title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 17 februarie 2011. # Formula One Licensing BV împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a unei mărci comunitare figurative F 1-LIVE - Mărci comunitară figurativă și naționale și internațională verbale anterioare F 1 și F 1Formula 1 - Respingerea opoziției de către camera de recurs - Motive relative de refuz - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]. # Cauza T-10/09.

text:
      Cauza T‑10/09
      Formula One Licensing BV
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative F1‑LIVE – Mărcile comunitară figurativă și naționale și internațională verbale anterioare F1 și F1 Formula 1 – Respingerea opoziției de către camera de recurs – Motive relative de refuz – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1)
         litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]”

      Sumarul hotărârii
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. 1 lit. (b)]
      Nu există, pentru consumatorul mediu al Uniunii Europene, risc de confuzie, în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b)
         din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară, între, pe de o parte, semnul figurativ F1‑LIVE, a cărui înregistrare
         ca marcă comunitară se solicită pentru „Reviste, broșuri, cărți; toate aceste produse referitoare la formula 1”, „Comunicații
         și difuzare de carte, reviste și ziare prin terminale de calculator; toate aceste servicii referitoare la formula 1” și „Publicare
         electronică de cărți, reviste și periodice; informații în materie de divertisment; organizare de concursuri pe internet; rezervarea
         de locuri pentru spectacole; jocuri online; toate aceste servicii referitoare la formula 1” din clasele 16, 38 și 41 în sensul
         Aranjamentului de la Nisa și, pe de altă parte, mărcile verbale F1 înregistrate anterior în Germania pentru servicii din clasa
         41, în Regatul Unit pentru produse și servicii din clasele 16 și 38 și ca marcă internațională cu efect în Danemarca, în Germania,
         în Spania, în Franța, în Italia și în Ungaria pentru produse și servicii din clasele 16, 38 și 41, precum și marca comunitară
         figurativă F1 Formula 1 înregistrată anterior pentru produse și servicii din aceleași clase.

      Publicul relevant va percepe combinația literei „f” și a cifrei „1” ca fiind abrevierea formulei 1, care desemnează în general
         o categorie de mașini de curse și, prin extindere, curse care implică astfel de mașini. În plus, publicul relevant poate să
         perceapă logoul „f 1” din marca comunitară figurativă F1 Formula 1 ca fiind marca utilizată de titularul mărcilor anterioare
         în raport cu activitățile sale comerciale în domeniul curselor de mașini de formula 1. Astfel, publicul relevant nu percepe
         elementul „f 1” în marca solicitată ca pe un element distinctiv, ci ca pe un element utilizat în scopuri descriptive. Prin
         urmare, elementul „f 1”, într‑o prezentare grafică obișnuită, nu are decât un caracter distinctiv scăzut în raport cu produsele
         și cu serviciile avute în vedere, iar renumele eventual al mărcii comunitare figurative utilizate în Uniune este esențial
         legat de logotipul însuși.

      În ceea ce privește, mai precis, mărcile verbale F1, din cauza faptului că singurul semn pe care consumatorii au învățat să
         îl asocieze cu titularul mărcii anterioare este logotipul mărcii F1 Formula 1, iar nu cel care figurează într‑o prezentare
         grafică standard, consumatorii nu vor face legătura între elementul „f 1” cuprins în marca solicitată și titularul menționat.
         Aceștia vor considera F1 într‑o prezentare grafică obișnuită ca fiind abrevierea pentru „formula 1”, cu alte cuvinte, o indicație
         descriptivă.

      În ceea ce privește marca figurativă F1 Formula 1, dată fiind lipsa similitudinii vizuale și faptul că similitudinea în planurile
         fonetic și conceptual nu este decât limitată, publicul relevant nu va confunda marca solicitată cu aceasta. În această privință,
         sensul generic atribuit de public semnului F1 garantează că acest public va înțelege că marca solicitată privește formula
         1, dar, din cauza aspectului general complet diferit, nu va stabili o legătură cu activitățile reclamantului.

      (a se vedea punctele 27, 38, 49, 50, 57 și 61)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)
      17 februarie 2011(*)

      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative F1‑LIVE – Mărcile comunitară figurativă și naționale și internațională verbale anterioare F1 și F1 Formula 1 – Respingerea opoziției de către camera de recurs – Motive relative de refuz – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1)
         litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]”

      În cauza T‑10/09,
      Formula One Licensing BV, cu sediul în Rotterdam (Țările de Jos), reprezentată de B. Klingberg și K. Sandberg, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul A. Folliard‑Monguiral, în calitate de agent,

      pârât,
      intervenienta în fața Tribunalului admisă să substituie Racing‑Live SAS, cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul
         camerei de recurs a OAPI, fiind

      Global Sports Media Ltd, cu sediul în Hamilton (Bermuda), reprezentată inițial de T. de Haan și J.‑J. Evrard, avocați, și ulterior de T. de Haan,
         avocat,

      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 16 octombrie 2008 (cauza R 7/2008‑1)
         privind o procedură de opoziție între Racing‑Live SAS și Formula One Licensing BV,

      TRIBUNALUL (Camera a opta),
      compus din doamna M. E. Martins Ribeiro, președinte, domnii S. Papasavvas și N. Wahl (raportor), judecători,
      grefier: doamna K. Pocheć, administrator,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 14 ianuarie 2009,
      având în vedere memoriul în răspuns al OAPI depus la grefa Tribunalului la 30 martie 2009,
      având în vedere memoriul în răspuns al intervenientei depus la grefa Tribunalului la 10 aprilie 2009,
      în urma ședinței din 10 iunie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        La 13 aprilie 2004, Racing‑Live SAS a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare
         în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului
         din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările
         ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO
         L 78, p. 1)].

      2        Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul figurativ următor:

      3        Produsele și serviciile a căror înregistrare s‑a solicitat fac parte din clasele 16, 38 și 41 în sensul Aranjamentului de
         la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957,
         cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund pentru fiecare dintre aceste clase următoarei descrieri:

      –        clasa 16: „Reviste, broșuri, cărți; toate aceste produse referitoare la formula 1”;
      –        clasa 38: „Comunicații și difuzare de carte, reviste și ziare prin terminale de calculator; toate aceste servicii referitoare
         la formula 1”;

      –        clasa 41: „Publicare electronică de cărți, reviste și periodice; informații în materie de divertisment; organizare de concursuri
         pe internet; rezervarea de locuri pentru spectacole; jocuri online; toate aceste servicii referitoare la formula 1”.

      4        Această cerere de înregistrare a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare nr. 5/2005 din 31 ianuarie 2005.

      5        La 2 mai 2005, reclamanta, Formula One Licensing BV, a formulat opoziție, în temeiul articolului 42 din Regulamentul nr. 40/94
         (devenit articolul 41 din Regulamentul nr. 207/2009), împotriva înregistrării mărcii solicitate, invocând un risc de confuzie
         în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul
         (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009].

      6        Opoziția s‑a întemeiat în special pe următoarele înregistrări anterioare:

      –        trei înregistrări ale semnului verbal F1: acest semn făcuse obiectul înregistrării internaționale nr. 732134 din 20 decembrie
         1999, producând efecte în Danemarca, în Germania, în Spania, în Franța, în Italia și în Ungaria, pentru produse și servicii
         din clasele 16, 38 și 41, acoperind în special produsele și serviciile vizate de marca solicitată, al înregistrării germane
         nr. 30007412 din 10 mai 2000, pentru produse din clasa 41 și care corespund următoarei descrieri: „organizarea de evenimente
         sportive”, și al înregistrării din Regatul Unit nr. 2277746D din 13 august 2001, pentru produse și servicii din clasele 16
         („hârtie, carduri, carton, seturi de imprimare, pictură și desen; cataloage”) și 38 („servicii de telecomunicații; transmitere
         electronică de date, imagini și sunete prin terminale și rețele informatice”);

      –        înregistrarea mărcii comunitare figurative nr. 631531, înregistrată la 19 mai 2003, pentru produse și servicii din clasele
         16, 38 și 41, privind mai ales produsele și serviciile vizate de marca solicitată, reprezentată mai jos:

      7        Opoziția se întemeia pe totalitatea produselor și a serviciilor acoperite de mărcile anterioare și era îndreptată împotriva
         tuturor produselor și serviciilor desemnate de marca solicitată.

      8        Se revendica de către reclamantă caracterul distinctiv ridicat al tuturor mărcilor al căror titular era în temeiul utilizării
         lor, de mai mulți ani, în raport cu diverse produse și servicii.

      9        Prin Decizia din 17 octombrie 2007, divizia de opoziție a OAPI, întemeindu‑se numai pe înregistrarea internațională anterioară
         nr. 732134, a respins cererea de înregistrare a unei mărci comunitare. Aceasta a constatat că exista o similitudine sau o
         identitate între produsele și serviciile pe care mărcile în conflict le desemnează și un grad mediu de similitudine între
         semnele în conflict și, prin urmare, un risc de confuzie între mărcile în conflict în sensul articolului 8 alineatul (1) litera
         (b) din Regulamentul nr. 40/94.

      10      La 14 decembrie 2007, intervenienta a formulat o cale de atac la OAPI, în temeiul articolelor 57-62 din Regulamentul nr. 40/94
         (devenite articolele 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009), împotriva deciziei diviziei de opoziție.

      11      Prin Decizia din 16 octombrie 2008 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a anulat decizia diviziei
         de opoziție. Aceasta a considerat că, chiar dacă exista o identitate sau o similitudine între produsele și serviciile în cauză,
         nu exista un risc de confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 între marca solicitată
         și cele al căror titular era reclamanta, dat fiind că semnele în conflict prezentau diferențe vădite. În plus, camera de recurs
         a considerat că publicul relevant, compus din consumatori obișnuiți și din utilizatori profesionali, percepea combinația literei
         „f” și a cifrei „1” ca fiind denumirea generică a unei categorii de mașini de curse și, prin extindere, de curse care implică
         astfel de mașini. Camera de recurs a concluzionat în sensul că renumele mărcilor anterioare privea numai elementul „f 1” al
         mărcii înregistrate sub numărul 631531.

      12      În ceea ce privește articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, camera de recurs a considerat că, deși marca figurativă
         anterioară poate vehicula o imagine de tehnologie de vârf, de exclusivitate și de lux, singurul vector de comunicare a acestei
         imagini era elementul „f 1” ca logotip F1. Cu toate acestea, puțini consumatori ar atribui un caracter distinctiv abrevierii
         F1, cu excepția cazului în care este însoțită de logotipul menționat. În această privință, camera de recurs a constatat că
         niciun element al mărcii solicitate nu amintea acest logotip publicului și că, prin urmare, marca solicitată nu ar parazita
         mărcile anterioare, nu ar atinge renumele mărcilor respective și nici nu ar permite titularului său să obțină un profit nejustificat
         din imaginea pozitivă a acestor mărci.

       Procedura și concluziile părților
      13      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 14 ianuarie 2009, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

      14      Reclamanta solicită Tribunalului:

      –        anularea deciziei atacate;
      –        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată;
      –        obligarea intervenientei la plata cheltuielilor de judecată efectuate în cadrul procedurii în fața OAPI.
      15      OAPI și intervenienta solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
      16      Prin faxul din 8 iunie 2010, Racing‑Live și Global Sports Media Ltd au informat Tribunalul că cea dintâi transferase marca
         solicitată (F1‑LIVE) celei de a doua și au solicitat ca Global Sports Media, în calitate de nou titular al mărcii menționate,
         să fie autorizată să se substituie titularului inițial în procedura în cauză. Întrucât OAPI a indicat, în cadrul ședinței,
         că nu are obiecțiuni cu privire la această cerere de substituire, Tribunalul a autorizat substituirea solicitată, ceea ce
         a fost consemnat în procesul‑verbal al ședinței.

       În drept
       1. Cu privire la admisibilitatea înscrisurilor prezentate pentru prima dată în fața Tribunalului
      17      OAPI și intervenienta susțin, cu titlu introductiv, că anexele A 6-A 10 la cererea introductivă nu au fost niciodată prezentate
         în cadrul procedurii administrative în fața OAPI, astfel încât trebuie să fie declarate inadmisibile.

      18      Potrivit unei jurisprudențe constante, acțiunea în anulare în fața Tribunalului vizează controlul legalității deciziilor camerelor
         de recurs în sensul articolului 63 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 65 din Regulamentul nr. 207/2009), astfel
         încât funcția Tribunalului nu este, în acest cadru, de a reexamina împrejurările de fapt prin prisma documentelor prezentate
         pentru prima oară în fața sa. Elemente de fapt care sunt invocate în fața Tribunalului fără să fi fost invocate anterior în
         fața instanțelor OAPI nu pot afecta legalitatea unei astfel de decizii decât dacă OAPI ar fi trebuit să le ia în considerare
         din oficiu [Hotărârea Tribunalului din 13 iulie 2004, Samar/OAPI – Grotto (GAS STATION), T‑115/03, Rec., p. II‑2939, punctul
         13, și Hotărârea Tribunalului din 24 noiembrie 2005, Sadas/OAPI – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, Rec., p. II‑4891,
         punctul 19].

      19      În speță, anexele A 6-A 10 corespund unor înscrisuri care nu au fost prezentate anterior în fața OAPI și trebuie, în consecință,
         să fie declarate inadmisibile fără a fi necesar să se examineze forța lor probantă sau să fie ascultate într‑o măsură mai
         largă părțile (a se vedea în acest sens Hotărârea ARTHUR ET FELICIE, citată anterior, punctul 19 și jurisprudența citată).

       2. Cu privire la fond
      20      În susținerea acțiunii, reclamanta invocă două motive, întemeiate pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din
         Regulamentul nr. 40/94 și, respectiv, pe încălcarea articolului 8 alineatul (5) din același regulament.

       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94
       Argumentele părților
      21      Reclamanta consideră, în esență, că există un risc de confuzie între marca solicitată și mărcile anterioare, care se bucură
         de un foarte mare renume.

      22      Mai întâi, reclamanta arată că faptul că produsele și serviciile în cauză erau identice în cea mai mare parte și extrem de
         similare în rest nu a fost luat în considerare de camera de recurs. În continuare, camera de recurs, în mod eronat, ar fi
         presupus că, într‑o prezentare grafică obișnuită, combinația literei „f” și a cifrei „1” nu ar fi percepută de public drept
         o marcă din cauza caracterului său pretins generic și descriptiv și a pretinsei sale lipse totale de caracter distinctiv.
         În plus, dat fiind că elementul „f 1” ar constitui elementul dominant al mărcii contestate, ar exista o mare similitudine
         în planurile vizual, fonetic și conceptual între mărcile verbale anterioare și marca solicitată și, prin urmare, un risc de
         confuzie, chiar dacă mărcile verbale anterioare nu ar fi dotate decât cu un caracter distinctiv scăzut. În sfârșit, un risc
         de confuzie ar exista de asemenea între marca solicitată și marca comunitară figurativă F1 Formula 1, care ar deține un caracter
         distinctiv deosebit de ridicat.

      23      OAPI și intervenienta contestă argumentele reclamantei.

       Aprecierea Tribunalului
      24      Potrivit articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, la opoziția titularului unei mărci anterioare,
         se respinge înregistrarea mărcii solicitate atunci când, din cauza identității sau a asemănării sale cu marca anterioară ori
         din cauza identității sau a asemănării produselor sau a serviciilor pe care le desemnează cele două mărci, există un risc
         de confuzie în percepția publicului de pe teritoriul în care este protejată marca anterioară.

      25      Potrivit unei jurisprudențe constante, constituie risc de confuzie riscul ca publicul să creadă că produsele sau serviciile
         în cauză provin de la aceeași întreprindere sau de la întreprinderi legate din punct de vedere economic. Potrivit aceleiași
         jurisprudențe, riscul de confuzie trebuie apreciat în mod global, în funcție de percepția pe care o are publicul relevant
         asupra semnelor și produselor sau serviciilor în discuție, și ținând seama de toți factorii pertinenți ai cauzei, în special
         de interdependența dintre similitudinea semnelor și cea a produselor sau a serviciilor desemnate [a se vedea Hotărârea Tribunalului
         din 9 iulie 2003, Laboratorios RTB/OAPI – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Rec., p. II‑2821, punctele
         30-33 și jurisprudența citată].

      26      În scopul aplicării articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, un risc de confuzie presupune în același
         timp o identitate sau o similitudine între mărcile aflate în conflict, precum și o identitate sau o similitudine între produsele
         sau serviciile pe care le desemnează acestea. Aceste condiții sunt cumulative [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 22 ianuarie
         2009, Commercy/OAPI – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T‑316/07, Rep., p. II‑43, punctul 42 și jurisprudența citată].

      27      În speță, camera de recurs a concluzionat, la punctul 27 din decizia atacată, că publicul relevant era compus din consumatorul
         mediu al Uniunii Europene, iar riscul de confuzie între mărcile în conflict, prin urmare, trebuia să fie examinat în raport
         cu acest public. Această concluzie, care, în cele din urmă, nu a fost contestată de părți, ținând seama de natura produselor
         și a serviciilor avute în vedere, trebuie să fie aprobată.

      28      În continuare, în ceea ce privește similitudinea produselor și a serviciilor în cauză, este suficient să se constate că, la
         punctele 25 și 26 din decizia atacată, camera de recurs a considerat că activitățile intervenientei cu privire la vânzarea
         de produse de imprimerie și de comunicare prin internet (și anume produsele și serviciile din clasele 16 și 38) erau identice
         celor ale reclamantei, iar serviciile de publicare online și de divertisment online referitoare la formula 1 (și anume serviciile
         din clasa 41) și serviciile propuse de reclamantă erau foarte similare.

      29      Prin urmare, camera de recurs nu a omis să aprecieze gradul de similitudine al produselor și al serviciilor în cauză. Așadar,
         motivul invocat de reclamantă în această privință trebuie să fie respins ca fiind nefondat.

      30      În sfârșit, reclamanta se opune aprecierii camerei de recurs potrivit căreia nu există o puternică similitudine între semnele
         în cauză, nici un risc de confuzie.

      –       Cu privire la compararea semnelor în conflict și perceperea lor de publicul relevant
      31      Aprecierea globală a riscului de confuzie trebuie să se întemeieze, în ceea ce privește similitudinea vizuală, fonetică sau
         conceptuală a semnelor în cauză, pe impresia de ansamblu produsă de acestea, ținând cont în special de elementele lor distinctive
         și dominante (a se vedea Hotărârea Curții din 12 iunie 2007, OAPI/Shaker, C‑334/05 P, Rep., p. I‑4529, punctul 35 și jurisprudența
         citată).

      32      Aprecierea similitudinii dintre două mărci nu se poate limita la luarea în considerare numai a unei componente a unei mărci
         complexe și la compararea acesteia cu o altă marcă. Dimpotrivă, comparația trebuie să se facă prin examinarea mărcilor în
         cauză, apreciate fiecare ca întreg, ceea ce nu exclude faptul că impresia de ansamblu produsă în memoria publicului relevant
         de o marcă complexă poate să fie dominată, în anumite împrejurări, de una sau de mai multe dintre componentele sale (a se
         vedea Hotărârea OAPI/Shaker, citată anterior, punctul 41 și jurisprudența citată). Aprecierea similitudinii se va putea face
         exclusiv pe baza elementului dominant numai dacă toate celelalte componente ale mărcii sunt neglijabile (Hotărârea Curții
         OAPI/Shaker, citată anterior, punctul 42, și Hotărârea Curții din 20 septembrie 2007, Nestlé/OAPI, C‑193/06 P, nepublicată
         în Repertoriu, punctul 42). Aceasta ar putea fi situația în special atunci când această componentă poate domina prin ea însăși
         imaginea mărcii respective, pe care publicul relevant o păstrează în memorie, astfel încât toate celelalte componente ale
         mărcii sunt neglijabile în impresia de ansamblu produsă de aceasta (Hotărârea Nestlé/OAPI, citată anterior, punctul 43).

      33      Totuși, dincolo de cazul obișnuit în care consumatorul mediu percepe o marcă precum un tot și în pofida împrejurării că impresia
         de ansamblu poate fi dominată de una sau mai multe componente ale unei mărci complexe, nu este în niciun caz exclus ca, într‑o
         anumită situație, o marcă anterioară utilizată de un terț în cadrul unui semn compus care cuprinde denumirea întreprinderii
         acestui terț să păstreze o poziție distinctivă autonomă în cadrul semnului compus, fără să constituie totuși elementul dominant
         al acestuia. În acest caz, impresia de ansamblu produsă de semnul compus poate determina publicul să creadă că produsele sau
         serviciile în cauză provin, cel puțin, de la întreprinderi legate din punct de vedere economic, caz în care trebuie reținută
         existența unui risc de confuzie (Hotărârea Curții din 6 octombrie 2005, Medion, C‑120/04, Rec., p. I‑8551, punctele 30 și
         31).

      34      În speță, trebuie să se constate că marca solicitată prezintă un caracter complex, întrucât este compusă din două elemente
         verbale, și anume „f 1” și „live”, separate de o liniuță de unire, și din câteva elemente figurative. Cele două elemente verbale
         sunt situate într‑un dreptunghi de culoare închisă care cuprinde, în centru, o figură circulară reprezentată într‑un degradeu
         de la alb la negru. Elementul „f 1” este scris cu culoare albă în partea superioară stângă a dreptunghiului, în timp ce elementul
         „live” este reprodus cu litere negre cu marginea albă în partea mediană dreaptă a dreptunghiului.

      35      Mărcile anterioare pe care este întemeiată opoziția sunt marca comunitară figurativă F1 Formula 1 și mărcile naționale și
         internațională verbale F1.

      36      În vederea comparării semnelor în litigiu, reclamanta a formulat diverse argumente prin care a urmărit să fie recunoscut faptul
         că elementul „f 1” constituie elementul dominant al mărcii solicitate. Aceasta amintește și faptul că abrevierea F1, într‑o
         prezentare grafică obișnuită, a fost înregistrată în mai multe țări. În plus, aceasta contestă aprecierea camerei de recurs
         potrivit căreia abrevierea menționată nu ar avea decât un caracter distinctiv scăzut, iar publicul relevant nu ar percepe
         combinația literei „f” și a cifrei „1” ca fiind o marcă.

      37      Având în vedere incidența aspectului privind elementul dominant asupra aprecierii similitudinii semnelor în conflict, aceste
         argumente trebuie analizate înainte de a compara aceste semne.

      38      Trebuie să se constate că, în decizia atacată, camera de recurs a concluzionat, în primul rând, că publicul relevant ar percepe
         combinația literei „f” și a cifrei „1” ca fiind abrevierea formulei 1, care desemnează în general o categorie de mașini de
         curse și, prin extindere, curse care implică astfel de mașini (punctul 33 din decizia atacată). În al doilea rând, aceasta
         a concluzionat că publicul relevant putea să perceapă elementul „f 1” din marca comunitară înregistrată sub numărul 631531
         ca fiind marca utilizată de reclamantă în raport cu activitățile sale comerciale în domeniul curselor de mașini de formula
         1 (punctul 34 din decizia atacată). Camera de recurs a dedus din aceasta că trebuia să se facă o distincție între elementul
         „f 1” ca simplă combinație dintre o literă și o cifră și F1 ca logotip (punctul 35 din decizia atacată).

      39      Această concluzie trebuie acceptată.

      40      În primul rând, din elementele de probă aflate la dosar rezultă că promovarea făcută de reclamantă în cursul ultimilor zece
         ani privește numai marca figurativă comunitară nr. 631531 și că, acordând licențe, aceasta a pus accentul pe logotipul F1
         impunând linii directoare, precum și instrucțiuni de concepere, pentru a garanta o folosire constantă a acestor mărci.

      41      Aplicarea acestor reguli stricte a permis reclamantei să facă astfel încât publicul relevant să perceapă în mod constant elementul
         „f 1” ca reprezentând logotipul F1.

      42      Cu toate acestea, trebuie să se constate că reclamanta nu a impus reguli în ceea ce privește utilizarea elementului „f 1”
         în alt sens decât cel al logotipului F1, cum este cazul în înregistrarea internațională nr. 732134. Or, este cert că elementul
         „f 1” este întotdeauna folosit de reclamantă sau de titularii de licențe în combinație cu logoul F1 (cu excepția cazului în
         care logoul nu poate fi reprodus din cauza naturii înseși a modului de comunicare utilizat).

      43      În al doilea rând, din elementele de probă prezentate de reclamantă, în special din rezultatele unui sondaj de opinie realizat
         în Germania și din declarația unui martor, rezultă că marele public nu ignoră că „F1” este abrevierea uzuală pentru „formula
         1”, care desemnează o categorie de mașini de curse și, prin extindere, curse care implică astfel de mașini. În plus, „formula
         1” este utilizată în mod generic pentru a desemna un sport de curse automobilistice, pe care publicul nu le va asocia în mod
         specific cu cursele organizate de grupul din care face parte reclamanta, ci cu categoria superioară a oricărei curse automobilistice.
         Astfel, nu există un alt cuvânt sau expresie adecvată pentru a desemna acest tip de sport.

      44      Pe de altă parte, trebuie subliniat că reclamanta nu contestă concluzia camerei de recurs potrivit căreia „formula 1” este
         o expresie uzuală a limbajului curent care desemnează mașinile de curse și, prin extindere, curse de mașini și că F1 este
         abrevierea binecunoscută a expresiei menționate. În plus, probele aduse de reclamantă, în special înscrisurile anexate la
         declarația martorului citat la punctul precedent, demonstrează de asemenea că abrevierea F1 poate fi utilizată într‑un context
         descriptiv. Prin urmare, abrevierea F1 este la fel de generică precum expresia „formula 1”.

      45      În acest context, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în general, publicul nu va considera un element
         descriptiv al unei mărci complexe drept elementul distinctiv și dominant al impresiei de ansamblu produse de această marcă
         [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 27 noiembrie 2007, Gateway/OAPI – Fujitsu Siemens Computers (ACTIVY Media Gateway),
         T‑434/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 47 și jurisprudența citată].

      46      În plus, numai faptul că marca verbală anterioară a fost înregistrată ca marcă națională sau internațională nu exclude ca
         aceasta să fie larg descriptivă sau, cu alte cuvinte, ca aceasta să nu posede decât un caracter distinctiv intrinsec scăzut
         în raport cu produsele și serviciile vizate [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 13 octombrie 2009, Deutsche Rockwool Mineralwoll/OAPI
         – Redrock Construction (REDROCK), T‑146/08, nepublicată în Repertoriu, punctul 51 și jurisprudența citată].

      47      În acest cadru, trebuie amintit că validitatea unei mărci internaționale sau naționale, în speță aceea a mărcilor reclamantei,
         nu poate fi pusă în discuție în cadrul unei proceduri de înregistrare a unei mărci comunitare, ci numai în cadrul unei proceduri
         de declarare a nulității inițiate în statul membru respectiv [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 12 noiembrie 2008, Shaker/OAPI
         – Limiñana y Botella (Limoncello della Costiera Amalfitana shaker), T‑7/04, Rep., p. II‑3085, punctul 26 și jurisprudența
         citată].

      48      Cu toate acestea, nu este mai puțin adevărat că OAPI era obligat să verifice în ce mod publicul relevant percepea elementul
         „f 1” în marca solicitată.

      49      Având în vedere aceste considerații și ținând seama de elementele de probă prezentate, trebuie să se concluzioneze că publicul
         relevant nu percepe elementul „f 1” în marca solicitată ca pe un element distinctiv, ci ca pe un element utilizat în scopuri
         descriptive.

      50      Prin urmare, camera de recurs, în mod întemeiat, a considerat că elementul „f 1”, într‑o prezentare grafică obișnuită, nu
         avea decât un caracter distinctiv scăzut în raport cu produsele și cu serviciile avute în vedere și că renumele eventual al
         mărcii comunitare figurative utilizate în Uniune era esențial legat de logotipul însuși.

      51      Cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Medion, punctul 33 de mai sus, invocată de reclamantă în cadrul ședinței, nu
         este pertinentă în prezenta cauză. În speță, trebuie să se constate că semnul F1 nu ocupă o poziție distinctivă autonomă în
         marca solicitată, dat fiind că, astfel cum s‑a constatat deja mai sus, publicul relevant percepe elementul „f 1” ca un element
         descriptiv al mărcii respective.

      52      În consecință, argumentul reclamantei potrivit căruia elementul „F1” are un caracter distinctiv deosebit de ridicat, precum
         și cel potrivit căruia acest element, într‑o prezentare grafică standard, se bucură de o reputație egală cu cea a logotipului
         trebuie să fie respinse ca fiind nefondate. În același mod, contrar față de ceea ce afirmă reclamanta, utilizarea serioasă
         a mărcilor verbale naționale și internațională anterioare nu poate fi dedusă din elementele de probă prezentate referitoare
         la logotipul F1.

      –       Cu privire la comparația mărcii solicitate cu mărcile verbale naționale și internațională anterioare F1
      53      În speță, mărcile naționale și internațională anterioare sunt mărci verbale, constituite din elementul „f 1”, în timp ce marca
         solicitată este o marcă complexă (a se vedea punctul 34 de mai sus).

      54      În această privință, trebuie să se sublinieze că semnele în cauză prezintă anumite puncte de similitudine datorită elementului
         „f 1” care le este comun. Cu toate acestea, acestea diferă în plan vizual, datorită lungimii lor, a prezenței cuvântului „live”
         și a faptului că marca solicitată cuprinde un element figurativ.

      55      În plan fonetic, trebuie să se constate că marca solicitată cuprinde două cuvinte, iar mărcile anterioare unul singur. Trebuie
         să se constate că adăugarea în marca solicitată a unui cuvânt suplimentar, care este pronunțat, contrabalansează, într‑o anumită
         măsură, elementul comun „f 1”. Cu toate acestea, datorită faptului că semnele în conflict cuprind amândouă elementul „f 1”,
         care este primul pronunțat în marca solicitată, în mod întemeiat camera de recurs a concluzionat în sensul existenței unui
         anumit grad de similitudine în plan fonetic.

      56      În plan conceptual, trebuie subliniat că marca anterioară desemnează un tip deosebit de mașini de curse, și anume mașinile
         de formula 1, și poate fi percepută de asemenea ca făcând implicit referire la cursele de formula 1. Marca solicitată vehiculează
         același mesaj, dar adăugarea cuvântului „live”, care evocă rezumarea sau transmiterea în direct a unui eveniment, o face mai
         bogată din punct de vedere conceptual decât marca anterioară. Prin urmare, deși elementul verbal comun „f 1” implică faptul
         că semnele în conflict prezintă anumite elemente de asemănare în plan conceptual, gradul acestei similitudini rămâne scăzut.

      57      Astfel cum a constatat și camera de recurs, dat fiind că, din cauza faptului că singurul semn pe care au învățat să îl asocieze
         cu reclamanta este logotipul mărcii F1 Formula 1, iar nu cel care figurează într‑o prezentare grafică standard, consumatorii
         nu vor face legătura între elementul „f 1” cuprins în marca solicitată și reclamantă și vor considera F1 într‑o prezentare
         grafică obișnuită ca fiind abrevierea pentru „formula 1”, cu alte cuvinte, o indicație descriptivă, trebuie să se constate
         că nu există un risc de confuzie între mărcile în conflict.

      58      Așadar, este necesar să se compare marca solicitată cu marca comunitară figurativă F1 Formula 1 a reclamantei.

      –       Cu privire la comparația dintre marca solicitată și marca comunitară figurativă anterioară F1 Formula 1
      59      Astfel cum a constatat camera de recurs în mod întemeiat, marca solicitată prezintă cu marca comunitară figurativă anterioară
         F1 Formula 1 diferențe vădite în privința aspectului general. În marca solicitată, litera „f” și cifra „1” sunt drepte și
         separate, în timp ce, în marca anterioară menționată, aceste elemente sunt înclinate către dreapta și sunt scrise astfel încât
         spațiul dintre ele creează forma elementului numeric. Aceste două elemente sunt în plus reprezentate într‑un contrast net
         de culori. Partea dreaptă a mărcii cuprinde linii care se estompează, reprezentând probabil viteza. Prin urmare, trebuie să
         se concluzioneze că, în plan vizual, nu există nicio similitudine între mărcile în cauză.

      60      În planurile fonetic și conceptual, rezultatul examinării este identic cu cel al examinării F1 ca semn verbal (a se vedea
         punctele 55 și 56 de mai sus), implicând un anumit grad de similitudine sub aspectele fonetic și conceptual.

      61      În speță, în cadrul aprecierii globale a riscului de confuzie, caracterizată prin lipsa similitudinii vizuale și faptul că
         similitudinea în planurile fonetic și conceptual nu este decât limitată, este suficient să se constate că în mod întemeiat
         camera de recurs a reținut că nu exista un risc de confuzie între semnele în litigiu, întrucât publicul relevant nu va confunda
         marca solicitată cu cea a reclamantei. În această privință, trebuie să se sublinieze că sensul generic atribuit de public
         semnului F1 garantează că acest public va înțelege că marca solicitată privește formula 1, dar, din cauza aspectului general
         complet diferit, nu va stabili o legătură cu activitățile reclamantei.

      62      Prin urmare, având în vedere cele de mai sus, primul motiv trebuie respins.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94
       Argumentele părților
      63      Reclamanta susține că, în mod eronat, camera de recurs a respins argumentul potrivit căruia elementul comun, și anume elementul
         „f 1”, este suficient pentru a crea o legătură, în sensul articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, între semnele
         în conflict în viziunea publicului. În consecință, camera de recurs ar fi omis de asemenea să examineze dacă marca solicitată
         era susceptibilă să obțină în mod întemeiat profit din renumele și din caracterul distinctiv al mărcilor anterioare și să
         aducă astfel prejudiciu titularului lor.

      64      OAPI și intervenienta contestă argumentele reclamantei.

       Aprecierea Tribunalului
      65      Din modul de redactare a articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94 rezultă că aplicarea acestuia este supusă
         următoarelor trei condiții, și anume: în primul rând, identitatea sau similitudinea dintre mărcile în conflict, în al doilea
         rând, existența unui renume al mărcii anterioare invocat în sprijinul opoziției și, în al treilea rând, existența riscului
         ca utilizarea fără un motiv întemeiat a mărcii solicitate să genereze un profit necuvenit din caracterul distinctiv sau din
         renumele mărcii anterioare sau să aducă atingere acestora. Aceste trei condiții sunt cumulative, iar neîndeplinirea uneia
         dintre ele este suficientă pentru a face inaplicabilă prevederea amintită [Hotărârea Tribunalului din 25 mai 2005, Spa Monopole/OAPI
         – Spa‑Finders Travel Arrangements (SPA FINDERS), T‑67/04, Rec., p. II‑1825, punctul 30].

      66      Trebuie de asemenea amintit că rezultă din jurisprudență că atingerile prevăzute la articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul
         nr. 40/94, atunci când au loc, sunt consecința unui anumit grad de similitudine între mărcile în conflict, din cauza căreia
         publicul vizat realizează o asociere între aceste mărci, cu alte cuvinte, stabilește o legătură între acestea, chiar dacă
         nu le confundă (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Curții din 27 noiembrie 2008, Intel Corporation, C‑252/07, Rep., p. I‑8823,
         punctul 30 și jurisprudența citată).

      67      Astfel cum reiese de la punctul 66 din decizia atacată, semnul a cărui utilizare și, eventual, renume le‑a dovedit reclamanta
         este exclusiv cel care a făcut obiectul înregistrării comunitare nr. 631531, și anume versiunea logotip. Prin urmare, prima
         problemă care se ridică este dacă mărcile figurative în cauză sunt identice sau similare. Astfel, caracterul distinctiv și
         renumele semnului constă în fuziunea virtuală a literei „f” și a cifrei „1”, reprezentate în culori foarte contrastante. Numai
         prezența literei „f” și a cifrei „1” în marca solicitată, prezență care nu ar avea niciun caracter distinctiv, nu poate fi
         suficientă pentru a concluziona în sensul existenței unei legături între mărcile în cauză. În consecință, în pofida unei anumite
         asemănări sub aspect fonetic și conceptual, concluzia camerei de recurs potrivit căreia niciun element al mărcii solicitate
         nu amintește logotipul F1 publicului trebuie să fie confirmată, semnele în conflict neputând fi considerate ca fiind similare.

      68      Dat fiind că una dintre cele trei condiții cumulative amintite la punctul 65 de mai sus nu este îndeplinită, nu mai este necesară
         pronunțarea cu privire la aspectul dacă a treia condiție de aplicare a articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94
         este îndeplinită în speță.

      69      Rezultă că și al doilea motiv trebuie să fie respins.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      70      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată,
         la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata
         cheltuielilor de judecată, conform concluziilor OAPI și ale intervenientei.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a opta)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă Formula One Licensing BV la plata cheltuielilor de judecată.

               Martins Ribeiro

               Papasavvas

               Wahl

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 17 februarie 2011.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 15 octombrie 1997. # IPK-München GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Admisibilitate - Act de confirmare - Motivare. # Cauza T-331/94.


title: Hotărârea Curții (camera a șaptea) din 19 mai 2011.#David Barcenilla Fernández (C-256/10) și Pedro Antonio Macedo Lozano (C-261/10) împotriva Gerardo García SL.#Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León - Spania.#Directiva 2003/10/CE - Valori de expunere - Zgomot - Protecție auditivă - Efect util.#Cauze conexate C-256/10 și C-261/10.

text:
      HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      19 mai 2011(*)

      „Directiva 2003/10/CE – Valori de expunere – Zgomot – Protecție auditivă – Efect util”
      În cauzele conexate C‑256/10 și C‑261/10,
      având ca obiect două cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunal
         Superior de Justicia de Castilla y León (Spania), prin deciziile din 21 aprilie 2010, primite de Curte la 25 mai 2010, în
         procedurile

      David Barcenilla Fernández (C‑256/10),

      Pedro Antonio Macedo Lozano(C‑261/10)

      împotriva
      Gerardo García SL,
      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din domnul D. Šváby, președinte de cameră, domnii E. Juhász și T. von Danwitz (raportor), judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul spaniol, de doamna B. Plaza Cruz, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul belgian, de domnul T. Materne și de doamna M. Jacobs, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de doamna M. Russo, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii G. Rozet și G. Valero Jordana, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolelor 3 și 5-7 din Directiva 2003/10/CE a Parlamentului
         European și a Consiliului din 6 februarie 2003 privind cerințele minime de securitate și sănătate referitoare la expunerea
         lucrătorilor la riscuri generate de agenți fizici (zgomot) [A șaptesprezecea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul
         (1) din Directiva 89/391/CEE] (JO L 42, p. 38, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 169), astfel cum a fost modificată prin Directiva
         2007/30/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 iunie 2007 (JO L 165, p. 21) (denumită în continuare „Directiva
         2003/10”).

      2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii între domnul Barcenilla Fernández (C‑256/10) și domnul Macedo Lozano
         (C‑261/10), pe de o parte, și Gerardo García SL (denumită în continuare „Gerardo”), pe de altă parte, cu privire la obligația
         acesteia din urmă de a plăti un spor salarial în temeiul unei dispoziții de drept național care prevede un astfel de spor
         în cazul în care condițiile la locul de muncă sunt deosebit de grele.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Potrivit considerentului (10) al Directivei 2003/10:

      „Nivelul expunerii la zgomot poate fi redus mai eficient prin incorporarea măsurilor preventive în concepția [a se citi «conceperea»]
         posturilor de lucru și a locurilor de muncă și prin selectarea echipamentelor, procedurilor și metodelor de lucru, astfel
         încât să se dea prioritate reducerii riscului la sursă. Dispozițiile referitoare la echipamente și metode de lucru contribuie
         astfel la protecția lucrătorilor în cauză. În conformitate cu principiile generale de prevenire enunțate la articolul 6 alineatul
         (2) din Directiva 89/391/CEE a Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii
         securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă [JO L 183, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 88], măsurile de protecție
         colectivă au prioritate în raport cu măsurile de protecție individuală.”

      4        Potrivit considerentului (12) al Directivei 2003/10:

      „[...] Valorile estimate sau măsurate în mod obiectiv trebuie să fie decisive pentru inițierea acțiunilor prevăzute la valorile
         inferioare și superioare de expunere care declanșează acțiunea. Valorile limită de expunere sunt necesare pentru a evita vătămarea
         ireversibilă a auzului lucrătorilor. Trebuie ca zgomotul care ajunge la ureche să fie menținut sub valorile limită de expunere.”

      5        Articolul 3 din această directivă, intitulat „Valori limită de expunere și valori de expunere care declanșează acțiunea”,
         prevede:

      „(1) În sensul prezentei directive, valorile limită de expunere și valorile de expunere care declanșează acțiunea ale nivelurilor
         zilnice de expunere la zgomot și ale presiunii acustice de vârf sunt stabilite la:

      (a)      valori limită de expunere: LEX,8h = 87 dB(A) și, respectiv, Pvârf = 200 Pa [...];

      (b)      valori superioare de expunere care declanșează acțiunea: LEX,8h = 85 dB(A) și, respectiv, Pvârf = 140 Pa [...];

      (c)      valori inferioare de expunere care declanșează acțiunea: LEX,8h = 80 dB(A) și, respectiv, Pvârf = 112 Pa [...].

      (2)      Atunci când se aplică valorile limită de expunere, determinarea expunerii efective a lucrătorului ia în considerare atenuarea
         asigurată de mijloacele individuale de protecție auditivă purtate de lucrător. Valorile de expunere care declanșează acțiunea
         nu iau în considerare efectele niciunui astfel de mijloc de protecție.

      [...]”
      6        Articolul 5 din directiva menționată, intitulat „Dispoziții în scopul evitării sau reducerii expunerii”, prevede:

      „(1)      Luând în considerare progresul tehnic și disponibilitatea măsurilor de control al riscului la sursă, riscurile generate de
         expunerea la zgomot se elimină la sursă sau se reduc la minim.

      Reducerea acestor riscuri are la bază principiile generale de prevenire prevăzute la articolul 6 alineatul (2) din Directiva
         89/391/CEE și iau în considerare în special:

      (a)      alte metode de lucru care necesită mai puțină expunere la zgomot;
      (b)      alegerea unor echipamente de lucru adecvate, având în vedere natura muncii, care să emită cât mai puțin zgomot posibil, inclusiv
         posibilitatea de a pune la dispoziția lucrătorilor echipamentul de lucru care respectă dispozițiile comunitare, cu scopul
         sau efectul de a limita expunerea la zgomot;

      (c)      proiectarea și amenajarea locurilor de muncă și a posturilor de lucru;
      (d)      informarea și formarea profesională adecvată a lucrătorilor, pentru ca aceștia să utilizeze echipamentele de lucru în mod
         corect, în vederea reducerii la minimum a expunerii la zgomot;

      (e)      reducerea zgomotului prin mijloace tehnice:
      (i)      reducerea zgomotului aerian, de exemplu cu ajutorul elementelor de compartimentare, spațiilor tampon, căptușelilor fonoabsorbante;
      (ii)      reducerea zgomotului structural, de exemplu prin montare de tampoane sau dublaje fonoizolante;
      (f)      programe adecvate de întreținere a echipamentelor de lucru, a locului de muncă și a sistemelor de la locul de muncă;
      (g)      organizarea muncii astfel încât să se reducă zgomotul:
      (i)      limitarea duratei și intensității expunerii;
      (ii)      programe de lucru adecvate, cu perioade suficiente de odihnă.
      (2)      Pe baza evaluării riscurilor prevăzute în articolul 4, dacă valorile de expunere superioare care declanșează acțiunea sunt
         depășite, angajatorul stabilește și aplică un program de măsuri tehnice și[/sau] organizatorice destinat să reducă expunerea
         la zgomot, luând în considerare, în special, măsurile prevăzute la alineatul (1).

      [...]”
      7        Articolul 6 din Directiva 2003/10, intitulat „Protecția individuală”, prevede:

      „(1)      Dacă riscurile generate de expunerea la zgomot nu pot fi prevenite prin alte mijloace, lucrătorilor li se pun la dispoziție
         și aceștia folosesc mijloace de protecție auditivă individuale, adecvate și corect ajustate, în conformitate cu dispozițiile
         Directivei 89/656/CEE a Consiliului din 30 noiembrie 1989 privind cerințele minime de securitate și sănătate pentru utilizarea
         de către lucrători a echipamentelor individuale de protecție la locul de muncă [A treia directivă specială în sensul articolului
         16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE] [JO L 393, p. 18, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 114] și cu cele ale articolului
         13 alineatul (2) din Directiva 89/391/CEE și în condițiile stabilite mai jos:

      (a)      atunci când expunerea la zgomot depășește valorile de expunere inferioare care declanșează acțiunea, angajatorul pune la dispoziția
         lucrătorilor mijloace de protecție auditivă individuale;

      (b)      atunci când expunerea la zgomot atinge sau depășește valorile superioare de expunere care declanșează acțiunea, se folosesc
         mijloacele de protecție auditivă individuale;

      [...]”
      8        Articolul 7 din Directiva 2003/10, intitulat „Limitarea expunerii”, prevede:

      „(1)      Expunerea lucrătorului, determinată în conformitate cu articolul 3 alineatul (2), nu poate depăși, în niciun caz, valorile
         limită de expunere.

      (2)      Dacă, în pofida măsurilor luate în vederea aplicării prezentei directive, se constată expuneri peste valorile limită, angajatorul:
      (a)      ia măsuri imediate de reducere a expunerii sub valorile limită;
      (b)      stabilește cauzele expunerii excesive;
      (c)      adaptează măsurile de protecție și prevenire pentru a evita orice repetare.”
       Dreptul național
      9        Directiva 2003/10 a fost transpusă prin Decretul regal 286/2006 privind protecția sănătății și a securității lucrătorilor
         împotriva riscurilor legate de expunerea la zgomot (Real Decreto 286/2006 sobre la protección de la salud y la seguridad de
         los trabajadores contra los riesgos relacionados con la exposición al ruido) din 10 martie 2006 (BOE nr. 60 din 11 martie
         2006, p. 9842).

      10      Articolul 5 alineatul 1 din Decretul regal 286/2006 diferențiază valorile care declanșează acțiunea de valorile limită de
         expunere care în niciun caz nu trebuie depășite. Potrivit articolului 8 din acest decret, valoarea limită care nu trebuie
         depășită este stabilită la un nivel zilnic mediu de 87 dB(A).

      11      Articolul 5 alineatul 2 din Decretul regal 286/2006 prevede că „pentru aplicarea valorilor limită de expunere, stabilirea
         expunerii efective a lucrătorului la zgomot ia în considerare atenuarea asigurată de mijloacele de protecție auditivă individuale
         purtate de lucrător”.

      12      Convenția colectivă din sectorul construcțiilor și lucrărilor publice din regiunea Palencia pentru perioada 2007-2011 (denumită
         în continuare „convenția colectivă”) prevede la articolul 27:

      „1.      Persoanelor care lucrează în condiții deosebit de grele, toxice sau periculoase trebuie să li se plătească un spor de 20 %
         din salariul de bază. Dacă acestea își exercită atribuțiile pentru o durată de o jumătate de zi sau pentru o durată mai scurtă,
         acest spor va fi de 10 %.

      [...]
      3.      Dacă din orice motiv condițiile deosebit de grele, toxice sau periculoase încetează, sporurile menționate nu vor mai fi plătite.
      [...]”
       Acțiunile principale și întrebările preliminare
      13      Activitatea desfășurată de Gerardo, angajatorul reclamanților din acțiunile principale, constă în fabricarea de materiale
         din piatră având la bază pietre naturale. Reclamanții din acțiunile principale lucrează în mod obișnuit pe o mașină de tăiat
         automată.

      14      În cursul zilelor de lucru, nivelul de zgomot la locul lor de muncă depășește media zilnică de 85 dB(A). Pentru a remedia
         această situație, Gerardo le‑a pus la dispoziție un echipament individual de protecție auditivă. Datorită atenuării asigurate
         de acest echipament, expunerea zilnică la zgomot a reclamanților din acțiunile principale este redusă la un nivel sub 80 dB(A).

      15      Reclamanții din acțiunile principale au solicitat plata unui spor salarial, în conformitate cu articolul 27 din convenția
         colectivă, date fiind condițiile grele de la locul lor de muncă determinate de faptul că sunt expuși unui nivel de zgomot
         care depășește media zilnică de 85 dB(A). Cererile acestora au fost respinse de Juzgado de lo Social, care a apreciat că Gerardo
         a respectat Decretul regal 286/2006 care transpune Directiva 2003/10. Potrivit acestei instanțe, pentru a stabili în ce măsură
         condițiile de la locul de muncă trebuie considerate grele, este necesar să se țină seama de efectul de atenuare a zgomotului
         asigurat de echipamentul individual de protecție auditivă.

      16      Reclamanții din acțiunile principale au declarat apel la instanța de trimitere.

      17      Această instanță arată că respingerea de către Juzgado de lo Social a cererilor reclamanților din acțiunile principale este
         conformă cu jurisprudența recentă a Tribunal Supremo potrivit căreia, pentru a stabili dacă lucrătorul este expus unor condiții
         grele la locul său de muncă, trebuie luată în considerare atenuarea zgomotului asigurată de echipamentul individual de protecție
         auditivă. Potrivit instanței de trimitere, această jurisprudență care interpretează noțiunea „condiții grele” în lumina Directivei
         2003/10 și a dreptului național care o transpune deduce din acestea că obiectivul lor este de a proteja lucrătorul împotriva
         riscurilor pentru sănătate legate de o expunere efectivă la zgomot. Ar rezulta că nu există condiții grele în cazul în care
         o protecție auditivă individuală permite reducerea zgomotului care ajunge la ureche la un nivel sub 80 dB(A).

      18      Instanța de trimitere exprimă îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea acestei jurisprudențe a Tribunal Supremo cu Directiva
         2003/10. În această privință, deși admite că acțiunile principale privesc plata unui spor salarial care, în sine, nu este
         reglementat de această directivă, instanța de trimitere apreciază că interpretarea directivei menționate constituie o condiție
         prealabilă pentru a stabili dacă reclamanții din acțiunile principale au dreptul la acest spor.

      19      Astfel, aceasta consideră că obligația prevăzută la articolul 27 din convenția colectivă de a plăti un spor salarial pentru
         condițiile grele de muncă depinde de respectarea de către angajator a obligațiilor care decurg din Directiva 2003/10 și din
         Decretul regal nr. 286/2006. Ar fi contrar efectului util al acestei directive ca un angajator să poată eluda obligația de
         a plăti un astfel de spor salarial prin simplul fapt că a pus la dispoziția angajaților săi mijloace de protecție auditivă,
         chiar dacă nu a respectat cerințele directivei menționate în ceea ce privește obligațiile de prevenire instituite de aceasta.

      20      În aceste condiții, Tribunal Superior de Justicia de Castilla y Léon a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze
         Curții următoarele întrebări preliminare, care sunt formulate în termeni identici în fiecare dintre cauzele cu care această
         instanță este sesizată:

      „1)      Articolul 3, articolul 5 alineatul (2) și articolele 6 și 7 din Directiva 2003/10 [...] trebuie interpretate în sensul că
         o întreprindere în care nivelul de expunere zilnică la zgomot a lucrătorilor este situat la peste 85 dB(A) (măsurat fără a
         lua în considerare efectele mijloacelor de protecție auditivă) respectă obligațiile de prevenire stabilite de [această] directivă
         în ceea ce privește condițiile efective de muncă prin punerea la dispoziția lucrătorilor a unor mijloace de protecție auditivă
         astfel încât, cu nivelul de atenuare asigurat de acestea, expunerea zilnică la zgomot a lucrătorilor este redusă sub 80 dB(A)?

      2)      Articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2003/10 [...] trebuie interpretat în sensul că programul de măsuri tehnice și/sau
         organizatorice pe care trebuie să îl adopte o întreprindere în care nivelul de expunere zilnică a lucrătorilor la zgomot este
         de peste 85 dB(A) (măsurat fără a lua în considerare efectele mijloacelor de protecție auditivă) are drept scop reducerea
         nivelului de expunere la zgomot sub 85 dB(A)?

      3)      Dacă răspunsul la prima întrebare este negativ, Directiva 2003/10 [...] trebuie interpretată  în sensul că se opune unei norme
         sau unei practici judiciare naționale care scutește întreprinderea de plata unei compensații bănești pe care în principiu
         trebuie să o achite lucrătorilor afectați de niveluri de expunere zilnică la zgomot mai mari de 85 dB(A), prin punerea la
         dispoziția acestora a unor mijloace de protecție auditivă al căror efect de atenuare face ca expunerea zilnică să se mențină
         sub 80 dB(A)?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      21      Prin intermediul primelor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență,
         dacă Directiva 2003/10 trebuie interpretată în sensul că un angajator în întreprinderea căruia nivelul de expunere zilnică
         la zgomot a lucrătorilor este mai mare de 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectele utilizării mijloacelor de protecție
         auditivă individuale, îndeplinește obligațiile care rezultă din această directivă prin simplul fapt că pune la dispoziția
         lucrătorilor astfel de mijloace de protecție auditivă individuale care permit să se reducă expunerea zilnică la zgomot la
         mai puțin de 80 dB(A) și dacă articolul 5 alineatul (2) din directiva menționată trebuie interpretat în sensul că urmărește
         să reducă expunerea zilnică la zgomot la un nivel sub 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectele utilizării mijloacelor
         de protecție auditivă individuale.

      22      Pentru a răspunde la aceste întrebări, trebuie amintit cadrul normativ instituit de Directiva 2003/10.

      23      Mai întâi, potrivit articolului 5 alineatul (1) primul paragraf din această directivă, riscurile care rezultă din expunerea
         la zgomot se elimină la sursă sau se reduc la minimum luând în considerare progresul tehnic și disponibilitatea măsurilor
         de control al riscului la sursă.

      24      În acest sens, al doilea paragraf al articolului 5 alineatul (1) prevede că reducerea acestor riscuri are la bază principiile
         generale de prevenire și detaliază măsurile care pot promova acest obiectiv.

      25      Conform articolului 5 alineatul (2) din Directiva 2003/10, angajatorul stabilește și aplică un program de măsuri destinat
         să reducă expunerea la zgomot dacă valorile de expunere superioare care declanșează acțiunea sunt depășite. În acest sens,
         din articolul 3 alineatul (1) litera (b) și din articolul 2 a doua teză din directiva menționată rezultă că această valoare
         de expunere este stabilită la un nivel de 85 dB(A) și trebuie măsurată fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor
         de protecție auditivă individuale.

      26      În continuare, potrivit articolului 6 din directiva menționată, lucrătorilor li se pun la dispoziție mijloace de protecție
         auditivă individuale atunci când expunerea la zgomot depășește valorile de expunere care declanșează acțiunea, „dacă riscurile
         generate de expunerea la zgomot nu pot fi prevenite prin alte mijloace”.

      27      În sfârșit, conform articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2003/10, expunerea lucrătorului nu poate depăși, în niciun caz,
         valorile limită de expunere, cu alte cuvinte, potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (a) și articolului 2 prima teză
         din această directivă, un nivel de 87 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție
         auditivă individuale.

      28      Astfel, Directiva 2003/10 instituie o ierarhie a obligațiilor care revin angajatorului.

      29      În primul rând, angajatorul are, în temeiul articolului 5 alineatul (2) din directiva menționată, obligația de a aplica un
         program destinat să reducă expunerea la zgomot atunci când lucrătorii sunt expuși unui nivel de zgomot care depășește 85 dB(A),
         măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale.

      30      Numai în măsura în care acest program nu permite să se reducă o astfel de expunere la zgomot, articolul 6 din Directiva 2003/10
         prevede, în al doilea rând, obligația suplimentară de a pune la dispoziția lucrătorilor mijloace de protecție auditivă individuale.

      31      În al treilea și ultimul rând, articolul 7 din directiva menționată prevede obligații specifice pentru situația în care utilizarea
         mijloacelor de protecție auditivă individuale nu permite să se evite depășirea valorilor limită de expunere.

      32      Din modul de redactare clar și din structura acestor dispoziții rezultă astfel că angajatorul nu își îndeplinește obligațiile
         prevăzute la articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2003/10 prin simplul fapt că pune la dispoziția lucrătorilor mijloace
         de protecție auditivă individuale, ci trebuie să aplice un program destinat să reducă expunerea la zgomot atunci când lucrătorii
         sunt expuși unui nivel de zgomot care depășește 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor
         de protecție auditivă individuale.

      33      Această interpretare a Directivei 2003/10 este susținută de considerentul (10) al acesteia, potrivit căruia această directivă
         se întemeiază pe conceptul de prevenire care presupune să se dea prioritate reducerii riscului la sursă și că măsurile de
         protecție colectivă au prioritate în raport cu măsurile de protecție individuală.

      34      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la primele două întrebări că Directiva 2003/10 trebuie interpretată
         în sensul că un angajator în întreprinderea căruia nivelul de expunere zilnică la zgomot a lucrătorilor este mai mare de 85 dB(A),
         măsurat fără a lua în considerare efectele utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale, nu îndeplinește obligațiile
         care rezultă din această directivă prin simplul fapt că pune la dispoziția lucrătorilor astfel de mijloace de protecție auditivă
         care permit să se reducă expunerea zilnică la zgomot la mai puțin de 80 dB(A), acest angajator având obligația de a aplica
         un program de măsuri tehnice sau organizatorice destinat să reducă o astfel de expunere la zgomot la un nivel sub 85 dB(A),
         măsurat fără a lua în considerare efectele utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale.

       Cu privire la a treia întrebare
      35      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă Directiva 2003/10 trebuie
         interpretată în sensul că impune unui angajator care nu a aplicat un program de măsuri tehnice sau organizatorice destinat
         să reducă nivelul de expunere zilnică la zgomot să plătească un spor salarial lucrătorilor care sunt expuși unui nivel de
         zgomot mai mare de 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale,
         chiar dacă a pus la dispoziția acestor lucrători astfel de mijloace de protecție auditivă care au ca efect reducerea expunerii
         zilnice la zgomot la un nivel sub 80 dB(A).

      36      În ceea ce privește această întrebare, trebuie amintit că, potrivit convenției colective, se plătește un spor salarial persoanelor
         care lucrează în condiții deosebit de grele, astfel de condiții putând rezulta din expunerea la zgomot.

      37      În acest sens, instanța de trimitere arată că, potrivit jurisprudenței recente a Tribunal Supremo, astfel de condiții grele
         nu există în cazul în care mijloacele de protecție auditivă individuale au ca efect reducerea nivelului de zgomot care ajunge
         la ureche la un nivel sub 80 dB(A). Potrivit instanței de trimitere, această jurisprudență se întemeiază pe o interpretare
         a Directivei 2003/10 potrivit căreia obiectivul acesteia constă în protejarea lucrătorului împotriva riscurilor pentru sănătate
         legate de o expunere efectivă la zgomot. Or, o astfel de interpretare ar fi contrară efectului util al acestei directive.
         Angajatorul ar putea astfel eluda obligația de a plăti un asemenea spor salarial prin simplul fapt că a pus la dispoziția
         lucrătorilor săi mijloace de protecție auditivă individuale, chiar dacă nu a respectat cerințele directivei menționate în
         ceea ce privește obligațiile de prevenire instituite de aceasta.

      38      În această privință, trebuie subliniat, astfel cum arată Comisia Europeană, că Directiva 2003/10 nu reglementează, ca atare,
         nici plata unui spor salarial în temeiul condițiilor grele ale unui loc de muncă ce rezultă din expunerea la zgomot, nici
         problema dacă efectul unui mijloc individual de protecție auditivă poate sau trebuie luat în considerare pentru a stabili
         pragul de expunere la zgomot care dă naștere obligației de a plăti un asemenea spor salarial.

      39      Astfel, Directiva 2003/10 nu impune ca nerespectarea de către angajator a obligațiilor de prevenire instituite de această
         directivă să fie sancționată cu obligația de a plăti un spor salarial.

      40      Cu toate acestea, trebuie precizat că, în ceea ce privește întrebările adresate de instanța de trimitere, respectivele obligații
         de prevenire având ca obiect reducerea, în măsura în care este posibil, a expunerii la zgomot la sursă, prin aplicarea unui
         program de măsuri tehnice sau organizatorice, se încadrează în obiectivul Directivei 2003/10 de a proteja sănătatea lucrătorilor.

      41      În plus, trebuie amintită jurisprudența constantă potrivit căreia libertatea alegerii căilor și a mijloacelor destinate să
         asigure punerea în aplicare a unei directive nu afectează obligația fiecăruia dintre statele membre destinatare de a adopta
         toate măsurile necesare pentru a asigura efectul deplin al directivei vizate, conform obiectivului pe care aceasta îl urmărește
         (Hotărârea din 15 aprilie 2008, Impact, C‑268/06, Rep., p. I‑2483, punctul 40 și jurisprudența citată), și de a garanta că,
         în cazul în care directiva în cauză vizează crearea de drepturi pentru particulari, acestora li se dă posibilitatea să le
         invoce în fața instanțelor naționale, dacă este cazul (Hotărârea din 30 mai 1991, Comisia/Germania, C‑361/88, Rec., p. I‑2567,
         punctul 15).

      42      Rezultă că dreptul național trebuie interpretat într‑un mod care să permită lucrătorilor să invoce în mod efectiv respectarea
         de către angajator a obligațiilor de prevenire instituite de Directiva 2003/10, al cărei obiect constă, astfel cum rezultă
         din considerentul (10) al acesteia, tocmai în a contribui la protecția lucrătorilor.

      43      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că Directiva 2003/10 trebuie interpretată
         în sensul că nu impune unui angajator să plătească un spor salarial lucrătorilor care sunt expuși unui nivel de zgomot mai
         mare de 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale, pentru
         simplul fapt că nu a aplicat un program de măsuri tehnice sau organizatorice destinat să reducă nivelul de expunere zilnică
         la zgomot. Cu toate acestea, dreptul național trebuie să prevadă mecanisme adecvate prin care să garanteze că un lucrător
         expus unui nivel de zgomot mai mare de 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție
         auditivă individuale, poate invoca respectarea de către angajator a obligațiilor de prevenire prevăzute la articolul 5 alineatul
         (2) din această directivă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      44      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:
      1)      Directiva 2003/10/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 februarie 2003 privind cerințele minime de securitate
            și sănătate referitoare la expunerea lucrătorilor la riscuri generate de agenți fizici (zgomot) [A șaptesprezecea directivă
            specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE], astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/30/CE
            a Parlamentului European și a Consiliului din 20 iunie 2007, trebuie interpretată în sensul că un angajator în întreprinderea
            căruia nivelul de expunere zilnică la zgomot a lucrătorilor este mai mare de 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectele
            utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale, nu îndeplinește obligațiile care rezultă din această directivă prin
            simplul fapt că pune la dispoziția lucrătorilor astfel de mijloace de protecție auditivă care permit să se reducă expunerea
            zilnică la zgomot la mai puțin de 80 dB(A), acest angajator având obligația de a aplica un program de măsuri tehnice sau organizatorice
            destinat să reducă o astfel de expunere la zgomot la un nivel sub 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectele utilizării
            mijloacelor de protecție auditivă individuale.
      2)      Directiva 2003/10, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/30, trebuie interpretată în sensul că nu impune unui angajator
            să plătească un spor salarial lucrătorilor care sunt expuși unui nivel de zgomot mai mare de 85 dB(A), măsurat fără a lua
            în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale, pentru simplul fapt că nu a aplicat un program
            de măsuri tehnice sau organizatorice destinat să reducă nivelul de expunere zilnică la zgomot. Cu toate acestea, dreptul național
            trebuie să prevadă mecanisme adecvate prin care să garanteze că un lucrător expus unui nivel de zgomot mai mare de 85 dB(A),
            măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale, poate invoca respectarea
            de către angajator a obligațiilor de prevenire prevăzute la articolul 5 alineatul (2) din această directivă.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 10 octombrie 2012. # Bimbo, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale BIMBO DOUGHNUTS - Marca națională verbală anterioară DOGHNUTS - Motiv relativ de refuz - Articolul 75 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 - Cerere de reformare - Admisibilitate. # Cauza T-569/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 10 octombrie 2012 – Bimbo/OAPI – Panrico (BIMBO DOUGHNUTS)
      (Cauza T-569/10)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale BIMBO DOUGHNUTS – Marca națională verbală anterioară DOGHNUTS – Motiv relativ de refuz – Articolul 75 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 – Cerere de reformare – Admisibilitate”
      1.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară – Mărcile verbale BIMBO DOUGHNUTS și DOGHNUTS [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit.
            (b)] (a se vedea punctele 53 și 97-100)
      2.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară – Aprecierea riscului de confuzie [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea
            punctele 50-52, 55, 69, 90 și 96)
      3.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Similitudine între mărcile
            vizate – Criterii de apreciere – Marcă complexă [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se
            vedea punctele 56, 77 și 78)
      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 7 octombrie 2010 (cauza R 838/2009-4), privind o
                  procedură de opoziție între Panrico, SA și Bimbo, SA

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Bimbo, SA suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de OAPI.

                  3)

                  	Panrico, SA suportă propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 26 mai 2005.#António Jorge Ldª împotriva Fazenda Pública.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalia.#TVA.#Cauza C-536/03.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 29 septembrie 1999. # Modelo SGPS SA împotriva Director-Geral dos Registos e Notariado. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalia. # Directivă 69/335/CEE. # Cauza C-56/98.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (Camera a doua) din 11 decembrie 2008.#Enzo Reali împotriva Comisia Europeană.#Cauza F-136/06.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua)
      11 decembrie 2008
      Cauza F‑136/06
      Enzo Reali
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Agenți contractuali – Recrutare – Încadrare în grad – Experiență profesională – Diplomă – Echivalență”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Reali solicită, în esență, anularea deciziei autorității
         împuternicite să încheie contracte de a‑l încadra în gradul 14 treapta 1 din grupa de funcții IV, astfel cum rezultă din contractul
         de angajare ca agent contractual

      Decizia: Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Agenți contractuali – Recrutare – Cerința privind diplomele universitare – Noțiunea de diplome universitare

      [Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 82 alin. (2) lit. (c) pct. (i)]
      2.      Funcționari – Recrutare – Încadrare în grad – Cerința privind diplomele universitare – Comparare a diplomelor și a atestatelor
            profesionale eliberate în diversele state membre
      (Directiva 89/48 a Consiliului)
      1.      În lipsa unei dispoziții contrare, trebuie să se considere că cerința de a fi în posesia unei diplome universitare, ce rezultă
         din articolul 82 alineatul (2) litera (c) punctul (i) din Regimul aplicabil celorlalți agenți, trebuie să fie înțeleasă, în
         mod necesar, în sensul pe care îl dă acestei expresii legislația proprie a statului membru în care candidatul și‑a făcut studiile
         de care se prevalează.

      (a se vedea punctul 34)
      Trimitere la:
      Curte: 13 iulie 1989, Jaenicke Cendoya/Comisia, 108/88, Rec., p. 2711, punctul 14
      Tribunalul de Primă Instanță: 7 februarie 1991, Ferreira de Freitas/Comisia, T‑2/90, Rec., p. II‑103, punctul 32; 3 martie
         1994, Cortes Jimenez și alții/Comisia, T‑82/92, RecFP, p. I‑A‑69 și II‑237, punctul 34

      2.      Armonizarea realizată prin Directiva 89/48 privind sistemul general de recunoaștere a diplomelor de învățământ superior acordate
         pentru formarea profesională cu durata minimă de trei ani nu are ca efect să limiteze puterea de apreciere de care dispune
         o instituție la compararea valorii diplomelor în cadrul politicii sale de recrutare. În sistemul Directivei 89/48, compararea
         diplomelor este realizată în vederea accesului la anumite activități reglementate în diversele state membre. O astfel de apreciere
         nu poate fi confundată cu aprecierea complexă a valorii universitare a titlurilor obținute în diversele state membre pentru
         a stabili gradul corespunzător unui post în cadrul unei instituții a Comunităților Europene.

      (a se vedea punctul 85)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 9 decembrie 1999, Alonso Morales/Comisia, T‑299/97, RecFP, p. I‑A‑249 și II‑1227, punctele 35
         și 36; 11 mai 2005, De Stefano/Comisia, T‑25/03, RecFP, p. I‑A‑125 și II‑573, punctul 53


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din data de 18 octombrie 2007. # Erika Krcova împotriva Curții de Justiție a Comunităților Europene. # Funcție publică. # Cauza F-112/06.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua)
      18 octombrie 2007
      Cauza F‑112/06
      Erika Krcova
      împotriva
      Curții de Justiție a Comunităților Europene
      „Funcție publică — Funcționar aflat în perioada de probă — Articolul 34 din statut — Concedierea unui funcționar aflat în perioada de probă — Putere de apreciere — Obligația de motivare — Obligația de solicitudine — Principiul bunei administrări”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care doamna Krcova solicită anularea deciziei Curții de Justiție
         din 17 octombrie 2005 prin care este concediată la finalul perioadei de probă și, în măsura necesară, anularea deciziei Curții
         din 16 septembrie 2005 privind a doua prelungire a perioadei sale de probă pentru o durată de două luni începând cu 1 august
         2005 și anularea celui de al treilea raport privind perioada de probă din 12 septembrie 2005 în care se concluziona în sensul
         imposibilității de a se propune numirea sa de către autoritatea împuternicită să facă numiri

      Decizia: Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari — Recrutare — Perioadă de probă — Raport de final al perioadei de probă — Întocmire cu întârziere
      (Statutul funcționarilor, art. 34)
      2.      Funcționari — Recrutare — Perioadă de probă — Obiect — Condiții de desfășurare
      (Statutul funcționarilor, art. 34)
      3.      Funcționari — Recrutare — Perioadă de probă — Aprecierea rezultatelor
      (Statutul funcționarilor, art. 34)
      4.      Funcționari — Recrutare — Perioadă de probă — Evaluare negativă a aptitudinilor persoanei interesate — Prelungirea perioadei
            de probă și transfer
      (Statutul funcționarilor, art. 34)
      1.      Din moment ce funcționarului stagiar i s‑a dat posibilitatea de a‑și susține punctul de vedere cu privire la aprecierile cuprinse
         în raportul privind perioada de probă, întârzierea la întocmirea acestuia sau la consultarea comitetului pentru rapoarte de
         evaluare nu poate, oricât de regretabilă ar fi neregularitatea în raport cu cerințele prevăzute la articolul 34 din statut,
         să fie de natură a pune în discuție validitatea raportului sau, dacă este cazul, a deciziei de concediere.

      (a se vedea punctul 35)
      Trimitere la:
      Curte: 8 octombrie 1981, Tither/Comisia, 175/80, Rec., p. 2345, punctul 13; 25 martie 1982, Munk/Comisia, 98/81, Rec., p. 1155,
         punctul 8

      Tribunalul de Primă Instanță: 1 aprilie 1992, Kupka‑Floridi/CES, T‑26/91, Rec., p. II‑1615, punctul 20; 5 martie 1997, Rozand‑Lambiotte/Comisia,
         T‑96/95, RecFP, p. I‑A‑35 și II‑97, punctul 68; 21 septembrie 1999, Trigari‑Venturin/Centrul de Traduceri, T‑98/98, RecFP,
         p. I‑A‑159 și II‑821, punctul 74

      2.      Deși perioada de probă prevăzută la articolul 34 din statut nu poate fi asimilată unei perioade de formare, este totuși obligatoriu
         ca persoanei interesate să i se acorde posibilitatea de a face dovada calităților sale în această perioadă. Această condiție
         răspunde cerințelor bunei administrări și egalității de tratament, precum și obligației de solicitudine, care reflectă echilibrul
         drepturilor și obligațiilor reciproce pe care statutul le‑a creat în raporturile dintre autoritatea publică și agenții serviciului
         public. În practică, aceasta înseamnă că funcționarul stagiar trebuie să beneficieze nu numai de condiții materiale adecvate,
         ci și de instrucțiuni și de sfaturi potrivite, ținând cont de natura atribuțiilor exercitate, pentru a fi în măsură să se
         adapteze la necesitățile specifice ale postului pe care îl ocupă.

      (a se vedea punctul 48)
      Trimitere la:
      Curte: 12 decembrie 1956, Mirossevich/Înalta Autoritate, 10/55, Rec., p. 365, 387 și următoarele; 15 mai 1985, Patrinos/CES,
         3/84, Rec., p. 1421, punctele 20 și 21

      Tribunalul de Primă Instanță: Kupka‑Floridi/CES, citată anterior, punctul 44; 30 noiembrie 1994, Correia/Comisia, T‑568/93,
         RecFP, p. I‑A‑271 și II‑857, punctul 34; Rozand‑Lambiotte/Comisia, citată anterior, punctul 95; 27 iunie 2002, Tralli/BCE,
         T‑373/00, T‑27/01, T‑56/01 și T‑69/01, RecFP, p. I‑A‑97 și II‑453, punctul 69

      3.      Administrația dispune de o largă marjă de apreciere a aptitudinilor și a prestațiilor unui funcționar stagiar în raport cu
         interesul serviciului. Prin urmare, nu este de competența Tribunalului să substituie aprecierea instituțiilor cu propria sa
         apreciere în ceea ce privește rezultatul unei perioade de probă și aptitudinile unui candidat la o numire definitivă în serviciul
         public comunitar, controlul său limitându‑se la absența unei erori vădite de apreciere sau a unui abuz de putere.

      (a se vedea punctul 62)
      Trimitere la:
      Curte: Munk/Comisia, citată anterior, punctul 16; 17 noiembrie 1983, Tréfois/Curtea de Justiție, 290/82, Rec., p. 3751, punctul
         29; 5 aprilie 1984, Alvarez/Parlamentul European, 347/82, Rec., p. 1847, punctul 16; Patrinos/CES, citată anterior, punctul
         25; 13 decembrie 1989, Patrinos/CES, C‑17/88, Rec., p. 4249, punctul 33

      Tribunalul de Primă Instanță: Kupka‑Floridi/CES, citată anterior, punctul 52; Rozand‑Lambiotte/Comisia, citată anterior, punctul
         112; Tralli/BCE, citată anterior, punctul 76

      4.      Procedura reglementată de articolul 34 din statut nu urmărește să se ofere funcționarului stagiar ocazia de a se pronunța
         cu privire la decizia care trebuie luată ca urmare a caracterului negativ al raportului privind perioada de probă care îl
         vizează. Pe de altă parte, nu rezultă în niciun mod din cuprinsul articolului 34 alineatul (3) al treilea paragraf din statut
         că, atunci când un funcționar stagiar nu a făcut dovada unor calități profesionale suficiente pentru a fi titularizat, autoritatea
         împuternicită să facă numiri este obligată să dispună prelungirea perioadei sale de probă și transferul acestuia într‑un alt
         serviciu. Dimpotrivă, folosirea expresiei „în mod excepțional” în cadrul acestei dispoziții demonstrează în mod clar că această
         autoritate dispune de o largă putere de apreciere pentru a determina, în funcție de situația de fapt din speță și de împrejurările
         individuale, în ce situație este de dorit o prelungire a perioadei de probă. Cu atât mai mult aceasta este situația, în cazul
         prelungirii perioadei de probă, în privința transferului propriu‑zis, care este prezentat ca o simplă posibilitate, dat fiind
         că durata totală a perioadei de probă nu poate depăși în niciun caz 15 luni, potrivit alineatului (4) al aceluiași articol.

      (a se vedea punctele 75 și 77)
      Trimitere la:
      Curte: 12 iulie 1973, Di Pillo/Comisia, 10/72 și 47/72, Rec., p. 763, punctul 16


Hotărârea Curții din data de 5 martie 1986. # Tezi Textiel BV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Politică comercială comună - Măsuri de salvgardare. # Cauza 59/84.


title: Hotărârea Curții (camera a opta) din 23 aprilie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2005/29/CE - Practici comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori - Netranspunere în termenul stabilit. # Cauza C-321/08.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a opta) din 23 aprilie 2009 — Comisia/Spania
      (Cauza C‑321/08)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Directiva 2005/29/CE — Practici comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori — Netranspunere în termenul stabilit”
      1.                     State membre — Obligații — Executarea directivelor — Neîndeplinirea obligațiilor — Justificare întemeiată pe ordinea juridică
            internă — Inadmisibilitate (art. 226 CE) (a se vedea punctul 9)
      2.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Examinarea de către Curte a temeiniciei — Situație care trebuie luată
            în considerare — Situația la expirarea termenului stabilit prin avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 10)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Neadoptarea sau necomunicarea, în termenul stabilit, a actelor necesare
                  pentru a se conforma Directivei 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale
                  neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului,
                  a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004
                  al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (JO L 149, p. 22, Ediție
                  specială, 15/vol. 14, p. 260)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor cu putere de lege și actelor administrative necesare pentru a se conforma
                     Directivei 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale
                     întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și modificând Directiva 84/450/CEE a Consiliului și Directivele 97/7/CE,
                     98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului
                     European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”), Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile
                     care îi revin în temeiul acestei directive.

                  2)

                  	Obligă Regatul Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.