title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 14 octombrie 2010.#J. A. van Delft și alții împotriva College voor zorgverzekeringen.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Centrale Raad van Beroep - Țările de Jos.#Asigurări sociale - Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 - Titlul III capitolul 1 - Articolele 28, 28a şi 33 - Regulamentul (CEE) nr. 574/72 - Articolul 29 - Libera circulație a persoanelor - Articolele 21 TFUE şi 45 TFUE - Prestaţii de asigurare de sănătate - Titulari ai unei pensii pentru limită de vârstă sau ai unei indemnizaţii pentru incapacitate de muncă - Reşedinţă într-un alt stat membru decât statul răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizaţiei - Acordarea unor prestaţii în natură în statul de reşedinţă suportate de statul răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizaţiei - Neînregistrare în statul de reşedinţă - Obligaţie de plată a contribuţiilor în statul răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizaţiei - Modificare a legislaţiei naţionale a statului răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizaţiei - Continuitatea asigurării de boală - Diferenţă de tratament între persoanele rezidente şi cele nerezidente.#Cauza C-345/09.

text:
      Cauza C‑345/09
      J. A. van Delft și alții
      împotriva
      College voor zorgverzekeringen
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Centrale Raad van Beroep)
      „Asigurări sociale – Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 – Titlul III capitolul 1 – Articolele 28, 28a și 33 – Regulamentul (CEE) nr. 574/72 – Articolul 29 – Libera circulație a persoanelor – Articolele 21 TFUE și 45 TFUE – Prestații de asigurare de sănătate – Titulari ai unei pensii pentru limită de vârstă sau ai unei indemnizații pentru incapacitate de muncă – Reședință într‑un alt stat membru decât statul răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației – Acordarea unor prestații în natură în statul de reședință, suportate de statul răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației
         – Neînregistrare în statul de reședință – Obligație de plată a contribuțiilor în statul răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației – Modificare a legislației naționale a statului răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației – Continuitatea asigurării de sănătate – Diferență de tratament între persoanele rezidente și cele nerezidente”

      Sumarul hotărârii
      1.        Securitatea socială a lucrătorilor migranți – Legislație aplicabilă – Caracterul imperativ al normelor conflictuale – Asigurare
            de sănătate – Titulari ai unor pensii sau ai unor indemnizații datorate în temeiul legislației unui alt stat membru decât
            statul de reședință
      (Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, art. 28 și 28a, și Regulamentul nr. 574/72 al Consiliului, art. 29)
      2.        Securitatea socială a lucrătorilor migranți – Asigurare de sănătate – Titulari ai unor pensii sau ai unor indemnizații datorate
            în temeiul legislației unui alt stat membru decât statul de reședință
      (Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, art. 28, 28a și 30, și Regulamentul nr. 574/72 al Consiliului, art. 29)
      3.        Cetățenia Uniunii Europene – Dreptul la libera circulație și la libera ședere pe teritoriul statelor membre – Securitatea
            socială a lucrătorilor migranți – Titulari ai unor pensii sau ai unor indemnizații datorate în temeiul legislației unui alt
            stat membru decât statul de reședință
      (art. 21 TFUE; Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului)
      1.        Întrucât normele conflictuale prevăzute de Regulamentul nr. 1408/71, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1992/2006,
         se impun în mod imperativ statelor membre, nu se poate admite că persoanele asigurate social care intră sub incidența acestor
         norme pot să contracareze efectele lor dispunând de posibilitatea de a opta să se sustragă de la aplicare. Astfel, aplicarea
         sistemului privind conflictul de legi instituit de Regulamentul nr. 1408/71 nu depinde decât de situația obiectivă în care
         se găsește lucrătorul interesat. Articolele 28 și 28a din acest regulament nu oferă, potrivit modului lor de redactare, niciun
         drept de opțiune titularilor unor pensii și ai unor indemnizații care intră sub incidența acestor dispoziții. Din moment ce
         titularul unei pensii sau al unei indemnizații datorate în temeiul legislației unui stat membru se încadrează în situația
         obiectivă descrisă la articolele menționate, norma conflictuală prevăzută de aceste dispoziții este aplicabilă în cazul său
         fără a putea să renunțe la aceasta prin neînregistrarea, conform articolului 29 din Regulamentul nr. 574/72 de stabilire a
         normelor de aplicare a Regulamentului nr. 1408/71, la instituția competentă din statul membru în care are reședința. Prin
         urmare, articolele 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71 au caracter imperativ pentru persoanele asigurate care intră sub
         incidența acestora.

      Înregistrarea la instituția competentă din statul membru de reședință prevăzută la articolul 29 din Regulamentul nr. 574/72
         de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 1408/71 constituie numai o formalitate administrativă, a cărei îndeplinire
         este necesară pentru a asigura acordarea efectivă a prestațiilor în natură în acest stat membru în temeiul articolelor 28
         și 28a din Regulamentul nr. 1408/71. În această privință, furnizând formularul E 121, instituția competentă dintr‑un stat
         membru se limitează să declare că persoana asigurată într‑un sistem de asigurări sociale ar avea dreptul la prestații în natură
         în temeiul legislației statului membru respectiv dacă ar avea reședința în acesta. Întrucât un astfel de formular este pur
         declarativ, prezentarea sa la instituția competentă dintr‑un stat membru în vederea înregistrării persoanei asigurate în statul
         respectiv nu poate, prin urmare, să constituie o condiție a nașterii unor drepturi la prestații în acest stat membru.

      În aceste condiții, titularii unei pensii sau ai unei indemnizații care intră în domeniul de aplicare al articolelor 28 și
         28a din Regulamentul nr. 1408/71, având în vedere caracterul imperativ al sistemului instituit de aceste dispoziții, nu pot
         opta să renunțe la beneficiul prestațiilor în natură oferite în statul membru în care au reședința prin faptul că nu se înregistrează
         la instituția competentă din acest stat membru, o astfel de neînregistrare neputând avea ca efect exonerarea acestora de la
         plata contribuțiilor în statul membru răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației, deoarece, în orice caz, respectivele
         prestații sunt în continuare suportate de acest din urmă stat, titularii menționați neputând să se sustragă de la sistemul
         prevăzut de regulamentul amintit.

      Cu certitudine, prin neînregistrarea la instituția competentă din statul membru de reședință, o astfel de persoană asigurată
         într‑un sistem de asigurări sociale nu poate beneficia de acordarea efectivă a prestațiilor menționate în acest stat și, prin
         urmare, nu implică niciun cost pe care statul membru răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației acestuia ar trebui
         să îl ramburseze statului membru de reședință în temeiul articolului 36 din Regulamentul nr. 1408/71 coroborat cu articolul
         95 din Regulamentul nr. 574/72. Cu toate acestea, o astfel de împrejurare nu afectează cu nimic existența dreptului la aceste
         prestații și, prin urmare, obligația corelativă de a plăti către instituțiile competente din statul membru a cărui reglementare
         reprezintă temeiul existenței unui astfel de drept contribuțiile datorate în schimbul riscului suportat de acesta în temeiul
         dispozițiilor Regulamentului nr. 1408/71. O astfel de obligație de plată a contribuțiilor în considerarea existenței unui
         drept la prestații, chiar în lipsa unui beneficiu efectiv al prestațiilor menționate, este inerentă principiului solidarității
         aplicat de sistemele naționale de asigurări sociale, întrucât, în lipsa unei asemenea obligații, persoanele interesate ar
         putea fi încurajate să aștepte realizarea riscului înainte de a contribui la finanțarea acestui sistem.

      (a se vedea punctele 52, 57, 61-65 și 72-75)
      2.        Articolele 28, 28a și 33 din Regulamentul nr. 1408/71, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1992/2006, coroborate
         cu articolul 29 din Regulamentul nr. 574/72 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 1408/71, astfel cum a
         fost modificat prin Regulamentul nr. 311/2007, trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări a unui stat
         membru care prevede că titularii unei pensii sau ai unei indemnizații datorate în temeiul legislației acestui stat care au
         reședința într‑un alt stat membru, în care au dreptul, în temeiul articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, la prestațiile
         de boală în natură acordate de instituția competentă din acest stat membru, trebuie să achite, sub forma unei rețineri din
         pensia sau din indemnizația amintită, o contribuție pentru prestațiile menționate, chiar și atunci când nu sunt înregistrați
         la instituția competentă din statul membru în care au reședința.

      (a se vedea punctul 80 și dispozitiv 1)
      3.        Articolul 21 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări a unui stat membru care prevede că titularii
         unei pensii sau ai unei indemnizații datorate în temeiul legislației acestui stat membru care au reședința într‑un alt stat
         membru, în care au dreptul, potrivit articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, astfel cum a fost modificat prin
         Regulamentul nr. 1992/2006, la prestațiile de boală în natură acordate de instituția competentă din acest din urmă stat membru,
         trebuie să achite, sub forma unei rețineri din pensia sau din indemnizația amintită, o contribuție pentru prestațiile menționate,
         chiar și atunci când nu sunt înregistrați la instituția competentă din statul membru în care au reședința.

      În schimb, articolul 21 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei astfel de reglementări naționale în măsura în
         care aceasta induce sau presupune – aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere – o diferență de tratament nejustificată
         între persoanele rezidente și cele nerezidente în ceea ce privește continuitatea protecției globale împotriva riscului de
         boală de care aceștia beneficiau în cadrul unor contracte de asigurare încheiate înainte de intrarea în vigoare a respectivei
         reglementări.

      (a se vedea punctele 130 și 131 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      14 octombrie 2010(*)

      „Asigurări sociale – Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 – Titlul III capitolul 1 – Articolele 28, 28a și 33 – Regulamentul (CEE) nr. 574/72 – Articolul 29 – Libera circulație a persoanelor – Articolele 21 TFUE și 45 TFUE – Prestații de asigurare de sănătate – Titulari ai unei pensii pentru limită de vârstă sau ai unei indemnizații pentru incapacitate de muncă – Reședință într‑un alt stat membru decât statul răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației – Acordarea unor prestații în natură în statul de reședință, suportate de statul răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației
         – Neînregistrare în statul de reședință – Obligație de plată a contribuțiilor în statul răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației – Modificare a legislației naționale a statului răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației – Continuitatea asigurării de sănătate – Diferență de tratament între persoanele rezidente și cele nerezidente”

      În cauza C‑345/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Centrale Raad
         van Beroep (Țările de Jos), prin decizia din 26 august 2009, primită de Curte la 27 august 2009, în procedura

      J. A. van Delft,
      J. C. Ramaer,
      J. M. van Willigen,
      J. F. van der Nat,
      C. M. Janssen,
      O. Fokkens
      împotriva
      College voor zorgverzekeringen,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii A. Arabadjiev, A. Rosas, U. Lõhmus și A. Ó Caoimh (raportor),
         judecători,

      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 20 mai 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnii van Delft și van Willigen, de E. Pijnacker Hordijk, advocaat;
      –        pentru domnul Janssen, de H. Frantzen și de H. Ebbink, advocaten;
      –        pentru domnul Fokkens, de el însuși;
      –        pentru College voor zorgverzekeringen, de domnii M. van Dijen și R. G. van der Wissel, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna C. Wissels și de domnul J. Langer, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul ceh, de domnii M. Smolek și D. Hadroušek, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul francez, de domnul G. de Bergues și de doamna A. Czubinski, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul finlandez, de doamna A. Guimaraes-Purokoski, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii V. Kreuschitz și M. van Beek, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 iulie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 28, 28a și 33, precum și a dispozițiilor
         anexei VI secțiunea R punctul 1 literele (a) și (b) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind
         aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează
         în cadrul Comunității, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1992/2006 al Parlamentului European și al Consiliului
         din 18 decembrie 2006 (JO L 392, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 288, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1408/71”),
         a articolului 29 din Regulamentul (CEE) nr. 574/72 al Consiliului din 21 martie 1972 de stabilire a normelor de aplicare a
         Regulamentului (CEE) nr. 1408/71 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu salariații și cu membrii
         familiilor acestora care se deplasează în interiorul Comunității (JO L 74, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 74), astfel
         cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 311/2007 al Comisiei din 19 martie 2007 (JO L 82, p. 6, denumit în continuare
         „Regulamentul nr. 574/72”), precum și a articolelor 21 TFUE și 45 TFUE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnii van Delft, Ramaer, van Willigen, van der Nat, Janssen
         și Fokkens (denumiți în continuare, împreună, „reclamanții din acțiunea principală”), pe de o parte, și College voor zorgverzekeringen
         (Consiliul pentru asigurări de sănătate, denumit în continuare „CVZ”), pe de altă parte, având ca obiect plata unor contribuții
         datorate în temeiul sistemului legal obligatoriu de asigurări de sănătate aplicabil în Țările de Jos.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Articolul 13 din Regulamentul nr. 1408/71, care se găsește în cadrul titlului II din acesta, denumit „Stabilirea legislației
         aplicabile”, prevede:

      „Reguli generale
      (1)      Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației
         unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu.

      (2)      Sub rezerva dispozițiilor articolelor 14-17:
      […]
      (f)      persoana căreia nu îi mai este aplicabilă legislația unui stat membru, fără ca legislația altui stat membru să îi fie aplicabilă
         în conformitate cu una dintre regulile stabilite în paragrafele anterioare sau în conformitate cu una dintre excepțiile sau
         dispozițiile speciale stabilite la articolele 14-17, face obiectul legislației statului membru pe teritoriul căruia are reședința
         în conformitate exclusiv cu dispozițiile legislației respective.”

      4        Cuprins în același titlu II, articolul 17a din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Reguli speciale privind titularii pensiilor
         sau indemnizațiilor datorate în temeiul legislației unuia sau mai multor state membre”, are următorul cuprins:

      „Titularul unei pensii sau indemnizații datorate în temeiul legislației unui stat membru sau al pensiilor sau indemnizațiilor
         datorate în temeiul legislațiilor din mai multe state membre, care are reședința pe teritoriul altui stat membru, poate fi
         scutit, la cerere, de aplicarea legislației din acest din urmă stat, cu condiția să nu fie supus acestei legislații ca urmare
         a desfășurării unei activități profesionale.”

      5        Titlul III din Regulamentul nr. 1408/71 conține dispoziții speciale privind diferitele categorii de prestații cărora le este
         aplicabil în temeiul articolului 4 alineatul (1). Capitolul 1 din titlul III din regulamentul menționat privește prestațiile
         de boală și de maternitate.

      6        Cuprins în secțiunea 5 din capitolul 1, intitulată „Titularii pensiilor sau indemnizațiilor și membrii familiilor lor”, articolul
         28 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Pensiile sau indemnizațiile datorate în temeiul legislației mai multor state,
         în cazul în care nu există dreptul la prestații în țara de reședință”, prevede:

      „(1)      Titularul unei pensii sau indemnizații datorate în temeiul legislației unui stat membru sau al pensiilor sau indemnizațiilor
         datorate în temeiul legislației a două sau mai multe state membre și care nu are dreptul la prestații în temeiul legislației
         statului membru pe al cărui teritoriu are reședința beneficiază cu toate acestea de astfel de prestații pentru el însuși și
         pentru membrii de familie ai acestuia, în măsura în care ar avea dreptul la acestea, luând în considerare, dacă este cazul,
         dispozițiile articolului 18 și ale anexei VI, în temeiul legislației statului membru sau cel puțin a unuia dintre statele
         membre competente în privința pensiilor în cazul în care are reședința pe teritoriul unui astfel de stat. Prestațiile sunt
         acordate în următoarele condiții:

      (a)      prestațiile în natură se acordă pe seama instituției menționate la alineatul (2) de instituția de la locul de reședință ca
         și când persoana respectivă ar fi titularul unei pensii sau indemnizații în temeiul legislației statului pe al cărui teritoriu
         aceasta are reședința și ar avea dreptul la astfel de prestații;

      […]
      (2)      În cazurile prevăzute la alineatul (1), costul prestațiilor în natură incumbă instituției stabilite în conformitate cu următoarele
         reguli:

      (a)      dacă titularul are dreptul la respectivele prestații în temeiul legislației unui singur stat membru, costul incumbă instituției
         competente a acelui stat;

      […]”
      7        Inclus în aceeași secțiune, articolul 28a din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Pensii sau indemnizații datorate în temeiul
         legislației unuia sau mai multor state membre, altele decât țara de reședință, în cazul în care există dreptul la prestații
         în aceasta din urmă”, prevede:

      „În cazul în care titularul unei pensii sau indemnizații datorate în temeiul legislației unui stat membru sau al unor pensii
         sau indemnizații datorate în temeiul legislațiilor a două sau mai multe state membre are reședința pe teritoriul unui stat
         membru conform cu a cărui legislație dreptul la prestații în natură nu este supus condițiilor de asigurare sau activitate
         salariată și conform căreia nu este datorată nicio pensie sau indemnizație, costul prestațiilor în natură acordate acestuia
         și membrilor de familie ai acestuia incumbă instituției unuia dintre statele membre, competentă în privința pensiilor, stabilită
         în conformitate cu regulile prevăzute la articolul 28 alineatul (2), în măsura în care titularul și membrii de familie ai
         acestuia ar fi fost îndreptățiți la astfel de prestații în temeiul legislației aplicate de respectiva instituție dacă ar fi
         avut reședința pe teritoriul statului membru unde se află acea instituție.”

      8        Potrivit articolului 33 din Regulamentul nr. 1408/71, care este inclus de asemenea în titlul III capitolul 1 secțiunea 5 din
         regulamentul menționat și care este intitulat „Contribuții datorate de către titularii pensiilor sau indemnizațiilor”:

      „(1)      Instituția unui stat membru care este responsabilă de plata unei pensii sau indemnizații și care aplică o legislație care
         prevede rețineri ale contribuțiilor din pensii sau indemnizații pentru acoperirea prestațiilor pentru boală și maternitate
         este autorizată să opereze aceste rețineri, calculate în conformitate cu legislația respectivă, din pensia sau indemnizația
         datorată de o astfel de instituție, în măsura în care costul prestațiilor acordate conform articolelor 27-29, 31 și 32 este
         suportat de către o instituție a statului membru respectiv.

      (2)      Dacă, în cazurile menționate la articolul 28a, titularul unei pensii sau indemnizații se supune, datorită reședinței sale,
         contribuțiilor sau reținerilor echivalente pentru acoperirea prestațiilor de boală și de maternitate în temeiul legislației
         unui stat membru pe al cărui teritoriu titularul respectiv are reședința, contribuțiile respective nu sunt exigibile.”

      9        Potrivit articolului 36 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71, prestațiile în natură acordate în conformitate în special
         cu articolele 28, 28a și 33 din acest regulament de instituția unui stat membru pe seama instituției unui alt stat membru
         se rambursează integral.

      10      Punctul 1 literele (a)-(c) din secțiunea R din anexa VI la Regulamentul nr. 1408/71 are următorul cuprins:

      „1      Asigurarea de sănătate
      (a)      În ceea ce privește dreptul la beneficii în natură în temeiul legislației olandeze, este necesar să se înțeleagă prin persoană
         care are dreptul la prestații în natură, în sensul aplicării capitolelor 1 și 4 din titlul III la prezentul regulament, următoarele:

      (i)      persoana care are obligația de a încheia o asigurare de sănătate la un organism de asigurări de sănătate, în temeiul articolului
         2 din Zorgverzekeringswet (Legea privind asigurările de sănătate)

      și
      (ii)      altă persoană decât cea prevăzută la punctul (i), care este rezidentă într‑un alt stat membru și care are, în temeiul prezentului
         regulament, dreptul la o asigurare de sănătate în țara de rezidență plătită de Țările de Jos.

      (b)      Persoanele prevăzute la litera (a) punctul (i) trebuie, în conformitate cu dispozițiile din Zorgverzekeringswet (Legea privind
         asigurările de sănătate), să încheie asigurări la un organism de asigurări de sănătate, iar persoanele prevăzute la litera
         (a) punctul (ii) trebuie să se înscrie la College voor zorgverzekeringen (Consiliul pentru asigurări de sănătate).

      (c)      Dispozițiile din Zorgverzekeringswet (Legea privind asigurările de sănătate) și din Algemene wet bijzondere ziektekosten (Legea
         generală privind cheltuielile medicale speciale) privind obligația de a plăti contribuții se aplică persoanelor prevăzute
         la litera (a) și membrilor familiilor acestora. În ceea ce privește membrii familiei, contribuțiile se rețin de la persoana
         care are dreptul la asigurare de sănătate.”

      11      Articolul 29 din Regulamentul nr. 574/72, care stabilește normele de aplicare a Regulamentului nr. 1408/71, intitulat „Prestațiile
         în natură pentru titularii pensiilor sau indemnizațiilor și membrii de familie ai acestora care nu au reședința într‑un stat
         membru în temeiul legislației conform căreia aceștia au dreptul la prestații”, prevede:

      „(1)      Pentru a beneficia de prestații în natură pe teritoriul statului membru în care au reședința, în temeiul articolelor 28 alineatul
         (1) și 28a din regulament, titularul unei pensii sau indemnizații și membrii de familie ai acestuia se înregistrează la instituția
         de la locul de reședință, prin prezentarea unui atestat care să certifice că acesta are dreptul la prestațiile menționate
         anterior, pentru sine și pentru membrii de familie ai acestuia, în temeiul legislației sau a uneia dintre legislațiile conform
         căreia se datorează o pensie sau o indemnizație.

      (2)      Acest atestat se eliberează, la cererea titularului, de către instituția sau una dintre instituțiile răspunzătoare pentru
         plata pensiei sau indemnizației sau, după caz, de către instituția împuternicită să stabilească dreptul la prestații în natură,
         imediat ce titularul îndeplinește condițiile pentru dobândirea dreptului la prestațiile respective. Dacă titularul nu prezintă
         atestatul, instituția de la locul de reședință se adresează instituției sau instituțiilor răspunzătoare pentru plata pensiei
         sau indemnizației pentru a‑l obține sau, după caz, instituției împuternicite să elibereze acest atestat. Până la primirea
         acestui atestat, instituția de la locul de reședință îi poate înregistra provizoriu pe titular și pe membrii de familie ai
         acestuia, rezidenți în același stat membru, pe baza documentelor justificative pe care le‑a acceptat. Această înregistrare
         nu este opozabilă instituției răspunzătoare de plata prestațiilor în natură, până când respectiva instituție nu eliberează
         atestatul prevăzut la alineatul (1).”

      12      Articolul 95 din regulamentul menționat prevede că cuantumul prestațiilor în natură acordate în temeiul articolelor 28 și
         28a din Regulamentul nr. 1408/71 se rambursează de instituțiile competente instituțiilor care au acordat prestațiile respective,
         pe baza unei sume forfetare care este cât se poate de apropiată de cheltuielile efective, ale cărei modalități de calcul sunt
         definite de această dispoziție.

      13      După cum rezultă din Decizia nr. 153 a Comisiei administrative a Comunităților Europene pentru securitatea socială a lucrătorilor
         migranți din 7 octombrie 1993 privind modelele de formulare necesare aplicării Regulamentului (CEE) nr. 1408/71 și a Regulamentului
         (CEE) nr. 574/72 al Consiliului (E 001, E 103-E 127) (JO 1994, L 244, p. 22), astfel cum a fost modificată prin Decizia nr. 202
         a Comisiei administrative a Comunităților Europene pentru securitatea socială a lucrătorilor migranți din 17 martie 2005 (JO
         2006, L 77, p. 1), formularul E 121 constituie atestatul necesar în vederea înregistrării titularului unei pensii sau al unei
         indemnizații și a membrilor familiei sale la instituția de la locul de reședință, conform prevederilor articolului 28 din
         Regulamentul nr. 1408/71 și ale articolului 29 din Regulamentul nr. 574/72.

       Reglementarea națională
      14      Înainte de 1 ianuarie 2006, Legea privind casele de asigurări de sănătate (Ziekenfondswet, denumită în continuare „ZFW”) prevedea
         un sistem legal obligatoriu de asigurări de sănătate numai pentru lucrătorii salariați al căror venit era inferior unui anumit
         prag.

      15      Acest sistem legal obligatoriu era de asemenea aplicabil, în anumite condiții, persoanelor nerezidente care erau titulare
         ale unei pensii în temeiul Legii privind sistemul general al asigurării pentru limită de vârstă (Algemene Ouderdomswet, denumită
         în continuare „AOW”) sau ale unei indemnizații în temeiul Legii privind asigurarea pentru incapacitatea de muncă (Wet op de
         arbeidsongeschiktheidsverzekering, denumită în continuare „WAO”).

      16      Persoanele care nu erau incluse în acest sistem erau obligate, în schimb, să încheie cu titlu privat un contract cu o societate
         de asigurări pentru a fi acoperite în privința riscului de boală.

      17      Începând de la 1 ianuarie 2006, Legea privind asigurările de sănătate (Zorgverzekeringswet, denumită în continuare „ZVW”)
         instituie un sistem legal obligatoriu de asigurări de sănătate pentru toate persoanele care au reședința sau care lucrează
         în Țările de Jos.

      18      Articolul 69 din legea menționată, în versiunea aplicabilă la 1 august 2008, are următorul cuprins:

      „1.      Persoanele cu reședința în străinătate, care, prin aplicarea unui regulament al Consiliului Comunităților Europene sau prin
         aplicarea unui regulament adoptat în temeiul Acordului privind Spațiul Economic European sau al unui tratat în domeniul asigurărilor
         sociale, au dreptul, în caz de nevoie, la asistență medicală sau la rambursarea acesteia, în condițiile prevăzute de legislația
         privind asigurarea asistenței medicale din țara lor de reședință, se înregistrează la [CVZ], cu excepția cazului în care acestea
         sunt supuse, potrivit prezentei legi, asigurării obligatorii.

      2.      Persoanele menționate la alineatul 1 datorează o contribuție care va fi stabilită prin ordin ministerial. Pentru o cotă care
         va fi stabilită prin acest ordin, contribuția respectivă este considerată, în vederea aplicării Legii privind indemnizația
         suplimentară pentru asistența medicală (Wet op de zorgtoeslag), ca fiind o primă pentru o asigurare de sănătate.

      3.       În cazul în care nu se înregistrează în termen de patru luni de la nașterea dreptului prevăzut la alineatul 1, [CVZ] aplică
         persoanei care ar fi trebuit să se înregistreze o amendă egală cu 130 % dintr‑o cotă stabilită prin ordin ministerial din
         contribuția prevăzută la alineatul 2, pentru o perioadă echivalentă cu perioada cuprinsă între data nașterii dreptului și
         data la care persoana s‑a înregistrat, fără a depăși cinci ani.

      4.       [CVZ] este însărcinat cu administrarea, după cum rezultă din dispozițiile cuprinse la alineatul 1 și din reglementările internaționale
         menționate în acesta, precum și cu deciziile privind perceperea și încasarea contribuției menționate la alineatul 2 […]”

      19      Articolele 6.3.1 alineatul 1 și 6.3.2 alineatul 1 din Regulamentul privind asigurările de sănătate (Regeling zorgverzekering)
         prevăd următoarele:

      „Contribuția datorată pentru o persoană dintre cele menționate la articolul 69 alineatul 1 din [ZVW] se calculează prin înmulțirea
         bazei de cotizare cu cifra reprezentând raportul dintre cheltuielile medii cu asistența medicală pentru o persoană în sarcina
         asigurării de sănătate în țara de reședință a persoanei respective și cheltuielile medii cu asistența medicală pentru o persoană
         în sarcina asigurării de sănătate din Țările de Jos.

      […]
      Contribuția prevăzută la articolul 6.3.1 pentru o persoană dintre cele menționate la articolul 69 alineatul 1 din [ZVW], care
         dă dreptul la o pensie sau la o indemnizație și pentru membrii familiei acesteia, este reținută de instituția care acordă
         pensia sau indemnizația aferentă acestei pensii din această pensie sau din această indemnizație și transferată către casa
         de asigurări de sănătate.”

      20      Articolul 2.5.2 alineatul 2 din Legea privind adaptarea și punerea în aplicare a Legii privind asigurările de sănătate (Invoerings-
         en aanpassingswet Zorgverzekeringswet, denumită în continuare „IZVW”) prevede:

      „Un acord privind asigurarea pentru asistență medicală sau pentru costurile acesteia, încheiat pentru sau cu o persoană cu
         reședința în străinătate care, prin aplicarea unui regulament al Consiliului Comunităților Europene sau prin aplicarea unui
         regulament adoptat în temeiul Acordului privind Spațiul Economic European sau al unui tratat în domeniul asigurărilor sociale,
         are dreptul la asistență medicală sau la rambursarea acesteia, în condițiile prevăzute de legislația privind asigurarea asistenței
         medicale din țara sa de reședință, își încetează efectele începând de la 1 ianuarie 2006, în măsura în care acesta dădea naștere
         unor drepturi echivalente cu cele de care persoana în cauză se poate prevala începând de la data respectivă prin aplicarea
         unui astfel de regulament sau tratat, în cazul în care asiguratul și‑a îndeplinit înainte de 1 mai 2006 obligația de a se
         înregistra la [CVZ] potrivit articolului 69 din [ZVW].”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      21      Reclamanții din acțiunea principală, toți resortisanți cu cetățenie olandeză având reședința în alt stat membru decât Regatul
         Țărilor de Jos, și anume, după caz, în Belgia, în Spania, în Franța și în Malta, sunt fie titulari ai unei pensii în temeiul
         AOW, fie ai unei indemnizații în temeiul WAO.

      22      Înainte de 1 ianuarie 2006, nefiind asigurați în cadrul sistemelor obligatorii de asigurări de sănătate prevăzute de ZFW,
         reclamanții menționați au încheiat, pentru a se asigura împotriva riscului de boală, cu titlu privat, contracte de asigurări
         cu societăți private de asigurări cu sediul, după caz, în Țările de Jos sau în alte state membre.

      23      Ca urmare a intrării în vigoare a ZVW, la 1 ianuarie 2006, CVZ a considerat că, întrucât reclamanții din acțiunea principală
         ar fi beneficiat de sistemul legal obligatoriu de asigurări de sănătate prevăzut de ZVW dacă ar fi avut reședința în Țările
         de Jos, aceștia urmau să aibă dreptul, potrivit articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, la prestații în natură
         în statul în care au reședința, suportate de statul răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației lor, respectiv Țările
         de Jos. Prin urmare, CVZ a transmis fiecărui reclamant un formular E 121 pentru a le permite acestora să se înscrie la o casă
         de asigurări de sănătate din statul lor de reședință. Domnii Ramaer, van der Nat și Fokkens au efectuat această înregistrare,
         ultimul dintre aceștia „sub rezervă”. În schimb, domnii van Delft, van Willigen și Janssen au refuzat să se înregistreze.

      24      La aceeași dată, 1 ianuarie 2006, reclamanților din acțiunea principală care încheiaseră, cu titlu privat, un contract de
         asigurare cu o societate având sediul în Țările de Jos li s‑a reziliat de plin drept acest contract, în temeiul prevederilor
         IZVW. În schimb, aceia dintre ei care încheiaseră un astfel de contract cu o societate având sediul într‑un alt stat membru
         l‑au putut păstra.

      25      Prin deciziile adoptate, după caz, în cursul anului 2006 sau al anului 2007, CVZ a reținut din pensiile sau din indemnizațiile
         plătite reclamanților din acțiunea principală valoarea contribuției prevăzute la articolul 69 din ZVW pentru a beneficia de
         sistemul legal obligatoriu de asigurări de sănătate introdus prin această lege.

      26      Prin hotărârile din 31 ianuarie și din 17 decembrie 2008, Rechtbank te Amsterdam a respins acțiunile formulate de reclamanții
         din acțiunea principală în vederea contestării acestor decizii.

      27      Reclamanții menționați au formulat apel împotriva acestor hotărâri la Centrale Raad van Beroep.

      28      Potrivit deciziei de trimitere, toți reclamanții din acțiunea principală invocă, în cadrul acestui apel, că articolele 28
         și 28a din Regulamentul nr. 1408/71 nu conțin dispoziții cu caracter obligatoriu care urmăresc să determine legislația aplicabilă
         în temeiul căreia aceștia ar fi supuși din oficiu sistemului de prestații în natură aplicabil în statul membru de reședință.
         În schimb, reclamanții amintiți apreciază că dispun fie de opțiunea de a se înregistra, utilizând formularul E 121, la instituția
         competentă din statul de reședință, potrivit articolului 29 din Regulamentul nr. 574/72, pentru a beneficia de prestațiile
         în natură în acest stat membru în temeiul articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, fie, în lipsa unei înregistrări
         la instituția menționată, de opțiunea de a încheia un contract de asigurare privată. În acest din urmă caz, statul membru
         răspunzător pentru plata pensiilor sau a indemnizațiilor nu ar putea reține o contribuție în sensul articolului 33 din regulamentul
         menționat, întrucât, într‑un asemenea caz, prestațiile în natură nu ar fi suportate de o instituție a statului respectiv.

      29      Pe de altă parte, tot potrivit deciziei de trimitere, toți reclamanții din acțiunea principală invocă o încălcare a drepturilor
         pe care le dețin în temeiul articolelor 21 TFUE și 45 TFUE, ca urmare a faptului că sunt obligați să plătească o contribuție
         pentru prestații în statul de reședință de care nu doresc să beneficieze, întrucât, în opinia lor, acestea sunt mai puțin
         avantajoase. În schimb, reclamanții ar dori menținerea situației anterioare datei de 1 ianuarie 2006 pentru a putea să încheie
         ei înșiși un contract de asigurare cu titlu privat pentru toate cheltuielile medicale.

      30      Din decizia de trimitere rezultă că, la rândul său, CVZ susține că dreptul la prestații în natură în temeiul articolelor 28
         și 28a din Regulamentul nr. 1408/71 nu depinde de înregistrarea la instituția competentă din statul de reședință, astfel încât,
         chiar dacă persoanele interesate nu s‑au înregistrat la aceasta din urmă și, astfel, nu și‑au exercitat dreptul la prestațiile
         în natură care rezultă din aceste dispoziții, statul membru răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației este autorizat
         să opereze o reținere din aceasta. În caz contrar, s‑ar aduce atingere solidarității sistemului de asigurări sociale, din
         moment ce orice persoană interesată ar putea să își permită să aștepte momentul în care are nevoie de asistență medicală pentru
         a se înregistra și pentru a deveni astfel obligată la plata contribuțiilor.

      31      Instanța de trimitere arată că mai multe elemente par să indice că Regulamentul nr. 1408/71 exclude dreptul de opțiune invocat
         de reclamanții din acțiunea principală. Astfel, regulamentul menționat ar determina în mod obligatoriu statul care trebuie
         să acorde prestațiile persoanei interesate și statul care suportă costurile prestațiilor datorate. Pe de altă parte, atunci
         când Regulamentul nr. 1408/71 prevede un drept de opțiune, face acest lucru în mod expres. În schimb, ar putea rezulta atât
         din articolul 29 din Regulamentul nr. 574/72, cât și din Hotărârea din 3 iulie 2003, van der Duin și ANOZ Zorgverzekeringen
         (C‑156/01, Rec., p. I‑7045, punctul 40), că înregistrarea la instituția din statul de reședință este elementul care determină
         aplicarea articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71. În aceste condiții, în lipsa unei astfel de înregistrări, costurile
         aferente prestațiilor pentru reclamanții din acțiunea principală nu ar fi suportate de instituțiile competente din Țările
         de Jos, în sensul articolului 33 din Regulamentul nr. 1408/71, întrucât, într‑o asemenea situație, nu le‑ar putea fi acordată
         nicio prestație. Prin urmare, nu ar fi îndeplinite toate condițiile de aplicare prevăzute de această dispoziție pentru perceperea
         unei contribuții.

      32      Pe de altă parte, potrivit instanței de trimitere, în cazul în care dreptul de opțiune invocat de reclamanți este eliminat
         de Regulamentul nr. 1408/71, s‑ar pune problema dacă respectiva contribuție reținută potrivit articolului 69 din ZVW și articolului
         33 din regulamentul menționat încalcă articolele 21 TFUE și/sau 45 TFUE.

      33      În această privință, instanța menționată arată că, deși aplicarea unui coeficient de reședință a avut ca efect reducerea sumei
         datorate de nerezidenți în raport cu cea datorată de rezidenți și deși dreptul Uniunii nu garantează unui lucrător că transferul
         activităților sale sau al reședinței acestuia într‑un alt stat membru este neutru în privința asigurărilor sociale, totuși,
         pentru reclamanții din acțiunea principală, acoperiți, cu titlu privat, de un contract de asigurare la data intrării în vigoare
         a ZVW, aceasta ar putea avea ca efect o scădere a interesului lor de a continua să își exercite dreptul de liberă circulație
         și de ședere în afara Țărilor de Jos. Astfel, pe de o parte, aceștia ar trebui să suporte costuri mai mari pentru asigurările
         de sănătate și, pe de altă parte, ar beneficia de asistență medicală mai puțin avantajoasă. Or, deși dorința legiuitorului
         olandez de a prevedea o asigurare de sănătate obligatorie pentru toți rezidenții din Țările de Jos poate fi considerată un
         motiv întemeiat pe considerații obiective de interes general, conformitatea cu principiul proporționalității a obligației
         de a plăti în acest scop o contribuție, chiar în absența unei înregistrări în statul de reședință, nu ar rezulta în mod clar.

      34      În aceste condiții, Centrale Raad van Beroep a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Articolele 28, 28a și 33 din Regulamentul nr. 1408/71, dispozițiile anexei VI secțiunea R punctul 1 literele (a) și (b) la
         Regulamentul nr. 1408/71 și articolul 29 din Regulamentul nr. 574/72 trebuie interpretate în sensul că se opun unei dispoziții
         naționale precum articolul 69 din [ZVW], în măsura în care titularul unei pensii sau al unei indemnizații, care poate, în
         principiu, să exercite dreptul prevăzut la articolele 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, este obligat să se înregistreze
         la [CVZ], iar o contribuție trebuie reținută din pensia sau indemnizația acestui titular chiar dacă nu este înregistrat în
         sensul articolului 29 din Regulamentul nr. 574/72?

      2)      Articolul [21 TFUE] sau articolul [45 TFUE] trebuie interpretate în sensul că se opun unei dispoziții naționale precum articolul
         69 din [ZVW], în măsura în care un cetățean al [Uniunii] care poate, în principiu, să exercite dreptul prevăzut la articolele
         28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71 este obligat să se înregistreze la [CVZ], iar o contribuție trebuie reținută din pensia
         sau indemnizația acestui cetățean chiar dacă nu este înregistrat în sensul articolului 29 din Regulamentul nr. 574/72?”

      35      La cererea instanței de trimitere, președintele Curții a decis ca această cauză să fie tratată cu prioritate în temeiul articolului
         55 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Curții.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      36      Prin intermediul primei întrebări formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolele 28, 28a și 33
         din Regulamentul nr. 1408/71 coroborate cu articolul 29 din Regulamentul nr. 574/72 trebuie interpretate în sensul că se opun
         unei reglementări a unui stat membru, precum cea în cauză în acțiunea principală, care prevede că titularii unei pensii sau
         ai unei indemnizații datorate în temeiul legislației acestui stat, care, precum reclamanții din acțiunea principală, au reședința
         într‑un alt stat membru, trebuie, pentru a obține prestațiile de boală în natură de care au dreptul să beneficieze din partea
         primului stat membru, pe de o parte, să se înregistreze la instituția competentă din acesta și, pe de altă parte, să achite,
         sub forma unei rețineri din pensia sau din indemnizația amintită, o contribuție pentru prestațiile menționate, chiar atunci
         când nu sunt înregistrați la instituția competentă din statul membru în care au reședința.

      37      Din decizia de trimitere rezultă că această problemă se ridică în cadrul unui litigiu privind legalitatea contribuțiilor solicitate
         reclamaților din acțiunea principală de autoritățile olandeze pentru prestațiile de boală în natură acordate, în temeiul articolelor
         28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, în statul membru de reședință al acestora, suportate de Regatul Țărilor de Jos, ca
         urmare a intrării în vigoare în acest stat membru, la 1 ianuarie 2006, a noului sistem legal obligatoriu de asigurări de sănătate
         instituit prin ZVW, care, înlocuindu‑l pe cel prevăzut înainte de această dată de ZFW numai pentru lucrătorii salariați ale
         căror venituri erau inferioare unui anumit prag, se aplică din acel moment tuturor persoanelor care au reședința sau lucrează
         în acest stat membru.

      38      În această privință, trebuie amintit de la bun început că articolele 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71 prevăd o „normă
         conflictuală” care permite să se determine, pentru titularii unei pensii sau ai unei indemnizații care au reședința într‑un
         alt stat membru decât statul răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației menționate, instituția responsabilă pentru
         acordarea prestațiilor avute în vedere, precum și legislația aplicabilă (a se vedea Hotărârea din 10 ianuarie 1980, Jordens-Vosters,
         69/79, Rec., p. 75, punctul 12, Hotărârea din 10 mai 2001, Rundgren, C‑389/99, Rec., p. I‑3731, punctele 43 și 44, precum
         și Hotărârea van der Duin și ANOZ Zorgverzekeringen, citată anterior, punctul 39).

      39      Potrivit articolului 28 din Regulamentul nr. 1408/71, titularii unei pensii sau ai unei indemnizații datorate în temeiul legislației
         unui stat membru care au reședința într‑un alt stat membru, în care nu au dreptul la prestații de sănătate în natură, beneficiază,
         în contul și pe seama statului răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației respective, de aceste prestații acordate
         de instituția competentă din statul membru de reședință al acestora, în măsura în care ar avea dreptul la prestațiile amintite
         în temeiul legislației statului răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației dacă ar fi avut reședința pe teritoriul
         acestui stat (a se vedea Hotărârea van der Duin și ANOZ Zorgverzekeringen, citată anterior, punctele 40, 47 și 53).

      40      Articolul 28a din Regulamentul nr. 1408/71 conține o normă în esență comparabilă în cazul în care un drept la prestațiile
         de boală în natură există în statul membru de reședință, acesta din urmă nesupunând dreptul respectiv la prestații unor condiții
         legate de asigurări sau de raporturi de muncă, și aceasta în scopul de a nu penaliza statele membre a căror legislație acordă
         un drept la prestațiile în natură numai în temeiul reședinței pe propriul teritoriu (a se vedea Hotărârea Rundgren, citată
         anterior, punctele 43 și 45).

      41      Rezultă că, în speță, ca urmare a intrării în vigoare a ZVW, titularii unei pensii sau ai unei indemnizații datorate în temeiul
         legislației olandeze, precum reclamanții din acțiunea principală, care au reședința într‑un alt stat membru decât Țările de
         Jos, care, înainte de această dată, nu intrau sub incidența articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71 – întrucât
         nu beneficiau, având în vedere nivelul veniturilor lor și indiferent de locul de reședință, de prestațiile de boală prevăzute
         de sistemul legal obligatoriu al asigurărilor de boală – intră, începând de la 1 ianuarie 2006, în domeniul de aplicare al
         articolelor menționate.

      42      În temeiul anexei VI secțiunea R punctul 1 literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 1408/71, astfel de titulari ai unei pensii
         sau ai unei indemnizații care au dreptul să obțină, din partea Regatului Țărilor de Jos, prestații de boală în natură în statul
         membru de reședință în temeiul articolelor 28 și 28a din acest regulament, trebuie să se înregistreze în acest scop la CVZ.
         În plus, potrivit articolului 29 din Regulamentul nr. 574/72, aceștia trebuie de asemenea să se înscrie, pentru a beneficia
         de aceste prestații, la instituția competentă a statului membru în care au reședința, prezentând un atestat care să certifice
         drepturile lor la prestațiile menționate în temeiul legislației statului răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației.
         Acest atestat este reprezentat de formularul E 121.

      43      Din documentele dosarului prezentate Curții rezultă că, în speță, obligația titularilor unei pensii sau ai unei indemnizații
         datorate în temeiul legislației olandeze care au reședința într‑un alt stat membru decât Țările de Jos de a se înregistra,
         pentru a beneficia de prestațiile de boală în natură în temeiul articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, la CVZ,
         chiar dacă este menționată în prima întrebare preliminară, nu este pusă la îndoială în cadrul acțiunii principale decât în
         măsura în care declanșează reținerea de către statul menționat a unor contribuții din pensia sau din indemnizația respectivilor
         titulari, contribuții a căror legalitate este contestată.

      44      În aceste condiții, trebuie să se considere că, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere urmărește, în esență,
         să se stabilească dacă titularii unei pensii sau ai unei indemnizații care, precum reclamanții din acțiunea principală, au
         reședința într‑un alt stat membru decât statul răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației acestora au posibilitatea,
         prin neînregistrarea la instituția competentă din statul membru în care au reședința, să opteze să nu intre sub incidența
         Regulamentului nr. 1408/71 și, prin urmare, să renunțe la beneficiul prestațiilor oferite în acest stat membru în temeiul
         articolelor 28 și 28a din regulamentul menționat și, astfel, să nu fie obligați să plătească acele contribuții datorate pentru
         prestațiile respective, conform articolului 33 din același regulament, în statul membru răspunzător pentru plata pensiei sau
         a indemnizației titularilor menționați.

      45      Cu titlu preliminar, domnii Janssen și Fokkens susțin însă că, spre deosebire de ceea ce presupune instanța de trimitere,
         situația lor nu intră în domeniul de aplicare al articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, ci al articolului 13
         alineatul (2) litera (f) din acest regulament, în temeiul căruia, întrucât legislația olandeză nu mai poate fi aplicată în
         privința lor, având în vedere că și‑au încetat activitățile profesionale în Țările de Jos, acestora li se aplică în mod exclusiv
         legislația statului membru în care au reședința, fără să aibă cea mai mică posibilitate de a opta. Prin urmare, Regatul Țărilor
         de Jos nu ar avea competența să perceapă o contribuție pentru astfel de prestații.

      46      În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 13 alineatul (2) litera (f) din Regulamentul nr. 1408/71, persoana
         căreia nu îi mai este aplicabilă legislația unui stat membru, fără ca legislația altui stat membru să îi fie aplicabilă în
         conformitate cu dispozițiile articolului 13 alineatul (2) literele (a)-(d) sau ale articolelor 14-17 din acest regulament,
         face obiectul legislației statului membru pe teritoriul căruia are reședința. Potrivit unei jurisprudențe constante, articolul
         13 alineatul (2) litera (f) este aplicabil în special persoanelor care și‑au încetat definitiv orice activitate (Hotărârea
         din 11 iunie 1998, Kuusijärvi, C‑275/96, Rec., p. I‑3419, punctele 39 și 40, precum și Hotărârea din 11 noiembrie 2004, Adanez-Vega,
         C‑372/02, Rec., p. I‑10761, punctul 24).

      47      Totuși, această dispoziție cu caracter general care figurează în cadrul titlului II din Regulamentul nr. 1408/71, denumit
         „Stabilirea legislației aplicabile”, nu este aplicabilă decât în măsura în care dispozițiile speciale pentru diferitele categorii
         de prestații prevăzute în cadrul titlului III din același regulament nu instituie derogări de la dispoziția amintită (a se
         vedea Hotărârea din 27 mai 1982, Aubin, 227/81, Rec., p. 1991, punctul 11).

      48      Or, chiar articolele 28 și 28a din acest regulament, care sunt incluse în titlul III, în capitolul 1 din acesta, intitulat
         „Boala și maternitatea”, derogă de la aceste norme generale în ceea ce privește acordarea prestațiilor de boală în natură
         titularilor unei pensii sau ai unei indemnizații care au reședința într‑un alt stat membru decât statul răspunzător pentru
         plata pensiei sau a indemnizației respective.

      49      Așadar, în mod întemeiat instanța de trimitere a înlăturat, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, aplicarea
         articolului 13 alineatul (2) litera (f) din Regulamentul nr. 1408/71, în favoarea articolelor 28 și 28a din acest regulament.

      50      În această privință, instanța de trimitere ridică în esență problema, pe de o parte, a caracterului imperativ al sistemului
         instituit prin articolele 28 și 28a pentru titularii unei pensii sau ai unei indemnizații care intră în domeniul de aplicare
         al acestor dispoziții și, pe de altă parte, a obligației acestora de a efectua plata contribuțiilor pentru prestațiile prevăzute
         de aceste dispoziții.

      51      În ceea ce privește, în primul rând, posibilitatea titularilor unei pensii sau ai unei indemnizații care au reședința într‑un
         alt stat membru decât statul care este răspunzător pentru plata acesteia de a renunța la aplicarea sistemului prevăzut la
         articolele 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, trebuie menționat că, potrivit unei jurisprudențe constante, dispozițiile
         Regulamentului nr. 1408/71 ce determină legislația aplicabilă formează un sistem de norme conflictuale al cărui caracter complet
         are ca efect deposedarea legiuitorilor naționali de puterea de a stabili întinderea și condițiile de aplicare a legislației
         naționale în acest domeniu cu privire la persoanele supuse acesteia și la teritoriul în interiorul căruia dispozițiile naționale
         își produc efectele (a se vedea în special Hotărârea Adanez-Vega, citată anterior, punctul 18 și jurisprudența citată).

      52      Or, întrucât normele conflictuale prevăzute de Regulamentul nr. 1408/71 se impun astfel în mod imperativ statelor membre,
         cu atât mai mult nu se poate admite că persoanele asigurate social care intră sub incidența acestor norme pot să contracareze
         efectele lor dispunând de posibilitatea de a opta să se sustragă de la aplicare. Astfel, aplicarea sistemului privind conflictul
         de legi instituit de Regulamentul nr. 1408/71 nu depinde decât de situația obiectivă în care se găsește lucrătorul interesat
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 1967, Couture, 11/67, Rec., p. 487, p. 500, Hotărârea din 13 decembrie
         1967, Guissart, 12/67, Rec., p. 551, p. 562, și Hotărârea din 29 iunie 1994, Aldewereld, C‑60/93, Rec., p. I‑2991, punctele
         16-20).

      53      În acest context, Curtea a stabilit deja, în ceea ce privește lucrătorii migranți, că nici Tratatul FUE, mai precis, articolul
         45 din acesta, nici Regulamentul nr. 1408/71 nu oferă acestor lucrători opțiunea de a renunța de la bun început la beneficiul
         mecanismului instituit în special prin articolul 28 alineatul (1) din regulamentul menționat (Hotărârea din 5 martie 1998,
         Molenaar, C‑160/96, Rec., p. I‑843, punctul 42).

      54      În plus, atunci când Regulamentul nr. 1408/71 conferă un drept de opțiune persoanelor asigurate într‑un sistem de asigurări
         sociale, care, în privința legislației aplicabile, intră în domeniul de aplicare al regulamentului menționat, acesta din urmă
         prevede respectivul drept de opțiune în mod expres (Hotărârea Aubin, citată anterior, punctul 19).

      55      Cu certitudine, aceasta este situația, spre exemplu, după cum au subliniat domnii van Delft și van Willigen, a articolului
         17a din Regulamentul nr. 1408/71, care permite titularilor unei pensii sau ai unei indemnizații datorate în temeiul legislației
         unuia sau mai multor state membre, care au reședința pe teritoriul altui stat membru, să solicite să fie exceptați de la aplicarea
         legislației din acest din urmă stat membru, cu condiția să nu fie supuși acesteia ca urmare a desfășurării unei activități
         profesionale.

      56      Cu toate acestea, părțile sunt de acord că această dispoziție, care figurează în cadrul titlului II din Regulamentul nr. 1408/71,
         nu este aplicabilă într‑o cauză precum cea din acțiunea principală, întrucât, după cum au recunoscut domnii van Delft și van
         Willigen, articolele 28 și 28a din regulamentul menționat conțin, în ceea ce privește prestațiile de boală datorate acestor
         titulari ai unei pensii sau ai unei indemnizații, norme speciale derogatorii.

      57      În schimb, după cum a arătat avocatul general la punctul 47 din concluzii, articolele 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71
         nu oferă, potrivit modului lor de redactare, niciun drept de opțiune titularilor unor pensii și ai unor indemnizații care
         intră sub incidența acestor dispoziții. Astfel, articolul 28 din acest regulament prevede în mod imperativ că, atunci când
         titularul unei pensii sau al unei indemnizații datorate în temeiul legislației unui stat membru are reședința într‑un alt
         stat membru, în care nu are dreptul la prestații, acesta „beneficiază” totuși de prestații în natură acordate de instituția
         competentă din acest stat membru, în măsura în care ar avea dreptul la acestea dacă ar avea reședința în statul membru răspunzător
         pentru plata pensiei sau a indemnizației. De asemenea, atunci când statul membru de reședință prevede un drept la prestații
         în natură, articolul 28a din acest regulament impune statului membru răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației,
         fără a oferi nicio alternativă, să acorde prestațiile amintite, în măsura în care titularul pensiei sau al indemnizației respective
         ar avea dreptul la acestea dacă ar avea reședința în statul membru răspunzător pentru plata acesteia.

      58      Totuși, reclamanții din acțiunea principală susțin că, potrivit articolului 29 din Regulamentul nr. 574/72, „pentru a beneficia”
         de prestațiile în natură, în temeiul articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, pe teritoriul statului membru în
         care au reședința, titularul unei pensii sau al unei indemnizații trebuie să se înregistreze la instituția competentă din
         acest stat, prin prezentarea unui atestat – formularul E 121 – care să certifice că acesta are dreptul la prestațiile menționate
         anterior în temeiul legislației conform căreia se datorează o pensie sau o indemnizație.

      59      În această privință, aceiași reclamanți susțin că, la punctele 40, 47 și 53 din Hotărârea van der Duin și ANOZ Zorgverzekeringen,
         citată anterior, Curtea a stabilit că titularul unei pensii sau al unei indemnizații beneficiază de un drept la prestații
         în natură în statul membru de reședință numai „după ce” a subscris la sistemul instituit de articolul 28 din Regulamentul
         nr. 1408/71 înregistrându‑se la instituția din acest din urmă stat. Ar rezulta că neînregistrarea la instituția competentă
         din statul membru de reședință ar permite titularului unei pensii sau al unei indemnizații datorate în temeiul legislației
         unui alt stat membru să renunțe la dreptul la prestații în natură în statul membru de reședință.

      60      Această argumentare nu poate fi însă reținută.

      61      Astfel, furnizând formularul E 121, instituția competentă dintr‑un stat membru se limitează să declare că persoana asigurată
         într‑un sistem de asigurări sociale ar avea dreptul la prestații în natură în temeiul legislației statului membru respectiv
         dacă ar avea reședința în acesta (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 10 februarie 2000, FTS, C‑202/97, Rec., p. I‑883,
         punctul 50, precum și Hotărârea din 30 martie 2000, Banks și alții, C‑178/97, Rec., p. I‑2005, punctul 53).

      62      Întrucât un astfel de formular este pur declarativ, prezentarea sa la instituția competentă dintr‑un stat membru în vederea
         înregistrării persoanei asigurate în statul respectiv nu poate, prin urmare, să constituie o condiție a nașterii unor drepturi
         la prestații în acest stat membru.

      63      În consecință, înregistrarea la instituția competentă din statul membru de reședință prevăzută la articolul 29 din Regulamentul
         nr. 574/72 constituie numai o formalitate administrativă, a cărei îndeplinire este necesară pentru a asigura acordarea efectivă
         a prestațiilor în natură în acest stat membru în temeiul articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71. Punctele 40,
         47 și 53 din Hotărârea van der Duin și ANOZ Zorgverzekeringen, citată anterior, trebuie interpretate numai în acest sens,
         Curtea constatând în cuprinsul lor că titularii unei pensii sau ai unei indemnizații beneficiază, în temeiul articolului 28
         din Regulamentul nr. 1408/71 și al articolului 29 din Regulamentul nr. 574/72, de prestații în natură din partea instituției
         menționate numai după ce s‑au înregistrat la această instituție.

      64      În consecință, din moment ce titularul unei pensii sau al unei indemnizații datorate în temeiul legislației unui stat membru
         se încadrează în situația obiectivă descrisă la articolele 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, norma conflictuală prevăzută
         de aceste dispoziții este aplicabilă în cazul său fără a putea să renunțe la aceasta prin neînregistrarea, conform articolului
         29 din Regulamentul nr. 574/72, la instituția competentă din statul membru în care are reședința.

      65      Prin urmare, articolele 28 și 28a din Regulamentul nr. 1407/71 au caracter imperativ pentru persoanele asigurate care intră
         sub incidența acestora.

      66      În al doilea rând, în ceea ce privește obligația de plată a contribuțiilor în statul membru răspunzător pentru plata pensiei
         sau a indemnizației, domnii Janssen și Fokkens susțin că aplicarea articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71 nu poate,
         în orice caz, să justifice obligația acestora de a contribui la sistemul legal obligatoriu de asigurări de sănătate instituit
         de ZVW, întrucât, în lipsa unei reședințe sau a unui loc de muncă în Țările de Jos, aceștia nu au dreptul, în cadrul noii
         legislații, la prestațiile de boală în natură în acest stat membru. Astfel, contrar afirmațiilor ZFW, ZVW ar exclude explicit
         nerezidenții din domeniul său de aplicare.

      67      Această argumentare nu ține însă cont de faptul că, după cum rezultă din cuprinsul punctelor 37-41 din prezenta hotărâre,
         articolele 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71 prevăd o „normă conflictuală” în temeiul căreia titularii unei pensii sau
         ai unei indemnizații care au reședința într‑un alt stat membru decât statul răspunzător pentru plata acesteia au dreptul la
         prestații de sănătate în natură în statul membru în care au reședința pe seama primului stat, în măsura în care în statul
         respectiv ar avea dreptul la prestațiile menționate în temeiul legislației statului răspunzător pentru plata pensiei sau a
         indemnizației dacă ar fi avut reședința pe teritoriul celui din urmă stat.

      68      În consecință, deși este cu siguranță adevărat – aspect necontestat de părți – că ZVW nu se aplică titularilor unei pensii
         sau ai unei indemnizații datorate în temeiul legislației olandeze care, precum reclamanții din acțiunea principală, au reședința
         într‑un alt stat membru decât Țările de Jos, este de asemenea adevărat că, din moment ce reclamanții menționați ar avea dreptul
         la prestațiile de boală în natură în Țările de Jos în temeiul ZVW dacă ar avea reședința în acest stat membru, aceștia au
         dreptul, în temeiul sistemului instituit prin articolele 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, de a beneficia, pe seama
         acestui stat membru, de prestațiile respective în statul membru în care au reședința.

      69      În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 33 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71, instituția unui
         stat membru care este răspunzătoare pentru plata unei pensii sau indemnizații și care aplică o legislație ce prevede rețineri
         ale contribuțiilor, suportate de titularul acestei pensii sau indemnizații pentru acoperirea prestațiilor pentru boală, este
         autorizată să opereze aceste rețineri din pensia sau din indemnizația datorată de o astfel de instituție, în măsura în care
         costul prestațiilor acordate conform articolelor 28 și 28a din regulamentul menționat este suportat de o instituție a statului
         membru respectiv.

      70      În speță, părțile nu contestă faptul că legislația olandeză în temeiul căreia este datorată pensia sau indemnizația reclamanților
         din acțiunea principală prevede astfel de rețineri de contribuții.

      71      Or, în cadrul sistemului instituit de articolele 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, prestațiile în natură sunt acordate
         titularului unei pensii sau al unei indemnizații de instituția competentă a statului membru de reședință pe seama statului
         membru răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației.

      72      În aceste condiții, întrucât, astfel cum rezultă din cele menționate mai sus, titularii unei pensii sau ai unei indemnizații
         care intră în domeniul de aplicare al articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, având în vedere caracterul imperativ
         al sistemului instituit de aceste dispoziții, nu pot opta să renunțe la beneficiul prestațiilor în natură oferite în statul
         membru în care au reședința prin faptul că nu se înregistrează la instituția competentă din acest stat membru, o astfel de
         neînregistrare neputând avea ca efect exonerarea acestora de la plata contribuțiilor în statul membru răspunzător pentru plata
         pensiei sau a indemnizației, deoarece, în orice caz, respectivele prestații sunt în continuare suportate de acest din urmă
         stat, titularii menționați neputând să se sustragă de la sistemul prevăzut de regulamentul amintit.

      73      Cu certitudine, prin neînregistrarea la instituția competentă din statul membru de reședință, o astfel de persoană asigurată
         într‑un sistem de asigurări sociale nu poate beneficia de acordarea efectivă a prestațiilor menționate în acest stat și, prin
         urmare, nu implică niciun cost pe care statul membru răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației acestuia ar trebui
         să îl ramburseze statului membru de reședință în temeiul articolului 36 din Regulamentul nr. 1408/71 coroborat cu articolul
         95 din Regulamentul nr. 574/72.

      74      Cu toate acestea, o astfel de împrejurare nu afectează cu nimic existența dreptului la aceste prestații și, prin urmare, obligația
         corelativă de a plăti către instituțiile competente din statul membru a cărui reglementare reprezintă temeiul existenței unui
         astfel de drept contribuțiile datorate în schimbul riscului suportat de acesta în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 1408/71.
         Astfel, după cum a stabilit anterior Curtea, nicio normă de drept al Uniunii nu impune instituției competente dintr‑un stat
         membru să verifice dacă o persoană asigurată într‑un sistem de asigurări sociale poate beneficia în mod efectiv de totalitatea
         prestațiilor unui sistem de asigurări de sănătate înainte de afilierea sa și de prelevarea contribuțiilor corespunzătoare
         (Hotărârea Molenaar, citată anterior, punctul 41).

      75      După cum au subliniat guvernul olandez și Comisia Europeană, o astfel de obligație de plată a contribuțiilor în considerarea
         existenței unui drept la prestații, chiar în lipsa unui beneficiu efectiv al prestațiilor menționate, este inerentă principiului
         solidarității aplicat de sistemele naționale de asigurări sociale, întrucât, în lipsa unei asemenea obligații, persoanele
         interesate ar putea fi încurajate să aștepte realizarea riscului înainte de a contribui la finanțarea acestui sistem.

      76      Circumstanța invocată de domnii van Delft și van Willigen, potrivit căreia, ținând cont de vârsta lor, aceștia din urmă, care
         erau și rămâneau asigurați împotriva riscului de boală în cadrul contractelor de asigurare privată, nu au niciun interes să
         adopte acest gen de comportamente speculative, nu are relevanță sub acest aspect, întrucât, după cum admit părțile, riscul
         unor astfel de conduite nu poate fi exclus în ceea ce privește cel puțin o parte dintre persoanele asigurate în sistemul de
         asigurări sociale în cauză. Cu riscul ca, în caz contrar, să fie golită de esența conținutului său, solidaritatea unui astfel
         de sistem trebuie astfel să fie garantată în mod imperativ de toate persoanele asigurate în respectivul sistem de asigurări
         sociale, indiferent de comportamentul individual pe care ar putea să îl adopte fiecare dintre acestea în funcție de parametri
         personali.

      77      Pe de altă parte, domnii van Delft și van Willigen susțin în mod eronat că statul membru răspunzător pentru plata pensiei
         sau a indemnizației nu poate invoca drept argument solidaritatea sistemului în cauză întrucât acesta nu suportă riscul acordării
         unor prestații de boală în natură în statul membru de reședință.

      78      Astfel, deși, în principiu, în temeiul articolului 95 din Regulamentul nr. 574/72, valoarea prestațiilor în natură acordate
         în temeiul articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71 se rambursează de instituția competentă din statul membru răspunzător
         pentru plata pensiei sau a indemnizației instituției din statul membru de reședință, pe baza unei sume forfetare, este adevărat
         că suma respectivă este destinată să acopere toate prestațiile în natură acordate persoanelor interesate și că valoarea sa
         este calculată în funcție de costul mediu anual al serviciilor de sănătate necesitate de un titular al unei pensii sau al
         unei indemnizații din statul membru în care are reședința, sumă forfetară care, potrivit dispoziției menționate, este „cât
         se poate de apropiată” de cheltuielile reale (a se vedea în acest sens Hotărârea van der Duin și ANOZ Zorgverzekeringen, citată
         anterior, punctul 44).

      79      În consecință, statul membru răspunzător pentru plata pensiei sau a indemnizației către un titular care are reședința într‑un
         alt stat membru suportă riscul principal legat de acordarea unor prestații de boală în natură în statul membru în care are
         reședința titularul respectiv.

      80      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolele 28, 28a și 33 din Regulamentul
         nr. 1408/71 coroborate cu articolul 29 din Regulamentul nr. 574/72 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări
         a unui stat membru, precum cea în cauză în acțiunea principală, care prevede că titularii unei pensii sau ai unei indemnizații
         datorate în temeiul legislației acestui stat care au reședința într‑un alt stat membru, în care au dreptul, în temeiul articolelor
         28 și 28a, la prestațiile de boală în natură acordate de instituția competentă din acest stat membru, trebuie să achite, sub
         forma unei rețineri din pensia sau din indemnizația amintită, o contribuție pentru prestațiile menționate chiar și atunci
         când nu sunt înregistrați la instituția competentă din statul membru în care au reședința.

       Cu privire la a doua întrebare
      81      Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolele 21
         TFUE și 45 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări a unui stat membru, precum cea în cauză în acțiunea
         principală, care prevede că titularii unei pensii sau ai unei indemnizații datorate în temeiul legislației unui stat membru
         care au reședința într‑un alt stat membru, în care au dreptul, în temeiul articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71,
         la prestațiile de boală în natură acordate de instituția competentă din acest stat membru, trebuie, pe de o parte, să se înregistreze
         la instituția competentă din statul membru răspunzător pentru plata acestei pensii sau indemnizații și, pe de altă parte,
         să achite, sub forma unei rețineri din pensia sau din indemnizația amintită, o contribuție pentru prestațiile menționate chiar
         și atunci când nu sunt înregistrați la instituția competentă din statul membru în care au reședința.

      82      După cum rezultă deja din cuprinsul punctului 43 din prezenta hotărâre, obligația titularilor menționați ai unei pensii sau
         ai unei indemnizații de a se înregistra la CVZ pentru a beneficia de prestațiile de boală în natură în temeiul articolelor
         28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71 nu este, în sine, pusă la îndoială în cadrul acțiunii principale.

      83      În aceste condiții, a doua întrebare trebuie interpretată în sensul că vizează, în esență, să se stabilească dacă articolele
         21 TFUE și 45 TFUE se opun unei reglementări naționale, precum cea în cauză în acțiunea principală, care, în conformitate
         cu articolele 28, 28a și 33 din Regulamentul nr. 1408/71, prevede că titularii unei pensii sau ai unei indemnizații care au
         reședința într‑un alt stat membru decât statul răspunzător pentru plata acesteia sunt obligați să achite contribuții în acest
         ultim stat membru pentru acordarea prestațiilor de boală în natură în statul membru în care au reședința chiar dacă nu sunt
         înregistrați la instituția competentă din acesta.

      84      Trebuie amintit că reiese atât din jurisprudența Curții, cât și din articolul 168 alineatul (7) TFUE că dreptul Uniunii nu
         aduce atingere competenței statelor membre în ceea ce privește organizarea sistemelor lor de asigurări sociale și, în special,
         adoptarea dispozițiilor menite să reglementeze organizarea și furnizarea unor servicii sanitare și de asistență medicală.
         În absența unei armonizări la nivelul Uniunii Europene, legislația națională a fiecărui stat membru trebuie să stabilească,
         în fapt, condițiile în care se acordă prestațiile în domeniul asigurărilor sociale. Cu toate acestea, în exercitarea acestei
         competențe, statele membre trebuie să respecte dreptul Uniunii, în special dispozițiile tratatului referitoare la libera circulație
         a lucrătorilor sau la libertatea recunoscută oricărui cetățean al Uniunii Europene de circulație și de ședere pe teritoriul
         statelor membre (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 16 iulie 2009, von Chamier-Glisczinski, C‑208/07, Rep.,
         p. I‑6095, punctul 63 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 15 iunie 2010, Comisia/Spania, C‑211/08, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctul 53).

      85      Prin urmare, interpretarea pe care Curtea a dat‑o Regulamentului nr. 1408/71 ca răspuns la prima întrebare preliminară trebuie
         înțeleasă fără să se aducă atingere soluției care ar rezulta din eventuala posibilitate de aplicare a unor dispoziții ale
         dreptului primar. Astfel, constatarea că o măsură națională poate să fie conformă cu o dispoziție dintr‑un act de drept derivat,
         în speță Regulamentul nr. 1408/71, nu o scutește de la aplicarea dispozițiilor tratatului (a se vedea în special Hotărârea
         din 16 mai 2006, Watts, C‑372/04, Rec., p. I‑4325, punctul 47, precum și Hotărârile von Chamier-Glisczinski, punctul 66, și
         Comisia/Spania, punctul 45, citate anterior).

      86      În consecință, aplicabilitatea articolelor 28, 28a și 33 din Regulamentul nr. 1408/71 într‑o situație precum cea în cauză
         în acțiunea principală nu exclude, în sine, faptul ca reclamanții din acțiunea principală să poată să se opună, în temeiul
         dreptului primar, reținerilor unor contribuții efectuate de instituția competentă din statul membru răspunzător pentru plata
         pensiei sau a indemnizației, contribuții corespunzătoare acordării prestațiilor de boală în natură de către instituția competentă
         din statul membru în care au reședința (a se vedea, prin analogie, Hotărârea von Chamier-Glisczinski, citată anterior, punctul
         66).

      87      În speță, trebuie să se examineze în prealabil dacă o situație precum cea în cauză în acțiunea principală intră în domeniul
         de aplicare al dispozițiilor menționate în a doua întrebare adresată, și anume articolele 21 TFUE și 45 TFUE.

      88      Mai întâi, în ceea ce privește posibilitatea aplicării articolului 45 TFUE, trebuie amintit de la bun început că noțiunea
         „lucrător” din dreptul Uniunii nu este univocă, ci variază în funcție de domeniul de aplicare avut în vedere. Astfel, nu este
         obligatoriu ca noțiunea „lucrător” utilizată în cadrul articolului 45 TFUE să coincidă cu aceea care este utilizată în mod
         curent în domeniul articolului 48 TFUE și al Regulamentului nr. 1408/71 (a se vedea Hotărârea von Chamier-Glisczinski, citată
         anterior, punctul 68 și jurisprudența citată).

      89      În ceea ce privește articolul 45 TFUE, potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea „lucrător”, în sensul acestei dispoziții,
         are o semnificație autonomă proprie dreptului Uniunii și nu trebuie interpretată restrictiv. Trebuie considerată ca fiind
         lucrător orice persoană care exercită activități reale și efective, cu excepția activităților care sunt atât de reduse încât
         apar ca fiind pur marginale și accesorii. Potrivit acestei jurisprudențe, caracteristica raportului de muncă o constituie
         împrejurarea că o persoană îndeplinește, într‑o anumită perioadă, pentru o altă persoană și sub îndrumarea acesteia, prestații
         în schimbul cărora primește o remunerație (a se vedea Hotărârea von Chamier-Glisczinski, citată anterior, punctul 69 și jurisprudența
         citată).

      90      Pe de altă parte, deși articolul 45 alineatul (3) litera (d) TFUE, precum și articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2004/38/CE
         a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul
         statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68
         și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE
         și 93/96/CEE (JO L 158 p. 77, Ediție specială, 03/vol. 52, p. 187) prevăd dreptul unei persoane de a rămâne pe teritoriul
         unui stat membru după ce și‑a încetat munca în acest stat, unde a ajuns pentru a desfășura o activitate salariată, din jurisprudență
         rezultă că o persoană care și‑a exercitat întreaga activitate profesională în statul membru al cărui resortisant este și nu
         și‑a exercitat dreptul de ședere într‑un alt stat membru decât după pensionare, fără nicio intenție de a exercita o activitate
         salariată în acest alt stat membru, nu poate invoca principiul liberei circulații a lucrătorilor (Hotărârea din 9 noiembrie
         2006, Turpeinen, C‑520/04, Rec., p. I‑10685, punctul 16, și Hotărârea din 23 aprilie 2009, Rüffler, C‑544/07, Rep., p. I‑3389,
         punctul 52).

      91      În speță, elementele care figurează în dosarul prezentat Curții tind să indice că reclamanții din acțiunea principală, care
         au atins, toți, vârsta de pensionare, sunt resortisanți olandezi titulari ai unei pensii sau ai unei indemnizații, în temeiul
         AOW și, respectiv, al WAO, care, după ce și‑au desfășurat întreaga carieră profesională în Țările de Jos, și‑au stabilit ulterior
         reședința într‑un alt stat membru în care nu exercită o activitate profesională și în care nu s‑au aflat niciodată în căutarea
         unui loc de muncă.

      92      Domnii van Delft și van Willigen susțin, desigur, că situația lor ar putea intra în domeniul de aplicare al articolului 45
         TFUE. Aceștia nu prezintă, însă, în susținerea acestei afirmații niciun element concret care poate repune în discuție considerațiile
         de mai sus. Dimpotrivă, acești reclamanți menționează explicit că au emigrat într‑un alt stat membru după ce au ieșit la pensie.

      93      În aceste condiții, trebuie să se considere, asemenea Comisiei și guvernelor francez și finlandez, că articolul 45 TFUE nu
         pare să fie aplicabil într‑un litigiu precum cel din acțiunea principală.

      94      În schimb, trebuie subliniat că reclamanții din acțiunea principală, în calitate de resortisanți olandezi, se bucură, în orice
         caz, de statutul de cetățeni ai Uniunii în temeiul articolului 20 alineatul (1) din TFUE.

      95      Prin faptul că s‑au deplasat într‑un alt stat membru și și‑au stabilit aici reședința, aceștia și‑au exercitat drepturile
         conferite de articolul 21 alineatul (1) TFUE. În consecință, o situație precum cea din speță intră în domeniul de aplicare
         al dreptului de liberă circulație și de ședere al cetățenilor Uniunii pe teritoriul unui alt stat membru decât cel ai cărui
         resortisanți sunt.

      96      Potrivit articolului 21 alineatul (1) TFUE, orice cetățean al Uniunii are dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul
         statelor membre, sub rezerva limitărilor și a condițiilor prevăzute de tratat și de dispozițiile adoptate în vederea aplicării
         acestuia.

      97      În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, facilitățile oferite de tratat în materie de circulație a cetățenilor
         Uniunii nu ar putea produce efecte depline dacă un resortisant al unui stat membru ar putea fi descurajat să le exercite ca
         urmare a obstacolelor ridicate în calea șederii sale în alt stat membru în temeiul unei reglementări din statul său de origine
         care îl sancționează pentru simplul fapt că a exercitat aceste facilități (a se vedea Hotărârea von Chamier-Glisczinski, citată
         anterior, punctul 82 și jurisprudența citată).

      98      În speță, reclamanții din acțiunea principală susțin că, din cauză că și‑au mutat reședința într‑un alt stat membru decât
         Țările de Jos, aceștia se găsesc, în ceea ce privește acordarea de prestații de boală în natură, într‑o situație mai puțin
         favorabilă în raport cu cea în care s‑ar fi aflat dacă ar fi avut reședința în Țările de Jos. Astfel, ca urmare a intrării
         în vigoare a ZVW la 1 ianuarie 2006, aceștia ar fi suferit, spre deosebire de rezidenții olandezi, o scădere semnificativă
         a nivelului de protecție de care beneficiau împotriva riscului de boală, întrucât, atât în ceea ce privește costul, cât și
         calitatea, prestațiile furnizate în cadrul legislației statului membru de reședință sunt mai puțin avantajoase decât cele
         oferite în cadrul contractelor de asigurări private. În schimb, prestațiile oferite rezidenților olandezi în cadrul ZVW ar
         fi, la rândul lor, comparabile cu acestea din urmă.

      99      În această privință, trebuie amintit că, întrucât articolul 48 TFUE prevede o coordonare între legislațiile statelor membre,
         iar nu armonizarea lor, diferențele de fond și de procedură între sistemele de securitate socială din fiecare stat membru
         și, prin urmare, diferențele între drepturile persoanelor asigurate nu sunt afectate de această dispoziție, fiecare stat membru
         păstrându-și competența de a stabili prin legislația națională condițiile în care se acordă prestațiile în domeniul asigurărilor
         sociale (a se vedea în acest sens Hotărârea von Chamier-Glisczinski, citată anterior, punctul 84).

      100    În aceste condiții, articolul 21 alineatul (1) TFUE nu poate garanta asiguratului că o deplasare într‑un alt stat membru este
         neutră în materia asigurărilor sociale, în special pe planul prestațiilor de boală. Având în vedere diferențele care există
         între sistemele și legislațiile statelor membre în materie, o astfel de deplasare poate, în funcție de caz, să fie mai mult
         sau mai puțin avantajoasă sau dezavantajoasă pentru persoana respectivă pe planul protecției sociale (a se vedea Hotărârea
         von Chamier-Glisczinski, citată anterior, punctul 85).

      101    Rezultă că, inclusiv în cazul în care aplicarea sa este astfel mai puțin favorabilă, o legislație națională în materia asigurărilor
         sociale rămâne conformă cu dispozițiile articolului 21 TFUE dacă aceasta nu are drept consecință pur și simplu plata unor
         contribuții sociale pentru care nu se va beneficia de prestații (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 19 martie 2002,
         Hervein și alții, C‑393/99 și C‑394/99, Rec., p. I‑2829, punctul 51, Hotărârea din 9 martie 2006, Piatkowski, C‑493/04, Rec.,
         p. I‑2369, punctul 34, precum și Hotărârea din 18 iulie 2006, Nikula, C‑50/05, Rec., p. I‑7029, punctul 30).

      102    Or, în speță, după cum rezultă din cuprinsul punctului 41 din prezenta hotărâre, faptul că titularii unei pensii sau ai unei
         indemnizații datorate în temeiul legislației olandeze, care au reședința într‑un alt stat membru decât Țările de Jos, au dreptul
         la prestații de boală în natură prevăzute de legislația statului membru în care au reședința, deși anterior nu erau asigurați
         în niciun sistem legal obligatoriu de asigurări de sănătate și puteau, prin urmare, să fie acoperiți împotriva riscului de
         boală numai în cadrul contractelor de asigurări private, se datorează deciziei legiuitorului olandez de a extinde, în exercitarea
         competențelor sale în materia organizării sistemelor de asigurări sociale, sistemul legal obligatoriu de asigurări de boală,
         în special, la toate persoanele care au reședința în Țările de Jos, care a avut drept consecință, ținând cont de normele conflictuale
         prevăzute la articolele 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, includerea titularilor menționați ai unor pensii sau ai unor
         indemnizații în cercul beneficiarilor de prestații de boală acordate în statul membru în care au reședința.

      103    Trebuie să se constate că, după cum a arătat guvernul olandez, reglementarea națională în cauză în acțiunea principală, prin
         faptul că prevede, în conformitate cu dispozițiile Regulamentului nr. 1408/71, că titularii unei pensii sau ai unei indemnizații
         care nu au reședința în acest stat au dreptul la prestații de boală în natură în cadrul legislației statului membru în care
         au reședința, este mai degrabă de natură să faciliteze libera circulație a cetățenilor Uniunii decât să o restrângă, din moment
         ce o astfel de reglementare permite acestora din urmă să aibă acces în statul membru de reședință la asistența corespunzătoare
         stării lor de sănătate în condiții de egalitate în raport cu persoanele asigurate în sistemul de asigurări sociale al acestui
         stat membru.

      104    Cele menționate mai sus sunt cu atât mai adevărate în acțiunea principală cu cât părțile sunt de acord că, în urma procedurilor
         judiciare privind măsurile provizorii inițiate de reclamanții din acțiunea principală în fața instanțelor naționale, întrucât
         cuantumului contribuțiilor care trebuie achitate de titularii unei pensii sau ai unei indemnizații datorate în temeiul legislației
         olandeze care au reședința într‑un alt stat membru decât Țările de Jos i se aplică un coeficient corector ce reflectă costul
         vieții în statul membru de reședință, acest cuantum este în prezent inferior celui achitat de titularii acelorași pensii sau
         indemnizații care au reședința în Țările de Jos.

      105    În mod cert, nu se poate exclude ca, după cum susțin reclamanții din acțiunea principală, prestațiile de boală în natură acordate,
         conform Regulamentului nr. 1408/71, în statul membru de reședință să fie, în ceea ce privește costul și calitatea, mai puțin
         avantajoase decât cele oferite rezidenților olandezi în cadrul ZVW.

      106    Totuși, o astfel de diferență în privința nivelului de protecție împotriva riscului de boală între sistemele naționale de
         asigurări sociale ale statelor membre – aceasta rezultând din lipsa unei armonizări a dreptului Uniunii în materie – nu poate
         fi considerată, potrivit jurisprudenței menționate la punctele 99 și 100 din prezenta hotărâre, drept o restricție care intră
         sub incidența articolului 21 alineatul (1) TFUE. În această privință, nu are relevanță, contrar susținerilor domnilor van
         Delft și van Willigen, că aceștia și‑au transferat reședința într‑un alt stat membru înainte, iar nu după intrarea în vigoare
         a ZVW.

      107    Pe de altă parte, reglementarea națională în cauză în acțiunea principală nu impune titularilor unei pensii sau ai unei indemnizații
         care au reședința într‑un alt stat membru decât Țările de Jos să contribuie la un sistem de asigurări sociale fără a oferi
         o protecție socială corespunzătoare.

      108    Astfel, chiar dacă, în lipsa înregistrării în statul membru de reședință, nu poate fi acordată nicio prestație de boală în
         natură titularilor unei pensii sau ai unei indemnizații datorate în temeiul legislației olandeze, plata contribuțiilor în
         Țările de Jos conferă totuși acestor persoane asigurate social dreptul de a beneficia de prestații corespunzătoare în statul
         membru în care au reședința, suportate de Țările de Jos.

      109    Acestea fiind spuse, trebuie subliniat că, în speță, reglementarea în cauză în acțiunea principală nu s‑a limitat la extinderea
         sistemului obligatoriu de asigurări de sănătate, în special, în privința tuturor persoanelor rezidente în Țările de Jos și
         la faptul de a prevedea, potrivit Regulamentului nr. 1408/71, că titularii unei pensii sau ai unei indemnizații datorate în
         temeiul legislației olandeze care au reședința într‑un alt stat membru decât Țările de Jos beneficiază, prin plata unei contribuții
         în acest din urmă stat membru, de prestațiile de boală în natură în statul membru în care au reședința. În mod paralel, aceeași
         reglementare a prevăzut astfel, în plus, rezilierea de plin drept, începând de la 1 ianuarie 2006, a contractelor de asigurări
         încheiate înainte de această dată de astfel de persoane nerezidente cu o societate având sediul în Țările de Jos, în măsura
         în care aceste contracte dădeau naștere unor drepturi echivalente celor care rezultau din aplicarea Regulamentului nr. 1408/71.

      110    Domnii van Delft, van Willigen și Fokkens susțin că această reziliere de plin drept, prevăzută la articolul 2.5.2 din IZVW,
         a afectat în mod substanțial drepturile dobândite de nerezidenții titulari ai unei pensii sau ai unei indemnizații în temeiul
         legislației olandeze în cadrul contractelor de asigurări încheiate sub incidența sistemului legal anterior cu societăți de
         asigurări având sediul în Țările de Jos. Astfel, în urma acestei rezilieri legale, aceste persoane nerezidente ar fi fost
         obligate, pentru a asigura continuitatea nivelului de protecție globală care rezulta din aceste contracte, să încheie, după
         1 ianuarie 2006, noi contracte de asigurare în vederea completării prestațiilor de bază acordate în statul membru de reședință.
         Ținând cont de vârsta lor, aceste noi contracte nu ar fi putut fi încheiate decât în condiții tarifare deosebit de dezavantajoase.

      111    Potrivit domnilor van Delft și van Willigen, rezidenții și nerezidenții nu au suferit același tratament în această privință.
         Astfel, în practică, aceste condiții tarifare stipulate în noile contracte de asigurări încheiate de rezidenți după intrarea
         în vigoare a ZVW ar corespunde în esență celor pentru care și‑au dat acordul în cadrul contractelor de asigurare încheiate
         sub incidența ZFW, în timp ce, în schimb, în ceea ce privește nerezidenții, condițiile propuse de societățile de asigurări
         după această intrare în vigoare ar fi în mod fundamental mai puțin avantajoase decât cele aplicabile anterior în cadrul vechilor
         contracte ale acestora.

      112    Guvernul olandez, interpelat în cadrul ședinței cu privire la acest aspect, a subliniat că ZVW nu prevăzuse rezilierea de
         plin drept, la 1 ianuarie 2006, a contractelor de asigurare încheiate cu societăți având sediul în Țările de Jos înainte de
         intrarea în vigoare a ZVW decât „în măsura” în care aceste contracte dădeau naștere, în ceea ce privește prestațiile de boală
         în natură, unor drepturi echivalente celor pe care le puteau invoca persoanele interesate, după această intrare în vigoare,
         în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 1408/71. Prin urmare, rezilierea de plin drept menționată nu ar viza integralitatea
         conținutului contractelor de asigurare, ci numai partea din acestea care ar corespunde sistemului legal de bază prevăzut de
         statul membru de reședință în scopul de a evita asigurările duble și, prin urmare, o plată dublă de contribuții.

      113    Guvernul olandez admite că în practică, într‑adevăr, contractele de asigurare în cauză ar fi fost, în majoritatea cazurilor,
         reziliate în integralitate, obligând persoanele care au dorit să mențină, după 1 ianuarie 2006, o protecție suplimentară împotriva
         riscului de boală în raport cu sistemul legal de bază să încheie noi contracte de asigurare. Cu toate acestea, persoanele
         rezidente și cele nerezidente ar fi beneficiat, în această privință, de același tratament.

      114    Trebuie amintit că nu este de competența Curții să se pronunțe, în cadrul unei proceduri preliminare, asupra interpretării
         unor dispoziții naționale sau asupra aprecierii situației de fapt din acțiunea principală, această sarcină revenind exclusiv
         instanței de trimitere (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 23 aprilie 2009, Angelidaki și alții, C‑378/07-C‑380/07,
         Rep., p. I‑3071, punctul 48).

      115    Așadar, este de competența instanței de trimitere să stabilească dacă și în ce măsură reglementarea națională în cauză în
         acțiunea principală prevede o diferență de tratament între persoanele rezidente și cele nerezidente.

      116    În această privință, dacă ar trebui să se stabilească faptul că reglementarea menționată include măsuri care vizează să se
         garanteze continuitatea protecției globale ce rezultă din contractele de asigurare încheiate înainte de intrarea în vigoare
         a ZVW și că aceste măsuri privesc numai contractele care au fost încheiate de persoane rezidente, o astfel de diferență de
         tratament în raport cu persoanele nerezidente ar constitui, după cum a arătat avocatul general la punctul 79 din concluzii,
         o restricție privind libera circulație a lucrătorilor Uniunii în sensul articolului 21 alineatul (1) TFUE, din moment ce ar
         putea, potrivit jurisprudenței citate la punctul 97 din prezenta hotărâre, să descurajeze titularii unei pensii sau ai unei
         indemnizații datorate în temeiul legislației olandeze, precum reclamanții din acțiunea principală, să își mențină reședința
         într‑un alt stat membru decât Țările de Jos. Or, nici guvernul olandez, nici CVZ nu au prezentat, în cadrul prezentei trimiteri
         preliminare, niciun element care să justifice o astfel de diferență de tratament.

      117    Pentru a proceda la examinarea existenței unei restricții în sensul articolului 21 TFUE, instanța de trimitere va trebui să
         țină cont în special de elementele relevante prezentate mai jos, care rezultă din dosarul prezentat Curții.

      118    În primul rând, rezultă din chiar modul de redactare a articolului 2.5.2 alineatul 2 din IZVW că acesta prevede rezilierea
         de plin drept numai a contractelor de asigurare încheiate de persoane nerezidente. În schimb, nu se referă la contractele
         de asigurare încheiate de persoane rezidente.

      119    Pentru a determina dacă această dispoziție instituie, după cum pare să indice modul său de redactare, o diferență de tratament
         între persoanele rezidente și cele nerezidente, va reveni instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă reglementarea națională
         în cauză în acțiunea principală conține, după cum a sugerat guvernul olandez, o altă dispoziție legală care prevede de asemenea
         și în același mod rezilierea de plin drept a contractelor de asigurare încheiate de rezidenți înainte de intrarea în vigoare
         a ZVW.

      120    În caz afirmativ, va reveni acestei instanțe și sarcina de a verifica dacă această reziliere de plin drept produce efecte
         juridice identice pentru rezidenți și pentru nerezidenți, și în special dacă, astfel cum a susținut același guvern, această
         reziliere privește în cele două cazuri numai partea din contract care dă naștere unor drepturi echivalente celor care rezultă
         din sistemul legal obligatoriu aplicabil.

      121    În al doilea rând, atât din observațiile scrise ale domnilor van Delft și van Willigen, cât și din cele ale guvernului olandez
         rezultă că, în ceea ce privește rezidenții care încheiaseră, la 1 ianuarie 2006, un contract de asigurare, reglementarea națională
         în cauză în acțiunea principală a impus societăților care participă la sistemul legal obligatoriu de asigurare de boală prevăzut
         de ZVW să îi accepte pe toți aceștia ca persoane asigurate pentru totalitatea prestațiilor de boală în natură care le erau
         oferite în cadrul acestor contracte, și anume, atât pentru prestațiile de bază corespunzătoare drepturilor prevăzute de ZVW,
         cât și pentru prestațiile suplimentare care depășesc această protecție legală minimă.

      122    În schimb, potrivit domnilor van Delft și van Willigen, această reglementare nu a impus acelorași societăți de asigurare,
         în cazul în care au sediul în Țările de Jos, o astfel de obligație de acceptare în ceea ce privește persoanele nerezidente
         care erau asigurate, înainte de intrarea în vigoare a ZVW, pe baza unui contract de asigurare cu acestea și care, de la respectiva
         intrare în vigoare, au dreptul, în temeiul articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, la prestații în natură acordate
         în statul membru de reședință suportate de Țările de Jos.

      123    Dacă s‑ar stabili exactitatea acestor informații – fapt ce revine în sarcina instanței de trimitere –, ar rezulta de asemenea
         o diferență de tratament între persoanele rezidente și cele nerezidente, care le plasează pe acestea din urmă într‑o situație
         mai puțin favorabilă în momentul intrării în vigoare a ZVW.

      124    Astfel, în lipsa unei obligații legale de a asigura nerezidenții, în special în ceea ce privește prestațiile de boală suplimentare
         în raport cu prestațiile de bază la care acești nerezidenți au dreptul în statul membru de reședință, o astfel de reglementare
         națională ar fi fost aptă să încurajeze societățile de asigurare în cauză să profite de ocazia reprezentată de intrarea în
         vigoare a ZVW pentru a rezilia integral contractele de asigurare încheiate anterior cu aceste persoane nerezidente, care sunt
         percepute ca intrând în categoria de „riscuri ridicate”, având în vedere vârsta și starea lor de sănătate, pentru a reanaliza
         și a adapta condițiile tarifare propuse acestora ținând cont de evoluția respectivilor parametri de la data încheierii contractului
         inițial.

      125    În sfârșit, în al treilea rând, domnii van Delft și van Willigen au subliniat în cadrul ședinței că intrarea în vigoare a
         ZVW fusese precedată de o negociere strânsă între guvernul olandez și societățile de asigurare în cauză. Conform acestei negocieri,
         s‑ar fi prevăzut, cel puțin din punct de vedere politic, că trebuia să se ofere persoanelor rezidente condiții tarifare rezonabile
         și în esență similare celor care prevalau în cadrul contractelor încheiate înainte de 1 ianuarie 2006.

      126    Interpelat în legătură cu acest aspect în cadrul ședinței, guvernul olandez a susținut că, pe lângă faptul că vizează atât
         persoanele rezidente, cât și pe cele nerezidente, rezilierea integrală a contractelor de asigurare încheiate înainte de intrarea
         în vigoare a ZVW nu poate fi criticată în niciun fel, din moment ce IZVW s‑ar limita la a impune rezilierea parțială a contractelor
         în cauză. Condițiile tarifare, despre care se susține că ar fi dezavantajoase, impuse reclamanților din acțiunea principală
         cu ocazia încheierii acestor noi contracte de asigurare pentru acordarea unei protecții suplimentare și‑ar avea, prin urmare,
         originea numai în deciziile comerciale adoptate în mod autonom de societățile de asigurări în cauză.

      127    Revine instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă, după cum au susținut domnii van Delft și van Willigen, a fost luat
         în mod efectiv, la cererea guvernului olandez, de societățile de asigurări în cauză un astfel de angajament de a garanta continuitatea
         protecției globale ce rezulta din contractele de asigurare încheiate înainte de intrarea în vigoare a ZVW și, în caz afirmativ,
         dacă această garanție privește numai persoanele rezidente sau se aplică și persoanelor nerezidente.

      128    Cu toate acestea, trebuie subliniat că orice diferență de tratament între persoanele rezidente și cele nerezidente sugerată
         de guvernul olandez și pusă în aplicare cu concursul său de societățile de asigurări cu sediul în Țările de Jos, în măsura
         în care ar fi demonstrată, nu ar putea, contrar susținerilor guvernului olandez, să se sustragă interdicției prevăzute la
         articolul 21 TFUE pentru simplul motiv că nu se întemeiază pe decizii care au un efect legal obligatoriu pentru aceste întreprinderi.

      129    Astfel, chiar acte ale autorităților statelor membre lipsite de forță obligatorie pot fi de natură să influențeze comportamentul
         întreprinderilor și, prin urmare, pot avea ca efect compromiterea scopului urmărit de articolul 21 TFUE. Or, aceasta ar fi
         situația dacă o practică tarifară adoptată de societățile de asigurare ar constitui punerea în aplicare a unui acord „politic”
         definit de guvernul olandez, care vizează garantarea continuității protecției globale numai a persoanelor rezidente, nu și
         a persoanelor nerezidente (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 24 noiembrie 1982, Comisia/Irlanda, 249/81, Rec., p. 4005,
         punctele 27-29).

      130    Având în vedere considerațiile de mai sus, se impune să se răspundă la a doua întrebare că articolul 21 TFUE trebuie interpretat
         în sensul că nu se opune unei reglementări a unui stat membru, precum cea în cauză în acțiunea principală, care prevede că
         titularii unei pensii sau ai unei indemnizații datorate în temeiul legislației acestui stat membru care au reședința într‑un
         alt stat membru, în care au dreptul, potrivit articolelor 28 și 28a din Regulamentul nr. 1408/71, la prestațiile de boală
         în natură acordate de instituția competentă din acest din urmă stat membru, trebuie să achite, sub forma unei rețineri din
         pensia sau din indemnizația amintită, o contribuție pentru prestațiile menționate chiar și atunci când nu sunt înregistrați
         la instituția competentă din statul membru în care au reședința.

      131    În schimb, articolul 21 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei astfel de reglementări naționale în măsura în
         care aceasta induce sau presupune – aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere – o diferență de tratament nejustificată
         între persoanele rezidente și cele nerezidente în ceea ce privește continuitatea protecției globale împotriva riscului de
         boală de care aceștia beneficiau în cadrul unor contracte de asigurare încheiate înainte de intrarea în vigoare a respectivei
         reglementări.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      132    Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      Articolele 28, 28a și 33 din Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate
            socială în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează în cadrul Comunității, astfel cum a
            fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1992/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2006, coroborate
            cu articolul 29 din Regulamentul nr. 574/72 al Consiliului din 21 martie 1972 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului
            (CEE) nr. 1408/71 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu salariații și cu membrii familiilor acestora
            care se deplasează în interiorul Comunității, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 311/2007 al Comisiei
            din 19 martie 2007, trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări a unui stat membru, precum cea în cauză
            în acțiunea principală, care prevede că titularii unei pensii sau ai unei indemnizații datorate în temeiul legislației acestui
            stat care au reședința într‑un alt stat membru, în care au dreptul, în temeiul articolelor 28 și 28a, la prestațiile de boală
            în natură acordate de instituția competentă din acest stat membru, trebuie să achite, sub forma unei rețineri din pensia sau
            din indemnizația amintită, o contribuție pentru prestațiile menționate chiar și atunci când nu sunt înregistrați la instituția
            competentă din statul membru în care au reședința.
      2)      Articolul 21 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări a unui stat membru, precum cea în cauză în
            acțiunea principală, care prevede că titularii unei pensii sau ai unei indemnizații datorate în temeiul legislației acestui
            stat membru care au reședința într‑un alt stat membru, în care au dreptul, potrivit articolelor 28 și 28a din Regulamentul
            nr. 1408/71, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1992/2006, la prestațiile de boală în natură acordate de instituția
            competentă din acest din urmă stat membru, trebuie să achite, sub forma unei rețineri din pensia sau din indemnizația amintită,
            o contribuție pentru prestațiile menționate chiar și atunci când nu sunt înregistrați la instituția competentă din statul
            membru în care au reședința.
      În schimb, articolul 21 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei astfel de reglementări naționale în măsura în
            care aceasta induce sau presupune – aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere – o diferență de tratament nejustificată
            între persoanele rezidente și cele nerezidente în ceea ce privește continuitatea protecției globale împotriva riscului de
            boală de care aceștia beneficiau în cadrul unor contracte de asigurare încheiate înainte de intrarea în vigoare a respectivei
            reglementări.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.