title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 12 iulie 2012.#Comisia Europeană împotriva Republicii Federale Germania.#Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Articolul 56 TFUE — Reglementare germană în materie de asigurare pentru dependență — Prestații în natură de îngrijire la domiciliu excluse în cazul unei șederi într-un alt stat membru — Nivel inferior al prestațiilor în numerar exportabile — Nerambursarea costurilor legate de închirierea de echipamente de îngrijire în alte state membre.#Cauza C-562/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      12 iulie 2012 (
            *1
         )
      „Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Articolul 56 TFUE — Reglementare germană în materie de asigurare pentru dependență — Prestații în natură de îngrijire la domiciliu excluse în cazul unei șederi într-un alt stat membru — Nivel inferior al prestațiilor în numerar exportabile — Nerambursarea costurilor legate de închirierea de echipamente de îngrijire în alte state membre”
      În cauza C-562/10,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 258 TFUE, introdusă la 30 noiembrie 2010,

         Comisia Europeană, reprezentată de F. Bulst și de I. Rogalski, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      reclamantă,
      împotriva

         Republicii Federale Germania, reprezentată de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      pârâtă,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, și domnii U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh (raportor) și C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 aprilie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții să constate că:
               Republica Federală Germania a încălcat obligațiile ce îi revin în temeiul articolului 56 TFUE prin faptul că:

                        —

                        potrivit textului articolului 34 alineatul 1 punctul 1 din cartea XI din Codul securității sociale (Sozialgesetzbuch – Elftes Buch), în versiunea sa aplicabilă în speță (denumită în continuare „SGB XI”), se acordă dreptul la alocație pentru dependență numai în cazul unei șederi temporare în alt stat membru al Uniunii Europene de maximum șase săptămâni;

                        —

                        nu se prevede rambursarea costurilor determinate de prestațiile de îngrijire de care a beneficiat persoana dependentă în cadrul unei șederi temporare în alt stat membru, furnizate de un prestator de servicii stabilit în alt stat membru, în cuantumul costurilor determinate de prestațiile de îngrijire acordate în Germania, respectiv, potrivit articolului 34 alineatul 1 punctul 1 din SGB XI, se exclude o astfel de rambursare;

                        —

                        nu sunt rambursate costurile de închiriere a echipamentelor pentru îngrijire în cazul unei șederi temporare a persoanei dependente în alt stat membru al Uniunii, respectiv, potrivit articolului 34 alineatul 1 punctul 1 din SGB XI, se exclude rambursarea costurilor inclusiv în situația în care acestea ar fi rambursate în Germania sau echipamentul pentru îngrijire ar fi pus la dispoziție, iar rambursarea nu ar determina o cumulare sau o creștere a serviciilor prestate în Germania.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               2

               Articolul 1 din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea sa modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996 (JO 1997, L 28, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 35), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 592/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 (JO L 177, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1408/71”), prevede că:
               „În sensul prezentului regulament:
               [...]

                           (i)

                           ședere înseamnă ședere temporară;

                  [...]

                           (o)

                           instituție competentă înseamnă:

                                 (i)

                                 instituția la care persoana respectivă este asigurată la data solicitării prestației
                                 sau

                           [...]

                           (p)

                           instituție de la locul de reședință și instituție de la locul de ședere înseamnă instituția care are competența de a acorda prestații la locul unde persoana respectivă are reședința și, respectiv, instituția care are competența de a acorda prestații la locul unde persoana respectivă locuiește, conform legislației administrate de instituția respectivă sau, în lipsa unei astfel de instituții, instituția desemnată de autoritatea competentă din statul membru respectiv;

                           (q)

                           stat competent înseamnă statul membru pe al cărui teritoriu se află instituția competentă;

                  [...]”

               3

               Astfel cum reiese din numele său, titlul III din Regulamentul nr. 1408/71 conține dispoziții speciale privind diferitele categorii de prestații.

               4

               În capitolul I din acest titlu III, intitulat „Boala și maternitatea”, sunt cuprinse articolele 18-36 din Regulamentul nr. 1408/71.

               5

               Articolul 22 din Regulamentul nr. 1408/71, astfel cum reiese din titlul său, privește în special șederea persoanelor asigurate în afara statului competent în sensul regulamentului menționat. Alineatul (1) al acestuia prevede:
               „Lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă care îndeplinește condițiile impuse de legislația statului competent pentru a beneficia de prestații [...] și:
               [...]

                        (c)

                        care este autorizat de instituția competentă să se deplaseze pe teritoriul unui alt stat membru pentru a beneficia de tratament corespunzător bolii sale

                  are dreptul la:

                        (i)

                        prestații în natură acordate pe seama instituției competente de instituția de la locul de ședere sau de reședință, în conformitate cu dispozițiile legislației aplicate de respectiva instituție, ca și cum ar fi asigurat la aceasta; cu toate acestea, durata perioadei de acordare a prestațiilor este reglementată de legislația statului competent;

                        (ii)

                        prestații în numerar acordate de instituția competentă în conformitate cu dispozițiile legislației pe care o aplică; cu toate acestea, prin acord între instituția competentă și instituția de la locul de ședere [...], astfel de prestații pot fi acordate de această ultimă instituție, pe seama celei dintâi, în conformitate cu dispozițiile legislației statului competent.”

               6

               Articolul 31 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Șederea titularului și/sau a membrilor de familie ai acestuia într-un alt stat membru decât statul în care își au reședința”, figurează în secțiunea 5 din capitolul I menționat, intitulată „Titularii pensiilor sau indemnizațiilor și membrii de familie ai acestora”. Acesta prevede la primul paragraf:
               „Titularul unei pensii sau al unei indemnizații datorate în temeiul legislației unui stat membru sau al unor pensii sau indemnizații datorate în temeiul legislațiilor a două sau mai multor state membre, care are dreptul la prestații în conformitate cu legislația unuia dintre aceste state membre, precum și membrii de familie ai acestuia care locuiesc pe teritoriul unui alt stat membru decât cel în care își au reședința, beneficiază de:

                        (a)

                        prestații în natură care se dovedesc necesare din punct de vedere medical pe durata șederii pe teritoriul unui alt stat membru decât statul de reședință, luând în considerare natura prestațiilor și durata prevăzută a șederii. Aceste prestații în natură se acordă de către instituția de la locul de ședere, în conformitate cu dispozițiile legislației pe care o aplică, în numele instituției de la locul de reședință al titularului sau al membrilor de familie ai acestuia;

                        (b)

                        prestații în numerar acordate, dacă este cazul, de instituția competentă [...], în conformitate cu legislația pe care o aplică. Totuși, după acordul dintre instituția competentă și instituția de la locul de ședere, aceasta din urmă poate să acorde prestații în numele primei instituții în conformitate cu dispozițiile legislației statului competent.”

               7

               Conform articolului 36 din Regulamentul nr. 1408/71, prestațiile în natură acordate în special în conformitate cu articolele 22 sau 31 din acest regulament de instituția unui stat membru pe seama instituției unui alt stat membru se rambursează integral. Astfel de rambursări se stabilesc și se efectuează în conformitate cu articolele 93-95 din Regulamentul (CEE) nr. 574/72 al Consiliului din 21 martie 1972 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 1408/71 (JO L 74, p. 1, Ediție specială, 5/vol. 1, p. 74), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 120/2009 al Comisiei din 9 februarie 2009 (JO L 39, p. 29).

         Dreptul german

               8

               SGB XI prevede un regim de asigurare pentru riscul de dependență (denumit în continuare „asigurarea pentru dependență”). Potrivit articolului 1 alineatul 2 prima teză din SGB XI, „[o]rice persoană afiliată la sistemul obligatoriu de asigurări de sănătate este acoperită de plin drept de asigurarea pentru dependență”.

               9

               În cazul îngrijirilor la domiciliu, prestațiile de care pot beneficia persoanele asigurate în temeiul asigurării pentru dependență obligatorii sunt prestațiile de îngrijire în natură („Pflegesachleistung”), conform articolului 36 din SGB XI, și/sau „alocația pentru dependență” („Pflegegeld”), conform articolelor 37 sau 38 din SGB XI. Cuantumul acestor prestații, atât în natură, cât și în numerar, depinde de gradul de dependență, care dă naștere unei clasificări în categorii care merg de la I la III. Prestațiile pentru echipamente de îngrijiri de sănătate sunt acordate conform articolului 40 din SGB XI.

               10

               În temeiul articolului 36 din SGB XI, în cazul îngrijirii la domiciliu, persoanele dependente au dreptul la prestații în natură sub forma îngrijirilor generale („Grundpflege”) și a ajutorului la domiciliu pentru sarcinile menajere („häusliche Pflegehilfe”). Aceste servicii sunt prestate fie de personal de îngrijire angajat de casa de asigurări pentru dependență, fie de prestatori de servicii de îngrijire la domiciliu cu care casele de asigurări pentru dependență au încheiat o convenție de prestări de servicii („Versorgungsvertrag”). Cheltuielile aferente acestor prestații în natură sunt suportate de această casă în limita unui plafon lunar, variabil în funcție de gradul de dependență al beneficiarului. Acest plafon era, la momentul expirării termenului stabilit în avizul motivat în speță, de 440 de euro, de 1040 de euro sau de 1510 euro în funcție de gradul de dependență. Pentru persoanele cu un grad de dependență mai ridicat, denumite „cazuri excepționale”, acest cuantum poate atinge 1918 euro.

               11

               Articolul 37 din SGB XI prevede posibilitatea de a solicita acordarea alocației pentru dependență în numerar și în locul prestațiilor în natură, cu condiția ca persoana dependentă să se asigure ea însăși, în mod adecvat, că serviciile de îngrijire generale necesare sunt furnizate și că sarcinile de menaj sunt efectuate. Cuantumul alocației pentru dependență, forfetar și independent față de cheltuielile suportate efectiv, era, la momentul expirării termenului stabilit în avizul motivat în speță, de 225 de euro, de 430 de euro sau de 685 de euro pe lună în funcție de gradul de dependență. Nu este prevăzut un cuantum special pentru cazurile excepționale.

               12

               Articolul 38 din SGB XI reglementează prestațiile mixte („Kombinationsleistung”), și anume combinația dintre prestațiile în natură în sensul articolului 36 din SGB XI și alocația pentru dependență prevăzută la articolul 37 din SGB XI. În conformitate cu articolul 38 menționat, persoana asigurată care nu utilizează toate prestațiile în natură la care are dreptul în temeiul acestui articol 36 poate obține, în paralel, alocația pentru dependență prevăzută la articolul 37 menționat, al cărei cuantum se diminuează totuși cu un procent corespunzător cu cel al utilizării prestațiilor în natură prevăzute la articolul 36 menționat. Beneficiarul este cel care decide în ce proporție înțelege să se prevaleze de aceste din urmă prestații. Decizia persoanei asigurate în ceea ce privește proporția în care înțelege să se prevaleze de aceste două prestații în natură și în numerar este obligatorie pentru asigurat pentru o durată de șase luni.

               13

               Articolul 40 din SGB XI prevede că persoanele dependente au dreptul de a beneficia de echipamente pentru îngrijire care contribuie la facilitarea îngrijirii și la atenuarea durerilor persoanei dependente sau care îi permit acesteia un grad sporit de independență, cu condiția totuși ca echipamentele să nu trebuiască să fie oferite de un orice alt prestator. Dacă, în temeiul acestor dispoziții, persoana asigurată are dreptul să beneficieze de echipamente de îngrijire, acestea trebuie, de preferință, să fie puse la dispoziție sub formă de împrumut de casele de asigurări pentru dependență, în măsura în care natura echipamentelor permite acest lucru. În caz contrar, costurile pentru echipamentele de îngrijire sunt rambursate, dar o parte din acestea rămâne în sarcina asiguratului.

               14

               Articolul 34 alineatul 1 din SGB XI, intitulat „Suspendarea dreptului la prestații”, avea următorul cuprins:
               „Dreptul la prestații se suspendă:
               1.   pentru perioada în care asiguratul se află în străinătate. În caz de ședere temporară în străinătate, cu o durată inferioară sau egală cu șase săptămâni într-un an calendaristic, alocația pentru dependență în sensul articolului 37 sau alocația pro rata în sensul articolului 38 se va plăti în continuare. Pentru prestațiile de îngrijire, rambursarea este prevăzută numai dacă personalul de îngrijire care prestează în mod obișnuit în natură serviciul însoțește persoana asigurată pe durata șederii în străinătate.
               [...]”

               15

               Conform articolului 7 din Legea din 22 iunie 2011 privind coordonarea sistemelor de securitate socială în Europa și modificarea altor legi (Gesetz zur Koordinierung der Systeme der sozialen Sicherheit in Europa und zur Änderung anderer Gesetze), articolul 34 din SGB XI a fost modificat prin adăugarea textului următor:

                        „(1a)

                        Dreptul la alocația pentru dependență în condițiile prevăzute la articolul 37 sau la o alocație pro rata conform articolului 38 nu se suspendă în cazul persoanelor asigurate dependente care efectuează o ședere într-un stat membru al Uniunii Europene, într-un stat parte la Acordul privind Spațiul Economic European sau în Elveția.”

         Procedura precontencioasă și procedura în fața Curții

               16

               În urma unei plângeri introduse în cursul anului 2006 împotriva administrației germane de un cuplu de rezidenți germani care au efectuat o ședere de două luni în Spania și referitoare la rambursarea serviciilor de îngrijire și de închiriere a echipamentelor medicale care le-a fost acordată, atenția Comisiei a fost atrasă asupra faptului că, în cazul unei șederi temporare într-un alt stat membru decât Republica Federală Germania a unei persoane asigurate în temeiul unei asigurări pentru dependență, articolele 36, 37 și 40 din SGB XI ar prevedea prestații net inferioare celor prevăzute atunci când îngrijirile erau acordate în Germania, cu nerespectarea articolului 56 TFUE.

               17

               Comisia a solicitat atunci autorităților germane să îi furnizeze clarificări cu privire la reglementarea națională în litigiu și, în lumina acestora, a adresat Republicii Federale Germania o scrisoare de punere în întârziere în data de 17 octombrie 2008.

               18

               Întrucât a considerat răspunsurile oferite de Republica Federală Germania nesatisfăcătoare, Comisia a adresat, la 23 noiembrie 2009, un aviz motivat acestui stat membru, prin care îl invita să ia măsurile necesare pentru a se conforma acestui aviz în termen de două luni de la primire.

               19

               Întrucât, prin răspunsul său din 25 ianuarie 2010, Republica Federală Germania și-a menținut poziția, Comisia a introdus prezenta acțiune.

               20

               Luând cunoștință, prin memoriul în duplică al Republicii Federale Germania, de modificarea adusă articolului 34 din SGB XI prin Legea din 22 iunie 2011, Comisia a comunicat Curții, prin actul din 2 decembrie 2011, că se desista parțial de acțiunea sa în măsura în care prin aceasta se urmărea să se constate că Republica Federală Germania nu își îndeplinise obligațiile care rezultă din articolul 56 TFUE prin limitarea, potrivit modului de redactare a articolului 34 alineatul 1 punctul 1 din SGB XI, a dreptului la alocația pentru dependență la șase săptămâni cu ocazia unei șederi temporare a persoanei dependente în alt stat membru decât Republica Federală Germania.

         Cu privire la acțiune

               21

               După desistarea sa parțială, astfel cum s-a precizat la punctul anterior, Comisia invocă, în esență, prin intermediul primului motiv, că Republica Federală Germania nu și-a îndeplinit obligațiile care rezultă din articolul 56 TFUE întrucât nu prevede, pentru prestațiile de îngrijire la domiciliu furnizate de un prestator de servicii stabilit în alt stat membru unei persoane dependente, în cadrul unei șederi temporare în acest stat, rambursarea costurilor în cuantumul determinat pentru prestațiile de îngrijire acordate în Germania.

               22

               Prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia impută acestui stat membru faptul că nu și-a îndeplinit obligațiile care rezultă din articolul 56 TFUE întrucât nu rambursează costurile de închiriere a echipamentelor pentru îngrijire în cazul unei șederi temporare a persoanei dependente în alt stat membru decât Republica Federală Germania, în condițiile în care costurile acestor echipamente ar fi rambursate sau echipamentele pentru îngrijire ar fi puse la dispoziție în Germania, iar rambursarea nu ar determina o cumulare sau o creștere a serviciilor prestate în Germania.

               23

               Întrucât argumentele care susțin aceste două motive prezintă similitudini, în speță acestea trebuie analizate împreună.

         Argumentele părților

      Cu privire la existența unor restricții privind libera prestare a serviciilor

               24

               Comisia afirmă că jurisprudența în materie de rambursare a costurilor tratamentelor medicale efectuate în alte state membre poate fi transpusă în speță. Comisia citează în această privință Hotărârea din 28 aprilie 1998, Kohll (C-158/96, Rec., p. I-1931), Hotărârea din 12 iulie 2001, Smits și Peerbooms (C-157/99, Rec., p. I-5473), Hotărârea Vanbraekel și alții (C-368/98, Rec., p. I-5363), Hotărârea din 13 mai 2003, Müller-Fauré și van Riet (C-385/99, Rec., p. I-4509), Hotărârea din 23 octombrie 2003, Inizan (C-56/01, Rec., p. I-12403), precum și Hotărârea din 16 mai 2006, Watts (C-372/04, Rec., p. I-4325).

               25

               În aceste condiții, Comisia invocă, prin intermediul primului său motiv, că reglementarea germană în materie de prestații în natură, și anume articolul 36 din SGB XI, creează o restricție discriminatorie întrucât nu prevede rambursarea costurilor pentru serviciile de îngrijire furnizate cu ocazia unei șederi temporare într-un alt stat membru de către un prestator de servicii stabilit în acest stat. În plus, cuantumul alocației pentru dependență ar fi inferior cuantumului unei astfel de rambursări.

               26

               În opinia Comisiei, sistemul german de convenții de prestări de servicii nu tratează în mod egal prestatorii de servicii de îngrijire în străinătate și în Germania. Astfel, în timp ce, în Germania, numeroși prestatori au semnat o convenție de prestări de servicii, din informațiile Comisiei, nu ar exista, în schimb, niciun prestator care să fi încheiat o convenție în celelalte state membre. În consecință, persoanele dependente asigurate în Germania nu ar avea nicio posibilitate de a recurge, în alte state membre, la prestații în natură de asigurare pentru dependență, în timp ce, în Germania, ar putea să beneficieze de acestea de la prestatorii care au încheiat o convenție cu casa de asigurări pentru dependență.

               27

               Prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia arată că dispozițiile germane în ceea ce privește serviciile de îngrijire prestate cu ajutorul unor echipamente de îngrijire în temeiul articolului 40 din SGB XI creează o restricție discriminatorie întrucât costurile pentru închirierea și utilizarea unor astfel de echipamente în celelalte state membre nu sunt rambursate, în timp ce ar fi fost rambursate, cel puțin în limita unui anumit plafon, pentru servicii de îngrijire prestate în Germania.

               28

               Republica Federală Germania susține că rambursarea prestațiilor de îngrijire ambulatorie în temeiul articolului 36 din SGB XI nu constituie o restricție privind libera prestare a serviciilor. Acest stat membru precizează că, dacă persoane dependente recurg la prestații în natură ale prestatorilor care nu au încheiat convenții cu casele de asigurări pentru dependență, acestea din urmă nu rambursează costurile corespunzătoare nici în străinătate, nici în Germania. Astfel, toți prestatorii care nu au încheiat o convenție cu casa de asigurări de sănătate ar fi tratați în mod egal.

               29

               În plus, în opinia Republicii Federale Germania, Comisia nu respectă împrejurarea potrivit căreia, în cursul unei șederi temporare, pierderea posibilității de a recurge la prestațiile în natură acordate de Republica Federală Germania ar fi compensată de posibilitatea, prevăzută de dreptul derivat al Uniunii, de a recurge la prestații acordate prin intermediul instituțiilor responsabile ale statului de ședere temporară. În aceste condiții, existența unei restricții privind libera prestare a serviciilor ar fi exclusă.

               30

               Republica Federală Germania admite că simplul fapt că o dispoziție națională este conformă cu Regulamentul nr. 1408/71 nu scutește statele membre de respectarea dreptului primar privind libera prestare a serviciilor. Cu toate acestea, acest stat membru consideră că nu reiese că drepturile care rezultă din dreptul derivat și destinate în mod precis să protejeze persoanele asigurate nu ar trebui să fie luate în considerare atunci când este vorba să se constate dacă există o restricție privind această libertate fundamentală. Astfel, ipoteza contrară ar repune în discuție atât spiritul, cât și finalitatea Regulamentului nr. 1408/71, precum și pe cele ale Regulamentului (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (JO L 166, p. 1), care i-a urmat.

               31

               În opinia Republicii Federale Germania, nu este important că cuantumurile prestațiilor prevăzute pentru acoperirea riscului de dependență în celelalte state membre nu sunt aceleași precum cele acordate de asigurarea pentru dependență. Astfel, dreptul Uniunii s-ar baza pe ideea că pot și trebuie să fie acceptate diferențe între cuantumurile prestațiilor prevăzute de sistemele de securitate socială ale statelor membre. Dacă situația ar fi diferită, coordonarea instituțiilor de securitate socială, în special delimitarea competențelor lor, ar fi încă nesigură, întrucât orice trimitere la un sistem de protecție socială mai puțin avantajos ar deveni imposibil din punctul de vedere al liberei prestări a serviciilor. Republica Federală Germania consideră că din jurisprudența Curții rezultă că, prin interacțiunea dreptului derivat și a dreptului primar, dreptul Uniunii tolerează existența unor diferențe în ceea ce privește cuantumurile prestațiilor acordate de sistemele de securitate socială ale statelor membre.

               32

               În mod identic, în ceea ce privește al doilea motiv, întemeiat pe lipsa rambursării închirierii de echipamente de îngrijire în alt stat membru decât Republica Federală Germania, acest stat arată că posibilitatea unui cumul de prestații exclude existența unei restricții privind libera prestare a serviciilor. Republica Federală Germania subliniază că inclusiv Comisia, în cererea sa introductivă, a exclus posibilitatea existenței unei restricții privind libera prestare a serviciilor atunci când închirierea de echipamente de îngrijire într-un alt stat membru decât Republica Federală Germania reprezintă, pentru casele de asigurări pentru dependență germane, o sarcină suplimentară care se adaugă finanțării echipamentelor de îngrijire în Germania.

         Cu privire la justificare

               33

               În ipoteza în care s-ar dovedi existența unei restricții privind libera prestare a serviciilor, Republica Federală Germania invocă mai întâi că, în Germania, garanția calității serviciilor de îngrijire este asigurată prin cerințe stricte privind autorizarea acestor servicii, precum și prin controale frecvente. Potrivit acestui stat membru, din moment ce cerințele de calitate privesc atât natura activităților, cât și măsurile individuale de garanție a calității, acestuia îi este dificil să poată verifica dacă îngrijirile acordate într-un alt stat membru respectă aceste cerințe.

               34

               În continuare, Republica Federală Germania arată că menținerea unui sistem de îngrijire ambulatorie necesită o organizare și mijloace financiare importante, astfel încât este important în special să se evite subocuparea personalului de îngrijire în cursul perioadelor de vacanță.

               35

               În sfârșit, potrivit acestui stat membru, echilibrul financiar al sistemului de securitate socială german ar fi amenințat dacă prestațiile de îngrijire în natură acordate în străinătate ar fi acoperite. Republica Federală Germania observă în această privință că, în domeniul asigurării pentru dependență, spre deosebire de cel al asigurării de boală, există o prestație distinctă exportabilă, și anume alocația pentru dependență, care permite tuturor persoanelor dependente să finanțeze, în Germania și în străinătate, îngrijiri acordate de prestatori care nu au încheiat o convenție cu casa de asigurări pentru dependență. Dacă persoanele asigurate dependente ar putea exporta prestațiile în natură, iar nu numai prestația în numerar care este alocația pentru dependență, voința legiuitorului german de a încuraja persoanele dependente să recurgă la îngrijirile acordate de propria lor familie ar putea fi repusă în discuție.

               36

               În opinia Republicii Federale Germania, o obligație de a exporta în străinătate prestații în natură ar impune o sarcină financiară globală net mai importantă pentru asigurarea de dependență, punând în pericol principiul finanțării solidare a asigurării pentru dependență. Astfel, o astfel de trecere ar risca să impună sarcini suplimentare pentru asigurarea de dependență care pot ajunge până la 100 de milioane de euro pe an.

               37

               Pe de altă parte, normele de calitate impuse pentru rambursarea prestatorilor de îngrijiri ar fi întemeiate pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în prealabil, ceea ce ar stabili limite puterii de apreciere a autorităților naționale.

               38

               Comisia arată că argumentele întemeiate pe protecția sănătății publice și în special pe respectarea cerințelor de calitate nu pot fi reținute în măsura în care Republica Federală Germania nu a demonstrat nici riscul prezumat pentru sănătatea publică al îngrijirilor care nu respectă aceste cerințe, nici proporționalitatea refuzului sistematic al rambursării.

               39

               Comisia susține în esență că, spre deosebire de poziția Republicii Federale Germania, considerațiile privind oferta satisfăcătoare, echilibrată și permanentă de îngrijiri spitalicești de calitate și necesitatea de a garanta stabilitatea financiară a sistemului de asigurări de sănătate care decurge din jurisprudența referitoare la îngrijirile spitalicești nu pot fi transpuse în cazul îngrijirilor ambulatorii în cauză în speță.

         Aprecierea Curții

               40

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, astfel cum reiese de la punctele 21 și 22 din prezenta hotărâre și astfel cum avocatul general a subliniat la punctul 48 din concluzii, prezenta acțiune nu este îndreptată împotriva sistemului german de încheiere de convenții cu prestatorii de îngrijire la domiciliu a persoanelor dependente.

               41

               Astfel cum Curtea a statuat în mod repetat, în cadrul unei proceduri în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, revine Comisiei obligația de a stabili existența pretinsei neîndepliniri a obligațiilor, prin prezentarea în fața Curții a elementelor necesare pentru ca aceasta să verifice existența neîndeplinirii obligațiilor (a se vedea în special Hotărârea din 25 mai 1982, Comisia/Țările de Jos, 96/81, Rec., p. 1791, punctul 6, și Hotărârea din 5 octombrie 2010, Comisia/Franța, C-512/08, Rep., p. I-8833, punctul 56).

               42

               În această optică, în speță trebuie să se aprecieze dacă, în cadrul celor două motive ale Comisiei, expuse la punctele 21 și 22 din prezenta hotărâre și care trebuie analizate împreună, aceasta a făcut proba a cărei sarcină îi revenea.

               43

               Astfel cum reiese de la punctul 24 din prezenta hotărâre, Comisia consideră că jurisprudența referitoare la rambursarea costurilor tratamentelor medicale efectuate în alte state membre poate fi transpusă reglementării germane referitoare la riscul de dependență în vederea identificării existenței restricțiilor privind libera prestare a serviciilor.

               44

               În această privință, trebuie să se precizeze de la bun început că dependența poate fi înțeleasă, în principal, ca desemnând situația în care, în urma unei reduceri a autonomiei sale, o persoană necesită asistența unei alte persoane pentru desfășurarea activităților esențiale ale vieții cotidiene (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 iunie 2011, da Silva Martins, C-388/09, Rep., p. I-5737, punctele 39 și 40).

               45

               În plus, din jurisprudența întemeiată pe Hotărârea din 5 martie 1998, Molenaar (C-160/96, Rec., p. I-843), rezultă că, în condițiile inexistenței în Regulamentul nr. 1408/71 a unor dispoziții care să privească în mod specific riscul unei astfel de dependențe, Curtea a asimilat prestații care acoperă acest risc, precum cele acordate în cadrul regimului german de asigurare pentru dependență, unor „prestații de boală”, în sensul regulamentului menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea da Silva Martins, citată anterior, punctele 39-48).

               46

               Din aceeași jurisprudență reiese că prestațiile asigurării pentru dependență care constă într-o suportare sau o rambursare a cheltuielilor ocazionate de starea de dependență a asiguratului, în special a cheltuielilor destinate să acopere îngrijirile acordate la domiciliu de terțe persoane, precum și furnizarea și instalarea de echipamente necesare asiguratului, intră în noțiunea „prestații în natură”, în sensul titlului III din Regulamentul nr. 1408/71 (a se vedea în acest sens Hotărârea Molenaar, citată anterior, punctele 5, 6, 23 și 32, precum și Hotărârea din 8 iulie 2004, Gaumain-Cerri și Barth, C-502/01 și C-31/02, Rec., p. I-6483, punctul 26).

               47

               În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, prestațiile medicale furnizate în schimbul unei remunerații se încadrează în domeniul de aplicare al dispozițiilor Tratatului FUE privind libera prestare a serviciilor, fără să fie necesar să se facă distincția între situația în care îngrijirile sunt acordate în cadrul unui spital și situația acordării acestora în afara unui astfel de cadru (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Smits și Peerbooms, punctul 53, precum și Hotărârea Comisia/Franța, punctul 30).

               48

               În acest context, împrejurarea că reglementarea în cauză intră în domeniul securității sociale sau prevede o intervenție în natură nu este de natură să excludă tratamentele medicale din domeniul de aplicare al liberei prestări a serviciilor garantate de Tratatul FUE (a se vedea în acest sens Hotărârea Müller-Fauré și van Riet, citată anterior, punctul 39).

               49

               Potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante, deși dreptul Uniunii nu restrânge competența statelor membre de a-și organiza sistemele de securitate socială și, în lipsa unei armonizări la nivelul Uniunii, revine legislației fiecărui stat membru sarcina de a stabili condițiile de acordare a prestațiilor în materie de securitate socială, totuși, în exercitarea acestei competențe, statele membre trebuie să respecte dreptul Uniunii, în special dispozițiile referitoare la libera prestare a serviciilor (a se vedea în acest sens printre altele Hotărârea Kohll, citată anterior, punctele 17-21, Hotărârea din 16 iulie 2009, von Chamier-Glisczinski, C-208/07, Rep., p. I-6095, punctul 63, și Hotărârea din 27 ianuarie 2011, Comisia/Luxemburg, C-490/09, Rep., p. I-247, punctul 32, precum și jurisprudența citată).

               50

               Totuși, spre deosebire de ceea ce pare să presupună Comisia în înscrisurile sale, nu se poate deduce doar din jurisprudența, menționată la punctul 24 din prezenta hotărâre, referitoare la rambursarea costurilor tratamentelor medicale efectuate în alte state membre că reglementarea germană în cauză în speță constituie o restricție privind libera prestare a serviciilor.

               51

               Într-adevăr, deși, astfel cum reiese de la punctul 45 din prezenta hotărâre, în condițiile inexistenței, în Regulamentul nr. 1408/71, a unor dispoziții care să vizeze în mod specific riscul de dependență, prestații privind acest risc sunt asimilate „prestațiilor de boală”, în sensul acestui regulament, nu este mai puțin adevărat că există diferențe între prestațiile privind riscul de dependență și cele legate de tratamentele pur medicale (a se vedea în acest sens în special Hotărârea da Silva Martins, citată anterior, punctele 47 și 48). În particular, spre deosebire de prestațiile legate de tratamentele medicale, prestațiile privind riscul de dependență – acestea din urmă fiind în general de lungă durată – nu au, în principiu, vocație să fie plătite pe termen scurt (a se vedea în acest sens Hotărârea da Silva Martins, citată anterior, punctul 48).

               52

               În aceste condiții, în speță, pentru a se dovedi existența unor restricții care rezultă din reglementarea în litigiu, nu este suficientă limitarea la invocarea, fără vreo precizare sau vreo dezvoltare specială, a jurisprudenței menționate la punctul 24 din prezenta hotărâre.

               53

               În plus, deși Comisia amintește că dreptul derivat nu scutește statul membru de afiliere în materie de securitate socială de respectarea dreptului primar, ceea ce, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 30 din prezenta hotărâre, Republica Federală Germania nu contestă de altfel, instituția respectivă nu a răspuns totuși la argumentele Republicii Federale Germania, expuse la punctele 29-32 din prezenta hotărâre, întemeiate pe posibilitatea, care rezultă din Regulamentul nr. 1408/71, ca persoanele asigurate pentru dependență să beneficieze, cu ocazia unei șederi temporare într-un alt stat membru decât Republica Federală Germania, de prestații în natură acordate de instituția statului membru de ședere pe seama instituției competente, situată în Germania.

               54

               În orice caz, trebuie să se sublinieze că, în conformitate cu Regulamentul nr. 1408/71, a cărui validitate a dispozițiilor pertinente nu este repusă în discuție în speță și care era aplicabil între statele membre ale Uniunii la finalul termenului stabilit în avizul motivat, o persoană asigurată dependentă ar putea chiar să beneficieze de o combinație a prestațiilor în numerar și în natură al cărei cuantum cumulat îl depășește pe cel al prestațiilor similare disponibile pe teritoriul statului competent.

               55

               Astfel, atunci când condițiile prevăzute pentru aplicarea lor sunt îndeplinite, dispozițiile articolului 22 alineatul (1) litera (c) din acest regulament și, în ceea ce privește „titularul unei pensii sau al unei indemnizații”, cele ale articolului 31 din acesta au vocația de a asigura în special, într-un alt stat membru decât cel al instituției competente, beneficiul unor prestații în natură acordate, în numele acesteia, de instituția de la locul de ședere, în conformitate cu legislația aplicabilă instituției acestui alt stat membru, precum și al unor prestații în numerar, în conformitate cu legislația aplicabilă instituției competente, acordate fie în mod direct de această din urmă instituție, fie în numele acesteia.

               56

               Trebuie să se adauge în această privință că Curtea a statuat deja, în materie de îngrijiri medicale, că acordarea de prestații în natură prevăzută la articolul 31 din Regulamentul nr. 1408/71 nu poate fi supusă nici vreunei proceduri de autorizare, nici unei cerințe ca afecțiunea care a necesitat îngrijirile în cauză să fi apărut în mod neașteptat cu ocazia acestei șederi, făcând ca îngrijirile menționate să fie imediat necesare (a se vedea Hotărârea din 25 februarie 2003, IKA, C-326/00, Rec., p. I-1703, punctul 43).

               57

               În plus, întrucât articolul 48 TFUE prevede o coordonare între legislațiile statelor membre în materie de securitate socială, iar nu armonizarea lor, normele Tratatului FUE în materie de liberă circulație nu pot garanta asiguratului că o deplasare într-un alt stat membru nu are niciun efect în special pe planul prestațiilor de boală sau pentru dependență. Astfel, având în vedere diferențele care există între regimurile și legislațiile statelor membre în materie, o astfel de deplasare poate, în funcție de caz, să fie mai mult sau mai puțin avantajoasă pe plan financiar pentru persoana asigurată (a se vedea în acest sens printre altele Hotărârea din 19 martie 2002, Hervein și alții, C-393/99 și C-394/99, Rec., p. I-2829, punctele 50-52, Hotărârea von Chamier-Glisczinski, citată anterior, punctele 84 și 85, precum și Hotărârea din 15 iunie 2010, Comisia/Spania, C-211/08, Rep., p. I-5267, punctul 61 și jurisprudența citată).

               58

               În consecință, cu ocazia unei șederi temporare într-un stat membru, aplicarea, dacă este cazul, în temeiul prevederilor Regulamentului nr. 1408/71, a reglementării naționale a acestui stat care ar fi mai puțin favorabilă în planul prestațiilor de securitate socială decât cea a statului competent, în sensul articolului 1 litera (q) din regulamentul menționat, poate, în principiu, să fie conformă cerințelor dreptului primar al Uniunii în materia liberei circulații a persoanelor (a se vedea în special prin analogie Hotărârile citate anterior Chamier-Glisczinski, punctele 85 și 87, precum și da Silva Martins, punctul 72).

               59

               Pe de altă parte, în cadrul celui de al doilea motiv, expus la punctul 22 din prezenta hotărâre, Comisia a exclus ea însăși existența unei restricții privind libera prestare a serviciilor atunci când închirierea de echipamente de îngrijire într-un alt stat membru decât Republica Federală Germania determină, pentru casele de asigurări pentru dependență germane, o sarcină suplimentară care se adaugă finanțării echipamentelor de îngrijire furnizate deja în Germania.

               60

               Or, trebuie amintit în această privință că, potrivit articolului 36 din Regulamentul nr. 1408/71, prestațiile în natură acordate, în temeiul titlului III din regulamentul menționat, de instituția unui stat membru pe seama instituției unui alt stat membru se rambursează integral.

               61

               În consecință, Comisia nu a răspuns în mod util la argumentele Republicii Federale Germania întemeiate pe posibilitatea ca, conform titlului III din Regulamentul nr. 1408/71, un asigurat dependent să beneficieze, într-un alt stat membru decât Republica Federală Germania, de echipamentele de îngrijire care se adaugă echipamentelor similare deja finanțate în Germania.

               62

               Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se concluzioneze că Comisia nu a dovedit corespunzător cerințelor legale existența unor restricții privind libera prestare a serviciilor rezultate din reglementarea în litigiu.

               63

               În aceste condiții, întrucât niciunul dintre motivele invocate de Comisie în susținerea acțiunii formulate nu este întemeiat, această acțiune trebuie respinsă.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               64

               Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.

               65

               Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:

                           1)

                           Respinge acțiunea.

                           2)

                           Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 11 decembrie 1990. # Karl Spagl împotriva Hauptzollamt Rosenheim. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht München - Germania. # Prelevare suplimentară asupra laptelui. # Cauza C-189/89.


title: Hotărârea Curții (camera a șaptea) din 19 aprilie 2007.#Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH împotriva Hauptzollamt Kiel.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania.#Tariful Vamal Comun - Clasificare tarifară - Nomenclatura Combinată - Semințe de dovleac fără putere de germinare.#Cauza C-229/06.

text:
      Cauza C‑229/06
      Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      împotriva
      Hauptzollamt Kiel
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Finanzgericht Hamburg)
      „Tariful Vamal Comun — Clasificare tarifară — Nomenclatura Combinată — Semințe de dovleac fără putere de germinare”
      Sumarul hotărârii
      Tariful Vamal Comun — Poziții tarifare — Semințe de dovleac decorticate care și‑au pierdut puterea de germinare și care sunt
            destinate industriei de panificație

      Semințele de dovleac decorticate care și‑au pierdut puterea de germinare și care sunt destinate industriei de panificație,
         întrucât nu sunt destinate însămânțării, ci consumului uman, se încadrează în subpoziția 1212 99 80 din Nomenclatura Combinată
         prevăzută în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică
         și Tariful Vamal Comun, astfel cum a fost modificată de Regulamentul (CE) nr. 1789/2003.

      (a se vedea punctele 30 și 32 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șaptea)
      19 aprilie 2007(*)

      „Tariful Vamal Comun – Clasificare tarifară – Nomenclatura Combinată – Semințe de dovleac fără putere de germinare”
      În cauza C‑229/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Finanzgericht
         Hamburg (Germania), prin decizia din 26 aprilie 2006, primită de Curte la 22 mai 2006, în procedura

      Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      împotriva
      Hauptzollamt Kiel,

      CURTEA (Camera a șaptea),
      compusă din domnul J. Klučka, președinte de cameră, domnul A. Ó Caoimh și doamna P. Lindh (raportor), judecători,
      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH, de P. Klose, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna H. G. Sevenster și de domnul P. van Ginneken, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna J. Hottiaux, în calitate de agent, asistată de B. Wägenbaur, Rechtsanwalt,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea subpozițiilor 1209 91 90 și 1212 99 80 din Nomenclatura
         Combinată prevăzută în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară
         și statistică și Tariful Vamal Comun (JO L 256, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3), astfel cum a fost modificată prin
         Regulamentul (CE) nr. 1789/2003 al Comisiei din 11 septembrie 2003 (JO L 281, p. 1, denumită în continuare „NC”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH (denumită în continuare
         „Sunshine”), pe de o parte, și Hauptzollamt Kiel, pe de altă parte, al cărui obiect este clasificarea în NC a semințelor de
         dovleac decorticate care și‑au pierdut puterea de germinare și care sunt destinate industriei de panificație.

       Cadrul juridic
      3        NC, instituită prin Regulamentul nr. 2658/87, este întemeiată pe Sistemul armonizat mondial de denumire și codificare a mărfurilor
         (denumit în continuare „SA”) elaborat de Consiliul de Cooperare Vamală, care a devenit ulterior Organizația Mondială a Vămilor,
         și instituit prin convenția internațională încheiată la Bruxelles la 14 iunie 1983 și aprobată în numele Comunității prin
         Decizia 87/369/CEE a Consiliului din 7 aprilie 1987 (JO L 198, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 3, p. 199). Aceasta reia pozițiile
         și subpozițiile cu șase cifre din SA, fiindu‑i proprii numai a șaptea și a opta cifră, care formează subdiviziuni.

      4        A doua parte a NC conține o secțiune II, intitulată „Produse ale regnului vegetal”, cu mai multe capitole, printre care capitolul
         12, intitulat „Semințe și fructe oleaginoase; semințe și fructe diverse; plante industriale sau medicinale; paie și furaje”.

      5        Poziția 1209, intitulată „Semințe, fructe și spori, destinate însămânțării”, conține o subpoziție 1209 91, intitulată „Semințe
         de legume”, care conține la rândul său subpoziția 1209 91 90, denumită „altele”.

      6        Poziția 1212, intitulată „[…] sâmburi și miez de sâmburi de fructe și alte produse vegetale […], destinate în principal alimentației
         umane, nedenumite și necuprinse în altă parte”, conține o subpoziție 1212 99, intitulată „altele”, care conține la rândul
         său o subpoziție 1212 99 80, denumită „altele”.

      7        Regulile generale de interpretare a NC, prevăzute în partea I titlul 1 A din aceasta, prevăd, printre altele:

      „Clasificarea mărfurilor în Nomenclatura Combinată se efectuează în conformitate cu următoarele principii.
      1.      Enunțul titlurilor secțiunilor, capitolelor sau subcapitolelor este considerat ca având numai o valoare indicativă, clasificarea
         mărfurilor considerându‑se legal determinată atunci când este în concordanță cu textul pozițiilor și notelor de secțiuni sau
         de capitole și, atunci când nu sunt contrare termenilor utilizați în acele poziții și note, cu următoarele reguli:

      […]”
      8        Notele explicative la NC publicate de Comisia Comunităților Europene în conformitate cu articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 2658/87, în versiunea aplicabilă la data faptelor (JO 2002, C 256, p. 1), fac următoarele precizări:

      „[…] 1209 Semințe, fructe și spori, destinate însămânțării
      […]
      1209 91 90 altele
      Se clasifică aici semințele de dovleac (legumă), care sunt utilizate fie pentru însămânțare, fie pentru alimentație (de exemplu
         în salate), fie în industria alimentară (de exemplu în panificație), fie în scopuri medicinale.

      […]
      1212      […] sâmburi și miez de sâmburi de fructe și alte produse vegetale […], destinate în principal alimentației umane, nedenumite
         și necuprinse în altă parte

      […]
      1212 99 80 altele
      În afară de produsele menționate […], la această poziție se clasifică:
      […]
      Această subpoziție nu include semințele de dovleac (pozițiile 1207 sau 1209) [...]”
       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      9        Sunshine are ca obiect de activitate comercializarea produselor alimentare. Aceasta importă, printre altele, din China semințe
         de dovleac decorticate care și‑au pierdut puterea de germinare și care sunt destinate prelucrării în panificație în vederea
         încorporării lor în pâine.

      10      La 4 martie 2004, aceasta a făcut o declarație vamală la biroul vamal din Mölln (Germania) și a cerut punerea în liberă circulație
         a unui lot de semințe de dovleac decorticate, indicând subpoziția 1209 91 90 din NC, pentru care este prevăzută o cotă a taxei
         convenționale de 3 %. Biroul vamal respectiv a acceptat declarația și, prin decizia din 10 martie 2004, a stabilit taxa vamală
         la suma de 825,95 euro, redusă în cele din urmă la 782,09 euro.

      11      Aflând că, printr‑o hotărâre din 23 mai 2004, Gerechtshof te Amsterdam (Țările de Jos) hotărâse că semințele de dovleac decorticate
         destinate alimentației umane trebuiau clasificate în subpoziția 1212 99 80 din NC și, din acest motiv, exceptate de la plata
         taxelor vamale, Sunshine a solicitat rambursarea taxei pe care o plătise ca urmare a deciziei biroului vamal din Mölln.

      12      Prin decizia din 16 februarie 2005, Hauptzollamt Kiel a respins cererea de rambursare, confirmând că mărfurile trebuiau clasificate
         în subpoziția 1209 91 90. Întrucât contestația pe care o introdusese împotriva acestei din urmă decizii a fost respinsă, Sunshine
         a sesizat Finanzgericht Hamburg.

      13      În fața acestei instanțe, Sunshine a solicitat rambursarea taxelor vamale, susținând că mărfurile trebuiau clasificate în
         subpoziția 1212 99 80 din NC, sprijinindu‑se în acest scop pe hotărârea din 23 mai 2004 pronunțată de Gerechtshof te Amsterdam
         și pe o informație tarifară obligatorie, din 24 februarie 2005, de la administrația vamală olandeză, conform căreia semințele
         de dovleac decorticate trebuie clasificate în respectiva subpoziție.

      14      În decizia de trimitere, Finanzgericht Hamburg precizează că, într‑o hotărâre din 21 iulie 2005, pe baza notelor explicative
         la NC, a hotărât că semințele de dovleac decorticate care sunt destinate utilizării în panificație, iar nu însămânțării, trebuie
         clasificate în subpoziția 1209 91 90 din NC. Instanța de trimitere consideră totuși că poziția reținută de instanța și de
         administrația vamală olandeze poate fi justificată în măsura în care se pare că, potrivit textului său, poziția 1209 din NC
         se referă la semințe, fructe sau spori destinate însămânțării și că acest text nu este contrazis de cel al subpozițiilor.
         Prin urmare, instanța de trimitere se întreabă dacă notele explicative la NC referitoare la poziția 1209 nu sunt contrare
         chiar textului respectivei poziții și dacă aceste note nu ar trebui înlăturate. În această privință, instanța de trimitere
         reamintește că, în conformitate cu jurisprudența Curții, notele explicative la NC elaborate de Comisie, deși aduc o contribuție
         importantă la interpretarea domeniului de aplicare al diferitelor poziții vamale, nu au, cu toate acestea, forță juridică
         obligatorie (hotărârea din 9 decembrie 1997, Knubben Speditions, C‑143/96, Rec., p. I‑7039, punctul 14).

      15      Acesta este contextul în care Finanzgericht Hamburg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea
         întrebare preliminară:

      „Semințele de dovleac (legumă) decorticate care și‑au pierdut puterea de germinare și care sunt destinate industriei de panificație
         trebuie clasificate în subpoziția 1209 91 90 din NC sau în subpoziția 1212 99 80 din NC?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Observații prezentate Curții
      16      Sunshine susține că, în conformitate cu jurisprudența Curții, criteriul decisiv de clasificare a mărfurilor trebuie căutat
         în caracteristicile și proprietățile obiective ale acestora, astfel cum au fost definite în textul poziției din NC. Ea invocă
         punctul 14 din hotărârea din 28 martie 2000, Holz Geenen (C‑309/98, Rec., p. I‑1975), în care Curtea a afirmat că notele explicative
         la NC contribuie la interpretarea NC, fără a avea caracter obligatoriu.

      17      Sunshine reamintește și faptul că, astfel cum a hotărât Curtea, destinația produsului poate constitui un criteriu obiectiv
         de clasificare în măsura în care este inerentă acelui produs (hotărârea din 1 iunie 1995, Thyssen Haniel Logistic, C‑459/93,
         Rec., p. I‑1381, punctul 13), inerența apreciindu‑se în funcție de caracteristicile și proprietățile obiective ale produsului
         (hotărârea Holz Geenen, citată anterior, punctul 15).

      18      Poziția 1209 s‑ar referi la semințe, iar subpozițiile nu ar conține decât mărfuri destinate să fie utilizate ca semințe. Or,
         semințele în cauză în acțiunea principală și‑au pierdut puterea de germinare. Numai notele explicative la NC prevăd că semințele
         de dovleac destinate să fie utilizate pentru alimentație sau în scop medicinal se încadrează în subpoziția 1209 91 90. Ar
         exista, prin urmare, o contradicție între textul NC și notele explicative la aceasta.

      19      Pe de altă parte, examinarea notelor explicative la NC ar scoate în evidență faptul că destinația semințelor, în măsura în
         care aceasta le este inerentă, constituie criteriul de clasificare a diferitelor semințe de dovleac în diverse subpoziții.

      20      Astfel, numai clasificarea în subpoziția 1212 99 80 ar fi posibilă. Într‑adevăr, mărfurile în cauză în acțiunea principală
         ar constitui acele „alte produse vegetale […] nedenumite și necuprinse în altă parte” în sensul poziției 1212, și aceasta
         în pofida textului notelor explicative la NC.

      21      Și guvernul olandez consideră că mărfurile în cauză în acțiunea principală trebuie clasificate în subpoziția 1212 99 80 din
         NC. Într‑adevăr, aceste semințe și‑au pierdut puterea de germinare și nu pot fi utilizate decât pentru alimentația umană,
         în sensul poziției 1212.

      22      Potrivit acestui guvern, din notele explicative la NC reiese că semințele care se încadrează în subpoziția 1209 91 90, chiar
         dacă pot fi utilizate în alimentație, trebuie să poată fi și însămânțate. Or, această calitate lipsește mărfii în cauză în
         acțiunea principală. Pentru același motiv, semințele de dovleac care pot fi însămânțate ar fi, conform notelor explicative
         la NC, excluse de la subpoziția 1212 99 80.

      23      Comisia, asemeni Sunshine și guvernului olandez, consideră că marfa în cauză în acțiunea principală trebuie clasificată la
         subpoziția 1212 99 80 din NC. Din cauza textului laconic al celor două subpoziții relevante, trebuie să se facă trimitere
         chiar la poziții.

      24      Poziția 1209 nu ar privi decât semințele, adică elemente care permit formarea unei noi plante. În plus, această sămânță trebuie
         să poată fi însămânțată. Or, în cazul de față, semințele de dovleac în cauză în acțiunea principală și‑au pierdut capacitățile
         de germinare. Poziția 1212 ar fi reziduală. Întrucât semințele de dovleac în cauză în acțiunea principală nu pot fi clasificate
         în alte poziții, s‑ar încadra în aceasta din urmă.

      25      Comisia invocă faptul că notele explicative la NC referitoare la poziția 1209 au fost stabilite plecând de la versiunea în
         limba engleză a NC, care lasă să se creadă că semințele pot să nu fie destinate exclusiv însămânțării, ci trebuie pur și simplu
         să aibă o constituție identică celei a semințelor destinate însămânțării. În schimb, celelalte versiuni lingvistice precizează
         că semințele trebuie să poată fi însămânțate. Datorită acestor diferențe importante între versiunile lingvistice, Comisia
         propune să nu se țină seama de notele explicative la NC.

       Răspunsul Curții
      26      Trebuie mai întâi reamintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în interesul securității juridice și al facilitării
         controalelor, criteriul decisiv pentru clasificarea tarifară a mărfurilor trebuie să aibă în vedere, în general, caracteristicile
         și proprietățile lor obiective, astfel cum sunt definite în textul poziției din NC și al notelor de secțiuni sau de capitole
         (a se vedea în special hotărârea din 26 septembrie 2000, Eru Portuguesa, C‑42/99, Rec., p. I‑7691, punctul 13, hotărârea din
         15 septembrie 2005, Intermodal Transports, C‑495/03, Rec., p. I‑8151, punctul 47, hotărârea din 8 decembrie 2005, Possehl
         Erzkontor, C‑445/04, Rec., p. I‑10721, punctul 19, și hotărârea din 16 februarie 2006, Proxxon, C‑500/04, Rec., p. I‑1545,
         punctul 21).

      27      Apoi, Curtea a hotărât deja că notele explicative la NC, precum și cele la SA aduc, în ceea ce le privește, o contribuție
         importantă la interpretarea domeniului de aplicare al diferitelor poziții tarifare, fără a avea însă forță juridică obligatorie.
         Prin urmare, formularea notelor respective trebuie să fie conformă dispozițiilor din NC și nu le poate modifica domeniul de
         aplicare (hotărârile citate anterior Intermodal Transports, punctul 48, Possehl Erzkontor, punctul 20, și Proxxon, punctul
         22).

      28      În sfârșit, trebuie reamintit că, în conformitate cu jurisprudența Curții, destinația unui produs poate constitui, în materie
         de clasificare tarifară, un criteriu obiectiv, în măsura în care este inerentă acelui produs, o astfel de inerență trebuind
         să poată fi apreciată în funcție de caracteristicile și proprietățile obiective ale acestuia (a se vedea în special hotărârea
         din 5 aprilie 2001, Deutsche Nichimen, C‑201/99, Rec., p. I‑2701, punctul 20, hotărârea din 4 martie 2004, Krings, C‑130/02,
         Rec., p. I‑2121, punctul 30, hotărârea din 17 martie 2005, Ikegami, C‑467/03, Rec., p. I‑2389, punctul 23, și hotărârea Proxxon,
         citată anterior, punctul 31).

      29      În prezenta cauză, trebuie remarcat că, întrucât textul subpozițiilor 1209 91 90 și 1212 99 80 nu conține decât termenul „altele”,
         trebuie să se facă trimitere chiar la poziții, adică la pozițiile 1209 și 1212.

      30      Astfel cum a arătat Comisia, din modul de redactare a poziției 1209, „Semințe, fructe și spori, destinate însămânțării”, reiese
         că respectiva poziție nu privește decât elementele vegetale care au posibilitatea de a germina și de a da naștere unei noi
         plante. Dimpotrivă, poziția 1212, care cuprinde, printre altele, „sâmburi și miez de sâmburi de fructe și alte produse vegetale
         […], destinate în principal alimentației umane, nedenumite și necuprinse în altă parte”, este o categorie reziduală care cuprinde
         semințele vegetale care nu sunt destinate însămânțării, ci consumului uman.

      31      Prin urmare, notele explicative la NC care exclud de la subpoziția 1212 99 80 semințele de dovleac și le includ la poziția
         1209 nu pot fi înțelese decât în sensul că exclud de la această subpoziție semințele de dovleac destinate însămânțării, iar
         nu pe cele care, asemeni celor în cauză în acțiunea principală, au fost decorticate și și‑au pierdut puterea de germinare.
         Pe de altă parte, nu trebuie să se țină seama de notele explicative menționate care includ în subpoziția 1209 91 90 semințele
         de dovleac destinate alimentației umane sau industriei alimentare.

      32      În lumina acestor considerații, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că subpoziția 1212 99 80 din NC trebuie interpretată
         în sensul că semințele de dovleac decorticate care și‑au pierdut puterea de germinare și care sunt destinate industriei de
         panificație se încadrează în această subpoziție.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      33      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:
      Subpoziția 1212 99 80 din Nomenclatura Combinată prevăzută în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din
            23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful Vamal Comun, astfel cum a fost modificată de Regulamentul
            (CE) nr. 1789/2003 al Comisiei din 11 septembrie 2003, trebuie interpretată în sensul că semințele de dovleac decorticate
            care și‑au pierdut puterea de germinare și care sunt destinate industriei de panificație se încadrează în această subpoziție.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 27 martie 2014.#LCL Le Crédit Lyonnais SA împotriva Fesih Kalhan.#Cerere de decizie preliminară formulată de tribunal d’instance d’Orléans.#Protecția consumatorilor – Contracte de credit pentru consumatori – Directiva 2008/48/CE – Articolele 8 și 23 – Obligația de verificare precontractuală de către creditor a bonității împrumutatului – Dispoziție națională care impune consultarea unei baze de date – Decăderea din dreptul la dobânzi contractuale în cazul încălcării unei astfel de obligații – Caracterul eficient, proporțional și descurajator al sancțiunii.#Cauza C‑565/12.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑565/12,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de tribunal d'instance d'Orléans (Franța), prin decizia din 30 noiembrie 2012, primită de Curte le 6 decembrie 2012, în procedura
            LCL Le Crédit Lyonnais SA
            împotriva
            Fesih Kalhan ,
            CURTEA (Camera a patra),
            compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii M. Safjan și J. Malenovský și doamnele A. Prechal (raportor) și K. Jürimäe, judecători,
            avocat general: domnul N. Wahl,
            grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 20 noiembrie 2013,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru LCL Le Crédit Lyonnais SA, de C. Vexliard, avocate;
            – pentru guvernul francez, de D. Colas și de S. Menez, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul austriac, de C. Pesendorfer, în calitate de agent;
            – pentru Comisia Europeană, de M. van Beek și de M. Owsiany‑Hornung, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 8 și 23 din Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului (JO L 133, p. 66, rectificări în JO 2009, L 207, p. 14, în JO 2010, L 199, p. 40, și în JO 2011, L 234, p. 46).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între LCL Le Crédit Lyonnais SA (denumită în continuare „LCL”), pe de o parte, și domnul Kalhan, pe de altă parte, cu privire la o cerere de plată a sumelor restante datorate în temeiul unui credit pentru nevoi personale pe care societatea menționată i‑l acordase și pe care acesta nu l‑a restituit.
            Cadrul juridic
            A – Dreptul Uniunii
            3. Considerentele (7), (9), (26), (28) și (47) ale Directivei 2008/48 au următorul cuprins:
            „(7) Pentru a facilita apariția unei piețe interne eficiente în domeniul creditelor de consum, este necesar să se prevadă un cadru comunitar armonizat într‑o serie de domenii fundamentale. [...]
            [...]
            (9) O armonizare completă este necesară pentru a se asigura tuturor consumatorilor din Comunitate un nivel ridicat și echivalent de protecție a intereselor lor și pentru crearea unei veritabile piețe interne. În consecință, nu ar trebui să li se permită statelor membre să mențină sau să introducă alte dispoziții de drept intern decât cele prevăzute de prezenta directivă. [...]
            [...]
            (26) Statele membre ar trebui să ia măsurile corespunzătoare pentru a promova practici responsabile pe parcursul tuturor etapelor relației de creditare, luând în considerare trăsăturile specifice ale pieței lor de credit. [...] Este important ca, în special pe piața de credit, care este în curs de extindere, creditorii să nu se lanseze într‑un proces iresponsabil de acordare de împrumuturi sau să acorde credite fără evaluarea prealabilă a bonității, iar statele membre ar trebui să efectueze supravegherea necesară evitării unor astfel de conduite și să stabilească modalitățile necesare pentru sancționarea creditorilor în cazul în care aceștia se comportă astfel. [...]
            [...]
            (28) În vederea evaluării bonității unui consumator, creditorul ar trebui să consulte și bazele de date relevante; circumstanțele actuale și aspectele de natură juridică pot impune ca aceste consultări să varieze ca anvergură. [...]
            [...]
            (47) Statele membre ar trebui să stabilească norme privind sancțiunile aplicabile în cazurile de încălcare a dispozițiilor naționale adoptate în baza prezentei directive și să se asigure că acestea sunt puse în aplicare. Deși alegerea sancțiunilor rămâne la latitudinea statelor membre, sancțiunile prevăzute ar trebui să fie eficiente, proporționale și cu efect de descurajare.”
            4. Articolul 8 din aceeași directivă, intitulat „Obligația de a evalua bonitatea consumatorului”, prevede la alineatul (1):
            „Statele membre se asigură că, înainte de încheierea unui contract de credit, creditorul evaluează, atunci când este cazul, bonitatea consumatorului pe baza unui volum suficient de informații obținute de la consumator și, dacă este necesar, pe baza consultării bazei de date relevante. Statele membre a căror legislație prevede obligația evaluării bonității consumatorilor de către creditori, pe baza consultării bazei de date relevante, pot menține această obligație.”
            5. Articolul 23 din Directiva 2008/48, intitulat „Sancțiuni”, prevede:
            „Statele membre stabilesc normele de sancționare aplicabile în cazul încălcării dispozițiilor de drept intern adoptate în temeiul prezentei directive și întreprind toate măsurile necesare pentru a asigura că acestea sunt aplicate. Aceste sancțiuni trebuie să fie eficiente, proporționale și cu efect de descurajare.”
            Dreptul francez
            6. Legea nr. 2010‑737 din 1 iulie 2010 privind reforma creditului de consum (JORF din 2 iulie 2010, p. 12001), care urmărește să transpună Directiva 2008/48 în dreptul intern francez, a fost integrată în articolul L. 311‑1 și următoarele din Codul consumului.
            7. Articolul L. 311‑9 din codul menționat prevede:
            „Înainte de încheierea contractului de credit, creditorul verifică bonitatea împrumutatului pe baza unui număr suficient de informații, inclusiv informații furnizate de acesta din urmă la cererea creditorului. Creditorul consultă fișierul prevăzut la articolul L. 333‑4, în condițiile prevăzute de ordinul menționat la articolul L. 333‑5.”
            8. La 26 octombrie 2010 a fost adoptat Ordinul ministerial privind fișierul național al incidentelor de rambursare a creditelor pentru particulari, astfel cum este prevăzut la articolul L. 333‑5 din Codul consumului (denumit în continuare „fișierul național”). Acest ordin prevede modalitățile în care creditorii trebuie să conserve dovezile consultării fișierului național pentru a le prezenta în caz de litigiu sau de audit.
            9. Articolul L.311‑48 al doilea și al treilea paragraf din Codul consumului prevede:
            „În cazul în care creditorul nu a respectat obligațiile stabilite la articolele L. 311‑8 și L. 311‑9, este decăzut din dreptul la dobânzi, în totalitate sau în proporția fixată de instanță. [...]
            Împrumutatul nu este ținut decât la rambursarea capitalului potrivit scadențarului prevăzut, precum și, dacă este cazul, la plata dobânzilor în privința cărora creditorul nu a fost decăzut. Sumele percepute cu titlu de dobânzi, care produc dobânzi la rata dobânzii legale începând din ziua plății acestora, sunt restituite de creditor sau sunt imputate asupra capitalului restant datorat.”
            10. Potrivit articolului L. 313‑3 din Codul monetar și financiar:
            „În caz de obligare la plata unei sume de bani prin hotărâre judecătorească, rata dobânzii legale se majorează cu cinci puncte la expirarea unui termen de două luni calculat din ziua în care hotărârea judecătorească a devenit executorie, fie și cu titlu provizoriu. [...]
            Totuși, instanța de executare poate, la cererea debitorului sau a creditorului, și în considerarea situației debitorului, să îl exonereze pe acesta de majorare sau să îi reducă cuantumul.”
            11. Articolul 1153 primul-al treilea paragraf din Codul civil are următorul cuprins:
            „În cadrul obligațiilor care se rezumă la plata unei anumite sume, daunele interese care rezultă din întârzierea executării constau întotdeauna în obligarea la dobânzi legale, afară de cazul în care există norme speciale privind comerțul și contractele de garanție.
            Aceste daune‑interese sunt datorate fără ca creditorul să fie ținut să dovedească vreo pierdere.
            Ele nu sunt datorate decât din ziua somației de plată sau a unui alt act echivalent, precum o scrisoare oficială, dacă reiese din aceasta o punere în întârziere suficientă, afară de cazul în care legea prevede că acestea curg de plin drept.”
            12. Potrivit articolului 1154 din același cod:
            „Dobânzile scadente ale capitalurilor pot produce dobânzi, fie prin formularea unei cereri în justiție, fie printr‑o convenție specială, cu condiția ca în cerere sau în convenție să fie vorba despre dobânzi datorate cel puțin pentru un an întreg.”
            13. Articolul 1254 din Codul civil prevede:
            „Debitorul unei obligații purtătoare de dobânzi sau care produce rente nu poate, fără consimțământul creditorului, să impute plata pe care o efectuează asupra capitalului în mod preferențial în raport cu rentele sau cu dobânzile: plata efectuată asupra capitalului și dobânzilor, dar care nu este integrală, se impută mai întâi asupra dobânzilor.”
            Litigiul principal și întrebarea preliminară
            14. La 4 mai 2011, domnul Kalhan a încheiat cu LCL un contract având ca obiect un credit pentru nevoi personale în cuantum de 38 000 de euro, rambursabil în 60 de rate lunare de 730,46 euro, cu o rată anuală a dobânzii fixe de 5,60 % și o dobândă anuală efectivă (DAE) de 5,918 %.
            15. Întrucât rambursarea respectivului împrumut a încetat începând cu 12 ianuarie 2012, LCL a invocat în fața tribunal d'instance d'Orléans exigibilitatea imediată a sumelor împrumutate.
            16. La 18 octombrie 2012, LCL l‑a chemat în judecată pe domnul Kalhan la instanța de trimitere, solicitând, printre altele, ca acesta să fie obligat la plata sumei de 37 611,23 euro, cu dobânzi la o rată de 5,918 % pe an începând de la 17 aprilie 2012, și să se dispună capitalizarea anuală a dobânzilor.
            17. Instanța menționată a invocat din oficiu motivul întemeiat pe eventuala decădere din dreptul la dobânzi, care este prevăzută la articolul L. 311‑48 al doilea paragraf din Codul consumului cu privire la creditorul care nu a consultat fișierul național menționat la articolul L. 333‑4 din Codul consumului, în cadrul verificării bonității împrumutatului, astfel cum este impusă prin articolul L. 311‑9 din același cod. LCL a admis că nu era în măsură să dovedească faptul că efectuase o astfel de consultare înaintea încheierii contractului de împrumut.
            18. Instanța de trimitere arată că sancțiunea decăderii din dreptul la dobânzi prevăzută la articolul L. 311‑48 al doilea paragraf din Codul consumului a fost interpretată de Cour de cassation (Curtea de Casație) (Franța) ca referindu‑se doar la dobânzile contractuale, dobânzile legale rămânând totuși datorate în temeiul articolului 1153 din Codul civil.
            19. Aceasta arată că, în aplicarea articolului L. 313‑3 din Codul monetar și financiar, această rată legală se majorează cu cinci puncte în cazul în care împrumutatul nu și‑a achitat în totalitate datoria în termen de două luni de la data la care hotărârea judecătorească a dobândit forță executorie.
            20. Instanța de trimitere arată în plus că, potrivit jurisprudenței Cour de cassation, dobânzile legale, precum și majorarea cu cinci puncte se aplică de plin drept, cu alte cuvinte, dobânzile astfel majorate sunt datorate în mod automat, chiar dacă nu au fost cerute sau chiar dacă hotărârea judecătorească nu le‑a prevăzut.
            21. Pe de altă parte, instanța menționată arată că, în speță, rata dobânzilor contractuale este de 5,60 %, în timp ce, după pronunțarea decăderii din dreptul la aceste dobânzi, LCL va putea să beneficieze de dobânzi legale, care, dacă sunt majorate cu cinci puncte la două luni după data la care hotărârea judecătorească a devenit executorie, se vor ridica la 5,71 % pentru anul 2012. Prin urmare, aplicarea decăderii din dreptul la dobânzi ar putea procura un beneficiu creditorului.
            22. În aceste condiții, instanța de trimitere ridică problema, în primul rând, a eficienței sancțiunii decăderii din dreptul la dobânzi contractuale în cazul unei încălcări dovedite a obligației creditorului de a consulta fișierul național prevăzut în acest scop pentru verificarea bonității consumatorului.
            23. Potrivit aceleiași instanțe, respectiva sancțiune ar putea fi eficientă atunci când consumatorul achită în totalitate sumele devenite exigibile în termenul de două luni de la data la care hotărârea judecătorească a devenit executorie. În practică, această eventualitate ar fi însă iluzorie având în vedere că, în general, dacă creditorul a fost constrâns să exercite acțiunea în justiție, aceasta s‑a întâmplat pentru că situația consumatorului nu îi mai permitea să își onoreze obligațiile. Mai mult, deși instanța sesizată cu litigiul poate să acorde un termen de grație de maximum 24 de luni, nu ar fi mai puțin adevărat că dobânzile legale rămân exigibile. Pe de altă parte, se poate susține de asemenea că neîndeplinirea de către creditor a obligației sale de verificare a bonității consumatorului ar putea să fi contribuit la îndatorarea excesivă a acestuia din urmă.
            24. Instanța de trimitere arată de asemenea că articolul L. 313‑3 din Codul monetar și financiar prevede posibilitatea consumatorului de a solicita instanței exonerarea de majorarea dobânzii legale sau reducerea cuantumului acesteia. Totuși, în practică, cazurile în care un consumator a putut să beneficieze de o astfel de măsură după o decădere din dreptul la dobânzi ar fi extrem de rare, ca urmare, printre altele, a faptului că consumatorul nu este informat cu privire la acest drept sau că beneficiul acestui drept nu se acordă în raport cu gravitatea neîndeplinirii obligațiilor de către creditor, ci doar în raport cu situația financiară a consumatorului.
            25. În al doilea rând, în ceea ce privește proporționalitatea normelor de sancționare în discuție în litigiul principal, instanța de trimitere arată, mai întâi, că instanța poate, desigur, să moduleze sancțiunea decăd erii din dreptul la dobânzi în raport cu gravitatea încălcării de către creditor a obligației în cauză. Totuși, chiar și în acest caz, creditorul menționat ar mai beneficia de dobânzile legale asupra sumelor restante datorate.
            26. Apoi, având în vedere că, în aplicarea articolului 1254 din Codul civil, dobânzile legale devin exigibile ca urmare a decăderii din dreptul la dobânzile contractuale și că plățile se impută în mod prioritar asupra dobânzilor datorate, restituirea capitalului ar fi în mod necesar întârziată, astfel încât ar deveni exigibile noi dobânzi legale.
            27. În sfârșit, efectul respectivei decăderi ar fi de asemenea redus ca urmare a capitalizării dobânzilor care poate fi solicitată de creditor în conformitate cu principiul anatocismului, astfel cum este prevăzut la articolul 1154 din Codul civil.
            28. În al treilea rând, instanța de trimitere ridică problema caracterului descurajator al regimului decăderii din dreptul la dobânzi, astfel cum este prevăzut de Codul consumului. Instanța menționată consideră că, având în vedere că creditorii pot să conteze pe exigibilitatea dobânzilor legale majorate, chiar în cazul decăderii din dreptul lor la dobânzi contractuale, aceștia nu sunt deloc stimulați să își modifice practicile în sensul unei aplicări riguroase a obligațiilor care le revin în temeiul Directivei 2008/48 și al legislației de transpunere a respectivei directive în dreptul intern al statelor membre.
            29. În aceste condiții, tribunal d'instance d'Orléans a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Cerința sancțiunilor eficiente, proporționale și cu efect de descurajare prevăzută de articolul 23 din [Directiva 2008/48], în caz de neîndeplinire de către creditori a obligațiilor enunțate de directivă, se opune existenței unor norme care permit creditorului, sancționat cu decăderea din dreptul său la dobânzi astfel cum prevede legislația franceză, să beneficieze, după pronunțarea sancțiunii, de dobânzi legale exigibile de plin drept a căror rată este majorată cu cinci puncte la două luni după o hotărâre judecătorească executorie, în privința sumelor restante datorate de consumator?”
            Cu privire la întrebarea preliminară
            30. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 23 din Directiva 2008/48 trebuie interpretat în sensul că se opune aplicării unor norme naționale de sancționare în temeiul cărora, în cazul în care creditorul nu își îndeplinește obligația precontractuală de a evalua bonitatea împrumutatului prin consultarea unei baze de date adecvate, creditorul menționat este decăzut din dreptul la dobânzi contractuale, dar beneficiază de plin drept de dobânzile legale, exigibile începând cu data pronunțării unei hotărâri judecătorești de obligare a împrumutatului la plata sumelor restante datorate, care sunt, în plus, majorate cu cinci puncte dacă, la expirarea unui termen de două luni de la această pronunțare, împrumutatul nu își plătește datoria.
            Cu privire la admisibilitate
            31. Comisia Europeană pune în discuție admisibilitatea cererii de decizie preliminară sub două aspecte.
            32. Aceasta susține, în primul rând, că normele naționale de sancționare, astfel cum sunt aplicabile în cauza principală, urmăresc să reprime încălcarea unei obligații care nu este prevăzută de Directiva 2008/48, ci de o normă națională care impune consultarea de către creditor a unei baze de date și pe care statele membre o pot menține conform articolului 8 din directiva menționată, chiar dacă aceste norme de sancționare se aplică de asemenea încălcării altor obligații care rezultă direct din aceeași directivă. Prin urmare, aspectul dacă astfel de norme de sancționare intră în domeniul de aplicare al articolul 23 din această directivă nu ar fi clar.
            33. În al doilea rând, având în vedere că principiul aplicării de plin drept a dobânzilor legale și a majorării acestora pare să implice faptul că instanța națională nu poate să înlăture dispozițiile în discuție în litigiul principal care prevăd plata acestor sume și nici să le interpreteze în lumina dreptul Uniunii, ar trebui atunci să se analizeze utilitatea unui răspuns al Curții la întrebarea care îi este adresată de instanța de trimitere.
            34. În această privință, pe de o parte, în ceea ce privește aplicabilitatea articolului 23 din Directiva 2008/48 în cazul normelor naționale de sancționare în discuție în litigiul principal, este necesar să se arate că, potrivit chiar textului articolului menționat, acesta se aplică „normel[or] de sancționare aplicabile în cazul încălcării dispozițiilor de drept intern adoptate în temeiul [acestei] directive”.
            35. Or, trebuie să se constate că normele de sancționare menționate urmăresc să sancționeze încălcarea unei dispoziții naționale adoptate în cadrul transpunerii Directivei 2008/48.
            36. Astfel, aceste norme, după cum sunt prevăzute la articolul L. 311‑48 din Codul consumului, au drept scop, printre altele, sancționarea încălcării de către creditor a obligației, prevăzută la articolul L. 311‑9 din același cod, de a verifica bonitatea împrumutatului prin consultarea fișierului național prevăzut în acest scop. Or, articolul 8 din Directiva 2008/48 prevede în mod expres că o astfel de obligație de consultare poate fi menținută. În plus, normele de sancționare în discuție în litigiul principal se aplică în general în cazul încălcării obligației în materia verificării precontractuale a bonității consumatorului, astfel cum este prevăzută la articolul L. 311‑9, care urmărește să transpună articolul 8 din această directivă. Pe de altă parte, din considerentul (28) al aceleiași directive reiese că o astfel de consultare se efectuează în cazul în care împrejurările de fapt și de drept impun aceasta.
            37. În ceea ce privește, pe de altă parte, îndoielile exprimate de Comisie cu privire la utilitatea unui răspuns la întrebarea adresată pentru soluționarea litigiului principal, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea nu poate refuza să statueze asupra unei cereri de decizie preliminară formulate de o instanță națională decât dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea din 19 decembrie 2013, Fish Legal și Shirley, C‑279/12, punctul 30).
            38. În această privință, din principiul aplicării automate sau de plin drept a dobânzilor legale și a majorării acestora pentru o sumă care nu a fost achitată în termenele prevăzute nu rezultă în mod vădit că instanța de trimitere nu ar fi în măsură să țină seama în mod util de răspunsul oferit de Curte la întrebarea adresată, în special prin interpretarea dispozițiilor naționale din care decurge exigibilitatea sumei menționate din perspectiva dreptului Uniunii, în cazul în care s‑ar dovedi necesar în lumina răspunsului menționat.
            39. În aceste condiții, este necesar să se constate că aspectele invocate de Comisie nu sunt de natură să pune în discuție admisibilitatea cererii de decizie preliminară.
            Cu privire la fond
            40. Din articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2008/48 coroborat cu considerentul (28) al acesteia rezultă că, anterior încheierii unui contract de credit, creditorul are obligația să evalueze bonitatea consumatorului, iar această obligație poate, dacă este cazul, să includă consultarea bazelor de date relevante.
            41. În acest context, potrivit considerentului (26) al directivei menționate, este important ca, în special pe piața de credit, care este în curs de extindere, creditorii să nu se lanseze într‑un proces iresponsabil de acordare de împrumuturi sau să acorde credite fără evaluarea prealabilă a bonității consumatorului, iar statele membre ar trebui să efectueze supravegherea necesară evitării unor astfel de conduite și să stabilească modalitățile necesare pentru sancționarea autorilor acestor comportamente.
            42. Obligația precontractuală a creditorului de a evalua bonitatea împrumutatului, prin faptul că urmărește protejarea consumatorilor împotriva riscurilor de supraîndatorare și de insolvabilitate, contribuie la realizarea obiectivului Directivei 2008/48, care constă, astfel cum reiese din considerentele (7) și (9) ale acesteia, în a prevedea, în materia creditului pentru consumatori, o armonizare completă și imperativă într‑un anumit număr de domenii fundamentale, care este considerată ca fiind necesară pentru a se asigura tuturor consumatorilor din Uniune un nivel ridicat și echivalent de protecție a intereselor lor și pentru a facilita apariția unei piețe interne performante a creditului de consum.
            43. În lumina unui astfel de obiectiv, prin care se urmărește asigurarea unei protecții efective a consumatorilor împotriva acordării iresponsabile a unor contracte de credit care depășesc capacitățile lor financiare și care pot să conducă la insolvabilitatea acestora, articolul 23 din Directiva 2008/48 prevede, pe de o parte, ca normele de sancționare aplicabile în cazul încălcării dispozițiilor de drept intern în materia verificării precontractuale a bonității împrumutatului, adoptate în aplicarea articolului 8 din această directivă, să fie definite astfel încât sancțiunile să fie eficiente, proporționale, precum și cu efect de descurajare și, pe de altă parte, ca statele membre să adopte toate măsurile necesare pentru ca acestea să fie aplicate. În plus, rezultă din considerentul (47) al aceleași directive că, în aceste limite, alegerea respectivelor norme de sancționare rămâne la latitudinea statelor membre.
            44. În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței constante a Curții referitoare la principiul cooperării loiale, consacrat în prezent la articolul 4 alineatul (3) TUE, păstrând în același timp alegerea sancțiunilor, statele membre trebuie să se asigure în special că încălcările dreptului Uniunii sunt sancționate în condiții de fond și de procedură analoge celor aplicabile încălcărilor dreptului național similare ca natură și importanță și care, în orice caz, îi conferă sancțiunii un caracter efectiv, proporțional și disuasiv (a se vedea în acest sens printre altele Hotărârea din 3 mai 2005, Berlusconi și alții, C‑387/02, C‑391/02 și C‑403/02, Rec., p. I‑3565, punctele 64 și 65, precum și Hotărârea din 26 septembrie 2013, Texdata Software, C‑418/11, punctul 50).
            45. Curtea a statuat, printre altele, că rigoarea sancțiunilor trebuie să fie adecvată gravității încălcărilor pe care le reprimă, în special prin asigurarea unui efect realmente disuasiv, respectându‑se în același timp principiul general al proporționalității (Hotărârea Texdata Software, citată anterior, punctul 51).
            46. În speță, obligația precontractuală a creditorului de verificare a bonității împrumutatului, impusă la articolul L. 311‑9 din Codul consumului, dispoziție prin care se urmărește transpunerea articolului 8 din Directiva 2008/48, este sancționată, în caz de încălcare, prin articolul L. 311‑48 din acest cod, dispoziție prin care se urmărește transpunerea articolului 23 din aceeași directivă și care prevede decăderea, în principiu integrală, a creditorului din dreptul la dobânzi.
            47. În consecință, se pune întrebarea dacă rigoarea acestei sancțiuni este adecvată gravității încălcărilor pe care le reprimă și, în special, dacă o astfel de sancțiune are un efect realmente descurajator.
            48. În această privință, instanța de trimitere arată că, potrivit jurisprudenței naționale, sancțiunea decăderii din dreptul la dobânzi nu se referă decât la dobânzile contractuale, astfel încât creditorii beneficiază de plin drept de dobânzile legale, care, în foarte marea majoritate a cazurilor, sunt majorate cu cinci puncte, tot de plin drept. În cauza principală, pentru anul 2012, această instanță precizează că rata dobânzilor contractuale era de 5,60 %, în timp ce dobânzile legale, majorate cu cinci puncte, s‑ar ridica la 5,71 %. Diferența dintre aceste rate ar fi și mai accentuată pentru anul 2013. De aici ar rezulta că aplicarea sancțiunii decăderii, astfel cum este prevăzută de legislația națională, poate procura un avantaj creditorului.
            49. În schimb, Comisia susține că, în cazuri precum cel din litigiul principal, în care creditorul solicită rambursarea imediată a împrumutului ca urmare a neîndeplinirii obligației de plată de către împrumutat, caracterul eficient și descurajator al sancțiunii pare asigurat. Astfel, costurile legate de consultarea, în cadrul verificării bonității împrumutatului, a bazelor de date prevăzute în acest scop ar fi relativ limitate, în timp ce sancțiunea decăderii din dreptul la dobânzile contractuale ar implica un risc al cărui cost economic ar putea fi potențial ridicat. În plus, deși, cu siguranță, creditorul care nu este diligent poate totuși să solicite dobânzile legale, eventual majorate cu cinci puncte, nu ar fi mai puțin adevărat că, spre deosebire de creditorul care a respectat obligația de verificare precontractuală a bonității împrumutatului, baza asupra căreia se aplică aceste dobânzi nu include nici dobânzile contractuale, nici dobânzile legale aferente acestora.
            50. În această privință, pentru a aprecia caracterul realmente descurajator al sancțiunii, revine instanței de trimitere, care este singura competentă să interpreteze și să aplice dreptul național, sarcina de a compara, în împrejurările cauzei cu care este sesizată, sumele pe care creditorul le‑ar fi perceput ca remunerare a împrumutului în ipoteza în care și‑ar fi respectat obligația precontractuală de a evalua bonitatea împrumutatului prin consultarea unei baze de date adecvate cu sumele pe care le‑ar percepe în aplicarea sancțiunii pentru încălcarea aceleiași obligații precontractuale. În vederea stabilirii acestor din urmă sume, instanța menționată trebuie să țină seama de toate elementele și, în special, de toate consecințele care pot să decurgă din constatarea de către aceasta din urmă a încălcării respectivei obligații contractuale de către creditor.
            51. În cazul în care instanța de trimitere ar trebui să constate, în urma comparației menționate la punctul anterior, că, în litigiul cu care este sesizată, aplicarea sancțiunii decăderii din dreptul la dobânzi contractuale poate conferi un beneficiu creditorului, întrucât sumele cu privire la care este decăzut sunt inferioare celor care rezultă din aplicarea dobânzilor legale majorate, ar rezulta că, în mod vădit, normele de sancționare în discuție în litigiul principal nu asigură un efect realmente descurajator sancțiunii aplicate.
            52. În plus, ținând seama de importanța, subliniată la punctul 43 din prezenta hotărâre, a obiectivului de protecție a consumatorilor inerent obligației de verificare de către creditor a bonității împrumutatului, sancțiunea decăderii din dreptul la dobânzile contractuale nu poate, în mod mai general, să fie considerată ca având un caracter realmente descurajator în cazul în care instanța de trimitere ar trebui să constate, în urma comparației menționate la punctul 50 din prezenta hotărâre și având în vedere ansamblul împrejurărilor pertinente menționate la acest punct, că, într‑o situație precum cea din cauza cu care este sesizată, care implică exigibilitatea imediată a capitalului împrumutului restant datorat ca urmare a neîndeplinirii obligației de plată de către împrumutat, sumele care pot fi percepute de creditor ca urmare a aplicării acestei sancțiuni nu sunt în mod semnificativ inferioare celor de care ar putea beneficia acesta dacă ar fi respectat o asemenea obligație.
            53. Astfel, în cazul în care sancțiunea decăderii din dreptul la dobânzi ar fi diminuată sau pur și simplu anihilată, pentru motivul că aplicarea dobânzilor legale majorate poate compensa efectele unei asemenea sancțiuni, ar rezulta de aici în mod necesar că aceasta nu prezintă un caracter cu adevărat descurajator (a se vedea prin analogie Hotărârea din 8 iunie 1994, Comisia/Regatul Unit, C‑382/92, Rec., p. I‑2435, punctele 56-58).
            54. În situația în care instanța de trimitere ar constata că sancțiunea decăderii din dreptul la dobânzile contractuale nu prezintă un caracter cu adevărat descurajator în sensul articolului 23 din Directiva 2008/48, este necesar să se amintească, în această privință, că o instanță națională sesizată cu un litigiu care se poartă exclusiv între particulari este obligată, atunci când aplică dispoziții de drept intern, să ia în considerare totalitatea normelor dreptului național și să le interpreteze, în măsura posibilului, în lumina textului, precum și a finalității directivei aplicabile în materie, în vederea identificării unei soluții conforme cu obiectivul urmărit de aceasta (a se vedea în special Hotărârea din 27 februarie 2014, OSA, C‑351/12, punctul 44).
            55. Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 23 din Directiva 2008/48 trebuie interpretat în sensul că se opune aplicării unor norme naționale de sancționare în temeiul cărora, în cazul în care creditorul nu își îndeplinește obligația precontractuală de a evalua bonitatea împrumutatului prin consultarea unei baze de date adecvate, creditorul menționat este decăzut din dreptul la dobânzi contractuale, dar beneficiază de plin drept de dobânzile legale, exigibile începând cu data pronunțării unei hotărâri judecătorești de obligare a împrumutatului la plata sumelor restante datorate, care sunt, în plus, majorate cu cinci puncte dacă, la expirarea unui termen de două luni de la această pronunțare, împrumutatul nu își plătește datoria, în cazul în care instanța de trimitere constată, într‑o situație precum cea din cauza principală, care implică exigibilitatea imediată a capitalului împrumutului restant datorat ca urmare a neîndeplinirii obligației de plată de către împrumutat, că sumele care pot fi percepute efectiv de creditor ca urmare a aplicării sancțiunii decăderii din dreptul la dobânzi nu sunt în mod semnificativ inferioare celor de care ar putea beneficia acesta dacă și‑ar fi respectat obligația de verificare a bonității împrumutatului.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            56. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
            Articolul 23 din Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului trebuie interpretat în sensul că se opune aplicării unor norme naționale de sancționare în temeiul cărora, în cazul încălcării de către creditor a obligației sale precontractuale de a evalua bonitatea împrumutatului prin consultarea unei baze de date adecvate, creditorul menționat este decăzut din dreptul la dobânzi contractuale, dar beneficiază de plin drept de dobânzile legale, exigibile începând de la data pronunțării unei hotărâri judecătorești de obligare a împrumutatului la plata sumelor restante datorate, care sunt, în plus, majorate cu cinci puncte în cazul în care, la expirarea unui termen de două luni de la această pronunțare, împrumutatul nu își plătește datoria, dacă instanța de trimitere constată, într‑o situație precum cea din cauza principală, care implică exigibilitatea imediată a capitalului împrumutului restant datorat ca urmare a neîndeplinirii obligației de plată de către împrumutat, că sumele care pot fi percepute efectiv de creditor ca urmare a aplicării sancțiunii decăderii din dreptul la dobânzi nu sunt în mod semnificativ inferioare celor de care ar putea beneficia acesta dacă și‑ar fi respectat obligația de verificare a bonității împrumutatului.


Hotărârea Curții din data de 15 iunie 1972. # Fratelli Grassi fu Davide împotriva Amministrazione delle finanze dello Stato italiano. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte d'appello di Brescia - Italia. # Cauza 5-72.