de natură să asigure realizarea obiectivului
         urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (hotărârea din 1 iunie 1999, Konle, C‑302/97, Rec.,
         p. I‑3099, punctul 40, hotărârea Reisch și alții, citată anterior, punctul 33, și hotărârea din 23 septembrie 2003, Ospelt
         și Schlössle Weissenberg, C‑452/01, Rec., p. I‑9743, punctul 34).

      27      În ceea ce privește condiția referitoare la atingerea unui obiectiv de interes general, guvernul danez susține că reglementarea
         națională are ca scop în primul rând să mențină utilizarea terenurilor agricole în regim de exploatare directă, acesta constituind
         una dintre formele de exploatare tradițională în Danemarca, și urmărește ca domeniile agricole să fie locuite și exploatate
         în principal de către proprietarii acestora, în al doilea rând să mențină, în scopul amenajării teritoriului, o populație
         permanentă în mediul rural și, în al treilea rând, să favorizeze folosirea rațională a terenurilor disponibile pentru a evita
         presiunea funciară.

      28      Astfel de obiective prezintă, în sine, un caracter de interes general și pot justifica restricții ale libertății de circulație
         a capitalurilor (a se vedea în acest sens hotărârile citate anterior Konle, punctul 40, Reisch și alții, punctul 34, precum
         și Ospelt și Schlössle Weissenberg, punctele 38 și 39). Pe de altă parte, astfel cum susțin guvernul danez și Comisia Comunităților
         Europene, aceste obiective corespund cu cele ale politicii agricole comune, ce urmărește, conform articolului 33 alineatul
         (1) litera (b) CE, „asigurarea […] unui nivel de trai echitabil pentru populația agricolă” și a cărei elaborare trebuie să
         aibă în vedere, conform alineatului (2) litera (a) al acestui articol, „caracterul special al activității agricole care rezultă
         din structura socială a agriculturii și din discrepanțele structurale și naturale existente între diferitele regiuni agricole”
         (a se vedea în acest sens hotărârea Ospelt și Schlössle Weissenberg, citată anterior, punctul 40).

      29      Referitor la condiția proporționalității, este necesar să se verifice dacă obligația dobânditorului de a‑și stabili reședința
         permanentă pe domeniul agricol achiziționat constituie o măsură adecvată și necesară pentru îndeplinirea obiectivelor menționate
         la punctul 27 din prezenta hotărâre, astfel cum susțin guvernul danez și cel norvegian.

      30      În ceea ce privește caracterul adecvat al măsurii naționale care face obiectul acțiunii principale, trebuie observat faptul
         că aceasta nu comportă decât o obligație de stabilire a reședinței și nu este însoțită de obligația dobânditorului unui domeniu
         agricol de mai puțin de 30 ha de a exploata personal bunul. O astfel de măsură nu pare, așadar, să asigure, prin ea însăși,
         îndeplinirea obiectivului invocat, ce urmărește menținerea formei tradiționale de utilizare a terenurilor în regim de exploatare
         directă.

      31      Este adevărat că, în ceea ce privește al doilea obiectiv pe care trebuie să îl îndeplinească legea agriculturii, trebuie subliniat
         faptul că obligația de stabilire a reședinței poate, prin definiție, să contribuie la menținerea populației în mediul rural,
         această condiție putând fi în mai mare măsură îndeplinită de agricultorii care își exploatează ei înșiși mijloacele de producție,
         potrivit unuia dintre obiectivele generale ale legii agriculturii, ce urmărește să încurajeze utilizarea terenurilor în regim
         de exploatare directă.

      32      Cu toate acestea, trebuie observat faptul că, ținând cont de fenomenele concomitente de diminuare a numărului de exploatații
         agricole și de regrupare a acestora, astfel cum rezultă din observațiile scrise prezentate Curții și care nu au fost contestate
         în cursul ședinței, obiectivul ce urmărește menținerea populației în mediul rural nu ar putea fi atins în cazul în care operațiunea
         de dobândire este realizată chiar de un agricultor care locuiește deja pe o altă exploatație. Într‑o astfel de situație, obligația
         de stabilire a reședinței nu asigură îndeplinirea respectivului obiectiv și, în consecință, obligația menționată nu pare să
         fie, în realitate, aptă prin ea însăși să răspundă unui astfel de obiectiv.

      33      În ceea ce privește al treilea scop pe care legea agriculturii urmărește să îl atingă, trebuie să se constate că obligația
         de stabilire a domiciliului poate avea ca rezultat reducerea numărului potențialilor dobânditori de domenii agricole și că,
         în consecință, poate să ducă la diminuarea presiunii funciare asupra acestora. Se poate admite în acest caz că o reglementare
         națională care prevede o astfel de obligație, ce urmărește evitarea dobândirii terenurilor agricole din considerente pur speculative
         și care tinde astfel să faciliteze achiziționarea acestor terenuri cu prioritate de către acele persoane care doresc să le
         cultive, răspunde unui obiectiv de interes general într‑un stat membru ale cărui terenuri agricole constituie, fapt necontestat,
         o resursă naturală limitată.

      34      Este important, așadar, să se verifice dacă obligația de stabilire a reședinței constituie o măsură ce nu depășește ceea ce
         este necesar pentru atingerea unui astfel de obiectiv.

      35      Pentru o astfel de evaluare, trebuie să se țină cont de împrejurarea că respectiva obligație nu restrânge doar libertatea
         de circulație a capitalurilor, ci și dreptul dobânditorului de a‑și alege în mod liber reședința, în condițiile în care acest
         drept este garantat de articolul 2 alineatul (1) din Protocolul nr. 4 la Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a
         libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”).

      36      Potrivit articolului 6 alineatul (2) UE, „Uniunea respectă drepturile fundamentale, astfel cum sunt acestea garantate de [CEDO],
         precum și astfel cum rezultă acestea din tradițiile constituționale comune ale statelor membre, ca principii generale ale
         dreptului comunitar” (hotărârea din 27 iunie 2006, Parlamentul European/Consiliul, C‑540/03, Rec., p. I‑5769, punctul 36).

      37      Obligația de stabilire a reședinței, care aduce astfel atingere unui drept fundamental garantat de CEDO, se dovedește, așadar,
         a fi deosebit de constrângătoare. În consecință, se pune întrebarea dacă puteau fi adoptate alte măsuri mai puțin restrictive
         decât această obligație.

      38      În această privință, guvernul danez susține că obligația în cauză nu poate fi înlocuită de măsuri mai puțin restrictive care
         să împiedice la fel de eficient ca prețul terenurilor agricole destinate producției să fie influențat de o cerere justificată
         doar de dorința de a face investiții în detrimentul agricultorilor profesioniști.

      39      Deși acest guvern invocă faptul că singura soluție care ar mai exista pentru menținerea prețurilor la nivelul dorit ar fi
         reglementarea acestora de către stat, nu precizează totuși de ce ar fi mai constrângătoare o astfel de măsură față de obligația
         de stabilire a reședinței pe care a adoptat‑o. În plus, guvernul nu a justificat nici în ce fel o altă măsură, evocată în
         dosar, privind stimularea închirierii locuințelor dobândite pe un domeniu agricol s‑ar dovedi mai restrictivă decât această
         obligație. În observațiile formulate de guvernul amintit nu au fost avute în vedere sau evaluate nici alte măsuri de natură,
         eventual, să afecteze într‑o mai mică măsură libera circulație a capitalurilor, cum ar fi măsurile de impozitare la un nivel
         mai ridicat a operațiunilor de revânzare a terenurilor ce au loc la scurt timp după achiziționarea acestora sau cerința încheierii
         contractelor de arendare a terenurilor agricole pe o durată minimă semnificativă.

      40      Astfel, nimic din cele de mai sus nu permite Curții să constate că obligația de stabilire a reședinței este necesară pentru
         atingerea obiectivului urmărit.

      41      Chiar presupunând că respectiva obligație ar fi recunoscută ca fiind o măsură necesară pentru atingerea obiectivului urmărit,
         pe motiv că ar produce prin ea însăși efecte pozitive pe piața funciară (având în vedere constrângerile pe care le implică
         orice schimbare de reședință, ce au drept consecință descurajarea operațiunilor speculative în domeniul funciar), trebuie
         subliniat că, prin asocierea acestei obligații cu o condiție referitoare la menținerea reședinței pe o perioadă de cel puțin
         opt ani, o astfel de condiție suplimentară depășește în mod evident ceea ce ar putea fi considerat necesar, mai ales în măsura
         în care aceasta implică o suspendare de durată a exercitării libertății fundamentale de a‑și alege reședința.

      42      Este adevărat că, astfel cum arată guvernul danez, articolul 18 din legea agriculturii îi permite ministrului alimentației,
         agriculturii și pescuitului să aprobe dobândirea unui domeniu agricol cu o scutire pe durată nedeterminată de la obligația
         de stabilire a reședinței. Totuși, potrivit Circularei nr. 26, exercitarea acestei competențe este strict limitată la „situații
         cu totul speciale” și necesită o „strictă aplicare”.

      43      În plus, nefurnizând decât un singur exemplu de astfel de situații, respectiva circulară nu le indică potențialilor dobânditori
         care sunt situațiile specifice și obiective în care va fi acordată sau refuzată o derogare de la obligația de stabilire a
         reședinței. O astfel de imprecizie nu le permite particularilor să cunoască întinderea drepturilor și a obligațiilor lor ce
         decurg din articolul 56 CE, astfel încât un asemenea regim trebuie considerat ca fiind contrar principiului securității juridice
         (a se vedea în acest sens hotărârea din 4 iunie 2002, Comisia/Franța, C‑483/99, Rec., p. I‑4781, punctul 50, precum și hotărârea
         din 13 mai 2003, Comisia/Spania, C‑463/00, Rec., p. I‑4581, punctele 74 și 75). În orice caz, nu reiese că acest sistem ar
         fi luat în considerare situația cetățenilor Uniunii care nu locuiesc în Danemarca, pentru a se evita o aplicare discriminatorie.

      44      În aceste condiții, obligația de a‑și stabili reședința aplicabilă în cazul dobândirii domeniilor agricole de mai puțin de
         30 ha, conform reglementării naționale în cauză în acțiunea principală, cu atât mai mult cu cât este, în speță, însoțită de
         condiția îndeplinirii sale timp de opt ani, nu apare ca fiind o măsură proporțională cu obiectivul urmărit și, prin urmare,
         constituie o restricție a libertății de circulație a capitalurilor incompatibilă cu articolul 56 CE.

      45      Trebuie să se considere că guvernul danez invocă în continuare faptul că obligației de stabilire a reședinței ce face obiectul
         acțiunii principale trebuie i se aplice de asemenea derogarea prevăzută de Protocolul nr. 16 anexat la tratat, conform căruia
         „prin derogare de la dispozițiile tratatului, Danemarca își poate menține legislația în vigoare în domeniul dobândirii de
         reședințe secundare”.

      46      În această privință, trebuie totuși constatat că obligația de stabilire a unei reședințe pe domeniul agricol dobândit se aplică
         indiferent dacă reședința în cauză este principală sau secundară. Protocolul nr. 16 nu poate, prin urmare, să fie invocat
         cu succes pentru a justifica o astfel de obligație.

      47      Ținând cont de toate considerațiile de mai sus, nu este necesar să se examineze chestiunile de interpretare referitoare la
         articolul 43 CE.

      48      Trebuie, așadar, să se răspundă la prima întrebare că articolul 56 CE se opune ca o reglementare națională precum cea în cauză
         în acțiunea principală să condiționeze dobândirea unui domeniu agricol de stabilirea reședinței permanente a dobânditorului
         pe acest domeniu.

       Cu privire la a doua întrebare
      49      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă interpretarea
         articolului 56 CE la care se referă prima întrebare ar fi diferită în cazul în care domeniul agricol dobândit nu ar constitui
         o exploatație agricolă viabilă, iar clădirea locuibilă ar fi situată într‑o zonă urbană.

      50      Rezultă din răspunsul dat la prima întrebare că articolul 56 CE se opune obligației respective de stabilire a reședinței,
         indiferent care ar fi împrejurările speciale ce țin de caracteristicile specifice domeniului agricol respectiv. Astfel de
         împrejurări precum cele menționate de instanța de trimitere în cea de a doua întrebare nu au, așadar, nicio incidență asupra
         interpretării articolului menționat.

      51      În consecință, trebuie să se răspundă la cea de a doua întrebare că această interpretare a articolului 56 CE nu poate fi diferită
         în cazul în care domeniul agricol dobândit nu ar constitui o exploatație agricolă viabilă, iar clădirea locuibilă ar fi situată
         într‑o zonă urbană.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      52      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Articolul 56 CE se opune ca o reglementare națională precum cea în cauză în acțiunea principală să condiționeze dobândirea
            unui domeniu agricol de stabilirea reședinței permanente a dobânditorului pe acest domeniu.
      2)      Această interpretare a articolului 56 CE nu poate fi diferită în cazul în care domeniul agricol dobândit nu ar constitui o
            exploatație agricolă viabilă, iar clădirea locuibilă ar fi situată într‑o zonă urbană.
      Semnături
      * Limba de procedură: daneza.