title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 19 martie 2009. # Archer Daniels Midland Co. împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Concurență - Înțelegeri - Piața gluconatului de sodiu - Amenzi - Linii directoare privind calculul cuantumului amenzilor - Politică comunitară privind concurența - Egalitate de tratament - Cifră de afaceri care poate fi luată în considerare - Circumstanțe atenuante. # Cauza C-510/06 P.

text:
      Cauza C‑510/06 P
      Archer Daniels Midland Co.
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Recurs – Concurență – Înțelegeri – Piața gluconatului de sodiu – Amenzi – Linii directoare privind calculul cuantumului amenzilor – Politică comunitară privind concurența – Egalitate de tratament – Cifră de afaceri care poate fi luată în considerare – Circumstanțe atenuante”
      Sumarul hotărârii
      1.        Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire
      [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]
      2.        Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii
      [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]
      3.        Recurs – Competența Curții – Control al aprecierii gravității încălcării efectuate de Comisie pentru a stabili cuantumul unei
            amenzi – Excludere
      (art. 81 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15)
      4.        Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Luarea în considerare a efectelor încălcării

      [art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]
      5.        Recurs – Motive – Apreciere greșită a faptelor – Inadmisibilitate – Controlul Curții cu privire la aprecierea elementelor
            de probă – Excludere, cu excepția cazurilor de denaturare
      (art. 225 CE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf)
      6.        Concurență – Înțelegeri – Participarea unei întreprinderi la inițiative anticoncurențiale
      [art. 81 alin. (1) CE]
      7.        Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante
      [art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 3]
      1.        Întreprinderile implicate într‑o procedură administrativă care poate avea ca efect aplicarea unei amenzi trebuie să ia în
         considerare posibilitatea ca, în orice moment, Comisia să decidă majorarea nivelului cuantumului amenzilor în raport cu cel
         aplicat în trecut. Acesta este cazul nu numai atunci când Comisia recurge la o majorare a nivelului cuantumului amenzilor,
         aplicând amenzi în cadrul unor decizii individuale, ci și atunci când această majorare se efectuează prin aplicarea, în diverse
         cauze, a unor norme de conduită cu o aplicabilitate generală, precum Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor
         aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO.

      Aceste linii directoare pot fi aplicate unor încălcări săvârșite anterior adoptării lor, fără ca aceasta să însemne o încălcare
         a principiului neretroactivității și nici a principiului securității juridice și fără să se impună Comisiei să prezinte motive
         specifice, dincolo de ce impun liniile directoare menționate. În cadrul aprecierii gravității încălcării, Comisiei îi revine
         obligația să ia în considerare împrejurările specifice cauzei, precum și contextul în care se situează încălcarea și să asigure
         caracterul disuasiv al acțiunii sale, în special luând în calcul considerații în legătură cu necesitatea de a majora nivelul
         amenzii.

      (a se vedea punctele 59, 62, 63 și 66)
      2.        În vederea stabilirii cuantumului amenzii aplicate pentru încălcarea normelor privind concurența, este permis să se țină seama
         atât de cifra de afaceri globală a întreprinderii, care reprezintă o informație, chiar aproximativă și imperfectă, asupra
         dimensiunii și a puterii sale economice, cât și de partea din această cifră de afaceri ce provine din vânzarea mărfurilor
         care fac obiectul încălcării și care este, așadar, de natură să dea o informație asupra amplorii acesteia. Niciuneia dintre
         aceste cifre nu trebuie să i se atribuie o importanță disproporționată față de alte elemente de apreciere și, prin urmare,
         stabilirea unei amenzi adecvate nu poate fi rezultatul unui simplu calcul bazat pe cifra de afaceri realizată prin vânzarea
         produsului în cauză.

      Dreptul comunitar nu cuprinde niciun principiu de aplicare generală potrivit căruia sancțiunea trebuie să fie proporțională
         cu cifra de afaceri realizată de întreprindere prin vânzarea produsului care face obiectul încălcării.

      Cifra de afaceri provenită din vânzarea produsului care face obiectul încălcării nu reprezintă, așadar, în mod necesar punctul
         de pornire în calculul amenzilor, nici, a fortiori, singurul criteriu potrivit căruia Comisia trebuie să aprecieze gravitatea încălcării.

      A impune Comisiei obligația de a lua în considerare o asemenea cifră de afaceri ar conduce la o încălcare a normelor prevăzute
         de Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO.

      (a se vedea punctele 74-77)
      3.        Nu revine Curții, în cadrul unui recurs, sarcina de a repune în discuție aprecierea suverană a faptelor efectuată de Tribunal,
         acesta din urmă fiind singurul competent să controleze modalitatea în care Comisia a apreciat în fiecare caz gravitatea comportamentelor
         ilicite în raport cu dreptul comunitar al concurenței.

      (a se vedea punctul 80)
      4.        În cadrul stabilirii amenzii în temeiul Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului
         15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, impactul real al înțelegerii
         asupra pieței relevante reprezintă un element care poate fi luat în considerare pentru aprecierea gravității încălcării săvârșite.
         Constatarea că o întreprindere a omis să demonstreze că impactul înțelegerii în cauză pe piața mai extinsă pe care o indică
         ar fi fost neglijabil, chiar inexistent, nu constituie o răsturnare a sarcinii probei în ceea ce privește definirea pieței
         relevante. Se poate impune astfel întreprinderii în cauză să prezinte elemente care să permită respingerea analizei având
         ca obiect demonstrarea corelației dintre evoluția prețurilor pe piața produsului care face obiectul înțelegerii și intrarea
         în vigoare a înțelegerii menționate.

      (a se vedea punctele 95, 101 și 102)
      5.        Din articolul 225 CE și din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție rezultă că Tribunalul este singurul
         competent, pe de o parte, să constate faptele, cu excepția cazului în care inexactitatea materială a constatărilor sale ar
         rezulta din înscrisurile aflate la dosar, și, pe de altă parte, să aprecieze aceste fapte. Odată ce Tribunalul a constatat
         sau a apreciat faptele, Curtea este competentă, în temeiul articolului 225 CE, să exercite un control asupra calificării juridice
         a acestor fapte și asupra consecințelor juridice stabilite de Tribunal pe baza acestora. Curtea nu este, așadar, competentă
         să se pronunțe asupra situației de fapt și nici, în principiu, să examineze probele pe care Tribunalul le‑a reținut în susținerea
         acesteia. Această apreciere nu constituie, așadar, cu excepția cazului denaturării acestor elemente, o chestiune de drept
         supusă ca atare controlului Curții.

      Tribunalul săvârșește o denaturare a unui element de probă considerând că o întreprindere membră a unei înțelegeri ilicite
         a redactat un document în cadrul unei reuniuni, deși acest document a fost doar prezentat de aceasta și a fost redactat ulterior
         respectivei reuniuni. Cu toate acestea, dacă Tribunalul s‑a bazat pe mai multe elemente de probă pe lângă documentul menționat,
         o asemenea denaturare nu poate invalida hotărârea.

      (a se vedea punctele 105, 117 și 132-138)
      6.        Pentru a dovedi în mod corespunzător participarea unei întreprinderi la o înțelegere, este suficient să se demonstreze că
         întreprinderea în cauză a participat la reuniuni în cursul cărora au fost încheiate acorduri de natură anticoncurențială,
         fără să se fi opus în mod vădit. Atunci când participarea la asemenea reuniuni a fost stabilită, această întreprindere are
         obligația să prezinte indicii de natură să demonstreze că participarea sa la acele reuniuni era lipsită de orice spirit anticoncurențial,
         dovedind astfel că le comunicase concurenților săi că participa la acele reuniuni având o optică diferită de a acestora.

      Tocmai percepția pe care o au ceilalți participanți la o înțelegere cu privire la intenția întreprinderii în cauză este determinantă
         pentru a aprecia dacă aceasta din urmă a înțeles să se disocieze de acordul ilicit. Prin urmare, simplul fapt de a părăsi
         o reuniune nu poate, în sine, să fie considerat o distanțare publică de înțelegerea în cauză și revine întreprinderii în cauză
         obligația de a prezenta indiciile privind faptul că participanții la înțelegere au considerat că aceasta punea capăt participării
         sale.

      (a se vedea punctele 119 și 120)
      7.        Recunoașterea beneficiului unei reduceri a cuantumului de bază al amenzii potrivit punctului 3 din Liniile directoare privind
         metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului
         65 alineatul (5) din Tratatul CECO este în mod necesar legată de împrejurările cauzei, încetarea încălcării în cauză neantrenând
         în mod automat aplicarea unei diminuări a cuantumului de bază al amenzii.

      A recunoaște beneficiul unei circumstanțe atenuante în situații în care o întreprindere este parte la un acord vădit ilegal,
         cu privire la care aceasta cunoștea sau nu putea ignora că reprezintă o încălcare, ar putea încuraja întreprinderile să continue
         un acord secret cât mai mult timp posibil, în speranța că nu s‑ar descoperi niciodată comportamentul lor, cunoscând în același
         timp că, dacă acest lucru s‑ar întâmpla, ar putea beneficia de reducerea amenzii întrerupând încălcarea în acel moment. O
         asemenea recunoaștere ar înlătura orice efect descurajator al amenzii aplicate și ar aduce atingere efectului util al articolului
         81 alineatul (1) CE.

      O întreprindere care a participat la o înțelegere secretă nu poate, așadar, solicita beneficiul unei diminuări a cuantumului
         de bază al amenzii care i‑a fost aplicată pentru motivul că a încetat comportamentul său ilegal de la primele intervenții
         ale autorităților de concurență ale unui stat terț.

      (a se vedea punctele 146-150)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      19 martie 2009(*)

      „Recurs – Concurență – Înțelegeri – Piața gluconatului de sodiu – Amenzi – Linii directoare privind calculul cuantumului amenzilor – Politică comunitară privind concurența – Egalitate de tratament – Cifră de afaceri care poate fi luată în considerare – Circumstanțe atenuante”
      În cauza C‑510/06 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 11 decembrie 2006,
      Archer Daniels Midland Co., cu sediul în Decatur, Illinois (Statele Unite), reprezentată de doamna M. Garcia, solicitor, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      recurentă,
      cealaltă parte în proces fiind:
      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnii A. Bouquet și X. Lewis, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârâtă în primă instanță,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii A. Tizzano, A. Borg Barthet, E. Levits (raportor) și J‑J. Kasel,
         judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 mai 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, Archer Daniels Midland Co. (denumită în continuare „ADM”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului
         de Primă Instanță al Comunităților Europene din 27 septembrie 2006, Archer Daniels Midland/Comisia (T‑329/01, Rec., p. II‑3255,
         denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s‑a respins acțiunea având ca obiect anularea în parte a Deciziei C(2001) 2931
         final a Comisiei din 2 octombrie 2001 privind o procedură în temeiul articolului 81 din Tratatul CE și al articolului 53 din
         Acordul privind SEE (Cazul COMP/E‑1/36.756 – Gluconat de sodiu) (denumită în continuare „decizia în litigiu”) în măsura în
         care aceasta o privește.

       Cadrul juridic
      2        Articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, primul regulament de punere în aplicare
         a articolelor [81] și [82] din tratat (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), prevede:

      „Comisia poate, în temeiul unei decizii, să aplice întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi amenzi de cel puțin o
         mie de unități de cont și de cel mult un milion de unități de cont, această din urmă sumă putând ajunge până la 10 % din cifra
         de afaceri realizată în cursul exercițiului financiar precedent de fiecare dintre întreprinderile care au participat la încălcare,
         atunci când, cu intenție sau din neglijență:

      (a)      acestea încalcă prevederile articolului [81] alineatul (1) [CE] sau ale articolului [82], […]
      […]
      Pentru a stabili cuantumul amenzii, trebuie luată în considerare, pe lângă gravitatea încălcării, durata acesteia.” [traducere
         neoficială]

      3        Comunicarea Comisiei intitulată „Linii directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului
         15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO” (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție
         specială, 08/vol. 3, p. 69, denumită în continuare „liniile directoare”) prevede printre altele:

      „Principiile prezentate în […] linii[le] directoare ar trebui să asigure transparența și imparțialitatea deciziilor Comisiei,
         atât pentru întreprinderi, cât și pentru Curtea de Justiție, menținând totodată marja discreționară acordată Comisiei, în
         temeiul legislației relevante, în stabilirea amenzilor în limita a 10 % din cifra de afaceri totală a întreprinderilor. Cu
         toate acestea, această marjă trebuie să urmeze o politică coerentă și nediscriminatorie, în concordanță cu obiectivele urmărite
         în sancționarea încălcărilor regulilor de concurență.

      Noua metodă de determinare a cuantumului unei amenzi va respecta următoarea formulă care pornește de la un cuantum de bază
         care va fi majorat pentru a ține seama de circumstanțele agravante sau diminuat pentru a ține seama de circumstanțele atenuante.”

      4        Potrivit punctului 1 A al patrulea și al șaselea paragraf din liniile directoare:

      „De asemenea, este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii
         semnificative altor operatori, în special consumatorilor, și să se fixeze amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient
         de descurajator.

      […]
      În cazul în care o încălcare implică mai multe întreprinderi (de exemplu, carteluri), ar putea fi necesar ca în anumite cazuri
         să se aplice ponderări la cuantumurile determinate în cadrul fiecăreia dintre cele trei categorii pentru a se ține seama de
         ponderea specifică și, prin urmare, de impactul real al comportamentului infracțional al fiecărei întreprinderi asupra concurenței,
         în special atunci când există o diferență considerabilă între dimensiunile întreprinderilor care comit o încălcare de același
         tip.”

      5        Punctul 3 din liniile directoare, intitulat „Circumstanțele atenuante”, este redactat după cum urmează:

      „Cuantumul de bază va fi redus în cazul în care există circumstanțe atenuante, precum:
      […]
      –        încetarea încălcării de îndată ce intervine Comisia (în special atunci când desfășoară verificări);
      –        […]”
       Decizia în litigiu
       Înțelegerea
      6        Comisia a adresat decizia în litigiu către șase întreprinderi producătoare de gluconat de sodiu, și anume Akzo Nobel NV (denumită
         în continuare „Akzo”), ADM, Coöperatieve Verkoop- en Productievereniging van Aardappelmeel en Derivaten Avebe BA (denumită
         în continuare „Avebe”), Fujisawa Pharmaceutical Co. Ltd (denumită în continuare „Fujisawa”), Jungbunzlauer AG (denumită în
         continuare „JBL”) și Roquette Frères SA (denumită în continuare „Roquette”).

      7        Gluconatul de sodiu face parte dintre agenții chelatori, produse care inactivează ionii de metal în procese industriale. Aceste
         procese cuprind, printre altele, curățarea industrială, tratarea suprafețelor și tratarea apei. Agenții chelatori sunt utilizați
         astfel în industria alimentară, în industria cosmetică, în industria farmaceutică, în industria hârtiei, în industria betonului
         și în alte industrii.

      8        În lunile octombrie și decembrie 1997, precum și în luna februarie 1998, Comisia a fost informată că, în urma deschiderii
         unei investigații de către Ministerul american al Justiției, Akzo, Avebe, Glucona vof (denumită în continuare „Glucona”),
         întreprindere controlată până în 1995 de Akzo Chemie BV, filială deținută 100 % de Akzo și de Avebe, Fujisawa și Roquette
         recunoscuseră că au participat la o înțelegere care a constat în fixarea prețurilor gluconatului de sodiu și în repartizarea
         volumelor de vânzări ale acestui produs în Statele Unite și pe alte piețe. Aceste întreprinderi, precum și ADM au fost sancționate
         cu amendă ca urmare a acordurilor încheiate cu Ministerul Justiției.

      9        Comisia a adresat la 18 februarie 1998, în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17, solicitări de informații principalilor
         producători, importatori, exportatori și cumpărători de gluconat de sodiu în Europa. ADM nu a fost destinatară a acestei solicitări.

      10      Dând curs acestor cereri, Fujisawa a arătat că dorea să coopereze cu Comisia în temeiul Comunicării Comisiei privind neaplicarea
         sau reducerea cuantumului amenzilor în cauzele având ca obiect înțelegeri (JO 1996, C 207, p. 4, denumită în continuare „Comunicarea
         privind cooperarea”).

      11      La 10 noiembrie 1998, Comisia a adresat o solicitare de informații ADM, care o anunțase cu privire la intenția sa de a coopera.

      12      Ținând seama de informațiile care i‑au fost prezentate, precum și de alte elemente de probă, Comisia a constatat că întreprinderile
         acuzate participaseră la o înțelegere constând în alocarea de cote de vânzări, în fixarea prețurilor de vânzare minimale pe
         piața gluconatului de sodiu și în punerea în aplicare a unor mecanisme de supraveghere ale căror metode erau stabilite în
         cursul unor reuniuni multilaterale și bilaterale regulate între participanții la înțelegere. Prin urmare, la 17 mai 2000,
         Comisia a adresat o comunicare privind obiecțiunile către ADM și celorlalte întreprinderi în cauză pentru încălcarea articolului
         81 alineatul (1) CE și a articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 (JO 1994,
         L 1, p. 3). Niciuna dintre aceste întreprinderi nu a solicitat să aibă loc o ședință, nici nu a contestat materialitatea faptelor
         prezentate în comunicarea privind obiecțiunile.

       Durata înțelegerii
      13      Comisia a considerat că înțelegerea a durat din luna februarie 1987 până în luna iunie 1995, având în vedere toți participanții.
         În această privință, aceasta a considerat reuniunea din 3-5 iunie 1995 care a avut loc la Anaheim (Statele Unite) (denumită
         în continuare „reuniunea din 3-5 iunie 1995”) drept ultimă tentativă de a continua înțelegerea incriminată. Astfel, Comisia
         nu a ținut seama de faptul că ADM ar fi încetat să participe la înțelegere începând cu 4 octombrie 1994, cu ocazia unei reuniuni
         între participanții la înțelegere care a avut loc la Londra (Regatul Unit) (denumită în continuare „reuniunea din 4 octombrie
         1994”).

       Amenzile
      14      În scopul stabilirii cuantumului amenzilor, Comisia a aplicat metodologia prevăzută de liniile directoare, precum și Comunicarea
         privind cooperarea.

      15      În primul rând, aceasta a stabilit cuantumul de bază al amenzii în funcție de gravitatea și de durata încălcării.

      16      În ceea ce privește gravitatea încălcării, în primul rând, în considerentul 371 al deciziei în litigiu, Comisia a calificat
         încălcarea drept foarte gravă, având în vedere natura acesteia, impactul său real asupra pieței gluconatului de sodiu în Spațiul
         Economic European și întinderea pieței geografice relevante.

      17      În continuare, Comisia a apreciat, în considerentele 378-385 ale deciziei în litigiu, că trebuie să se țină seama de capacitatea
         economică reală de a prejudicia concurența și să stabilească amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator.
         În consecință, bazându‑se pe cifrele de afaceri mondiale realizate de întreprinderile în cauză prin vânzarea de gluconat de
         sodiu în cursul anului 1995, ultimul an din perioada cât a durat încălcarea, comunicate de întreprinderile în cauză ca urmare
         a solicitărilor de informații adresate de Comisie și pe baza cărora Comisia a calculat cotele de piață ale fiecăreia dintre
         aceste întreprinderi, Comisia le‑a clasificat în două categorii. În prima categorie, aceasta a clasificat întreprinderile
         care, potrivit datelor de care dispunea, dețineau cote din piața mondială a gluconatului de sodiu mai mari de 20 %, și anume
         Fujisawa (35,54 %), JBL (24,75 %) și Roquette (20,96 %). Pentru aceste întreprinderi, Comisia a stabilit cuantumul de pornire
         al amenzii la 10 milioane de euro. În a doua categorie, aceasta a clasificat întreprinderile care, potrivit datelor de care
         dispunea, dețineau cote din piața mondială a gluconatului de sodiu mai mici de 10 %, și anume Glucona (aproximativ 9,5 %)
         și ADM (9,35 %). Pentru aceste întreprinderi, Comisia a stabilit cuantumul de pornire al amenzii la 5 milioane de euro, și
         anume, pentru Akzo și Avebe, care dețineau împreună Glucona, la 2,5 milioane de euro fiecare.

      18      În plus, pentru a asigura un efect suficient de descurajator al amenzii, pe de o parte, și pentru a ține seama de faptul că
         marile întreprinderi dispun de cunoștințe și de infrastructuri juridico‑economice care le permit să aprecieze mai bine caracterul
         ilicit al propriului comportament și consecințele acestuia din punctul de vedere al dreptului concurenței, pe de altă parte,
         Comisia a recurs, în considerentul 388 al deciziei în litigiu, la o ajustare a acestor cuantumuri de pornire. În consecință,
         ținând seama de mărimea și de resursele globale ale întreprinderilor în cauză, Comisia a aplicat un coeficient multiplicator
         de 2,5 cuantumurilor de pornire stabilite pentru ADM și pentru Akzo și, prin urmare, a majorat cuantumul de pornire astfel
         încât acesta a fost stabilit la 12,5 milioane de euro pentru ADM și la 6,25 milioane de euro pentru Akzo.

      19      Comisia a arătat în considerentele 389-392 ale deciziei în litigiu că, pentru a ține seama de durata încălcării săvârșite
         de fiecare întreprindere, se impune majorarea cuantumului de pornire cu 10 % pe an, și anume o majorare de 80 % pentru Akzo,
         Avebe, Fujisawa și Roquette, de 70 % pentru JBL și de 35 % pentru ADM.

      20      Astfel, în considerentul 396 al deciziei în litigiu, Comisia a stabilit cuantumul de bază al amenzilor la 11,25 milioane de
         euro în privința Akzo, la 16,88 milioane de euro în privința ADM, la 4,5 milioane de euro în privința Avebe, la 18 milioane
         de euro în privința Fujisawa și Roquette și la 17 milioane de euro în privința JBL.

      21      În al doilea rând, astfel cum rezultă din considerentul 403 al deciziei în litigiu, cuantumul de bază al amenzii aplicate
         JBL a fost majorat cu 50 %, în temeiul circumstanțelor agravante, pentru motivul că această întreprindere a avut rol de conducător
         în cadrul înțelegerii.

      22      În al treilea rând, în considerentele 404-410 ale deciziei în litigiu, Comisia a examinat și a respins argumentele anumitor
         întreprinderi, printre care ADM, potrivit cărora aceste întreprinderi trebuie să beneficieze de circumstanțe atenuante.

      23      În al patrulea rând, în temeiul titlului B din Comunicarea privind cooperarea, Comisia a acordat Fujisawa o „reducere foarte
         importantă”, și anume 80 %, din cuantumul amenzii care i‑ar fi fost aplicată în lipsa cooperării, astfel cum reiese din considerentul
         418 al deciziei în litigiu. În plus, Comisia a apreciat, în considerentul 423 al acestei decizii, că ADM nu îndeplinea condițiile
         prevăzute la titlul C din această comunicare pentru a beneficia de o „reducere importantă” a cuantumului amenzii sale. În
         sfârșit, în temeiul titlului D din comunicarea menționată, în considerentele 426 și 427 ale deciziei în litigiu, Comisia a
         acordat o „reducere semnificativă”, și anume 40 %, din cuantumul amenzii aplicate ADM și Roquette, precum și o reducere de
         20 % din cea aplicată Akzo, Avebe și JBL.

       Dispozitivul deciziei în litigiu
      24      Potrivit articolului 1 alineatul (1) din decizia în litigiu, cele șase întreprinderi destinatare ale acesteia „au încălcat
         articolul 81 alineatul (1) CE […] prin participarea la un acord și/sau la o practică concertată continue în sectorul gluconatului
         de sodiu”.

      25      Articolul 1 alineatul (2) din această decizie prevede că încălcarea a durat din luna februarie 1987 până în luna iunie 1995
         în cazul Akzo, al Avebe, al Fujisawa și al Roquette, din luna mai 1988 până în luna iunie 1995 în cazul JBL și din luna iunie
         1991 până în luna iunie 1995 în cazul ADM.

      26      Articolul 3 din dispozitivul deciziei în litigiu este redactat după cum urmează:

      „Pentru încălcarea prevăzută la articolul 1 se aplică următoarele amenzi:
      a)      [Akzo]                            9 milioane de euro
      b)      [ADM]                            10,13 milioane de euro
      c)      [Avebe]                            3,6 milioane de euro
      d)      [Fujisawa]                   3,6 milioane de euro
      e)      [JBL]                            20,4 milioane de euro
      f)      [Roquette]                   10,8 milioane de euro”.
       Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
      27      La 21 decembrie 2001, ADM a introdus o acțiune la Tribunal împotriva deciziei în litigiu.

      28      Prin acțiunea formulată, ADM a solicitat anularea articolului 1 din decizia în litigiu în măsura în care o privește, sau,
         cel puțin, în măsura în care se consideră că ADM a participat la o încălcare după 4 octombrie 1994, a articolului 3 din decizia
         menționată în măsura în care o privește și, în subsidiar, anularea sau reducerea substanțială a cuantumului amenzii care i‑a
         fost aplicată.

      29      În susținerea acțiunii, ADM a invocat patru motive cuprinzând diferite argumente.

      30      În primul rând, ADM a invocat o aplicare eronată a liniilor directoare în cauză. Mai exact, în opinia sa, Comisia nu a invocat
         niciun argument de politică comunitară privind concurența care să justifice o creștere semnificativă a cuantumului amenzii
         prin aplicarea liniilor directoare.

      31      Tribunalul a respins acest motiv considerând, pe de o parte, la punctul 44 din hotărârea atacată, că Comisia nu poate fi privată
         de puterea sa de a ridica nivelul amenzilor pentru a asigura punerea în aplicare a politicii comunitare privind concurența
         și, pe de altă parte, la punctele 47 și 48 din această hotărâre, că creșterea nivelului amenzilor de către Comisie nu era
         vădit disproporționată în raport cu obiectivul de a asigura această punere în aplicare și că ADM trebuia în mod rezonabil
         să prevadă faptul că, în orice moment, Comisia poate revizui nivelul general al amenzilor în contextul punerii în aplicare
         a unei alte politici privind concurența.

      32      În al doilea rând, ADM a contestat aprecierea gravității încălcării și a invocat, mai exact, neluarea în considerare în mod
         suficient de către Comisie a valorii limitate a cifrei de afaceri pe care ADM a realizat‑o prin vânzarea gluconatului de sodiu.

      33      După ce a amintit, la punctele 76 și 77 din hotărârea atacată, că cifra de afaceri reprezintă un element de apreciere printre
         altele care permite stabilirea amenzii, Tribunalul a constatat la punctul 86 din această hotărâre că, pentru aplicarea unui
         tratament diferențiat întreprinderilor în cauză, Comisia a ținut într‑adevăr seama de cifrele de afaceri ale părților la înțelegere,
         obținute din vânzarea de gluconat de sodiu.

      34      În al treilea rând, ADM a arătat, în cadrul aceluiași motiv privind aprecierea gravității încălcării, că s‑ar fi încălcat
         de către Comisie principiul egalității de tratament, în măsura în care aceasta ar fi aplicat o amendă în cuantum mult mai
         mic în cauza în care s‑a emis Decizia 2003/437/CE a Comisiei din 11 decembrie 2001 privind o procedură în temeiul articolului
         81 din Tratatul CE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/E‑1/37.027 – Fosfați de zinc) (JO 2003, L 153,
         p. 1, denumită în continuare „Decizia fosfați de zinc”), în împrejurări comparabile cu cea a încălcării în speță.

      35      În această privință, Tribunalul a amintit, la punctele 107-111 din hotărârea atacată, că practica decizională a Comisiei nu
         servea drept cadru juridic pentru amenzile în materia concurenței și că, prin urmare, acest argument al recurentei era inoperant.
         În plus, acesta a adăugat la punctul 113 din respectiva hotărâre că împrejurările cauzei în care s‑a emis decizia în litigiu
         și cele din cauza în care s‑a emis Decizia fosfați de zinc erau, prima facie, diferite, apreciind că, în orice caz, și în temeiul competenței sale de fond, trebuia menținut cuantumul de bază stabilit
         de Comisie pentru încălcarea săvârșită de ADM.

      36      În al patrulea rând și tot în cadrul motivului privind aprecierea gravității încălcării, ADM a arătat că, prin excluderea
         de pe piața relevantă a substituților gluconatului de sodiu, Comisia a săvârșit o eroare de drept.

      37      Constatând, la punctul 237 din hotărârea atacată, că ADM nu a demonstrat că impactul înțelegerii privind gluconatul de sodiu
         pe piața mai extinsă a agenților chelatori ar fi fost inexistent sau cel puțin neglijabil, Tribunalul a respins acest argument.

      38      În al cincilea rând, în cadrul motivului întemeiat pe erori de apreciere privind durata încălcării, ADM a contestat analiza
         efectuată de Comisie cu privire la comportamentul său în cadrul reuniunii din 4 octombrie 1994.

      39      La punctul 247 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că ADM nu s‑a distanțat în mod public de înțelegere cu ocazia
         reuniunii menționate și a confirmat aprecierea Comisiei potrivit căreia comportamentul ADM putea fi calificat drept strategic.
         La punctele 248-250 din această hotărâre, Tribunalul a indicat că depozițiile altor participanți la înțelegere confirmă acest
         raționament.

      40      În al șaselea rând, în ceea ce privește același motiv întemeiat pe erori de apreciere referitoare la durata încălcării, ADM
         a reproșat Comisiei că a considerat reuniunea din 3-5 iunie 1995 o dovadă a faptului că înțelegerea continua la această dată.

      41      Tribunalul a respins acest argument prin intermediul unei argumentații întemeiate pe cinci elemente și în special subliniind,
         la punctul 263 din hotărârea atacată, că o notă a Roquette consemnată cu ocazia reuniunii menționate confirmă teza Comisiei.

      42      În al șaptelea rând, în cadrul motivului întemeiat pe erori de apreciere săvârșite de Comisie în aplicarea circumstanțelor
         atenuante, ADM a arătat că, în mod greșit, Comisia nu i‑a acordat o reducere a amenzii, în măsura în care aceasta își încetase
         comportamentul ilicit de îndată ce au intervenit autoritățile americane de concurență.

      43      După ce, la punctele 277-280 din hotărârea atacată, a efectuat o interpretare a punctului 3 din liniile directoare, Tribunalul
         a concluzionat, la punctul 283 din hotărârea menționată, că respectivul comportament al ADM nu poate atrage beneficiul unor
         circumstanțe atenuante și, prin urmare, a respins acest motiv, precum și acțiunea în totalitate.

      I –  Concluziile părților în fața Curții
      44      ADM solicită Curții:

      –        anularea hotărârii atacate în măsura în care Tribunalul a respins acțiunea formulată împotriva deciziei în litigiu;
      –        anularea articolului 3 din decizia în litigiu în măsura în care o privește;
      –        în subsidiar, modificarea articolului 3 menționat, în vederea reducerii sau a anulării amenzii care i‑a fost aplicată;
      –        în subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului pentru a statua în conformitate cu hotărârea Curții în ceea ce
         privește aspectele de drept și

      –        în orice caz, obligarea Comisiei să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate
         de ADM în privința procedurii în fața Tribunalului și a celei în fața Curții.

      45      Comisia solicită Curții:

      –        respingerea recursului și
      –        obligarea ADM la plata cheltuielilor de judecată.
       Cu privire la recurs
      46      În susținerea recursului formulat, ADM invocă, în esență, patru motive întemeiate pe:

      –        o eroare de drept în aplicarea principiilor referitoare la calculul cuantumului amenzii în măsura în care Tribunalul a aplicat
         un principiu eronat pentru stabilirea acestui cuantum;

      –        o eroare de drept în aprecierea impactului înțelegerii asupra pieței relevante;
      –        o eroare de drept în stabilirea datei încetării înțelegerii și, respectiv,
      –        în subsidiar, o eroare de drept în ceea ce privește luarea în considerare a circumstanțelor atenuante.
       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o eroare de drept în aplicarea principiilor privind calculul cuantumului amenzii

       Argumentele părților
      47      Primul motiv invocat de ADM se împarte în patru aspecte.

      –       Cu privire la primul aspect al primului motiv, întemeiat pe o lipsă de motivare
      48      Potrivit ADM, Tribunalul a omis să justifice de ce cuantumul amenzii aplicate, care, potrivit practicii anterioare a Comisiei,
         ar fi fost mult mai mic decât în temeiul aplicării retroactive a liniilor directoare, a făcut obiectul unei majorări de o
         asemenea importanță. Recunoscând totodată că, în stabilirea cuantumului amenzilor pe care le aplică, Comisia dispune de putere
         discreționară, ADM subliniază totuși că aceasta își depășește puterea, din moment ce nu demonstrează, prin argumente de politică
         comunitară privind concurența, necesitatea creșterii nivelului amenzii. Or, nici Comisia, nici Tribunalul nu ar fi invocat
         asemenea justificări, în pofida faptului că o asemenea demonstrație s‑ar impune potrivit unei jurisprudențe constante (Hotărârea
         din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctele 108 și 109, precum
         și Hotărârea din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P,
         Rec., p. I‑5425, punctul 227), precum și având în vedere cerința, menționată la primul paragraf al liniilor directoare, potrivit
         căreia amenzile se înscriu într‑o politică coerentă și nediscriminatorie.

      49      Comisia constată că Tribunalul a răspuns în hotărârea atacată argumentelor ADM privind aplicarea, în speță, a liniilor directoare
         pentru stabilirea cuantumului amenzii și, prin urmare, a justificat majorarea rezultată. Comisia subliniază că orice altă
         motivare suplimentară este redundantă, în măsura în care liniile directoare au deja drept scop să facă transparente modalitățile
         de stabilire a amenzilor.

      –       Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe nerespectarea criteriilor stabilite prin Hotărârea Musique
         Diffusion française și alții/Comisia, citată anterior

      50      Potrivit ADM, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a constatat, în special la punctul 47 din hotărârea atacată,
         îndeplinirea de către Comisie a criteriilor stabilite prin Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, citată
         anterior, aceasta justificându‑și astfel puterea discreționară pentru a majora amenda. Astfel, nici Comisia, nici Tribunalul
         nu ar fi prezentat considerații care să justifice o creștere a cuantumului amenzii dincolo de valoarea care ar rezulta din
         aplicarea Comunicării Comisiei intitulate „Orientări privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul
         (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003” (JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264).

      51      În principal, Comisia consideră că al doilea aspect al primului motiv este inadmisibil, deoarece se limitează la o contestare
         generală și vagă a cuantumului amenzii confirmate de Tribunal și, prin urmare, la o cerere de reexaminare. Ar fi vorba, cel
         puțin, despre o repetare a primului aspect al primului motiv. În subsidiar, Comisia amintește că dintr‑o jurisprudență iterativă,
         confirmată în ultimul rând prin Hotărârea din 18 mai 2006, Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia
         (C‑397/03 P, Rec., p. I‑4429, punctele 20 și 21) rezultă că aceasta dispune de posibilitatea de a adapta, în orice moment,
         nivelul amenzilor la necesitățile politicii comunitare privind concurența.

      –       Cu privire la al treilea aspect al primului motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor juridice care se aplică calculului
         amenzilor

      52      ADM arată că, prin hotărârea atacată, Tribunalul a autorizat Comisia să nu ia în considerare cifra de afaceri aferentă produsului
         relevant drept bază de calcul pentru stabilirea cuantumului amenzii. Astfel, la punctele 84-87 din această hotărâre, respectiva
         cifră de afaceri nu ar fi utilizată decât pentru aplicarea ponderărilor diferențiale pentru calculul amenzii. Or, comunicarea
         Comisiei menționată la punctul 50 din prezenta hotărâre ar sublinia, spre deosebire de ceea ce a stabilit Tribunalul, că cifra
         de afaceri constituie punctul de pornire pentru stabilirea cuantumului amenzii. În acest temei, cuantumul amenzii ar fi mult
         mai mic decât cel ce rezultă din metoda de calcul eronată, adoptată de Comisie și confirmată de Tribunal.

      53      Comisia, întemeindu‑se pe Hotărârea din 21 septembrie 2006, Technische Unie/Comisia (C‑113/04 P, Rec., p. I‑8831, punctul
         196), subliniază că Tribunalul este singurul competent să controleze modalitatea în care Comisia a apreciat în fiecare caz
         particular gravitatea comportamentelor ilicite. În această privință, Comisia consideră că Tribunalul a ținut seama de toți
         factorii pertinenți în speță și a răspuns tuturor argumentelor ADM. În plus, din decizia în litigiu, precum și din hotărârea
         atacată ar reieși că cifra de afaceri obținută din vânzările de gluconat de sodiu a servit drept bază pentru stabilirea cuantumului
         amenzii.

      –       Cu privire la al patrulea aspect al primului motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului egalității de tratament
      54      În opinia ADM, înțelegerea la care a participat ar fi trebuit să fie tratată la fel ca cea în discuție în cauza în care s‑a
         emis Decizia fosfați de zinc. Astfel, spre deosebire de ceea ce a stabilit Tribunalul, între această cauză și cea în care
         s‑a emis decizia în litigiu nu ar exista diferențe obiective pertinente care să justifice amenzi în cuantum diferit. Pe de
         o parte, hotărârile citate de Tribunal în acest context nu ar fi pertinente întrucât au fost pronunțate anterior publicării
         liniilor directoare. Pe de altă parte, elementele pe care se bazează Tribunalul pentru a confirma, în temeiul competenței
         sale de fond, cuantumul amenzii aplicate ar fi aceleași cu cele în discuție în cauza în care s‑a emis Decizia fosfați de zinc.

      55      Comisia susține, în primul rând, că Tribunalul a invocat elemente obiective de diferențiere între prezenta cauză și cea în
         care s‑a emis Decizia fosfați de zinc. În al doilea rând, ADM nu ar fi contestat jurisprudența potrivit căreia practica decizională
         anterioară a Comisiei nu servește drept cadru juridic pentru amenzile în materie de concurență. În al treilea rând, din hotărârea
         atacată ar rezulta că ADM nu a dovedit că a existat discriminare în stabilirea cuantumului amenzii. În consecință, nu ar reveni
         Curții obligația de a substitui aprecierea Tribunalului cu propria apreciere, astfel cum ar reieși din Hotărârea din 25 ianuarie
         2007, Dalmine/Comisia (C‑407/04 P, Rec., p. I‑829, punctul 152).

       Aprecierea Curții
      56      Prin intermediul primelor două aspecte ale primului motiv, care trebuie analizate împreună, ADM reproșează Tribunalului că
         nu a răspuns la argumentul său potrivit căruia, nici în decizia în litigiu, nici în memoriile pe care Comisia le‑a prezentat
         în cadrul procedurii în primă instanță, aceasta nu a furnizat o motivare sau nu a prezentat dovezi care să demonstreze că
         punerea în aplicare a politicii comunitare privind concurența impunea să i se aplice o amendă, în temeiul aplicării retroactive
         a liniilor directoare, într‑un cuantum mult mai mare decât cele care reies din examinarea practicii anterioare a Comisiei.
         Prin aceasta, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept, omițând să solicite o asemenea justificare, totuși necesară potrivit
         Hotărârii Musique Diffusion française și alții/Comisia, citată anterior.

      57      Trebuie să se sublinieze cu titlu preliminar că, la punctele 43-49 din hotărârea atacată, Tribunalul a oferit un răspuns cu
         privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice și al neretroactivității prin faptul că respectivul
         cuantum al amenzii aplicate ADM în temeiul liniilor directoare este mai mare decât cel al amenzilor aplicate în trecut de
         către Comisie.

      58      Tribunalul a respins acest motiv subliniind, la punctul 48 din hotărârea atacată, că ADM trebuia să poată prevedea în mod
         rezonabil o creștere a nivelului amenzilor, prezumând că această creștere a fost demonstrată, la data la care au fost săvârșite
         încălcările în cauză.

      59      Astfel, din jurisprudența amintită de Tribunal la punctul 46 din hotărârea atacată rezultă că întreprinderile implicate într‑o
         procedură administrativă care poate avea ca efect aplicarea unei amenzi trebuie să ia în considerare posibilitatea ca, în
         orice moment, Comisia să decidă majorarea nivelului cuantumului amenzilor în raport cu cel aplicat în trecut. Acest lucru
         este valabil nu numai atunci când Comisia recurge la o majorare a nivelului cuantumului amenzilor, aplicând amenzi în cadrul
         unor decizii individuale, ci și atunci când această majorare se efectuează prin aplicarea, în diverse cauze, a unor norme
         de conduită cu o aplicabilitate generală, precum liniile directoare (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, citată
         anterior, punctele 229 și 230).

      60      În speță, Comisia a aplicat liniile directoare pentru a stabili cuantumul amenzii aplicate ADM. Pe de o parte, liniile directoare
         prevăd o normă de conduită de la care Comisia nu se poate îndepărta, în caz contrar putând fi sancționată pentru o încălcare
         a principiilor generale de drept, precum egalitatea de tratament și protecția încrederii legitime. Pe de altă parte, acestea
         garantează securitatea juridică a întreprinderilor în cauză, stabilind metodologia pe care Comisia și‑a impus‑o în vederea
         stabilirii cuantumului amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 22 mai 2008, Evonik Degussa/Comisia și Consiliul, C‑266/06 P, punctul 53).

      61      După cum s‑a amintit la punctul 43 din hotărârea atacată, principala inovație a liniilor directoare constă în a lua drept
         punct de pornire în calcul un cuantum de bază, stabilit pornind de la intervale prevăzute în această privință de liniile directoare
         menționate, aceste intervale reflectând diferitele grade de gravitate a încălcărilor, dar care, ca atare, nu au legătură cu
         cifra de afaceri relevantă. Această metodă se bazează astfel, în esență, pe o tarifare a amenzilor, chiar dacă relativă și
         suplă (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, citată anterior, punctul 225).

      62      În cadrul aprecierii gravității încălcării, Comisiei îi revine obligația să ia în considerare diferite elemente care permit
         stabilirea cuantumului amenzii, în special considerații în legătură cu necesitatea de a majora nivelul acestora.

      63      Acest fapt reiese din articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, care nu consideră criterii pentru calculul cuantumului
         amenzii decât gravitatea și durata încălcării, precum și, în esență, din Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia,
         citată anterior și invocată de recurentă, în care Curtea a indicat la punctul 106 că, în cadrul aprecierii gravității încălcării
         în vederea stabilirii cuantumului amenzii, Comisia trebuie să ia în considerare nu numai împrejurările specifice cauzei, ci
         și contextul în care se situează încălcarea, și să asigure caracterul disuasiv al acțiunii sale.

      64      În speță, la punctul 47 din hotărârea atacată, prin care Tribunalul a răspuns argumentului recurentei privind caracterul disproporționat
         al pretinsei creșteri a nivelului amenzilor de către Comisie în raport cu obiectivul de a asigura punerea în aplicare a politicii
         privind concurența, acesta a respins respectivul argument, sub rezerva însă a aprecierii sale cu privire la gravitatea încălcării
         astfel cum rezultă aceasta din cuprinsul punctului 99 și următoarele din hotărâre.

      65      Astfel, în special la punctul 103 din hotărârea atacată, Tribunalul, analizând gravitatea încălcării luate în considerare
         de către Comisie, a amintit motivele pentru care Comisia a stabilit un asemenea cuantum al amenzii aplicate recurentei, făcând
         trimitere, în această privință, la considerentele 6, 8 și 9 ale deciziei în litigiu.

      66      În acest fel, Tribunalul a aplicat soluția aleasă de Curte în Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, citată
         anterior, și reiterată, în ceea ce privește într‑un mod mai specific aplicarea liniilor directoare, în Hotărârea Dansk Rørindustri
         și alții/Comisia, citată anterior. Astfel, în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, Curtea, fără să impună Comisiei
         să prezinte motive specifice, dincolo de ce impun liniile directoare, a considerat, la punctul 232 din hotărâre, că aplicarea
         liniilor directoare unor încălcări săvârșite anterior adoptării acestora nu reprezintă nicio încălcare a principiului neretroactivității
         și nici a principiului securității juridice.

      67      Rezultă că Tribunalul nu poate fi criticat nici pentru o lipsă de motivare, nici chiar pentru o aplicare incorectă a jurisprudenței
         Curții.

      68      În consecință, primele două aspecte ale primului motiv nu pot fi admise.

      69      Prin intermediul celui de al treilea aspect al primului motiv, ADM reproșează, în esență, Tribunalului faptul că nu a stabilit
         obligația Comisiei de a lua în considerare cifra de afaceri provenind din vânzările de gluconat de sodiu drept bază adecvată
         pentru calculul cuantumului amenzii.

      70      În primul rând, întrucât, la punctul 78 din hotărârea atacată, Tribunalul a subliniat că cifra de afaceri provenind din vânzările
         produsului relevant „poate” constitui o bază adecvată pentru evaluarea atingerilor aduse concurenței pe piața produsului relevant
         în cadrul Comunității Europene, recurenta nu poate reproșa acestuia faptul că se contrazice atunci când nu ia în considerare
         în mod efectiv acest criteriu drept bază adecvată.

      71      În al doilea rând, cu titlu preliminar, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, în stabilirea cuantumului amenzilor,
         trebuie să se țină seama de durata încălcărilor și de toate elementele de natură să intre în aprecierea gravității acestor
         încălcări (a se vedea Hotărârile citate anterior Musique Diffusion française și alții/Comisia, punctul 129, precum și Dansk
         Rørindustri și alții/Comisia, punctul 240).

      72      În această privință, gravitatea încălcărilor dreptului comunitar al concurenței trebuie stabilită în funcție de numeroase
         elemente, precum împrejurările specifice cauzei, contextul acesteia și caracterul descurajator al amenzilor, aceasta fără
         să se fi stabilit o listă obligatorie sau exhaustivă a criteriilor care trebuie luate în considerare în mod obligatoriu (Hotărârea
         Dalmine/Comisia, citată anterior, punctul 129 și jurisprudența citată).

      73      Printre elementele de natură să intre în aprecierea gravității încălcărilor figurează comportamentul fiecărei întreprinderi,
         rolul avut de fiecare dintre acestea la stabilirea înțelegerii, profitul pe care l‑au putut obține din aceasta, dimensiunea
         lor și valoarea mărfurilor în cauză, precum și riscul pe care îl reprezintă încălcări de acest tip pentru obiectivele Comunității
         (a se vedea în acest sens Hotărârea citată anterior Musique Diffusion française și alții/Comisia, punctul 129, precum și Hotărârea
         Dalmine/Comisia, punctul 130).

      74      În acest context, este permis, în vederea stabilirii amenzii, să se țină seama atât de cifra de afaceri globală a întreprinderii,
         care reprezintă o informație, chiar aproximativă și imperfectă, asupra dimensiunii și a puterii sale economice, cât și de
         partea din această cifră de afaceri ce provine din vânzarea mărfurilor care fac obiectul încălcării și care este, așadar,
         de natură să dea o informație asupra amplorii acesteia. Niciuneia dintre aceste cifre nu trebuie să i se atribuie o importanță
         disproporționată față de alte elemente de apreciere și, prin urmare, stabilirea unei amenzi adecvate nu poate fi rezultatul
         unui simplu calcul bazat pe cifra de afaceri realizată prin vânzarea produsului în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, citată anterior, punctul 100).

      75      În plus, dreptul comunitar nu cuprinde niciun principiu de aplicare generală potrivit căruia sancțiunea trebuie să fie proporțională
         cu cifra de afaceri realizată de întreprindere prin vânzarea produsului care face obiectul încălcării (a se vedea în acest
         sens Hotărârea Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, citată anterior, punctul 101).

      76      Rezultă că, în opoziție cu cele susținute de ADM, Tribunalul a arătat pe bună dreptate, la punctul 78 din hotărârea atacată,
         că cifra de afaceri care provine din vânzările de gluconat de sodiu nu reprezintă singurul criteriu potrivit căruia Comisia
         trebuia să aprecieze gravitatea încălcării. În orice caz, aceasta nu reprezintă în mod necesar punctul de pornire în calculul
         amenzilor.

      77      Aceeași concluzie rezultă deopotrivă din liniile directoare, astfel cum s‑a amintit la punctul 61 din prezenta hotărâre. Prin
         urmare, dacă s‑ar aplica teza susținută de recurentă, s‑ar ajunge în mod inevitabil la o încălcare a normelor prevăzute de
         liniile directoare menționate, a căror aplicabilitate în privința încălcării săvârșite de recurentă a fost recunoscută în
         mod întemeiat de către Tribunal.

      78      În consecință, recurenta nu poate reproșa Tribunalului că ar fi încălcat principiile juridice care guvernează calculul amenzilor
         prin faptul că nu a considerat cifra de afaceri realizată prin vânzarea produsului relevant punct de pornire în stabilirea
         cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată.

      79      În al treilea rând, făcând trimitere în special la considerentele 378-382 ale deciziei în litigiu, Tribunalul a amintit, în
         special la punctele 86 și 87 din hotărârea atacată, modul în care Comisia a ținut seama de cifra de afaceri realizată prin
         vânzarea gluconatului de sodiu pentru a stabili cuantumul amenzii. Tribunalul a considerat, în acest context, că aceasta nu
         și‑a depășit marja largă de apreciere și a estimat, la punctul 114 din hotărârea menționată, drept adecvat „cuantumul de bază
         stabilit de Comisie pentru încălcarea săvârșită de ADM în cauză […] având în vedere ansamblul elementelor prezentate de Comisie
         în [d]ecizia [în litigiu] și aprecierea efectuată în prezenta hotărâre cu privire la unele dintre aceste elemente”.

      80      Or, potrivit unei jurisprudențe constante, nu revine Curții, în cadrul unui recurs, sarcina de a repune în discuție aprecierea
         suverană a faptelor efectuată de Tribunal, acesta din urmă fiind singurul competent să controleze modalitatea în care Comisia
         a apreciat în fiecare caz gravitatea comportamentelor ilicite (a se vedea în acest sens Hotărârea Technische Unie/Comisia,
         citată anterior, punctul 196).

      81      Rezultă că nici al treilea aspect al primului motiv nu poate fi admis.

      82      În ceea ce privește al patrulea aspect al acestui motiv, Tribunalul a amintit, la punctele 108-110 din hotărârea atacată,
         jurisprudența constantă potrivit căreia practica decizională a Comisiei nu servește drept cadru juridic pentru amenzile în
         domeniul concurenței, Comisia dispunând în domeniul stabilirii cuantumului amenzilor de o largă putere de apreciere și nefiind
         ținută de aprecierile pe care le‑a efectuat anterior (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, citată anterior, punctele
         209-213).

      83      Tribunalul a concluzionat în această privință, în mod întemeiat, la punctul 111 din hotărârea atacată, că simpla invocare
         de către ADM a Deciziei fosfați de zinc este, în sine, inoperantă, în măsura în care Comisia nu era obligată să aprecieze
         în același mod prezenta cauză.

      84      Or, trebuie să se constate că, în cadrul recursului formulat, ADM nu prezintă niciun argument pentru a contesta acest element
         determinant al motivelor hotărârii atacate.

      85      Astfel, ADM se limitează la repunerea în discuție a elementelor care diferențiază prezenta cauză de cea în care s‑a emis Decizia
         fosfați de zinc prezentate de Tribunal la punctul 113 din hotărârea atacată, dar nu indică motivele pentru care, în speța
         dată, nu ar fi fost necesar să se urmeze jurisprudența constantă amintită de Tribunal la punctele 108 și 109 din această hotărâre.

      86      Prin urmare, trebuie să se respingă al patrulea aspect al primului motiv și, în consecință, primul motiv în întregime, ca
         fiind în parte nefondat și în parte inadmisibil.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o eroare de drept în aprecierea impactului înțelegerii asupra pieței relevante
       Argumentele părților
      87      Al doilea motiv se împarte în trei aspecte.

      –       Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului în temeiul căruia Comisia
         trebuie să respecte regulile pe care și le‑a impus

      88      ADM susține că Tribunalul nu a examinat argumentul său potrivit căruia Comisia nu ar fi definit piața relevantă pentru a evalua
         impactul înțelegerii, chiar dacă este vorba despre o cerință prealabilă indispensabilă prevăzută de liniile directoare. Or,
         în ipoteza în care Comisia ar fi definit corect respectiva piață, și anume ținând seama de produsele de substituție prezente
         pe piața produselor de chelare, aceasta ar fi concluzionat că nu ar exista, eventual, niciun impact al înțelegerii asupra
         prețurilor practicate.

      89      În opinia Comisiei, abordarea ADM se bazează pe o percepție greșită a obiectivului urmărit de definirea pieței relevante.
         În speță, Tribunalul ar fi amintit, la punctul 226 din hotărârea atacată, că piața relevantă a fost definită de Comisie anterior
         analizei pe care a efectuat‑o cu privire la gravitatea încălcării săvârșite de ADM. În consecință, recurenta ar solicita Curții
         să își exprime opinia, în etapa recursului, cu privire la fapte pentru care aceasta nu a putut să prezinte dovezi în primă
         instanță.

      –       Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare
      90      Respingând fără nicio justificare argumentația ADM potrivit căreia există dovezi cu privire la lipsa de impact a înțelegerii
         asupra pieței relevante, Tribunalul nu și‑ar fi îndeplinit obligația de motivare. În această privință, dovezile prezentate
         de ADM în primă instanță ar demonstra fără ambiguitate că variațiile prețului gluconatului de sodiu ca urmare a înțelegerii
         au fost provocate de alți factori.

      91      Potrivit Comisiei, rezultă în mod evident din hotărârea atacată, în special de la punctele 232-236 din aceasta, că Tribunalul
         a examinat toate elementele prezentate de ADM, înainte de a concluziona că respectivele elemente nu permiteau susținerea acestei
         din urmă teze.

      92      În subsidiar, Comisia adaugă că solicitarea ADM echivalează cu a invita Curtea să controleze elementele de probă prezentate
         în primă instanță, control care nu poate intra în competența Curții în cadrul unui recurs.

      –       Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe faptul că Tribunalul ar fi răsturnat în mod ilicit
         sarcina probei

      93      ADM critică, în esență, hotărârea atacată pentru că a lăsat în sarcina sa obligația de a demonstra că, chiar în lipsa unei
         înțelegeri, prețurile ar fi fost identice cu cele invocate de Comisie. Or, pe de o parte, din liniile directoare ar rezulta
         că revine Comisiei obligația de a dovedi că prețurile ar fi fost mai mici în lipsa unei înțelegeri . Pe de altă parte, însuși
         Tribunalul ar fi recunoscut, la punctele 177 și 184 din hotărârea atacată, că nu era posibil să se stabilească un preț exact
         al produsului în cauză în lipsa unei înțelegeri.

      94      În opinia Comisiei, Tribunalul a statuat că aceasta a demonstrat corespunzător cerințelor legale impactul încălcării pe piața
         gluconatului de sodiu. Procedând astfel, Tribunalul ar fi constatat că ADM nu demonstrase că o altă definiție a pieței relevante
         ar fi condus la o concluzie diferită în ceea ce privește impactul înțelegerii. Acest al treilea aspect al celui de al doilea
         motiv ar echivala de fapt cu a solicita Curții să aprecieze din nou faptele în etapa recursului și, prin urmare, ar fi inadmisibil.

       Aprecierea Curții
      95      În ceea ce privește al doilea motiv, ale cărui trei aspecte trebuie analizate împreună, este necesar să se amintească, cu
         titlu preliminar, că în cadrul stabilirii amenzii în temeiul liniilor directoare, impactul real al înțelegerii asupra pieței
         relevante reprezintă un element care poate fi luat în considerare pentru aprecierea gravității încălcării săvârșite.

      96      În primul rând, Tribunalul a constatat la punctul 226 din hotărârea atacată că, în considerentele 34-41 ale deciziei în litigiu,
         Comisia a definit piața produsului relevant ca fiind cea a gluconatului de sodiu în formele sale solide și lichide și a produsului
         său de bază, acidul gluconic. Cu această ocazie, Tribunalul a subliniat motivele pentru care Comisia nu luase în considerare
         piața mai largă invocată de ADM.

      97      În al doilea rând, Tribunalul a subliniat, în mod întemeiat, la punctele 229-231 din hotărârea atacată, că simpla afirmație
         a ADM că Comisia ar fi reținut o definiție eronată a pieței relevante nu ar permite, în sine, să demonstreze că, prin intermediul
         definiției pieței indicate de recurentă, încălcarea în cauză nu ar fi avut impact asupra pieței menționate.

      98      În al treilea rând, după ce a amintit, la punctul 232 din hotărârea atacată, metoda utilizată de Comisie pentru a demonstra
         impactul încălcării în cauză asupra pieței pe care a definit‑o, Tribunalul a apreciat, la punctele 233-237 din hotărârea menționată,
         că recurenta ar fi afirmat doar că s‑ar fi săvârșit de către Comisie erori în definirea pieței relevante, fără să explice
         totuși în ce măsură definiția pieței reținută de aceasta ar exclude orice impact real al încălcării în cauză.

      99      Rezultă din aceste elemente că ADM nu poate critica Tribunalul pentru că ar fi permis Comisiei să evalueze impactul încălcării
         în cauză fără să fi definit în prealabil piața relevantă. Astfel, după cum reiese de la punctul 226 din hotărârea atacată,
         Comisia a recurs în mod corect la o asemenea definire.

      100    În plus, în cadrul aprecierii suverane a faptelor, Tribunalul a considerat că analiza impactului încălcării în cauză asupra
         pieței relevante este convingătoare în lumina elementelor prezentate în acest scop de către Comisie. Astfel, făcând referire
         la considerentul 354 al deciziei în litigiu, aceasta a amintit că, pentru a‑și susține analiza, Comisia a corelat în special
         prețurile gluconatului de sodiu cu intrarea în vigoare a înțelegerii, a apreciat nivelul prețurilor acestui produs care ar
         fi prevalat în lipsa înțelegerii în cauză și a determinat, în final, impactul încălcării săvârșite de recurentă pe piața gluconatului
         de sodiu.

      101    De asemenea, Tribunalului nu i se poate imputa răsturnarea sarcinii probei în ceea ce privește definirea pieței relevante
         și nici măcar că a omis să motiveze aprecierea pe care a efectuat‑o.

      102    Astfel, în primul rând, la punctul 237 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat doar că recurenta a omis să demonstreze
         că impactul înțelegerii în cauză pe piața mai extinsă pe care o indică ar fi fost neglijabil, chiar inexistent. Astfel, acesta
         a solicitat recurentei, în mod întemeiat, să prezinte elemente care să permită respingerea analizei Comisiei la care s‑a referit
         la punctele 196 și 197 din hotărârea atacată și care urmărea să demonstreze corelarea între evoluția prețurilor pe piața gluconatului
         de sodiu și intrarea în vigoare a înțelegerii.

      103    Or, o asemenea demonstrație s‑ar fi dovedit cu atât mai necesară având în vedere, pe de o parte, faptul că ADM a remarcat
         în primă instanță că prețurile produselor care, în opinia sa, ar fi trebuit luate în considerare cu gluconatul de sodiu în
         cadrul pieței relevante au cunoscut o evoluție similară prețurilor gluconatului de sodiu și, pe de altă parte, astfel cum
         a arătat avocatul general la punctul 154 din concluzii, faptul că recurenta susține că înțelegerea nu ar fi avut impact asupra
         pieței relevante, chiar dacă a participat la această înțelegere timp de mai mulți ani.

      104    Astfel, în al doilea rând, Tribunalul a răspuns la argumentul prezentat de ADM în ceea ce privește pretinsa lipsă a impactului
         înțelegerii pe piața gluconatului de sodiu apreciind că dovezile prezentate de recurentă nu permit respingerea analizei Comisiei,
         îndeplinindu‑și astfel obligația de motivare care îi revine.

      105    În această privință, trebuie amintit că din articolul 225 CE și din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție
         rezultă că Tribunalul este singurul competent, pe de o parte, să constate faptele, cu excepția cazului în care inexactitatea
         materială a constatărilor sale ar rezulta din înscrisurile aflate la dosar, și, pe de altă parte, să aprecieze aceste fapte.
         Odată ce Tribunalul a constatat sau a apreciat faptele, Curtea este competentă, în temeiul articolului 225 CE, să exercite
         un control asupra calificării juridice a acestor fapte și asupra consecințelor juridice stabilite de Tribunal pe baza acestora.
         Curtea nu este, așadar, competentă să se pronunțe asupra situației de fapt și nici, în principiu, să examineze probele pe
         care Tribunalul le‑a reținut în susținerea acesteia. Această apreciere nu constituie, așadar, cu excepția cazului denaturării
         acestor elemente, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 iulie
         2008, Bertelsmann și Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 29).

      106    În speță, făcând trimitere în cadrul recursului la elementele de probă prezentate în primă instanță și considerate de către
         Tribunal insuficiente, recurenta solicită de fapt Curții să reexamineze aceste elemente, fără a susține însă că Tribunalul
         ar fi realizat o denaturare a respectivelor elemente de probă, motiv pentru care Curtea nu este totuși competentă.

      107    Prin urmare, dat fiind că s‑a apreciat, în special la punctul 102 din prezenta hotărâre, că Tribunalul nu a recurs la o răsturnare
         a sarcinii probei și că recurenta nu a invocat o denaturare a elementelor de probă, al doilea motiv trebuie respins în întregime,
         ca fiind în parte nefondat și în parte inadmisibil.

       Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o eroare de drept în stabilirea datei încetării înțelegerii
       Argumentele părților
      108    Acest motiv se împarte în patru aspecte

      –       Cu privire la primul aspect al celui de al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 81 CE din cauza unei aplicări
         incorecte a normelor privind scopul înțelegerii

      109    ADM contestă, în esență, analiza, efectuată de Tribunal la punctul 247 din hotărârea atacată, cu privire la intențiile sale
         în cadrul reuniunii din 4 octombrie 1994. Astfel, presupunând că respectivul comportament al ADM în cadrul acestei reuniuni
         nu urmărea să anunțe retragerea acesteia din înțelegere, ci era mult mai strategic și destinat să impună voința recurentei
         în cadrul înțelegerii, Tribunalul a concluzionat cu privire la acest aspect că ADM dorea să își continue rolul. Or, nu se
         poate imputa ADM că ar fi intenționat numai să continue înțelegerea, în măsura în care aceasta și‑a exprimat în mod public
         voința de a înceta să participe la înțelegere, iar articolul 81 CE nu permite întemeierea pe elemente subiective pentru a
         caracteriza o încălcare a dispozițiilor acestuia, ci se limitează la a interzice acte dovedite.

      110    În opinia Comisiei, criteriul pertinent al comunicării publice a retragerii dintr‑o înțelegere pune problema percepției pe
         care membrii înțelegerii o au cu privire la comportamentul întreprinderii care încetează să participe la un asemenea acord.
         În această privință, ar reveni respectivei întreprinderi obligația de se achita de sarcina probei cu privire la o astfel de
         percepție. Or, deși ADM a dovedit că părăsise reuniunea din 4 octombrie 1994 înainte de finalul acesteia, aceasta nu a demonstrat
         că ceilalți participanți au perceput respectivul comportament ca pe o retragere din înțelegere. În orice caz, aceasta ar demonstra
         elementele invocate de Tribunal la punctul 249 din hotărârea atacată.

      –       Cu privire la al doilea aspect al celui de al treilea motiv, întemeiat pe o denaturare a elementelor de probă
      111    În opinia ADM, în mod eronat Tribunalul nu a concluzionat, la punctele 248-250 din hotărârea atacată, în temeiul depoziției
         JBL și a Roquette, că ADM a încetat să participe la înțelegere începând cu reuniunea din 4 octombrie 1994. Prin aceasta, Tribunalul
         ar fi denaturat aceste elemente de probă.

      112    În opinia Comisiei, din elementele de probă la care ADM face trimitere rezultă că Roquette părăsise înțelegerea la 4 octombrie
         1994. Or, acest fapt nu poate însemna că înțelegerea a luat sfârșit la această dată și cu atât mai puțin că ADM ar fi pus
         capăt participării sale.

      –       Cu privire la al treilea aspect al celui de al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea de către Tribunal a articolului 81 CE
         prin faptul că acesta a considerat reuniunea din 3-5 iunie 1995 un comportament anticoncurențial

      113    Pornind de la principiul că încetase să participe la înțelegere ca urmare a reuniunii din 4 octombrie 1994, ADM consideră
         că Tribunalul a încălcat articolul 81 CE apreciind că înțelegerea menționată continuase ulterior și că reuniunea din 3-5 iunie
         1995 confirma această teză. Or, Tribunalul nu ar fi solicitat Comisiei să demonstreze că discuțiile care au avut loc în cursul
         acestei reuniuni ar fi avut un efect anticoncurențial.

      114    În opinia Comisiei, întrucât ADM nu a încetat să participe la înțelegere la 4 octombrie 1994, Tribunalul a considerat în mod
         întemeiat că reuniunea din 3-5 iunie 1995 nu se afla la baza unei noi înțelegeri.

      –       Cu privire la al patrulea aspect al celui de al treilea motiv, întemeiat pe o deformare a unui element de probă
      115    Considerând că nota atribuită Roquette pe care Tribunalul și‑a bazat aprecierea privind continuarea înțelegerii, în special
         la punctul 263 din hotărârea atacată, fusese redactată de Roquette cu ocazia reuniunii din 3-5 iunie 1995, Tribunalul ar fi
         denaturat acest element de probă cu privire la două aspecte. Pe de o parte, această notă ar fi fost redactată de autoritățile
         americane de concurență, pe de altă parte, această notă nu ar fi fost redactată cu ocazia reuniunii din 3-5 iunie 1995.

      116    Comisia subliniază că din considerentul 233 al deciziei în litigiu rezultă că nota citată de Tribunal la punctul 263 din hotărârea
         atacată a fost prezentată de Roquette. În orice caz, acest mijloc de probă nu ar fi, în sine, decisiv în argumentația Tribunalului.

       Aprecierea Curții
      117    Cu titlu preliminar, trebuie amintit că, în cadrul unui recurs, examinarea efectuată de Curte se limitează la posibilele erori
         de drept, precum și la denaturarea elementelor de probă pe care Tribunalul ar fi putut să le săvârșească.

      118    Astfel, în cadrul primului aspect al celui de al treilea motiv, ADM contestă faptul că Tribunalul nu a interpretat plecarea
         sa din cadrul reuniunii din 4 octombrie 1994 drept sfârșitul participării sale la înțelegerea în cauză. Procedând astfel,
         Tribunalul nu ar fi efectuat o aplicare corectă a criteriului distanțării publice luând în considerare, în mod eronat, o componentă
         subiectivă, și anume intenția ADM.

      119    Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a dovedi în mod corespunzător participarea unei întreprinderi la o înțelegere,
         este suficient să se demonstreze că întreprinderea în cauză a participat la reuniuni în cursul cărora au fost încheiate acorduri
         de natură anticoncurențială, fără să se fi opus în mod vădit. Atunci când participarea la asemenea reuniuni a fost stabilită,
         această întreprindere are obligația să prezinte indicii de natură să demonstreze că participarea sa la acele reuniuni era
         lipsită de orice spirit anticoncurențial, dovedind astfel că le comunicase concurenților săi că participa la acele reuniuni
         având o optică diferită de a acestora (a se vedea Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P,
         C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 81).

      120    În consecință, tocmai percepția pe care o au ceilalți participanți la o înțelegere cu privire la intenția întreprinderii în
         cauză este determinantă pentru a aprecia dacă aceasta din urmă a înțeles să se disocieze de acordul ilicit. Prin urmare, Tribunalul
         a putut statua în mod întemeiat, la punctul 247 din hotărârea atacată, că simplul fapt că recurenta părăsise reuniunea din
         4 octombrie 1994 nu putea, în sine, să fie considerat o distanțare publică de înțelegerea în cauză și că revine ADM obligația
         de a prezenta indiciile privind faptul că participanții la înțelegere au considerat că ADM punea capăt participării sale.

      121    În această privință, în cadrul celui de al doilea aspect al celui de al treilea motiv, ADM arată că Tribunalul ar fi denaturat
         probele prezentate statuând, la punctul 248 din hotărârea atacată, că niciunul dintre documentele invocate de recurentă nu
         permitea să se concluzioneze că ceilalți membri ai înțelegerii în cauză ar fi perceput comportamentul acesteia din cadrul
         reuniunii din 4 octombrie 1994 ca pe o distanțare publică de însuși conținutul acestei înțelegeri.

      122    Pentru a dovedi că a pus capăt participării sale la înțelegerea în litigiu ca urmare a reuniunii din 4 octombrie 1994, ADM
         s‑a bazat în special pe documente provenind de la alți participanți la această reuniune, și anume o scrisoare din 21 mai 1999
         adresată de JBL Comisiei, o scrisoare din 12 mai 1998 adresată de Fujisawa Comisiei și o scrisoare din 30 aprilie 1999 adresată
         de JBL Comisiei. În speță, recurenta nu contestă conținutul acestor documente, astfel cum a fost constatat de Tribunal, ci
         interpretarea dată acestora la punctele 249-251 din hotărârea atacată.

      123    Astfel, în ceea ce privește scrisorile JBL din 30 aprilie și din 21 mai 1999, Tribunalul a arătat, la punctele 249 și 251
         din hotărârea atacată, că acestea nu conțineau nicio descriere a comportamentului ADM din cadrul reuniunii din 4 octombrie
         1994 și indicau doar că Roquette nu mai respecta acordurile anticoncurențiale.

      124    Astfel, Tribunalul a efectuat o interpretare pe deplin legitimă a respectivelor documente, considerând că acestea nu permiteau
         ADM să dovedească faptul că se retrăsese din înțelegere în urma reuniunii din 4 octombrie 1994.

      125    Dimpotrivă, pe baza elementelor de probă menționate la punctele 250 și 251 din hotărârea atacată și care nu sunt contestate
         de ADM, și anume scrisoarea Fujisawa din 12 mai 1998 care arăta că înțelegerea a luat sfârșit abia în 1995, precum și scrisoarea
         JBL din 30 aprilie 1999 care arăta că recurenta solicitase în cadrul reuniunii din 4 octombrie 1994 o reamenajare a cotelor
         de vânzări, Tribunalul a considerat că ADM nu a dovedit că pusese capăt participării sale la înțelegere cu ocazia acestei
         reuniuni, fără să fi denaturat însă elementele de probă de care dispunea.

      126    În ceea ce privește al patrulea aspect al celui de al treilea motiv, trebuie amintit că Tribunalul s‑a bazat pe cinci elemente
         pentru a statua că înțelegerea în cauză a durat până la reuniunea din 3-5 iunie 1995.

      127    Astfel, la punctele 258-262 din hotărârea atacată, acesta a amintit, fără să fie contrazis de ADM, că, în cadrul reuniunii
         menționate, toți membri înțelegerii erau prezenți și că participanții au discutat volumele de vânzări de gluconat de sodiu
         realizate în 1994, încercând, în același timp, să instituie un nou sistem de informații privind aceste volume pentru a stabili
         mărimea totală a pieței gluconatului de sodiu.

      128    În continuare, Tribunalul s‑a bazat, la punctul 263 din hotărârea atacată, pe un document pe care îl consideră ca fiind redactat
         de Roquette, care ar confirma că în cadrul reuniunii din 3-5 iunie 1995 participanții aveau intenția să își mențină comportamentul
         anticoncurențial.

      129    În plus, la punctul 264 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins elementele de probă prezentate de ADM care, în opinia
         sa, erau de natură să infirme teza susținută de Comisie cu privire la natura reuniunii din 3-5 iunie 1995.

      130    În sfârșit, la punctul 266 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că argumentul întemeiat pe concomitența respectivei
         reuniuni cu o reuniune industrială generală este lipsit de pertinență.

      131    În consecință, având în vedere faptul că Tribunalul a statuat în mod întemeiat că Comisia a putut considera că ADM nu își
         încetase participarea la înțelegere în cadrul reuniunii din 4 octombrie 1994, acesta nu a săvârșit o eroare de drept confirmând
         teza Comisiei potrivit căreia reuniunea din 3-5 iunie 1995 era o continuare a înțelegerii în cauză.

      132    În acest scop, Tribunalul s‑a bazat pe fapte și pe elemente de probă a căror reexaminare nu este de competența Curții în etapa
         recursului, cu excepția cazului denaturării acestora.

      133    În speță, în cadrul celui de al patrulea aspect al celui de al treilea motiv, ADM arată că Tribunalul ar fi denaturat, la
         punctul 263 din hotărârea atacată, adnotarea prezentată Comisiei de Roquette, considerând că aceasta din urmă a redactat respectiva
         adnotare, în cadrul reuniunii din 3-5 iunie 1995.

      134    Cu toate acestea, se pare că, astfel cum subliniază recurenta și după cum recunoaște deopotrivă Comisia, acest document nu
         a fost redactat de Roquette, ci a fost doar prezentat de aceasta, și că a fost redactat ulterior respectivei reuniuni.

      135    Prin aceasta, Tribunalul a săvârșit o denaturare a acestui element de probă.

      136    Cu toate acestea, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 214 și 215 din concluzii, o asemenea denaturare nu poate
         invalida hotărârea atacată.

      137    Astfel, după cum reiese de la punctele 126-130 din prezenta hotărâre, motivarea Tribunalului pentru a statua că reuniunea
         din 3-5 iunie 1995 constituia o încercare de a continua înțelegerea în litigiu se bazează pe cinci elemente, printre care
         adnotarea atribuită Roquette.

      138    Mai mult, Tribunalul a relativizat el însuși forța probantă a acestui document, apreciind, la punctul 263 din hotărârea atacată,
         că respectiva adnotare nu oferă decât o idee vagă cu privire la conținutul discuțiilor purtate în cursul reuniunii din 3-5
         iunie 1995, considerând doar că aceasta ar confirma teza susținută de Comisie.

      139    Al patrulea aspect al celui de al treilea motiv, este, prin urmare, inoperant.

      140    În sfârșit, în ceea ce privește al treilea aspect al celui de al treilea motiv, trebuie amintit, astfel cum a procedat Tribunalul
         la punctul 265 din hotărârea atacată, că, în scopul examinării aplicării articolului 81 alineatul (1) CE în privința unui
         acord sau a unei practici concertate, luarea în considerare a efectelor concrete ale unui acord este redundantă, din moment
         ce rezultă că acesta a avut drept obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune. Prin
         urmare, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept în această privință.

      141    În consecință, rezultă din cele precedente că al treilea motiv trebuie respins în întregime ca fiind în parte nefondat și
         în parte inadmisibil.

       Cu privire la al patrulea motiv, prezentat în subsidiar și întemeiat pe o eroare de drept în privința luării în considerare
            a circumstanțelor atenuante
       Argumentele părților
      142    În opinia ADM, prin faptul că a negat, la punctul 287 din hotărârea atacată, obligația Comisiei de a acorda beneficiul circumstanțelor
         atenuante prevăzută de liniile directoare în caz de încetare a înțelegerii, Tribunalul a recurs la o interpretare eronată
         a acestora din urmă. În plus și contrar celor statuate de Tribunal, aplicarea unor circumstanțe atenuante nu poate fi influențată
         de faptul că înțelegerea în litigiu era secretă.

      143    Comisia consideră că în mod întemeiat Tribunalul nu a considerat că o încetare a încălcării antrenează în mod automat o reducere
         a amenzii. Comisia ar dispune în această privință de o marjă de apreciere referitor la, printre altele, comportamentul întreprinderii
         în cauză. În speță, ADM nu ar fi contribuit în mod decisiv la procedura administrativă, astfel încât aceasta nu putea să beneficieze
         de circumstanțe atenuante.

       Aprecierea Curții
      144    Trebuie amintit că punctul 3 din liniile directoare arată, în esență, că respectivul cuantum de bază al amenzii stabilit de
         Comisie va fi redus în special în cazul în care întreprinderea incriminată încetează încălcarea de îndată ce intervine Comisia.

      145    În această privință, Tribunalul a considerat, la punctul 280 din hotărârea atacată, că această dispoziție trebuie interpretată
         în sensul că numai împrejurările specifice ale cauzei, în care se concretizează ipoteza încetării încălcării de îndată ce
         intervine Comisia, ar putea justifica luarea în considerare a acestei din urmă împrejurări ca circumstanță atenuantă.

      146    În consecință, Tribunalul a respins teza recurentei potrivit căreia încetarea înțelegerii trebuia să antreneze în mod automat
         aplicarea unei diminuări a cuantumului de bază al amenzii potrivit punctului 3 din liniile directoare, subliniind, la punctul
         279 din hotărârea atacată, că o astfel de interpretare a acestei dispoziții ar aduce atingere efectului util al articolului
         81 alineatul (1) CE.

      147    Nu se poate susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept.

      148    Astfel, trebuie să se constate că recunoașterea beneficiului unei asemenea reduceri a cuantumului de bază al amenzii este
         în mod necesar legată de împrejurările cauzei care pot determina Comisia să nu recunoască unei întreprinderi parte la un acord
         ilicit respectivul beneficiu.

      149    Astfel, a recunoaște beneficiul unei circumstanțe atenuante în situații în care o întreprindere este parte la un acord vădit
         ilegal, cu privire la care aceasta cunoștea sau nu putea ignora că reprezintă o încălcare, ar putea încuraja întreprinderile
         să continue un acord secret cât mai mult timp posibil, în speranța că nu s‑ar descoperi niciodată comportamentul lor, cunoscând
         în același timp că, dacă acest lucru s‑ar întâmpla, ar putea beneficia de reducerea amenzii întrerupând încălcarea în acel
         moment. O asemenea recunoaștere ar înlătura orice efect descurajator al amenzii aplicate și ar aduce atingere efectului util
         al articolului 81 alineatul (1) CE.

      150    Prin urmare, Tribunalul a statuat în mod întemeiat că recurenta, care a participat la o înțelegere secretă, fapt pe care aceasta
         nu îl contestă, nu poate solicita beneficiul unei diminuări a cuantumului de bază al amenzii care i‑a fost aplicată pentru
         motivul că a încetat comportamentul său ilegal de la primele intervenții ale autorităților americane de concurență.

      151    În consecință, al patrulea motiv trebuie respins ca nefondat.

      152    Rezultă din cele precedente că recursul trebuie respins în întregime, motivele prezentate în susținerea acestuia fiind în
         parte inadmisibile și în parte nefondate.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      153    Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului
         118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât
         Comisia a solicitat obligarea ADM la plata cheltuielilor de judecată, iar ADM a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia
         la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Respinge recursul.
      2)      Obligă Archer Daniels Midland Co. la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții din data de 10 martie 1977. # Silvana Kaucic și Anna Maria Kaucic împotriva Institut national d'assurances maladie invalidité. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Belgia. # Cauza 75-76.


Hotărârea Curții din data de 25 octombrie 1988. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Egalitate de tratament între bărbați și femei. # Cauza 312/86.