title: Hotărârea Curții (Camera a zecea) din 21 mai 2015.#Andreas Wittmann.#Cerere de decizie preliminară formulată de Oberlandesgericht Nürnberg.#Trimitere preliminară – Directiva 2006/126/CE – Recunoaștere reciprocă a permiselor de conducere – Perioadă de interdicție – Eliberarea permisului de conducere de către un stat membru înainte de intrarea în vigoare a unei perioade de interdicție în statul membru de reședință obișnuită – Motive de refuz al recunoașterii în statul membru de reședință obișnuită a validității unui permis de conducere eliberat de alt stat membru.#Cauza C-339/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
      21 mai 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Directiva 2006/126/CE — Recunoaștere reciprocă a permiselor de conducere — Perioadă de interdicție — Eliberarea permisului de conducere de către un stat membru înainte de intrarea în vigoare a unei perioade de interdicție în statul membru de reședință obișnuită — Motive de refuz al recunoașterii în statul membru de reședință obișnuită a validității unui permis de conducere eliberat de alt stat membru”
      În cauza C‑339/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberlandesgericht Nürnberg (Germania), prin decizia din 26 iunie 2014, primită de Curte la 14 iulie 2014, în procedura penală împotriva

         Andreas Wittmann,

      CURTEA (Camera a zecea),
      compusă din domnul C. Vajda, președinte de cameră, și domnii A. Rosas (raportor) și E. Juhász, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Wittmann, de W. Säftel, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Comisia Europeană, de G. Braun și de N. Yerrell, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 11 alineatul (4) din Directiva 2006/126/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 decembrie 2006 privind permisele de conducere (JO L 403, p. 18, Ediție specială, 07/vol. 17, p. 216).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale declanșate împotriva domnului Wittmann pentru motivul că, la 16 mai 2013, a condus un autovehicul pe teritoriul german fără a poseda permisul de conducere necesar în acest scop.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentele (2) și (15) ale Directivei 2006/126 au următorul cuprins:

                        „(2)

                        Normele privind permisele de conducere sunt elemente esențiale ale politicii comune în domeniul transporturilor, contribuie la îmbunătățirea siguranței rutiere și facilitează libera circulație a persoanelor care își stabilesc reședința într‑un stat membru, altul decât statul care a eliberat permisul. Ținând seama de importanța mijloacelor de transport individuale, posesia unui permis de conducere recunoscut în mod corespunzător de un stat membru gazdă favorizează libera circulație și libertatea de stabilire a persoanelor. […]

                  […]

                        (15)

                        Din motive legate de siguranța rutieră, statele membre ar trebui să poată aplica dispozițiile lor naționale cu privire la retragerea, suspendarea, reînnoirea și anularea permiselor de conducere tuturor deținătorilor de permise de conducere care și‑au stabilit reședința obișnuită pe teritoriul lor.”

               4

               Potrivit articolului 2 alineatul (1) din această directivă, permisele de conducere eliberate de statele membre sunt recunoscute reciproc.

               5

               Articolul 11 alineatul (4) din directiva menționată prevede:
               „Un stat membru refuză eliberarea unui permis de conducere unui solicitant al cărui permis de conducere face obiectul unei restricții, suspendări sau retrageri într‑un alt stat membru.
               Un stat membru refuză să recunoască valabilitatea oricărui permis de conducere eliberat de un alt stat membru unei persoane al cărei permis de conducere face obiectul unei restricții, suspendări sau retrageri pe teritoriul statului membru anterior.
               De asemenea, un stat membru poate refuza eliberarea unui permis de conducere unui solicitant al cărui permis a fost anulat într‑un alt stat membru.”

         Dreptul german

               6

               Dispozițiile relevante din dreptul german sunt cele ale Regulamentului privind accesul persoanelor la traficul rutier (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr – Fahrerlaubnis‑Verordnung), în versiunea din 10 ianuarie 2013 (denumit în continuare „FeV”).

               7

               Articolul 28 alineatul 1 din FeV prevedea principiul potrivit căruia un permis de conducere valabil al Uniunii Europene sau al Spațiului Economic European (SEE) eliberat într‑un alt stat membru conferă titularului dreptul de a conduce un autovehicul în Germania.

               8

               Alineatul 4 al acestui articol, care instituia o excepție de la această regulă, prevedea:
               „Autorizația menționată la alineatul 1 nu se aplică deținătorilor unui permis de conducere al Uniunii Europene sau al SEE
               […]

                        3.

                        al căror permis de conducere a făcut în Germania obiectul unei măsuri de retragere fie printr‑o decizie judiciară provizorie sau definitivă, fie printr‑o decizie administrativă executorie cu efect imediat ori definitivă, cărora le‑a fost refuzat permisul de conducere printr‑o decizie definitivă sau cărora nu le‑a fost retras permisul de conducere pentru simplul motiv că deținătorul a renunțat între timp la acesta;

                        4.

                        cărora, în urma unei hotărâri judecătorești definitive, nu li se poate elibera un permis de conducere;

                  […]
               Prima teză punctele 3 și 4 este aplicabilă numai în cazul în care măsurile pe care le vizează sunt înscrise în registrul central al circulației și nu a intervenit nicio radiere în temeiul articolului 29 din Legea germană privind circulația rutieră […]”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               9

               Cu ocazia unui control rutier, la 16 mai 2013, la Rothenburg‑ob‑der‑Tauber (Germania), domnul Wittmann, resortisant german, a prezentat un permis de conducere al Uniunii care fusese eliberat de autoritățile poloneze.

               10

               Autoritățile germane, considerând că valabilitatea permisului de conducere obținut în Polonia nu putea fi recunoscută pe teritoriul lor, au început urmărirea penală împotriva domnului Wittmann pentru conducere fără permis de conducere. Acesta nu putea, în opinia lor, să se prevaleze de permisul de conducere polonez din cauza faptului că făcuse obiectul unei condamnări anterioare în Germania, însoțită de o perioadă de interdicție a obținerii unui permis de conducere.

               11

               În consecință, el a fost urmărit penal și ulterior condamnat de Amtsgericht Ansbach (Tribunalul Cantonal din Ansbach), la 23 ianuarie 2014, la o pedeapsă cu închisoarea de 6 luni pentru conducere fără permis. Astfel, această instanță a validat poziția autorităților germane.

               12

               În ceea ce privește situația de fapt care a dat naștere litigiului din fața instanței de trimitere, aceasta arată că, cu ocazia unui control rutier efectuat la 1 decembrie 2004, domnul Wittmann a prezentat un permis de conducere ceh falsificat. Amtsgericht Lindau (Tribunalul Cantonal din Lindau), care era atunci tribunalul teritorial competent, a pronunțat, în hotărârea din 18 iulie 2005, numai o pedeapsă constând în interdicția eliberării unui permis de conducere, și anume o perioadă în care nu poate fi eliberat un permis de conducere unei persoane care nu are permis de conducere – întrucât acesta i‑a fost deja retras sau întrucât ea nu s‑a aflat niciodată în posesia unui permis de conducere. Amtsgericht Lindau s‑a pronunțat în acest sens din cauza faptului că permisul de conducere al domnului Wittmann îi fusese retras în cursul anului 2001.

               13

               Această hotărâre a Amtsgericht Lindau a rămas definitivă la 14 iulie 2006. Perioada de interdicție a eliberării a început la 14 iulie 2006 și s‑a încheiat un an mai târziu, și anume la 14 iulie 2007. Potrivit Codului penal, perioadele de interdicție a eliberării unui permis de conducere încep să curgă numai atunci când hotărârea de condamnare a rămas definitivă.

               14

               Deși, ulterior pronunțării hotărârii Amtsgericht Lindau, domnul Wittmann nu a mai solicitat un nou permis de conducere în Germania, el a obținut în schimb un permis de conducere în Polonia la 14 septembrie 2005, mai exact după pronunțarea hotărârii din 18 iulie 2005, dar înainte ca aceasta să rămână definitivă și înainte să înceapă să curgă perioada de interdicție de un an.

               15

               Domnul Wittmann și‑a prezentat permisul de conducere polonez cu ocazia unui control rutier la Rothenburg‑ob‑der‑Tauber, la 15 septembrie 2009. Prin hotărârea din 4 mai 2010, el a fost condamnat pentru conducere fără permis de conducere la o pedeapsă privativă de libertate de 6 luni, pedeapsă pe care a executat‑o.

               16

               Același permis de conducere polonez a fost prezentat de domnul Wittmann cu ocazia controlului rutier din 16 mai 2013 menționat la punctul 9 din prezenta hotărâre.

               17

               Prin hotărârea din 23 ianuarie 2014, Amtsgericht Ansbach a constatat de asemenea că, în trecut, domnul Wittmann mai făcuse obiectul a unsprezece condamnări pentru conducere fără permis de conducere. Mai exact, permisul său de conducere german i‑a fost retras în anul 2001 și ulterior nu i s‑a eliberat niciun alt permis în Germania.

               18

               Domnul Wittmann a introdus recurs împotriva acestei hotărâri din 23 ianuarie 2014 în fața Oberlandesgericht Nürnberg (Tribunalul Regional Superior din Nürnberg). Executarea pedepsei cu închisoarea a fost suspendată până la pronunțarea hotărârii de către instanța de trimitere.

               19

               Având îndoieli cu privire la eventuala obligație, în temeiul Directivei 2006/126, de a recunoaște permisul de conducere polonez, Oberlandesgericht Nürnberg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 11 alineatul (4) din Directiva [2006/126] trebuie interpretat în sensul că echivalează cu o retragere a unui permis de conducere situația în care conducătorului unui autovehicul nu i se retrage permisul de conducere pentru simplul motiv că acestuia i‑a fost deja retras anterior permisul de conducere și, prin urmare, nu mai deține un permis de conducere și în care se dispune totodată că, în orice caz, acestei persoane nu i se mai poate elibera un nou permis de conducere o anumită perioadă?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               20

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 11 alineatul (4) al doilea paragraf din Directiva 2006/126 trebuie interpretat în sensul că o măsură prin care un stat membru, care nu poate retrage conducătorului unui autovehicul permisul de conducere pentru motivul că acesta a făcut deja obiectul unei decizii de retragere anterioare, dispune că nu poate fi eliberat un nou permis de conducere acestei persoane o anumită perioadă trebuie considerată o măsură de restricție, de suspendare sau de retragere a permisului de conducere în sensul acestei dispoziții, cu consecința că se va opune recunoașterii valabilității oricărui permis eliberat de alt stat membru înainte de expirarea acestei perioade.

               21

               Domnul Wittmann consideră că situațiile de fapt care au dat naștere hotărârilor anterioare ale Curții în materie nu sunt comparabile cu cea din prezenta cauză. El arată, făcând referire la jurisprudența Curții privind principiul recunoașterii reciproce a permiselor de conducere (Hotărârea Akyüz, C‑467/10, EU:C:2012:112, punctul 46), că nu ar trebui să fie adăugate noi excepții de la acest principiu. În opinia lui, Curtea a dezvoltat două situații derogatorii clare, și anume nerespectarea cerinței privind reședința, care nu joacă niciun rol în cauza principală, și, pe de altă parte, obținerea unui permis de conducere străin după retragerea autorizației naționale sau într‑o perioadă de interdicție. Potrivit domnului Wittmann, el nu a obținut permisul de conducere polonez într‑o perioadă de interdicție întrucât această interdicție a intrat în vigoare abia după obținerea permisului menționat.

               22

               Comisia Europeană arată că instanța de trimitere a identificat similitudini între prezenta cauză și situația de fapt aflată la originea Hotărârii Weber (C‑1/07, EU:C:2008:640). Ea consideră că este necesar să se examineze dacă există între aceste două cauze diferențe care să justifice o apreciere juridică distinctă. În opinia sa, nu aceasta este situația, deoarece domnul Wittmann se află, în ceea ce privește permisul său de conducere polonez, într‑o situație comparabilă cu cea a inculpatului din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Weber (C‑1/07, EU:C:2008:640).

               23

               Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2006/126, precum și articolul 1 alineatul (2) din Directiva 91/439/CEE a Consiliului din 29 iulie 1991 privind permisele de conducere (JO L 237, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 2, p. 62), care precedă Directiva 2006/126, prevăd recunoașterea reciprocă, fără nicio formalitate, a permiselor de conducere eliberate de statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea Akyüz, C‑467/10, EU:C:2012:112, punctul 40, precum și Hotărârea Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, punctele 43 și 44).

               24

               Articolul 11 alineatul (4) al doilea paragraf din Directiva 2006/126 prevede însă că un stat membru este obligat să refuze să recunoască valabilitatea oricărui permis de conducere eliberat de alt stat membru unei persoane al cărei permis de conducere face obiectul unei restricții, suspendări sau retrageri pe teritoriul statului membru anterior.

               25

               Din precizările furnizate de instanța de trimitere rezultă că, înainte de obținerea de către domnul Wittmann, la 14 septembrie 2005, a permisului său de conducere polonez, Amtsgericht Lindau pronunțase, la 18 iulie 2005, împotriva lui o interdicție de eliberare a unui permis de conducere german. Întrucât hotărârea Amtsgericht Lindau a rămas definitivă la 14 iulie 2006, interdicția de eliberare a intrat în vigoare, în consecință, în aceeași zi și a încetat un an mai târziu, mai exact la 14 iulie 2007. Pe de altă parte, faptele care justifică măsura interzicerii eliberării unui permis de conducere în Germania au fost constatate la 1 decembrie 2004, și anume anterior datei de eliberare a permisului de conducere polonez.

               26

               Trebuie amintit că, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Weber (C‑1/07, EU:C:2008:640), era vizată o persoană care a condus un autovehicul în Germania sub influența unor stupefiante și căreia i s‑a aplicat, pe lângă o amendă, o suspendare a permisului de conducere timp de o lună. Permisul de conducere german i‑a fost apoi retras pentru aceleași fapte. Ulterior deciziei administrative de suspendare a permisului său de conducere, dar înainte ca această decizie să dobândească un caracter definitiv și înainte de decizia subsecventă prin care i s‑a impus retragerea permisului, această persoană a obținut un permis de conducere ceh, pe care autoritățile germane au refuzat să i‑l recunoască.

               27

               Prin această hotărâre, Curtea a considerat că articolul 1 alineatul (2), precum și articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439 nu se opun ca un stat membru să refuze recunoașterea pe teritoriul său a dreptului de a conduce care rezultă dintr‑un permis de conducere emis într‑un alt stat membru unei persoane care face obiectul unei măsuri de retragere a dreptului de a conduce pe teritoriul primului stat membru, chiar în condițiile în care această retragere a fost pronunțată ulterior emiterii permisului menționat, din moment ce acesta a fost obținut după o decizie de suspendare a permisului emis în primul stat membru și din moment ce atât măsura de suspendare, cât și măsura de retragere sunt justificate prin motive existente la data emiterii celui de al doilea permis de conducere (a se vedea în acest sens Hotărârea Weber, C‑1/07, EU:C:2008:640, punctul 41. A se vedea de asemenea Hotărârea Apelt, C‑224/10, EU:C:2011:655, punctul 31).

               28

               Desigur, în cauza principală, măsura impusă domnului Wittmann diferă de cele impuse domnului Weber prin faptul că domnul Weber dispunea încă de permisul său de conducere german atunci când a săvârșit pe teritoriul german infracțiunea în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Weber (C‑1/07, EU:C:2008:640), ceea ce nu era și cazul domnului Wittmann la momentul infracțiunii în discuție în cauza principală. Cu toate acestea, împrejurarea că domnul Wittmann nu mai deținea un permis de conducere german care ar fi putut face obiectul unei retrageri este lipsită de incidență pentru aplicarea articolului 11 alineatul (4) al doilea paragraf din Directiva 2006/126. Astfel, în asemenea împrejurări, o interdicție de a obține un nou permis de conducere trebuie considerată o măsură de restricție, de suspendare sau de retragere în sensul acestei dispoziții [a se vedea în acest sens Hotărârea Apelt, C‑224/10, EU:C:2011:655, punctul 33, în care Curtea a constatat că o măsură de reținere poate fi considerată o măsură de suspendare vizată la articolul 8 alineatele (2) și (4) din Directiva 91/439].

               29

               După cum a arătat Comisia, excluderea unor astfel de măsuri din domeniul de aplicare al articolului 11 alineatul (4) al doilea paragraf din Directiva 2006/126 ar implica faptul că persoanele care au săvârșit infracțiuni rutiere fără a poseda permis de conducere ar fi tratate mai bine decât cele care au săvârșit asemenea infracțiuni fiind în posesia unui permis de conducere. Un asemenea rezultat ar fi contrar obiectivului siguranței rutiere, a cărui importanță este subliniată în considerentele (2) și (15) ale acestei directive.

               30

               Or, a impune unui stat membru să recunoască valabilitatea permisului de conducere emis unei persoane de alt stat membru, atunci când împotriva acestei persoane a fost pronunțată o măsură de interdicție a obținerii unui permis de conducere în primul stat membru de către acesta, pentru fapte anterioare eliberării de către al doilea stat a permisului respectiv, ar determina încurajarea autorilor de infracțiuni de pe teritoriul unui stat membru pasibili de o astfel de măsură să se deplaseze într‑un alt stat membru pentru a obține un nou permis și pentru a evita în acest mod consecințele administrative sau penale ale infracțiunilor menționate și ar distruge în cele din urmă încrederea pe care se întemeiază sistemul de recunoaștere reciprocă a permiselor de conducere (a se vedea în acest sens Hotărârea Weber, C‑1/07, EU:C:2008:640, punctul 39).

               31

               Împrejurarea că hotărârea prin care se pronunță această măsură a rămas definitivă ulterior eliberării permisului de conducere în al doilea stat este lipsită de incidență în această privință din moment ce permisul a fost obținut după pronunțarea acestei hotărâri, iar motivele care justifică măsura vizată existau la data eliberării permisului menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea Weber, C‑1/07, EU:C:2008:640, punctele 36 și 41).

               32

               În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 11 alineatul (4) al doilea paragraf din Directiva 2006/126/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 decembrie 2006 privind permisele de conducere trebuie interpretat în sensul că o măsură prin care statul membru de reședință obișnuită a unei persoane, care nu poate retrage acestei persoane, conducător al unui autovehicul, permisul de conducere pentru motivul că acesta făcuse deja obiectul unei decizii de retragere anterioare, dispune că nu poate fi eliberat un nou permis de conducere persoanei respective o anumită perioadă trebuie considerată o măsură de restricție, de suspendare sau de retragere a permisului de conducere în sensul acestei dispoziții, cu consecința că va împiedica recunoașterea valabilității oricărui permis eliberat de alt stat membru înainte de expirarea acestei perioade. Împrejurarea că hotărârea prin care se pronunță această măsură a rămas definitivă ulterior eliberării permisului de conducere în al doilea stat este lipsită de incidență în această privință din moment ce permisul a fost obținut după pronunțarea acestei hotărâri, iar motivele care justifică măsura menționată existau la data eliberării permisului respectiv.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               33

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:

                     Articolul 11 alineatul (4) al doilea paragraf din Directiva 2006/126/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 decembrie 2006 privind permisele de conducere trebuie interpretat în sensul că o măsură prin care statul membru de reședință obișnuită a unei persoane, care nu poate retrage acestei persoane, conducător al unui autovehicul, permisul de conducere pentru motivul că acesta făcuse deja obiectul unei decizii de retragere anterioare, dispune că nu poate fi eliberat un nou permis de conducere persoanei respective o anumită perioadă trebuie considerată o măsură de restricție, de suspendare sau de retragere a permisului de conducere în sensul acestei dispoziții, cu consecința că va împiedica recunoașterea valabilității oricărui permis eliberat de alt stat membru înainte de expirarea acestei perioade. Împrejurarea că hotărârea prin care se pronunță această măsură a rămas definitivă ulterior eliberării permisului de conducere în al doilea stat este lipsită de incidență în această privință din moment ce permisul a fost obținut după pronunțarea acestei hotărâri, iar motivele care justifică măsura menționată existau la data eliberării permisului respectiv.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 10 septembrie 2008. # Republica Franceză împotriva Comisiei Comunităților Europene. # FEOGA - Secțiunea «Garantare» - Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară - Sector vitivinicol - Ajutor la restructurare și la reconversie - Noțiunea de suprafață eligibilă. # Cauza T-370/05.

text:
      Cauza T‑370/05
      Republica Franceză
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „FEOGA – Secțiunea Garantare – Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară – Sector vitivinicol – Ajutor la restructurare și la reconversie – Noțiunea de suprafață eligibilă”
      Sumarul hotărârii
      Agricultură – FEOGA – Închiderea conturilor – Ajutoare la restructurare și la reconversie în sectorul vitivinicol
      [Regulamentul nr. 1258/1999 al Consiliului, art. 7 alin. (4), și Regulamentul nr. 1493/1999 al Consiliului, art. 13; Regulamentul
            nr. 1227/2000 al Comisiei, art. 13]
      Legislația comunitară, și anume în special articolul 13 din Regulamentul nr. 1227/2000 privind stabilirea unor norme de aplicare
         a Regulamentului nr. 1493/1999 privind organizarea comună a pieței vitivinicole, cu privire la potențialul de producție, prevede
         în mod expres că statele membre sunt competente să stabilească dispozițiile care reglementează domeniul exact de aplicare
         și nivelurile sprijinului financiar, în special acele dispoziții care prevăd plata unor sume forfetare, nivelurile maxime
         de sprijin financiar pe hectar și armonizarea sprijinului financiar pe baza unor criterii obiective.

      Pe de altă parte, întrucât legislația comunitară nu definește noțiunea „suprafață eligibilă”, nu există temei legal pentru
         a interzice unui stat membru să includă capetele de teren, cu alte cuvinte spațiile laterale și de la margine de rând necesare
         pentru trecerea și pentru întoarcerea utilajelor pentru cultura viței‑de‑vie, în suprafețele de referință în scopul determinării
         plăților.

      Prin urmare, sistemul național de acordare de ajutoare la restructurare și la reconversie a podgoriilor nu a creat un risc
         real de depășire a pragului finanțării comunitare în sensul articolului 13 din Regulamentul nr. 1493/1999.

      Astfel, în primul rând, cheltuielile luate în calcul de statul membru respectiv pentru a stabili sumele de plătit viticultorilor
         sunt reale, datele respective fiind colectate de organizațiile agricole regionale.

      În al doilea rând, numai costurile sistematice sunt reținute pentru calculul sumei forfetare, excluzând astfel orice costuri
         ocazionale suportate de viticultori, iar sumele forfetare au fost stabilite asigurându‑se că cea mai mare primă reținută nu
         depășește 50 % din costul cel mai scăzut al unei plantări.

      În consecință, Comisia a încălcat dispozițiile articolului 7 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1258/1999 privind finanțarea
         politicii agricole comune prin excluderea de la finanțarea comunitară a cheltuielilor efectuate de un stat membru conform
         normelor comunitare.

      (a se vedea punctele 55-57, 71, 72, 81 și 82)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a patra)
      10 septembrie 2008(*)

      „FEOGA – Secțiunea Garantare – Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară – Sector vitivinicol – Ajutor la restructurare și la reconversie – Noțiunea de suprafață eligibilă”
      În cauza T‑370/05,
      Republica Franceză, reprezentată inițial de domnul G. de Bergues și de doamna A. Colomb și, ulterior, de domnul de Bergues și de doamna A.‑L.
         During, în calitate de agenți,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de domnul M. Nolin, în calitate de agent,

      pârâtă,
      având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei 2005/579/CE a Comisiei din 20 iulie 2005 de excludere de la finanțarea comunitară
         a anumitor cheltuieli efectuate de statele membre în temeiul Fondului european de orientare și garantare agricolă (FEOGA),
         secțiunea Garantare (JO L 199, p. 84), în măsura în care aceasta exclude de la finanțarea comunitară anumite cheltuieli drept
         măsură corectivă în legătură cu determinarea suprafețelor eligibile pentru ajutorul la restructurarea și la reconversia podgoriilor
         aferent exercițiului 2001-2003,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a patra),
      compus din domnii O. Czúcz, președinte, J. D. Cooke și doamna I. Labucka (raportor), judecători,
      grefier: doamna C. Kristensen, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 14 mai 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Cadrul juridic
      1        Reglementarea de bază privind finanțarea politicii agricole comune (PAC) este reprezentată, în ceea ce privește cheltuielile
         efectuate începând cu 1 ianuarie 2000, de Regulamentul (CE) nr. 1258/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 privind finanțarea
         politicii agricole comune (JO L 160, p. 103).

      2        Articolul 7 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1258/1999 prevede următoarele:

      „În cazul în care Comisia constată că au fost efectuate cheltuieli cu încălcarea normelor comunitare, aceasta hotărăște ce
         cheltuieli urmează să fie excluse de la finanțarea comunitară prevăzută la articolele 2 și 3.

      Înaintea luării oricărei decizii de refuzare a finanțării, constatările în urma verificărilor Comisiei, precum și răspunsurile
         statelor membre fac obiectul unor notificări scrise, iar ulterior cele două părți trebuie să încerce să ajungă la un acord
         asupra acțiunii ce trebuie luată.

      În cazul în care nu s‑a ajuns la niciun acord, statul membru poate să solicite deschiderea unei proceduri în scopul reconcilierii
         părților într‑un termen de patru luni. Comisiei i se prezintă un raport privind rezultatul procedurii, examinat înainte de
         a decide orice refuz de finanțare.

      Comisia evaluează sumele care vor fi excluse pe baza gravității abaterii constatate. Comisia ține cont de natura și de gravitatea
         încălcării normelor, precum și de prejudiciul financiar cauzat Comunității […]” [traducere neoficială]

      3        Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1663/95 al Comisiei din 7 iulie 1995 de stabilire a normelor de aplicare
         a Regulamentului (CEE) nr. 729/70 privind procedura de lichidare a conturilor FEOGA, secțiunea Garantare (JO L 158, p. 6),
         prevede:

      „În cazul în care, în urma unei anchete, Comisia consideră că respectivele cheltuieli nu au fost efectuate în conformitate
         cu normele comunitare, aceasta comunică rezultatele controalelor sale statului membru în cauză și îi indică măsurile corective
         care se impun pentru a asigura în viitor respectarea acestor norme.

      Comunicarea face trimitere la prezentul regulament. Statul membru răspunde în termen de două luni, iar Comisia își poate modifica
         poziția în consecință. În cazuri justificate, Comisia poate acorda o prelungire a acestui termen.

      După expirarea termenului acordat pentru răspuns, Comisia invită statul membru la o discuție bilaterală, iar ambele părți
         încearcă să ajungă la un acord privind măsurile ce trebuie luate, precum și privind o evaluare a gravității încălcării și
         a prejudiciului financiar cauzat Comunității Europene. În urma acestei discuții și la expirarea termenului limită fixat de
         către Comisie, după consultarea statului membru, în urma discuției bilaterale pentru furnizarea unor informații suplimentare
         sau, atunci când statul membru nu acceptă invitația la o întrunire înainte de termenul limită stabilit de către Comisie, după
         ce termenul limită a expirat, Comisia comunică oficial concluziile sale statului membru, făcând trimitere la Decizia 94/442/CE
         a Comisiei. Fără a aduce atingere celui de al patrulea paragraf al prezentului alineat, această comunicare include o evaluare
         a posibilelor cheltuieli pe care Comisia intenționează să le excludă pe baza articolului 5 alineatul (2) [litera] (c) din
         Regulamentul (CEE) nr. 729/70.

      Statul membru informează Comisia cât mai repede posibil despre măsurile corective pe care le adoptă pentru a asigura respectarea
         normelor comunitare și despre data efectivă a punerii lor în aplicare. Comisia adoptă, după caz, una sau mai multe decizii
         pe baza articolului 5 alineatul (2) [litera] (c) din Regulamentul (CEE) nr. 729/70 pentru a exclude cheltuielile afectate
         de nerespectarea normelor comunitare până la punerea efectivă în aplicare a măsurilor corective.” [traducere neoficială]

      4        Regulamentul (CE) nr. 1493/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 privind organizarea comună a pieței vitivinicole (JO L 179,
         p. 1, rectificare în JO L 271, p. 47, Ediție specială, 03/vol. 28, p. 190) prevede în special:

      „Articolul 11
      (1) Se instituie un ansamblu de măsuri de restructurare și de reconversie a podgoriilor.
      (2) Ansamblul de măsuri are ca obiectiv adaptarea producției la cererea pieței.
      (3) Ansamblul de măsuri cuprinde una sau mai multe dintre acțiunile următoare:
      (a)      reconversia soiurilor, inclusiv prin supraaltoire;
      (b)      replantarea podgoriilor;
      (c)      ameliorarea tehnicilor de gestionare a podgoriilor legate de obiectivul ansamblului de măsuri.
      Măsurile nu cuprind înlocuirea normală a podgoriilor ajunse la finalul ciclului lor natural de viață.
      […]
      Articolul 13
      (1) Acordarea unui sprijin în favoarea restructurării și a reconversiei necesită un plan stabilit și, la nevoie, aprobat de
         statele membre. Sprijinul ia următoarele forme:

      (a)      acordarea unor despăgubiri producătorilor pentru pierderile de venituri suferite în cadrul punerii în aplicare a planului
         și

      (b)      o participare la costurile restructurării și reconversiei.
      (2) Acordarea unor despăgubiri producătorilor pentru pierderile de venituri se poate face sub următoarele forme:
      (a)      o autorizație de coexistență a podgoriilor vechi și noi pentru o perioadă determinată de maximum trei ani, fără a aduce atingere
         dispozițiilor capitolului I din prezentul titlu sau

      (b)      o despăgubire finanțată de Comunitate.
      (3) Participarea Comunității la finanțarea costurilor restructurării și reconversiei nu depășește 50 % din aceste costuri.
         Totuși, în regiunile ținând de obiectivul nr. 1, conform Regulamentului (CE) nr. 1260/1999 al Consiliului din 21 iunie 1999
         de stabilire a dispozițiilor generale privind fondurile structurale, participarea Comunității poate atinge 75 %. Fără a aduce
         atingere dispozițiilor articolului 14 alineatul (4), statele membre nu pot participa la finanțare în niciunul dintre cazurile
         menționate anterior.

      […]
      Articolul 15
      Modalitățile de aplicare a prezentului capitol se adoptă conform procedurii prevăzute la articolul 75.
      Aceste modalități pot prevedea în special:
      (a)      o dimensiune minimă pentru podgoriile respective;
      (b)      dispoziții de stabilire a drepturilor de replantare în general și de plantare nouă acordate în cadrul planurilor de ameliorare
         materială și acordate tinerilor agricultori în cadrul punerii în aplicare a programelor;

      (c)      dispoziții vizând împiedicarea unei măriri a potențialului de producție, în urma aplicării dispozițiilor prezentului capitol;
      (d)      plafoane de ajutor pe hectar.”
      5        Alineatele (1), (2) și (4) ale articolului 13 din Regulamentul (CE) nr. 1227/2000 al Comisiei din 31 mai 2000 privind stabilirea
         unor norme de aplicare a Regulamentului nr. 1493/1999, cu privire la potențialul de producție (JO L 143, p. 1, Ediție specială,
         03/vol. 32, p. 181), prevăd în special următoarele:

      „(1) Autoritățile competente ale statelor membre stabilesc dimensiunile unei parcele minime care poate beneficia de sprijin
         la restructurare și reconversie și dimensiunile minime rezultate din restructurare și [re]conversie.

      (2) Autoritățile competente ale statelor membre stabilesc:
      (a)      definițiile măsurilor care trebuie incluse în planuri;
      (b)      termenele de execuție care nu trebuie să depășească cinci ani;
      (c)      obligația de a include în planuri, pentru fiecare exercițiu financiar, măsurile de execuție pentru respectivul exercițiu și
         suprafața luată în considerare pentru fiecare măsură;

      (d)      procedurile de monitorizare a execuției. […]
      (4) Autoritățile competente ale statelor membre stabilesc dispozițiile care reglementează domeniul exact de aplicare și nivelurile
         sprijinului financiar. Sub rezerva dispozițiilor din capitolul III din titlul II din Regulamentul […] nr. 1493/1999 și din
         prezentul capitol, aceste dispoziții pot prevedea în special plata sumelor forfetare, nivelurile maxime de sprijin financiar
         pe hectar și armonizarea sprijinului financiar pe baza unor criterii obiective. Aceste dispoziții prevăd în special o creștere
         corespunzătoare a nivelurilor de sprijin financiar acordat când drepturile de replantare care rezultă din desțelenirea prevăzută
         în plan sunt utilizate la aplicarea planului.”

      6        Articolul 15a din Regulamentul nr. 1227/2000, introdus prin Regulamentul (CE) nr. 1342/2002 al Comisiei din 24 iulie 2002
         (JO L 196, p. 23, Ediție specială, 03/vol. 43, p. 247) de modificare a Regulamentului nr. 1227/2000, prevede:

      „(1) Prin derogare de la articolul 15, statele membre pot să prevadă ca ajutorul să fie plătit în urma verificării punerii
         în aplicare a tuturor măsurilor prevăzute în cererea de ajutor. În cazul în care, cu ocazia verificării, se constată că nu
         au fost puse în aplicare integral toate măsurile prevăzute în cererea de ajutor, însă acestea au fost puse în aplicare, în
         termenele prevăzute, pe o suprafață care depășește 80 % din suprafața prevăzută, se plătește ajutorul, din care se scade o
         sumă egală cu dublul ajutorului suplimentar care ar fi fost acordat dacă măsura ar fi fost pusă în aplicare pe întreaga suprafață.

      (2) Prin derogare de la alineatul (1), statele membre pot să prevadă posibilitatea acordării în avans a ajutorului către producători
         pentru toate măsurile prevăzute în cererea de ajutor înaintea punerii în aplicare a acestor măsuri, cu condiția ca punerea
         în aplicare să fi început și beneficiarul să fi constituit o garanție egală cu 120 % din valoarea ajutorului. În sensul Regulamentului
         (CEE) nr. 2220/85, obligația se referă la punerea în aplicare a tuturor măsurilor în termen de doi ani de la acordarea avansului.

      Acest termen poate fi ajustat de statele membre în cazul în care:
      (a)      suprafețele respective fac parte dintr‑o zonă care a suferit o calamitate naturală recunoscută de autoritățile competente
         ale statului membru respectiv;

      (b)      măsura prevăzută nu poate fi pusă în aplicare deoarece materialul vegetal prezintă probleme sanitare certificate de un organism
         recunoscut de statul membru în cauză.

      În cazul în care se constată, în urma verificărilor, că nu s‑au pus integral în aplicare toate măsurile prevăzute în cererea
         de ajutor pentru care s‑a plătit un avans, însă acestea au fost puse în aplicare, în termenele prevăzute, pe o suprafață care
         depășește 80 % din suprafața prevăzută, se eliberează garanția, mai puțin o sumă egală cu dublul ajutorului suplimentar care
         ar fi fost acordat dacă măsurile ar fi fost puse în aplicare pe întreaga suprafață.

      În cazul în care producătorul renunță la plata ajutorului în avans, într‑un termen stabilit de statul membru în cauză, se
         eliberează 95 % din garanție. Comisiei i se comunică de către statele membre termenul stabilit în vederea aplicării prezentului
         paragraf.

      În cazul în care renunță, într‑un termen stabilit de statul membru în cauză, la punerea în aplicare a tuturor măsurilor prevăzute
         în cererea de ajutor, producătorul rambursează avansul, în cazul în care acesta a fost deja plătit, după care se eliberează
         90 % din garanție. Comisiei i se comunică de către statele membre termenul stabilit în vederea aplicării prezentului paragraf.

      (3) În sensul prezentului articol, se aplică o marjă de toleranță de 5 % la verificarea suprafețelor în cauză.”
       Istoricul cauzei
       Metoda aplicată de Republica Franceză pentru calculul ajutorului
      7        Republicii Franceze i‑au fost impuse măsuri financiare corective prin Decizia 2005/579/CE a Comisiei din 20 iulie 2005 de
         excludere de la finanțarea comunitară a anumitor cheltuieli efectuate de statele membre în temeiul Fondului european de orientare
         și garantare agricolă (FEOGA), secțiunea Garantare (JO L 199, p. 84, denumită în continuare „decizia în litigiu”), întrucât
         Comisia a considerat că Republica Franceză inclusese suprafețe ineligibile în calculul costurilor operațiunilor de restructurare
         și de reconversie a podgoriilor.

      8        Astfel cum reiese din dosarul cauzei și, în special, din raportul organismului de conciliere și din hotărârile interministeriale
         privind condițiile de atribuire a ajutorului la restructurare și la reconversie a podgoriilor pentru anii de comercializare
         2000-2001 și 2001-2002 (a se vedea Journal officiel de la République française din 24 mai 2001 și, respectiv, din 5 aprilie 2002), autoritățile franceze optaseră pentru plata unor sume forfetare. Ajutoarele
         erau plătite pe hectar de suprafață parcelară restructurată (euro pe hectar).

      9        Calculul costurilor se întemeiază pe suprafețele de viță‑de‑vie care includ capetele de teren, cu alte cuvinte spațiile laterale
         și de la margine de rând care sunt necesare pentru trecerea și pentru întoarcerea utilajelor pentru cultura viței‑de‑vie,
         precum tractoarele și recoltătoarele de struguri.

      10      Acest calcul a fost astfel efectuat pe baza descrierii unei parcele tip definită ca fiind o podgorie de un hectar, cu o formă
         dreptunghiulară și cu o suprafață plată, care cuprinde capetele de teren necesare deplasării utilajelor agricole reprezentând
         10 % din suprafață, respectiv 6 metri la margine de rând.

      11      Pentru a lua în calcul parcele cu o formă diferită și corespunzând unor topografii speciale, a fost definit un abac, cu alte
         cuvinte un tabel de marje, pentru procedura de calculare a suprafețelor. Acesta stabilește un procentaj maxim admisibil de
         suprafețe neplantate cu viță‑de‑vie care este, de exemplu, de 30 % pentru parcelele a căror suprafață plantată cu viță‑de‑vie
         este mai mică de 35 de ari și de 5 % pentru parcelele a căror suprafață plantată cu viță‑de‑vie este de peste 15 hectare.

      12      Diferitele costuri ale unei plantări de viță‑de‑vie au fost individualizate pe posturi, precum achiziționarea plantelor, tratamentele
         fitosanitare, mâna de lucru. Pe de altă parte, numai costurile sistematice, cu alte cuvinte cele care nu sunt ocazionale,
         au fost reținute la calculul sumei forfetare. Datele privind costurile au fost transmise de către camerele de agricultură
         și au fost reactualizate în caz de necesitate.

      13      Despăgubirea a fost stabilită în funcție de patru criterii: apartenența la un grup de producători, calitatea de tânăr agricultor,
         subscrierea unui contract teritorial de exploatare (CTE) și originea drepturilor de plantare. Despăgubirea maximă corespunde
         unei plantări realizate, cu drepturi născute dintr‑o desțelenire efectuată pe exploatare intervenită după 31 iulie 2000, de
         către un tânăr agricultor aparținând unui grup de producători care a semnat un CTE.

      14      Pentru a se asigura că, potrivit articolului 13 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1493/1999, ajutorul nu depășește 50 % din
         costurile de restructurare, sumele forfetare au fost stabilite asigurându‑se că cea mai mare primă reținută nu depășea 50 %
         din costul cel mai scăzut al unei plantări.

       Procedura care a condus la decizia în litigiu
      15      Serviciile Comisiei au efectuat o anchetă în Franța, în perioada 23-27 septembrie 2002, cu privire la sistemul de acordare
         a ajutorului la restructurare și la reconversie a podgoriilor.

      16      La 10 februarie 2003, în urma acestei anchete, Comisia a trimis o comunicare autorităților franceze conform articolului 8
         alineatul (1) din Regulamentul nr. 1663/95.

      17      La 20 mai 2003, autoritățile franceze au răspuns la această comunicare.

      18      La 30 septembrie 2003, Comisia a organizat o întâlnire bilaterală cu autoritățile franceze.

      19      La 22 iulie 2004, în urma acestei întâlniri, Comisia a adresat autorităților franceze o comunicare oficială în temeiul articolului
         8 din Regulamentul nr. 1663/95, în care confirma poziția sa potrivit căreia acordarea de ajutoare la restructurarea și la
         reconversia podgoriilor nu a fost efectuată în conformitate cu normele comunitare pentru exercițiul 2001 și următoarele. Comisia
         se referea în special la rezultatele controlului efectuat la cererea sa pe un eșantion aleatoriu de 50 de dosare care făcuseră
         obiectul unei plăți pentru exercițiul 2001, care a demonstrat că suprafața efectiv cultivată cu butuci de viță‑de‑vie nu reprezenta
         în medie decât 90 % din suprafața recunoscută eligibilă. Serviciile Comisiei au considerat, prin urmare, că diferența de suprafață
         de 10 % corespundea părții ineligibile a cheltuielilor efectuate pentru restructurarea podgoriilor. În consecință, Comisia
         a conchis că trebuia aplicată o măsură financiară corectivă de 10 % în privința cheltuielilor declarate în timpul perioadei
         care a făcut obiectul auditului comunitar.

      20      La 4 octombrie 2004, autoritățile franceze au sesizat organismul de conciliere care s‑a întrunit la 2 martie 2005 și și‑a
         prezentat raportul la 21 martie 2005. Organismul de conciliere a conchis că era posibil, mai ales în cazul unor podgorii mici,
         ca ajutorul să fi fost alocat unor suprafețe pentru care nu s‑au efectuat cheltuieli de restructurare. În plus, acesta a constatat
         că, în timpul care i‑a fost acordat, nu era posibil să concilieze pozițiile celor două părți.

      21      În urma întrunirii organismului de conciliere, dar prea târziu pentru ca organismul de conciliere să poată lua în considerare
         această informație, autoritățile franceze au comunicat informația suplimentară privind riscul pretins de depășire a pragului
         de finanțare comunitară. Această informație privea, în special, rezultatele unor calcule potrivit cărora, chiar plecând de
         la o ipoteză extremă în cadrul sistemului francez de ajutoare, cuantumul maxim de depășire a costurilor privind întreg teritoriul
         francez ar fi de 2 294 de euro și, pentru anul de comercializare 2000‑2001, prima medie ar fi de 4 751 de euro pe hectar,
         cu alte cuvinte o sumă mult mai mică decât 7 716 euro pe hectar, această ultimă cifră corespunzând cu 50 % din costul unei
         operațiuni de restructurare. Pentru anii de comercializare 2001 și 2002, cifrele ar fi de 6 197 de euro pe hectar și, respectiv,
         de 8 371 de euro pe hectar.

      22      La 4 mai 2005, Comisia a adresat o scrisoare autorităților franceze în care își prezenta poziția finală.

      23      La 20 iulie 2005, Comisia a adoptat decizia în litigiu prin care a impus Republicii Franceze o măsură corectivă punctuală
         de 10 % pentru partea din suprafața restructurată sau reconvertită.

       Procedura și concluziile părților
      24      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 septembrie 2005, Republica Franceză a introdus prezenta acțiune.

      25      Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a patra) a decis deschiderea procedurii orale.

      26      Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 14 mai
         2008.

      27      Republica Franceză a solicitat Tribunalului:

      –        anularea deciziei în litigiu, în măsura în care exclude de la finanțarea comunitară suma de 13 519 122,05 euro drept măsură
         corectivă în legătură cu determinarea suprafețelor eligibile pentru ajutorul la restructurarea și la reconversia podgoriilor
         aferent exercițiului 2001-2003;

      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      28      Comisia a solicitat Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii ca neîntemeiată;
      –        obligarea Republicii Franceze la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
       Argumentele părților
      29      Republica Franceză invocă două motive, întemeiate, primul, pe încălcarea Regulamentului nr. 1258/1999, și cel de al doilea,
         pe încălcarea obligației de motivare.

      30      În ceea ce privește primul motiv, întemeiat pe încălcarea Regulamentului nr. 1258/1999, Republica Franceză susține că, în
         speță, Comisia a exclus de la finanțarea comunitară cheltuieli care fuseseră totuși efectuate conform normelor comunitare
         și că, în orice caz, aceste cheltuieli nu au provocat niciun prejudiciu bugetului comunitar. Comisia ar fi încălcat, pentru
         acest motiv, articolul 7 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1258/1999.

      31      În cursul ședinței și potrivit constatărilor organismului de conciliere, Comisia a subliniat că problema principală care se
         punea în speță privea metoda de calcul aplicată de Republica Franceză, având în vedere că riscurile unui prejudiciu suferit
         de bugetul comunitar se limitează la unul sau la două cazuri punctuale care ar putea conduce la depășirea pragului de finanțare
         comunitară.

       Cu privire la afirmația potrivit căreia cheltuielile au fost efectuate conform normelor comunitare
      32      Republica Franceză arată că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții în materie de lichidare a conturilor statelor
         membre în privința cheltuielilor finanțate de FEOGA, secțiunea Garantare, deși revine Comisiei sarcina de a dovedi existența
         unei încălcări a normelor comunitare, odată ce această încălcare este stabilită, revine statului membru sarcina de a demonstra,
         dacă este cazul, comiterea unei erori de către Comisie în privința consecințelor financiare care rezultă din această încălcare.
         În speță, Comisia nu ar fi dovedit existența unei încălcări a normelor comunitare.

      33      Republica Franceză consideră că definiția suprafeței eligibile, pe care se întemeiază Comisia și potrivit căreia suprafața
         ce trebuie luată în calcul pentru finanțarea comunitară este suprafața cultivată cu butuci de viță‑de‑vie, nu se poate deduce
         din legislația comunitară. În aceste condiții, singura obligație care revine statului membru este de a se asigura că participarea
         Comunității la finanțarea costurilor de restructurare și de reconversie nu depășește 50 % din aceste costuri.

      34      Republica Franceză susține că articolul 13 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1227/2000 autorizează statele membre să prevadă
         plata unor sume forfetare. În plus, reglementarea comunitară nu ar preciza modalitățile de calcul al acestor sume, după cum
         nu ar defini nici noțiunea de suprafață eligibilă. Prin urmare, revine statelor membre sarcina să stabilească aceste definiții,
         cu singura condiție ca ajutorul la restructurarea și la reconversia podgoriilor să nu depășească 50 % din aceste costuri.
         Republica Franceză consideră că a definit noțiunea de suprafață eligibilă în mod compatibil cu ansamblul dispozițiilor care
         guvernează organizarea comună a pieței vitivinicole.

      35      Republica Franceză contestă afirmația Comisiei potrivit căreia a diminuat cuantumul ajutorului forfetar și a compensat această
         diminuare cu atribuirea ajutorului unei suprafețe ineligibile, luând în calcul în mod nelegal capetele de teren, în condițiile
         în care numai suprafețele cultivate cu butucii de viță‑de‑vie ar fi eligibile. Aceasta susține de asemenea că sistemul de
         finanțare nu urmărește nici să stabilească o anumită compensare între beneficiari. Dimpotrivă, aceasta ar fi calculat o sumă
         forfetară pe baza unor costuri reale, pe care a aplicat‑o unor suprafețe pe care le considera eligibile având în vedere ansamblul
         dispozițiilor aplicabile organizării comune a pieței vitivinicole.

      36      În privința considerațiilor practice, Republica Franceză arată că, dintre diferitele posturi de cheltuieli ale unei operațiuni
         de plantare, numai furnizarea de plante de viță‑de‑vie depinde exclusiv de suprafața cultivată cu viță‑de‑vie. Celelalte posturi,
         precum pregătirea solului, care implică drenarea și terasarea, ar privi de asemenea capetele de teren.

      37      Aceasta adaugă că mobilizarea de mijloace tehnice și umane și, prin urmare, costurile globale, calculate pe hectar, cresc
         pe măsură ce suprafața scade, iar proporția de capete de teren este cu atât mai importantă cu cât suprafața este mai mică.

      38      Republica Franceză arată de asemenea că, dacă numai suprafața cultivată cu butuci de viță‑de‑vie ar fi luată în calcul în
         vederea restructurării podgoriilor, viticultorii ar fi tentați să reducă la maximum suprafața necultivată prin adăugarea de
         butuci de viță‑de‑vie, ceea ce ar avea drept consecință o creștere a potențialului de producție.

      39      Pe de altă parte, neluarea în calcul a capetelor de teren pentru acordarea ajutorului nu s‑ar traduce neapărat printr‑o reducere
         a cheltuielilor. Într‑adevăr, suma forfetară a ajutorului, care este calculată prin raportare la costurile de restructurare
         ale unei parcele de un hectar, inclusiv capetele de teren, ar fi de acum înainte afectată unei suprafețe mai mici. Reducerea
         suprafeței indemnizate ar fi în acest caz compensată cu majorarea despăgubirii.

      40      Contrar susținerilor Comisiei, chiar dacă ajutorul la restructurare ia forma unei participări la costurile restructurării,
         nu ar fi posibil ca acesta să fie disociat de noțiunea „suprafață de viță‑de‑vie cu drepturi de plantare”. Într‑adevăr, din
         dispozițiile articolului 15 din Regulamentul nr. 1493/1999 și din articolul 13 din Regulamentul nr. 1227/2000 ar rezulta că
         statele membre sunt însărcinate să stabilească dimensiunile unei suprafețe minime care poate beneficia de un ajutor la restructurare
         și la reconversie. Articolul 15a din Regulamentul nr. 1227/2000 ar defini consecințele financiare ale executării parțiale
         a măsurilor prevăzute în cererea de ajutor prin stabilirea unui prag de lucrări executate pe mai mult de 80 % din teritoriu
         pentru efectuarea plăților.

      41      În același fel, ar exista în mod clar o legătură între sistemul de ajutor și registrul viticol. Atât pentru registru, cât
         și pentru acordarea ajutorului la restructurarea și la reconversia podgoriilor s‑ar ține seama de suprafața plantată. În privința
         înființării registrului, parcela de viță‑de‑vie ar fi definită la articolul 2 litera (f) din Regulamentul (CEE) nr. 649/87
         al Comisiei din 3 martie 1987 de stabilire a normelor de aplicare privind înființarea registrului viticol comunitar (JO L 62,
         p. 10, Ediție specială, 03/vol. 6, p. 18) ca fiind o „porțiune continuă de teren, astfel cum a fost delimitată în cadastru”.

      42      În opinia Republicii Franceze, rezultă din tot ceea ce precedă că, în mod greșit, Comisia a exclus de la finanțarea comunitară
         suma de 13 519 122,05 euro, întrucât această sumă corespunde unor cheltuieli efectuate conform normelor comunitare.

      43      Comisia răspunde că determinarea cuantumului ajutorului depinde de criterii autonome diferite de criteriile de eligibilitate
         a suprafețelor pentru ajutorul respectiv. Aceasta consideră că autoritățile franceze nu puteau majora proporțional suprafețele
         eligibile doar pentru că acestea au diminuat cuantumul ajutorului forfetar, întrucât aceste două faze ale procedurii corespund
         unor criterii specifice și unor „norme diferite”. Pentru a corobora această afirmație, Comisia se referă, prin analogie, la
         distincția între criteriile de selecție și criteriile de atribuire în domeniul achizițiilor publice (Hotărârea Curții din
         19 iunie 2003, GAT, C‑315/01, Rec., p. I‑6351).

      44      În plan practic, Comisia amintește că, în anumite cazuri, ajutorul a fost acordat pentru totalitatea suprafeței solicitate
         de producător, în condițiile în care suprafața efectiv cultivată cu viță‑de‑vie nu reprezenta decât 70 % din suprafața respectivă.
         Ar fi vorba în mod foarte clar de o „supracompensare” care ar depăși cu mult ceea ce a fost prezentat de autoritățile franceze.

      45      Comisia contestă de asemenea asimilarea drepturilor de plantare cu sistemul de restructurare și de reconversie și, prin urmare,
         contestă utilizarea aceleiași metode de calcul pentru suprafețele care beneficiază de drepturi de plantare și pentru suprafețele
         care beneficiază de ajutor. În această privință, Comisia face trimitere la articolul 13 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 1493/1999, care ar stabili că sprijinul în favoarea restructurării și a reconversiei ia forma unei participări la costurile
         restructurării și ale reconversiei, în timp ce ajutorul exprimat în drepturi de replantare s‑ar referi la o suprafață.

      46      Același lucru ar fi valabil în privința unei asimilări a registrului viticol informatizat cu sistemul respectiv, cu atât mai
         mult cu cât, în temeiul articolului 2 litera (f) din Regulamentul nr. 649/87, parcela ar fi definită ca o porțiune continuă
         de teren, astfel cum a fost delimitată în cadastru, capetele de teren fiind astfel incluse. Comisia se referă la articolul
         5 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2729/2000 al Comisiei din 14 decembrie 2000 de stabilire a normelor de aplicare
         privind controalele în sectorul vitivinicol (JO L 316, p. 16, Ediție specială, 03/vol. 35, p. 174), care ar prevedea în special
         că abandonarea permanentă, restructurarea și reconversia pentru care se primesc contribuții de la Comunitate se verifică în
         mod sistematic la fața locului. În opinia Comisiei, această dispoziție a introdus o distincție formală și explicită între
         aspectele generale ale potențialului de producție și măsurile specifice privitoare la abandon și la restructurare și reconversie.
         Pentru acestea din urmă, pentru care ar exista o participare financiară comunitară, controlul sistematic la fața locului ar
         fi obligatoriu. Or, acest control ar privi două elemente esențiale ale sistemului, și anume măsurarea suprafețelor și realitatea
         acțiunilor care beneficiază de o participare financiară.

      47      În ceea ce privește argumentul Republicii Franceze privind riscurile de creștere a cantităților efectiv recoltate, Comisia
         arată că legislația comunitară impune statelor membre să asigure că nu există o majorare globală a potențialului de producție.
         Comisia respinge de asemenea argumentul Republicii Franceze întemeiat pe riscul de majorare a cheltuielilor, susținând că
         această instituție adoptă în fiecare an o decizie privind stabilirea alocațiilor financiare indicative pentru statele membre
         și că această atribuire inițială limitează rambursarea prin intermediul FEOGA.

       Cu privire la afirmația conform căreia metoda de calcul reținută de autoritățile franceze nu aduce prejudicii bugetului comunitar
      48      Potrivit Republicii Franceze, Comisia nu a prezentat indicii serioase care să stabilească faptul că metoda aplicată în Franța
         ar putea să producă un prejudiciu bugetului comunitar. Republica Franceză contestă afirmația Comisiei, cuprinsă în nota din
         17 februarie 2005 prezentată organismului de conciliere, potrivit căreia, într‑un caz, ajutorul plătit ar fi ajuns la 51,6 %,
         astfel încât depășirea ar fi fost de 1,6 %.

      49      Republica Franceză arată că, pentru ca ajutorul să nu poată depăși în niciun caz 50 % din costurile restructurării și reconversiei,
         sumele forfetare au fost stabilite asigurându‑se ca cea mai mare primă reținută să nu depășească 50 % din costul cel mai scăzut
         al unei plantări. Astfel, pentru anul de comercializare 2000-2001, având în vedere că cel mai scăzut cost constatat al reconstrucției
         și al reconversiei a fost de 15 432 de euro, pragul care nu trebuia depășit s‑ar fi ridicat la 7 716 euro, iar despăgubirea
         maximă ar fi fost stabilită la 7 170 de euro. Pentru anul de comercializare 2001-2002, având în vedere că cel mai scăzut cost
         constatat a fost de 16 743 de euro, pragul care nu trebuia depășit s‑ar fi ridicat la 8 371 de euro, iar despăgubirea maximă
         ar fi fost stabilită la 8 000 de euro. Prin urmare, având în vedere caracterul forfetar al ajutorului, marea majoritate a
         viticultorilor care efectuează o operațiune de restructurare sau de reconversie a podgoriei lor ar fi încasat ajutoare care
         nu ar fi ajuns la 50 % din costurile suportate.

      50      Potrivit Republicii Franceze, chiar plecând de la ipoteza extremă a despăgubirii maxime de 7 170 de euro pe hectar și raportând‑o
         la costul de plantare din Languedoc‑Roussillon, regiune care are costul de plantare cel mai scăzut dintre toate regiunile
         franceze, și pentru o parcelă mai mică de 80 ari ale cărei capete de teren ar fi de 25 %, riscul depășirii pragului de 50 %
         din costurile de restructurare poate fi estimat în medie la 3,2 % și nu privește decât 10 hectare pentru întreg teritoriul
         francez. Prin urmare, depășirea maximă a costurilor pentru tot acest teritoriu ar fi rezultatul următoarei formule: 10 hectare × 0,032 × 7 170
         de euro pe hectar = 2 294 de euro.

      51      În opinia Republicii Franceze, această sumă redusă are un caracter relativ prin raportare la ajutoarele mai mici de 50 % care
         au putut fi plătite în situații diferite. Prin urmare, potrivit reclamantei, chiar dacă această ipoteză extremă reținută de
         Comisie ar trebui să fie luată în considerare, consecințele financiare asupra bugetului Comunității sunt, în orice caz, inexistente.

      52      Comisia răspunde că este absolut lipsit de importanță faptul că suma maximă a despăgubirii a fost stabilită sub costul cel
         mai scăzut al unei plantări. În opinia acesteia, autoritățile franceze nu puteau finanța suprafețe ineligibile numai pentru
         motivul că au diminuat cuantumul ajutorului forfetar. În susținerea argumentelor sale, aceasta invocă Hotărârea Tribunalului
         din 25 iulie 2006, Belgia/Comisia (T‑221/04, nepublicată încă în Recueil), arătând că, în această hotărâre, s‑a stabilit că
         orice plată nelegală a unui ajutor determină o îmbogățire fără justă cauză și, prin urmare, un prejudiciu pentru FEOGA.

      53      Comisia arată că exemplul pe care îl oferea, care dovedea că pentru o parcelă nivelul de subvenționare fusese de 51,6 %, fusese
         utilizat numai cu titlu de ilustrare și că, în niciun caz, autoritățile franceze nu puteau, în temeiul acestui exemplu, să
         justifice faptul că nu exista niciun prejudiciu pentru bugetul comunitar. Prin urmare, Comisia consideră că nu poate fi luat
         în considerare calculul prejudiciului indicat în cererea introductivă, care se bazează pe o depășire de 1,6 %.

      54      Comisia arată că, în schimb, pe baza eșantionului de 50 de dosare în care fiecare parcelă restructurată a fost măsurată din
         nou, la cererea sa, de către autoritățile franceze, s‑a constatat că aproximativ 10 % din suprafețele ineligibile au beneficiat
         de ajutor. Ar fi incontestabil că această situație a provocat un prejudiciu bugetului comunitar.

       Aprecierea Tribunalului
      –       Cu privire la noțiunea de suprafață eligibilă
      55      Trebuie subliniat că legislația comunitară, și anume în special articolul 13 din Regulamentul nr. 1227/2000, prevede în mod
         expres că statele membre sunt competente să stabilească dispozițiile care reglementează domeniul exact de aplicare și nivelurile
         sprijinului financiar, în special acele dispoziții care prevăd plata unor sume forfetare, nivelurile maxime de sprijin financiar
         pe hectar și armonizarea sprijinului financiar pe baza unor criterii obiective.

      56      Din descrierea metodei reținute de autoritățile franceze pentru calculul ajutorului la restructurare și la reconversie (a
         se vedea punctele 8‑15 de mai sus) rezultă că acestea din urmă au pus în aplicare un sistem care îndeplinește în întregime
         criteriile legislative menționate mai sus. În plus, trebuie să se sublinieze că legislația comunitară nu definește noțiunea
         „suprafață eligibilă”, fapt necontestat de Comisie.

      57      Prin urmare, nu există temei legal pentru a interzice Republicii Franceze să includă capetele de teren în suprafețele de referință
         în scopul determinării plăților. Contrar celor susținute în esență de Comisie, articolul 13 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 1493/1999 nu reglementează în niciun mod acest aspect.

      58      Așadar, trebuie să se mai analizeze dacă, acționând în acest mod, sistemul francez a creat un risc de prejudiciu pentru bugetul
         comunitar.

      –       Cu privire la riscul de depășire a pragului finanțării comunitare
      59      Cu titlu preliminar, în ceea ce privește trimiterea făcută de Comisie la Hotărârea Belgia/Comisia, citată anterior (punctul
         86), în care s‑a stabilit că orice plată nelegală a unui ajutor determină o îmbogățire fără justă cauză și, prin urmare, un
         prejudiciu pentru FEOGA, trebuie să se sublinieze că, în condițiile în care sistemul de acordare de ajutoare la restructurare
         și la reconversie a podgoriilor adoptat în Franța nu este contrar legislației comunitare conform celor arătate la punctele
         56 și 57 de mai sus, soluția reținută în această hotărâre nu este aplicabilă în speță.

      60      De asemenea, în ceea ce privește rezultatele controlului eșantionului aleatoriu de 50 de dosare care au făcut obiectul unei
         plăți aferente exercițiului financiar 2001, care demonstrau că suprafața eligibilă incluzând distanța de plantare, cu alte
         cuvinte o lățime echivalentă cu jumătatea distanței dintre butucii de viță‑de‑vie, nu reprezintă în medie decât 90 % din suprafața
         eligibilă, trebuie să se sublinieze că, astfel cum s‑a arătat mai sus, legislația comunitară nu impune ca statele membre să
         excludă capetele de teren din suprafețele de referință în scopul determinării plăților. Prin urmare, argumentul Comisiei,
         care invocă rezultatele controlului efectuat în scopul de a stabili o depășire a pragului finanțării comunitare, nu este,
         în sine, pertinent.

      61      Din cele ce precedă rezultă că, în condițiile în care este exclusă o prezumție automată de nelegalitate a cheltuielilor efectuate
         în cadrul sistemului francez de plată, trebuie să se aprecieze riscul real de depășire a pragului de finanțare comunitară
         suportat de FEOGA.

      62      În cursul ședinței, Comisia a susținut, în principal, că legislația comunitară privește finanțarea costurilor, astfel încât
         capetele de teren, care nu determină cheltuieli de restructurare și de reconversie, nu sunt eligibile pentru finanțarea comunitară.

      63      În privința acestui argument, trebuie să se constate că, din dosarul cauzei, nu reiese că părțile au analizat în detaliu în
         ce măsură capetele de teren puteau efectiv să dea naștere anumitor costuri indemnizabile din fondurile comunitare în cadrul
         operațiunilor de restructurare și de reconversie.

      64      În plus, în Comunicarea din 10 februarie 2003, trimisă conform articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1663/95 autorităților
         franceze (a se vedea punctul 17 de mai sus), Comisia a subliniat că „analiza costurilor necesare operațiunilor de restructurare
         și de reconversie a podgoriilor arată că ajutorul forfetar alocat este legat în principal de suprafața efectiv cultivată cu
         butuci de viță‑de‑vie”. Aceeași constatare este făcută în scrisoarea din 22 iulie 2004 a Comisiei, care constituie comunicarea
         oficială în sensul articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1663/95 și al articolului 1 alineatul (1) litera (a) din
         Decizia 94/442/CE a Comisiei din 1 iulie 1994 privind crearea unei proceduri de conciliere în cadrul lichidării conturilor
         FEOGA, secțiunea Garantare (JO L 182, p. 45).

      65      Așadar, din cele două scrisori citate anterior, rezultă că, prin adoptarea deciziei în litigiu, Comisia nu a exclus posibilitatea
         conform căreia capetele de teren dau într‑adevăr naștere unor cheltuieli în cadrul operațiunilor de restructurare și de reconversie.

      66      Deși Comisia a susținut o poziție diferită în cursul ședinței, negând că, în speță, capetele de teren pot să dea naștere unor
         cheltuieli eligibile pentru ajutorul respectiv, nu se poate exclude ipoteza în care costurile de pregătire a solului, precum
         drenarea și terasarea, la care se referă Republica Franceză privesc și capetele de teren. Aceste lucrări și, prin urmare,
         costurile pe care le implică pot fi legate de acțiunile incluse în sistemul de restructurare și de reconversie a podgoriilor
         în sensul articolului 11 din Regulamentul nr. 1493/1999.

      67      Din moment ce Comisia nu a contestat existența unor cheltuieli legate de capetele de teren decât în stadiul ședinței, nu i
         se poate reproșa Republicii Franceze că nu a prezentat probe detaliate care să poată demonstra contrariul. Având în vedere
         că nu se poate exclude posibilitatea conform căreia capetele de teren dau naștere unor cheltuieli eligibile pentru ajutorul
         la restructurare și la reconversie, acest argument al Comisiei trebuie, așadar, respins.

      68      De altfel, în plan practic, este puțin probabil că viticultorul individual își administrează podgoria ținând seama de funcțiile
         diverse ale diferitelor parcele. Este mult mai probabilă ipoteza conform căreia cuantumul brut al costurilor suportate de
         viticultor este împărțit la numărul de hectare aflate în proprietatea sa. Prin urmare, Republica Franceză a subliniat în mod
         întemeiat că neluarea în calcul a capetelor de teren pentru acordarea ajutorului nu se traduce neapărat printr‑o reducere
         a cheltuielilor. Într‑adevăr, suma forfetară a ajutorului, care este calculată având în vedere costurile de restructurare
         ale unei parcele de un hectar, inclusiv capetele de teren, ar fi de acum înainte afectată unei suprafețe mai mici. Reducerea
         suprafeței indemnizate ar fi în acest caz compensată de majorarea despăgubirii.

      69      Prin urmare, preconizând o distincție strictă între diferitele suprafețe ale podgoriilor, Comisia urmărește să creeze un concept
         artificial și inutil care, în plus, nu reiese din legislația comunitară aplicabilă.

      70      Pe de altă parte, cu privire la problema dacă sistemul francez de plată prezintă garanțiile necesare pentru a asigura că pragul
         finanțării comunitare nu este depășit, trebuie subliniate cele ce urmează.

      71      În primul rând, din dosarul cauzei rezultă că cheltuielile luate în calcul de Republica Franceză pentru a stabili sumele de
         plătit viticultorilor sunt reale, datele respective fiind colectate de organizațiile agricole regionale.

      72      În al doilea rând, Republica Franceză a adoptat două măsuri pentru a garanta că participarea Comunității la finanțarea costurilor
         restructurării și ale reconversiei nu depășește 50 % din aceste costuri, și anume faptul că numai costurile sistematice sunt
         reținute pentru calculul sumei forfetare, excluzând astfel orice costuri ocazionale suportate de viticultori, și faptul că
         sumele forfetare au fost stabilite asigurându‑se că cea mai mare primă reținută nu depășește 50 % din costul cel mai scăzut
         al unei plantări.

      73      Trebuie să se sublinieze că, adoptând metoda plății forfetare, existența unei anumite diferențe între cheltuielile reale și
         ajutorul alocat este inevitabilă. Capetele de teren nu depind de dimensiunea parcelei, ci de forma și de limitările legate
         de cultură și de deplasarea utilajelor agricole. Prin urmare, cu cât parcela este mai mică, cu atât procentajul de suprafață
         necultivată cu butuci de viță‑de‑vie este mai mare. Este posibil ca proprietarul unei podgorii mici cu o formă neregulată
         să primească o sumă proporțional mai mare decât un proprietar al unei podgorii mari cu o formă dreptunghiulară și cu o suprafață
         plată, care include capete de teren reprezentând 5 % sau mai puțin din suprafața sa. Cu toate acestea, Regulamentul nr. 1493/1999
         recunoaște în mod expres legitimitatea plăților forfetare care implică în mod necesar o anumită aproximare a despăgubirilor
         plătite diferiților viticultori ce se găsesc, fiecare, într‑o situație diferită. Această imprecizie, care este inevitabilă
         în cadrul calculării unor sume forfetare, nu poate, în sine, să fie interpretată în sensul că provoacă un prejudiciu bugetului
         comunitar.

      74      În privința riscului depășirii pragului de finanțare comunitară, Republica Franceză a prezentat o informație exhaustivă care
         privește două aspecte pertinente pentru prezenta cauză.

      75      În primul rând, autoritățile franceze informaseră organismul de conciliere că, pentru anul de comercializare 2000-2001, primele
         pentru operațiunile de restructurare și de reconversie variau de la 1 680 de euro pe hectar la 7 170 de euro pe hectar, în
         funcție de criterii care priveau solicitantul și originea drepturilor de plantare utilizate. Valoarea medie era de 4 751 de
         euro pe hectar, cu alte cuvinte o sumă considerabil mai mică decât suma de 7 716 euro pe hectar (sumă corespunzând cu 50 %
         din costul unei operațiuni de restructurare estimate la 15 432 de euro pe hectar). Cu privire la anul de comercializare 2001-2002,
         primele variau între 2 170 și 8 000 de euro pe hectar, iar valoarea medie se ridica la 6 197 de euro pe hectar, cu alte cuvinte
         o sumă mai mică decât suma de 8 371 de euro pe hectar (sumă corespunzând cu 50 % din costul unei operațiuni de restructurare
         estimate la 16 743 de euro pe hectar). Prin urmare, în conformitate cu datele prezentate de Republica Franceză, cuantumul
         mediu al ajutorului acordat este mult mai mic decât valoarea maximă de 50 % prevăzută în Regulamentul nr. 1493/1999.

      76      În al doilea rând, autoritățile franceze au demonstrat că, într‑un caz teoretic de aplicare a unor parametri cvasiextremi,
         cu alte cuvinte a primei maxime acordate pentru anul de comercializare 2000‑2001, raportată la costul de plantare cel mai
         scăzut al regiunii franceze Languedoc‑Roussillon și pentru o parcelă mai mică de 80 de ari ale cărei capete de teren ar reprezenta
         25 % din suprafața sa, riscul de depășire maximă a costurilor ar fi extrem de scăzut și ar corespunde unei sume de 2 294 de
         euro pentru întreg teritoriul francez.

      77      În ceea ce privește obiecțiile Comisiei legate de admisibilitatea acestui argument (a se vedea punctul 53 de mai sus), trebuie
         să se constate că Republica Franceză a transmis informația respectivă ca răspuns la un calcul prezentat drept exemplu de Comisie
         într‑o notă adresată organismului de conciliere. În plus, având în vedere că pentru efectuarea acestui calcul au fost utilizați
         parametrii cvasiextremi care caracterizează sistemul francez de plată, exemplul furnizat astfel de părți este suficient de
         revelator pentru a fi luat în considerare.

      78      Cu titlu suplimentar, trebuie arătat că, deși această informație a fost comunicată cu întârziere organismului de conciliere,
         Comisia se afla în posesia acesteia la momentul adoptării deciziei în litigiu. În orice caz, conform articolului 1 din Decizia
         94/442, „poziția adoptată de organismul de conciliere nu aduce atingere deciziei finale a Comisiei”. Prin urmare, Comisia
         era în măsură să ia în considerare această informație.

      79      În plus, trebuie să se constate că, în speță, Comisia însăși admite că depășirea pragului de finanțare comunitară, dacă a
         avut loc, nu ar privi decât unul sau două cazuri punctuale.

      80      În sfârșit, din moment ce s‑a demonstrat în mod temeinic că sistemul francez este conform cu articolul 13 alineatul (1) litera
         (b) din Regulamentul nr. 1493/1999 și cu articolul 13 din Regulamentul nr. 1227/2000, argumentele invocate de părți cu privire
         la pretinsa asimilare a drepturilor de plantare cu sistemul de restructurare și de reconversie nu sunt pertinente pentru soluționarea
         prezentei cauze.

      81      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se considere că sistemul francez de acordare de ajutoare la restructurare
         și la reconversie a podgoriilor este conform cu legislația comunitară și că nu există un risc real de depășire a pragului
         finanțării comunitare în sensul articolului 13 din Regulamentul nr. 1493/1999.

      82      În consecință, Comisia a încălcat dispozițiile articolului 7 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1258/1999 prin excluderea
         de la finanțarea comunitară a cheltuielilor efectuate conform normelor comunitare.

      83      Prezentul motiv trebuie, așadar, admis.

      84      Rezultă astfel că decizia în litigiu trebuie anulată fără să fie necesară examinarea celui de al doilea motiv.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      85      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată,
         la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata
         cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Republicii Franceze.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a patra),
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează Decizia 2005/579/CE a Comisiei din 20 iulie 2005 de excludere de la finanțarea comunitară a anumitor cheltuieli efectuate
            de statele membre în temeiul Fondului european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), secțiunea Garantare, în măsura
            în care aceasta exclude de la finanțarea comunitară suma de 13 519 122,05 euro drept măsură corectivă impusă Republicii Franceze
            în legătură cu determinarea suprafețelor eligibile pentru ajutorul la restructurarea și la reconversia podgoriilor aferent
            exercițiului 2001-2003.
      2)      Obligă Comisia la plata cheltuielilor de judecată.

               Czúcz

               Cooke

               Labucka

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 10 septembrie 2008.

               Grefier

                     Președinte

               E. Coulon

                     O. Czúcz

         * Limba de procedură: franceza.