title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 13 martie 2012. # Melli Bank plc împotriva Consiliul Uniunii Europene. # Recurs - Politica externă și de securitate comună - Măsuri restrictive îndreptate împotriva Republicii Islamice Iran cu scopul de a împiedica proliferarea nucleară - Înghețarea fondurilor filialei unei bănci - Principiul proporționalității - Deținerea sau controlul entității. # Cauza C-380/09 P.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      13 martie 2012 (
            *1
         )
      „Recurs — Politica externă și de securitate comună — Măsuri restrictive îndreptate împotriva Republicii Islamice Iran cu scopul de a împiedica proliferarea nucleară — Înghețarea fondurilor filialei unei bănci — Principiul proporționalității — Deținerea sau controlul entității”
      În cauza C-380/09 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 25 septembrie 2009,

         Melli Bank plc, cu sediul în Londra (Regatul Unit), reprezentată de D. Anderson și de D. Wyatt, QC, precum și de R. Blakeley, barrister, mandatați de S. Gadhia și de T. Din, solicitors,
      recurentă,
      celelalte părți în proces fiind:

         Consiliul Uniunii Europene, reprezentat de M. Bishop și de R. Szostak, în calitate de agenți,
      pârât în primă instanță,

         Republica Franceză, reprezentată de E. Belliard, precum și de G. de Bergues, L. Butel și E. Ranaivoson, în calitate de agenți,

         Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, reprezentat de S. Hathaway, în calitate de agent, asistat de S. Lee, barrister,

         Comisia Europeană, reprezentată de S. Boelaert și de M. Konstantinidis, în calitate de agenți,
      interveniente în primă instanță,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, doamna A. Prechal, președinți de cameră, domnul A. Rosas (raportor), doamna R. Silva de Lapuerta, domnii K. Schiemann, E. Juhász, D. Šváby, doamna M. Berger și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 martie 2011,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 iunie 2011,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin recursul formulat, Melli Bank plc (denumită în continuare „Melli Bank”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 9 iulie 2009, Melli Bank/Consiliul (T-246/08 și T-332/08, Rep., p. II-2629, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta a respins acțiunile formulate de Melli Bank având ca obiect, pe de o parte, în cauzele T-246/08 și T-332/08, anularea, în ceea ce privește Melli Bank, a punctului 4 din tabelul B din anexa la Decizia 2008/475/CE a Consiliului din 23 iunie 2008 de punere în aplicare a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 423/2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului (JO L 163, p. 29, denumită în continuare „decizia în litigiu”) și, pe de altă parte, în cauza T-332/08, eventual declararea inaplicabilității articolului 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul (CE) nr. 423/2007 al Consiliului din 19 aprilie 2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului (JO L 103, p. 1).

               2

               Astfel cum a arătat Tribunalul la punctul 1 din hotărârea atacată, recurenta, Melli Bank, este o societate pe acțiuni care este înregistrată și are sediul social în Regatul Unit, fiind autorizată și reglementată de Financial Services Authority (Autoritatea Serviciilor Financiare din Regatul Unit). Societatea a început să își desfășoare activitatea bancară în Regatul Unit la 1 ianuarie 2002, în urma transformării sucursalei Bank Melli Iran din acest stat membru. Aceasta din urmă, entitatea-mamă care deține în întregime Melli Bank, este o bancă iraniană aflată sub controlul statului iranian.

         Cadrul juridic

         Rezoluțiile 1737 (2006) și 1747 (2007) ale Consiliului de Securitate al Națiunilor Unite

               3

               Pentru a face presiuni asupra Republicii Islamice Iran cu scopul ca aceasta din urmă să pună capăt activităților nucleare care prezintă un risc de proliferare și dezvoltării vectorilor de transport de arme nucleare (denumite în continuare „proliferarea nucleară”), Consiliul de Securitate al Națiunilor Unite (denumit în continuare „Consiliul de Securitate”) a adoptat, la 23 decembrie 2006, Rezoluția 1737 (2006).

               4

               La alineatul 12 din această rezoluție, Consiliul de Securitate:
               „[a decis] ca toate statele să înghețe fondurile, activele financiare și resursele economice aflate pe teritoriul lor la data adoptării prezentei rezoluții sau la orice dată ulterioară, care sunt proprietatea sau sub controlul persoanelor sau entităților desemnate în anexă, precum și pe acelea aparținând altor persoane sau entități desemnate de Consiliul de Securitate sau de Comitet, ca participând, fiind direct asociate sau sprijinind activitățile susceptibile de proliferare nucleară ale Iranului, și implicate în dezvoltarea sistemului de vectori purtători de arme nucleare, ori persoane sau entități care acționează în numele sau la instrucțiunile acestora sau prin entități deținute sau controlate de acestea, inclusiv prin mijloace ilicite […]”

               5

               Anexa la Rezoluția 1737 (2006) stabilește lista persoanelor și a entităților implicate în proliferarea nucleară și ale căror fonduri și resurse economice (denumite în continuare „fondurile”) trebuie înghețate.

               6

               Această listă a fost ulterior actualizată prin mai multe rezoluții și în special prin Rezoluția 1747 (2007) a Consiliului de Securitate din 24 martie 2007, prin care fondurile băncii iraniene Bank Sepah și ale filialei sale în Regatul Unit, Bank Sepah International plc, au fost înghețate. Recurenta nu a făcut obiectul măsurilor de înghețare a fondurilor adoptate de Consiliul de Securitate.

         Poziția comună 2007/140/PESC

               7

               În ceea ce privește Uniunea Europeană, Rezoluția 1737 (2006) a fost pusă în aplicare prin Poziția comună 2007/140/PESC a Consiliului din 27 februarie 2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului (JO L 61, p. 49).

               8

               Articolul 5 alineatul (1) din Poziția comună 2007/140 are următorul cuprins:
               „Toate fondurile […] care, în mod direct sau indirect, aparțin, sunt deținute, controlate sau în proprietatea persoanelor sau entităților de mai jos, și anume:

                        (a)

                        persoanelor și entităților enumerate în anexa la [Rezoluția] 1737 [(2006)], precum și de celelalte persoane și entități desemnate de Consiliul de securitate sau de către comitet în conformitate cu alineatul 12 din [Rezoluția] 1737 [(2006)], asemenea persoane și entități fiind enumerate în anexa I,

                        (b)

                        persoanelor și entităților care nu sunt menționate în anexa I, dar care participă, sunt asociate în mod direct sau furnizează sprijin activităților nucleare ale Iranului cu risc de proliferare sau perfecționării vectorilor de transport ai armelor nucleare, de persoanele sau entitățile care acționează în numele sau la instrucțiunile acestora, de entitățile care sunt în proprietatea acestora sau controlate de acestea, inclusiv prin mijloace ilicite, astfel cum sunt enumerate în anexa II, sunt înghețate.”

               9

               Recurenta nu este menționată în anexele la Poziția comună 2007/140.

         Regulamentul nr. 423/2007

               10

               Întrucât erau vizate și competențele Comunității Europene, Rezoluția 1737 (2006) a fost pusă în aplicare prin Regulamentul nr. 423/2007, adoptat în temeiul articolelor 60 CE și 301 CE, care vizează Poziția comună 2007/140 și al cărui conținut este în esență identic cu al acesteia din urmă, întrucât aceleași nume de entități și de persoane fizice figurează în anexa la acest regulament.

               11

               Articolul 5 din acest regulament interzice anumite tranzacții încheiate cu persoane sau entități care se află în Iran sau destinate să fie utilizate în această țară.

               12

               Articolul 7 din regulamentul menționat are următorul cuprins:
               „(1)   Toate fondurile […] care aparțin, sunt în proprietatea, sunt deținute sau sunt controlate de persoanele, entitățile și organismele enumerate în anexa IV sunt înghețate. Anexa IV menționează persoanele, entitățile și organismele desemnate de Consiliul de Securitate […] sau de Comitetul pentru sancțiuni în conformitate cu alineatul (12) din [Rezoluția] 1737 (2006) [a Consiliului de Securitate] […].
               (2)   Toate fondurile […] care aparțin, sunt în proprietatea, sunt deținute sau sunt controlate de persoanele, entitățile și organismele enumerate în anexa V sunt înghețate. Anexa V menționează persoanele fizice și juridice, entitățile și organismele care nu sunt cuprinse în anexa IV și care, în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Poziția comună 2007/140 […], au fost identificate că:

                        (a)

                        participă, sunt asociate în mod direct sau susțin activitățile nucleare care prezintă un risc de proliferare desfășurate de Iran;

                        (b)

                        participă, sunt asociate în mod direct sau susțin activitatea de dezvoltare a vectorilor de transport de arme nucleare desfășurată de Iran;

                        (c)

                        reprezintă o persoană, o entitate sau un organism prevăzut la litera (a) sau (b) sau acționează la indicațiile acestora;

                        (d)

                        reprezintă o persoană juridică, o entitate sau un organism care aparține unei persoane, entități sau unui organism menționat la literele (a) sau (b) sau este controlat de acestea, inclusiv prin folosirea unor mijloace ilicite.

                  (3)   Se interzice punerea la dispoziție de fonduri sau resurse economice, în mod direct sau indirect, persoanelor fizice sau juridice, entităților sau organismelor enumerate în anexele IV și V sau în beneficiul acestora.
               (4)   Se interzice participarea voluntară și deliberată la activități care au drept scop sau efect direct sau indirect eludarea măsurilor prevăzute la alineatele (1), (2) și (3).”

               13

               Recurenta nu este menționată în anexa V la Regulamentul nr. 423/2007.

               14

               Articolul 13 din acest regulament impune persoanelor și entităților în cauză să furnizeze diverse informații autorităților competente și să coopereze cu acestea.

               15

               Articolul 15 alineatele (2) și (3) din regulamentul menționat are următorul cuprins:
               „(2)   Consiliul, hotărând cu majoritate calificată și în deplină conformitate cu hotărârile luate cu privire la anexa II la Poziția comună 2007/140 […], stabilește, revizuiește și modifică lista persoanelor, a entităților și a organismelor menționate la articolul 7 alineatul (2). Lista din anexa V este revizuită la intervale regulate și cel puțin o dată la 12 luni.
               (3)   Consiliul prezintă motivele individuale și specifice ale deciziilor adoptate în conformitate cu alineatul (2) și le aduce la cunoștința persoanelor, a entităților și a organismelor în cauză.”

               16

               Articolul 16 din același regulament prevede că statele membre stabilesc sancțiunile aplicabile în cazul încălcării dispozițiilor acestuia.

         Rezoluția 1803 (2008) a Consiliului de Securitate

               17

               Conform paragrafului 10 din Rezoluția 1803 (2008) a Consiliului de Securitate din 3 martie 2008, acesta din urmă a solicitat „tuturor statelor să manifeste vigilență în ceea ce privește activitatea instituțiilor financiare de pe teritoriile lor în raport cu bănci cu sediul în Iran, în special cu Banca Melli și cu Banca Saderat, precum și cu sucursalele și filialele din străinătate ale acestora, pentru a evita ca astfel de activități să contribuie la activități ce prezintă un risc de proliferare sau de dezvoltare a vectorilor de transport de arme nucleare”.

         Poziția comună 2008/479/PESC

               18

               Poziția comună 2008/479/PESC a Consiliului din 23 iunie 2008 de modificare a Poziției comune 2007/140 (JO L 163, p. 43) a înlocuit în special anexa II la această din urmă poziție comună. Anexa menționată include un tabel A, intitulat „Persoane fizice”, și un tabel B, intitulat „Entități”.

               19

               În temeiul Poziției comune 2008/479, Bank Melli Iran și Melli Bank au fost incluse printre entitățile vizate de înghețarea de fonduri. Astfel, tabelul B punctul 5 din anexa la această poziție comună cuprinde într-o primă coloană, intitulată „Nume”, următoarele mențiuni:
               „Bank Melli, Melli Bank Iran și toate sucursalele și filialele

                        (a)

                        Melli Bank plc

                        (b)

                        Bank Melli Iran Zao.”

               20

               Într-o a doua coloană, intitulată „Informații de identificare”, este indicată o adresă în dreptul numelui fiecărei bănci avute în vedere.

               21

               A treia coloană, intitulată „Motive”, cuprinde următorul text:
               „Furnizează sau încearcă să furnizeze sprijin financiar companiilor implicate în programul iranian de rachete balistice și în cel nuclear sau achiziționează bunuri pentru aceste programe (AIO, SHIG, SBIG, AEOI, Novin Energy Company, Mesbah Energy Company, Kalaye Electric Company și DIO). Bank Melli are rolul de a facilita activitățile sensibile ale Iranului. Banca a facilitat numeroase achiziții de materiale sensibile pentru programul iranian de rachete balistice și cel nuclear. A furnizat o gamă de servicii financiare în numele entităților asociate cu industria nucleară și cea a rachetelor balistice, inclusiv deschiderea de acreditive și menținerea conturilor. Multe dintre companiile menționate anterior figurează în rezoluțiile 1737 și 1747 ale [Consiliului de Securitate].”

               22

               În a patra coloană, intitulată „Data includerii în listă”, este indicată data „23.6.2008”.

         Decizia în litigiu

               23

               Tot la 23 iunie 2008, Consiliul a adoptat și decizia în litigiu. Anexa la această decizie înlocuiește anexa V la Regulamentul nr. 423/2007. Aceasta cuprinde un tabel A, intitulat „Persoane fizice”, și un tabel B, intitulat „Persoane juridice, entități și organisme”, care includ, ambele, aceleași coloane precum cele care figurează în anexa la Poziția comună 2008/479. Recurenta este înscrisă la punctul 4 din tabelul B. Indicațiile privind recurenta sunt identice cu cele care figurează în anexa la poziția comună menționată, cu excepția datei includerii în listă, care este 24 iunie 2008. Decizia menționată a fost publicată la 24 iunie 2008 în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

         Acțiunea în fața Tribunalului și hotărârea atacată

               24

               Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 25 iunie 2008, recurenta a introdus acțiunea în cauza T-246/08, prin care a solicitat anularea în ceea ce o privește a punctului 4 din tabelul B din anexa la decizia în litigiu, precum și obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.

               25

               Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 15 august 2008, recurenta a introdus acțiunea în cauza T-332/08, prin care a solicitat Tribunalului:

                        —

                        anularea în ceea ce o privește a punctului 4 din tabelul B din anexa la decizia în litigiu;

                        —

                        dacă Tribunalul consideră că aplicarea articolului 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 este obligatorie, declararea inaplicabilității sale în temeiul articolului 241 CE și

                        —

                        obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.

               26

               Au fost admise cererile de intervenție în procedura în fața Tribunalului formulate de Republica Franceză, de Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, precum și de Comisia Comunităților Europene, în susținerea concluziilor Consiliului.

               27

               În susținerea concluziilor formulate, recurenta a invocat mai multe motive. Primul motiv era întemeiat pe neparticiparea Bank Melli Iran la finanțarea proliferării nucleare. Al doilea motiv era întemeiat pe o eroare de interpretare și de aplicare a articolului 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007, în sensul că Consiliul dispunea de o marjă de apreciere. Al treilea motiv, dezvoltat cu titlu subsidiar, era întemeiat pe nelegalitatea articolului 7 alineatul (2) litera (d) pentru încălcarea principiului proporționalității, întrucât prin acesta i s-ar impune Consiliului să includă recurenta în lista cuprinsă în anexa V la regulamentul menționat. Al patrulea motiv era întemeiat pe o eroare de interpretare sau de aplicare a articolului 7 alineatul (2) litera (d) menționat, întrucât recurenta nu este o entitate „care aparține sau este controlată” de entitatea-mamă, în sensul acestei dispoziții. Al cincilea motiv era întemeiat pe încălcarea principiului nediscriminării. Al șaselea motiv era întemeiat pe încălcarea obligației de motivare a deciziei în litigiu.

               28

               Tribunalul a declarat primul motiv inadmisibil, întrucât neparticiparea Bank Melli Iran la finanțarea proliferării nucleare era doar afirmată în cererea introductivă și, în măsura în care acest motiv fusese invocat ulterior, constituia un motiv nou.

               29

               În continuare, Tribunalul a examinat fiecare dintre celelalte motive și le-a respins.

         Concluziile părților în recurs

               30

               Melli Bank solicită Curții:

                        —

                        anularea hotărârii atacate;

                        —

                        admiterea acțiunilor formulate în cauzele T-246/08 și T-332/08;

                        —

                        anularea în măsura în care o privește a punctului 4 din tabelul B din anexa la decizia în litigiu;

                        —

                        declararea articolului 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 drept inaplicabil în cazul în care se constată că acesta are efect obligatoriu și

                        —

                        obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului și procedurii în primă instanță.

               31

               Consiliul, Republica Franceză, Regatul Unit și Comisia solicită Curții:

                        —

                        să respingă recursul și

                        —

                        să oblige recurenta să suporte cheltuielile de judecată.

         Cu privire la recurs

               32

               Recursul este întemeiat pe patru motive. Prin intermediul primului motiv, care cuprinde două aspecte, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept întrucât a considerat că articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 constituie o dispoziție obligatorie, în timp ce, potrivit primului aspect al acestui motiv, interpretarea menționată este contrară textului dispoziției indicate, iar potrivit celui de al doilea aspect al motivului, este contrară principiului proporționalității. Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept întrucât a considerat că articolul 7 alineatul (2) litera (d) este conform principiului proporționalității. Prin intermediul celui de al treilea motiv, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în formularea și în aplicarea criteriului care viza să determine dacă aceasta aparținea sau era controlată de entitatea-mamă. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept întrucât a concluzionat în sensul îndeplinirii de către Consiliu a obligației de a motiva decizia de a o include în lista persoanelor, a entităților și a organismelor avute în vedere la articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007.

         Cu privire la primul aspect al primului motiv, întemeiat pe o eroare de drept săvârșită în interpretarea articolului 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007

      Argumentele părților

               33

               Primul aspect al primului motiv vizează în esență punctele 61-67 din hotărârea atacată, precum și punctele 69 și 70 din aceasta din urmă.

               34

               Recurenta contestă analiza expresiei „sunt înghețate”, care figurează la articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007, pe care Tribunalul a făcut-o la punctul 63 din hotărârea atacată și din care acesta concluzionează că, în speță, Consiliul nu dispunea de o putere de apreciere. În opinia recurentei, utilizarea expresiei „care […] au fost identificate” în a doua teză a alineatului (2) nuanțează utilizarea anterioară a termenului „menționează” și dovedește că Consiliul trebuia să efectueze o operațiune de evaluare și de identificare pentru a stabili dacă activele entităților deținute sau controlate trebuiau înghețate. Pe de altă parte, această concluzie a Tribunalului ar fi în contradicție cu punctele 64 și 65 din hotărârea atacată, în care Tribunalul consideră că trebuia apreciat de către Consiliu dacă condițiile de aplicare a articolului 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 erau îndeplinite, inclusiv în raport cu filialele deținute integral de entități recunoscute că participă la proliferarea nucleară.

               35

               Potrivit recurentei, Regulamentul nr. 423/2007 are în vedere o abordare personalizată a includerii în lista persoanelor, a entităților și a organismelor vizate la articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007, ceea ce justifică obligația de a motiva în mod specific includerea fiecărei entități în această listă, prevăzută la articolul 15 alineatul (3) din regulamentul menționat, care impune Consiliului să indice motivele pentru care consideră că o entitate specifică îndeplinește condițiile impuse pentru a figura pe lista respectivă.

               36

               Consiliul, Republica Franceză, Regatul Unit și Comisia contestă această interpretare.

         Aprecierea Curții

               37

               Articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 prevede că [t]oate fondurile […] care aparțin, sunt în proprietatea, sunt deținute sau sunt controlate de persoanele, entitățile și organismele enumerate în anexa V sunt înghețate” și că „[a]nexa V menționează persoanele fizice și juridice, entitățile și organismele care nu sunt cuprinse în anexa IV și care, în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Poziția comună 2007/140/PESC, au fost identificate că […] reprezintă o persoană juridică, o entitate sau un organism care aparține unei persoane, entități sau unui organism menționat la literele (a) sau (b) sau este controlat de acestea [care participă, este asociat în mod direct sau susține proliferarea nucleară], inclusiv prin folosirea unor mijloace ilicite”.

               38

               Potrivit unei jurisprudențe constante (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck, 292/82, Rec., p. 3781, punctul 12, și Hotărârea din 23 februarie 2010, Teixeira, C-480/08, Rep., p. I-1107, punctul 48), pentru a interpreta articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007, Tribunalul a ținut seama de modul de redactare și de contextul dispoziției menționate, precum și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte.

               39

               Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 40 din concluzii, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat, prin interpretarea textului articolului 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007, că această dispoziție impune Consiliului să înghețe fondurile unei entități „care aparține sau este controlată” de o entitate care a fost identificată că participă la proliferarea nucleară în sensul articolului 7 alineatul (2) litera (a) sau (b) din același regulament, Consiliul urmând să aprecieze de la caz la caz calitatea de entitate „care aparține sau este controlată” de entitatea avută în vedere.

               40

               Tribunalul a considerat în mod întemeiat, la punctele 64 și 65 din hotărârea atacată, că, având în vedere formularea „au fost identificate” care figurează în partea introductivă a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007, calitatea de entitate „care aparține sau este controlată” trebuia să facă obiectul unei aprecieri de la caz la caz din partea Consiliului, în funcție, în special, de gradul de apartenență sau de intensitatea controlului în cauză. Tribunalul a subliniat de asemenea în mod corect, la punctele 63 și 69 din hotărârea menționată, că, având în vedere utilizarea formulării „sunt înghețate” în aceeași dispoziție din Regulamentul nr. 423/2007, adoptarea unei măsuri de înghețare a fondurilor se impune în privința unei entități identificate de Consiliu că aparține sau este controlată de o entitate identificată ea însăși că participă la proliferarea nucleară și nu a fost motivată de faptul că entitatea care aparține sau este controlată participă ea însăși la această proliferare.

               41

               Aceste două aprecieri ale Tribunalului nu sunt contradictorii, întrucât prima se referă la obligația de a verifica, cu o anumită putere de apreciere, calitatea de entitate „care aparține sau este controlată” a entității avute în vedere, în timp ce a doua se referă la obligația de a îngheța fondurile unei astfel de entități fără a controla dacă participă ea însăși la proliferarea nucleară.

               42

               În aceste condiții, nu se poate deduce din existența unei puteri de apreciere a Consiliului privind calitatea de entitate care este deținută sau controlată că acesta dispune și de puterea de a aprecia contribuția unei astfel de entități la proliferarea nucleară, cu scopul de a decide impunerea înghețării fondurilor acesteia.

               43

               Nici din obligația de motivare prevăzută la articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007 nu poate fi formulată nicio concluzie în favoarea recunoașterii unei astfel de competențe. Astfel, motivele individuale și specifice pe care Consiliul are obligația să le precizeze sunt cele privind includerea în lista în cauză a persoanelor, a entităților și a organismelor avute în vedere, și anume, după caz, participarea la activitățile nucleare ale Republicii Islamice Iran sau, cu privire la entitățile care sunt deținute sau controlate, motivele care l-au determinat să considere că este îndeplinită condiția privind deținerea sau controlul.

               44

               Având în vedere considerațiile de mai sus, primul aspect al primului motiv de recurs nu este fondat și trebuie, în consecință, să fie respins.

         Cu privire la al doilea aspect al primului motiv și la al doilea motiv, întemeiate pe încălcarea principiului proporționalității

      Argumentele părților

               45

               Prin intermediul celui de al doilea aspect al primului motiv, recurenta susține că, interpretând articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 în sensul că acesta nu ar lăsa Consiliului o marjă de apreciere pentru a stabili dacă o filială îndeplinește criteriile prevăzute de această dispoziție, Tribunalul a încălcat principiul proporționalității. Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurenta susține că, în cazul în care Curtea ar aprecia că aplicarea articolului 7 alineatul (2) litera (d) din regulamentul menționat este considerată că are caracter obligatoriu, această dispoziție ar încălca ea însăși principiul proporționalității și ar trebui, în consecință, să fie declarată inaplicabilă în speță, conform articolului 241 CE, fapt care ar lipsi decizia în litigiu de temei juridic. Acest aspect și acest motiv au în vedere în esență punctele 75, 76, 99, 102 și 103 din hotărârea atacată, precum și punctele 107-110 din aceasta.

               46

               Recurenta critică raționamentul urmat de Tribunal, în sensul că acesta nu a ținut cont de rezoluțiile Consiliului de Securitate pentru a interpreta articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007. Recurenta amintește legătura dintre aceste rezoluții și acest regulament, care rezultă în special din considerentele (1), (2), (5) și (6) ale regulamentului menționat, precum și din considerentele Poziției comune 2007/140. Pe de altă parte, deși Rezoluția 1803 (2008) a fost adoptată ulterior adoptării Regulamentului nr. 423/2007, aceasta ar avea o importanță deosebită pentru interpretarea articolului 7 alineatul (2) litera (d) din acest regulament. Astfel, faptul că Consiliul de Securitate nu a adoptat nicio măsură de înghețare de fonduri împotriva recurentei, însă a recomandat statelor, la paragraful 10 din această rezoluție, „să dea dovadă de vigilență” ar arăta că, pentru îndeplinirea obiectivelor vizate prin rezoluțiile Consiliului de Securitate, puteau fi eficace măsuri mai puțin grave decât o înghețare de fonduri.

               47

               În opinia recurentei, pe de altă parte, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat, astfel cum a precizat în ultima teză a punctului 103 din hotărârea atacată, că înghețarea fondurilor entităților care aparțin sau care sunt controlate de o entitate care a fost identificată că participă la proliferarea nucleară era necesară și adecvată pentru a asigura eficacitatea măsurilor adoptate împotriva acesteia din urmă și pentru a garanta că aceste măsuri nu vor fi eludate. Potrivit recurentei, articolul 5 alineatul (1), articolul 7 alineatele (3) și (4), articolul 13, precum și articolul 16 din Regulamentul nr. 423/2007 prevăd deja măsuri eficace. În mod greșit Tribunalul ar fi respins măsurile alternative propuse de recurentă pentru motivul că nu puteau preveni eventuale operațiuni incompatibile cu măsurile restrictive dispuse. În orice caz, fiind vorba despre măsuri alternative ex post, ar fi fost posibil să nu se dispună includerea filialei în listă decât după utilizarea măsurilor respective. Pronunțându-se în modul cum a făcut-o, Tribunalul ar fi denaturat principiul proporționalității și ar fi transferat sarcina probei, impunând ca recurenta să demonstreze eficacitatea absolută a măsurilor alternative.

               48

               În plus, în opinia recurentei, respingerea categorică de către Tribunal, la punctul 107 din hotărârea atacată, a argumentației sale întemeiate pe eficacitatea acestor măsuri alternative a fost vădit neadecvată, având în vedere amploarea atingerii aduse drepturilor sale fundamentale de măsurile de înghețare a fondurilor.

               49

               Recurenta constată că doar două dintre cele 20 de filiale ale Bank Melli Iran au fost menționate în decizia în litigiu. De asemenea, aceasta ar fi furnizat Tribunalului un alt exemplu, menționat la punctul 53 din hotărârea atacată, din care rezulta că Consiliul ar fi înscris o entitate-mamă pe lista în cauză fără a menționa niciuna dintre filialele acesteia. Din aceasta, recurenta deduce fie că, atunci când aplică articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007, Consiliul dispune de o putere de apreciere, astfel cum aceasta susține, fie că această practică demonstrează caracterul disproporționat al obligației de a include toate filialele în lista respectivă.

               50

               Recurenta concluzionează că există o marjă de apreciere a Consiliului și că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a interpretat articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 în sensul că aplicarea acestuia are caracter obligatoriu. Respectivul articol 7 alineatul (2) litera (d) ar fi cel puțin ambiguu. Or, potrivit jurisprudenței, atunci când o dispoziție de drept derivat poate primi mai multe interpretări, ar trebui să prevaleze acea interpretare care determină conformitatea dispoziției cu tratatul. În speță, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a interpretat articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 în sensul că exista o marjă de apreciere a Consiliului.

               51

               Consiliul, Republica Franceză, Regatul Unit și Comisia consideră că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept în aprecierea proporționalității măsurii în cauză.

         Aprecierea Curții

               52

               Rezultă dintr-o jurisprudență constantă că principiul proporționalității face parte dintre principiile generale ale dreptului Uniunii și impune ca mijloacele puse în aplicare printr-o dispoziție de drept al Uniunii să fie apte să realizeze obiectivele legitime urmărite de reglementarea în cauză și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestora [Hotărârea din 10 decembrie 2002, British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco, C-491/01, Rec., p. I-11453, punctul 122, Hotărârea din 6 decembrie 2005, ABNA și alții, C-453/03, C-11/04, C-12/04 și C-194/04, Rec., p. I-10423, punctul 68, precum și Hotărârea din 8 iunie 2010, Vodafone și alții, C-58/08, Rep., p. I-4999, punctul 51].

               53

               Recurenta nu contestă legitimitatea obiectivului urmărit, și anume combaterea proliferării nucleare în Iran în vederea menținerii păcii și a securității internaționale, ci caracterul adecvat și necesar al înghețării fondurilor entităților deținute sau controlate. Aceasta reproșează în primul rând Tribunalului că nu a ținut cont suficient de rezoluțiile Consiliului de Securitate pentru a interpreta articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007.

               54

               În această privință, trebuie să se amintească faptul că rezoluțiile Consiliului de Securitate, pe de o parte, și pozițiile comune ale Consiliului, precum și regulamentele acestuia, pe de altă parte, aparțin unor ordini juridice distincte. Astfel, actele adoptate în cadrul Națiunilor Unite, pe de o parte, și în cel al Uniunii, pe de altă parte, sunt adoptate de organe care dispun de puteri autonome, care le sunt atribuite de cartele lor fundamentale, reprezentate de tratatele constitutive ale acestora (Hotărârea din 16 noiembrie 2011, Bank Melli Iran/Consiliul, C-548/09 P, Rep., p. I-11381, punctele 100 și 102).

               55

               La punctul 103 din Hotărârea Bank Melli Iran/Consiliul, citată anterior, Curtea a amintit că, la elaborarea măsurilor comunitare care au ca obiect punerea în aplicare a unei rezoluții a Consiliului de Securitate vizate de o poziție comună, Comunitatea trebuie să țină seama în mod corespunzător de termenii și de obiectivele rezoluției respective. De asemenea, trebuie să se țină seama de textul și de obiectul unei rezoluții a Consiliului de Securitate la interpretarea regulamentului care vizează punerea în aplicare a acesteia (Hotărârea Bank Melli Iran/Consiliul, citată anterior, punctul 104 și jurisprudența citată).

               56

               Tribunalul a ținut cont de Rezoluția 1737 (2006), întrucât a constatat, la punctul 6 din hotărârea atacată, că aceasta fusese pusă în aplicare prin Regulamentul nr. 423/2007, al cărui conținut este în esență identic cu cel al Poziției comune 2007/140. În această privință, recurenta nu demonstrează în ce măsură Tribunalul ar fi putut ajunge la o concluzie diferită în ceea ce privește necesitatea de a îngheța fondurile entităților deținute sau controlate. Astfel, trebuie constatat că, la punctul 12 din Rezoluția 1737 (2006), se prevede expres înghețarea fondurilor entităților care sunt proprietatea sau sub controlul persoanelor sau al entităților care participă la activitățile nucleare ale Republicii Islamice Iran.

               57

               În ceea ce privește Rezoluția 1803 (2008), aceasta nu impune statelor măsuri precise, însă le solicită să manifeste vigilență în ceea ce privește activitățile desfășurate de instituțiile financiare de pe teritoriile lor în raport cu Bank Melli Iran pentru a evita ca astfel de activități să contribuie la activități care prezintă un risc de proliferare nucleară (a se vedea în acest sens Hotărârea Bank Melli Iran/Consiliul, citată anterior, punctul 107). Din această recomandare nu se poate deduce lipsa necesității de a îngheța fondurile entităților care aparțin sau sunt controlate de Bank Melli Iran.

               58

               În aceste condiții, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat, la punctul 103 din hotărârea atacată, că, atunci când fondurile unei entități care a fost identificată că participă la proliferarea nucleară sunt înghețate, există un risc care nu este neglijabil ca aceasta să exercite o presiune asupra entităților care îi aparțin sau care sunt controlate de ea pentru a eluda efectele măsurilor care o vizează și că înghețarea fondurilor acestor entități este necesară și adecvată pentru a asigura eficacitatea măsurilor adoptate și pentru a garanta că aceste măsuri nu vor fi eludate.

               59

               Cu privire, în al doilea rând, la măsurile alternative menționate de recurentă, trebuie constatat de la început că, la punctul 109 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins examinarea măsurilor de aprobare prealabilă a operațiunilor și de supraveghere a acestora din urmă de către un mandatar independent, precum și interzicerea totală a operațiunilor cu Republica Islamică Iran, invocate pentru prima dată în ședință, pentru motivul că acestea încălcau articolul 48 alineatul (2) și articolul 76a alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului. La punctul 107 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că argumentul întemeiat pe caracterul adecvat al măsurilor de supraveghere și de control existente la momentul adoptării deciziei în litigiu în raport cu riscul menționat la punctul 103 din această hotărâre nu fusese susținut și astfel a constatat inexistența probelor, aspect a cărui verificare nu intră în competența Curții în cadrul unui recurs. În ceea ce privește măsurile ex post avute în vedere la punctul 108 din hotărârea menționată, Tribunalul a evaluat eficacitatea acestora prin aprecieri de fapt a căror verificare de asemenea nu intră în competența Curții în cadrul unui recurs.

               60

               Având în vedere aceste elemente, concluzia Tribunalului, care figurează la punctul 110 din hotărârea atacată, potrivit căreia măsurile alternative propuse de recurentă nu erau adecvate pentru atingerea obiectivului urmărit nu poate fi repusă în discuție.

               61

               De asemenea, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 53 din concluzii și pentru motivele reținute de Tribunal la punctele 111 și 112 din hotărârea atacată, acesta a fost în măsură să concluzioneze, fără a săvârși o eroare de drept, că, având în vedere importanța primordială a menținerii păcii și a securității internaționale, restricțiile libertății de a exercita o activitate economică, precum și ale dreptului de proprietate al unei instituții bancare, cauzate de măsurile de înghețare a fondurilor, nu erau disproporționate în raport cu obiectivele avute în vedere.

               62

               În al treilea rând, recurenta invocă faptul că nu există o practică a Consiliului de a îngheța fondurile tuturor entităților care aparțin sau sunt controlate de entități care sunt identificate că participă la proliferarea nucleară. Totuși, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat:

                        —

                        la punctul 73 din hotărârea atacată, că în mod legal Consiliul avea posibilitatea să nu aplice articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 în privința entităților care, în opinia sa, nu îndeplineau criteriile de aplicare a acestei dispoziții;

                        —

                        la punctul 74 din această hotărâre, că nu era posibil să se identifice, în toate cazurile, toate entitățile care aparțin sau care sunt controlate de o entitate care a fost identificată că participă la proliferarea nucleară și,

                        —

                        la punctul 75 din hotărârea menționată, că o eventuală practică divergentă a Consiliului, presupunând că ar fi nelegală, nu poate determina pentru entitățile avute în vedere nici o încredere legitimă și nici dreptul de invoca în beneficiul lor o nelegalitate săvârșită în favoarea unui terț.

               63

               Tot fără a săvârși o eroare de drept, Tribunalul a considerat, la punctul 76 din hotărârea atacată, că jurisprudența privind interpretarea actelor comunitare invocată de recurentă și amintită la punctul 50 din prezenta hotărâre nu era relevantă, din moment ce nu există dubii privind interpretarea articolului 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007.

               64

               Rezultă din aceste considerații că Tribunalul nu a încălcat principiul proporționalității nici în contextul interpretării articolului 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007, nici în cadrul controlului pe care l-a efectuat privind aplicarea acestei dispoziții. În consecință, al doilea aspect al primului motiv și al doilea motiv de recurs nu sunt fondate și trebuie respinse.

         Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o eroare de drept săvârșită în cadrul aprecierii potrivit căreia recurenta aparține sau este controlată de entitatea sa mamă

      Argumentele părților

               65

               Recurenta critică punctele 119-129 din hotărârea atacată. Aceasta arată că trebuie luat în considerare criteriul prezentat la punctul 121 din această hotărâre, potrivit căruia trebuie stabilit dacă, „prin faptul că aparține [Bank Melli Iran], reclamanta poate fi determinată, cu o probabilitate care nu este neglijabilă, să eludeze efectele măsurilor adoptate împotriva entității sale mamă”.

               66

               Cu toate acestea, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat, la punctul 123 din hotărârea atacată, că doar împrejurări excepționale puteau să justifice neaplicarea articolului 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 în privința unei filiale care aparține integral unei entități care este identificată că participă la proliferarea nucleară.

               67

               Recurenta invocă și eroarea de drept pe care ar fi săvârșit-o Tribunalul prin faptul că a ținut cont în mod neadecvat de anumite precedente în materia dreptului concurenței. Recurenta susține că prezumția utilizată în dreptul concurenței poate fi răsturnată. Pe de altă parte, în timp ce, în această ramură de drept, societățile în cauză sunt autorizate să prezinte observații Comisiei, nu aceasta ar fi fost situația în speță, recurenta fiind inclusă în lista respectivă fără să fi avut posibilitatea să conteste poziția Consiliului.

               68

               În plus, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în aplicarea pe care a făcut-o în privința sa a criteriului menționat la punctul 121 din hotărârea atacată. În special, acesta ar fi săvârșit o astfel de eroare întrucât a acordat o prea mare importanță capacității entității-mamă de a numi directorii Melli Bank. În această privință, Melli Bank amintește numeroasele elemente invocate la punctul 17 din cererea introductivă depusă la Tribunal, precum și restricțiile aplicate în privința schimburilor sale și concluzionează de aici că nu era necesar să se adopte o măsură precum înghețarea fondurilor sale.

               69

               În opinia recurentei, pornind de la principiul că recurenta va avea un comportament nelegal, decizia în litigiu și hotărârea atacată încalcă principiul prezumției de nevinovăție, înghețarea fondurilor fiind asimilabilă unei sancțiuni penale.

               70

               Comisia subliniază că, nici în cadrul acestui motiv, recurenta nu demonstrează în ce mod raționamentul Tribunalului ar fi afectat de o eroare de drept. Pe de altă parte, recurenta ar contesta aprecierea situației de fapt și a probelor.

               71

               Republica Franceză, Regatul Unit și Comisia contestă criteriul reținut de Tribunal în prima teză a punctului 121 din hotărârea atacată. În opinia acestora, articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 cuprinde o condiție alternativă, astfel încât, dacă se stabilește că recurenta este integral deținută de Bank Melli Iran, nu mai este necesar să se demonstreze existența unui control al acesteia. În opinia Comisiei, diferitele elemente reținute de Tribunal pentru a stabili existența unui astfel de control trebuie să fie „mai degrabă aspecte care […] demonstrează ratio legis” a articolului 7 alineatul (2) litera (d) menționat.

               72

               Cu toate acestea, Regatul Unit arată că, și în cazul în care criteriul reținut de Tribunal ar fi admis, recurenta nu demonstrează că acesta din urmă ar fi săvârșit o eroare de drept în raționamentul pe care l-a urmat.

               73

               Cu privire la utilizarea de către Tribunal a unor criterii întemeiate pe dreptul concurenței, Consiliul, Republica Franceză, Regatul Unit și Comisia susțin că Tribunalul doar s-a inspirat din acestea.

               74

               Aceste instituții și state membre amintesc jurisprudența Curții potrivit căreia înghețarea fondurilor constituie o măsură asigurătorie, iar nu o sancțiune.

         Aprecierea Curții

               75

               Articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 prevede înghețarea fondurilor entităților care au fost identificate că aparțin sau sunt controlate de entități care au fost identificate la rândul lor că participă, sunt asociate în mod direct sau susțin proliferarea nucleară în sensul articolului 7 alineatul (2) literele (a) și (b) din regulamentul menționat. Această dispoziție trebuie să fie interpretată în lumina paragrafului 12 din Rezoluția 1737 (2006), care prevede înghețarea fondurilor entităților care aparțin sau sunt controlate de persoane sau de entități desemnate că participă, sunt asociate în mod direct sau susțin proliferarea nucleară.

               76

               Articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 prevede două criterii alternative, și anume deținerea și controlul. Rezultă din decizia în litigiu, precum și din observațiile prezentate de Consiliu în ședința în fața Tribunalului, astfel cum au fost menționate de acesta din urmă la punctul 120 din hotărârea atacată, că înghețarea fondurilor recurentei a fost efectuată pentru motivul că aceasta era o entitate care „aparține” Bank Melli Iran. În consecință, în mod întemeiat Tribunalul și-a limitat controlul la verificarea faptului dacă Melli Bank aparține Bank Melli Iran.

               77

               Recurenta nu contestă că aparține integral Bank Melli Iran. Totuși, aceasta consideră că Tribunalul nu a verificat corespunzător cerințelor legale dacă, drept urmare a deținerii sale de către Bank Melli Iran, aceasta putea fi determinată, cu o probabilitate care nu este neglijabilă, să eludeze efectele măsurilor adoptate împotriva entității sale mamă, făcând astfel trimitere la prima teză a punctului 121 din hotărârea atacată.

               78

               În această privință, se impune constatarea faptului că, în pofida modului de redactare clar al articolului 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007, interpretat în lumina paragrafului 12 din Rezoluția 1737 (2006), și deși recurenta nu a contestat că aparținea integral Bank Melli Iran, Tribunalul a considerat necesar să efectueze un control complementar.

               79

               Procedând în acest mod, Tribunalul nu a aplicat în mod corect dreptul Uniunii. Astfel, atunci când o entitate este deținută 100 % de o entitate identificată că participă la proliferarea nucleară, condiția deținerii avută în vedere la articolul 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007 este îndeplinită.

               80

               Această eroare de drept nu determină totuși anularea hotărârii atacate, din moment ce, în orice caz, Tribunalul a respins motivul formulat de recurentă.

               81

               Contrar celor susținute de recurentă, măsura adoptată în privința sa ca urmare a faptului că aparține integral Bank Melli Iran nu poate aduce atingere prezumției de nevinovăție. Astfel, adoptarea, în temeiul articolului 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007, a unor măsuri de înghețare a fondurilor nu vizează în mod specific un comportament autonom al unei entități precum recurenta și, în consecință, nu impune acesteia adoptarea unui comportament contrar dispozițiilor regulamentului menționat.

               82

               În consecință, al treilea motiv nu este fondat.

         Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe nemotivare

      Argumentele părților

               83

               Recurenta contestă raționamentul urmat de Tribunal și dezvoltat la punctele 143-151 din hotărârea atacată. Aceasta amintește că motivarea unui act cauzator de prejudiciu trebuie să fie comunicată persoanei interesate concomitent cu acest act și arată că, în speță, decizia în litigiu nu cuprindea niciun „motiv individual și specific”, astfel cum ar impune articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007. În memoriul său în replică, recurenta precizează că decizia menționată ar fi trebuit să îi fie notificată.

               84

               În opinia recurentei, în primul rând, nu era suficient ca, în decizia în litigiu, Consiliul să menționeze că aceasta fusese adoptată conform articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007, întrucât această dispoziție cuprinde diferite ipoteze în temeiul cărora Consiliul ar fi putut-o include în lista în cauză.

               85

               În al doilea rând, nu ar fi fost indicat niciun temei în ceea ce privește motivul pentru care Consiliul apreciase că exista o probabilitate care nu este neglijabilă ca recurenta să poată fi determinată să eludeze efectele includerii în listă a entității sale mamă.

               86

               În al treilea rând, recurenta susține că afirmația Tribunalului potrivit căreia Consiliul apreciase implicit că recurenta aparținea entității sale mamă, în sensul articolului 7 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 423/2007, și că, așadar, aceasta era inclusă în lista în cauză în acest temei constituie o concluzie pripită, care nu decurge în niciun fel din modul de redactare a deciziei în litigiu.

               87

               În al patrulea rând, recurenta susține că posibilitatea de introduce o acțiune împotriva deciziei în litigiu nu infirmă nerespectarea de către Consiliu a obligației de motivare a acestei decizii.

               88

               În al cincilea rând, recurenta semnalează că a inițiat un schimb de scrisori cu Consiliul pentru a încerca să stabilească motivele includerii sale în lista în cauză și pe cele ale înghețării fondurilor sale, însă Consiliul a refuzat să îi comunice dosarul care o privea.

               89

               Consiliul, Republica Franceză și Comisia contestă admisibilitatea motivului întemeiat pe absența notificării deciziei în litigiu.

               90

               Comisia arată că recurenta nu contestă principiul enunțat de Tribunal la punctul 146 din hotărârea atacată potrivit căruia, în afara indicării temeiului legal, obligația de motivare care revenea Consiliului se referea la împrejurarea că entitatea în cauză aparținea sau era controlată de o entitate identificată că participă la proliferarea nucleară în sensul articolului 7 alineatul (2) literele (a) sau (b) din Regulamentul nr. 423/2007.

               91

               În această privință, Consiliul, Republica Franceză, Regatul Unit și Comisia consideră că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept, la punctul 147 și următoarele din hotărârea atacată, atunci când a considerat că decizia în litigiu era motivată suficient. În special, menționarea Melli Bank la punctul 4 din tabelul B din anexa la decizia menționată permitea recurentei să afle că înghețarea fondurilor a intervenit ca urmare a calității sale de filială a Bank Melli Iran.

         Aprecierea Curții

               92

               Se impune de la început respingerea motivului întemeiat pe nenotificarea deciziei în litigiu. Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctul 66 din concluzii, acest motiv nu a fost invocat în fața Tribunalului. Or, în cadrul unui recurs, competența Curții este în principiu limitată la aprecierea soluției legale pronunțate cu privire la motivele dezbătute în fața instanțelor de fond (Hotărârea din 15 septembrie 2011, Germania/Comisia, C-544/09 P, punctul 63).

               93

               Cu privire la obligația de motivare, recurenta nu contestă principiul potrivit căruia această obligație trebuie apreciată în funcție de împrejurările speței, aspect pe care Tribunalul l-a amintit la punctele 143-145 din hotărârea atacată. Aceasta susține însă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat că motivarea deciziei în litigiu era suficientă și îndeplinea obligația, prevăzută la articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007, de a preciza motivele individuale și specifice ale acestei decizii.

               94

               La punctul 147 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că Consiliul indicase atât în titlul deciziei în litigiu, cât și în considerentul (2) al acesteia temeiul juridic al adoptării sale, și anume articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007, iar, la punctul 4 din tabelul B din anexa la decizia respectivă, faptul că Bank Melli Iran participa la proliferarea nucleară și faptul că recurenta figura printre sucursalele și filialele acestei societăți.

               95

               Contrar celor susținute de recurentă, Tribunalul a considerat, fără a săvârși o eroare de drept în hotărârea atacată, că nu era necesar să se precizeze că, în ceea ce o privea, decizia în litigiu fusese adoptată în temeiul articolului 7 alineatul (2) litera (d) din regulamentul menționat, întrucât în aceasta se făcea referire la sucursalele și la filialele Bank Melli Iran.

               96

               În consecință, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept atunci când a considerat, la punctul 148 din hotărârea atacată, că menționarea recurentei ca filială a Bank Melli Iran, fapt cunoscut în mod necesar de recurentă și care nu fusese niciodată contestat, este suficientă în raport cu jurisprudența în materie de obligație de motivare pe care Tribunalul o amintise.

               97

               În ceea ce privește posibilitatea de a introduce o acțiune, argumentul recurentei rezultă dintr-o interpretare eronată a hotărârii atacate. Astfel, la punctul 151 din această hotărâre, Tribunalul nu numai că a indicat că recurenta putea să introducă o acțiune, ci a detaliat conținutul cererii introductive depuse în cauza T-246/08 pentru a-și susține concluzia privind caracterul suficient al motivării, considerând în această privință că, în momentul în care a introdus acțiunea, recurenta era conștientă de legătura care exista între înghețarea fondurilor sale și participarea la proliferarea nucleară de care este acuzată entitatea sa mamă, Bank Melli Iran.

               98

               Cu privire la argumentul întemeiat pe necomunicarea dosarului Consiliului, acesta nu este relevant în vederea examinării motivului întemeiat pe încălcarea obligației de motivare a deciziei în litigiu, întrucât Tribunalul a considerat, fără a săvârși o eroare de drept, că motivarea deciziei menționate era suficientă în raport cu jurisprudența în materie.

               99

               Rezultă că al patrulea motiv trebuie respins.

               100

               Întrucât niciunul dintre motivele invocate de recurentă nu a fost admis, se impune respingerea recursului.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               101

               Potrivit articolului 122 din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 69 alineatul (2) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din regulamentul menționat, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Consiliul, Republica Franceză, Regatul Unit și Comisia au solicitat obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, se impune obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge recursul.

                           2)

                           Obligă Melli Bank plc la plata cheltuielilor de judecată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 27 martie 2012.#Post Danmark A/S împotriva Konkurrencerådet.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Højesteret.#Articolul 82 CE — Întreprindere de servicii poștale care ocupă o poziție dominantă și are o obligație de serviciu universal în ceea ce privește distribuirea unei anumite corespondențe adresate — Aplicarea unor prețuri reduse în raporturile cu anumiți foști clienți ai unui concurent — Lipsa unor elemente de probă privind intenția — Discriminare prin prețuri — Prețuri reduse și selective — Excludere efectivă sau probabilă a unui concurent — Impact asupra concurenței și, ca urmare a acestui fapt, asupra consumatorilor — Justificare obiectivă.#Cauza C-209/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      27 martie 2012 (
            *1
         )
      „Articolul 82 CE — Întreprindere de servicii poștale care ocupă o poziție dominantă și are o obligație de serviciu universal în ceea ce privește distribuirea unei anumite corespondențe adresate — Aplicarea unor prețuri reduse în raporturile cu anumiți foști clienți ai unui concurent — Lipsa unor elemente de probă privind intenția — Discriminare prin prețuri — Prețuri reduse și selective — Excludere efectivă sau probabilă a unui concurent — Impact asupra concurenței și, ca urmare a acestui fapt, asupra consumatorilor — Justificare obiectivă”
      În cauza C-209/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Højesteret (Danemarca), prin decizia din 27 aprilie 2010, primită de Curte la 3 mai 2010, în procedura

         Post Danmark A/S

      împotriva

         Konkurrencerådet,

      cu participarea:

         Forbruger-Kontakt a-s,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, președinți de cameră, domnii A. Rosas, A. Ó Caoimh (raportor), L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadjiev și E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 1 martie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Post Danmark A/S, de S. Zinck, advokat, de T. Lübbig, Rechtsanwalt, și de N. Westergaard, advokat;

               —

               pentru Forbruger-Kontakt a-s, de P. Stig Jakobsen, advokat;

               —

               pentru guvernul danez, de C. Vang, în calitate de agent, asistat de O. Koktvedgaard, advokat;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek, de T. Müller și de V. Štencel, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de F. Arena, avvocato dello Stato;

               —

               pentru Comisia Europeană, de B. Gencarelli și de U. Nielsen, precum și de K. Mojzesowicz, în calitate de agenți;

               —

               pentru Autoritatea de Supraveghere AELS, de X. Lewis și de M. Schneider, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 24 mai 2011,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 82 CE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Post Danmark A/S (denumită în continuare „Post Danmark”), pe de o parte, și Konkurrencerådet (Consiliul Concurenței), pe de altă parte, cu privire la prețurile acordate de Post Danmark în favoarea a trei foști clienți ai concurentului său, Forbruger-Kontakt a-s (denumită în continuare „Forbruger-Kontakt”).

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               3

               Post Danmark și Forbruger-Kontakt sunt, în Danemarca, primii doi cei mai importanți operatori în sectorul distribuției corespondenței neadresate (reclame, cărți de telefon, ghiduri, ziare locale și regionale etc.). Potrivit deciziei de trimitere, acest sector este liberalizat în întregime și nu intră sub incidența legislației daneze privind serviciile poștale. În cauza principală, este cert că piața relevantă poate fi limitată la cea a distribuției corespondenței neadresate în Danemarca.

               4

               La data faptelor în discuție în acțiunea principală, Post Danmark deținea monopolul distribuției scrisorilor și coletelor adresate care nu depășeau o anumită greutate, fiindu-i atribuită, în temeiul dreptului exclusiv de distribuție, o obligație de serviciu universal de distribuire a corespondenței adresate cu o greutate inferioară acestei limite. În acest scop, întreprinderea menționată dispunea de o rețea de distribuție la nivel național, care era utilizată și pentru distribuirea corespondenței neadresate.

               5

               Forbruger-Kontakt, entitate a grupului de presă Søndagsavisen a-s, are ca obiect de activitate principal distribuirea corespondenței neadresate. La data faptelor în discuție în acțiunea principală, aceasta crease o rețea de distribuție cu acoperire cvasinațională, în special prin achiziționarea unor întreprinderi de distribuție mai mici.

               6

               Până în 2004, grupurile SuperBest, Spar și Coop, întreprinderi din sectorul marii distribuții, erau clienți importanți ai Forbruger-Kontakt. Spre sfârșitul anului 2003, Post Danmark a încheiat contracte cu aceste trei grupuri, fiindu-i încredințată distribuția corespondenței neadresate a acestora din urmă începând cu 1 ianuarie 2004.

               7

               Înainte de a încheia un contract cu Post Danmark, grupul Coop desfășurase negocieri atât cu această întreprindere, cât și cu Forbruger-Kontakt. Ofertele propuse de cei doi operatori menționați erau comparabile din perspectiva prețului, cea aparținând Post Danmark fiind puțin mai scăzută.

               8

               Ca urmare a unei plângeri depuse de Forbruger-Kontakt, Konkurrencerådet a concluzionat, prin decizia din 29 septembrie 2004, că Post Danmark abuzase de poziția sa dominantă pe piața daneză a distribuției corespondenței neadresate prin practicarea unei politici orientate spre rabaturi destinate să fidelizeze clientela, pe de o parte, aplicând prețuri și rabaturi diferite clienților săi (practică pe care Konkurrencerådet a calificat-o drept „discriminare accesorie prin prețuri”) și, pe de altă parte, prin practicarea în raporturile cu foștii clienți ai Forbruger-Kontakt a unor tarife diferite de cele aplicate clientelei sale deja existente, fără a putea justifica aceste diferențe considerabile în ceea ce privește condițiile sale tarifare și de rabaturi prin rațiuni legate de costuri (practică pe care Konkurrencerådet a calificat-o drept „discriminare principală prin prețuri”).

               9

               Instanța de trimitere arată că, deși prețul propus grupului Coop nu îi permitea Post Danmark să acopere „costurile totale medii”, acesta îi permitea să acopere „costurile marginale medii”.

               10

               Potrivit Post Danmark, contractul încheiat cu grupul menționat a permis realizarea unor economii de scară considerabile, datorate în special faptului că acest contract avea ca obiect cinci lanțuri din cadrul acelui grup, respectiv până la cinci plicuri pe locuință. În această privință, în decizia de trimitere se arată că, între 2003 și 2004, costurile de distribuire de către Post Danmark a corespondenței neadresate s-au diminuat cu 0,13 DKK pe articol expediat.

               11

               Konkurrencerådet a apreciat însă că, pentru analiza costurilor, acest element era lipsit de relevanță în aprecierea de ansamblu a politicii de prețuri aplicate de Post Danmark în raporturile cu grupul Coop. Astfel, pe de o parte, criteriul întemeiat pe realizarea unor economii de scară nu ar figura în politica generală de tarife și de rabaturi, de reduceri și de promoții practicată de Post Danmark și, pe de altă parte, diminuarea marginală a costurilor de distribuire a mai multor plicuri la una și aceeași locuință nu ar fi legată de faptul că plicurile sunt trimise de unul și același expeditor.

               12

               Prin decizia din 1 iulie 2005, Konkurrenceankenævnet (Comisia de contestații în domeniul concurenței) a confirmat decizia adoptată de Konkurrencerådet la 29 septembrie 2004.

               13

               În plus, Konkurrenceankenævnet a confirmat o decizie a Konkurrencerådet din 24 noiembrie 2004 prin care se constata că nu putea fi dovedită intenția Post Danmark de a elimina concurența și că, în consecință, această întreprindere nu abuzase de poziția sa dominantă pe piața distribuției corespondenței neadresate prin practicarea unor prețuri de ruinare.

               14

               Deciziile menționate adoptate de Konkurrencerådet și de Konkurrenceankenævnet au devenit definitive în măsura în care prin acestea se constata, pe de o parte, inexistența unui abuz de poziție dominantă rezultat din prețuri de ruinare și, pe de altă parte, existența unui astfel de abuz ca urmare a unei politici de „discriminare accesorie prin prețuri” în raporturile cu ceilalți clienți ai Post Danmark decât grupurile SuperBest, Spar și Coop.

               15

               În măsura în care aceste decizii priveau un abuz de poziție dominantă ca urmare a unor prețuri reduse și selective aplicate în raporturile cu aceste din urmă grupuri, ele au fost atacate de Post Danmark la Østre Landsret (Curtea Regională din Est).

               16

               Prin decizia din 21 decembrie 2007, această din urmă instanță a confirmat aceleași decizii ale Konkurrencerådet și ale Konkurrenceankenævnet în măsura în care prin acestea se constatase că Post Danmark săvârșise un abuz de poziție dominantă pe piața daneză a distribuției corespondenței neadresate prin practicarea, în anii 2003 și 2004, în raporturile cu foștii clienți ai Forbruger-Kontakt, a unei politici de prețuri diferite de cea aplicată propriei clientele deja existente, fără a putea justifica această diferență prin rațiuni legate de costuri.

               17

               Post Danmark a declarat recurs la instanța de trimitere împotriva respectivei decizii a Østre Landsret. Aceasta a arătat în special că, potrivit criteriilor care rezultă din Hotărârea din 3 iulie 1991, AKZO/Comisia (C-62/86, Rec., p. I-3359), astfel cum ar fi fost „modificate” prin Decizia 2001/354/CE a Comisiei din 20 martie 2001 privind o procedură de aplicare a articolului 82 din Tratatul CE (cazul COMP/35.141 – Deutsche Post AG) (JO L 125, p. 27), tarifele acordate grupului Coop pot fi considerate abuzive numai dacă poate fi dovedită intenția de a elimina un concurent. În schimb, Konkurrencerådet a susținut că intenția de a exclude un concurent nu se impune în mod imperativ pentru ca practica de prețuri selective, inferioare costurilor totale medii, dar superioară costurilor marginale medii, să constituie abuz de poziție dominantă.

               18

               În aceste condiții, Højesteret a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 82 CE trebuie interpretat în sensul că practica unei întreprinderi din sectorul serviciilor poștale, care deține o poziție dominantă și care are o obligație de serviciu universal, de a aplica reduceri selective de prețuri la un nivel mai scăzut decât costurile totale medii ale întreprinderii, dar mai ridicat decât costurile sale marginale medii poate fi considerată o practică de excludere abuzivă dacă se dovedește că prețurile nu sunt stabilite la un astfel de nivel cu intenția de a elimina un concurent?

                        2)

                        În cazul în care răspunsul la prima întrebare este că reducerea selectivă de prețuri în condițiile descrise în cuprinsul acestei întrebări poate reprezenta, în anumite împrejurări, o practică de excludere abuzivă, care sunt împrejurările pe care instanța națională trebuie să le rețină?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               19

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească care sunt împrejurările în care o politică de prețuri reduse, aplicate în raporturile cu anumiți foști clienți ai unui concurent de către o întreprindere care ocupă o poziție dominantă, trebuie considerată o practică de excludere abuzivă care contravine articolului 82 CE și, în special, dacă constatarea unei astfel de practici se poate întemeia pe unica împrejurare că prețul aplicat unui singur client de întreprinderea care ocupă o poziție dominantă se situează la un nivel inferior costurilor totale medii pe care le implică activitatea în cauză, dar superior costurilor marginale medii aferente acesteia.

               20

               Din jurisprudență reiese că articolul 82 CE vizează nu numai practicile care cauzează un prejudiciu imediat consumatorilor, ci și pe cele care le cauzează un prejudiciu prin faptul că aduc atingere concurenței (Hotărârea din 17 februarie 2011, TeliaSonera Sverige, C-52/09, Rep., p. I-527, punctul 24 și jurisprudența citată). Acest ultim sens este cel în care trebuie interpretată sintagma „practică de excludere abuzivă” care figurează în întrebările preliminare.

               21

               Dintr-o jurisprudență constantă rezultă că constatarea existenței unei astfel de poziții dominante nu implică în sine nicio critică față de întreprinderea în cauză (a se vedea Hotărârea din 9 noiembrie 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Comisia, 322/81, Rec., p. 3461, punctul 57, precum și Hotărârea din 16 martie 2000, Compagnie maritime belge transports și alții/Comisia, C-395/96 P și C-396/96 P, Rec., p. I-1365, punctul 37). Astfel, articolul 82 CE nu are nicidecum drept scop să împiedice o întreprindere să dobândească, prin propriile sale merite, poziția dominantă pe o piață (a se vedea în special Hotărârea TeliaSonera Sverige, citată anterior, punctul 24). Această dispoziție nu urmărește nici să garanteze că rămân pe piață concurenți mai puțin eficienți decât întreprinderea care ocupă o poziție dominantă.

               22

               Astfel, nu orice efect de excludere aduce în mod necesar atingere concurenței (a se vedea prin analogie Hotărârea TeliaSonera Sverige, citată anterior, punctul 43). Prin definiție, concurența bazată pe merite poate conduce la dispariția de pe piață sau la marginalizarea concurenților mai puțin eficienți și, așadar, mai puțin interesanți pentru consumatori în special din punctul de vedere al prețurilor, al ofertei, al calității sau al inovării.

               23

               Potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante, revine întreprinderii care deține o poziție dominantă o răspundere specială de a nu aduce atingere prin comportamentul său unei concurențe efective și nedenaturate pe piața internă (a se vedea Hotărârea din 2 aprilie 2009, France Télécom/Comisia, C-202/07 P, Rep., p. I-2369, punctul 105 și jurisprudența citată). În cazul în care existența unei poziții dominante își are originea într-un fost monopol legal, această împrejurare trebuie luată în considerare.

               24

               În această privință, trebuie de asemenea amintit că articolul 82 CE vizează în special comportamentele unei întreprinderi care ocupă o poziție dominantă care au ca efect, în detrimentul consumatorilor, să împiedice menținerea gradului de concurență existent pe piață sau dezvoltarea acestei concurențe prin recurgerea la mijloace diferite de cele care guvernează o concurență normală pe baza prestațiilor operatorilor economici (a se vedea în acest sens Hotărârile AKZO/Comisia, punctul 69, și France Télécom/Comisia, punctele 104 și 105, citate anterior, și Hotărârea din 14 octombrie 2010, Deutsche Telekom/Comisia, C-280/08 P, Rep., p. I-9555, punctele 174, 176 și 180, precum și jurisprudența citată).

               25

               Astfel, articolul 82 CE interzice între altele unei întreprinderi care ocupă o poziție dominantă să pună în aplicare practici care produc efecte de excludere a concurenților săi considerați la fel de eficienți precum aceasta și care îi consolidează poziția dominantă prin recurgerea la alte mijloace decât cele care țin de o concurență bazată pe merite. Din această perspectivă, nu orice concurență prin prețuri poate fi considerată, așadar, legală (a se vedea în acest sens Hotărârile AKZO/Comisia, punctele 70 și 72, France Télécom/Comisia, punctul 106, precum și Deutsche Telekom/Comisia, punctul 177, citate anterior).

               26

               Pentru a determina dacă întreprinderea care deține o poziție dominantă a exploatat în mod abuziv această poziție prin aplicarea practicilor sale tarifare, trebuie să fie apreciate toate împrejurările și să se examineze dacă aceste practici urmăresc să priveze cumpărătorul de posibilitatea de a-și alege sursele de aprovizionare sau să restrângă această posibilitate, să blocheze accesul concurenților pe piață, să aplice partenerilor comerciali condiții inegale la prestații echivalente, creându-le astfel acestora un dezavantaj concurențial, sau să întărească poziția dominantă printr-o concurență denaturată (Hotărârea Deutsche Telekom/Comisia, citată anterior, punctul 175 și jurisprudența citată).

               27

               În Hotărârea AKZO/Comisia, citată anterior, în care trebuia să se stabilească dacă o întreprindere practicase prețuri de ruinare, Curtea a statuat, în primul rând, la punctul 71 din această hotărâre, că prețurile inferioare mediei costurilor „variabile” (cu alte cuvinte, cele care variază în funcție de cantitățile produse) trebuie considerate, în principiu, abuzive întrucât se prezumă că, prin aplicarea unor astfel de prețuri, o întreprindere care ocupă o poziție dominantă nu urmărește nicio altă finalitate economică în afara aceleia de a-și elimina concurenții. În al doilea rând, Curtea a statuat, la punctul 72 din aceeași hotărâre, că prețurile inferioare mediei costurilor totale, dar superioare mediei costurilor variabile, trebuie considerate abuzive atunci când sunt stabilite în cadrul unui plan care are drept scop eliminarea unui concurent.

               28

               Astfel, pentru a aprecia caracterul licit al unei politici de prețuri reduse aplicate de o întreprindere care ocupă o poziție dominantă, Curtea a recurs la criterii întemeiate pe o comparare a prețurilor în cauză și a anumitor costuri suportate de întreprinderea dominantă, precum și pe strategia acesteia (a se vedea Hotărârile AKZO/Comisia, punctul 74, și France Télécom/Comisia, punctul 108, citate anterior).

               29

               În ceea ce privește existența unei eventuale strategii anticoncurențiale a Post Danmark, din dosar reiese că plângerea aflată la originea acțiunii principale se baza pe eventualitatea potrivit căreia, printr-o politică de prețuri reduse care viza anumiți clienți importanți pentru concurentul său, Post Danmark l-ar fi putut elimina pe acesta din urmă de pe piața relevantă. Or, astfel cum reiese din decizia de trimitere, nu s-a putut dovedi că Post Danmark avusese intenția de a-l exclude pe acest concurent.

               30

               În plus, contrar argumentației guvernului danez, care prezintă în cadrul prezentei proceduri observații în susținerea concluziilor formulate de Konkurrencerådet în acțiunea principală, faptul că o practică a unei întreprinderi care ocupă o poziție dominantă poate, asemenea politicii de prețuri din acțiunea principală, să fie calificată drept „discriminare prin prețuri”, și anume aplicarea unor prețuri diferite unor clienți diferiți sau unor categorii diferite de clienți pentru produse sau servicii care implică aceleași costuri sau, dimpotrivă, aplicarea unui preț unic unor clienți pentru care costurile ofertei variază, nu poate, în sine, să sugereze prezența unei practici de excludere abuzive.

               31

               În speță, reiese din dosar că, pentru a efectua o comparație prețuri/costuri, autoritățile daneze din domeniul concurenței nu au recurs la noțiunea „costuri variabile”, menționată în jurisprudența rezultată în urma pronunțării Hotărârii AKZO/Comisia, citată anterior, ci la o altă noțiune, și anume la cea pe care aceste autorități au desemnat-o prin sintagma „costuri marginale”. În această privință, rezultă în special din observațiile scrise ale guvernului danez, precum și din răspunsurile sale scrise la întrebările adresate de Curte, că autoritățile respective au definit „costurile marginale” drept „costurile menite să dispară pe termen scurt sau mediu (între trei și cinci ani) dacă Post Danmark ar înceta să exercite activitatea de distribuție de corespondență neadresată”. În plus, acest guvern a arătat că „costurile totale medii” au fost, la rândul lor, definite drept „costuri marginale medii la care a fost adăugată o parte, stabilită prin evaluare, a costurilor comune ale Post Danmark legate de activitățile străine obligației de serviciu universal”.

               32

               Or, astfel cum guvernul menționat a arătat în răspunsurile sale scrise la aceste întrebări, acțiunea principală este caracterizată prin existența unor costuri semnificative aferente atât activităților care intră sub incidența obligației de serviciu universal a Post Danmark, cât și activității de distribuție a corespondenței neadresate. Aceste costuri „comune” se datorează în special faptului că, la data faptelor în discuție în acțiunea principală, Post Danmark utiliza, în esență, aceeași infrastructură și același personal atât pentru activitatea de distribuire a corespondenței neadresate, cât și pentru cea care îi era rezervată în temeiul obligației sale de serviciu universal corespunzătoare anumitor trimiteri adresate. Același guvern subliniază că, potrivit Konkurrencerådet, întrucât activitatea de distribuire de către Post Danmark a corespondenței neadresate utiliza „resurse comune ale circuitului de distribuire” al acesteia, costurile activităților care intră sub incidența obligației de serviciu universal ar putea fi reduse într-o perioadă cuprinsă între trei și cinci ani dacă Post Danmark ar înceta distribuția de corespondență neadresată.

               33

               În aceste condiții, reiese din dosar, în special din cuprinsul punctelor 148-151 și 200 din decizia Konkurrencerådet din 24 noiembrie 2004 menționată la punctul 13 din prezenta hotărâre, că, în vederea evaluării costurilor pe care aceasta le-a calificat drept „marginale medii”, Konkurrencerådet a luat în considerare nu numai costurile fixe și variabile care pot fi atribuite exclusiv activității de distribuire a corespondenței neadresate, ci și elemente calificate drept „costuri variabile comune”, „75 % din costurile datorate unor capacități logistice comune imputabile”, precum și „25 % din costurile comune neimputabile”.

               34

               Trebuie arătat că, în împrejurările specifice din cauza principală, o astfel de metodă de atribuire pare să vizeze identificarea esenței costurilor imputabile activității de distribuire a corespondenței neadresate.

               35

               La finalul acestei evaluări, s-a constatat în special că prețul propus grupului Coop nu permitea Post Danmark să acopere costurile totale medii imputate activității globale de distribuire a corespondenței neadresate, ci îi permitea să acopere costurile marginale medii aferente respectivei activități, astfel cum au fost evaluate de autoritățile daneze din domeniul concurenței.

               36

               În plus, este cert că, în speță, prețurile propuse grupurilor Spar și SuperBest au fost evaluate la un nivel superior acelor costuri totale medii, astfel cum fuseseră evaluate de autoritățile menționate. În aceste condiții, nu se poate concluziona că astfel de prețuri au efecte anticoncurențiale.

               37

               În ceea ce privește prețurile aplicate în raporturile cu grupul Coop, o politică de prețuri precum cea în discuție în acțiunea principală nu poate fi calificată drept practică de excludere abuzivă pentru simplul motiv că prețul aplicat unui singur client de întreprinderea care ocupă o poziție dominantă se situează la un nivel inferior costurilor totale medii imputate activității în cauză, dar superior costurilor marginale medii aferente acesteia, astfel cum au fost fiecare evaluate în cauza principală.

               38

               Astfel, în măsura în care întreprinderea care ocupă o poziție dominantă își stabilește prețurile la un nivel care acoperă, în esență, costurile pe care le implică comercializarea produsului sau furnizarea prestării de servicii în discuție, un concurent la fel de eficient precum această întreprindere va avea, în principiu, posibilitatea de a face concurență acestor prețuri fără a se expune unor pierderi insuportabile pe termen lung.

               39

               Revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia împrejurările pertinente din cauza principală în lumina constatării care figurează la punctul anterior din prezenta hotărâre. În orice caz, trebuie să se arate că din dosarul de care a dispus Curtea rezultă printre altele că Forbruger-Kontakt și-a putut menține rețeaua de distribuție în pofida pierderii volumului de corespondență furnizat de cei trei clienți în cauză și că, în cursul anului 2007, a putut recupera corespondența grupului Coop, precum și pe cea a grupului Spar de la acel moment.

               40

               În cazul în care, la finalul acestei aprecieri, instanța de trimitere ar trebui să constate însă existența unor efecte anticoncurențiale datorate comportamentului Post Danmark, trebuie amintit că o întreprindere care ocupă o poziție dominantă poate justifica acțiuni susceptibile să intre sub incidența interdicției prevăzute la articolul 82 CE (a se vedea în acest sens printre altele Hotărârea din 14 februarie 1978, United Brands și United Brands Continentaal/Comisia, 27/76, Rec., p. 207, punctul 184, Hotărârea din 6 aprilie 1995, RTE și ITP/Comisia, C-241/91 P și C-242/91 P, Rec., p. I-743, punctele 54 și 55, precum și Hotărârea TeliaSonera Sverige, citată anterior, punctele 31 și 75).

               41

               În special, o asemenea întreprindere poate demonstra, în acest scop, fie că comportamentul său este necesar în mod obiectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 octombrie 1985, CBEM, 311/84, Rec., p. 3261, punctul 27), fie că efectul de excludere pe care îl generează poate fi contrabalansat sau chiar depășit de avantaje în termeni de eficacitate care profită deopotrivă consumatorilor (Hotărârea din 15 martie 2007, British Airways/Comisia, C-95/04 P, Rep., p. I-2331, punctul 86, și Hotărârea TeliaSonera Sverige, citată anterior, punctul 76).

               42

               În această ultimă privință, revine întreprinderii care ocupă o poziție dominantă sarcina de a demonstra că câștigurile în termeni de eficacitate care pot rezulta din comportamentul avut în vedere neutralizează efectele prejudiciabile probabile asupra concurenței și asupra intereselor consumatorilor pe piețele afectate, că aceste câștiguri în termeni de eficacitate au fost sau pot fi realizate datorită acelui comportament, că acesta din urmă este indispensabil pentru realizarea respectivelor câștiguri și că el nu elimină o concurență efectivă prin înlăturarea tuturor sau a majorității surselor existente de concurență actuală sau potențială.

               43

               În speță, cu privire la considerațiile preluate la punctul 11 din prezenta hotărâre, este suficient să se arate că simplul fapt că un criteriu care se întemeiază în mod expres pe câștigurile în termeni de eficacitate nu figura printre elementele care reies din baremele de preț aplicate de Post Danmark nu poate justifica refuzul de a lua în considerare, dacă este cazul, astfel de câștiguri în materie de eficacitate, cu condiția ca existența reală și întinderea acestora să fie stabilite în conformitate cu cerințele care figurează la punctul 42 din prezenta hotărâre.

               44

               Ținând seama de ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 82 CE trebuie interpretat în sensul că nu se poate considera că o politică de prețuri reduse aplicate în raporturile cu anumiți foști clienți importanți ai unui concurent de către o întreprindere care ocupă o poziție dominantă constituie o practică de excludere abuzivă pentru simplul motiv că prețul aplicat de respectiva întreprindere unuia dintre acești clienți se situează la un nivel inferior costurilor totale medii imputate activității în cauză, dar superior costurilor marginale medii aferente acesteia, astfel cum au fost evaluate în procedura aflată la originea cauzei principale. Pentru a aprecia existența unor efecte anticoncurențiale în împrejurări precum cele din cauza menționată, trebuie să se examineze dacă această politică de prețuri, lipsită de o justificare obiectivă, are ca rezultat excluderea efectivă sau probabilă a acestui concurent, în detrimentul concurenței și, ca urmare a acestui fapt, al intereselor consumatorilor.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               45

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                     Articolul 82 CE trebuie interpretat în sensul că nu se poate considera că o politică de prețuri reduse aplicate în raporturile cu anumiți foști clienți importanți ai unui concurent de către o întreprindere care ocupă o poziție dominantă constituie o practică de excludere abuzivă pentru simplul motiv că prețul aplicat de respectiva întreprindere unuia dintre acești clienți se situează la un nivel inferior costurilor totale medii imputate activității în cauză, dar superior costurilor marginale medii aferente acesteia, astfel cum au fost evaluate în procedura aflată la originea cauzei principale. Pentru a aprecia existența unor efecte anticoncurențiale în împrejurări precum cele din cauza menționată, trebuie să se examineze dacă această politică de prețuri, lipsită de o justificare obiectivă, are ca rezultat excluderea efectivă sau probabilă a acestui concurent, în detrimentul concurenței și, ca urmare a acestui fapt, al intereselor consumatorilor.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: daneza.


Hotărârea Tribunalului (Camera de recursuri) din 22 mai 2014. # BG împotriva Ombudsmanului European. # Cauza T-406/12 P.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 25 martie 2004.#Azienda Agricola Ettore Ribaldi împotriva Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (AIMA) și Ministero del Tesoro, del Bilancio e della Programmazione Economica, în prezența Caseificio Nazionale Novarese Soc. coop. arl (C-480/00).#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italia.#Agricultură - Organizare comună a pieței - Prelevare suplimentară asupra laptelui.#Cauze conexate C-480/00, C-481/00, C-482/00, C-484/00, C-489/00, C-490/00, C-491/00, C-497/00, C-498/00 și C-499/00.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 25 septembrie 1991. # Antonio Marcato împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Inadmisibilitate. # Cauza T-5/90.


Hotărârea Curții din data de 28 martie 1979. # The Queen împotriva Vera Ann Saunders. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Crown Court, Bristol - Regatul Unit. # Cauza 175/78.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 22 octombrie 1996. # Comité des salines de France și Compagnie des salins du Midi et des salins de l'Est SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat - Acțiune în anulare - Inadmisibilitate. # Cauza T-154/94.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 28 ianuarie 2003. # Les Laboratoires Servier împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Directivă 65/65/CEE și 75/319/CEE. # Cauza T-147/00.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 6 iulie 1995. # Girish Ojha împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-36/93.


Hotărârea Tribunalului (camera a cincea) din 8 mai 2014. # Pedro Group Pte Ltd împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-38/13.


Hotărârea Curții din data de 27 septembrie 1988. # A. Ahlström Osakeyhtiö și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauze conexate 89, 104, 114, 116, 117 și 125 până la 129/85.


Hotărârea Trbunalului (Camera de recursuri) din 23 septembrie 2015.#Maria Concetta Cerafogli împotriva Băncii Centrale Europene (BCE).#Recurs – Personalul BCE – Plângere introdusă pentru discriminare și hărțuire morală – Decizia BCE de a încheia ancheta administrativă deschisă ca urmare a plângerii – Refuzul accesului la elemente de probă în cursul procedurii administrative – Respingerea unei cereri prin care se dispune prezentarea unor elemente de probă în cursul procedurii jurisdicționale – Dreptul la protecție jurisdicțională efectivă – Eroare de drept.#Cauza T-114/13 P.