title: Hotărârea Curții (Camera a noua) din 20 iunie 2013.#Impacto Azul Lda împotriva BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal Judicial de Braga.#Libertatea de stabilire – Restricții – Răspunderea solidară a societăților-mamă față de creditorii filialelor lor – Excluderea societăților-mamă care au sediul în alt stat membru – Restricție – Lipsă.#Cauza C-186/12.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C-186/12,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunal Judicial de Braga (Portugalia), prin decizia din 14 martie 2012, primită de Curte la 23 aprilie 2012, în procedura
            Impacto Azul Lda
            împotriva
            BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA,
            Bouygues Imobiliária – SGPS Lda,
            Bouygues Immobilier SA,
            Aniceto Fernandes Viegas,
            Óscar Cabanez Rodriguez,
            CURTEA (Camera a noua),
            compusă din domnul J. Malenovský, președinte de cameră, domnul U. Lõhmus (raportor) și doamna A. Prechal, judecători,
            avocat general: domnul M. Wathelet,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Impacto Azul Lda, de B. Faria și de A. Coelho Rocha, advogados;
            – pentru BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA, de M. Marques Mendes, de P. Vilarinho Pires și de A. Dias Henriques, advogados;
            – pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de C. Antunes, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de P. Guerra e Andrade și de I. Rogalski, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 49 TFUE.
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Impacto Azul Lda (denumită în continuare „Impacto Azul”), pe de o parte, și BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA (denumită în continuare „BPSA 9”), Bouygues Immobiliária – SGPS Lda (denumită în continuare „SGPS”) și Bouygues Immobilier SA (denumită în continuare „Bouygues Immobilier”), precum și, în subsidiar, domnii A. Fernandes Viegas și Ó. Cabanez Rodriguez, pe de altă parte, cu privire la neexecutarea de către BPSA 9 a unui contract încheiat cu Impacto Azul.
            Dreptul portughez
            3. Articolul 481 din titlul VI din Codul societăților comerciale (Código das sociedades comerciais, denumit în continuare „CSC”) prevede:
            „Domeniul de aplicare al acestui titlu
            1. Prezentul titlu se aplică raporturilor dintre societăți cu răspundere limitată, societăți pe acțiuni și societăți în comandită pe acțiuni.
            2. Prezentul titlu nu se aplică decât societăților care au sediul în Portugalia […]
            […]”
            4. Articolul 482 din CSC are următorul cuprins:
            „În sensul prezentei legi, sunt considerate societăți afiliate:
            […]
            c) societățile aflate în raporturi de control;
            d) societățile aflate în raporturi de grup.”
            5. Rezultă din articolele 488, 489, 492 și 493 din CSC că două societăți se află în raporturi de grup în cazul unui control total al uneia asupra celeilalte (preexistentă sau ulterioară), împrejurarea că una dintre acestea a fost înființată înaintea celeilalte sau invers fiind fără importanță în această privință, sau atunci când, în calitate de societăți independente, au convenit să se supună unei conduceri unitare și comune (grup paritar), sau în situația în care, indiferent dacă este dependentă sau independentă, o societate încredințează celeilalte gestiunea activităților sale (relație de subordonare).
            6. Articolul 491 din CSC prevede:
            „Dispozițiile articolelor 501-504 și cele aplicabile în temeiul acestor articole se aplică în cazul grupurilor constituite prin control total.”
            7. Potrivit articolului 501 din CSC:
            „1. Societatea-mamă își asumă obligațiile filialei, înființate înainte sau după încheierea acordului de control, până la expirarea acestuia.
            2. Asumarea obligațiilor de către societatea-mamă nu poate fi solicitată înainte de expirarea unui termen de 30 de zile de la punerea în întârziere a filialei.
            3. Un titlu executoriu împotriva filialei nu poate fi pus în executare împotriva societății-mamă.”
            Cauza principală și întrebarea preliminară
            8. Impacto Azul este o societate portugheză cu răspundere limitată a cărei activitate economică constă în special în cumpărarea și vânzarea de imobile. BPSA 9, SGPS și Bouygues Immobilier făceau parte din grupul multinațional de promovare imobiliară Bouygues și formau un grup de societăți aflate în raporturi de control total, în sensul articolelor 488 și 489 din CSC. Astfel, societatea portugheză BPSA 9 era deținută în proporție de 100 % de SGPS, care avea sediul de asemenea în Portugalia, și care a fost controlată, la rândul său, în totalitate de societatea franceză Bouygues Immobilier, societate-mamă care conducea toate societățile care constituiau grupul.
            9. La 28 iulie 2006, Impacto Azul și BPSA 9 au încheiat un antecontract de vânzare-cumpărare (denumit în continuare „contractul”) conform căruia Impacto Azul a promis să vândă societății BPSA 9 un imobil nou, iar aceasta din urmă s-a angajat să îl cumpere de la prima societate. Potrivit Impacto Azul, BPSA 9 nu și-a respectat obligațiile contractuale. Din cauza crizei economice și a contextului defavorabil, Bouygues Immobilier ar fi decis să renunțe la proiect, Impacto Azul suportând, în consecință, prejudiciile cauzate de această renunțare.
            10. După o încercare de soluționare amiabilă a acestui litigiu cu BPSA 9, Impacto Azul a formulat în fața Tribunal Judicial de Braga o acțiune în răspundere împotriva respectivei societăți pentru neexecutarea contractului încheiat cu aceasta.
            11. În cadrul acțiunii menționate, Impacto Azul a susținut în special că încălcarea contractului era imputabilă în principal societăților SGPS și Bouygues Immobilier, în calitatea lor de societăți-mamă, în conformitate cu răspunderea solidară a societăților-mamă pentru obligațiile filialelor, astfel cum este prevăzută la articolul 501 din CSC coroborat cu articolul 491 din același cod.
            12. Din decizia de trimitere rezultă că pârâtele din litigiul principal au afirmat, pe de o parte, că Bouygues Immobilier nu controla în totalitate societățile BPSA 9 și SGPS, un astfel de control fiind un criteriu de formă esențial pentru aplicarea regimului legal de răspundere a grupurilor de societăți prevăzut la articolul 491 din CSC, și, pe de altă parte, că regimul prevăzut la articolul 501 din CSC nu era aplicabil în speță, ținând seama de articolul 481 alineatul (2) din același cod, care exclude aplicarea regimului respectiv societăților-mamă care au sediul în alt stat membru. Deoarece societatea Bouygues Immobilier avea sediul în Franța, aceasta nu putea fi obligată să răspundă față de creditorii BPSA 9.
            13. Întrucât excluderea menționată determina o diferență de tratament între societățile-mamă care au sediul în Portugalia și societățile-mamă care au sediul în alt stat membru, Impacto Azul a invocat încălcarea articolului 49 TFUE.
            14. Instanța de trimitere manifestă îndoieli în privința compatibilității reglementării portugheze în cauză cu dreptul Uniunii și consideră că soluționarea litigiului cu care este sesizată depinde de interpretarea acestui drept.
            15. În aceste condiții, Tribunalul Judicial de Braga a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Excluderea aplicării regimului prevăzut la articolul 501 din CSC în privința întreprinderilor cu sediul în alt stat membru, în conformitate cu regimul prevăzut la articolul 481 alineatul 2 din CSC, este contrară dreptului [Uniunii], mai exact articolului 49 TFUE – potrivit interpretării acestei norme de către Curtea de Justiție [a Uniunii Europene]?”
            Cu privire la competența Curții și la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
            16. BPSA 9 invocă, cu titlu introductiv, problema competenței Curții de a se pronunța cu privire la articolul 49 TFUE, pentru motivul că litigiul principal are ca obiect o situație strict internă, și a admisibilității cererii de decizie preliminară, în special ca urmare a faptului că pertinența întrebării nu este evidentă pentru soluționarea acestui litigiu.
            17. În ceea ce privește argumentul potrivit căruia litigiul principal privește o situație strict internă, Curtea trebuie să își verifice competența de a se pronunța cu privire la interpretarea dispoziției menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 31 ianuarie 2008, Centro Europa 7, C-380/05, Rep., p. I-349, punctul 64, Hotărârea din 11 martie 2010, Attanasio Group, C-384/08, Rep., p. I-2055, punctul 22, precum și Hotărârea din 22 decembrie 2010, Omalet, C-245/09, Rep., p. I-13771, punctul 10).
            18. În această privință, trebuie amintit că Curtea a constatat că nu are competență atunci când este evident că dispoziția dreptului Uniunii a cărei interpretare i se solicită nu poate fi aplicată (Hotărârea din 1 octombrie 2009, Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, Rep., p. I-9021, punctul 43, și Hotărârea Omalet, citată anterior, punctul 11).
            19. Potrivit unei jurisprudențe constante, dispozițiile Tratatului FUE care reglementează libertatea de stabilire nu sunt aplicabile într-o situație în care toate elementele se limitează la interiorul unui singur stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 octombrie 1990, Nino și alții, C-54/88, C-91/88 și C-14/89, Rec., p. I-3537, punctul 11, Hotărârea din 30 noiembrie 1995, Esso Española, C-134/94, Rec., p. I-4223, punctul 17, precum și Hotărârea din 17 iulie 2008, Comisia/Franța, C-389/05, Rep., p. I-5397, punctul 49).
            20. Este adevărat că din decizia de trimitere rezultă că Impacto Azul, BPSA 9 și SGPS au sediul în Portugalia și că aplicabilitatea legislației în discuție în litigiul principal se limitează la acest stat membru. Cu toate acestea, faptul că Bouygues Immobilier este societatea-mamă cu sediul în Franța permite, în principiu, să se identifice un element transfrontalier și, prin urmare, și condiția prealabilă indispensabilă pentru invocarea libertăților de circulație garantate de tratat. În consecință, nu se poate considera că problema privește o situație strict internă, după cum susține BPSA 9.
            21. Curtea este, așadar, competentă să examineze această întrebare.
            22. În ceea ce privește admisibilitatea cererii de decizie preliminară, BPSA 9 susține că întrebarea adresată nu este pertinentă, având chiar o natură ipotetică, și că instanța de trimitere nu furnizează suficiente elemente de fapt și de drept pentru a verifica dacă interpretarea articolului 49 TFUE este necesară pentru soluționarea litigiului principal.
            23. Pe de o parte, BPSA 9 susține că este inutil să se stabilească dacă articolul 501 din CSC este conform articolului 49 TFUE, în măsura în care, în lumina dreptului portughez aplicabil în speță, cele trei societăți vizate nu formează un grup constituit prin control total. Or, instanța națională nu s-a pronunțat încă în această privință.
            24. Pe de altă parte, BPSA 9 susține că din aplicarea coroborată a articolului 491 și a articolului 501 alineatul (2) din CSC rezultă că asumarea de către o societate-mamă a obligațiilor filialei sale nu poate fi impusă înainte de expirarea unui termen de 30 de zile de la punerea în întârziere a filialei, iar acest termen nu a fost respectat.
            25. Rezultă că, indiferent de locul unde are sediul, Bouygues Immobilier nu poate fi obligată să răspundă în cauza principală.
            26. În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, procedura instituită prin articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului asupra căruia urmează să se pronunțe (a se vedea printre altele Hotărârea din 16 iulie 1992, Meilicke, C-83/91, Rec., p. I-4871, punctul 22, Hotărârea din 24 martie 2009, Danske Slagterier, C-445/06, Rep., p. I-2119, punctul 65, și Hotărârea din 19 iunie 2012, The Chartered Institute of Patent Attorneys, C-307/10, punctul 31).
            27. În cadrul acestei cooperări, întrebările referitoare la dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale ori atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i-au fost adresate (a se vedea printre altele Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C-94/04 și C-202/04, Rec., p. I-11421, punctul 25, Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez, C-570/07 și C-571/07, Rep., p. I-4629, punctul 36, precum și Hotărârea The Chartered Institute of Patent Attorneys, citată anterior, punctul 32 și jurisprudența citată).
            28. Situația este însă diferită în speță. Deși este, desigur, adevărat că decizia de trimitere furnizează Curții în mod concis elementele de fapt și de drept, nu este mai puțin adevărat că aceste elemente au o legătură vădită cu obiectul litigiului principal și permit, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 8-13 din prezenta hotărâre, să se determine întinderea întrebării preliminare și contextul în care aceasta este adresată. De asemenea, decizia menționată arată clar motivele care au determinat instanța de trimitere să considere că o interpretare a articolului 49 TFUE era necesară pentru pronunțarea hotărârii.
            29. În plus, nu rezultă că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii este fără legătură cu întrebarea care se pune în cadrul litigiului principal, și anume aceea de a ști dacă societatea franceză Bouygues Immobilier ar putea sau nu ar putea să fie obligată să răspundă față de creditorii societății BPSA 9.
            30. Din cele de mai sus rezultă că cererea de decizie preliminară este admisibilă.
            Cu privire la întrebarea preliminară
            31. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 49 TFUE se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care exclude aplicarea principiului răspunderii solidare a societăților-mamă față de creditorii filialelor lor în cazul societăților-mamă care au sediul pe teritoriul altui stat membru.
            32. Trebuie amintit de la bun început că libertatea de stabilire cuprinde, în ceea ce privește societățile constituite în conformitate cu legislația unui stat membru și având sediul social, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în cadrul Uniunii Europene, dreptul de a-și desfășura activitatea în alte state membre prin intermediul unei filiale, al unei sucursale sau al unei agenții (Hotărârea din 23 februarie 2006, Keller Holding, C-471/04, Rec., p. I-2107, punctul 29, Hotărârea din 15 mai 2008, Lidl Belgium, C-414/06, Rep., p. I-3601, punctul 18, și Hotărârea din 27 noiembrie 2008, Papillon, C-418/07, Rep., p. I-8947, punctul 15).
            33. Articolul 49 TFUE impune eliminarea restricțiilor privind libertatea de stabilire. Prevederile tratatului referitoare la libertatea de stabilire urmăresc, potrivit modului de redactare, să asigure beneficiul tratamentului național în statul membru gazdă. În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 49 TFUE se opune oricărei măsuri naționale care, chiar și atunci când se aplică fără discriminare pe motiv de cetățenie sau naționalitate, este susceptibilă să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă exercitarea de către resortisanții Uniunii a libertății de stabilire garantate de tratat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 noiembrie 2011, National Grid Indus, C-371/10, Rep., p. I-12273, punctele 35 și 36, și Hotărârea din 21 iunie 2012, Susisalo și alții, C-84/11, punctul 31).
            34. În conformitate cu reglementarea portugheză în discuție în litigiul principal, regimul răspunderii solidare a societăților-mamă pentru datoriile filialelor portugheze ale acestora nu se aplică societăților-mamă care au sediul în alt stat membru. În consecință, este necesar să se examineze dacă o astfel de reglementare constituie o restricție în sensul articolului 49 TFUE.
            35. Trebuie arătat că, având în vedere lipsa armonizării, la nivelul Uniunii, a normelor în domeniul grupurilor de societăți, statele membre rămân în principiu competente să stabilească dreptul aplicabil în privința unei datorii a unei societăți afiliate. Astfel, dreptul portughez prevede răspunderea solidară a societăților-mamă față de creditorii filialelor lor numai în cazul societăților-mamă care au sediul în Portugalia. Or, astfel cum arată în mod întemeiat Comisia, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, articolul 49 TFUE nu se opune ca un stat membru să poată îmbunătăți situația creanțelor grupurilor prezente pe teritoriul său (a se vedea prin analogie Hotărârea din 7 februarie 1984, Jongeneel Kaas și alții, 237/82, Rec., p. 483, punctul 20).
            36. Astfel, inaplicabilitatea unui regim cum este cel al articolului 501 din CSC în cazul întreprinderilor cu sediul în alt stat membru, în temeiul unui regim precum cel prevăzut la articolul 481 alineatul (2) din CSC, nu este de natură să facă mai puțin atractivă exercitarea de către societățile-mamă care au sediul în stat membru a libertății de stabilire garantate de tratat.
            37. În orice caz, trebuie subliniat că societățile-mamă care au sediul în alt stat membru decât Republica Portugheză pot să aleagă să adopte, pe cale contractuală, un regim de răspundere solidară pentru datoriile filialelor lor.
            38. În consecință, trebuie constatat că, în ceea ce privește tratamentul aplicat societăților-mamă cu sediul în alte state membre decât Republica Portugheză, o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal nu constituie o restricție a libertății de stabilire în sensul articolului 49 TFUE.
            39. Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care exclude aplicarea principiului răspunderii solidare a societăților-mamă față de creditorii filialelor lor în cazul societăților-mamă care au sediul pe teritoriul altui stat membru.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            40. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:
            Articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care exclude aplicarea principiului răspunderii solidare a societăților-mamă față de creditorii filialelor lor în cazul societăților-mamă care au sediul pe teritoriul altui stat membru.

    ---documentbreak---

         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a noua)
      20 iunie 2013 (
            *1
         )
      „Libertatea de stabilire — Restricții — Răspunderea solidară a societăților-mamă față de creditorii filialelor lor — Excluderea societăților-mamă care au sediul în alt stat membru — Restricție — Lipsă”
      În cauza C-186/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunal Judicial de Braga (Portugalia), prin decizia din 14 martie 2012, primită de Curte la 23 aprilie 2012, în procedura

         Impacto Azul Lda

      împotriva

         BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA,

         Bouygues Imobiliária – SGPS Lda,

         Bouygues Immobilier SA,

         Aniceto Fernandes Viegas,

         Óscar Cabanez Rodriguez,

      CURTEA (Camera a noua),
      compusă din domnul J. Malenovský, președinte de cameră, domnul U. Lõhmus (raportor) și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Impacto Azul Lda, de B. Faria și de A. Coelho Rocha, advogados;

               —

               pentru BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA, de M. Marques Mendes, de P. Vilarinho Pires și de A. Dias Henriques, advogados;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de C. Antunes, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de P. Guerra e Andrade și de I. Rogalski, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 49 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Impacto Azul Lda (denumită în continuare „Impacto Azul”), pe de o parte, și BPSA 9 ‐ Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA (denumită în continuare „BPSA 9”), Bouygues Immobiliária – SGPS Lda (denumită în continuare „SGPS”) și Bouygues Immobilier SA (denumită în continuare „Bouygues Immobilier”), precum și, în subsidiar, domnii A. Fernandes Viegas și Ó. Cabanez Rodriguez, pe de altă parte, cu privire la neexecutarea de către BPSA 9 a unui contract încheiat cu Impacto Azul.

         Dreptul portughez

               3

               Articolul 481 din titlul VI din Codul societăților comerciale (Código das sociedades comerciais, denumit în continuare „CSC”) prevede:
               „Domeniul de aplicare al acestui titlu
               1.   Prezentul titlu se aplică raporturilor dintre societăți cu răspundere limitată, societăți pe acțiuni și societăți în comandită pe acțiuni.
               2.   Prezentul titlu nu se aplică decât societăților care au sediul în Portugalia […]
               […]”

               4

               Articolul 482 din CSC are următorul cuprins:
               „În sensul prezentei legi, sunt considerate societăți afiliate:
               […]

                        c)

                        societățile aflate în raporturi de control;

                        d)

                        societățile aflate în raporturi de grup.”

               5

               Rezultă din articolele 488, 489, 492 și 493 din CSC că două societăți se află în raporturi de grup în cazul unui control total al uneia asupra celeilalte (preexistentă sau ulterioară), împrejurarea că una dintre acestea a fost înființată înaintea celeilalte sau invers fiind fără importanță în această privință, sau atunci când, în calitate de societăți independente, au convenit să se supună unei conduceri unitare și comune (grup paritar), sau în situația în care, indiferent dacă este dependentă sau independentă, o societate încredințează celeilalte gestiunea activităților sale (relație de subordonare).

               6

               Articolul 491 din CSC prevede:
               „Dispozițiile articolelor 501-504 și cele aplicabile în temeiul acestor articole se aplică în cazul grupurilor constituite prin control total.”

               7

               Potrivit articolului 501 din CSC:
               „1.   Societatea-mamă își asumă obligațiile filialei, înființate înainte sau după încheierea acordului de control, până la expirarea acestuia.
               2.   Asumarea obligațiilor de către societatea-mamă nu poate fi solicitată înainte de expirarea unui termen de 30 de zile de la punerea în întârziere a filialei.
               3.   Un titlu executoriu împotriva filialei nu poate fi pus în executare împotriva societății-mamă.”

         Cauza principală și întrebarea preliminară

               8

               Impacto Azul este o societate portugheză cu răspundere limitată a cărei activitate economică constă în special în cumpărarea și vânzarea de imobile. BPSA 9, SGPS și Bouygues Immobilier făceau parte din grupul multinațional de promovare imobiliară Bouygues și formau un grup de societăți aflate în raporturi de control total, în sensul articolelor 488 și 489 din CSC. Astfel, societatea portugheză BPSA 9 era deținută în proporție de 100 % de SGPS, care avea sediul de asemenea în Portugalia, și care a fost controlată, la rândul său, în totalitate de societatea franceză Bouygues Immobilier, societate-mamă care conducea toate societățile care constituiau grupul.

               9

               La 28 iulie 2006, Impacto Azul și BPSA 9 au încheiat un antecontract de vânzare-cumpărare (denumit în continuare „contractul”) conform căruia Impacto Azul a promis să vândă societății BPSA 9 un imobil nou, iar aceasta din urmă s-a angajat să îl cumpere de la prima societate. Potrivit Impacto Azul, BPSA 9 nu și-a respectat obligațiile contractuale. Din cauza crizei economice și a contextului defavorabil, Bouygues Immobilier ar fi decis să renunțe la proiect, Impacto Azul suportând, în consecință, prejudiciile cauzate de această renunțare.

               10

               După o încercare de soluționare amiabilă a acestui litigiu cu BPSA 9, Impacto Azul a formulat în fața Tribunal Judicial de Braga o acțiune în răspundere împotriva respectivei societăți pentru neexecutarea contractului încheiat cu aceasta.

               11

               În cadrul acțiunii menționate, Impacto Azul a susținut în special că încălcarea contractului era imputabilă în principal societăților SGPS și Bouygues Immobilier, în calitatea lor de societăți-mamă, în conformitate cu răspunderea solidară a societăților-mamă pentru obligațiile filialelor, astfel cum este prevăzută la articolul 501 din CSC coroborat cu articolul 491 din același cod.

               12

               Din decizia de trimitere rezultă că pârâtele din litigiul principal au afirmat, pe de o parte, că Bouygues Immobilier nu controla în totalitate societățile BPSA 9 și SGPS, un astfel de control fiind un criteriu de formă esențial pentru aplicarea regimului legal de răspundere a grupurilor de societăți prevăzut la articolul 491 din CSC, și, pe de altă parte, că regimul prevăzut la articolul 501 din CSC nu era aplicabil în speță, ținând seama de articolul 481 alineatul (2) din același cod, care exclude aplicarea regimului respectiv societăților-mamă care au sediul în alt stat membru. Deoarece societatea Bouygues Immobilier avea sediul în Franța, aceasta nu putea fi obligată să răspundă față de creditorii BPSA 9.

               13

               Întrucât excluderea menționată determina o diferență de tratament între societățile-mamă care au sediul în Portugalia și societățile-mamă care au sediul în alt stat membru, Impacto Azul a invocat încălcarea articolului 49 TFUE.

               14

               Instanța de trimitere manifestă îndoieli în privința compatibilității reglementării portugheze în cauză cu dreptul Uniunii și consideră că soluționarea litigiului cu care este sesizată depinde de interpretarea acestui drept.

               15

               În aceste condiții, Tribunalul Judicial de Braga a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Excluderea aplicării regimului prevăzut la articolul 501 din CSC în privința întreprinderilor cu sediul în alt stat membru, în conformitate cu regimul prevăzut la articolul 481 alineatul 2 din CSC, este contrară dreptului [Uniunii], mai exact articolului 49 TFUE – potrivit interpretării acestei norme de către Curtea de Justiție [a Uniunii Europene]?”

         Cu privire la competența Curții și la admisibilitatea cererii de decizie preliminară

               16

               BPSA 9 invocă, cu titlu introductiv, problema competenței Curții de a se pronunța cu privire la articolul 49 TFUE, pentru motivul că litigiul principal are ca obiect o situație strict internă, și a admisibilității cererii de decizie preliminară, în special ca urmare a faptului că pertinența întrebării nu este evidentă pentru soluționarea acestui litigiu.

               17

               În ceea ce privește argumentul potrivit căruia litigiul principal privește o situație strict internă, Curtea trebuie să își verifice competența de a se pronunța cu privire la interpretarea dispoziției menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 31 ianuarie 2008, Centro Europa 7, C-380/05, Rep., p. I-349, punctul 64, Hotărârea din 11 martie 2010, Attanasio Group, C-384/08, Rep., p. I-2055, punctul 22, precum și Hotărârea din 22 decembrie 2010, Omalet, C-245/09, Rep., p. I-13771, punctul 10).

               18

               În această privință, trebuie amintit că Curtea a constatat că nu are competență atunci când este evident că dispoziția dreptului Uniunii a cărei interpretare i se solicită nu poate fi aplicată (Hotărârea din 1 octombrie 2009, Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, Rep., p. I-9021, punctul 43, și Hotărârea Omalet, citată anterior, punctul 11).

               19

               Potrivit unei jurisprudențe constante, dispozițiile Tratatului FUE care reglementează libertatea de stabilire nu sunt aplicabile într-o situație în care toate elementele se limitează la interiorul unui singur stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 octombrie 1990, Nino și alții, C-54/88, C-91/88 și C-14/89, Rec., p. I-3537, punctul 11, Hotărârea din 30 noiembrie 1995, Esso Española, C-134/94, Rec., p. I-4223, punctul 17, precum și Hotărârea din 17 iulie 2008, Comisia/Franța, C-389/05, Rep., p. I-5397, punctul 49).

               20

               Este adevărat că din decizia de trimitere rezultă că Impacto Azul, BPSA 9 și SGPS au sediul în Portugalia și că aplicabilitatea legislației în discuție în litigiul principal se limitează la acest stat membru. Cu toate acestea, faptul că Bouygues Immobilier este societatea-mamă cu sediul în Franța permite, în principiu, să se identifice un element transfrontalier și, prin urmare, și condiția prealabilă indispensabilă pentru invocarea libertăților de circulație garantate de tratat. În consecință, nu se poate considera că problema privește o situație strict internă, după cum susține BPSA 9.

               21

               Curtea este, așadar, competentă să examineze această întrebare.

               22

               În ceea ce privește admisibilitatea cererii de decizie preliminară, BPSA 9 susține că întrebarea adresată nu este pertinentă, având chiar o natură ipotetică, și că instanța de trimitere nu furnizează suficiente elemente de fapt și de drept pentru a verifica dacă interpretarea articolului 49 TFUE este necesară pentru soluționarea litigiului principal.

               23

               Pe de o parte, BPSA 9 susține că este inutil să se stabilească dacă articolul 501 din CSC este conform articolului 49 TFUE, în măsura în care, în lumina dreptului portughez aplicabil în speță, cele trei societăți vizate nu formează un grup constituit prin control total. Or, instanța națională nu s-a pronunțat încă în această privință.

               24

               Pe de altă parte, BPSA 9 susține că din aplicarea coroborată a articolului 491 și a articolului 501 alineatul (2) din CSC rezultă că asumarea de către o societate-mamă a obligațiilor filialei sale nu poate fi impusă înainte de expirarea unui termen de 30 de zile de la punerea în întârziere a filialei, iar acest termen nu a fost respectat.

               25

               Rezultă că, indiferent de locul unde are sediul, Bouygues Immobilier nu poate fi obligată să răspundă în cauza principală.

               26

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, procedura instituită prin articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului asupra căruia urmează să se pronunțe (a se vedea printre altele Hotărârea din 16 iulie 1992, Meilicke, C-83/91, Rec., p. I-4871, punctul 22, Hotărârea din 24 martie 2009, Danske Slagterier, C-445/06, Rep., p. I-2119, punctul 65, și Hotărârea din 19 iunie 2012, The Chartered Institute of Patent Attorneys, C-307/10, punctul 31).

               27

               În cadrul acestei cooperări, întrebările referitoare la dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale ori atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i-au fost adresate (a se vedea printre altele Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C-94/04 și C-202/04, Rec., p. I-11421, punctul 25, Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez, C-570/07 și C-571/07, Rep., p. I-4629, punctul 36, precum și Hotărârea The Chartered Institute of Patent Attorneys, citată anterior, punctul 32 și jurisprudența citată).

               28

               Situația este însă diferită în speță. Deși este, desigur, adevărat că decizia de trimitere furnizează Curții în mod concis elementele de fapt și de drept, nu este mai puțin adevărat că aceste elemente au o legătură vădită cu obiectul litigiului principal și permit, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 8-13 din prezenta hotărâre, să se determine întinderea întrebării preliminare și contextul în care aceasta este adresată. De asemenea, decizia menționată arată clar motivele care au determinat instanța de trimitere să considere că o interpretare a articolului 49 TFUE era necesară pentru pronunțarea hotărârii.

               29

               În plus, nu rezultă că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii este fără legătură cu întrebarea care se pune în cadrul litigiului principal, și anume aceea de a ști dacă societatea franceză Bouygues Immobilier ar putea sau nu ar putea să fie obligată să răspundă față de creditorii societății BPSA 9.

               30

               Din cele de mai sus rezultă că cererea de decizie preliminară este admisibilă.

         Cu privire la întrebarea preliminară

               31

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 49 TFUE se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care exclude aplicarea principiului răspunderii solidare a societăților-mamă față de creditorii filialelor lor în cazul societăților-mamă care au sediul pe teritoriul altui stat membru.

               32

               Trebuie amintit de la bun început că libertatea de stabilire cuprinde, în ceea ce privește societățile constituite în conformitate cu legislația unui stat membru și având sediul social, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în cadrul Uniunii Europene, dreptul de a-și desfășura activitatea în alte state membre prin intermediul unei filiale, al unei sucursale sau al unei agenții (Hotărârea din 23 februarie 2006, Keller Holding, C-471/04, Rec., p. I-2107, punctul 29, Hotărârea din 15 mai 2008, Lidl Belgium, C-414/06, Rep., p. I-3601, punctul 18, și Hotărârea din 27 noiembrie 2008, Papillon, C-418/07, Rep., p. I-8947, punctul 15).

               33

               Articolul 49 TFUE impune eliminarea restricțiilor privind libertatea de stabilire. Prevederile tratatului referitoare la libertatea de stabilire urmăresc, potrivit modului de redactare, să asigure beneficiul tratamentului național în statul membru gazdă. În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 49 TFUE se opune oricărei măsuri naționale care, chiar și atunci când se aplică fără discriminare pe motiv de cetățenie sau naționalitate, este susceptibilă să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă exercitarea de către resortisanții Uniunii a libertății de stabilire garantate de tratat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 noiembrie 2011, National Grid Indus, C-371/10, Rep., p. I-12273, punctele 35 și 36, și Hotărârea din 21 iunie 2012, Susisalo și alții, C-84/11, punctul 31).

               34

               În conformitate cu reglementarea portugheză în discuție în litigiul principal, regimul răspunderii solidare a societăților-mamă pentru datoriile filialelor portugheze ale acestora nu se aplică societăților-mamă care au sediul în alt stat membru. În consecință, este necesar să se examineze dacă o astfel de reglementare constituie o restricție în sensul articolului 49 TFUE.

               35

               Trebuie arătat că, având în vedere lipsa armonizării, la nivelul Uniunii, a normelor în domeniul grupurilor de societăți, statele membre rămân în principiu competente să stabilească dreptul aplicabil în privința unei datorii a unei societăți afiliate. Astfel, dreptul portughez prevede răspunderea solidară a societăților-mamă față de creditorii filialelor lor numai în cazul societăților-mamă care au sediul în Portugalia. Or, astfel cum arată în mod întemeiat Comisia, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, articolul 49 TFUE nu se opune ca un stat membru să poată îmbunătăți situația creanțelor grupurilor prezente pe teritoriul său (a se vedea prin analogie Hotărârea din 7 februarie 1984, Jongeneel Kaas și alții, 237/82, Rec., p. 483, punctul 20).

               36

               Astfel, inaplicabilitatea unui regim cum este cel al articolului 501 din CSC în cazul întreprinderilor cu sediul în alt stat membru, în temeiul unui regim precum cel prevăzut la articolul 481 alineatul (2) din CSC, nu este de natură să facă mai puțin atractivă exercitarea de către societățile-mamă care au sediul în stat membru a libertății de stabilire garantate de tratat.

               37

               În orice caz, trebuie subliniat că societățile-mamă care au sediul în alt stat membru decât Republica Portugheză pot să aleagă să adopte, pe cale contractuală, un regim de răspundere solidară pentru datoriile filialelor lor.

               38

               În consecință, trebuie constatat că, în ceea ce privește tratamentul aplicat societăților-mamă cu sediul în alte state membre decât Republica Portugheză, o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal nu constituie o restricție a libertății de stabilire în sensul articolului 49 TFUE.

               39

               Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care exclude aplicarea principiului răspunderii solidare a societăților-mamă față de creditorii filialelor lor în cazul societăților-mamă care au sediul pe teritoriul altui stat membru.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               40

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:

                     Articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care exclude aplicarea principiului răspunderii solidare a societăților-mamă față de creditorii filialelor lor în cazul societăților-mamă care au sediul pe teritoriul altui stat membru.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: portugheza.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 13 iulie 2000. # Centrosteel Srl împotriva Adipol GmbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretore di Brescia - Italia. # Directivă 86/653/CEE. # Cauza C-456/98.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 12 iulie 1984. # Sophie Moussis împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recrutare. # Cauza 227/83.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 19 octombrie 2000. # Hans Sommer GmbH & Co. KG împotriva Hauptzollamt Bremen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Bremen - Germania. # Tariful vamal comun - Valoare în vamă. # Cauza C-15/99.


Hotărârea Curții din data de 17 iunie 1987. # Coöperatieve Melkproducentenbedrijven Noord-Nederland BA ("Frico") și alții împotriva Voedselvoorzienings In- en Verkoopbureau. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Țările de Jos. # Cauze conexate 424/85 și 425/85.


Hotărârea Curții din data de 5 martie 1980. # H. Ferwerda BV împotriva Produktschap voor Vee en Vlees. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Țările de Jos. # Cauza 265/78.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 9 ianuarie 1997. # S. Agri SNC și Agricola Veneta Sas împotriva Regione Veneto. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Consiglio di Stato - Italia. # Cauza C-255/95.


Hotărârea Curții din data de 21 mai 1987. # Union Deutsche Lebensmittelwerke GmbH și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare. # Cauza 97/85.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 5 decembrie 2002. # Overland Footwear Ltd împotriva Commissioners of Customs & Excise. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: VAT and Duties Tribunal, London - Regatul Unit. # Cauza C-379/00.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 7 martie 1991. # Baywa AG împotriva Hauptzollamt Weiden. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht München - Germania. # Cauza C-116/89.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea extinsă) din data de 12 iunie 2007. # Budějovický Budvar, národní podnik împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale BUD - Denumire de origine înregistrată în baza Aranjamentului de la Lisabona - Articolul 8 alineatul ( 4) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Respingerea opoziției. # Cauze conexate T-60/04 până la T-64/04.

text:
      Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (Camera a cincea extinsă) din 12 iunie 2007 — Budĕjovický Budvar/OAPI – Anheuser‑Busch
            (BUD)
      (Cauzele conexate T‑60/04-T‑64/04)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cereri de înregistrare a mărcii comunitare verbale BUD — Denumire de origine înregistrată în temeiul Aranjamentului de la Lisabona — Articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 — Respingerea opoziției”
      1.                     Marcă comunitară — Definirea și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziția titularului unei mărci
            neînregistrate sau al unui alt semn utilizat în comerț [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (4)] (a se vedea
            punctele 68-72)
      2.                     Marcă comunitară — Definirea și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziția titularului unei mărci
            neînregistrate sau al unui alt semn utilizat în comerț [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (4)] (a se vedea
            punctul 197)
      Obiectul

         Anularea a cinci decizii ale Camerei a doua de recurs a OAPI din 3 decembrie 2003 (cauzele R 107/2003‑2, R 111/2003‑2, R 114/2003‑2,
                  R 115/2003‑2 și R 122/2003‑2) cu privire la proceduri de opoziție între Budĕjovický Budvar, národní podnik și Anheuser‑Busch,
                  Inc.

            Informații privind cauza

               Persoana care solicită înregistrarea mărcii comunitare:

               Anheuser‑Busch, Inc.

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală BUD pentru produse din clasele 9, 14, 16, 21, 25, 29 și 30 – cererile nr. 739102, 24729, 24737, 24695 și 24679

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Budĕjovický Budvar, národní podnik

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Denumirile de origine BUD

               Decizia diviziei de opoziție:

               Respinge opozițiile.

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursurile.

      Dispozitivul

                  Respinge acțiunile în cauzele conexate T‑60/04-T‑64/04.

                  Obligă Budějovický Budvar, národní podnik la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 17 octombrie 1991.#Henri de Compte împotriva Parlamentul European.#Cauza T-26/89.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 22 noiembrie 2007.#Alfredo Nieto Nuño împotriva Leonci Monlleó Franquet.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona - Spania.#Mărci - Directiva 89/104/CEE - Articolul 4 alineatul (2) litera (d) - Mărci "de notorietate" în statul membru în înțelesul articolului 6 bis din Convenția de la Paris - Cunoașterea mărcii - Întindere geografică.#Cauza C-328/06.

text:
      Cauza C‑328/06
      Alfredo Nieto Nuño
      împotriva
      Leonci Monlleó Franquet
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona)
      „Mărci – Directiva 89/104/CEE – Articolul 4 alineatul (2) litera (d) – Mărci «de notorietate» în statul membru în înțelesul articolului 6 bis din Convenția de la Paris – Cunoașterea mărcii – Întindere geografică”
      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Refuzul înregistrării sau nulitatea – Conflict cu o marcă anterioară
            de notorietate într‑un stat membru
      [Directiva 89/104 a Consiliului, art. 4 alin. (2) litera (d)]
      Articolul 4 alineatul (2) litera (d) din Prima directivă 89/104 cu privire la mărci trebuie interpretat în sensul că marca
         anterioară trebuie să fie de notorietate pe întreg teritoriul unui stat membru în care s‑a făcut înregistrarea sau pe o parte
         substanțială a acestuia.

      Într‑adevăr, în absența unei precizări în acest sens, nu se poate, desigur, impune ca notorietatea să existe pe „întreg” teritoriul
         statului membru, fiind suficient ca notorietatea să existe pe o parte substanțială a acestuia. Cu toate acestea, sensul comun
         al termenilor utilizați în expresia „în statul membru” se opune ca aceasta să se aplice în cazul unei notorietăți limitate
         la teritoriul unui oraș și la împrejurimile sale, care, împreună, nu ar constitui o parte substanțială a teritoriului statului
         membru.

      (a se vedea punctele 17, 18 și 20 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      22 noiembrie 2007(*)

      „Mărci – Directiva 89/104/CEE – Articolul 4 alineatul (2) litera (d) – Mărci «de notorietate» în statul membru în înțelesul articolului 6 bis din Convenția de la Paris – Cunoașterea mărcii – Întindere geografică”
      În cauza C‑328/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Juzgado de lo
         Mercantil 3 de Barcelona (Spania), prin decizia din 17 iulie 2006, primită de Curte la 27 iulie 2006, în procedura

      Alfredo Nieto Nuño
      împotriva
      Leonci Monlleó Franquet,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii L. Bay Larsen (raportor), J. Makarczyk, P. Kūris și J.‑C.Bonichot,
         judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Monlleó Franquet, de domnul C. Arcas Hernández, procurador, și C. Cardelús de Balle, avocat,
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și J.‑C. Niollet, în calitate de agenți,
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul P. Gentili, avvocato dello Stato,
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Vidal Puig și W. Wils, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 13 septembrie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 4 din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului
         din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 01,
         p. 92, denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Nieto Nuño, titularul mărcii înregistrate FINCAS TARRAGONA,
         care acoperă diferite activități din domeniul imobiliar, pe de o parte, și domnul Monlleó Franquet, agent imobiliar la Tarragona
         (Spania), pe de altă parte, privind utilizarea de către acesta, în activitatea sa profesională, a mărcii anterioare neînregistrate
         FINCAS TARRAGONA, în limba spaniolă, sau FINQUES TARRAGONA, în dialect catalan.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 4 din directivă, intitulat „Motive suplimentare de refuz sau de nulitate privind conflictele cu drepturi anterioare”,
         prevede:

      „(1)      Unei mărci îi este refuzată înregistrarea sau poate fi declarată nulă dacă este înregistrată:
      (a)      atunci când este identică cu o marcă anterioară și când produsele sau serviciile pentru care marca a fost cerută sau a fost
         înregistrată sunt identice cu cele pentru care marca anterioară este protejată;

      (b)      atunci când, din cauza identității sau similitudinii sale cu marca anterioară și din cauza identității sau a similitudinii
         produselor sau serviciilor pe care cele două mărci le desemnează, există, în mintea publicului, un risc de confuzie care conține
         riscul de asociere cu marca anterioară.

      (2)      În sensul alineatului (1) «mărci anterioare» reprezintă:
      […]
      (d)      mărcile care, la data depunerii cererii de marcă sau, dacă este cazul, la data priorității invocate în sprijinul cererii de
         marcă, sunt „de notorietate” în statul membru, în înțelesul pe care expresia „de notorietate” o are în articolul 6 bis din
         Convenția de la Paris.

      […]
      (4)      Un stat membru poate, în plus, să refuze înregistrarea unei mărci sau, dacă este înregistrată, aceasta poate fi declarată
         nulă dacă și în măsura în care:

      […]
      (b)      drepturile la o marcă neînregistrată sau la un alt semn utilizat în lumea afacerilor au fost dobândite înainte de data de
         depunere a cererii mărcii ulterioare sau, dacă este cazul, înainte de data priorității invocate în sprijinul cererii mărcii
         ulterioare și dacă această marcă neînregistrată sau acest alt semn conferă titularului său dreptul de a interzice utilizarea
         unei mărci ulterioare;

      […]”
      4        Articolul 6 din directivă, intitulat „Limitarea efectelor mărcii”, prevede la alineatul (2):

      „Dreptul conferit de marcă nu permite titularului său să interzică unui terț utilizarea, în cadrul comerțului, a unui drept
         anterior cu aplicabilitate locală dacă acest drept este recunoscut prin legislația statului membru în cauză și în limita teritoriului
         în care el este recunoscut.”

       Convenția de la Paris
      5        Articolul 6 bis din Convenția pentru protecția proprietății industriale, semnată la Paris la 20 martie 1883, în forma revizuită
         la Stockholm la 14 iulie 1967 și modificată la 28 septembrie 1979 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 828, nr. 11851, p. 305, denumită în continuare „Convenția de la Paris”), care obligă toate statele membre ale Comunității
         Europene, stipulează:

      „Mărci: mărci notoriu cunoscute
      1)      Țările uniunii se obligă, fie din oficiu dacă legislația țării o îngăduie, fie la cererea celui interesat, să refuze sau să
         invalideze înregistrarea și să interzică folosirea unei mărci de fabrică sau de comerț care constituie o reproducere, imitație
         sau traducere putând crea confuzie, a unei mărci pe care autoritatea competentă a țării de înregistrare sau de folosire o
         va considera că este notoriu cunoscută ca fiind deja marca unei persoane admise să beneficieze de prezenta convenție și ca
         fiind folosită pentru produse identice sau similare. Se va proceda la fel atunci când partea esențială a mărcii constituie
         o reproducere a unei astfel de mărci notoriu cunoscute, sau o imitație putând fi confundată cu aceasta.

      2)      Un termen de cel puțin 5 ani de la data înregistrării va trebui acordat pentru a se cere radierea unei astfel de mărci. Țările
         uniunii vor putea să prevadă un termen în care să fie cerută interzicerea folosirii.

      3)      Nici un termen nu va fi stabilit pentru depunerea cererilor de radiere sau de interzicere a folosirii mărcilor înregistrate
         sau folosite cu rea‑credință.”

       Reglementarea națională
      6        Articolul 6 din Legea spaniolă privind mărcile nr. 17/2001 (Ley de Marcas Española 17/2001), din 7 decembrie 2001, prevede:

      „1.      Nu se vor înregistra ca mărci semnele:
      a)      care sunt identice cu o marcă anterioară, care desemnează produse sau servicii identice;
      b)      pentru care, din cauza identității sau asemănării lor cu o marcă anterioară și din cauza identității sau asemănării produselor
         sau serviciilor pe care le desemnează, există în percepția publicului un risc de confuzie care presupune riscul de asociere
         cu marca anterioară.

      2.      În înțelesul alineatului 1, «mărci anterioare» înseamnă:
      […]
      d)      mărcile neînregistrate care, la data de depunere sau la data priorității cererii de înregistrare a mărcii ce face obiectul
         examinării, sunt de notorietate în Spania în înțelesul articolului 6 bis din Convenția de la Paris.”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      7        Domnul Nieto Nuño este titularul mărcii FINCAS TARRAGONA, înregistrată în Spania pentru activități de gestionare a proprietății
         și a coproprietății, de închiriere de imobile, de vânzări de imobile, de asistență juridică și de promovare în domeniul imobiliar
         din clasa 36 definită prin Aranjamentul de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea
         înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat.

      8        Domnul Monlleó Franquet, agent imobiliar la Tarragona, utilizează în mod public și continuu denumirea FINCAS TARRAGONA, în
         limba spaniolă, sau FINQUES TARRAGONA, în dialect catalan, pentru identificarea activității sale profesionale.

      9        Domnul Nieto Nuño a introdus împotriva domnului Monlleó Franquet o acțiune întemeiată pe legislația spaniolă privind mărcile,
         în fața Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona, în vederea constatării unei atingeri aduse mărcii înregistrate FINCAS TARRAGONA
         de către pârâtul din acțiunea principală.

      10      Domnul Monlleó Franquet a susținut în apărare că denumirea sub care își exercită activitatea este o marcă notorie anterioară
         neînregistrată, pe care o utilizează cel puțin din 1978. Acesta a formulat o cerere reconvențională vizând anularea înregistrării
         mărcii reclamantului din acțiunea principală.

      11      Instanța de trimitere arată că pârâtul din acțiunea principală utilizează marca sa neînregistrată numai în orașul Tarragona
         și în împrejurimile sale, astfel încât sectorul relevant în ceea ce privește publicul, clientela, consumatorii și concurenții
         nu este cel de pe întreg teritoriul Spaniei și nici cel de pe o parte semnificativă din teritoriul acesteia.

      12      În aceste condiții, Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea
         întrebare preliminară:

      „Noțiunea de marcă «de notorietate» într‑un stat membru, care figurează la articolul 4 din [directivă], se referă exclusiv
         la gradul de cunoaștere și de răspândire într‑un stat membru al Uniunii Europene sau într‑o parte semnificativă din teritoriul
         acestuia sau notorietatea unei mărci poate fi legată de o suprafață teritorială care nu corespunde teritoriului unui stat,
         ci unei comunități autonome, unei regiuni, unei provincii sau unui oraș, în funcție de produsul sau serviciul vizat de marcă
         și de destinatarii efectivi ai mărcii, în definitiv, în funcție de piața vizată?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      13      Întrebarea adresată se limitează la întinderea geografică a notorietății unei mărci anterioare, și nu la criteriile de apreciere
         a notorietății înseși, considerată sub aspectul gradului de cunoaștere a mărcii de către public.

      14      În ceea ce privește întinderea geografică a notorietății, este necesar să se remarce că, în temeiul articolului 4 alineatul
         (2) litera (d) din directivă, existența „mărcilor de notorietate” în înțelesul articolului 6 bis din Convenția de la Paris
         trebuie apreciată „în statul membru”.

      15      Prin întrebarea sa, instanța de trimitere urmărește să se precizeze domeniul de aplicare al expresiei „în statul membru”.

      16      În lumina circumstanțelor din cauza din acțiunea principală, instanța de trimitere solicită în esență să se precizeze dacă
         articolul 4 alineatul (2) litera (d) din directivă trebuie interpretat în sensul că marca anterioară trebuie să fie de notorietate
         pe întreg teritoriul statului membru în care s‑a făcut înregistrarea sau pe o parte substanțială a acestuia sau, mai ales,
         dacă protecția acordată prin această dispoziție acoperă de asemenea situația în care marca anterioară se bucură de o notorietate
         care se limitează la teritoriul unui oraș și la împrejurimile sale.

      17      În această privință, în absența unei precizări în acest sens în dispoziția comunitară interpretată, nu se poate, desigur,
         impune ca notorietatea să existe pe „întreg” teritoriul statului membru, fiind suficient ca notorietatea să existe pe o parte
         substanțială a acestuia (a se vedea prin analogie hotărârea din 14 septembrie 1999, General Motors, C‑375/97, Rec., p. I‑5421,
         punctul 28, cu privire la noțiunea conexă de „renumele” unei mărci, referitor la care articolul 5 alineatul (2) din directivă
         face trimitere și la o apreciere „în statul membru”).

      18      Cu toate acestea, sensul comun al termenilor utilizați în expresia „în statul membru” se opune ca această expresie să se aplice
         în cazul unei notorietăți limitate la teritoriul unui oraș și la împrejurimile sale, care, împreună, nu ar constitui o parte
         substanțială a teritoriului statului membru.

      19      În orice caz, trebuie remarcat că o marcă anterioară neînregistrată poate fi protejată, după caz, în special prin:

      –        articolul 4 alineatul (4) litera (b) din directivă, care permite unui stat membru să refuze înregistrarea unei mărci sau,
         dacă este înregistrată, aceasta să poată fi declarată nulă dacă și în măsura în care drepturile la o marcă neînregistrată
         au fost dobândite anterior și dacă această marcă neînregistrată conferă titularului său dreptul de a interzice utilizarea
         unei mărci ulterioare;

      –        articolul 6 alineatul (2) din directivă, care conferă unui stat membru posibilitatea de a permite utilizarea unui drept anterior
         cu aplicabilitate locală, în limita teritoriului în care el este recunoscut.

      20      Fără a se aduce atingere domeniilor de aplicare respective ale celor două dispoziții, este necesar să se răspundă la întrebarea
         adresată că articolul 4 alineatul (2) litera (d) din directivă trebuie interpretat în sensul că marca anterioară trebuie să
         fie de notorietate pe întreg teritoriul unui stat membru în care s‑a făcut înregistrarea sau pe o parte substanțială a acestuia.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      21      Întrucât, în raport cu părțile din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident apărut la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         Curții observații, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Articolul 4 alineatul (2) litera (d) din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor
            statelor membre cu privire la mărci trebuie interpretat în sensul că marca anterioară trebuie să fie de notorietate pe întreg
            teritoriul unui stat membru în care s‑a făcut înregistrarea sau pe o parte substanțială a acestuia.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 17 decembrie 2008. # Republica Italiană împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Fondul social european (FSE) - Reducerea contribuției financiare - Articolul 24 din Regulamentul (CEE) nr. 4253/88 - Examinare adecvată a cazului de către Comisie - Acțiune în anulare. # Cauza T-154/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 17 decembrie 2008 — Italia/Comisia
      (Cauza T‑154/06)
      „Fondul social european (FSE) — Reducerea contribuției financiare — Articolul 24 din Regulamentul (CEE) nr. 4253/88 — Examinare adecvată a cazului de către Comisie — Acțiune în anulare”
      Coeziune economică și socială — Intervenții structurale — Finanțare comunitară — Control aprofundat de către autoritățile naționale al respectării obligațiilor financiare ale beneficiarilor unei contribuții
         — Întindere — Declarație cu privire la regularitatea cheltuielilor întocmită de un serviciu independent al serviciului de executare — Declarație care constituie un element de probă central și fiabil — Obligația Comisiei de a realiza o nouă anchetă — Lipsă (Regulamentul nr. 4253/88 al Consiliului, art. 23 și 24; Regulamentul nr. 2064/97 al Comisiei, art. 8) (a se vedea
         punctele 38-43, 50-52, 66-69, 77, 78 și 91)

      Obiectul

               Cerere de anulare a Deciziei C (2006) 1171 a Comisiei din 23 martie 2006 de reducere a contribuției financiare acordate prin
                  Fondul Social European (FSE) pentru un program operațional în regiunea Sicilia, care face parte din cadrul comunitar de asistență
                  pentru intervențiile structurale comunitare în temeiul obiectivul nr. 1 în Italia (pentru perioada 1994-1999)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 5 februarie 1991. # Deltakabel BV împotriva Staatssecretaris van Financiën. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # Cauza C-15/89.


Hotărârea Curții din data de 18 martie 1975. # Marie-Louise Acton și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauze conexate 44, 46 și 49-74.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 23 septembrie 1982. # G.F. Koks împotriva Raad van Arbeid. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Centrale Raad van Beroep - Țările de Jos. # Securitate socială. # Cauza 275/81.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 10 februarie 1994. # George John White împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Restituirea plății nedatorate. # Cauza T-107/92.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 4 iunie 2009.#Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste împotriva Pometon SpA.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Commissione tributaria regionale di Trieste - Italia.#Codul vamal comunitar - Regulamentul (CE) nr. 384/96 - Protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene - Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 - Protecția intereselor financiare ale Comunității Europene - Transformare în regimul perfecționării active - Practică nelegală.#Cauza C-158/08.

text:
      Cauza C‑158/08
      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste
      împotriva
      Pometon SpA
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Commissione tributaria regionale di Trieste)
      „Codul vamal comunitar – Regulamentul (CE) nr. 384/96 – Protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene
         – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Protecția intereselor financiare ale Comunității Europene – Transformare în regimul perfecționării active – Practică nelegală”

      Sumarul hotărârii
      1.        Politica comercială comună – Protecție împotriva practicilor de dumping – Eludare
      (Regulamentul nr. 384/96 al Consiliului, art. 13)
      2.        Libera circulație a mărfurilor – Schimburi comerciale cu țările terțe – Regimul de perfecționare activă – Domeniu de aplicare
      [Regulamentul nr. 2454/93 al Comisiei, art. 551 alin. (1)]
      1.        Articolul 13 din Regulamentul nr. 384/96 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea
         țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene nu este aplicabil în lipsa unei decizii a Consiliului, adoptată la propunerea
         Comisiei, de extindere a aplicării taxelor antidumping la importurile de produse similare sau de părți ale acestor produse
         provenind din țări terțe.

      (a se vedea punctele 17-20 și dispozitiv 1)
      2.        Operațiunea care ar consta în a se limita la a trece peste graniță o marfă în urma transformării acesteia într‑un produs căruia
         nu i se aplică taxe antidumping, fără a avea intenția reală de a o reexporta, și la a o reimporta la scurt timp nu poate fi
         încadrată în mod legal în regimul perfecționării active. În această privință, obiectul regimului perfecționării active este
         scutirea de taxe vamale numai a mărfurilor care sunt introduse pe teritoriul vamal comunitar doar cu titlu temporar, pentru
         a fi prelucrate, reparate sau transformate, iar ulterior reexportate, evitând astfel penalizarea activității economice a țărilor
         din Comunitate. În consecință, o practică precum cea descrisă anterior ar fi contrară însuși obiectului regimului perfecționării
         active și ar aduce atingere eficacității reglementării comunitare.

      Importatorul care s‑a poziționat în mod nelegal în regimul perfecționării active și a beneficiat de acesta creând în mod artificial
         condițiile necesare pentru aplicarea sa este obligat să achite taxele aferente produselor respective, fără a aduce atingere,
         după caz, sancțiunilor administrative, civile sau penale prevăzute de legislația națională. Instanței naționale competente
         îi revine sarcina de a aprecia dacă operațiunea în discuție este sau nu este, având în vedere considerațiile amintite anterior,
         considerată nelegală din perspectiva dreptului comunitar.

      (a se vedea punctele 23-30 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      4 iunie 2009(*)

      „Codul vamal comunitar – Regulamentul (CE) nr. 384/96 – Protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene
         – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Protecția intereselor financiare ale Comunității Europene – Transformare în regimul perfecționării active – Practică nelegală”

      În cauza C‑158/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Commissione
         tributaria regionale di Trieste (Italia), prin decizia din 13 martie 2008, primită de Curte la 16 aprilie 2008, în procedura

      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste
      împotriva
      Pometon SpA,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii J.‑C. Bonichot (raportor), J. Makarczyk, P. Kūris și
         L. Bay Larsen, judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 martie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Pometon SpA, de E. Volli și F. Trevisan, avocats;
      –        pentru guvernul italian, de doamna I. Bruni, în calitate de agent, asistată de domnul G. Albenzio, avvocato dello Stato;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul H. van Vliet, de doamna E. Righini și de domnul S. Schønberg, în calitate
         de agenți,

      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 13 din Regulamentul (CE) nr. 384/96 al
         Consiliului din 22 decembrie 1995 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor
         care nu sunt membre ale Comunității Europene (JO 1996, L 56, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 12, p. 223), precum și a articolelor
         4, 114 și următoarele, 202, 204, 212 și 214 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire
         a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal comunitar”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste (biroul vamal
         din Trieste), pe de o parte, și Pometon SpA, pe de altă parte, având ca obiect importul, declarat în regimul perfecționării
         active, al unor lingouri de magneziu sub formă brută originare și în proveniență din China.

       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 13 din Regulamentul nr. 384/96, în versiunea în vigoare în momentul desfășurării faptelor din cauza principală,
         prevedea:

      „(1)      Taxele antidumping instituite în temeiul prezentului regulament se pot aplica și importurilor de produse similare care provin
         din țări terțe sau pieselor acestor produse atunci când măsurile în vigoare sunt eludate. Eludarea se definește ca o modificare
         a configurației schimburilor comerciale între țările terțe și Comunitate care decurge din practici, operațiuni sau prelucrări
         pentru care nu există o motivație suficientă sau o justificare economică alta decât impunerea taxei, fiind dovedit pe de altă
         parte că efectele corective ale taxei sunt compromise în ceea ce privește prețul și/sau cantitățile de produse similare și
         că există dumping în legătură cu valorile normale stabilite anterior pentru produsele similare.

      (2)      Se consideră că o operațiune de asamblare în Comunitate sau într‑o țară terță eludează măsurile în vigoare atunci când:
      (a)       operațiunea a început sau s‑a intensificat semnificativ de la sau chiar înainte de începerea anchetei antidumping și când
         piesele în cauză provin din țara care face obiectul măsurilor;

      (b)       piesele constituie 60 % sau mai mult din valoarea totală a pieselor produsului asamblat; cu toate acestea, nu se consideră
         în niciun caz că există eludare atunci când valoarea adăugată pieselor încorporate în cursul operațiunii de asamblare sau
         de încheiere este mai mare de 25 % din costul de fabricație;

      (c)       efectele corective ale taxei sunt compromise în ceea ce privește prețurile și/sau cantitățile produsului similar asamblat
         și există dovada unui dumping în ceea ce privește valorile normale stabilite anterior pentru produsele similare.

      (3)      Se deschide o anchetă în temeiul prezentului articol atunci când cererea conține elemente de probă suficiente în ceea ce privește
         factorii enumerați la alineatul (1). Ancheta se deschide, după consultarea comitetului consultativ, printr‑un regulament al
         Comisiei, care dă indicații autorităților vamale să înregistreze importurile în conformitate cu articolul 14 alineatul (5)
         sau să ceară garanții. Ancheta se efectuează de către Comisie, cu eventualul ajutor al autorităților vamale, și trebuie finalizată
         în termen de nouă luni. În cazul în care faptele stabilite definitiv justifică extinderea măsurilor, acest lucru este decis
         de către Consiliu, care hotărăște cu majoritate simplă cu privire la propunerea Comisiei, începând cu data la care înregistrarea
         a devenit obligatorie în conformitate cu articolul 14 alineatul (5) sau cu data la care au fost cerute garanțiile. Dispozițiile
         procedurale corespunzătoare din prezentul regulament cu privire la deschiderea și desfășurarea anchetelor se aplică în conformitate
         cu prezentul articol.

      […]”.
      4        Potrivit articolului 114 din Codul vamal comunitar:

      „(1)  Fără a aduce atingere articolului 115, regimul de perfecționare activă permite ca următoarele mărfuri să fie utilizate pe
         teritoriul vamal al Comunității într‑una sau mai multe operațiuni de transformare:

      (a)       mărfurile necomunitare destinate reexportării de pe teritoriul vamal al Comunității sub forma produselor compensatoare, fără
         ca aceste mărfuri să fie supuse drepturilor de import sau măsurilor de politică comercială;

      (b)       mărfurile puse în liberă circulație cu rambursarea sau remiterea drepturilor de import aferente unor asemenea mărfuri dacă
         sunt exportate de pe teritoriul vamal al Comunității sub formă de produse compensatoare.

      (2)       Prin expresiile de mai jos se înțeleg următoarele:
      (a)       sistem cu suspendare: regimul de perfecționare activă, așa cum este prevăzut la alineatul (1) litera (a);
      […]”
      5        Articolul 551 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții
         de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 253, p. 1, Ediție
         specială, 02/vol. 7, p. 3), în versiunea în vigoare în momentul desfășurării faptelor din cauza principală, prevedea printre
         altele:

      „Sistemul cu suspendare nu se acordă decât în cazul în care solicitantul are intenția concretă de a reexporta produsele compensatoare
         principale de pe teritoriul vamal al Comunității. În acest caz, se poate acorda acest sistem pentru toate mărfurile care urmează
         a fi perfecționate.”

      6        Articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția
         intereselor financiare ale Comunității Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166) prevede:

      „Actele despre care se stabilește că au drept scop obținerea unui avantaj care contravine obiectivelor dreptului comunitar
         aplicabil în situația în cauză, prin crearea în mod artificial a condițiilor necesare pentru obținerea avantajului, au drept
         consecință, după caz, fie neacordarea avantajului respectiv, fie retragerea acestuia.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      7        Astfel cum reiese din decizia de trimitere, în perioada cuprinsă între sfârșitul anului 1998 și anul 2001, Pometon SpA a cumpărat
         de la Pometon doo, societate‑fiică, creată în 1998, cu sediul în Sezana (Slovenia), lingouri de magneziu sub formă brută originare
         și în proveniență din China, al căror import pe teritoriul Comunității ar fi condus la aplicarea unei taxe antidumping în
         temeiul Regulamentului (CE) nr. 2402/98 al Consiliului din 3 noiembrie 1998 de instituire a unei taxe antidumping definitiv
         la importurile de magneziu nealiat sub formă brută originar din Republica Populară Chineză și privind aplicarea definitivă
         a taxei provizorii (JO L 298, p. 1). Acest produs era importat în cadrul unor contracte de transformare al căror beneficiar
         era societatea Pometon doo, client cu sediul într‑o țară terță. În privința acestor mărfuri, Pometon SpA a solicitat și a
         obținut aplicarea regimului perfecționării active cu o perioadă de suspendare de șase luni. Mărfurile respective erau transformate
         de Pometon SpA în granule de magneziu, nesupuse unei taxe antidumping, și erau reexportate trecând pe la postul de frontieră
         din Fernetti (Italia).

      8        În decizia de trimitere se precizează că marfa în cauză în acțiunea principală, fără a ajunge la destinație în Slovenia, era
         doar stocată pe o platformă de staționare și reintrodusă în regim de import în Italia în calitate de produs vândut de Pometon
         doo către Pometon SpA. Tot potrivit acestei decizii, anchetele realizate au arătat că aproximativ 87 % din produsul exportat
         de Pometon SpA reintra imediat în Italia și era vândut pe piața europeană.

      9        Având în vedere aceste elemente, Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste a considerat că importurile temporare de lingouri
         de magneziu sub formă brută originare și în proveniență din China, declarate sub un regim de perfecționare activă, constituiau
         în realitate importuri definitive ale acestui produs. În consecință, Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste a emis
         avize de impozitare complementară și rectificative împotriva cărora Pometon SpA a formulat o acțiune care a fost admisă de
         Commissione tributaria provinciale di Trieste.

      10      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste a formulat apel împotriva acestei hotărâri, împotriva căruia Pometon SpA a
         formulat un apel incident. Acesta este contextul în care Commissione tributaria regionale di Trieste a hotărât să suspende
         judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Se poate considera în mod legitim că regimul de perfecționare activă, astfel cum este pus în aplicare de Pometon S.p.A., este
         susceptibil de a încălca principiile de politică vamală a Comunității și în special pe cele ale legislației antidumping, atât
         generală, cât și specifică, precum și principiile din Codul vamal comunitar […]? În special, se solicită să se stabilească
         dacă articolul 13 din Regulamentul (CE) nr. 384/[96] trebuie interpretat ca principiu cu aplicabilitate generală, aplicabil
         ca o clauză generală a ordinii juridice comunitare, direct obligatorie și în raporturile dintre autoritățile naționale și
         contribuabili, în afara procedurii de impunere a taxei antidumping; de exemplu, se solicită să se stabilească dacă acest principiu
         poate fi invocat în cadrul efectuării controalelor vamale, potrivit noțiunii care figurează la articolul 4 punctul 14 din
         Codul vamal comunitar [...][?]

      2)      Dispozițiile coroborate ale articolului 13 din Regulamentul (CE) nr. 384/[96], referitoare la eludarea legislației antidumping,
         ale articolului 114 și ale următoarelor din Codul vamal comunitar […], referitoare la perfecționarea activă, și ale articolelor
         202, 204, 212 și 214, referitoare la nașterea datoriei vamale, pot fi interpretate în sensul că supunerea la o taxă antidumping
         a unei mărfi nu este exclusă în cazul unei cumpărări prealabile a aceluiași produs de către un subiect care are cetățenia
         sau naționalitatea unei țări nesupuse taxelor antidumping, care l‑ar fi cumpărat la rândul său dintr‑o țară supusă acestei
         măsuri și, fără a‑i aduce vreo modificare, l‑ar fi introdus în import temporar în Comunitate sub un regim de perfecționare
         activă, pentru a‑l reimporta transformat, dar în mod provizoriu și pentru câteva ore, și revânzându‑l imediat aceleiași societăți
         din țara comunitară care asigură perfecționarea activă[?]

      3)      [...] Întrucât prezenta instanță nu a descoperit dispoziții comunitare care să prevadă sancțiuni, în lipsa acestora, instanța
         din statul membru poate aplica norme din propria ordine juridică care permit să se declare, după întrunirea condițiilor, nulitatea
         contractelor de plasare în regim de perfecționare activă și de vânzare a produsului compensator, precum articolul 1343 (cauză
         ilicită), articolul 1344 (contract încheiat cu fraudarea legii) și articolul 1345 (motiv ilicit) din Codul civil italian și
         articolul 1414 și următoarele din Codul civil italian, în materie de simulare, în cazul în care încălcarea principiilor comunitare
         menționate mai sus ar fi dovedită[?]

      4)      [...] Pentru orice alte motive sau elemente de interpretare pe care Curtea le va indica, operațiunea descrisă mai sus, în
         cazul în care ar fi fost pusă în aplicare pentru a eluda taxele antidumping, este conformă cu regimul de perfecționare activă
         sau, dimpotrivă, încalcă efectiv principiile vamale în domeniul aplicării taxei antidumping pe care Curtea le va indica[?]

      5)      [...] Pentru orice alte motive sau elemente de interpretare pe care Curtea le va indica, operațiunea în cauză corespunde unui
         import definitiv de produse supuse unei taxe antidumping[?]

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitate
      11      Pometon SpA susține, în esență, că întrebările adresate sunt inadmisibile în măsura în care, prin intermediul acestora, s‑ar
         încerca să se obțină din partea Curții o consultare juridică, iar nu interpretarea dreptului comunitar, că întrebările ar
         fi adresate unei instanțe care nu are competența de a le răspunde, iar instanța națională nu ar fi indicat care sunt dispozițiile
         de drept comunitar a căror interpretare o solicită și nici care sunt principiile generale la care se referă.

      12      Această argumentare nu poate fi admisă.

      13      Potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului comunitar adresate de instanța națională
         în contextul normativ și de fapt pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să
         o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri de pronunțare a
         unei hotărâri preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea dreptului comunitar solicitată
         de instanța națională nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de
         natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util
         la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 2007, van der Weerd și alții, C‑222/05-C‑225/05,
         Rep., p. I‑4233, punctul 22 și jurisprudența citată).

      14      În speță, nu reiese că interpretarea solicitată nu ar privi deloc interpretarea dreptului comunitar, astfel încât Curtea să
         fie lipsită de competența de a răspunde, sau că interpretarea solicitată nu ar avea în mod vădit niciun raport cu realitatea
         sau cu obiectul acțiunii principale. În plus, elementele de fapt sau de drept necesare Curții pentru a putea oferi un răspuns
         util întrebărilor sunt prezentate în decizia de trimitere. Pe de altă parte, în această decizie sunt indicate textele a căror
         interpretare este solicitată.

      15      Prin urmare, întrebările preliminare sunt admisibile.

       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      16      Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, Curții să stabilească
         în ce măsură dispozițiile articolului 13 din Regulamentul nr. 384/96 sunt aplicabile unui litigiu precum cel cu care a fost
         sesizată.

      17      Articolul 13 alineatul (3) din Regulamentul nr. 384/96 prevede că, atunci când există suficiente elemente de probă în ceea
         ce privește eludarea unor taxe antidumping, decizia Comisiei de a deschide o anchetă este adoptată sub forma unui regulament.
         În cazul în care această anchetă permite să se stabilească în mod definitiv faptele care justifică extinderea aplicării taxelor
         antidumping la importurile de produse similare sau de părți din aceste produse provenind din țări terțe, această extindere
         este decisă de Consiliu, care hotărăște cu majoritate simplă la propunerea Comisiei.

      18      În speță, este suficient să se constate că nu a existat un regulament al Comisiei prin care să se fi decis deschiderea unei
         anchete și nici nu a existat o decizie a Consiliului de extindere a aplicării măsurilor antidumping.

      19      Prin urmare, dispozițiile articolului 13 din Regulamentul nr. 384/96 sunt în orice caz inaplicabile în acțiunea principală,
         fără a fi necesar să se stabilească dacă redactarea articolului 13 alineatul (1), în versiunea în vigoare în momentul desfășurării
         faptelor din cauza principală, viza operațiunile efectuate de Pometon SpA.

      20      Prin urmare, trebuie răspuns la prima și la a doua întrebare că articolul 13 din Regulamentul nr. 384/96 nu este aplicabil
         în lipsa unei decizii a Consiliului, adoptată la propunerea Comisiei, de extindere a aplicării taxelor antidumping la importurile
         de produse similare sau de părți ale acestor produse provenind din țări terțe.

       Cu privire la a treia, la a patra și la a cincea întrebare
      21      Prin a treia, a patra și a cincea întrebare, se solicită, în esență, să se stabilească dacă trebuie considerată import definitiv
         pe teritoriul vamal al Comunității operațiunea prin care o societate importă în regimul perfecționării active mărfuri care
         intră în domeniul de aplicare al taxelor antidumping, le transformă într‑un produs care nu este supus unor astfel de taxe
         și le exportă către o societate‑fiică, situată într‑un stat terț vecin, care reexportă aceste mărfuri în Comunitate revânzându‑le
         primei societăți.

      22      În temeiul articolului 114 din Codul vamal comunitar, regimul perfecționării active permite să fie utilizate pe teritoriul
         vamal al Comunității mărfuri necomunitare destinate unei reexportări ulterioare de pe acest teritoriu. Utilizarea constă în
         a aplica acestor mărfuri unele operațiuni de „perfecționare”, și anume, în special, de transformare. Mărfurile reexportate
         sunt denumite „produse compensatoare”.

      23      Reexportarea mărfurilor sub formă de produse compensatoare în exteriorul teritoriului vamal al Comunității este o condiție
         pentru aplicarea regimului perfecționării active. Prin urmare, acesta nu poate fi aplicat în mod legal decât în cazul în care
         mărfurile sunt destinate în mod real reexportării în exteriorul teritoriului vamal al Comunității, după cum se precizează
         la articolul 551 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93, menționat anterior, potrivit căruia solicitantul trebuie să aibă
         „intenția concretă de a reexporta” mărfurile respective.

      24      Astfel, din ansamblul dispozițiilor care constituie regimul juridic al acesteia rezultă că însuși obiectul perfecționării
         active este scutirea de taxe vamale numai a mărfurilor care sunt introduse pe teritoriul vamal comunitar doar cu titlu temporar,
         pentru a fi prelucrate, reparate sau transformate, iar ulterior reexportate, evitând astfel penalizarea activității economice
         a țărilor din Comunitate.

      25      Rezultă în mod necesar că o practică, precum cea descrisă la punctul 8 din prezenta hotărâre, care ar consta în a se limita
         la a trece peste graniță o marfă fără a avea o intenție reală de a o reexporta și la a o reimporta la scurt timp ar fi contrară
         însuși obiectivului regimului perfecționării active și ar aduce atingere eficacității reglementării comunitare.

      26      Instanța de trimitere este singura competentă să verifice dacă faptele care stau la originea acțiunii principale constituie
         o astfel de ilegalitate.

      27      În ceea ce privește consecințele unei astfel de ilegalități, articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, care
         este de aplicare generală, prevede că „actele despre care se stabilește că au drept scop obținerea unui avantaj care contravine
         obiectivelor dreptului comunitar aplicabil în situația în cauză, prin crearea în mod artificial a condițiilor necesare pentru
         obținerea avantajului, au drept consecință, după caz, fie neacordarea avantajului respectiv, fie retragerea acestuia”.

      28      Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că obligația de a restitui un avantaj primit în mod nejustificat prin intermediul unei
         practici nelegale nu încalcă principiul legalității. Astfel, această obligație nu constituie o sancțiune, ci o simplă consecință
         a constatării că au fost create în mod artificial condițiile necesare pentru obținerea avantajului care rezultă din reglementarea
         comunitară, făcând ca avantajul primit să fie nedatorat și justificând, așadar, obligația de a‑l restitui (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 14 decembrie 2000, Emsland‑Stärke, C‑110/99, Rec., p. I‑11569, punctul 56).

      29      De asemenea, importatorul care s‑a poziționat în mod nelegal în regimul perfecționării active și a beneficiat de acesta creând
         în mod artificial condițiile necesare pentru aplicarea sa este obligat să achite taxele aferente produselor respective, fără
         a aduce atingere, după caz, sancțiunilor administrative, civile sau penale prevăzute de legislația națională.

      30      În consecință, trebuie răspuns la a treia, la a patra și la a cincea întrebare că operațiunea care ar consta în a se limita
         la a trece peste graniță o marfă în urma transformării acesteia într‑un produs căruia nu i se aplică taxe antidumping, fără
         a avea intenția reală de a o reexporta, și la a o reimporta la scurt timp nu poate fi încadrată în mod legal în regimul perfecționării
         active. Importatorul care s‑a poziționat în mod nelegal în regimul perfecționării active și a beneficiat de acesta creând
         în mod artificial condițiile necesare pentru aplicarea sa este obligat să achite taxele aferente produselor respective, fără
         a aduce atingere, după caz, sancțiunilor administrative, civile sau penale prevăzute de legislația națională. Instanței naționale
         competente îi revine sarcina de a aprecia dacă operațiunea în discuție în cauza principală este sau nu este, având în vedere
         considerațiile amintite anterior, considerată nelegală din perspectiva dreptului comunitar.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      31      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      Articolul 13 din Regulamentul (CE) nr. 384/96 al Consiliului din 22 decembrie 1995 privind protecția împotriva importurilor
            care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene nu este aplicabil în lipsa
            unei decizii a Consiliului Uniunii Europene, adoptată la propunerea Comisiei Comunităților Europene, de extindere a aplicării
            taxelor antidumping la importurile de produse similare sau de părți ale acestor produse provenind din țări terțe.
      2)      Operațiunea care ar consta în a se limita la a trece peste graniță o marfă în urma transformării acesteia într‑un produs căruia
            nu i se aplică taxe antidumping, fără a avea intenția reală de a o reexporta, și la a o reimporta la scurt timp nu poate fi
            încadrată în mod legal în regimul perfecționării active. Importatorul care s‑a poziționat în mod nelegal în regimul perfecționării
            active și a beneficiat de acesta creând în mod artificial condițiile necesare pentru aplicarea sa este obligat să achite taxele
            aferente produselor respective, fără a aduce atingere, după caz, sancțiunilor administrative, civile sau penale prevăzute
            de legislația națională. Instanței naționale competente îi revine sarcina de a aprecia dacă operațiunea în discuție în cauza
            principală este sau nu este, având în vedere considerațiile amintite anterior, considerată nelegală din perspectiva dreptului
            comunitar.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 14 iulie 1994. # Milchwerke Köln/Wuppertal eG împotriva Hauptzollamt Köln-Rheinau. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Düsseldorf - Germania. # Prelevare suplimentară asupra laptelui. # Cauza C-352/92.