title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din data de 4 iunie 2009. # Vahan Adjemian și alții (F-134/07) și Colette Renier (F-8/08) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Directivă 1999/70. # Cauze F-134/07 și F-8/08.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera a doua)
      4 iunie 2009
      Cauzele F‑134/07 și F‑8/08
      Vahan Adjemian și alții
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Agenți contractuali – Durata contractului – Articolul 88 din RAA – Decizia Comisiei din 28 aprilie 2004 privind durata maximă pentru care se recurge la personal nepermanent în serviciile Comisiei
         – Directiva 1999/70 – Aplicabilitate față de instituții”

      Obiectul: Acțiuni formulate în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care, în cauza F‑134/07, domnul Adjemian și 180 de alți agenți
         contractuali ai Comisiei solicită: declararea nelegalității deciziilor Comisiei, printre care cea din 28 aprilie 2004 privind
         durata maximă pentru care se recurge la personal nepermanent în serviciile sale, și, în măsura necesară, de asemenea, declararea
         nelegalității articolului 88 din Regimul aplicabil celorlalți agenți ai Comunităților Europene întrucât limitează durata contractelor
         agenților contractuali; anularea deciziilor Comisiei din 22 august, din 5 septembrie, din 30 octombrie și din 28 noiembrie
         2007 prin care se refuză în esență încheierea unui contract sau prelungirea pe perioadă nedeterminată a contractelor reclamanților;
         anularea, în măsura necesară, a deciziilor Comisiei de stabilire a condițiilor respective de angajare a reclamanților întrucât
         contractul lor sau prelungirea acestuia se limitează la o perioadă determinată; în cauza F‑8/08, doamna Renier solicită anularea
         deciziei Comisiei din 11 aprilie 2007 de limitare a duratei contractului său de agent contractual la perioada cuprinsă între
         16 aprilie 2007 și 15 decembrie 2008

      Decizia:         Conexează cauzele F‑134/07, Adjemian și alții/Comisia, și F‑8/08, Renier/Comisia, în vederea pronunțării hotărârii. Respinge
         acțiunile. Domnul Adjemian, doamneleAdorno și Baranzini și cei 178 de alți reclamanți ale căror nume figurează în anexele
         I, II și III la prezenta hotărâre suportă totalitatea cheltuielilor de judecată aferente cauzei F‑134/07, și anume, propriile
         cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile efectuate de Comisie în această cauză. Doamna Renier suportă totalitatea cheltuielilor
         de judecată aferente cauzei F‑8/08, și anume, propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile efectuate de Comisie
         în această cauză. Consiliul Uniunii Europene, intervenient în susținerea concluziilor Comisiei în ambele cauze, suportă propriile
         cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă – Stabilirea obiectului litigiului – Expunere sumară a motivelor
            invocate
      [Statutul Curții de Justiție, art. 21 primul paragraf și anexa I, art. 7 alin. (3); Regulamentul de procedură al Tribunalului
            Funcției Publice, art. 35 alin. (1) lit. (e)]
      2.      Acte ale instituțiilor – Directive – Impunere directă de obligații instituțiilor Comunității în raporturile lor cu propriul
            personal – Excludere – Posibilitatea invocării
      (art. 10 CE și 249 CE)
      3.      Politica socială – Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Directiva
            1999/70 – Stabilitatea locului de muncă
      (Carta drepturilor fundamentale, art. 30; Directiva 1999/70 a Consiliului)
      4.      Funcționari – Regimul aplicabil celorlalți agenți – Agent contractual auxiliar
      (Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 88)
      5.      Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut – Creare a noii categorii a agenților contractuali
      (art. 253 CE; Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 3a și 3b; Regulamentul nr. 723/2004 al Consiliului)
      1.      Potrivit articolului 35 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul de procedură al Tribunalului Funcției Publice, cererea introductivă
         trebuie să cuprindă expunerea motivelor și a argumentelor de fapt și de drept invocate. Aceste elemente trebuie să fie suficient
         de clare și de precise pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe asupra acțiunii,
         dacă este cazul, fără alte informații. În vederea garantării securității juridice și a bunei administrări a justiției, este
         necesar, pentru ca o acțiune să fie admisibilă, ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază
         să rezulte în mod coerent și comprehensibil din chiar textul cererii introductive. Aceasta este situația cu atât mai mult
         cu cât, potrivit articolului 7 alineatul (3) din anexa I la Statutul Curții de Justiție, faza scrisă a procedurii în fața
         Tribunalului Funcției Publice nu cuprinde în principiu, cu excepția unei decizii contrare a Tribunalului, decât un singur
         schimb de memorii. Această ultimă particularitate a procedurii în fața Tribunalului Funcției Publice explică faptul că, spre
         deosebire de ceea ce este prevăzut pentru procedurile în fața Tribunalului de Primă Instanță sau a Curții de Justiție, potrivit
         articolului 21 primul paragraf din Statutul Curții, expunerea motivelor și a argumentelor în cererea introductivă nu poate
         fi sumară.

      (a se vedea punctul 76)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 28 aprilie 1993, De Hoe/Comisia, T‑85/92, Rec., p. II‑523, punctul 20
      Tribunalul Funcției Publice: 26 iunie 2008, Nijs/Curtea de Conturi, F‑1/08, RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000, punctele
         24 și 25, care face obiectul unui recurs aflat pe rolul Tribunalului de Primă Instanță, cauza T‑376/08 P

      2.      Directivele, adresate statelor membre, iar nu instituțiilor Comunității, nu pot fi considerate că impun ca atare obligații
         în sarcina instituțiilor menționate în raporturile lor cu propriul personal. Totuși, această considerație nu poate exclude
         orice posibilitate de invocare a unei directive în raporturile dintre instituții și funcționarii sau agenții lor. Astfel,
         prevederile unei directive pot, în primul rând, să se impună indirect unei instituții în cazul în care constituie expresia
         unui principiu general de drept comunitar pe care îi revine obligația să îl aplice ca atare. În al doilea rând, o directivă
         poate să dea naștere unor obligații în sarcina unei instituții atunci când aceasta, în cadrul autonomiei sale organizatorice
         și în limitele statutului, a intenționat să execute o anumită obligație prevăzută de o directivă sau în cazul în care un act
         de aplicabilitate generală internă face trimitere el însuși în mod expres la măsurile adoptate de legiuitorul comunitar în
         temeiul tratatelor. În al treilea rând, instituțiile, în conformitate cu obligația de loialitate care le incumbă în temeiul
         articolului 10 al doilea paragraf CE, trebuie să țină cont, în conduita lor în calitate de angajator, de prevederile legislative
         adoptate la scară comunitară.

      (a se vedea punctele 86 și 90-93)
      Trimitere la:
      Curte: 9 septembrie 2003, Rinke, C‑25/02, Rec., p. I‑8349, punctele 24 și 25-28
      Tribunalul de Primă Instanță: 21 mai 2008, Belfass/Consiliul, T‑495/04, Rep., p. II‑781, punctul 43
      Tribunalul Funcției Publice: 30 aprilie 2009, Aayhan și alții/Parlamentul European, F‑65/07, RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000,
         punctele 116 și 118

      3.      Stabilitatea locului de muncă, deși este concepută ca un element major al protecției lucrătorilor, nu constituie totuși un
         principiu general de drept în lumina căruia ar putea fi apreciată legalitatea unui act al unei instituții. În special, nu
         rezultă în niciun mod din Directiva 1999/70 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între
         CES, UNICE și CEEP și din acordul‑cadru menționat că stabilitatea locului de muncă s‑a ridicat la nivelul de normă de drept
         obligatorie. De altfel, considerentele (6) și (7) ale directivei, precum și primul paragraf din preambul și considerentul
         (5) al acordului‑cadru pun accentul pe necesitatea de a se ajunge la un echilibru între flexibilitate și securitate. În plus,
         acordul‑cadru nu stabilește o obligație generală de a prevedea, după un anumit număr de reînnoiri ale contractelor pe perioadă
         determinată sau după împlinirea unei anumite perioade de muncă, transformarea contractelor de muncă menționate în contracte
         pe perioadă nedeterminată.

      Stabilitatea locului de muncă reprezintă, în schimb, o finalitate urmărită de părțile semnatare ale acordului‑cadru, a cărui
         clauză 1 litera (b) prevede că acesta are ca obiect „stabilirea unui cadru pentru împiedicarea abuzurilor care pot rezulta
         din folosirea raporturilor sau contractelor de muncă pe durată determinată succesive”.

      Pe de altă parte, deși articolul 30 din Carta drepturilor fundamentale prevede că „orice lucrător are dreptul la protecție
         împotriva oricărei concedieri nejustificate”, acest articol nu condamnă succesiunea de contracte pe perioadă determinată.
         În plus, încetarea unui contract de muncă prin simplul fapt al ajungerii la termen nu constituie o concediere propriu‑zisă,
         trebuind să fie motivat în mod special în raport cu aptitudinea și cu conduita lui sau cu necesitățile de funcționare ale
         instituției.

      (a se vedea punctele 99, 100 și 104)
      Trimitere la:
      Curte: 22 noiembrie 2005, Mangold, C‑144/04, Rec., p. I‑9981, punctul 64; 4 iulie 2006, Adeneler și alții, C‑212/04, Rec.,
         p. I‑6057, punctul 91; 7 septembrie 2006, Marrosu și Sardino, C‑53/04, Rec., p. I‑7213, punctul 47; 15 aprilie 2008, Impact,
         C‑268/06, Rep., p. I‑2483, punctul 87

      Tribunalul Funcției Publice: Aayhan și alții/Parlamentul European, citată anterior, punctul 115
      4.      Fiecare post de agent contractual auxiliar trebuie să răspundă unor necesități pasagere sau intermitente. În cadrul unei administrații
         cu un efectiv important este inevitabil ca astfel de necesități să se repete, printre altele din cauza indisponibilității
         funcționarilor, a creșterilor volumului de muncă datorate circumstanțelor sau necesității fiecărei direcții generale de a
         se sprijini ocazional pe persoane cu calificări sau cunoștințe specifice. Aceste circumstanțe constituie rațiuni obiective
         care justifică atât durata determinată a contractelor de agenți auxiliari, cât și reînnoirea lor în funcție de apariția acestor
         necesități.

      (a se vedea punctul 132)
      Trimitere la:
      Curte: 23 septembrie 2004, Hectors/Parlamentul European, C‑150/03 P, Rec., p. I‑8691, Concluziile avocatului general Ruiz-Jarabo
         Colomer, Rec., p. I‑8694, punctul 25

      5.      Dat fiind că motivarea unui act cu aplicabilitate generală se poate limita să menționeze, pe de o parte, situația de ansamblu
         care a condus la adoptarea acestuia și, pe de altă parte, scopurile generale pe care își propune să le atingă și că, dacă
         un astfel de act evidențiază aspectele esențiale ale obiectivului urmărit de instituție, ar fi excesiv să se ceară o motivare
         specifică pentru diferitele alegeri tehnice făcute, motivarea Regulamentului nr. 723/2004 de modificare a Statutului funcționarilor,
         precum și a Regimului aplicabil celorlalți agenți, deși este succintă, este suficientă în privința obiectivului urmărit prin
         crearea noii categorii a agenților contractuali în sensul articolelor 3a și 3b din Regimul aplicabil celorlalți agenți.

      (a se vedea punctele 139 și 141)
      Trimitere la:
      Tribunalul Funcției Publice: 23 ianuarie 2007, Chassagne/Comisia, F‑43/05, RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000, punctele 105
         și 106, precum și jurisprudența citată


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a opta) din data de 17 septembrie 2008. # Prana Haus GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare PRANAHAUS - Motiv absolut de refuz - Caracter descriptiv - Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-226/07.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 17 septembrie 2008 – Prana Haus/OAPI (PRANAHAUS)
      (Cauza T‑226/07)
      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare PRANAHAUS – Motiv absolut de refuz – Caracter descriptiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească pentru a desemna caracteristicile unui produs [Regulamentul
         nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctele 31-35)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 18 aprilie 2007 (cauza R 1611/2006‑1) privind o cerere
                  de înregistrare ca marcă comunitară a semnului verbal PRANAHAUS

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Prana Haus GmbH

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală PRANAHAUS pentru produse și servicii din clasele 9, 16 și 35 – cererea nr. 4839916

               Decizia examinatorului:

               Refuză înregistrarea

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Prana Haus GmbH la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 13 octombrie 2011. # Deutsche Post AG și Republica Federală Germania împotriva Comisiei Europene. # Recurs - Ajutoare de stat - Regulamentul (CE) nr. 659/1999 - Articolul 10 alineatul (3) - Decizie privind un ordin de furnizare a informațiilor - Act atacabil în sensul articolului 263 TFUE. # Cauze conexate C-463/10 P și C-475/10 P.

text:
      Cauzele conexate C‑463/10 P și C‑475/10 P
      Deutsche Post AG
      și
      Republica Federală Germania
      împotriva
      Comisiei Europene
      „Recurs – Ajutoare de stat – Regulamentul (CE) nr. 659/1999 – Articolul 10 alineatul (3) – Decizie privind un ordin de furnizare a informațiilor – Act atacabil în sensul articolului 263 TFUE”
      Sumarul hotărârii
      1.        Acțiune în anulare – Acte supuse căilor de atac – Acte destinate să producă efecte juridice – Noțiune – Condiții
      (art. 263 TFUE)
      2.        Acțiune în anulare – Acte supuse căilor de atac – Acte care produc efecte juridice obligatorii – Decizie a Comisiei privind
            un ordin adresat unui stat membru de a furniza informații în cadrul unei proceduri de ajutor de stat, adoptată în temeiul
            articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 – Includere
      [art. 263 primul paragraf TFUE și art. 288 al patrulea paragraf TFUE; Regulamentul nr. 659/1999, art. 10 alin. (2) și (3)]
      3.        Acțiune în anulare – Acte supuse căilor de atac – Acte pregătitoare – Excludere – Decizie a Comisiei privind un ordin adresat
            unui stat membru de a furniza informații, adoptată în temeiul articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 –
            Act care produce efecte juridice autonome – Includere
      [art. 258 TFUE și 263 TFUE; Regulamentul nr. 659/1999, art. 10 alin. (3)]
      4.        Acțiune în anulare – Persoane fizice sau juridice – Acte care le privesc direct și individual – Decizie a Comisiei privind
            un ordin adresat unui stat membru de a furniza informații referitoare la o întreprindere publică, adoptată în temeiul articolului
            10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 – Acțiune exercitată de această întreprindere – Admisibilitate
      [art. 263 TFUE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 10 alin. (3)]
      1.        În cadrul unor acțiuni în anulare introduse de state membre sau de instituții, se consideră acte atacabile în sensul articolului
         263 TFUE orice dispoziții adoptate de instituții, indiferent de forma acestora, care urmăresc să producă efecte juridice obligatorii.
         În plus, un stat membru poate introduce o acțiune în anularea unui act care produce astfel de efecte juridice obligatorii
         fără să trebuiască să demonstreze un interes de a exercita acțiunea.

      În cazul în care acțiunea în anularea unui act adoptat de o instituție este introdusă de o persoană fizică sau juridică, acțiunea
         menționată nu poate fi formulată decât dacă efectele juridice obligatorii ale acestui act sunt de natură să afecteze interesele
         reclamantului, modificând în mod distinct situația sa juridică. Atunci când o acțiune în anulare este introdusă de un reclamant
         neprivilegiat împotriva unui act al cărui destinatar nu este, această din urmă cerință privind afectarea intereselor reclamantului
         se suprapune cu condițiile prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE.

      (a se vedea punctele 36-38)
      2.        O decizie a Comisiei adoptată în temeiul articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 de stabilire a normelor
         de aplicare a articolului 108 TFUE și prin care solicită unui stat membru să îi furnizeze informații privind un ajutor pretins
         ilegal urmărește să producă efecte juridice obligatorii și constituie, în consecință, un act atacabil, în sensul articolului
         263 TFUE. Astfel, un asemenea ordin de furnizare a informațiilor face parte din a doua fază a procedurii instituite prin articolul
         10 din acest regulament, pentru a permite Comisiei să obțină din partea statului membru în cauză informațiile necesare referitoare
         la un astfel de ajutor, fază care constă în adoptarea de către Comisie a unei decizii, în sensul articolului 288 TFUE. Prin
         prevederea că un ordin de furnizare a informațiilor ia forma unei decizii, legiuitorul Uniunii a avut intenția de a atribui
         un caracter obligatoriu unui astfel de act.

      (a se vedea punctele 41 și 43-45)
      3.        Unele măsurile intermediare al căror obiectiv îl constituie pregătirea deciziei finale nu constituie, în principiu, acte care
         pot face obiectul unei acțiuni în anulare. Astfel, o acțiune în anulare îndreptată împotriva unor acte care exprimă o opinie
         provizorie a Comisiei ar putea obliga instanțele Uniunii să efectueze o apreciere cu privire la probleme asupra cărora instituția
         menționată nu a avut încă ocazia să se pronunțe și ar avea astfel drept consecință o anticipare a dezbaterilor pe fond și
         o confuzie între diferitele faze ale procedurii administrative și ale celei judiciare. Admiterea unei astfel de acțiuni ar
         fi, așadar, incompatibilă cu sistemul de repartizare a competențelor între Comisie și instanțele Uniunii și cu cel al căilor
         de atac, prevăzute de tratat, precum și cu cerințele unei bune administrări a justiției și ale unei desfășurări legale a procedurii
         administrative a Comisiei.

      Un act intermediar nu poate face obiectul unei acțiuni nici în cazul în care se stabilește că nelegalitatea acestuia va putea
         fi invocată în susținerea unei acțiuni îndreptate împotriva deciziei finale în elaborarea căreia constituie o etapă pregătitoare.
         În astfel de condiții, acțiunea introdusă împotriva deciziei prin care se pune capăt procedurii va asigura o protecție jurisdicțională
         suficientă. În cazul în care această ultimă condiție nu este îndeplinită, se va considera că actul intermediar produce efecte
         juridice autonome și, în consecință, trebuie să poată face obiectul unei acțiuni în anulare.

      Această situație se regăsește în cazul unui ordin, adresat de Comisie unui stat membru, de a furniza informații privind veniturile
         și costurile unei întreprinderi de drept public în cadrul unei proceduri de constatare a existenței unui ajutor de stat, în
         temeiul articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 108 TFUE.
         Astfel, o acțiune introdusă împotriva deciziei prin care se încheie procedura privind un asemenea ajutor de stat nu este de
         natură să asigure o protecție jurisdicțională suficientă pentru reclamanți, având în vedere, pe de o parte, că nelegalitatea
         care ar afecta actul intermediar, și anume caracterul disproporționat al ordinului, prin faptul că acesta ar viza informații
         nerelevante, nu ar putea afecta legalitatea deciziei finale a Comisiei, întrucât această decizie nu va fi întemeiată pe informațiile
         obținute drept răspuns la ordinul menționat, și, pe de altă parte, că refuzul statului membru vizat de a da curs unui astfel
         de ordin constituie o neîndeplinire a unei obligații care îi revine în temeiul tratatelor, în sensul articolului 258 TFUE,
         în cadrul căreia neexecutarea unui astfel de ordin nu poate fi justificată în temeiul pretinsei sale nelegalități. În consecință,
         orice contestare a legalității unui astfel de ordin trebuie să se efectueze în cadrul unei proceduri distincte, respectiv
         în cadrul unei acțiuni în anulare vizate la articolul 263 TFUE.

      (a se vedea punctele 50-60)
      4.        În conformitate cu articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, o persoană fizică sau juridică poate formula o acțiune împotriva
         unei decizii adresate unei alte persoane numai dacă decizia respectivă o privește direct și individual. În această privință,
         un ordin, adresat de Comisie unui stat membru, de a furniza informații privind veniturile și costurile unei întreprinderi
         de drept public în cadrul unei proceduri de constatare a existenței unui ajutor de stat, în temeiul articolului 10 alineatul
         (3) din Regulamentul nr. 659/1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 108 TFUE afectează direct această întreprindere,
         în măsura în care, în primul rând, în calitate de beneficiară a măsurii care face obiectul informațiilor vizate prin ordinul
         în litigiu și în calitate de deținătoare a acestor informații, va fi obligată să dea curs ordinului de furnizare a informațiilor
         și, în al doilea rând, conținutul definitiv și exhaustiv al informațiilor solicitate reiese chiar din actul în litigiu, fără
         a lăsa vreo marjă de apreciere statului membru în cauză. În plus, o asemenea de întreprindere este vizată în mod individual
         printr‑un astfel de ordin, întrucât informațiile care fac obiectul ordinului se referă exclusiv la această întreprindere în
         cadrul unei proceduri de investigare a unui pretins ajutor de stat de care aceasta ar fi beneficiat.

      (a se vedea punctele 65, 68-70 și 74)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      13 octombrie 2011(*)

      „Recurs – Ajutoare de stat – Regulamentul (CE) nr. 659/1999 – Articolul 10 alineatul (3) – Decizie privind un ordin de furnizare a informațiilor – Act atacabil în sensul articolului 263 TFUE”
      În cauzele conexate C‑463/10 P și C‑475/10 P,
      având ca obiect două recursuri formulate în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introduse
         la 24 și, respectiv, la 27 septembrie 2010,

      Deutsche Post AG, cu sediul în Bonn (Germania), reprezentată de J. Sedemund și de T. Lübbig, Rechtsanwälte,

      Republica Federală Germania, reprezentată de domnii T. Henze, J. Möller și N. Graf Vitzthum, în calitate de agenți,

      recurente,
      cealaltă parte în proces fiind:
      Comisia Europeană, reprezentată de domnii B. Martenczuk și T. Maxian Rusche, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârâtă în primă instanță,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts (raportor), președinte de cameră, domnul J. Malenovský, doamna R. Silva de Lapuerta și domnii
         E. Juhász și D. Šváby, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 mai 2011,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 30 iunie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursurile formulate, Deutsche Post AG (denumită în continuare „Deutsche Post”) și Republica Federală Germania solicită
         anularea Ordonanțelor Tribunalului Uniunii Europene din 14 iulie 2010, Deutsche Post/Comisia (T‑570/08) și, respectiv, Germania/Comisia
         (T‑571/08, denumite în continuare, împreună, „ordonanțele atacate”), prin care au fost declarate inadmisibile acțiunile în
         anularea deciziei Comisiei din 30 octombrie 2008 privind ordinul adresat Republicii Federale Germania de furnizare a informațiilor
         în procedura de ajutor de stat în favoarea Deutsche Post (denumit în continuare „actul în litigiu”).

       Cadrul juridic
      2        Articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de
         aplicare a articolului [108 TFUE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41) obligă un stat membru care notifică Comisiei
         Europene un proiect de acordare a unui ajutor nou să furnizeze, în notificare, „toate informațiile necesare pentru a permite
         Comisiei să adopte o decizie în temeiul articolelor 4 și 7”.

      3        Articolul 5 din Regulamentul nr. 659/1999 prevede:

      „(1)      În cazul în care consideră că informațiile furnizate de statul membru în cauză în legătură cu o măsură notificată în temeiul
         articolului 2 sunt incomplete, Comisia solicită toate informațiile suplimentare necesare. […]

      (2)      În cazurile în care statul membru în cauză nu furnizează informațiile solicitate în termenul stabilit de Comisie sau furnizează
         informații incomplete, Comisia îi transmite o atenționare prin care acordă un termen suplimentar rezonabil pentru furnizarea
         informațiilor.

      (3)      Notificarea se consideră retrasă în cazul în care informațiile solicitate nu sunt furnizate în termenul stabilit […]”
      4        Articolul 10 din Regulamentul nr. 659/1999 prevede:

      „(1)      În cazul în care deține informații privind un ajutor pretins ilegal, indiferent de sursa acestora, Comisia va examina aceste
         informații fără întârziere.

      (2)      Dacă este necesar, aceasta solicită informații statului membru în cauză. Articolul 2 alineatul (2) și articolul 5 alineatele
         (1) și (2) se aplică mutatis mutandis.

      (3)      În cazul în care, în ciuda atenționării adresate în temeiul articolului 5 alineatul (2), statul membru în cauză nu furnizează
         informațiile solicitate în termenul stabilit de Comisie sau furnizează informații incomplete, Comisia solicită furnizarea
         informațiilor prin intermediul unei decizii (denumită în continuare «ordin de furnizare a informațiilor»). Decizia precizează
         care sunt informațiile necesare și stabilește un termen adecvat pentru furnizarea acestora.”

      5        Conform articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999:

      „În urma examinării posibilului ajutor ilegal, se adoptă o decizie în temeiul articolului 4 alineatul (2), (3) sau (4). În
         cazul deciziilor de a deschide o procedură oficială de investigare, procedura se încheie printr‑o decizie în temeiul articolului
         7. În cazul în care un stat membru nu respectă un ordin de furnizare a informațiilor, decizia se adoptă pe baza informațiilor
         disponibile.”

      6        Articolul 18 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare
         a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167)
         prevede că „[a]tunci când Comisia solicită, printr‑o decizie, întreprinderilor sau asociațiilor de întreprinderi să furnizeze
         informații, ea indică [...] dreptul de a ataca decizia la Curtea de Justiție”.

       Istoricul cauzei
      7        La 12 septembrie 2007, Comisia a inițiat procedura oficială de investigare, în sensul articolului 88 alineatul (2) CE, cu
         privire la ajutorul de stat în favoarea Deutsche Post AG [C 36/07 (ex NN 25/07)]. Un rezumat al acestei decizii a fost publicat
         în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (C 245, p. 21).

      8        La 17 iulie 2008, Comisia a transmis Republicii Federale Germania o solicitare de informații care cuprindea un chestionar
         cu privire la veniturile și la costurile Deutsche Post pentru perioada 1989-2007. La 12 și la 21 august 2008, Comisia i‑a
         trimis o scrisoare de atenționare prin care a cerut din nou transmiterea informațiilor solicitate.

      9        În răspunsurile din 5 august, din 14 august și din 29 septembrie 2008, Republica Federală Germania a confirmat că refuză să
         transmită datele privind veniturile și cheltuielile Deutsche Post ulterioare anului 1995. Republica Federală Germania a susținut
         în special că examinarea Comisiei ar trebui să se limiteze la perioada 1989-1994 și că răspunsul la chestionarul menționat
         ar necesita o investiție disproporționată de timp și de muncă.

      10      Prin intermediul actului în litigiu, Comisia a solicitat Republicii Federale Germania, în temeiul articolului 10 alineatul
         (3) din Regulamentul nr. 659/1999 să furnizeze în termen de 20 de zile toate informațiile necesare pentru a răspunde la chestionarul
         respectiv. Comisia a adăugat că, dacă, în pofida acestui ordin, autoritățile germane nu ar transmite informațiile solicitate
         în termenul acordat, aceasta ar adopta decizia pe baza informațiilor disponibile, în conformitate cu articolul 13 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 659/1999.

       Procedura în fața Tribunalului și ordonanțele atacate
      11      Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 22 decembrie 2008, Deutsche Post (cauza T‑570/08) și Republica
         Federală Germania (cauza T‑571/08) au introdus fiecare o acțiune în anularea actului în litigiu.

      12      Prin înscrisuri separate depuse la grefa Tribunalului la 19 martie 2009, Comisia a ridicat, în fiecare cauză, o excepție de
         inadmisibilitate în temeiul articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Tribunalul a admis
         această excepție, considerând că actul în litigiu nu constituie un act atacabil în sensul articolului 263 TFUE.

      13      Astfel, la punctele 24-26 din Ordonanța Deutsche Post/Comisia, citată anterior, și la punctele 22-25 din Ordonanța Germania/Comisia,
         citată anterior, Tribunalul arată, pe de o parte, că trebuie să se țină cont de substanța unui act, iar nu de forma acestuia,
         pentru a determina dacă acesta constituie un act atacabil în sensul articolului 263 TFUE și, pe de altă parte, că o măsură
         intermediară al cărei obiectiv îl constituie pregătirea deciziei finale și care nu produce efecte juridice nu poate face obiectul
         unei acțiuni în anulare. Tribunalul face trimitere în acest sens, printre altele, la Hotărârea Curții din 11 noiembrie 1981,
         IBM/Comisia (60/81, Rec., p. 2639, punctele 9 și 10), precum și la Hotărârea Curții din 17 iulie 2008, Athinaïki Techniki/Comisia
         (C‑521/06 P, Rep., p. I‑5829, punctul 46).

      14      În ceea ce privește efectele actului în litigiu, Tribunalul subliniază, la punctele 29 și 30 din Ordonanța Deutsche Post/Comisia,
         citată anterior, precum și la punctele 28 și 29 din Ordonanța Germania/Comisia, citată anterior, că nu se prevede nicio sancțiune
         în cazul în care statul membru nu dă curs unui ordin de furnizare a informațiilor. Un astfel de ordin ar urmări respectarea
         principiului contradictorialității.

      15      La punctele 31 și 32 din Ordonanța Deutsche Post/Comisia, citată anterior, precum și la punctele 30 și 31 din Ordonanța Germania/Comisia,
         citată anterior, Tribunalul arată că actul în litigiu se situează, în cadrul procedurii administrative de investigare a măsurii
         de ajutor în cauză, între decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare și decizia finală. Potrivit Tribunalului,
         actul în litigiu nu afectează decizia finală, întrucât Comisia poate concluziona încă în această etapă în sensul inexistenței
         unui ajutor de stat, al compatibilității sau al incompatibilității ajutorului în cauză cu piața internă. În consecință, potrivit
         Tribunalului, actul în litigiu constituie o măsură intermediară, al cărei obiectiv îl constituie pregătirea deciziei finale
         a Comisiei.

      16      Drept răspuns la argumentul Deutsche Post și al Republicii Federale Germania, care, prin trimiterea la jurisprudența privind
         admisibilitatea unei acțiuni introduse împotriva unei decizii de deschidere a procedurii oficiale de investigare reglementate
         la articolul 88 alineatul (2) CE (a se vedea Hotărârea din 9 octombrie 2001, Italia/Comisia, C‑400/99, Rec., p. I‑7303), susțin
         că natura provizorie a unui act nu implică în mod necesar că acesta nu este atacabil, Tribunalul consideră, la punctul 36
         din Ordonanța Deutsche Post/Comisia, citată anterior, și la punctul 35 din Ordonanța Germania/Comisia, citată anterior, că
         efectele unei astfel de decizii de deschidere și cele ale actului în litigiu nu sunt comparabile.

      17      În ceea ce privește pretinsa deteriorare a situației procedurale a Deutsche Post și a Republicii Federale Germania în cazul
         nerespectării actului în litigiu, Tribunalul a arătat la punctul 42 din ordonanțele atacate că refuzul autorităților germane
         de a furniza Comisiei informațiile solicitate și menționate în actul în litigiu, iar nu actul în litigiu ca atare, este susceptibil
         să priveze persoanele interesate în cauză de posibilitatea de a critica caracterul lacunar al temeiului de fapt al deciziei
         finale. Potrivit Tribunalului, dacă autoritățile germane consideră că informațiile solicitate de Comisie nu sunt necesare
         pentru stabilirea situației de fapt sau că cercetările solicitate sunt prea oneroase în raport cu rezultatul preconizat, acestea
         pot alege să ignore ordinul care le este adresat.

      18      Tribunalul concluzionează la punctul 46 din Ordonanța Deutsche Post/Comisia, citată anterior, și la punctul 45 din Ordonanța
         Germania/Comisia, citată anterior, că actul în litigiu nu constituie un act atacabil în sensul articolului 263 TFUE.

       Concluziile părților și procedura în fața Curții
       Cauza Deutsche Post/Comisia (C‑463/10 P)
      19      Deutsche Post solicită Curții:

      –        anularea Ordonanței Deutsche Post/Comisia, citată anterior;
      –        anularea actului în litigiu și
      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      20      Comisia solicită Curții:

      –        respingerea recursului și
      –        obligarea Deutsche Post la plata cheltuielilor de judecată.
       Cauza Germania/Comisia (C‑475/10 P)
      21      Republica Federală Germania solicită Curții:

      –        anularea Ordonanței Germania/Comisia, citată anterior, și
      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      22      Comisia solicită Curții:

      –        respingerea recursului și
      –        obligarea Republicii Federale Germania la plata cheltuielilor de judecată.
      23      Prin Ordonanța din 15 decembrie 2010, președintele Curții a dispus conexarea cauzelor C‑463/10 P și C‑475/10 P pentru buna
         desfășurare a procedurii orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

       Cu privire la recursuri
      24      În susținerea recursurilor formulate, Deutsche Post și Republica Federală Germania arată că Tribunalul a săvârșit în ordonanțele
         atacate diferite erori de drept în interpretarea noțiunii „act atacabil” în sensul articolului 263 TFUE. În acest scop, recurentele
         invocă cinci motive. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 288 TFUE, al doilea, pe nerespectarea jurisprudenței
         potrivit căreia, în domeniul ajutoarelor de stat, actele pregătitoare pot constitui acte atacabile, al treilea, pe neluarea
         în considerare a efectelor juridice ale unui ordin de furnizare a informațiilor, al patrulea, pe încălcarea principiului protecției
         jurisdicționale efective și, în cele din urmă, al cincilea, pe nerespectarea repartizării competențelor între Comisie și statele
         membre în temeiul articolelor 107 TFUE și 108 TFUE.

      25      Întrucât primele patru motive sunt strâns legate, se impune să fie examinate împreună.

       Argumentele părților
      26      Republica Federală Germania și Deutsche Post arată că articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 conferă expres
         Comisiei competența de a adopta o decizie oficială. În temeiul articolului 288 TFUE, o astfel de decizie ar fi obligatorie
         și ar constitui astfel, prin natura sa, un act atacabil în sensul articolului 263 TFUE. Tribunalul ar fi săvârșit o eroare
         de drept la punctul 26 din Ordonanța Deutsche Post/Comisia, citată anterior, și la punctul 25 din Ordonanța Germania/Comisia,
         citată anterior, prin faptul că nu a ținut seama nicidecum de forma actului în litigiu.

      27      Potrivit Republicii Federale Germania, împrejurarea că actul în litigiu ar constitui o măsură intermediară în cadrul procedurii
         de investigare a unui ajutor de stat nu ar afecta calitatea sa de act atacabil. Astfel, caracterul atacabil al deciziei finale
         nu ar proteja suficient interesele părților interesate.

      28      În continuare, recurentele susțin că, independent de forma actului în litigiu și în mod contrar celor decise de Tribunal la
         punctul 46 din Ordonanța Deutsche Post/Comisia, citată anterior, și la punctul 45 din Ordonanța Germania/Comisia, citată anterior,
         un ordin de furnizare a informațiilor în temeiul articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 produce efecte
         juridice obligatorii, care sunt exercitate direct asupra statului membru și a întreprinderii vizate. Potrivit Republicii Federale
         Germania, o astfel de decizie ar încheia procedura administrativă în materie de ajutoare de stat, în măsura în care ar permite
         Comisiei, în cazul în care statul membru vizat nu s‑ar conforma ordinului menționat, să adopte decizia pe baza informațiilor
         care figurează în dosar. Pe de altă parte, statul membru care nu și‑ar îndeplini obligația care rezultă din articolul 10 alineatul
         (3) din Regulamentul nr. 659/1999 coroborat cu articolul 288 TFUE și cu articolul 4 alineatul (3) TUE, ar putea face obiectul
         unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în conformitate cu articolul 258 TFUE.

      29      Comisia răspunde la acest argument că, potrivit unei jurisprudențe constante, constituie acte sau decizii împotriva cărora
         poate fi formulată o acțiune în anulare, în sensul articolului 263 TFUE, măsurile care produc efecte juridice obligatorii
         de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia (a se vedea în special
         Hotărârea IBM/Comisia, citată anterior, punctul 9, Hotărârea din 5 octombrie 1999, Țările de Jos/Comisia, C‑308/95, Rec.,
         p. I‑6513, punctul 26, Hotărârea din 6 aprilie 2000, Spania/Comisia, C‑443/97, Rec., p. I‑2415, punctul 27, Hotărârea din
         22 iunie 2000, Țările de Jos/Comisia, C‑147/96, Rec., p. I‑4723, punctul 25, precum și Hotărârea din 12 septembrie 2006, Reynolds
         Tobacco și alții/Comisia, C‑131/03 P, Rec., p. I‑7795, punctul 54). O „decizie”, în sensul articolului 288 TFUE, nu ar produce
         în mod necesar astfel de efecte. Potrivit Comisiei, nu forma actului sau a deciziei în cauză, ci substanța acesteia este elementul
         care determină natura sa de act atacabil. În consecință, o acțiune în anulare împotriva unei decizii în sensul articolului
         288 TFUE sau un act care ia o altă formă nu ar fi posibilă decât în cazul în care această decizie sau acest act produce efecte
         juridice față de terți.

      30      Prin urmare, Tribunalul ar fi considerat în mod întemeiat că actul în litigiu nu produce efecte de drept obligatorii de natură
         să afecteze interesele reclamantelor.

      31      Comisia explică în acest sens că, în cadrul unei proceduri în materie de ajutoare de stat, statele membre sunt obligate, în
         temeiul articolului 4 alineatul (3) TUE, să transmită Comisiei toate informațiile de care aceasta are nevoie pentru a se pronunța
         cu privire la existența sau la inexistența unui ajutor de stat și cu privire la compatibilitatea acestuia cu piața internă.
         Astfel, obligația statului membru de a pune la dispoziția Comisiei informațiile solicitate ar decurge astfel mai degrabă din
         articolul 4 alineatul (3) TUE, decât din ordinul de furnizare a informațiilor.

      32      Ordinul de furnizare a informațiilor ar viza respectarea principiului contradictorialității în cadrul procedurii administrative.
         Ulterior solicitării de informații și atenționării prevăzute la articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 coroborat
         cu articolul 5 alineatul (2) din acest regulament, statul membru ar beneficia de o ultimă ocazie de a furniza informațiile
         solicitate, anterior adoptării de către Comisie a deciziei pe baza informațiilor de care dispune.

      33      Comisia arată că nu dispune, în materia ajutoarelor de stat, spre deosebire de cea a înțelegerilor, de nicio competență de
         investigare anterior adoptării unei decizii finale. Așadar, Comisia nu ar putea clarifica situația de fapt fără cooperarea
         loială a statelor membre. Nu ordinul de furnizare a informațiilor, ci refuzul statului membru de a da curs acestui ordin ar
         permite Comisiei să adopte o decizie pe baza informațiilor disponibile. Pe de altă parte, împrejurarea că Comisia se consideră
         suficient informată și nu mai caută informații nu ar produce, în sine, niciun efect juridic. În schimb, produce astfel de
         efecte aprecierea juridică pe care Comisia trebuie să o formuleze în decizia finală cu privire la faptele menționate. În consecință,
         ordinul de furnizare a informațiilor nu ar constitui decât un act pregătitor care nu ar afecta poziția juridică a statului
         membru vizat.

      34      Comisia adaugă că posibilitatea ca recurentele să introducă o acțiune în anulare împotriva deciziei finale cu privire la compatibilitatea
         ajutorului cu piața internă le garantează o protecție jurisdicțională suficientă. Astfel, eventualele nelegalități care ar
         afecta actele pregătitoare ar putea fi invocate în susținerea acțiunii îndreptate împotriva actului definitiv în elaborarea
         căruia acestea constituie o etapă pregătitoare (Hotărârea IBM/Comisia, citată anterior, punctul 12).

      35      În cele din urmă, Comisia insistă asupra faptului că nu este aplicabilă nicio sancțiune pentru nerespectarea ordinului de
         furnizare a informațiilor. Prin faptul că nu dă curs ordinului, statul membru ar arăta implicit că informațiile de care dispune
         Comisia sunt complete și că aceasta poate adopta decizia întemeindu‑se pe ele. Simpla posibilitate că o procedură de constatare
         a neîndeplinirii obligațiilor poate fi inițiată împotriva acestui stat membru nu ar fi nici o sancțiune, nici o împrejurare
         de natură să afecteze interesele statului respectiv. Din moment ce statele membre ar fi obligate, în temeiul articolului 4
         alineatul (3) TUE, să transmită Comisiei toate informațiile de care aceasta are nevoie pentru a decide în sensul existenței
         sau al inexistenței unui ajutor de stat și al compatibilității acestuia cu piața internă, o procedură de constatare a neîndeplinirii
         obligațiilor ar putea fi inițiată chiar și în lipsa unui ordin de furnizare a informațiilor. Pe de altă parte, interesele
         statului membru nu ar fi afectate decât atunci când Comisia ar decide efectiv să angajeze o acțiune în instanță împotriva
         statului membru pentru încălcarea tratatului.

       Aprecierea Curții
      36      Reiese dintr‑o jurisprudență constantă dezvoltată în cadrul unor acțiuni în anulare introduse de state membre sau de instituții
         că se consideră acte atacabile în sensul articolului 263 TFUE orice dispoziții adoptate de instituții, indiferent de forma
         acestora, care urmăresc să producă efecte juridice obligatorii (a se vedea în special Hotărârea din 31 martie 1971, Comisia/Consiliul,
         cunoscută sub numele „AETR”, 22/70, Rec., p. 263, punctul 42, Hotărârea din 2 martie 1994, Parlamentul European/Consiliul,
         C‑316/91, Rec., p. I‑625, punctul 8, Hotărârea Spania/Comisia, citată anterior, punctul 27, Hotărârea din 24 noiembrie 2005,
         Italia/Comisia, C‑138/03, C‑324/03 și C‑431/03, Rec., p. I‑10043, punctul 32, Hotărârea din 1 decembrie 2005, Italia/Comisia,
         C‑301/03, Rec., p. I‑10217, punctul 19, și Hotărârea din 1 octombrie 2009, Comisia/Consiliul, C‑370/07, Rep., p. I‑8917, punctul
         42). În plus, reiese din jurisprudență că un stat membru, precum recurenta din cauza C‑475/10 P, poate introduce o acțiune
         în anularea unui act care produce efecte juridice obligatorii fără să trebuiască să demonstreze un interes de a exercita acțiunea
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 martie 1987, Comisia/Consiliul, 45/86, Rec., p. 1493, punctul 3, și Hotărârea din
         1 octombrie 2009, Comisia/Consiliul, citată anterior, punctul 16).

      37      În cazul în care acțiunea în anularea unui act adoptat de o instituție este introdusă de o persoană fizică sau juridică, Curtea
         a decis în repetate rânduri că acțiunea menționată nu poate fi formulată decât dacă efectele juridice obligatorii ale acestui
         act sunt de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația sa juridică (a se vedea în special
         Hotărârile citate anterior IBM/Comisia, punctul 9, și Athinaïki Techniki/Comisia, punctul 29, și Hotărârea din 18 noiembrie
         2010, NDSHT/Comisia, C‑322/09 P, Rep., p. I‑11911, punctul 45).

      38      Totuși, trebuie subliniat că jurisprudența citată la punctul anterior a fost dezvoltată în cadrul unor acțiuni introduse la
         instanțele Uniunii de persoane fizice sau juridice împotriva unor acte ai căror destinatari erau acestea. În cazul în care,
         precum în cauza în care s‑a pronunțat Ordonanța Deutsche Post/Comisia, citată anterior, o acțiune în anulare este introdusă
         de un reclamant neprivilegiat împotriva unui act al cărui destinatar nu este, cerința potrivit căreia efectele juridice obligatorii
         ale măsurii atacate trebuie să fie de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică
         a acestuia, se suprapune cu condițiile prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE.

      39      Trebuie să se constate de asemenea că, în ordonanțele atacate, Tribunalul a admis excepția de inadmisibilitate invocată de
         Comisie, constatând că actul în litigiu nu constituie un act atacabil, în sensul articolului 263 TFUE.

      40      În consecință, în scopul de a aprecia dacă Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a decis în aceste ordonanțe
         că un ordin de furnizare a informațiilor adoptat în temeiul articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 nu
         poate face obiectul unei acțiuni în anulare și având în vedere jurisprudența citată la punctul 36 din prezenta hotărâre, se
         impune să se examineze dacă un astfel de ordin constituie un act care urmărește să producă efecte juridice obligatorii.

      41      În această privință, trebuie amintit că articolul 10 din Regulamentul nr. 659/1999 prevede o procedură în două faze care urmărește
         să permită Comisiei să obțină de la statul membru vizat informațiile necesare privind un ajutor pretins ilegal pentru ca aceasta
         să poată aprecia natura măsurii și compatibilitatea acesteia cu piața internă.

      42      În ceea ce privește prima fază, articolul 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 659/1999 prevede că Comisia poate solicita
         informații statului membru în cauză cu privire la ajutorul pretins ilegal.

      43      În a doua fază, în cazul în care statul membru, în ciuda atenționării adresate, nu furnizează informațiile solicitate în termenul
         stabilit, Comisia, în conformitate cu articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 „solicită furnizarea informațiilor
         prin intermediul unei decizii”. În consecință, a doua fază a procedurii constă în adoptarea de către Comisie a unei „decizii”,
         în sensul articolului 288 TFUE, aspect necontestat de altfel de instituția amintită.

      44      Or, în temeiul articolului 288 TFUE, o „[d]ecizi[e] este obligatorie în toate elementele sale”. Prin prevederea că un ordin
         de furnizare a informațiilor ia forma unei decizii, legiuitorul Uniunii a avut intenția de a atribui un caracter obligatoriu
         unui astfel de act.

      45      Reiese din cele de mai sus că o decizie adoptată în temeiul articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 urmărește
         să producă efecte juridice obligatorii, în sensul jurisprudenței citate la punctul 36 din prezenta hotărâre, și constituie,
         în consecință, un act atacabil, în sensul articolului 263 TFUE.

      46      Analiza de mai sus este confirmată și de jurisprudența privind deciziile prin care se solicită informații, adoptate în temeiul
         articolului 11 din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor
         [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), care, precum articolul 10 din Regulamentul nr. 659/1999,
         prevedea o procedură în două faze, dintre care a doua consta în adoptarea de către Comisie a unei decizii care putea face
         obiectul unei acțiuni în anulare (a se vedea Hotărârea din 26 iunie 1980, National Panasonic/Comisia, 136/79, Rec., p. 2033,
         și Hotărârea din 18 octombrie 1989, Orkem/Comisia, 374/87, Rec., p. 3283). De asemenea, reiese fără echivoc din articolul
         18 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 că o solicitare de informații adoptată sub forma unei decizii constituie un act
         atacabil, în sensul articolului 263 TFUE.

      47      Jurisprudența citată de Tribunal în ordonanțele atacate, potrivit căreia trebuie să se țină cont de substanța unui act, iar
         nu de forma acestuia, pentru a aprecia caracterul său obligatoriu, nu modifică această analiză.

      48      Pe de altă parte, contrar celor pretinse de Comisie, lipsa unei sancțiuni prevăzute de Regulamentul nr. 659/1999, în ipoteza
         în care statul membru nu dă curs ordinului de furnizare a informațiilor, nu constituie un element determinant pentru a aprecia
         dacă un act poate face obiectul unei acțiuni în anulare.

      49      Prin faptul că a decis la punctele 31, 32 și 46 din Ordonanța Deutsche Post/Comisia, citată anterior, precum și la punctele
         30, 31 și 45 din Ordonanța Germania/Comisia, citată anterior, că, dat fiind caracterul pregătitor al actului în litigiu, acesta
         nu constituie un act atacabil în sensul jurisprudenței, Tribunalul a săvârșit și o eroare de drept.

      50      În această privință, trebuie amintit că, desigur, unele măsuri intermediare al căror obiectiv îl constituie pregătirea deciziei
         finale nu constituie, în principiu, acte care pot face obiectul unei acțiuni în anulare (a se vedea Hotărârile citate anterior
         IBM/Comisia, punctul 10, și Athinaïki Techniki/Comisia, punctul 42, și Hotărârea din 26 ianuarie 2010, Internationaler Hilfsfonds/Comisia,
         C‑362/08 P, Rep., p. I‑669, punctul 52). Cu toate acestea, actele intermediare astfel vizate sunt, mai întâi, acte care exprimă
         o opinie provizorie a instituției (a se vedea în acest sens Hotărârea IBM/Comisia, citată anterior, punctul 20, Hotărârea
         din 14 martie 1990, Nashua Corporation și alții/Comisia și Consiliul, C‑133/87 și C‑150/87, Rec., p. I‑719, punctele 8-10,
         Hotărârea din 18 martie 1997, Guérin automobiles/Comisia, C‑282/95 P, Rec., p. I‑1503, punctul 34, precum și Hotărârea din
         22 iunie 2000, Țările de Jos/Comisia, C‑147/96, Rec., p. I‑4723, punctul 35).

      51      Astfel, o acțiune în anulare îndreptată împotriva unor acte care exprimă o opinie provizorie a Comisiei ar putea obliga instanțele
         Uniunii să efectueze o apreciere cu privire la probleme asupra cărora instituția menționată nu a avut încă ocazia să se pronunțe
         și ar avea astfel drept consecință o anticipare a dezbaterilor pe fond și o confuzie între diferitele faze ale procedurii
         administrative și ale celei judiciare. Admiterea unei astfel de acțiuni ar fi, așadar, incompatibilă cu sistemul de repartizare
         a competențelor între Comisie și instanțele Uniunii și cu cel al căilor de atac, prevăzute de tratat, precum și cu cerințele
         unei bune administrări a justiției și ale unei desfășurări legale a procedurii administrative a Comisiei (a se vedea Hotărârea
         IBM/Comisia, citată anterior, punctul 20).

      52      Cu toate acestea, în speță, o acțiune în anulare îndreptată împotriva actului în litigiu, prin care Comisia solicită autorităților
         germane informații privind veniturile și costurile Deutsche Post privind perioada 1989-2007, nu prezintă niciun risc de confuzie
         între diferitele faze ale procedurii administrative și ale celei judiciare (Hotărârea IBM/Comisia, citată anterior, punctul
         20). Astfel, o asemenea acțiune în anulare nu ar trebui să determine instanțele Uniunii să se pronunțe cu privire la existența
         unui ajutor de stat sau la compatibilitatea eventuală a acestuia cu piața internă.

      53      Pe de altă parte, reiese din jurisprudență că un act intermediar nu poate face obiectul unei acțiuni nici în cazul în care
         se stabilește că nelegalitatea acestuia va putea fi invocată în susținerea unei acțiuni îndreptate împotriva deciziei finale
         în elaborarea căreia constituie o etapă pregătitoare. În astfel de condiții, acțiunea introdusă împotriva deciziei prin care
         se pune capăt procedurii va asigura o protecție jurisdicțională suficientă (a se vedea Hotărârea IBM/Comisia, citată anterior,
         punctul 12, Hotărârea din 24 iunie 1986, AKZO Chemie și AKZO Chemie UK/Comisia, 53/85, Rec., p. 1965, punctul 19, precum și
         Hotărârea din 9 octombrie 2001, Italia/Comisia, citată anterior, punctul 63).

      54      Totuși, în cazul în care această ultimă condiție nu este îndeplinită, se va considera că actul intermediar – independent de
         aspectul dacă acesta exprimă o opinie provizorie a instituției vizate – produce efecte juridice autonome și, în consecință,
         trebuie să poată face obiectul unei acțiuni în anulare (a se vedea Hotărârea AKZO Chemie și AKZO Chemie UK/Comisia, citată
         anterior, punctul 20, Hotărârea din 28 noiembrie 1991, BEUC/Comisia, C‑170/89, Rec., p. I‑5709, punctele 9-11, Hotărârea din
         16 iunie 1994, SFEI și alții/Comisia, C‑39/93 P, Rec., p. I‑2681, punctul 28, Hotărârea din 9 octombrie 2001, Italia/Comisia,
         citată anterior, punctele 57-68, precum și Hotărârea Athinaïki Techniki/Comisia, citată anterior, punctul 54).

      55      În speță, trebuie să se constate că un ordin de furnizare a informațiilor adoptat în temeiul articolului 10 alineatul (3)
         din Regulamentul nr. 659/1999 produce efecte juridice autonome.

      56      Astfel, o acțiune introdusă împotriva deciziei prin care se încheie procedura privind pretinsul ajutor de stat în favoarea
         Deutsche Post nu este de natură să asigure o protecție jurisdicțională suficientă pentru recurente.

      57      În această privință, trebuie să se constate, pe de o parte, că, în cazul în care, astfel cum pretind recurentele din prezentele
         cauze, ordinul este disproporționat, întrucât informațiile solicitate nu ar fi relevante pentru aprecierea măsurii de stat
         în raport cu articolele 107 TFUE și 108 TFUE, nelegalitățile care ar afecta actul intermediar nu ar putea afecta legalitatea
         deciziei finale a Comisiei, din moment ce această ultimă decizie nu va fi întemeiată pe informațiile obținute drept răspuns
         la ordinul menționat.

      58      Pe de altă parte, în cazul în care Comisia, în temeiul articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999, impune
         unui stat membru să furnizeze informațiile solicitate, aceasta adoptă o „decizie”, în sensul articolului 288 TFUE. În consecință,
         refuzul statului membru vizat de a da curs unui astfel de ordin constituie o neîndeplinire a unei obligații care îi revine
         în temeiul tratatelor, în sensul articolului 258 TFUE.

      59      Or, în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, un stat membru destinatar al unei decizii precum un
         ordin de furnizare a informațiilor nu poate justifica în mod valabil neexecutarea acestuia în temeiul pretinsei sale nelegalități.
         Astfel, orice contestare a legalității unui astfel de ordin trebuie să se efectueze în cadrul unei proceduri distincte, respectiv
         în cadrul unei acțiuni în anulare vizate la articolul 263 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 martie 2001, Comisia/Franța,
         C‑261/99, Rec., p. I‑2537, punctul 18, și Hotărârea din 14 februarie 2008, Comisia/Grecia, C‑419/06, punctul 52).

      60      În consecință, efectele eventualei nelegalități a actului intermediar nu pot fi înlăturate printr‑o acțiune introdusă împotriva
         deciziei finale. Astfel, neîndeplinirea obligațiilor care decurg din articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999
         de către un stat membru care nu dă curs unui ordin de furnizare a informațiilor va putea fi constatată independent de rezultatul
         unei eventuale acțiuni în anulare introduse împotriva deciziei finale.

      61      Astfel, trebuie respins argumentul Comisiei potrivit căruia posibilitatea de a introduce o acțiune în anulare împotriva unei
         decizii adoptate în temeiul articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 ar conduce la o situație în care un
         stat membru care refuză să răspundă la o solicitare de informații privind un ajutor notificat sau nenotificat s‑ar bucura
         de o protecție jurisdicțională mai extinsă în cazul în care este vorba despre un ajutor nenotificat.

      62      Trebuie amintit în acest scop că articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999 prevede că dacă statul membru vizat,
         după ce a primit o atenționare, nu furnizează informațiile solicitate printr‑o solicitare de informații adresată de Comisie
         și referitoare la un ajutor notificat sau furnizează informațiile în mod incomplet, notificarea se consideră retrasă. În aceste
         condiții, retragerea notificării are drept efect faptul că acest ajutor trebuie considerat ajutor nenotificat, astfel încât
         refuzul statului membru vizat de a furniza informațiile solicitate va conduce, atât în cazul unui ajutor notificat inițial,
         cât și în cazul unui ajutor care nu a făcut niciodată obiectul unei notificări, la adoptarea unui act atacabil, respectiv
         a unei „decizii” în sensul articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999.

      63      În consecință, prin faptul că a decis că actul în litigiu nu putea face obiectul unei acțiuni în anulare, Tribunalul a săvârșit
         erori de drept. În aceste condiții, fără a fi necesară examinarea celui de al cincilea motiv, se impune admiterea primelor
         patru motive.

      64      În cauza C‑463/10 P, Comisia solicită totuși Curții, în ipoteza în care aceasta decide că actul în litigiu constituie un act
         atacabil în sensul articolului 263 TFUE, să efectueze substituirea motivării Ordonanței Deutsche Post/Comisia, citată anterior,
         în scopul de a arăta că acțiunea formulată de Deutsche Post este inadmisibilă, dat fiind că această întreprindere nu ar avea
         calitate procesuală activă, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. Astfel, în cadrul excepției de inadmisibilitate
         invocate de Comisie în această cauză, instituția amintită a susținut că actul în litigiu nu privește Deutsche Post nici direct,
         nici individual.

      65      În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, o persoană fizică sau
         juridică poate formula o acțiune împotriva unei decizii adresate unei alte persoane numai dacă decizia respectivă o privește
         direct și individual.

      66      În primul rând, în ceea ce privește aspectul dacă Deutsche Post este vizată în mod direct de actul în litigiu, adresat Republicii
         Federale Germania, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că această condiție impune îndeplinirea a două criterii cumulative,
         și anume ca, în primul rând, măsura contestată să producă în mod direct efecte asupra situației juridice a particularului
         și, în al doilea rând, să nu lase nicio putere de apreciere destinatarilor care sunt însărcinați cu punerea sa în aplicare,
         aceasta având un caracter pur automat și decurgând doar din reglementarea Uniunii, fără aplicarea altor norme intermediare
         (a se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2009, Comisia/Ente per le Ville Vesuviane și Ente per le Ville Vesuviane/Comisia,
         C‑445/07 P și C‑455/07 P, Rep., p. I‑7993, punctul 45, precum și jurisprudența citată).

      67      Potrivit Comisiei, această condiție nu ar fi îndeplinită în speță întrucât actul în litigiu ar impune Republicii Federale
         Germania numai transmiterea anumitor informații. În consecință, acest ordin nu ar avea drept consecință adoptarea unei măsuri
         naționale care ar avea un caracter pur automat și care ar decurge numai din reglementarea Uniunii. Republica Federală Germania
         ar fi cea care ar stabili dacă se va adresa Deutesche Post sau cum va determina această întreprindere să comunice informațiile.

      68      În speță, trebuie să se constate că actul în litigiu afectează direct Deutsche Post în sensul articolului 263 al patrulea
         paragraf TFUE.

      69      Astfel, pe de o parte, Deutsche Post, în calitate de beneficiară a măsurii care face obiectul informațiilor vizate prin actul
         în litigiu și în calitate de deținătoare a acestor informații, va fi obligată să dea curs ordinului de furnizare a informațiilor.

      70      Pe de altă parte, conținutul definitiv și exhaustiv al informațiilor solicitate reiese chiar din actul în litigiu, fără a
         lăsa vreo marjă de apreciere în această privință Republicii Federale Germania.

      71      Cu privire la aspectul dacă Deutsche Post este vizată în mod individual prin actul atacat, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței
         constante a Curții, alți subiecți de drept decât destinatarii unei decizii nu pot pretinde că sunt vizați individual decât
         dacă această decizie le aduce atingere în temeiul anumitor calități care le sunt specifice sau al unei situații de fapt care
         îi particularizează în raport cu orice altă persoană și, prin urmare, îi individualizează ca și cum ar fi destinatarii unei
         astfel de decizii (a se vedea în special Hotărârea din 22 noiembrie 2007, Sniace/Comisia, C‑260/05 P, Rep., p. I‑10005, punctul
         53 și jurisprudența citată).

      72      Potrivit Comisiei, Deutsche Post nu ar fi vizată în mod individual prin actul în litigiu dat fiind că acesta nu ar fi adresat
         acestei întreprinderi și nici nu ar crea vreo obligație în sarcina acesteia.

      73      În această privință, trebuie arătat că împrejurarea că actul în litigiu nu este adresat Deutsche Post este lipsită de relevanță
         în contextul aprecierii aspectului dacă această întreprindere este vizată în mod individual, în sensul articolului 263 al
         patrulea paragraf TFUE, prin actul menționat.

      74      În plus, trebuie să se constate că ordinul de furnizare a informațiilor se raportează la o procedură de investigare a unui
         pretins ajutor de stat de care ar fi beneficiat Deutsche Post. Informațiile vizate prin actul în litigiu se referă numai la
         Deutsche Post. Aceasta din urmă este, așadar, vizată în mod individual prin actul menționat, în sensul jurisprudenței citate
         la punctul 71 din prezenta hotărâre.

      75      Întrucât Deutsche Post este vizată în mod direct și individual prin actul în litigiu, în cauza C‑463/10 P, nu trebuie să se
         efectueze substituirea motivării solicitată de Comisie.

      76      Din cele de mai sus rezultă că se impune admiterea recursului și anularea ordonanței atacate.

       Cu privire la trimiterea cauzelor la Tribunal
      77      Din articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene rezultă că, în cazul în care recursul
         este întemeiat, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată,
         fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acestuia.

      78      Curtea dispune de elementele necesare pentru a se pronunța în mod definitiv în ambele cauze cu privire la excepția de inadmisibilitate
         ridicată de Comisie în cursul procedurii în primă instanță.

      79      Pentru motivele enunțate la punctele 36-62 din prezenta hotărâre, excepția de inadmisibilitate menționată, întemeiată pe faptul
         că actul în litigiu nu este susceptibil să facă obiectul unei acțiuni în anulare, trebuie respinsă. Pe de altă parte, în măsura
         în care, în cauza Deutsche Post/Comisia (T‑570/08), excepția de inadmisibilitate este întemeiată și pe faptul că actul în
         litigiu nu ar viza în mod direct și individual reclamanta, nici excepția respectivă nu poate fi admisă pentru motivele enunțate
         la punctele 65-75 din prezenta hotărâre.

      80      În schimb, în împrejurările din speță, Curtea nu este în măsură să se pronunțe pe fondul acțiunilor introduse de Deutsche
         Post și de Republica Federală Germania.

      81      Trebuie arătat în acest sens că dezbaterile în fața Tribunalului și aprecierile acestuia s‑au referit exclusiv la admisibilitatea
         acțiunilor, având în vedere că Tribunalul a admis, în ambele cauze, excepția de inadmisibilitate ridicată de Comisie în conformitate
         cu articolul 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, fără a intra în dezbaterea fondului și fără
         a deschide procedura orală.

      82      Prin urmare, cauzele trebuie trimise Tribunalului pentru ca acesta să se pronunțe asupra concluziilor formulate de reclamante
         prin care solicită anularea actului în litigiu.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      83      Întrucât cauzele sunt trimise la Tribunal, cererea privind cheltuielile de judecată aferente prezentei proceduri de recurs
         se soluționează odată cu fondul.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:
      1)      Anulează Ordonanțele Tribunalului Uniunii Europene din 14 iulie 2010, Deutsche Post/Comisia (T‑570/08) și Germania/Comisia
            (T‑571/08).
      2)      Respinge excepțiile de inadmisibilitate invocate de Comisia Europeană în fața Tribunalului Uniunii Europene.
      3)      Trimite cauzele la Tribunalul Uniunii Europene pentru ca acesta să se pronunțe asupra concluziilor formulate de Deutsche Post
            AG (T‑570/08) și de Republica Federală Germania (T‑571/08), prin care se solicită anularea deciziei Comisiei din 30 octombrie
            2008 privind ordinul adresat Republicii Federale Germania de furnizare a informațiilor în procedura de ajutor de stat în favoarea
            Deutsche Post AG.
      4)      Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.