title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 3 martie 2011. # AG2R Prévoyance împotriva Beaudout Père et Fils SARL. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de grande instance de Périgueux - Franța. # Concurență - Articolele 101 TFUE, 102 TFUE și 106 TFUE - Sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală - Convenție colectivă - Afiliere obligatorie la un organism asigurător determinat - Excluderea explicită a oricărei posibilități de scutire de afiliere - Noțiunea de întreprindere. # Cauza C-437/09.

text:
      Cauza C‑437/09
      AG2R Prévoyance
      împotriva
      Beaudout Père et Fils SARL
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      tribunal de grande instance de Périgueux)
      „Concurență – Articolele 101 TFUE, 102 TFUE și 106 TFUE – Sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală – Convenție colectivă – Afiliere obligatorie la un organism asigurător determinat – Excluderea explicită a oricărei posibilități de scutire de afiliere – Noțiunea de întreprindere”
      Sumarul hotărârii
      1.        Concurență – Norme ale Uniunii – Domeniu de aplicare material – Convenții colective care vizează atingerea unor obiective
            de politică socială – Act adițional la o convenție colectivă care instituie un sistem de rambursare complementară a cheltuielilor
            cu asistența medicală – Decizie a autorităților publice care face obligatorie afilierea la sistemul menționat – Excludere
      [art. 4 alin. (3) TUE; art. 101 alin. (1) TFUE]
      2.        Concurență – Norme ale Uniunii – Întreprindere – Noțiune – Organism însărcinat cu gestionarea unui sistem de rambursare complementară
            a cheltuielilor cu asistența medicală – Includere – Condiții
      (art. 101 TFUE și 102 TFUE)
      3.        Concurență – Întreprinderi publice și întreprinderi cărora statele membre le acordă drepturi speciale sau exclusive – Întreprinderi
            care au sarcina de a gestiona servicii de interes economic general – Organism însărcinat cu gestionarea unui sistem de rambursare
            complementară a cheltuielilor cu asistența medicală – Obligația de afiliere pentru întreprinderile din sectorul de activitate
            în cauză fără posibilitate de scutire – Admisibilitate
      (art. 102 TFUE și 106 TFUE)
      1.        Prin natura și obiectul său, nu intră în domeniul de aplicare al articolului 101 alineatul (1) TFUE un acord încheiat sub
         forma unui act adițional la o convenție colectivă, rezultat, așadar, dintr‑o negociere colectivă între organizația reprezentativă
         a angajatorilor și organizațiile reprezentative ale salariaților dintr‑un anumit sector de activitate care instituie, în acest
         sector, un sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală care contribuie la îmbunătățirea condițiilor
         de muncă ale salariaților nu numai prin faptul că garantează mijloacele necesare acestora pentru a face față cheltuielilor
         legate de o boală, de un accident de muncă, de o boală profesională sau de maternitate, ci și prin faptul că determină reducerea
         cheltuielilor care, în lipsa unei convenții colective, ar fi trebuit să fie suportate de salariați. Această constatare nu
         este pusă sub semnul întrebării de împrejurarea că afilierea la un astfel de acord este obligatorie pentru toate întreprinderile
         din sectorul de activitate respectiv dintr‑un stat membru, fără posibilitatea unei scutiri de afiliere.

      Întrucât un astfel de acord nu intră în domeniul de aplicare al articolului 101 alineatul (1) TFUE, autoritățile publice sunt
         libere să îi confere caracter obligatoriu pentru persoane care nu sunt ținute în mod formal de acesta.

      Prin urmare, articolul 101 TFUE coroborat cu articolul 4 alineatul (3) TUE nu se opune deciziei autorităților publice de a
         conferi caracter obligatoriu, la cererea organizațiilor reprezentative ale angajatorilor și ale salariaților dintr‑un anumit
         sector de activitate, unui acord rezultat în urma unor negocieri colective și care prevede afilierea obligatorie la un sistem
         de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală pentru toate întreprinderile din sectorul respectiv, fără
         posibilitatea de scutire.

      (a se vedea punctele 31-33, 36, 38 și 39 și dispozitiv 1)
      2.        În contextul dreptului concurenței al Uniunii, noțiunea de întreprindere cuprinde orice entitate care exercită o activitate
         economică, indiferent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare. Reprezintă o activitate economică
         orice activitate care constă în oferirea de bunuri sau de servicii pe o piață determinată.

      În măsura în care prevede o protecție socială complementară obligatorie pentru toți salariații dintr‑un sector economic, un
         sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală urmărește un obiectiv social. Cu toate acestea, finalitatea
         socială a unui sistem de asigurare nu este, ca atare, suficientă pentru a exclude posibilitatea ca activitatea în cauză să
         fie calificată drept activitate economică. Mai trebuie de asemenea, pe de o parte, ca acest sistem să poată fi considerat
         că pune în aplicare principiul solidarității și, pe de altă parte, să fie supus controlului de către statul care l‑a instituit.

      În funcție de circumstanțele în care este desemnat un organism pentru asigurarea gestionării unui sistem de rambursare complementară
         a cheltuielilor cu asistența medicală și de marja de negociere de care dispune în ceea ce privește modalitățile angajamentului
         său, un astfel de organism, deși nu are un scop lucrativ și acționează în temeiul principiului solidarității, ar putea fi
         calificat drept întreprindere care exercită o activitate economică, aleasă de partenerii sociali, pe baza unor considerații
         financiare și economice, dintre alte întreprinderi cu care este în concurență pe piața serviciilor de asigurări complementare
         colective pe care le propune.

      (a se vedea punctele 41, 42, 44-46, 64 și 65)
      3.        În măsura în care activitatea care constă în gestionarea unui sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența
         medicală trebuie să fie calificată drept economică, articolele 102 TFUE și 106 TFUE nu se opun ca autoritățile publice să
         acorde unui organism de asigurări complementare dreptul exclusiv de a gestiona acest sistem, fără nicio posibilitate pentru
         întreprinderile din sectorul de activitate în cauză de a fi scutite de afilierea la acest sistem.

      Astfel, eliminarea unei astfel de obligații de afiliere fără posibilitate de scutire ar putea conduce la imposibilitatea organismului
         în cauză de a îndeplini misiunile de interes economic general care i‑au fost încredințate în condiții acceptabile din punct
         de vedere economic.

      (a se vedea punctele 80 și 81 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      3 martie 2011(*)

      „Concurență – Articolele 101 TFUE, 102 TFUE și 106 TFUE – Sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală – Convenție colectivă – Afiliere obligatorie la un organism asigurător determinat – Excluderea explicită a oricărei posibilități de scutire de afiliere – Noțiunea de întreprindere”
      În cauza C‑437/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de tribunal de
         grande instance de Périgueux (Franța), prin decizia din 27 octombrie 2009, primită de Curte la 9 noiembrie 2009, în procedura

      AG2R Prévoyance
      împotriva
      Beaudout Père et Fils SARL,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii J.-J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits (raportor) și M. Safjan,
         judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: doamna R. Șereș, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 septembrie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru AG2R Prévoyance, de J. Barthélémy și de O. Barraut, avocați;
      –        pentru Beaudout Père et Fils SARL, de F. Uroz, avocat;
      –        pentru guvernul francez, de domnul J. Gstalter, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul belgian, de domnul J.-C. Halleux și de doamna C. Pochet, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul german, de domnii J. Möller și N. Graf Vitzthum, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii F. Castillo de la Torre și P. J. O. Van Nuffel, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 noiembrie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 81 CE și 82 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între AG2R Prévoyance (denumită în continuare „AG2R”), instituție de
         asigurări complementare colective reglementată de Codul securității sociale francez (code de la sécurité sociale), pe de o
         parte, și Beaudout Père et Fils SARL (denumită în continuare „Beaudout”), pe de altă parte, privind refuzul acesteia din urmă
         de a adera la sistemul de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală gestionat de AG2R pentru sectorul
         panificației artizanale din Franța.

       Reglementarea națională
      3        În Franța, cheltuielile cu asistența medicală efectuate de salariați cu ocazia unei boli sau a unui accident sunt rambursate
         parțial de sistemul de bază de securitate socială. Partea din cheltuieli care rămâne în sarcina asiguratului social poate
         face obiectul unei rambursări parțiale în cadrul unei asigurări complementare de sănătate.

      4        Afilierea salariaților dintr‑un anumit sector de activitate la o astfel de asigurare poate fi prevăzută printr‑un acord sau
         printr‑o convenție colectivă încheiată de reprezentanții angajatorilor și ai salariaților.

      5        Astfel, potrivit articolului L 911-1 din Codul securității sociale:

      „Cu excepția cazului în care sunt instituite prin acte cu putere de lege și prin acte administrative, garanțiile colective
         de care beneficiază salariații, foștii salariați și avânzii‑cauză în plus față de cele care rezultă din organizarea securității
         sociale sunt determinate fie pe calea unor convenții sau acorduri colective, fie în urma ratificării de către majoritatea
         persoanelor interesate a unui proiect de acord propus de conducerea întreprinderii, fie printr‑o decizie unilaterală a conducerii
         întreprinderii constatată printr‑un înscris remis de aceasta fiecărei persoane interesate.”

      6        Articolul L 912-1 din Codul securității sociale reglementează procedura de afiliere obligatorie la un sistem de rambursare
         complementară a cheltuielilor cu asistența medicală. Acest articol prevede:

      „Atunci când acordurile profesionale sau interprofesionale menționate la articolul L 911-1 prevăd o mutualizare a riscurilor
         a căror acoperire o organizează prin unul sau mai multe organisme menționate la articolul 1 din Legea nr. 89-1009 din 31 decembrie
         1989 privind consolidarea garanțiilor acordate persoanelor asigurate împotriva anumitor riscuri (loi n° 89-1009 du 31 décembre
         1989 renforçant les garanties offertes aux personnes assurées contre certains risques) sau prin una sau mai multe instituții
         menționate la articolul L 370-1 din Codul asigurărilor (code des assurances), la care aderă ulterior în mod obligatoriu întreprinderile
         care intră în sfera de aplicare a acestor acorduri, respectivele acorduri conțin o clauză care stabilește în ce condiții și
         la ce intervale de timp pot fi revizuite modalitățile de organizare a mutualizării riscurilor. Periodicitatea revizuirii nu
         poate depăși 5 ani.

      Atunci când acordurile menționate mai sus se aplică unei întreprinderi care, anterior datei intrării în vigoare a acestora,
         a aderat la sau a încheiat un contract cu un organism diferit de cel prevăzut în acorduri pentru a asigura aceleași riscuri
         la un nivel echivalent, se aplică prevederile articolului L 132-23 al doilea paragraf din Codul muncii (code du travail).”

      7        Potrivit articolului 1 din Legea nr. 89-1009 din 31 decembrie 1989, astfel cum a fost modificată prin Legea nr. 94-678 din
         8 august 1994 (JORF nr. 184 din 10 august 1994), activitățile de asigurări complementare colective pot fi desfășurate numai
         de societățile de asigurări, de instituțiile de asigurări complementare colective reglementate de Codul securității sociale
         sau de Codul rural (code rural) și de asociațiile de asigurare reciprocă.

      8        În această privință, articolul L 931-1 din Codul securității sociale precizează că instituțiile de asigurări complementare
         colective sunt persoane de drept privat fără scop lucrativ, administrate în mod paritar de membrii aderenți și de membrii
         participanți definiți la articolul L 931-3 din acest cod. Obiectul acestora include, în special, acoperirea riscurilor de
         vătămare corporală legate de accidente și de boală.

      9        În temeiul articolului L 932-9 al cincilea paragraf din Codul securității sociale, instituția de asigurări complementare colective
         căreia i‑a fost încredințată gestiunea unui sistem de asigurări complementare colective nu poate nici să suspende garanțiile,
         nici să denunțe aderarea unei întreprinderi la acest sistem ca urmare a neplății contribuțiilor datorate acestei instituții.

      10      Potrivit articolului L 132-23 din Codul muncii, în cazul în care sunt aplicabile întreprinderii convenții la nivel de ramură
         ori acorduri profesionale sau interprofesionale care intervin ulterior încheierii convențiilor sau acordurilor negociate care
         sunt în vigoare, prevederile acestor convenții sau acorduri sunt adaptate în consecință.

      11      Articolul L 133-8 din Codul muncii prevede:

      „La cererea uneia dintre organizațiile avute în vedere la articolul L 133-1 sau la inițiativa ministrului muncii, dispozițiile
         unei convenții la nivel de ramură sau ale unui acord profesional sau interprofesional, care îndeplinesc condițiile speciale
         determinate în secțiunea precedentă, pot deveni obligatorii pentru toți salariații și angajatorii cuprinși în domeniul de
         aplicare al convenției sau al acordului menționat, prin decret al ministrului muncii, în urma unui aviz motivat al commission
         nationale de la négociation collective (Comisia națională pentru negociere colectivă), prevăzută la articolul L 136-1.

      Atunci când este sesizat cu cererea menționată la paragraful precedent, ministrul muncii trebuie, în mod obligatoriu și de
         îndată, să inițieze procedura de extindere.

      Extinderea efectelor și a sancțiunilor convenției sau ale acordului se face pentru durata și în condițiile prevăzute de respectiva
         convenție sau de respectivul acord.

      Cu toate acestea, ministrul muncii poate exclude din extindere, după avizul motivat al commission nationale de la négociation
         collective, clauzele care ar fi contrare actelor cu putere de lege și actelor administrative în vigoare și pe cele care, putând
         fi eliminate din convenție sau din acord fără să modifice economia acestora, nu ar corespunde situației ramurii sau ramurilor
         în domeniul de aplicare considerat. Acesta poate, în aceleași condiții, sub rezerva aplicării textelor legislative și de reglementare
         în vigoare, să extindă clauzele care sunt incomplete potrivit textelor menționate.”

      12      Prin actul adițional din 24 aprilie 2006 la Convenția colectivă națională din 19 martie 1978 privind înființarea unui sistem
         de „rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală” în sectorul panificației artizanale (denumit în continuare
         „actul adițional nr. 83”), sindicatul patronilor din sectorul panificației și diferitele sindicate ale salariaților din acest
         sector au convenit cele ce urmează:

      „Articolul 1 – Domeniul de aplicare
      Prezentul act adițional se aplică întreprinderilor care intră în domeniul de aplicare al Convenției colective a întreprinderilor
         artizanale din sectorul de panificație și de panificație‑patiserie.

      Articolul 2 – Aderare – Afiliere
      Începând de la data intrării în vigoare a prezentului act adițional, întreprinderile trebuie să își afilieze salariații la
         organismul asigurător prin semnarea unui buletin de afiliere specific.

      […]
      Articolul 3 – Beneficiari
      Prezentul act adițional instituie un sistem de «rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală» obligatoriu
         în beneficiul tuturor salariaților întreprinderilor vizate la articolul 1 din prezentul act adițional, care au o lună de vechime
         în muncă în aceeași întreprindere.

      În cazul în care un salariat a atins vechimea cerută, acesta va putea beneficia de sistem în mod retroactiv începând de la
         data încadrării sale în întreprindere.

      […]
      Articolul 4 – Garanții
      Garanțiile prezentului sistem sunt stabilite pe baza legislației și a reglementării privind asigurarea medicală în vigoare
         la momentul încheierii sale. Dacă este necesar, acestea sunt revizuite de îndată în cazul modificării acestor texte.

      Sunt acoperite toate actele și cheltuielile curente din perioada de garanție care au făcut obiectul unei rambursări și al
         unui decont individualizat în sistemul de bază de securitate socială, potrivit legislației privind «boala», «accidentele de
         muncă/bolile profesionale» și «maternitatea», precum și actele și cheltuielile care nu sunt suportate de acesta din urmă,
         menționate în mod expres în tabelul de garanții din anexa la actul adițional.

      […]
      Articolul 5 – Contribuție și repartiție
      Contribuția la sistemul «rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală» este exprimată în procentaj din plafonul
         lunar al securității sociale [Plafond Mensuel de la Sécurité Sociale] (denumit în continuare „PMSS”).

      Pentru anul 2007, procentajul reținut de PMSS echivalează cu o contribuție de 40 [de euro] pe salariat și pe lună pentru sistemul
         general și de 32 [de euro] pentru sistemul Alsacia‑Moselle.

      Același procentaj va fi menținut pentru anul 2008.
      După cel de al doilea an de aplicare a sistemului, contribuția va fi reexaminată de părțile semnatare, în funcție de rezultatele
         sistemului și de evoluția cheltuielilor de sănătate și a legislațiilor și a reglementărilor fiscale, sociale și de asigurări
         de sănătate.

      [...]
      Contribuția este repartizată în proporție de 50 % în sarcina angajatorului și de 50 % în sarcina salariatului.
      [...]
      Comisia paritară se reunește cel puțin o dată pe an pentru a examina rezultatele sistemului, precum și toate statisticile
         sau elementele privind acest sistem de care ar putea avea nevoie.

      [...]
      Articolul 13 – Desemnarea organismului asigurător
      AG2R Prévoyance […] este desemnată drept organism asigurător în prezentul sistem […]
      Modalitățile de organizare a mutualizării sistemului vor fi revizuite de Commission Nationale Paritaire de la branche (comisia
         națională paritară pe ramură) […] în termen de 5 ani de la data intrării în vigoare a prezentului act adițional.

      […]
      Articolul 14 – Clauza de migrare
      Aderarea tuturor întreprinderilor din domeniul de aplicare al Convenției colective naționale a întreprinderilor artizanale
         din sectorul de panificație și de panificație‑patiserie la sistemul de «rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența
         medicală» și afilierea salariaților acestor întreprinderi la organismul asigurător desemnat au un caracter obligatoriu începând
         de la data intrării în vigoare precizată la articolul 16 din prezentul act adițional.

      În acest scop, întreprinderile vizate vor primi un contract de adeziune și buletine de afiliere.
      Aceste dispoziții se aplică și întreprinderilor care au încheiat un contract de [asigurare] complementară [a cheltuielilor
         cu asistența] medicală cu un alt organism asigurător, cu garanții identice sau superioare celor stabilite în prezentul act
         adițional.

      […]”
      13      Potrivit articolului 16, actul adițional nr. 83 a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2007.

      14      La articolul 1 din actul adițional nr. 1 din 6 septembrie 2006 la actul adițional nr. 83 se prevede, printre altele, că organismul
         asigurător menține asigurarea pentru cheltuielile cu asistența medicală pentru o durată minimă de 12 luni în favoarea persoanelor
         beneficiare în temeiul asigurării unei persoane decedate, începând de la decesul său, fără plata unei contribuții.

      15      Articolul 2 din actul adițional nr. 5 din 21 iulie 2009 la actul adițional nr. 83 introduce în cuprinsul acestuia articolul
         4 bis intitulat „Portabilitatea drepturilor din sistemul de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală”.
         Acest articol 4 bis are următorul cuprins:

      „În caz de reziliere sau de încetare a ultimului contract de muncă care nu este urmarea unei culpe grave și care dă dreptul
         la indemnizație în sistemul obligatoriu de asigurări de șomaj, salariatul beneficiază de menținerea garanțiilor sistemului
         de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală prevăzut de actul adițional nr. 83 […]

      […]
      Menținerea garanțiilor produce efecte din ziua următoare datei încetării contractului de muncă, sub rezerva declarării conforme
         de către întreprindere la organismul asigurător desemnat.

      Menținerea garanțiilor se aplică pentru o durată maximă egală cu durata ultimului contract de muncă al salariatului în întreprindere,
         exprimată în luni întregi, în limita a 9 luni.

      […]
      Menținerea garanțiilor în temeiul portabilității este finanțată prin contribuțiile întreprinderilor și ale salariaților în
         activitate […]”

      16      Potrivit articolului 1 din ordinul din 16 octombrie 2006 privind extinderea unui act adițional la Convenția colectivă națională
         a întreprinderilor artizanale din sectorul de panificație și de panificație‑patiserie:

      „Devin obligatorii pentru toți angajatorii și pentru toți salariații care intră în sfera de aplicare a Convenției colective
         naționale din sectorul de panificație‑patiserie (întreprinderi artizanale) din 19 martie 1976 dispozițiile actului adițional
         nr. 83 […]”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      17      Începând cu 10 octombrie 2006, Beaudout este afiliată la o altă societate de asigurări decât AG2R în vederea asigurării complementare
         pentru cheltuielile cu asistența medicală.

      18      Întrucât Beaudout a refuzat să adere la sistemul gestionat de AG2R, aceasta din urmă a introdus împotriva sa o acțiune la
         instanța de trimitere prin care urmărea să se dispună ca Beaudout să își regularizeze adeziunea și să achite contribuțiile
         neplătite.

      19      Cu titlu incidental, pârâta din acțiunea principală a contestat legalitatea actului adițional nr. 83.

      20      După ce a respins argumentele pârâtei în ceea ce privește compatibilitatea acestui act adițional cu dreptul intern, instanța
         de trimitere a încercat să compare situația din litigiul cu care este sesizată cu cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii
         Curții din 21 septembrie 1999, Albany (C‑67/96, Rec., p. I‑5751).

      21      Această instanță a constatat astfel că, spre deosebire de fondul de pensii în discuție în această cauză, la care afilierea
         era obligatorie sub rezerva unor scutiri, sistemul de asigurări complementare de sănătate din acțiunea principală nu face
         obiectul niciunei scutiri de afiliere nici în actul adițional nr. 83, nici la articolul L 912-1 din Codul securității sociale.

      22      Considerând că, în aceste condiții, pentru soluționarea litigiului cu care este sesizat, este necesară interpretarea dreptului
         Uniunii, tribunal de grande instance de Périgueux (Tribunalul de Mare Instanță din Périgueux) a hotărât să suspende judecarea
         cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Organizarea unui dispozitiv de afiliere obligatorie la un sistem complementar de [asistență] medicală, astfel cum este prevăzut
         la articolul L 912-1 din Codul securității sociale, și actul adițional, a cărui obligativitate a fost impusă de autoritățile
         publice la cererea organizațiilor reprezentative ale angajatorilor și ale lucrătorilor dintr‑un anumit sector și care prevede
         afilierea la un organism unic, desemnat pentru a gestiona un sistem complementar de asistență medicală, fără nicio posibilitate
         a întreprinderilor din sectorul respectiv de a fi scutite de afiliere, sunt conforme cu dispozițiile articolelor 81 CE și
         82 CE sau [sunt] de natură să constituie un abuz de poziție dominantă din partea organismului desemnat?”

       Aprecierea Curții
      23      Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că, deși întrebarea adresată de instanța de trimitere se limitează la a solicita Curții
         să interpreteze, în raport cu circumstanțe precum cele din acțiunea principală, articolele 81 CE și 82 CE, cărora le corespund
         în prezent articolele 101 TFUE și 102 TFUE, care vizează comportamentul întreprinderilor, din decizia de trimitere reiese
         că această instanță se întreabă, în esență, dacă este compatibilă cu dreptul Uniunii decizia autorităților publice de a conferi,
         la solicitarea organizațiilor reprezentative ale angajatorilor și ale salariaților dintr‑un anumit sector de activitate, caracter
         obligatoriu unui acord rezultat în urma unor negocieri colective și care prevede afilierea obligatorie la un sistem de rambursare
         complementară a cheltuielilor cu asistența medicală gestionat de un organism desemnat, fără posibilitatea de scutire.

      24      Or, trebuie amintit că articolul 101 TFUE coroborat cu articolul 4 alineatul (3) TUE impune statelor membre să nu adopte sau
         să mențină în vigoare măsuri, chiar de natură legislativă sau administrativă, care pot anula efectul util al normelor privind
         concurența aplicabile întreprinderilor (a se vedea în special Hotărârea Albany, citată anterior, punctul 65, Hotărârile din
         21 septembrie 1999, Brentjens’, C‑115/97-C‑117/97, Rec., p. I‑6025, punctul 65, și Drijvende Bokken, C‑219/97, Rec., p. I‑6121,
         punctul 55).

      25      În plus, potrivit articolului 106 alineatul (1) TFUE, căruia îi corespundea anterior articolul 86 alineatul (1) CE, în ceea
         ce privește întreprinderile publice și întreprinderile cărora le acordă drepturi speciale sau exclusive, statele membre nu
         adoptă și nu mențin nicio măsură care contravine normelor tratatelor și, în special, celor prevăzute la articolul 18 TFUE
         și la articolele 101 TFUE-109 TFUE inclusiv, sub rezerva articolului 106 alineatul (2) TFUE.

      26      Or, misiunea Curții este de a interpreta toate dispozițiile de drept al Uniunii care sunt necesare instanțelor naționale pentru
         a statua în cauzele cu care sunt sesizate, chiar dacă respectivele dispoziții nu sunt expres indicate în întrebările adresate
         de aceste instanțe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 martie 2007, Campina, C‑45/06, Rep., p. I‑2089, punctul 31, precum
         și Hotărârea din 5 martie 2009, Kattner Stahlbau, C‑350/07, Rep., p. I‑1513, punctele 25 și 26).

      27      Prin urmare, pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, trebuie să se considere că întrebarea adresată de aceasta
         privește interpretarea articolelor 101 TFUE și 102 TFUE coroborate cu articolul 4 alineatul (3) TUE și, respectiv, cu articolul
         106 TFUE.

       Cu privire la interpretarea articolului 101 TFUE coroborat cu articolul 4 alineatul (3) TUE
      28      Pentru a răspunde la această parte a întrebării preliminare, astfel cum a fost reformulată, trebuie să se examineze, mai întâi,
         dacă decizia organizațiilor reprezentative ale angajatorilor și ale salariaților dintr‑un sector profesional de a desemna
         un organism însărcinat cu gestiunea unui sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală și de a
         solicita autorităților publice să confere caracter obligatoriu afilierii la acest sistem a tuturor salariaților din sectorul
         respectiv este susceptibilă să intre în sfera noțiunii de acord între întreprinderi, de decizii ale asocierilor de întreprinderi
         sau de practică concertată, astfel cum acestea sunt interzise de articolul 101 alineatul (1) TFUE.

      29      În această privință, trebuie amintit, în primul rând, că, potrivit celor statuate de Curte, trebuie să se considere că acordurile
         încheiate în cadrul unor negocieri colective între parteneri sociali și prin care se urmărește îmbunătățirea condițiilor de
         încadrare în muncă și de muncă, având în vedere natura și obiectul acestora, se află în afara sferei de aplicare a articolului
         101 alineatul (1) TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Albany, punctul 60, Brentjens’, punctul 57, Drijvende
         Bokken, punctul 47, Hotărârea din 12 septembrie 2000, Pavlov și alții, C‑180/98-C‑184/98, Rec., p. I‑6451, punctul 67, precum
         și Hotărârea din 21 septembrie 2000, van der Woude, C‑222/98, Rec., p. I‑7111, punctul 22).

      30      Prin urmare, trebuie să se examineze dacă natura și obiectul unui acord precum cel din acțiunea principală justifică neincluderea
         acestuia în domeniul de aplicare al articolului 101 alineatul (1) TFUE.

      31      Din constatările instanței de trimitere rezultă, pe de o parte, că acordul din acțiunea principală a fost încheiat sub forma
         unui act adițional la o convenție colectivă și, prin urmare, este rezultatul unei negocieri colective între organizația reprezentativă
         a angajatorilor și organizațiile reprezentative ale salariaților din sectorul panificației artizanale din Franța.

      32      În ceea ce privește obiectul acestuia, pe de altă parte, acest acord instituie, într‑un sector determinat, un sistem de rambursare
         complementară a cheltuielilor cu asistența medicală care contribuie la îmbunătățirea condițiilor de muncă ale salariaților
         nu numai prin faptul că garantează mijloacele necesare acestora pentru a face față cheltuielilor legate de o boală, de un
         accident de muncă, de o boală profesională sau de maternitate, ci și prin faptul că determină reducerea cheltuielilor care,
         în lipsa unei convenții colective, ar fi trebuit să fie suportate de salariați.

      33      Această constatare nu este pusă sub semnul întrebării de împrejurarea că afilierea la un astfel de acord este obligatorie
         pentru toate întreprinderile din sectorul de activitate respectiv dintr‑un stat membru, fără să fie prevăzută o scutire de
         afiliere, contrar acordului ce făcea obiectul acțiunii principale care a determinat pronunțarea Hotărârii Albany, citată anterior.

      34      Astfel, pe de o parte, în această hotărâre, Curtea nu a ținut cont de posibilitățile de scutire de afiliere la fondul de pensii
         vizat în această cauză pentru a interpreta articolul 85 alineatul (1) din Tratatul CE, căruia îi corespunde în prezent articolul
         101 alineatul (1) TFUE.

      35      Pe de altă parte, rezultă din cuprinsul punctelor 26 și 27 din Hotărârea van der Woude, citată anterior, că este exclusă din
         domeniul de aplicare al articolului 101 alineatul (1) TFUE o convenție colectivă privind un sistem de asigurări de sănătate
         care desemnează un singur organism în cazul în care se subscrie la acest sistem, excluzând astfel orice posibilitate de afiliere
         la organisme concurente.

      36      Prin urmare, trebuie să se constate că un acord precum actul adițional nr. 83, având în vedere natura sa și obiectul său,
         nu intră în domeniul de aplicare al articolului 101 alineatul (1) TFUE.

      37      În al doilea rând, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, deși, prin el însuși, articolul 101 TFUE vizează numai comportamentul
         întreprinderilor și nu privește măsurile normative care emană de la statele membre, acest articol coroborat cu articolul 4
         alineatul (3) TUE impune statelor membre să nu ia sau să nu mențină în vigoare măsuri, de natură legislativă sau administrativă,
         care pot anula efectul util al normelor de concurență aplicabile întreprinderilor. Aceasta este situația atunci când un stat
         membru fie impune ori favorizează încheierea unor înțelegeri contrare articolului 101 TFUE ori întărește efectele unor asemenea
         înțelegeri, fie retrage propriei reglementări caracterul statal prin delegarea responsabilității de a adopta decizii de intervenție
         de interes economic unor operatori privați (a se vedea în acest sens Hotărârile din 18 iunie 1998, Comisia/Italia, C‑35/96,
         Rec., p. I‑3851, punctele 53 și 54, și Corsica Ferries France, C‑266/96, Rec., p. I‑3949, punctele 35, 36 și 49, precum și
         Hotărârea Albany, citată anterior, punctul 65).

      38      În această privință, trebuie să se observe că, în măsura în care rezultă din cuprinsul punctului 36 din prezenta hotărâre
         că un acord precum actul adițional nr. 83 nu intră în domeniul de aplicare al articolului 101 alineatul (1) TFUE, autoritățile
         publice sunt libere să confere acordului respectiv caracter obligatoriu pentru persoane care nu sunt ținute în mod formal
         de acesta (a se vedea, prin analogie, Hotărârile citate anterior Albany, punctul 66, Brentjens’, punctul 66, și Drijvende
         Bokken, punctul 56).

      39      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima parte a întrebării, astfel cum a fost reformulată, că articolul 101 TFUE coroborat
         cu articolul 4 alineatul (3) TUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune deciziei autorităților publice de a conferi
         caracter obligatoriu, la cererea organizațiilor reprezentative ale angajatorilor și ale salariaților dintr‑un anumit sector
         de activitate, unui acord rezultat în urma unor negocieri colective și care prevede afilierea obligatorie la un sistem de
         rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală pentru toate întreprinderile din sectorul respectiv, fără posibilitatea
         de scutire.

       Cu privire la interpretarea articolului 102 TFUE coroborat cu articolul 106 TFUE
       Cu privire la calificarea drept întreprindere în sensul articolului 102 TFUE
      40      În ceea ce privește interpretarea articolului 102 TFUE, trebuie să se determine dacă o instituție precum AG2R este o întreprindere
         în sensul acestei dispoziții.

      41      În această privință, trebuie amintit că, în contextul dreptului concurenței al Uniunii, noțiunea de întreprindere cuprinde
         orice entitate care exercită o activitate economică, indiferent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de
         finanțare (a se vedea în special Hotărârea din 23 aprilie 1991, Höfner și Elser, C‑41/90, Rec., p. I‑1979, punctul 21, precum
         și Hotărârea din 11 decembrie 2007, ETI și alții, C‑280/06, Rep., p. I‑10893, punctul 38).

      42      Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că reprezintă o activitate economică orice activitate care constă în oferirea de bunuri
         sau de servicii pe o piață determinată (a se vedea în special Hotărârea din 22 ianuarie 2002, Cisal, C‑218/00, Rec., p. I‑691,
         punctul 23).

      43      În speță, din articolul L 931-1 din Codul securității sociale rezultă că AG2R, ca instituție de asigurări complementare reglementată
         de codul menționat, este o persoană de drept privat fără scop lucrativ și al cărei obiect este acoperirea riscurilor de vătămare
         corporală legate de accidente și de boală. Astfel, pe de o parte, în temeiul articolului L 932-9 din același cod, o asemenea
         instituție nu poate nici să suspende garanțiile, nici sa denunțe adeziunea unei întreprinderi din cauza neplății contribuțiilor
         de către o întreprindere. Pe de altă parte, dacă întreprinderile care intră în domeniul de aplicare al Convenției colective
         naționale a întreprinderilor artizanale din sectorul de panificație și de panificație‑patiserie sunt obligate să adere la
         sistemul gestionat de AG2R, rezultă în mod corelativ că AG2R este obligată, la rândul său, potrivit actului adițional nr. 83,
         să asigure toți salariații acestor întreprinderi, indiferent de riscul care trebuie acoperit, în schimbul unei cote unice
         de contribuție, suportată în părți egale de angajator și de salariat, indiferent de dimensiunea întreprinderii sau de remunerația
         salariatului asigurat.

      44      Prin urmare, în măsura în care prevede o protecție socială complementară obligatorie pentru toți salariații dintr‑un sector
         economic, un sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală precum cel din acțiunea principală urmărește
         un obiectiv social.

      45      Cu toate acestea, finalitatea socială a unui sistem de asigurare nu este, ca atare, suficientă pentru a exclude posibilitatea
         ca activitatea în cauză să fie calificată drept activitate economică (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior
         Albany, punctul 86, Pavlov și alții, punctul 118, Cisal, punctul 37, și Kattner Stahlbau, punctul 42).

      46      Mai trebuie să se examineze, în special, pe de o parte, dacă se poate considera că acest sistem pune în aplicare principiul
         solidarității și, pe de altă parte, în ce măsură acesta este supus controlului de către statul care l‑a instituit, elemente
         care sunt de natură să excludă caracterul economic al unei activități determinate (a se vedea în acest sens Hotărârea Kattner
         Stahlbau, citată anterior, punctul 43 și jurisprudența citată).

      –       Cu privire la punerea în aplicare a principiului solidarității
      47      În ceea ce privește punerea în aplicare a principiului solidarității, din aprecierea globală a sistemului din acțiunea principală
         reiese, mai întâi, că acesta este finanțat prin contribuții în cuantum fix și a căror valoare nu este, prin urmare, proporțională
         cu riscul asigurat.

      48      Astfel, potrivit articolului 5 al doilea paragraf din actul adițional nr. 83, contribuția este stabilită la suma uniformă
         de 40 de euro, suportată în parte de angajator și în parte de salariat.

      49      Astfel, acest sistem nu ia în considerare elemente precum vârsta, starea de sănătate sau riscurile specifice inerente postului
         ocupat de salariatul asigurat.

      50      În consecință, natura prestațiilor oferite de AG2R, precum și întinderea acoperirii acordate nu sunt proporționale cu cuantumul
         contribuțiilor plătite.

      51      În al doilea rând, prestațiile sunt, în anumite cazuri, oferite independent de plata contribuțiilor datorate. Acest fapt rezultă
         mai întâi din articolul 3 al doilea paragraf din actul adițional nr. 83, care prevede că beneficiul sistemului este recunoscut
         retroactiv atunci când salariatul a atins vechimea minimă de o lună cerută pentru a adera la sistemul menționat. Apoi, în
         temeiul articolului 4 bis din acest act adițional, acoperirea cheltuielilor cu asistența medicală este, în principiu, menținută
         o anumită perioadă după rezilierea contractului de muncă al asiguratului. În sfârșit, articolul 1 din actul adițional nr. 1
         din 6 septembrie 2006 la actul adițional nr. 83 prevede menținerea acestei asigurări în favoarea persoanelor beneficiare în
         temeiul asigurării unei persoane decedate pentru o perioadă de cel puțin 12 luni de la decesul acesteia.

      52      Având în vedere ansamblul acestor elemente, rezultă că un sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența
         medicală precum cel din acțiunea principală este caracterizat printr‑un grad ridicat de solidaritate.

      –       Cu privire la controlul de către stat
      53      Pentru a determina aplicabilitatea calificării drept întreprindere care exercită o activitate economică unui organism precum
         cel din acțiunea principală, trebuie analizată întinderea controlului exercitat de stat cu privire la modalitățile de funcționare
         a acestui sistem.

      54      În speță, în primul rând, conform articolului L 911-1 din Codul securității sociale, li se recunoaște partenerilor sociali
         posibilitatea de a determina ei înșiși, prin intermediul unor convenții sau acorduri colective, garanțiile colective de care
         beneficiază salariații, foștii salariați și avânzii‑cauză în plus față de cele care rezultă din organizarea securității sociale.

      55      În al doilea rând, articolul L 912-1 din același cod indică faptul că aceste acorduri conțin o clauză care stabilește în ce
         condiții și la ce intervale de timp pot fi revizuite de partenerii sociali modalitățile de organizare a mutualizării riscurilor.

      56      În al treilea rând, în temeiul articolului L 133-8 din Codul muncii, pentru a conferi caracter obligatoriu dispozițiilor unor
         astfel de acorduri pentru toți salariații și angajații cărora le sunt aplicabile, este necesar un decret ministerial.

      57      În acest cadru de reglementare, misiunea de control al modalităților de funcționare a sistemului din acțiunea principală este
         delegată, cu anumite rezerve, reprezentanților angajatorilor și ai salariaților din sectorul panificației artizanale.

      58      În acest context, actul adițional nr. 83 recunoaște un rol preponderent acestor reprezentanți, în măsura în care, în temeiul
         articolului 13 al doilea paragraf din acesta, o comisie paritară compusă din reprezentanți ai angajatorilor și ai salariaților
         este însărcinată să reexamineze, în termen de 5 ani de la data intrării în vigoare a acestui act adițional, modalitățile de
         organizare a mutualizării sistemului vizat. În plus, articolul 5 al patrulea paragraf din actul adițional menționat prevede
         că cuantumul contribuției stabilit de acesta este reexaminat de părțile semnatare după cel de al doilea an de aplicare a sistemului.
         Potrivit aceluiași articol, comisia paritară examinează o dată pe an rezultatele aplicării sistemului.

      59      Cu toate acestea, alte caracteristici privind desemnarea AG2R ca administrator al sistemului de rambursare complementară a
         cheltuielilor cu asistența medicală ar putea determina să se considere că acest organism dispune de o anumită autonomie.

      60      În primul rând, articolul L 911-1 din Codul securității sociale prevede că garanțiile colective suplimentare de care beneficiază
         salariații pot fi instituite în diferite moduri. Calea convenției colective este, în acest context, o alegere a partenerilor
         sociali, știind că această dispoziție permite de asemenea organizarea unei astfel de acoperiri la scara unei întreprinderi,
         iar nu a unui întreg sector profesional.

      61      În al doilea rând, potrivit articolului 1 din Legea nr. 89-1009, astfel cum a fost modificată prin Legea nr. 94-678, activitățile
         de asigurări complementare colective pot fi încredințate nu numai unor instituții de asigurări complementare colective și
         de mutualizare a riscurilor, ci și unor societăți de asigurări.

      62      Din aceste elemente rezultă că nu există o obligație legală nici pentru partenerii sociali de a desemna AG2R pentru a asigura
         gestionarea unui sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală precum cel din acțiunea principală,
         nici în sarcina AG2R de a‑și asuma efectiv gestionarea unui astfel de sistem.

      63      În acest context, Beaudout arată în observațiile prezentate că există alte instituții de asigurări complementare colective
         și societăți de asigurări care, înainte de desemnarea AG2R prin actul adițional nr. 83, ofereau servicii în esență identice
         cu cele furnizate de acest organism.

      64      Prin urmare, se pune problema, pe de o parte, a circumstanțelor în care AG2R a fost desemnată prin actul adițional nr. 83
         și, pe de altă parte, a marjei de negociere de care a putut să dispună acest organism în ceea ce privește modalitățile angajamentului
         său și problema repercusiunilor acestor elemente asupra modului de funcționare a sistemului în cauză în ansamblul său.

      65      Astfel, în funcție de aceste circumstanțe și de această marjă de negociere, care trebuie, în speță, să fie examinate de instanța
         de trimitere, s‑ar putea concluziona că AG2R, deși nu are un scop lucrativ și acționează în temeiul principiului solidarității,
         este o întreprindere care exercită o activitate economică, aleasă de partenerii sociali, pe baza unor considerații financiare
         și economice, dintre alte întreprinderi cu care este în concurență pe piața serviciilor de asigurări complementare colective
         pe care le propune.

       Cu privire la aplicabilitatea articolului 106 alineatul (2) TFUE
      66      În măsura în care AG2R trebuie să fie considerată o întreprindere care exercită o activitate economică, în sensul articolului
         102 TFUE, decizia autorităților publice de a conferi caracter obligatoriu afilierii ansamblului sectorului panificației artizanale
         din Franța la un sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală, fără nicio posibilitate de scutire,
         ar implica în mod necesar acordarea către acest organism a dreptului exclusiv de a încasa și de a gestiona contribuțiile plătite
         de angajatorii și de salariații din acest sector în cadrul acestui sistem. Prin urmare, un astfel de organism ar putea fi
         considerat o întreprindere titulară de drepturi exclusive în sensul articolului 106 alineatul (1) TFUE (a se vedea în acest
         sens Hotărârile citate anterior Albany, punctul 90, Brentjens’, punctul 90, și Drijvende Bokken, punctul 80).

      67      Întrucât, din cauza acestor drepturi exclusive, întreprinderile din sectorul panificației artizanale din Franța nu ar avea
         posibilitatea să contribuie la un sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală gestionat de un
         alt organism, AG2R ar deține un monopol legal asupra unei părți substanțiale a pieței comune și s‑ar putea considera că ocupă
         o poziție dominantă în sensul articolului 102 TFUE (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Pavlov și alții, citată anterior,
         punctul 126).

      68      Totuși, potrivit unei jurisprudențe constante, simplul fapt că a fost creată o poziție dominantă prin acordarea de drepturi
         exclusive în sensul articolului 106 alineatul (1) TFUE nu este, în sine, incompatibil cu articolul 102 TFUE. Un stat membru
         nu încalcă interdicțiile consacrate de cele două prevederi decât atunci când întreprinderea respectivă, prin simpla exercitare
         a drepturilor speciale sau exclusive care i‑au fost conferite, ajunge să își exploateze poziția dominantă în mod abuziv ori
         atunci când aceste drepturi pot crea o situație în care această întreprindere ajunge să comită astfel de abuzuri (a se vedea
         Hotărârile citate anterior Höfner și Elser, punctul 29, Albany, punctul 93, Brentjens’, punctul 93, precum și Drijvende Bokken,
         punctul 83).

      69      O astfel de practică abuzivă contrară articolului 106 alineatul (1) TFUE există, în special, atunci când un stat membru conferă
         unei întreprinderi un drept exclusiv de a exercita anumite activități și creează o situație în care această întreprindere
         nu este în mod evident în măsură să satisfacă cererea existentă pe piață pentru acest tip de activități (a se vedea în acest
         sens Hotărârile citate anterior Höfner și Elser, punctul 31, precum și Pavlov și alții, punctul 127).

      70      În această privință, refuzul Beaudout de a adera la sistemul gestionat de AG2R se bazează pe afirmația că alte întreprinderi
         de asigurări ar oferi garanții superioare prestațiilor furnizate de AG2R.

      71      Cu toate acestea, trebuie subliniat, pe de o parte, că imposibilitatea întreprinderilor din sectorul panificației artizanale
         din Franța de a se adresa altor organisme pentru a obține o acoperire în materie de rambursare complementară a cheltuielilor
         cu asistența medicală în beneficiul salariaților lor, precum și restrângerea concurenței care rezultă de aici decurg direct
         din dreptul exclusiv conferit AG2R (a se vedea, prin analogie, Hotărârile citate anterior Albany, punctul 97, Brentjens’,
         punctul 97, și Drijvende Bokken, punctul 87).

      72      Pe de altă parte, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 98 din concluzii, nu rezultă nici din dosarul comunicat
         de instanța de trimitere, nici din observațiile prezentate Curții că prestațiile oferite de AG2R nu corespund necesităților
         întreprinderilor vizate.

      73      În aceste condiții, mai trebuie verificat dacă AG2R este însărcinată cu gestionarea unui serviciu de interes economic general
         în sensul articolului 106 alineatul (2) TFUE.

      74      Astfel, după cum rezultă din cuprinsul punctelor 47-52 din prezenta hotărâre, un sistem de rambursare complementară a cheltuielilor
         cu asistența medicală precum cel gestionat de AG2R este caracterizat printr‑un grad ridicat de solidaritate. În definitiv,
         actul adițional nr. 83 impune AG2R constrângeri speciale, mai ales financiare, pentru a garanta durabilitatea asigurării acordate
         asiguraților.

      75      Beaudout arată totuși că introducerea unui mecanism care autorizează scutiri de afiliere nu ar pune în pericol echilibrul
         financiar al organismului gestionar al sistemului din acțiunea principală.

      76      În această privință, trebuie amintit că din jurisprudență rezultă că nu este necesar, pentru îndeplinirea condițiilor de aplicare
         a articolului 106 alineatul (2) TFUE, ca echilibrul financiar sau viabilitatea economică a întreprinderii însărcinate cu gestiunea
         unui serviciu de interes economic general să fie amenințate. Este suficient ca, în lipsa drepturilor exclusive în litigiu,
         să fie împiedicată îndeplinirea misiunilor specifice atribuite întreprinderii, astfel cum au fost precizate prin obligațiile
         și prin sarcinile acesteia, sau ca menținerea acestor drepturi să fie necesară pentru a permite titularului lor îndeplinirea
         misiunilor de interes economic general care i‑au fost atribuite în condiții acceptabile din punct de vedere economic (a se
         vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Albany, punctul 107, Brentjens’, punctul 107, și Drijvende Bokken, punctul
         97).

      77      Or, trebuie să se constate că, în cazul eliminării clauzei de migrare și, astfel, a dreptului exclusiv al AG2R de a gestiona
         sistemul de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală pentru ansamblul întreprinderilor din sectorul
         panificației artizanale din Franța, acest organism, deși este obligat, în temeiul actului adițional nr. 83, să ofere o acoperire
         salariaților acestor întreprinderi în condițiile definite de actul adițional menționat, ar risca să fie confruntat cu o dezertare
         a asiguraților care prezintă riscuri reduse, aceștia îndreptându‑se spre întreprinderi care oferă, în ceea ce îi privește,
         garanții comparabile, chiar mai bune, pentru contribuții mai reduse. În aceste condiții, partea în creștere a „riscurilor
         rele” a căror acoperire ar reveni AG2R ar provoca o creștere a costurilor garanțiilor, astfel încât acest organism nu ar mai
         putea să propună o acoperire de aceeași calitate la un preț acceptabil.

      78      Această situație s‑ar verifica cu atât mai mult în cazul unui sistem care, precum cel din acțiunea principală, se caracterizează
         printr‑un grad ridicat de solidaritate, datorită, în special, caracterului forfetar al cotizațiilor și obligației de a accepta
         toate riscurile.

      79      Astfel, asemenea constrângeri, care fac serviciul furnizat de organismul în cauză mai puțin competitiv decât un serviciu comparabil
         furnizat de societăți de asigurări care nu sunt supuse acestor constrângeri, contribuie la justificarea dreptului exclusiv
         al acestui organism de a gestiona un astfel de sistem, fără să fie posibilă vreo scutire de afiliere.

      80      Prin urmare, eliminarea unei clauze de migrare precum cea prevăzută de actul adițional nr. 83 ar putea conduce la imposibilitatea
         organismului în cauză de a îndeplini misiunile de interes economic general care i‑au fost încredințate în condiții acceptabile
         din punct de vedere economic.

      81      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a doua parte a întrebării, astfel cum a fost reformulată, că, în măsura în care activitatea
         care constă în gestionarea unui sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală precum cel din acțiunea
         principală trebuie să fie calificată drept economică, ceea ce este de competența instanței de trimitere să verifice, articolele
         102 TFUE și 106 TFUE trebuie interpretate în sensul că nu se opun, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, ca
         autoritățile publice să acorde unui organism de asigurări complementare dreptul exclusiv de a gestiona acest sistem, fără
         nicio posibilitate pentru întreprinderile din sectorul de activitate în cauză de a fi scutite de afilierea la acest sistem.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      82      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 101 TFUE coroborat cu articolul 4 alineatul (3) TUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune deciziei autorităților
            publice de a conferi caracter obligatoriu, la cererea organizațiilor reprezentative ale angajatorilor și ale salariaților
            dintr‑un anumit sector de activitate, unui acord rezultat în urma unor negocieri colective și care prevede afilierea obligatorie
            la un sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența medicală pentru toate întreprinderile din sectorul respectiv,
            fără posibilitatea de scutire.
      2)      În măsura în care activitatea care constă în gestionarea unui sistem de rambursare complementară a cheltuielilor cu asistența
            medicală precum cel din acțiunea principală trebuie să fie calificată drept economică, ceea ce este de competența instanței
            de trimitere să verifice, articolele 102 TFUE și 106 TFUE trebuie interpretate în sensul că nu se opun, în împrejurări precum
            cele din acțiunea principală, ca autoritățile publice să acorde unui organism de asigurări complementare dreptul exclusiv
            de a gestiona acest sistem, fără nicio posibilitate pentru întreprinderile din sectorul de activitate în cauză de a fi scutite
            de afilierea la acest sistem.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 29 noiembrie 2012. # Ursula Adamowski împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de declarare a nulității - Marca comunitară verbală Fagumit și marca comunitară figurativă FAGUMIT - Marca națională figurativă anterioară FAGUMIT - Cauză de nulitate relativă - Articolul 8 alineatul (3) și articolul 165 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauze T-537/10 și T-538/10.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)
      29 noiembrie 2012 (
            *1
         )
      „Marcă comunitară — Procedură de declarare a nulității — Marca comunitară verbală Fagumit și marca comunitară figurativă FAGUMIT — Marca națională figurativă anterioară FAGUMIT — Cauză de nulitate relativă — Articolul 8 alineatul (3) și articolul 165 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      În cauzele T-537/10 și T-538/10,

         Ursula Adamowski, cu domiciliul în Hamburg (Germania), reprezentată de D. von Schultz, avocat,
      reclamant,
      împotriva

         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de G. Schneider, în calitate de agent,
      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s-a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă în fața Tribunalului, fiind

         Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o., cu sediul în Wolbrom (Polonia), reprezentată de M. Krekora, de T. Targosz și de P. Podrecki, avocați,
      având ca obiect două acțiuni formulate împotriva a două Decizii ale Camerei întâi de recurs a OAPI din 3 septembrie 2010 (cauzele R 1002/2009-1 și, respectiv, R 1003/2009-1) privind două proceduri de declarare a nulității între Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o. și doamna Ursula Adamowski,
      TRIBUNALUL (Camera a doua),
      compus din domnii N. J. Forwood (raportor), președinte, F. Dehousse și J. Schwarcz, judecători,
      grefier: domnul E. Coulon,
      având în vedere cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 26 noiembrie 2010,
      având în vedere memoriile în răspuns ale OAPI depuse la grefa Tribunalului la 5 aprilie 2011,
      având în vedere memoriile în răspuns ale intervenientei depuse la grefa Tribunalului la 17 martie 2011,
      având în vedere memoriile în replică depuse la grefa Tribunalului la 1 iulie 2011,
      având în vedere memoriile în duplică ale intervenientei depuse la grefa Tribunalului la 26 septembrie 2011,
      având în vedere observațiile părților privind conexarea prezentelor cauze în vederea pronunțării hotărârii,
      având în vedere lipsa unei cereri de stabilire a unei ședințe prezentate de părți în termenul de o lună de la data încheierii procedurii scrise și hotărând, în consecință, pe baza raportului judecătorului raportor și în aplicarea articolului 135a din Regulamentul de procedură al Tribunalului să statueze fără etapa orală a procedurii,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               La 18 februarie și la 12 martie 2003, reclamanta, doamna Ursula Adamowski, a depus două cereri de înregistrare a unor mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1)].

               2

               Marca a cărei înregistrare a fost solicitată la 18 februarie 2003 este semnul figurativ următor:

               3

               Marca a cărei înregistrare s-a solicitat la 12 martie 2003 este semnul verbal Fagumit.

               4

               Produsele pentru care s-a solicitat înregistrarea fac parte din clasele 12 și 17 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund următoarei descrieri:

                        —

                        clasa 12: cauciuc și gumă sub formă de produse finite pentru industria autovehiculelor, și anume pneuri noi, inclusiv pline și burleți;

                        —

                        clasa 17: țevi; cauciuc și gumă ca produse semifinite sub formă de foi, panouri, profiluri, blocuri, bare, benzi, tuburi și țevi, cauciuc și gumă sub formă de produse finite pentru țevi industriale, și anume țevi din PVC, țevi pentru apă, țevi pentru aer, țevi pentru protecția cablurilor, țevi cu rezistență la frecare, țevi pentru ulei și benzină, țevi pentru produse chimice, țevi pentru produse autogene, țevi pentru acetilenă, țevi pentru propan și țevi duble; cauciuc și gumă sub formă de produse finite pentru industria autovehiculelor, și anume pneuri reșapate, inclusiv pline și burleți; țevi, șaibe de distanțare și garnituri.

               5

               Mărcile menționate la punctele 2 și 3 de mai sus au fost înregistrate la 28 iunie 2004.

               6

               La 7 și la 8 aprilie 2008, intervenienta, Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o., a formulat două cereri de declarare a nulității mărcilor contestate în temeiul:

                        —

                        articolului 51 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 52 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009] pentru motivul că reclamanta era de rea-credință la depunerea cererilor de înregistrare a mărcilor;

                        —

                        articolului 52 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 53 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009] pentru motivul că reclamanta ar fi acționat în nume propriu la depunerea cererilor de înregistrare a mărcilor contestate, fără acordul intervenientei, ea însăși titular al mărcii poloneze reproduse în continuare, înregistrată la 15 ianuarie 1997 pentru „țevi din cauciuc, țevi din PVC” din clasa 17 în sensul Aranjamentului de la Nisa:

               —

               articolului 52 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 53 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009], motiv întemeiat pe denumirea socială a intervenientei, înregistrată în Polonia în 1993 și utilizată în comerț, având în vedere exportul de produse către mai multe state membre, între care, în particular, Germania, începând din anul menționat.

               7

               Prin două decizii pronunțate la 25 iunie 2009, divizia de anulare a respins cererile de declarare a nulității.

               8

               La 27 august 2009, intervenienta a formulat două căi de atac la OAPI împotriva deciziilor diviziei de anulare în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009.

               9

               Prin două decizii din 3 septembrie 2010 (denumite în continuare „deciziile atacate”), Camera întâi de recurs a admis căile de atac, a anulat deciziile diviziei de anulare și a declarat nulitatea mărcilor contestate, după ce a considerat că cele trei motive de nulitate invocate de intervenientă erau fondate.

               10

               În special, în ceea ce privește motivul întemeiat pe articolul 53 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 (a se vedea punctul 6 a treia liniuță de mai sus), camera de recurs a considerat că intervenienta a făcut proba utilizării termenului „fagumit” în comerț la scară internațională de la 1 iunie 1997 prin intermediul exporturilor în particular către Germania în temeiul unui acord de distribuție încheiat cu societatea Adamex Handels- u. Transportgesellschaft mbH, administrată de reclamantă. Acest semn ar fi protejat în Germania în temeiul articolului 5 alineatul (2) din Markengesetz (Legea germană privind mărcile). În ceea ce privește motivul întemeiat pe încălcarea articolului 53 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 (a se vedea punctul 6 a doua liniuță de mai sus), camera de recurs a apreciat, mai întâi, că marca atacată, reprodusă la punctul 3 de mai sus, constituia elementul dominant al mărcii poloneze pe care se bazează cererea de declarare a nulității, în timp ce marca atacată, reprodusă la punctul 2 de mai sus, era, în esență, o reproducere a acesteia din urmă. În continuare, având în vedere că prin termenii „agent sau reprezentant”, utilizați la articolul 8 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, este vizat și administratorul agentului, al reprezentantului sau al distribuitorului și că un document din 10 aprilie 1998 nu putea fi interpretat în sensul că i-ar conferi reclamantei dreptul de a înregistra mărcile contestate, camera de recurs a concluzionat că acest motiv era de asemenea fondat. În ceea ce privește motivul întemeiat pe articolul 52 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, camera de recurs subliniază că, în temeiul acordului de distribuție menționat mai sus, reclamanta avea obligația de a asigura protecția intereselor comerciale ale intervenientei, obiectiv compromis de cererile de înregistrare a unor mărci comunitare, respectivul document din 10 aprilie 1998 neputând stabili că reclamanta a acționat cu bună-credință la depunerea cererilor în discuție. Întrucât, pe de altă parte, nicio altă circumstanță nu demonstrează că intervenienta ar fi renunțat la drepturile sale aferente semnului Fagumit sau că reclamanta ar fi acționat cu bună-credință, și acest motiv a fost declarat fondat.

         Concluziile părților

               11

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziilor atacate;

                        —

                        respingerea cererilor de declarare a nulității;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurilor desfășurate în fața diviziei de anulare, a camerei de recurs și a Tribunalului.

               12

               OAPI și intervenienta solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

               13

               După ascultarea părților cu privire la acest aspect, Tribunalul apreciază că este necesar să dispună reunirea prezentelor cauze în vederea pronunțării hotărârii, conform articolului 50 din Regulamentul de procedură.

               14

               În fiecare dintre prezentele cauze, reclamanta invocă trei motive, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea articolului 53 alineatul (1) litera (c) coroborat cu articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009, în al doilea rând, pe încălcarea articolului 53 alineatul (1) litera (b) coroborat cu articolul 8 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 și, în al treilea rând, pe încălcarea articolului 52 alineatul (1) litera (b) din regulamentul menționat.

               15

               Astfel cum arată OAPI, fiecare dintre cauzele de nulitate reținute de camera de recurs este suficientă pentru a se declara nulitatea mărcilor contestate. În acest context, se va proceda, mai întâi, la examinarea celui de al doilea motiv, referitor la cauza de nulitate prevăzută la articolul 53 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.

               16

               În cadrul acestui motiv, reclamanta arată, mai întâi, că articolul 165 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 se opune ca intervenienta să invoce în propriul beneficiu articolul 53 alineatul (1) litera (b) din același regulament.

               17

               Acest argument nu poate fi reținut. Astfel, potrivit articolului 165 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, o marcă comunitară nu poate fi declarată nulă conform articolului 53 alineatele (1) și (2) din același regulament dacă dreptul anterior a fost înregistrat, solicitat sau obținut înainte de 1 mai 2004 într-un stat care a aderat la Uniunea Europeană la această dată.

               18

               Această prevedere are drept scop să excludă posibilitatea ca o marcă comunitară înregistrată sau depusă anterior datei de 1 mai 2004 să fie repusă în discuție prin simplul fapt al aderării anumitor state la Uniune, deși această posibilitate nu exista înainte de aderare. Prevederea în discuție nu vizează, așadar, să îl împiedice pe titularul unei mărci să introducă, după 1 mai 2004, o cerere de declarare a nulității pe care o putea introduce deja anterior acestei date.

               19

               În această privință, cauza de nulitate prevăzută la articolul 53 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 poate fi invocată de titularul mărcii menționate la articolul 8 alineatul (3) din acest regulament, chiar dacă marca menționată a făcut obiectul unei înregistrări numai într-o țară nemembră a Uniunii. Astfel, spre deosebire de alineatele (1), (2), (4) și (5) ale articolului 8 din Regulamentul nr. 207/2009, alineatul (3) al acestui articol nu se referă la mărci înregistrate într-un stat membru sau care produc efecte într-un asemenea stat. În plus, dacă înregistrarea mărcii într-un stat membru ar fi o condiție de aplicare a articolului 8 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, această prevedere s-ar suprapune cu alineatele (1) și (5) ale aceluiași articol. Astfel, trebuie să se constate, după cum a procedat OAPI, că intervenienta ar fi putut să introducă cererile de declarare a nulității menționate la punctul 6 de mai sus înainte de aderarea Republicii Polone la Uniune, astfel încât articolul 165 alineatul (4) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 nu afectează temeinicia acestor cereri și nici nu are incidență asupra legalității deciziilor atacate.

               20

               În prezenta cauză, reclamanta își focalizează argumentația pe existența unui acord al titularului mărcii reproduse la punctul 6 a doua liniuță de mai sus, fără a contesta calitatea acestuia de agent sau de reprezentant al intervenientei. În acest context, reclamanta arată că obținuse acordul intervenientei înainte de a depune cererile menționate la punctele 1-3 de mai sus, în temeiul unui document din 10 aprilie 1998.

               21

               OAPI și intervenienta contestă această apreciere.

               22

               Aplicarea articolului 8 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 impune ca solicitantul mărcii să fie sau să fi fost agentul sau reprezentantul titularului mărcii, ca cererea să fi fost depusă în numele agentului sau al reprezentantului fără acordul titularului și fără să existe motive legitime care să justifice acțiunile agentului sau ale reprezentantului. Scopul acestei prevederi este să îl împiedice pe agentul titularului unei mărci să abuzeze de aceasta, având în vedere că agentul poate exploata cunoștințele și experiența dobândite în cursul relației comerciale cu titularul și, prin urmare, poate obține foloase necuvenite din eforturile și din investiția pe care le-ar fi realizat însuși titularul mărcii [Hotărârea Tribunalului din 6 septembrie 2006, DEF-TEC Defense Technology/OAPI – Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR), T-6/05, Rec., p. II-2671, punctul 38].

               23

               În ceea ce privește un eventual acord în vederea înregistrării mărcii pe numele reprezentantului sau al agentului, acesta trebuie să fie clar, precis și necondiționat (a se vedea în acest sens Hotărârea FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR, citată anterior, punctul 40). Or, în prezenta cauză, trebuie arătat că, astfel cum a constatat camera de recurs, documentul din 10 aprilie 1998 invocat de reclamantă nu îndeplinește aceste condiții.

               24

               În special, potrivit termenilor din acest document adresat Adamex Industrie GmbH, reprezentantul intervenientei și-a dat acordul ca „simbolul original” și „denumirea” („Or[i]ginal-Symbol” și „Bezeichnung”) societății Fagumit să fie „utilizate” și „rezervate” („Benutzung” și „Vorbehalt”) în toată Europa și a precizat că, în opinia sa, această posibilitate privea societățile Fagumit GmbH Deutschland, Fagumit SARL Frankreich și Fagumit Schweiz.

               25

               În acest context, în primul rând, este necesar să se arate că din documentul în discuție nu rezultă posibilitatea reclamantei de a solicita înregistrarea semnului reprodus la punctul 2 de mai sus ca marcă comunitară. În această privință, trebuie observat că reclamanta nu este menționată în documentul în discuție și că acesta nu se referă la posibilitatea de a înregistra semnul respectiv ca marcă comunitară.

               26

               În al doilea rând, deși, astfel cum a arătat reclamanta în fața diviziei de anulare și a camerei de recurs, societățile Fagumit Deutschland, Fagumit Frankreich și Fagumit Schweiz nu existau încă la momentul la care a fost trimis documentul în discuție, acesta din urmă poate fi cu ușurință interpretat în sensul că intervenienta nu se opunea ca societățile în discuție să poarte numele comercial Fagumit și să utilizeze, cel mult în exclusivitate, marca aferentă în cadrul activităților lor.

               27

               Reclamanta nu se poate întemeia pe faptul că intervenienta nu s-a opus utilizării semnului în litigiu de către alte societăți în afară de cele menționate în documentul din 10 aprilie 1998. În această privință, astfel cum arată reclamanta la punctul 33 din cererile introductive și după cum reiese din documentele pe care le-a prezentat în fața OAPI, utilizarea în discuție avea loc în cadrul comercializării bunurilor rezultate din producția intervenientei. Or, o asemenea utilizare se înscrie în logica cooperării dintre intervenientă și distribuitorii produselor sale, fără să demonstreze vreo renunțare la semnul reprodus la punctul 6 a doua liniuță de mai sus care să permită oricărei persoane să solicite înregistrarea acestuia sau a elementului său dominant ca marcă comunitară.

               28

               Rezultă că nu s-ar fi săvârșit nicio eroare de către camera de recurs atunci când a apreciat că documentul din 10 aprilie 1998 nu putea fi interpretat în sensul vreunui acord dat reclamantei conform articolului 8 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 în vederea înregistrării mărcilor contestate.

               29

               În acest context, împrejurarea invocată de reclamantă, potrivit căreia relațiile sale cu intervenienta nu îndeplineau anumite cerințe de formă, astfel încât lista întreprinderilor vizate de documentul din 10 aprilie 1998 nu poate fi considerată exhaustivă, este lipsită de pertinență. Astfel, având în vedere că documentul în discuție nu constituie un acord în sensul articolului 8 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, această circumstanță, presupunând că ar fi stabilită, nu infirmă concluzia la care a ajuns camera de recurs.

               30

               Prin urmare, al doilea motiv trebuie înlăturat și, pentru rațiunile prezentate la punctul 15 de mai sus, acțiunile trebuie respinse în întregime.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               31

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată efectuate de OAPI și de intervenientă, conform concluziilor acestora.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a doua)
               declară și hotărăște:

                           1)

                           Conexează cauzele T-537/10 și T-538/10 în vederea pronunțării prezentei hotărâri.

                           2)

                           Respinge acțiunile.

                           3)

                           Doamna Ursula Adamowski suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) și de Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o. în procedura desfășurată în fața Tribunalului.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 29 noiembrie 2012.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 2 iunie 2005.#Waterschap Zeeuws Vlaanderen împotriva Staatssecretaris van Financiën.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos.#TVA.#Cauza C-378/02.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 16 octombrie 2013. # Zoo Sport Ltd împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-455/12.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 30 septembrie 1982. # Tunnel Refineries Limited împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Cauza 114/81.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a cincea) din 8 iulie 2010. # Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a unei mărci comunitare figurative reprezentând un cal - Motiv absolut de refuz - Caracter descriptiv - Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]. # Cauza T-386/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 8 iulie 2010 – Trautwein/OAPI (Reprezentarea unui cal)
      (Cauza T‑386/08)
      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a unei mărci comunitare figurative reprezentând un cal – Motiv absolut de refuz – Caracter descriptiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
         (CE) nr. 207/2009]”

      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească pentru a desemna caracteristicile unui produs [Regulamentul
         nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctele 30, 34-36, 38-40 și 42)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 7 iulie 2008 (Cauza R 1730/2007‑1) privind o cerere
                  de înregistrare ca marcă comunitară a unui semn figurativ reprezentând un cal

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development

               Marca comunitară vizată:

               Reprezentarea unui cal pentru produse din clasele 18, 25 și 31 – cererea nr. 4829354

               Decizia examinatorului:

               Refuză înregistrarea

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge calea de atac

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 16 mai 1991. # Extramet Industrie SA împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Dumping - Acțiune în anulare - Admisibilitate. # Cauza C-358/89.