title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 6 octombrie 2009.#Asturcom Telecomunicaciones SL împotriva Cristina Rodríguez Nogueira.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao - Spania.#Directiva 93/13/CEE - Contracte încheiate cu consumatorii - Clauză arbitrală abuzivă - Nulitate - Hotărâre arbitrală care a dobândit autoritate de lucru judecat - Executare silită - Competența instanței naționale de executare de a invoca din oficiu nulitatea clauzei arbitrale abuzive - Principiile echivalenței și efectivității.#Cauza C-40/08.

text:
      Cauza C‑40/08
      Asturcom Telecomunicaciones SL
      împotriva
      Cristina Rodríguez Nogueira
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Juzgado de Primera Instancia n° 4 de Bilbao)
      „Directiva 93/13/CEE – Contracte încheiate cu consumatorii – Clauză arbitrală abuzivă – Nulitate – Hotărâre arbitrală care a dobândit autoritate de lucru judecat – Executare silită – Competența instanței naționale de executare de a invoca din oficiu nulitatea clauzei arbitrale abuzive – Principiile echivalenței și efectivității”
      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Directiva 93/13
      [Directiva 93/13 a Consiliului, art. 6 alin. (1)]
      Directiva 93/13 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii trebuie interpretată în sensul că o instanță
         națională sesizată cu o cerere de executare silită a unei hotărâri arbitrale care a dobândit autoritatea de lucru judecat,
         pronunțată în lipsa consumatorului, este obligată, de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest
         scop, să aprecieze din oficiu caracterul abuziv al clauzei arbitrale cuprinse într‑un contract încheiat între un vânzător
         sau un furnizor și un consumator, în măsura în care, potrivit normelor de procedură interne, aceasta poate realiza o asemenea
         apreciere în cadrul unor acțiuni similare de natură internă. În cazul în care aceasta este situația, revine acestei instanțe
         sarcina de a stabili toate consecințele care decurg de aici potrivit dreptului intern pentru a se asigura că respectiva clauză
         nu creează obligații pentru consumator.

      În sensul acestei aprecieri, trebuie să se precizeze că, dată fiind natura și importanța interesului public pe care se întemeiază
         protecția pe care Directiva 93/13 o asigură consumatorilor, articolul 6 din aceasta trebuie să fie considerat o normă echivalentă
         cu normele naționale care ocupă, în cadrul ordinii juridice interne, rangul de norme de ordine publică.

      (a se vedea punctele 52 și 59 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      6 octombrie 2009(*)

      „Directiva 93/13/CEE – Contracte încheiate cu consumatorii – Clauză arbitrală abuzivă – Nulitate – Hotărâre arbitrală care a dobândit autoritate de lucru judecat – Executare silită – Competența instanței naționale de executare de a invoca din oficiu nulitatea clauzei arbitrale abuzive – Principiile echivalenței și efectivității”
      În cauza C‑40/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Juzgado de Primera
         Instancia n° 4 de Bilbao (Spania), prin decizia din 29 ianuarie 2008, primită de Curte la 5 februarie 2008, în procedura

      Asturcom Telecomunicaciones SL
      împotriva
      Cristina Rodríguez Nogueira,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Tizzano (raportor), E. Levits și J.‑J. Kasel, judecători,
      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Asturcom Telecomunicaciones SL, de P. Calderón Plaza și P. García Ibaceta, abogados;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. López‑Medel Bascones, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul maghiar, de doamnele K. Veres și R. Somssich, precum și de domnul M. Z. Fehér, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii W. Wils și R. Vidal Puig, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 mai 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Directivei 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993
         privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273, denumită
         în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei acțiuni în executare silită a unei hotărâri arbitrale devenite definitivă,
         introdusă de societatea Asturcom Telecomunicaciones SL (denumită în continuare „Asturcom”) împotriva doamnei Rodríguez Nogueira
         în legătură cu plata sumelor datorate în temeiul unui contract de abonament de telefonie mobilă pe care respectiva societate
         îl încheiase cu aceasta din urmă.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 prevede:

      „Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau
         un furnizor, în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze
         părțile prin aceste clauze, în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”

      4        Potrivit articolului 7 alineatul (1) din directiva menționată:

      „Statele membre se asigură că, în interesul consumatorilor și al concurenților, există mijloace adecvate și eficace pentru
         a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori.”

      5        Anexa la aceeași directivă cuprinde o listă indicativă de clauze care pot fi declarate abuzive. Printre acestea figurează,
         la punctul 1 litera (q) din această anexă, clauzele care au ca obiect sau ca efect „excluderea sau obstrucționarea dreptului
         consumatorului de a introduce acțiuni în justiție sau de a exercita orice altă cale de atac, în special prin solicitarea consumatorului
         să sesizeze exclusiv o curte de arbitraj care nu este reglementată de dispozițiile legale, restricționând în mod nejustificat
         dovezile aflate la dispoziția lui sau impunându‑i sarcina probei care, în conformitate cu legislația aplicabilă, trebuie să
         îi revină altei părți la contract”.

       Legislația națională
      6        În dreptul spaniol, protecția consumatorilor împotriva clauzelor abuzive a fost asigurată mai întâi prin Legea generală 26/1984
         privind protecția consumatorilor și a utilizatorilor (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios)
         din 19 iulie 1984 (BOE nr. 176 din 24 iulie 1984, denumită în continuare „Legea 26/1984”).

      7        Legea 26/1984 a fost modificată prin Legea 7/1998 privind condițiile generale ale contractelor (Ley 7/1998 sobre Condiciones
         Generales de la Contratación) din 13 aprilie 1998 (BOE nr. 89 din 14 aprilie 1998, denumită în continuare „Legea 7/1998”),
         care a transpus Directiva 93/13 în dreptul intern.

      8        Legea 7/1998 a adăugat, printre altele, la Legea 26/1984 articolul 10 bis, care prevede, la alineatul 1, că „[s]unt considerate
         clauze abuzive orice dispoziții care nu au făcut obiectul unei negocieri individuale, care, în pofida cerinței bunei‑credințe,
         creează în detrimentul consumatorului un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din
         contract. În orice caz, sunt considerate clauze abuzive dispozițiile enunțate în prima dispoziție adițională la prezenta lege.
         […]”

      9        Articolul 8 din Legea 7/1998 prevede:

      „1.      Sunt nule de drept condițiile generale care, în prejudiciul unei părți la contract, contravin dispozițiilor legii sau oricărei
         alte norme imperative sau prohibitive, în afară de cazul în care acestea sancționează în mod diferit încălcarea lor.

      2.      În particular, sunt nule condițiile generale abuzive din contractele încheiate cu un consumator, astfel cum sunt definite,
         în orice caz, la articolul 10 bis și în prima dispoziție adițională a Legii generale 26/1984 […].”

      10      La data faptelor din acțiunea principală, procedura de arbitraj era reglementată de Legea 60/2003 privind arbitrajul (Ley
         60/2003 de Arbitraje) din 23 decembrie 2003 (BOE nr. 309 din 26 decembrie 2003, denumită în continuare „Legea 60/2003”).

      11      Articolul 8 alineatele 4 și 5 din Legea 60/2003 prevedea:

      „4.      Tribunalul de primă instanță de la locul pronunțării sentinței este competent să se pronunțe asupra executării silite a acesteia,
         potrivit articolului 545 alineatul 2 din Codul de procedură civilă […]

      5.      Acțiunea în anularea hotărârii arbitrale este introdusă la Audiencia Provincial din locul unde aceasta a fost pronunțată.”
      12      Articolul 22 alineatele 1 și 2 din legea menționată prevedea:

      „1. Arbitrii sunt competenți să se pronunțe cu privire la propria competență, inclusiv cu privire la excepțiile referitoare
         la existența sau valabilitatea unei convenții de arbitraj sau la oricare altă excepție a cărei admitere împiedică examinarea
         pe fond a litigiului. În acest scop, o convenție arbitrală care face parte dintr‑un contract este considerată o convenție
         distinctă de celelalte clauze ale contractului. Decizia arbitrilor prin care constată nulitatea contractului nu atrage de
         drept nulitatea convenției arbitrale.

      2.      Excepțiile vizate la alineatul precedent trebuie să fie invocate cel târziu la depunerea concluziilor în apărare, iar faptul
         că o parte a desemnat sau a participat la desemnarea arbitrilor nu o privează de dreptul de a ridica aceste excepții. Excepția
         întemeiată pe faptul că problema în litigiu ar depăși competențele arbitrilor trebuie să fie invocată de îndată ce problema
         despre care se susține că depășește competențele acestora este ridicată în cursul procedurii arbitrale.

      Arbitrii nu pot admite excepțiile invocate ulterior decât dacă întârzierea este justificată.”
      13      Articolul 40 din aceeași lege avea următorul cuprins:

      „O hotărâre definitivă poate face obiectul unei acțiuni în anulare potrivit dispozițiilor prezentului titlu.”
      14      Articolul 41 alineatul 1 din Legea 60/2003 prevedea:

      „Hotărârea arbitrală nu poate fi anulată decât atunci când partea care solicită anularea invocă și dovedește că:
      […]
      f) hotărârea este contrară ordinii publice.
      […]”
      15      Potrivit articolului 41 alineatul 4 din legea menționată, acțiunea în anulare trebuia să fie introdusă în termen de două luni
         de la notificarea hotărârii arbitrale.

      16      Articolul 43 din Legea 60/2003 prevedea:

      „Hotărârea definitivă produce efectele autorității de lucru judecat și poate face obiectul numai al unei acțiuni în revizuire,
         potrivit dispozițiilor din Codul de procedură civilă aplicabile hotărârilor definitive.”

      17      Articolul 44 din aceeași lege preciza:

      „Executarea silită a hotărârilor este reglementată de dispozițiile Codului de procedură civilă și de prezentul titlu.”
      18      Articolul 517 alineatul 2 punctul 2 din Legea 1/2000 privind procedura civilă (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil) din 7 ianuarie
         2000 (BOE nr. 7 din 8 ianuarie 2000, denumită în continuare „Legea 1/2000”) prevede că sunt susceptibile de executare silită
         sentințele sau hotărârile arbitrale.

      19      Articolul 559 alineatul 1 din Legea 1/2000 are următorul cuprins:

      „Partea împotriva căreia se solicită executarea silită poate de asemenea să se opună executării invocând următoarele vicii
         de procedură:

      1.      partea împotriva căreia se solicită executarea silită nu are calitatea sau reprezentarea menționate în cerere;
      2.      partea care solicită executarea silită nu are capacitatea sau reprezentarea sau nu a justificat calitatea sau reprezentarea
         menționate în cerere;

      3.      nulitatea totală a ordonanței de executare, întrucât aceasta nu conține hotărârea sau sentința arbitrală de pronunțare a condamnării,
         documentul prezentat nu îndeplinește condițiile legale cerute pentru a fi executoriu sau încălcarea, în cursul executării,
         a dispozițiilor articolului 520 din prezenta lege;

      4.      dacă titlul care trebuie executat este o sentință arbitrală neautentificată de un notar, lipsa autentificării acesteia.”
       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      20      La 24 mai 2004, a fost încheiat un contract de abonament de telefonie mobilă între Asturcom și doamna Rodríguez Nogueira.
         Acest contract conținea o clauză arbitrală care supunea orice litigiu în legătură cu executarea acestui contract arbitrajului
         realizat de Asociación Europea de Arbitraje de Derecho y Equidad (Asociația Europeană de Arbitraj în Drept și în Echitate,
         denumită în continuare „AEADE”). Sediul acestei instanțe arbitrale, care nu era indicat în contract, se află în Bilbao.

      21      Întrucât doamna Rodríguez Nogueira nu a plătit anumite facturi și a reziliat contractul înainte de expirarea duratei minime
         convenite a abonamentului, Asturcom a inițiat împotriva sa o procedură la AEADE.

      22      Prin hotărârea arbitrală pronunțată la 14 aprilie 2005, doamna Rodríguez Nogueira a fost obligată la plata sumei de 669,60
         euro.

      23      Întrucât doamna Rodríguez Nogueira nu a introdus nicio acțiune în anulare împotriva hotărârii arbitrale, aceasta a devenit
         definitivă.

      24      La 29 octombrie 2007, Asturcom a sesizat Juzgado de Primera Instancia n° 4 de Bilbao cu o cerere de executare silită a hotărârii
         arbitrale menționate.

      25      În decizia sa de trimitere, instanța constată că această clauză arbitrală cuprinsă în contractul de abonament are un caracter
         abuziv, având în vedere, printre altele, faptul că, mai întâi, cheltuielile pe care consumatorul trebuia să le efectueze pentru
         a se deplasa la sediul instanței arbitrale erau superioare sumei care făcea obiectul litigiului din acțiunea principală. Apoi,
         potrivit instanței de trimitere, acest loc este situat la o distanță importantă de domiciliul consumatorului și nu este indicat
         în contract. În sfârșit, instanța arbitrală redactează ea însăși contractele care sunt utilizate apoi de către întreprinderile
         de telecomunicații.

      26      Cu toate acestea, instanța de trimitere arată de asemenea că, pe de o parte, Legea 60/2003 nu permite arbitrilor să invoce
         din oficiu nulitatea clauzelor de arbitraj abuzive și că, pe de altă parte, Legea 1/2000 nu prevede nicio dispoziție referitoare
         la aprecierea caracterului abuziv al clauzelor de arbitraj de către instanța competentă să se pronunțe cu privire la o cerere
         de executare silită a unei hotărâri arbitrale devenite definitivă.

      27      În aceste împrejurări, având îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea legislației naționale cu dreptul comunitar, în
         special în ceea ce privește normele de procedură interne, Juzgado de Primera Instancia n° 4 de Bilbao a hotărât să suspende
         judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Protecția consumatorilor conform [Directivei 93/13] poate implica faptul că instanța sesizată cu o cerere de executare silită
         a unei hotărâri arbitrale definitive, pronunțată în lipsa consumatorului, apreciază din oficiu anulabilitatea convenției arbitrale
         și, în consecință, declară nulitatea hotărârii menționate întrucât consideră că respectiva convenție conține o clauză arbitrală
         abuzivă în prejudiciul consumatorului?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      28      Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă Directiva 93/13
         trebuie să fie interpretată în sensul că o instanță națională sesizată cu o cerere de executare silită a unei hotărâri arbitrale
         care a dobândit autoritatea de lucru judecat, pronunțată în lipsa consumatorului, este obligată să stabilească din oficiu
         caracterul abuziv al clauzei arbitrale cuprinse într‑un contract încheiat între un vânzător sau un furnizor și acest consumator,
         precum și să anuleze respectiva hotărâre.

      29      Pentru a răspunde la întrebarea adresată, trebuie amintit, de la început, că sistemul de protecție pus în aplicare prin Directiva
         93/13 se bazează pe ideea că un consumator se găsește într‑o situație de inferioritate față de un vânzător sau un furnizor
         în ceea ce privește atât puterea de negociere, cât și nivelul de informare, situație care îl conduce la adeziunea la condițiile
         redactate în prealabil de către vânzător sau furnizor, fără a putea exercita o influență asupra conținutului acestora (Hotărârea
         din 27 iunie 2000, Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, C‑240/98-C‑244/98, Rec., p. I‑4941, punctul 25, precum și Hotărârea
         din 26 octombrie 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, Rec., p. I‑10421, punctul 25).

      30      Având în vedere o astfel de situație de inferioritate, articolul 6 alineatul (1) din directiva menționată prevede că o clauză
         abuzivă nu creează obligații pentru consumator. Astfel cum reiese din jurisprudență, este vorba despre o dispoziție imperativă
         care urmărește să substituie echilibrul formal pe care îl instituie contractul între drepturile și obligațiile cocontractanților
         printr‑un echilibru real, de natură să restabilească egalitatea dintre aceste părți (Hotărârea Mostaza Claro, citată anterior,
         punctul 36, și Hotărârea din 4 iunie 2009, Pannon GSM, C‑243/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 25).

      31      Pentru a asigura protecția urmărită de Directiva 93/13, Curtea a subliniat de asemenea în mai multe ocazii că situația de
         inegalitate care există între consumator și vânzător sau furnizor nu poate fi compensată decât printr‑o intervenție pozitivă,
         exterioară părților la contract (Hotărârea Océano Grupo Editorial și Salvat Editores, citată anterior, punctul 27, precum
         și Hotărârea Mostaza Claro, citată anterior, punctul 26).

      32      În lumina acestor principii, Curtea a hotărât astfel că instanța națională este obligată să aprecieze din oficiu caracterul
         abuziv al unei clauze contractuale (Hotărârea Mostaza Claro, citată anterior, punctul 38).

      33      Prezenta cauză se distinge totuși de cea care a determinat pronunțarea Hotărârii Mostaza Claro, citată anterior, întrucât
         doamna Rodríguez Nogueira nu a participat deloc în cursul diferitelor proceduri aferente litigiului dintre aceasta și Asturcom
         și, mai ales, nu a introdus nicio acțiune prin care să solicite anularea hotărârii arbitrale pronunțate de AEADE pentru a
         contesta caracterul abuziv al clauzei de arbitraj, astfel încât această hotărâre a dobândit acum autoritatea de lucru judecat.

      34      În aceste condiții, trebuie să se stabilească dacă cerința înlocuirii echilibrului formal pe care îl stabilește contractul
         între drepturile și obligațiile cocontractanților cu un echilibru real de natură să restabilească egalitatea între aceștia
         din urmă obligă instanța de executare să asigure o protecție absolută consumatorului, chiar și în lipsa oricărei acțiuni jurisdicționale
         introduse de acesta din urmă pentru a‑și valorifica drepturile și în pofida normelor procedurale naționale care pun în aplicare
         principiul autorității de lucru judecat.

      35      În această privință, trebuie să se amintească de la început importanța pe care o are, atât în ordinea juridică comunitară,
         cât și în ordinile juridice naționale, principiul autorității de lucru judecat.

      36      Astfel, Curtea a avut deja ocazia de a preciza că, pentru a garanta atât stabilitatea dreptului și a raporturilor juridice,
         cât și o bună administrare a justiției, este necesar ca hotărârile judecătorești devenite definitive după epuizarea căilor
         de atac disponibile sau după expirarea termenelor de exercitare a acestor căi de atac să nu mai poată fi contestate (Hotărârea
         din 30 septembrie 2003, Köbler, C‑224/01, Rec., p. I‑10239, punctul 38, Hotărârea din 16 martie 2006, Kapferer, C‑234/04,
         Rec., p. I‑2585, punctul 20, și Hotărârea din 3 septembrie 2009, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, nepublicată încă în Repertoriu,
         punctul 22).

      37      Prin urmare, potrivit jurisprudenței Curții, dreptul comunitar nu impune unei instanțe naționale să înlăture aplicarea normelor
         interne de procedură care conferă autoritate de lucru judecat unei decizii, chiar dacă acest lucru ar permite remedierea unei
         încălcări a unei dispoziții de drept comunitar, indiferent de natura acesteia, prin decizia în cauză (a se vedea printre altele
         Hotărârea din 1 iunie 1999, Eco Swiss, C‑126/97, Rec., p. I‑3055, punctele 47 și 48, Hotărârea Kapferer, citată anterior,
         punctul 21, precum și Hotărârea Fallimento Olimpiclub, citată anterior, punctul 23).

      38      În lipsa unei reglementări comunitare în materie, modalitățile de punere în aplicare a principiului autorității de lucru judecat
         aparțin ordinii juridice interne a statelor membre în temeiul principiului autonomiei procedurale a acestora. Totuși, aceste
         modalități nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare din dreptul intern (principiul
         echivalenței) și nici să fie reglementate astfel încât să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor
         conferite de ordinea juridică comunitară (principiul efectivității) (a se vedea printre altele Hotărârile citate anterior
         Kapferer, punctul 22, și Fallimento Olimpiclub, punctul 24).

      39      În ceea ce privește, în primul rând, principiul efectivității, trebuie amintit că instanța comunitară s‑a pronunțat deja în
         sensul că fiecare caz în care se ridică problema dacă o prevedere procedurală internă face imposibilă sau excesiv de dificilă
         aplicarea dreptului comunitar trebuie analizat ținând cont de locul pe care respectiva prevedere îl ocupă în cadrul procedurii
         în ansamblul său, de modul în care se derulează și de particularitățile acesteia în fața diverselor instanțe naționale. Din
         această perspectivă, trebuie să se țină cont, eventual, de principiile care stau la baza sistemului jurisdicțional național,
         precum protecția dreptului la apărare, principiul securității juridice și buna desfășurare a procedurii (Hotărârea din 14
         decembrie 1995, Peterbroeck, C‑312/93, Rec., p. I‑4599, punctul 14, și Hotărârea Fallimento Olimpiclub, citată anterior, punctul
         27).

      40      În prezenta cauză, hotărârea arbitrală în cauză în acțiunea principală a devenit definitivă din cauza faptului că nu a fost
         introdusă de către consumatorul vizat, în termenul prevăzut în acest scop, o acțiune în anulare împotriva acestei hotărâri.

      41      În această privință, trebuie arătat că, potrivit unei jurisprudențe constante, stabilirea unor termene rezonabile de introducere
         a acțiunilor sub sancțiunea decăderii în vederea asigurării securității juridice este compatibilă cu dreptul comunitar (a
         se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 1976, Rewe‑Zentralfinanz și Rewe‑Zentral, 33/76, Rec., p. 1989, punctul
         5, Hotărârea din 10 iulie 1997, Palmisani, C‑261/95, Rec., p. I‑4025, punctul 28, precum și Hotărârea din 12 februarie 2008,
         Kempter, C‑2/06, Rep., p. I‑411, punctul 58). Într‑adevăr, astfel de termene nu sunt de natură să facă practic imposibilă
         sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 24 septembrie 2002, Grundig Italiana, C‑255/00, Rec., p. I‑8003, punctul 34).

      42      Prin urmare, trebuie verificat caracterul rezonabil al unui termen de două luni, cum este cel prevăzut la articolul 41 alineatul
         4 din Legea 60/2003, la expirarea căruia, în lipsa unei acțiuni în anulare, o hotărâre arbitrală devine definitivă și dobândește
         astfel autoritate de lucru judecat.

      43      În prezenta cauză, trebuie să se constate, pe de o parte, că, astfel cum a hotărât deja Curtea, un termen de introducere a
         acțiunii de 60 de zile nu este criticabil în sine (a se vedea în acest sens Hotărârea Peterbroeck, citată anterior, punctul
         16).

      44      Astfel, un asemenea termen de decădere prezintă un caracter rezonabil în sensul că permite atât să se evalueze existența motivelor
         care permit să se conteste o hotărâre arbitrală, cât și, dacă este cazul, să se pregătească acțiunea în anulare împotriva
         acesteia din urmă. În această privință, trebuie arătat că, în prezenta cauză, nu a fost susținut deloc faptul că normele de
         procedură naționale care reglementau introducerea acțiunii în anularea unei hotărâri arbitrale, în special termenul de două
         luni acordat în acest scop, erau nerezonabile.

      45      Pe de altă parte, trebuie precizat că, potrivit articolului 41 alineatul 4 din Legea 60/2003, termenul începe să curgă de
         la notificarea hotărârii arbitrale. Astfel, în acțiunea principală, consumatorul nu se poate găsi într‑o situație în care
         termenul de prescripție să înceapă să curgă, chiar să se împlinească, fără ca măcar acesta să fi luat cunoștință de efectele
         clauzei arbitrale abuzive în privința sa.

      46      În aceste condiții, un astfel de termen de introducere a acțiunii pare să fie conform cu principiul efectivității, în măsura
         în care acesta nu este, în sine, de natură să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor pe care
         consumatorii le dețin în temeiul Directivei 93/13 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 februarie 2003, Santex, C‑327/00,
         Rec., p. I‑1877, punctul 55).

      47      În orice caz, respectarea principiului efectivității nu poate merge, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, până
         la a impune unei instanțe naționale nu numai obligația de a compensa o omisiune cu caracter procedural a unui consumator care
         nu își cunoaște drepturile, precum în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Mostaza Claro, citată anterior, ci și
         de a suplini integral pasivitatea totală a consumatorului vizat care, precum pârâta din acțiunea principală, nici nu a participat
         la procedura arbitrală și nici nu a introdus o acțiune în anulare împotriva hotărârii arbitrale care a devenit astfel definitivă.

      48      În lumina considerațiilor precedente, trebuie să se constate că normele procedurale stabilite prin sistemul procedural spaniol
         de protecție a consumatorilor împotriva clauzelor contractuale abuzive nu fac imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea
         drepturilor conferite consumatorilor prin Directiva 93/13.

      49      În ceea ce privește, în al doilea rând, principiul echivalenței, acesta impune ca acele condiții stabilite de dreptul național
         pentru invocarea din oficiu a unei norme de drept comunitar să nu fie mai puțin favorabile decât cele care reglementează aplicarea
         din oficiu a unor norme de același rang de drept intern (a se vedea printre altele, în acest sens, Hotărârea din 14 decembrie
         1995, van Schijndel și van Veen, C‑430/93 și C‑431/93, Rec., p. I- 4705, punctele 13 și 17, precum și jurisprudența citată).

      50      Pentru a verifica dacă principiul menționat este respectat în cauza cu care este sesizată instanța națională, îi revine acesteia
         din urmă, singura care cunoaște în mod direct regulile procedurale ale căilor de atac din domeniul dreptului intern, sarcina
         de a examina atât obiectul, cât și elementele esențiale ale acțiunilor pretins similare de natură internă (a se vedea printre
         altele Hotărârea din 16 mai 2000, Preston și alții, C‑78/98, Rec., p. I‑3201, punctele 49 și 56). Cu toate acestea, în vederea
         aprecierii pe care instanța amintită va trebui să o realizeze, Curtea poate să îi furnizeze anumite elemente privind interpretarea
         dreptului comunitar (a se vedea Hotărârea Preston și alții, citată anterior, punctul 50).

      51      Or, astfel cum s‑a amintit la punctul 30 din prezenta hotărâre, trebuie precizat că articolul 6 alineatul (1) din Directiva
         93/13 constituie o dispoziție cu caracter imperativ. Trebuie arătat în plus că, potrivit jurisprudenței Curții, această directivă,
         în ansamblul său, constituie, potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (t) CE, o măsură indispensabilă pentru aducerea
         la îndeplinire a misiunilor încredințate Comunității Europene și, în particular, pentru creșterea nivelului și a calității
         vieții în ansamblul acesteia din urmă (Hotărârea Mostaza Claro, citată anterior, punctul 37).

      52      Astfel, dată fiind natura și importanța interesului public pe care se întemeiază protecția pe care Directiva 93/13 o asigură
         consumatorilor, trebuie să se constate că articolul 6 din aceasta trebuie să fie considerat o normă echivalentă cu normele
         naționale care ocupă, în cadrul ordinii juridice interne, rangul de norme de ordine publică.

      53      Rezultă de aici că, în măsura în care instanța națională sesizată cu o acțiune în executarea silită a unei sentințe arbitrale
         definitive trebuie, potrivit normelor de procedură interne, să aprecieze din oficiu dacă o clauză arbitrală este contrară
         normelor naționale de ordine publică, aceasta este de asemenea obligată să aprecieze din oficiu caracterul abuziv al acestei
         clauze potrivit articolului 6 din directiva menționată, de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în
         acest sens (a se vedea în acest sens Hotărârea Pannon GSM, citată anterior, punctul 32).

      54      O astfel de obligație revine de asemenea instanței naționale atunci când dispune, în cadrul sistemului jurisdicțional intern,
         de o simplă posibilitate de apreciere din oficiu a faptului că o astfel de clauză este contrară normelor interne de ordine
         publică (a se vedea în acest sens Hotărârea van Schijndel și van Veen, citată anterior, punctele 13, 14 și 22, precum și Hotărârea
         Kempter, punctul 45).

      55      Or, în ceea ce privește acțiunea principală, potrivit guvernului spaniol, instanța de executare a unei sentințe arbitrale
         devenite definitivă este competentă să aprecieze din oficiu nulitatea unei clauze arbitrale, cuprinsă într‑un contract încheiat
         între un consumator și un vânzător sau un furnizor, din cauza faptului că această clauză este contrară normelor interne de
         ordine publică. O asemenea competență ar fi fost, de altfel, admisă în mai multe hotărâri recente pronunțate de Audiencia
         Provincial de Madrid, precum și de Audiencia Nacional.

      56      Prin urmare, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă aceasta este situația în litigiul cu care este sesizată.

      57      În sfârșit, în legătură cu consecințele constatării de către instanța de executare a existenței unei clauze arbitrale abuzive
         într‑un contract încheiat de un vânzător sau un furnizor cu un consumator, trebuie amintit că articolul 6 alineatul (1) din
         Directiva 93/13 prevede ca statele membre să prevadă că, „în conformitate cu legislația internă”, clauzele abuzive nu creează
         obligații pentru consumatori.

      58      Prin urmare, astfel cum a sugerat guvernul maghiar în observațiile scrise, revine instanței de trimitere sarcina de a stabili,
         potrivit dreptului intern, toate consecințele pe care existența unei clauze arbitrale abuzive le implică în privința sentinței
         arbitrale, în măsura în care această clauză nu este în măsură să creeze obligații pentru consumator.

      59      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată în sensul că Directiva 93/13 trebuie interpretată
         în sensul că o instanță națională sesizată cu o cerere de executare silită a unei hotărâri arbitrale care a dobândit autoritatea
         de lucru judecat, pronunțată în lipsa consumatorului, este obligată, de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt
         necesare în acest scop, să aprecieze din oficiu caracterul abuziv al clauzei arbitrale cuprinse într‑un contract încheiat
         între un vânzător sau un furnizor și un consumator, în măsura în care, potrivit normelor de procedură interne, aceasta poate
         realiza o asemenea apreciere în cadrul unor acțiuni similare de natură internă. În cazul în care aceasta este situația, revine
         acestei instanțe sarcina de a stabili toate consecințele care decurg de aici potrivit dreptului intern pentru a se asigura
         că respectiva clauză nu creează obligații pentru consumator.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      60      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii trebuie
            interpretată în sensul că o instanță națională sesizată cu o cerere de executare silită a unei hotărâri arbitrale care a dobândit
            autoritatea de lucru judecat, pronunțată în lipsa consumatorului, este obligată, de îndată ce dispune de elementele de drept
            și de fapt necesare în acest scop, să aprecieze din oficiu caracterul abuziv al clauzei arbitrale cuprinse într‑un contract
            încheiat între un vânzător sau un furnizor și un consumator, în măsura în care, potrivit normelor de procedură interne, aceasta
            poate realiza o asemenea apreciere în cadrul unor acțiuni similare de natură internă. În cazul în care aceasta este situația,
            revine acestei instanțe sarcina de a stabili toate consecințele care decurg de aici potrivit dreptului intern pentru a se
            asigura că respectiva clauză nu creează obligații pentru consumator.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Curții (Camera a treia) din 4 septembrie 2014.#Comisia Europeană împotriva Republicii Federale Germania.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolul 63 TFUE – Libera circulație a capitalurilor – Impozit pe donații și pe succesiuni – Legislație națională care prevede o reducere mai mare în cazul în care defunctul, la momentul decesului său, donatorul sau beneficiarul își avea reședința pe teritoriul statului membru – Obiectul acțiunii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Restricție – Justificare.#Cauza C‑211/13).


Hotărârea Curții din data de 20 noiembrie 1975. # Camilla Borella împotriva Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sozialgericht Augsburg - Germania. # Cauza 49-75.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 9 iunie 2016.#Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA împotriva Comisiei Europene.#Recurs – Înțelegeri – Articolul 81 CE – Piața spaniolă a bitumului rutier – Împărțirea pieței și coordonarea prețurilor – Durata excesivă a procedurii în fața Tribunalului Uniunii Europene – Durata excesivă a procedurii în fața Comisiei Europene – Recurs cu privire la cheltuielile de judecată.#Cauza C-608/13 P.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      9 iunie 2016 (
            *1
         )
      „Recurs — Înțelegeri — Articolul 81 CE — Piața spaniolă a bitumului rutier — Împărțirea pieței și coordonarea prețurilor — Durata excesivă a procedurii în fața Tribunalului Uniunii Europene — Durata excesivă a procedurii în fața Comisiei Europene — Recurs cu privire la cheltuielile de judecată”
      În cauza C‑608/13 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 25 noiembrie 2013,

         Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA, cu sediul în Madrid (Spania), reprezentată de O. Armengol i Gasull și de J. M. Rodríguez Cárcamo, abogados,
      recurentă,
      cealaltă parte din procedură fiind:

         Comisia Europeană, reprezentată de C. Urraca Caviedes și de F. Castillo de la Torre, în calitate de agenți, asistați de A. J. Rivas, avocat,
      pârâtă în primă instanță,
      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul T. von Danwitz, președintele Camerei a patra, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a cincea, domnul K. Lenaerts, președintele Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a cincea, și domnii D. Šváby (raportor), A. Rosas și C. Vajda, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin recursul formulat, Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 16 septembrie 2013, CEPSA/Comisia (T‑497/07, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2013:438), prin care acesta din urmă a respins acțiunea având ca obiect anularea Deciziei C(2007) 4441 final a Comisiei Europene din 3 octombrie 2007 privind o procedură de aplicare a articolului [81 CE] [cazul COMP/38.710 – Bitum (Spania)] (denumită în continuare „decizia în litigiu”), în măsura în care o privește, precum și, în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată.

         Cadrul juridic

               2

               Articolul 3 din Regulamentul nr. 1 al Consiliului din 15 aprilie 1958 de stabilire a regimului lingvistic al Comunității Economice Europene (JO 17, 1958, p. 385, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 3) prevede că „textele adresate de către instituții unui stat membru sau unei persoane aflate sub jurisdicția unui stat membru se redactează în limba statului în cauză”.

         Istoricul cauzei și decizia în litigiu

               3

               Istoricul litigiului a fost prezentat la punctele 1-91, precum și 107 și 108 din hotărârea atacată și poate fi rezumat după cum urmează.

               4

               Produsul vizat de încălcare este bitumul de penetrație, mai precis un bitum care nu a făcut obiectul niciunei prelucrări și care este utilizat pentru construirea și pentru întreținerea șoselelor.

               5

               Piața spaniolă a bitumului cuprinde, pe de o parte, trei producători, grupurile Repsol, CEPSA‑PROAS și BP, și, pe de altă parte, importatori, printre care figurează grupurile Nynäs și Petrogal.

               6

               Grupul CEPSA‑PROAS este un grup internațional de societăți din sectorul energiei, cotat la bursă și prezent în mai multe țări. Productos Asfálticos (PROAS) SA, filială deținută în întregime de CEPSA de la 1 martie 1991, comercializează bitum produs de CEPSA și produce și de asemenea comercializează alte produse pe bază de bitum.

               7

               PROAS a realizat în Spania, în urma vânzărilor sale de bitum de penetrație către terți, o cifră de afaceri de 90700000 de euro în cursul exercițiului comercial 2001, respectiv 31,67 % din piața în cauză. Cifra de afaceri totală consolidată a CEPSA‑PROAS s‑a ridicat la 18474000000 de euro în 2006.

               8

               În urma unei cereri de imunitate prezentate la 20 iunie 2002 de una dintre societățile grupului BP în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea din 2002 privind cooperarea”), au fost efectuate verificări la 1 și 2 octombrie 2002 la societăți din grupurile Repsol, CEPSA‑PROAS, BP, Nynäs și Petrogal.

               9

               La 6 februarie 2004, Comisia Europeană a trimis întreprinderilor în cauză o primă serie de solicitări de informații în temeiul articolului 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE și 82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3).

               10

               Prin faxurile din 31 martie 2004 și, respectiv, din 5 aprilie 2004, unele societăți din grupul Repsol, precum și PROAS au prezentat Comisiei o cerere în temeiul Comunicării din 2002 privind cooperarea, însoțită de o declarație de întreprindere.

               11

               După ce a adresat alte patru solicitări de informații întreprinderilor vizate, Comisia a deschis în mod formal o procedură și a notificat, de la 24 la 28 august 2006, o comunicare privind obiecțiunile societăților în cauză din grupurile BP, Repsol, CEPSA‑PROAS, Nynäs și Petrogal.

               12

               Înainte de a notifica societăților în cauză din grupul CEPSA‑PROAS comunicarea privind obiecțiunile, Comisia a întrebat CEPSA, prin scrisoarea din 19 iulie 2006, dacă accepta ca Comisia să îi adreseze orice document oficial, comunicare privind obiecțiunile sau decizie pe care aceasta ar putea‑o adopta în privința sa în limba engleză. Prin scrisoarea din 20 iulie 2006, CEPSA a declarat că Comisia îi putea notifica o comunicare privind obiecțiunile în limba engleză.

               13

               La 3 octombrie 2007, Comisia a adoptat decizia în litigiu, prin care a constatat că cele 13 societăți care erau destinatarele acesteia participaseră la un ansamblu de acorduri de împărțire a pieței și de coordonare a prețurilor bitumului de penetrație rutier în Spania (cu excepția Insulelor Canare).

               14

               Comisia a considerat că fiecare dintre cele două restrângeri ale concurenței constatate, și anume acordurile orizontale de împărțire a pieței și de coordonare a prețurilor, punea în lumină, prin însăși natura sa, cele mai grave tipuri de încălcări ale articolului 81 CE, care sunt susceptibile să justifice, potrivit jurisprudenței, calificarea drept încălcări „foarte grave”.

               15

               Comisia a stabilit „cuantumul de plecare” al amenzilor care urmau să fie aplicate la suma de 40000000 de euro luând în considerare gravitatea încălcării, valoarea pieței în cauză, estimată la 286400000 de euro pentru anul 2001, ultimul an complet al încălcării, și faptul că încălcarea era limitată la vânzările de bitum efectuate într‑un singur stat membru.

               16

               Comisia a clasat ulterior societățile destinatare ale deciziei în litigiu în diferite categorii, definite în funcție de importanța lor respectivă pe piața relevantă, în vederea aplicării tratamentului diferențiat, astfel încât să țină seama de capacitatea lor economică efectivă de a cauza un prejudiciu grav concurenței.

               17

               Grupul Repsol și PROAS, ale căror cote pe piața relevantă se ridicau la 34,04 % și, respectiv, la 31,67 % pentru exercițiul 2001, au fost clasate în prima categorie, grupul BP, cu o cotă de piață de 15,19 %, în a doua categorie, iar grupurile Nynäs și Petrogal, ale căror cote de piață variau între 4,54 % și 5,24 %, în a treia categorie. Pe acest temei, „cuantumurile de bază” ale amenzilor care urmau să fie aplicate au fost adaptate după cum urmează:

                        —

                        prima categorie, pentru Repsol și pentru PROAS: 40000000 de euro;

                        —

                        a doua categorie, pentru grupul BP: 18000000 de euro și

                        —

                        a treia categorie, pentru grupurile Nynäs și Petrogal: 5500000 de euro.

               18

               După majorarea „cuantumului de bază” al amenzilor în funcție de durata încălcării, și anume o perioadă de 11 ani și 7 luni în ceea ce privește PROAS (de la 1 martie 1991 la 1 octombrie 2002), Comisia a considerat că cuantumul amenzii care urma să fie aplicată acesteia trebuia majorat cu 30 % în temeiul circumstanțelor agravante, întrucât această întreprindere a figurat printre „motoarele” semnificative ale înțelegerii în cauză.

               19

               Comisia a decis de asemenea că, în temeiul Comunicării din 2002 privind cooperarea, PROAS avea dreptul la o reducere cu 25 % a cuantumului amenzii care ar fi trebuit să îi fie aplicată în mod normal.

               20

               Pe baza acestor elemente, CEPSA și PROAS li s‑a aplicat în solidar o amendă de 83850000 de euro.

         Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată

               21

               Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 20 decembrie 2007, reclamanta a solicitat anularea deciziei în litigiu în măsura în care o privește, precum și, în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată. Aceasta a solicitat de asemenea obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

               22

               În susținerea acțiunii, reclamanta a invocat șapte motive.

               23

               Tribunalul a respins fiecare dintre aceste motive și, prin urmare, acțiunea în totalitate.

               24

               Cu titlu reconvențional, Comisia a solicitat Tribunalului, în exercitarea competenței sale de fond, să majoreze cuantumul amenzii aplicate CEPSA, cerere pe care acesta a respins‑o.

         Concluziile părților

               25

               Prin recursul formulat, CEPSA solicită Curții:

                        —

                        anularea punctelor 1 și 3 din dispozitivul hotărârii atacate;

                        —

                        pronunțarea definitivă cu privire la litigiu, fără trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal, reducând cuantumul amenzii reținut în decizia în litigiu la un cuantum pe care îl va considera corect și

                        —

                        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului.

               26

               Comisia solicită Curții:

                        —

                        respingerea recursului și

                        —

                        obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

         Cu privire la recurs

               27

               În susținerea recursului formulat, recurenta invocă șase motive.

               28

               Primele două motive, care trebuie examinate împreună, se întemeiază pe încălcarea normelor fundamentale de procedură și pe denaturarea faptelor în ceea ce privește regimul lingvistic. Al treilea motiv privește nerespectarea principiului proporționalității în stabilirea cuantumului amenzii aplicate recurentei. Prin intermediul celui de al patrulea și al celui de al cincilea motiv, care trebuie examinate împreună, recurenta arată că Tribunalul a încălcat principiul respectării termenului rezonabil. Al șaselea motiv se întemeiază pe încălcarea articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, în versiunea aplicabilă litigiului.

         Cu privire la primul și la al doilea motiv, întemeiate pe încălcarea normelor fundamentale de procedură și pe denaturarea faptelor în ceea ce privește regimul lingvistic

      Argumentele părților

               29

               Prin intermediul primului motiv, îndreptat împotriva punctelor 113-115 și 119 din hotărârea atacată, recurenta impută Tribunalului că nu a anulat decizia în litigiu pentru încălcarea normelor fundamentale de procedură, care ar decurge din trimiterea de către Comisie grupului CEPSA a unei comunicări privind obiecțiunile în limba engleză, cu încălcarea articolului 3 din Regulamentul nr. 1, a articolului 3 TUE, precum și a articolului 4 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), astfel cum ar fi arătat, printre altele, în cadrul replicii sale, precum și în ședința de audiere a pledoariilor. În această privință, recurenta susține că este lipsit de relevanță faptul că a acceptat în mod liber și voluntar această încălcare.

               30

               Comisia apreciază că motivul întemeiat pe încălcarea normelor fundamentale de procedură și a Regulamentului nr. 1 constituie un motiv nou, inadmisibil în stadiul recursului. În subsidiar, aceasta consideră că motivul este neîntemeiat.

               31

               Prin intermediul celui de al doilea motiv, îndreptat, pe de o parte, împotriva punctelor 109, 110 și 114 din hotărârea atacată și, pe de altă parte, a punctului 115 din această hotărâre, recurenta impută Tribunalului că a denaturat faptele prin aceea că a constatat că ea acceptase în mod liber încălcarea regimului lingvistic și că nu s‑a adus atingere dreptului său la apărare ca urmare a respectivei încălcări.

               32

               În această privință, recurenta arată, pe de o parte, că a trimis, la 20 iulie 2006, documentul prin care accepta să primească comunicarea privind obiecțiunile în limba engleză numai cu scopul de a evita o majorare a sancțiunii, determinată de faptul că trimiterea comunicării privind obiecțiunile după 1 septembrie 2006 ar fi condus Comisia la a pronunța împotriva sa o sancțiune considerabil mai împovărătoare.

               33

               Pe de altă parte, aceasta susține că faptul că respectiva comunicare nu fusese redactată în limba prevăzută trebuia considerat de Tribunal nu numai ca o încălcare a Regulamentului nr. 1, ci și ca o atingere adusă dreptului la apărare, în măsura în care a trebuit să obțină traducerea acestui document înainte de a răspunde la el și a fost astfel privată de exactitatea și de autenticitatea de care beneficiază orice original.

               34

               Comisia consideră, în ceea ce o privește, că Tribunalul nu a săvârșit nicio denaturare a faptelor și că, în orice caz, nu poate fi dovedită nicio încălcare a dreptului la apărare, din moment ce, în lipsa neregularității invocate, procedura nu ar fi condus la un rezultat diferit.

         Aprecierea Curții

               35

               Cauza de inadmisibilitate invocată de Comisie trebuie înlăturată. Astfel, este admisibil ca o parte să invoce în fața Curții motive menite să critice în drept soluția reținută de Tribunal (a se vedea Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Stadtwerke Schwäbisch Hall și alții/Comisia, C‑176/06 P, nepublicată, EU:C:2007:730, punctul 17). Or, la punctele 107-119 din hotărârea atacată, Tribunalul a răspuns în mod explicit la criticile reclamantei întemeiate pe încălcarea normelor fundamentale de procedură și a Regulamentului nr. 1. Prin urmare, este admisibil ca recurenta să invoce motive prin care critică în drept partea din hotărârea atacată în care sunt respinse aceste motive.

               36

               În ceea ce privește criticile întemeiate pe încălcarea normelor fundamentale de procedură și a Regulamentului nr. 1, precum și a articolului 3 TUE și a articolului 41 alineatul (4) din cartă, din jurisprudența Curții citată de Tribunal la punctul 115 din hotărârea atacată reiese că utilizarea limbii prevăzute la articolul 3 din Regulamentul nr. 1 nu constituie o normă fundamentală de procedură, în sensul articolului 263 TFUE, a cărei încălcare afectează în mod necesar legalitatea oricărui document adresat unei persoane într‑o altă limbă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iulie 1970, ACF Chemiefarma/Comisia, 41/69, EU:C:1970:71, punctele 47-52). Astfel, potrivit acestei jurisprudențe, dacă o instituție adresează unei persoane din competența jurisdicțională a unui stat membru un text care nu este redactat în limba acestui stat, un asemenea procedeu afectează procedura numai dacă din acest lucru rezultă consecințe prejudiciabile pentru această persoană în cadrul procedurii administrative.

               37

               Rezultă că, contrar celor susținute de recurentă, numai dacă utilizarea, cu ocazia trimiterii comunicării privind obiecțiunile, a unei alte limbi decât cea prevăzută la articolul 3 din Regulamentul nr. 1 al Consiliului a avut consecințe prejudiciabile pentru recurentă, legalitatea acestei trimiteri și, prin urmare, a procedurii astfel inițiate pot fi repuse în discuție.

               38

               În această ultimă privință, argumentația recurentei, invocată în cadrul celui de al doilea motiv, potrivit căreia Tribunalul ar fi denaturat faptele atunci când a constatat că consimțise în mod liber să primească comunicarea privind obiecțiunile în versiunea sa în limba engleză trebuie respinsă, fără a fi necesar ca Curtea să se pronunțe cu privire la eventuala sa temeinicie. Astfel, denaturarea invocată în speță nu poate conduce la anularea hotărârii atacate decât în măsura în care s‑ar demonstra că viciul de consimțământ care ar decurge din aceasta, după caz, determinase o încălcare a dreptului la apărare al recurentei în cadrul procedurii administrative.

               39

               Or, în vederea dovedirii unei astfel de încălcări, recurenta invocă, în esență, aceleași argumente cu cele pe care le‑a prezentat deja în fața Tribunalului și care au fost respinse la punctul 113 din hotărârea atacată pentru motive față de care recurenta nu invocă nicio denaturare a faptelor. Prin urmare, aceste argumente trebuie respinse ca inadmisibile și rezultă că al doilea motiv nu poate fi admis în măsura în care se întemeiază pe o pretinsă denaturare a faptelor.

               40

               În consecință, primul și al doilea motiv trebuie respinse în totalitate.

         Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea de către Tribunal a principiului proporționalității

      Argumentele părților

               41

               Prin intermediul celui de al treilea motiv, îndreptat împotriva punctelor 321-332 din hotărârea atacată, recurenta impută Tribunalului că a afectat hotărârea atacată de un viciu de motivare, precum și că a încălcat principiul proporționalității, astfel cum este interpretat de Curte.

               42

               Tribunalul ar fi trebuit, asemenea soluției pe care a reținut‑o în Hotărârea din 14 iulie 1994, Parker Pen/Comisia (T‑77/92, EU:T:1994:85), invocată de recurentă în susținerea acțiunii, să reducă cuantumul amenzii aplicate în solidar grupurilor CEPSA și PROAS, în măsura în care Comisia nu ținuse seama de proporția redusă – și anume 0,77 % – pe care o reprezenta cifra de afaceri a produsului vizat de încălcare în raport cu cifra de afaceri globală a grupului CEPSA‑PROAS, ceea ce conduce la faptul că cuantumul final al amenzii aplicate CEPSA reprezenta mai mult de 90 % din cifra de afaceri realizată de PROAS în ultimul an complet al încălcării.

               43

               Or, Tribunalul ar fi refuzat să aplice concluzia care se deduce din acea hotărâre, limitându‑se la a constata, pe de o parte, că plafonul de 10 % din cifra de afaceri a fost aplicat corect în speță, fără a trece la o examinare a caracterului relevant sau nerelevant al cifrei de afaceri reduse a produsului afectat de încălcare, și, pe de altă parte, că hotărârea menționată nu privește un grup de societăți.

               44

               Procedând astfel, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept prin aceea că a confirmat un nivel de sancțiune nu numai inadecvat, ci și excesiv până la a fi disproporționat în sensul punctului 126 din Hotărârea din 22 noiembrie 2012, E.ON Energie/Comisia (C‑89/11 P, EU:C:2012:738).

               45

               Comisia consideră că acest motiv este neîntemeiat.

         Aprecierea Curții

               46

               În măsura în care recurenta impută Tribunalului faptul că a motivat insuficient respingerea argumentației privind caracterul disproporționat al amenzii aplicate grupului CEPSA‑PROAS, trebuie să se constate că această afirmație provine dintr‑o interpretare vădit eronată a hotărârii atacate.

               47

               Astfel, pentru a înlătura critica referitoare la caracterul disproporționat al amenzii aplicate în solidar grupului format din CEPSA și PROAS, Tribunalul a constatat, în primul rând, la punctul 316 din hotărârea atacată, că, în ceea ce privește grupul CEPSA‑PROAS, fuseseră luate în considerare numai vânzările de bitum de penetrație ale PROAS. Acesta a arătat, în al doilea rând, la punctele 317 și 318 din această hotărâre, că niciun coeficient multiplicator nu fusese aplicat de Comisie. Tribunalul a considerat, în al treilea rând, la punctul 323 din hotărârea menționată, că Hotărârea din 14 iulie 1994, Parker Pen/Comisia (T‑77/92, EU:T:1994:85), nu era pertinentă în speță ținând seama, pe de o parte, de faptul că, în decizia în litigiu, Comisia a luat în considerare numai cuantumul vânzărilor produsului care face obiectul încălcării și, pe de altă parte, de faptul că, în Hotărârea din 14 iulie 1994, Parker Pen/Comisia (T‑77/92, EU:T:1994:85), era vorba despre o societate independentă, astfel încât nu se punea problema unei eventuale luări în considerare a unei cifre de afaceri globale a grupului. În al patrulea rând, ca răspuns la argumentul CEPSA referitor la depășirea plafonului de 10 % din cifra de afaceri prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [81 CE și 82 CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială 08/vol. 4, p. 269), Tribunalul a considerat, la punctul 324 din hotărârea menționată, că faptul că cuantumul amenzii aplicate grupului CEPSA‑PROAS era aproape egal cu cifra de afaceri totală a vânzărilor PROAS în ultimul an complet al încălcării în cauză nu permitea, în sine, să se decidă în sensul unei nerespectări a principiului proporționalității, constatându‑se în această privință, la punctele 327-329 din aceeași hotărâre, că Comisia considerase în mod întemeiat că PROAS și CEPSA constituiau o unitate economică și că acest plafon trebuia calculat pe baza cifrei de afaceri cumulate a tuturor societăților care constituie entitatea economică unică ce acționează ca întreprindere în sensul articolului 81 CE.

               48

               Întrucât recurenta afirmă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a constatat caracterul proporțional al cuantumului amenzii, trebuie amintit că nu este de competența Curții, atunci când se pronunță cu privire la chestiuni de drept în cadrul unui recurs, să substituie, pentru motive de echitate, aprecierea Tribunalului cu propria apreciere, pronunțându‑se asupra cuantumului amenzilor aplicate întreprinderilor ca urmare a încălcării de către acestea a dreptului Uniunii. Astfel, Curtea ar trebui să constate o eroare de drept comisă de Tribunal, ca urmare a caracterului inadecvat al cuantumului unei amenzi, doar în măsura în care aceasta ar aprecia că nivelul sancțiunii este nu doar inadecvat, ci și excesiv, până la a fi disproporționat (Hotărârea din 10 iulie 2014, Telefónica și Telefónica de España/Comisia, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punctul 205, precum și jurisprudența citată).

               49

               În această privință, trebuie amintit, astfel cum a constatat în mod întemeiat Tribunalul la punctul 328 din hotărârea atacată, că plafonul prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie calculat pe baza cifrei de afaceri cumulate a tuturor societăților care constituie entitatea economică unică ce acționează ca întreprindere în sensul articolului 81 CE, căruia îi corespunde în prezent articolul 101 TFUE (a se vedea Hotărârea din 8 mai 2013, Eni/Comisia, C‑508/11 P, EU:C:2013:289, punctul 109, Hotărârea din 11 iulie 2013, Team Relocations și alții/Comisia,C‑444/11 P, EU:C:2013:464, punctele 172 și 173, precum și Hotărârea din 26 noiembrie 2013, Groupe Gascogne/Comisia, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, punctul 56). Astfel, proporționalitatea unei sancțiuni trebuie apreciată în special în lumina obiectivului de descurajare pe care îl urmărește aplicarea sa și luarea în considerare a acestei cifre cumulate este, așadar, necesară în vederea acestei aprecieri pentru a lua în considerare puterea economică a entității respective (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 ianuarie 2016, Toshiba Corporation/Comisia, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, punctele 83 și 84).

               50

               Or, arătând în esență că cuantumul amenzii aplicate grupului CEPSA‑PROAS reprezintă mai mult de 90 % din cifra de afaceri a PROAS, recurenta nu prezintă, în susținerea afirmației sale, niciun element de natură să demonstreze că cuantumul amenzii care i‑a fost aplicată și care reprezintă mai puțin de 1 % din cifra de afaceri a grupului CEPSA‑PROAS ar fi excesiv până la a fi disproporționat în sensul jurisprudenței Curții amintite la punctul 48 din prezenta hotărâre.

               51

               În măsura în care recurenta impută Tribunalului, întemeindu‑se pe Hotărârea din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia (100/80-103/80, EU:C:1983:158), că nu a controlat dacă amenda aplicată era proporțională nu numai în raport cu cifra de afaceri globală a grupului, ci și în raport cu amploarea încălcării, este suficient să se constate că Tribunalul a aplicat în mod corect această jurisprudență întrucât a ținut seama nu numai de cifra de afaceri globală a grupului, ci și de vânzările de bitum de penetrație realizate de participanții la înțelegere, inclusiv cele ale PROAS. Pe de altă parte, recurenta nu a contestat punctele 315, 316 și 322 din hotărârea atacată, potrivit cărora PROAS a participat la încălcare pentru o perioadă de unsprezece ani și șapte luni. Aceasta nu a contestat nici majorarea de către Comisie a cuantumului de bază al amenzii pentru a lua în considerare această lungă perioadă de participare la încălcare.

               52

               Ținând seama de cele de mai sus, al treilea motiv al prezentului recurs trebuie respins ca neîntemeiat.

         Cu privire la al patrulea și la al cincilea motiv, întemeiate pe încălcarea principiului respectării termenului rezonabil

      Argumentele părților

               53

               Prin intermediul celui de al patrulea motiv, îndreptat împotriva punctelor 267-269 din hotărârea atacată, recurenta impută Tribunalului că a încălcat articolul 261 TFUE și articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003 prin refuzul de a statua cu privire la consecințele propriei sale întârzieri în pronunțarea hotărârii atacate. În această privință, recurenta susține că competența de fond de care dispune Tribunalul îi impunea să țină seama de toate împrejurările de fapt și de drept ale cauzei și în special de principiul respectării termenului rezonabil.

               54

               Al cincilea motiv, întemeiat tot pe încălcarea principiului respectării termenului rezonabil care rezultă din articolul 41 alineatul (1) și din articolul 47 al doilea paragraf din cartă, este împărțit în trei aspecte. Ca urmare a acestei încălcări și cu titlu de reparație, recurenta solicită reducerea cu 25 % a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată. În această privință, ea susține că fiecare an de întârziere în examinarea cauzei ar trebui să determine o reducere cu 10 % a cuantumului amenzii aplicate și fiecare perioadă mai mare de șase luni și mai mică de un an o reducere cu 5 % a acestui cuantum.

               55

               Prin intermediul primului aspect al acestui motiv, recurenta impută Tribunalului că și‑a încălcat obligația de a judeca într‑un termen rezonabil cauzele care îi sunt prezentate, ținând seama de termenul de cinci ani și nouă luni care s‑a scurs între introducerea acțiunii de către aceasta și pronunțarea hotărârii atacate, inclusiv o perioadă de patru ani și două luni între închiderea procedurii scrise și faza orală a procedurii.

               56

               Prin intermediul celui de al doilea aspect al motivului menționat, recurenta impută Tribunalului că a încălcat principiul respectării termenului rezonabil prin faptul că nu a apreciat împreună durata procedurilor administrativă și jurisdicțională, care, în ansamblul său, a depășit 11 ani. În susținerea argumentației sale, aceasta face trimitere la punctul 240 din Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Solvay/Comisia (C‑109/10 P, EU:C:2011:256).

               57

               Prin intermediul celui de al treilea aspect al aceluiași motiv, îndreptat împotriva punctelor 245-265 din hotărârea atacată, recurenta impută Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept atunci când că a considerat că procedura administrativă fusese efectuată într‑un termen rezonabil.

               58

               În susținerea acestui aspect, ea arată că perioada de cinci ani de examinare a prezentei cauze de către Comisie nu poate fi justificată de complexitatea litigiului sau de comportamentul întreprinderilor cercetate, care au colaborat, toate, la procedură.

               59

               Aceasta subliniază de asemenea că, la punctele 245-250 din hotărârea atacată, Tribunalul a luat în considerare în mod eronat, în vederea analizării duratei procedurii administrative, faptul că Comisia respectase termenul de prescripție pentru a impune amenzi în materie de concurență. Aceasta impută de asemenea Tribunalului că nu a ținut seama în cadrul aprecierii sale, la punctele 251-265 din hotărârea atacată, de începutul procedurii administrative, și anume perioada care s‑a scurs între luna octombrie a anului 2002 și luna iunie a anului 2004, în care Comisia a putut să analizeze cererea de clemență a grupului BP și a efectuat controalele solicitate prin această cerere.

               60

               Comisia arată că, în ceea ce privește afirmațiile privind încălcarea termenului rezonabil în cadrul procedurilor atât administrativă, cât și jurisdicțională, luate separat sau împreună, îi revine recurentei sarcina de a sesiza Tribunalul cu o acțiune în despăgubire. Adaugă că, în orice caz, aceasta nu aduce niciun element de natură să demonstreze că procedura în fața Comisiei și/sau a Tribunalului a fost excesiv de lungă având în vedere împrejurările speței.

         Aprecierea Curții

               61

               În ceea ce privește al treilea aspect al celui de al cincilea motiv, prin care recurenta impută Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că procedura administrativă nu a depășit un termen rezonabil, trebuie amintit că, deși încălcarea principiului respectării termenului rezonabil poate justifica anularea unei decizii adoptate la finalul unei proceduri administrative întemeiate pe articolul 101 TFUE sau 102 TFUE, întrucât presupune și o încălcare a dreptului la apărare al întreprinderii în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 septembrie 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, punctele 42 și 43), încălcarea de către Comisie a termenului rezonabil al unei astfel de proceduri administrative, presupunând că este dovedită, nu poate conduce la o reducere a cuantumului amenzii aplicate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai 2014, Bolloré/Comisia, C‑414/12 P, nepublicată, EU:C:2014:301, punctul 109).

               62

               Or, în speță, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 54, precum și al punctelor 57-59 din prezenta hotărâre, este cert că, prin intermediul criticilor sale care privesc atât luarea în considerare de către Tribunal a faptului că termenul de prescripție nu s‑a scurs pentru a constata inexistența unei durate excesive a procedurii administrative, cât și neluarea în considerare de către Tribunal a unei părți a procedurii administrative în litigiu, recurenta urmărește numai să obțină o reducere a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată.

               63

               Fără a avea în vedere temeinicia sa, al treilea aspect al celui de al cincilea motiv trebuie să fie, în consecință, respins ca inoperant.

               64

               În ceea ce privește al patrulea motiv, precum și primul aspect al celui de al cincilea motiv al recursului, întemeiat pe încălcarea de către Tribunal a termenului rezonabil de judecare, trebuie amintit că încălcarea săvârșită de o instanță a Uniunii a obligației sale rezultate din articolul 47 al doilea paragraf din cartă de a judeca într‑un termen rezonabil cauzele cu care este sesizată, în pofida competenței de fond recunoscute Tribunalului în temeiul articolului 261 TFUE și al articolului 31 din Regulamentul nr. 1/2003, trebuie să fie sancționată printr‑o acțiune în despăgubire introdusă la Tribunal, o asemenea acțiune constituind un remediu efectiv. Astfel, o cerere prin care se solicită repararea prejudiciului cauzat de nerespectarea de către Tribunal a unui termen de soluționare rezonabil nu poate fi introdusă direct la Curte în cadrul unui recurs, ci trebuie introdusă chiar la Tribunal (a se vedea în special Hotărârea din 10 iulie 2014, Telefónica și Telefónica de España/Comisia, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punctul 66, Hotărârea din 9 octombrie 2014, ICF/Comisia, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, punctul 57, precum și Hotărârea din 12 noiembrie 2014, Guardian Industries și Guardian Europe/Comisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, punctele 17 și 18).

               65

               Tribunalul, având competență în temeiul articolului 256 alineatul (1) TFUE și sesizat fiind cu o cerere de despăgubiri, are obligația de a se pronunța asupra unei astfel de cereri statuând într‑un complet diferit de cel care a trebuit să soluționeze litigiul care a determinat procedura a cărei durată este criticată (a se vedea în special Hotărârea din 10 iulie 2014, Telefónica și Telefónica de España/Comisia, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punctul 67, Hotărârea din 9 octombrie 2014, ICF/Comisia, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, punctul 58, precum și Hotărârea din 12 noiembrie 2014, Guardian Industries și Guardian Europe/Comisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, punctul 19).

               66

               În aceste condiții, având în vedere că este evident, fără a fi necesar ca părțile să prezinte elemente suplimentare în această privință, că Tribunalul și‑a încălcat în mod suficient de grav obligația de a se pronunța în cauză într‑un termen rezonabil, Curtea poate stabili acest fapt (a se vedea în special Hotărârea din 9 octombrie 2014, ICF/Comisia, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, punctul 59, precum și Hotărârea din 12 noiembrie 2014, Guardian Industries și Guardian Europe/Comisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, punctul 20).

               67

               Această situație se regăsește în speță. Durata procedurii desfășurate în fața Tribunalului, și anume aproape cinci ani și nouă luni, care cuprinde, în special, o perioadă de patru ani și o lună care s‑a scurs, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 92-94 din hotărârea atacată, fără niciun act de procedură, între încheierea procedurii scrise și ședința de audiere a pledoariilor, nu se poate explica nici prin natura, nici prin complexitatea cauzei, nici prin contextul acesteia.

               68

               Astfel, pe de o parte, litigiul supus judecății Tribunalului nu prezenta un grad de complexitate deosebit. Pe de altă parte, nu reiese nici din hotărârea atacată, nici din elementele furnizate de părți că această perioadă de inactivitate s‑a dovedit a fi justificată în mod obiectiv sau că recurenta contribuise la aceasta.

               69

               Din considerațiile prezentate la punctul 65 din prezenta hotărâre rezultă însă că al patrulea motiv, precum și primul aspect al celui de al cincilea motiv al prezentului recurs trebuie respinse.

               70

               În ceea ce privește al doilea aspect al celui de al cincilea motiv, prin care recurenta impută Tribunalului că nu a apreciat împreună durata fazelor administrativă și jurisdicțională pentru a aprecia, global, caracterul rezonabil al acestora, trebuie să se mai arate că acesta urmărește să obțină o reducere a cuantumului amenzii aplicate recurentei.

               71

               Or, presupunând chiar că, contrar constatărilor Tribunalului din hotărârea atacată, o încălcare a dreptului la respectarea termenului rezonabil poate fi dovedită ca urmare a duratei prelungite a procedurii administrative și jurisdicționale la care a fost supusă CEPSA, o astfel de încălcare nu poate, în sine, să conducă Tribunalul sau Curtea, în cadrul unui recurs, la a reduce cuantumul amenzii care i‑a fost aplicată acestei societăți în temeiul încălcării în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai 2014, Bolloré/Comisia, C‑414/12 P, EU:C:2014:301, punctul 107).

               72

               Prin urmare, al doilea aspect al celui de al cincilea motiv trebuie respins.

               73

               În consecință, al patrulea și al cincilea motiv trebuie respinse în totalitate.

         Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului în versiunea aplicabilă litigiului

               74

               Prin intermediul celui de al șaselea motiv, recurenta susține că Tribunalul a încălcat articolul 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului în versiunea aplicabilă litigiului prin obligarea CEPSA la plata cheltuielilor de judecată, în condițiile în care ar fi trebuit, ținând seama de faptul că ambele părți au căzut în pretenții în ceea ce privește argumentația lor, să repartizeze între acestea cheltuielile de judecată.

               75

               În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, în ipoteza în care toate celelalte motive ale unui recurs au fost respinse, concluziile privind pretinsa neregularitate a deciziei Tribunalului cu privire la cheltuielile de judecată trebuie respinse ca inadmisibile, în temeiul articolului 58 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, potrivit căruia recursul nu poate privi exclusiv taxele și cheltuielile de judecată (a se vedea în acest sens Ordonanța din 13 ianuarie 1995, Roujansky/Consiliul, C‑253/94 P, EU:C:1995:4, punctele 13 și 14, precum și Hotărârea din 2 octombrie 2014, Strack/Comisia, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, punctul 151).

               76

               Întrucât recurenta a căzut în pretenții în ceea ce privește cele cinci motive ale recursului, ultimul motiv, referitor la repartizarea cheltuielilor de judecată, trebuie declarat de asemenea inadmisibil.

               77

               Prin urmare, acțiunea trebuie respinsă în totalitate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               78

               Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul său de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.

               79

               Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.

               80

               Întrucât Comisia a solicitat obligarea CEPSA la plata cheltuielilor de judecată, iar recurenta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentei proceduri de recurs.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge recursul.

                           2)

                           Obligă Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA la plata cheltuielilor de judecată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 21 ianuarie 1987. # Vassiliki Stroghili împotriva Curții de Conturi a Comunităților Europene. # Cauza 204/85.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 1 octombrie 1998. # Langnese-Iglo GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza C-279/95 P.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 4 octombrie 1991. # B. J. van Dalfsen și alții împotriva B. van Loon și T. Berendsen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # Convenția de la Bruxelles. # Cauza C-183/90.