Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 25 octombrie 2001. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 96/48/CE. # Cauza C-460/00.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 13 iulie 2006.#Roche Nederland BV și alții/ Frederick Primus și Milton Goldenberg.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad der Nederlanden - Țările de Jos.#Convenția de la Bruxelles - Articol 6.#Cauza C-539/03.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 16 ianuarie 2014.#Andreas Kainz împotriva Pantherwerke AG.#Cerere de decizie preliminară formulată de Oberster Gerichtshof.#Trimitere preliminară – Competența judiciară în materie civilă și comercială – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Răspundere pentru produsele cu defect – Marfă produsă într‑un stat membru și vândută în alt stat membru – Interpretarea noțiunii „locul unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă” – Locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului.#Cauza C‑45/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      16 ianuarie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Competența judiciară în materie civilă și comercială — Regulamentul (CE) nr. 44/2001 — Răspundere pentru produsele cu defect — Marfă produsă într‑un stat membru și vândută în alt stat membru — Interpretarea noțiunii «locul unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă» — Locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului”
      În cauza C‑45/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberster Gerichtshof (Austria), prin decizia din 28 noiembrie 2012, primită de Curte la 28 ianuarie 2013, în procedura

         Andreas Kainz

      împotriva

         Pantherwerke AG,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, și domnii M. Safjan (raportor) și J. Malenovský, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Kainz, de K. Kozák, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul austriac, de A. Posch, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de J. Vláčil, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de S. Brighouse, în calitate de agent, asistată de S. Lee, barrister;

               —

               pentru Comisia Europeană, de W. Bogensberger și de A.‑M. Rouchaud‑Joët, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 5 punctul 3 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Kainz, cu domiciliul în Salzburg (Austria), pe de o parte, și Pantherwerke AG, cu sediul social în Germania, pe de altă parte, cu privire la o acțiune în despăgubire în temeiul răspunderii pentru produsele cu defect, pe care domnul Kainz a introdus‑o în urma unui accident pe care l‑a suferit în Germania cu o bicicletă fabricată în acest stat membru de Pantherwerke AG, însă cumpărată, de la un comerciant cu amănuntul, în Austria.

         Cadrul juridic

         Regulamentul nr. 44/2001

               3

               În considerentele (2), (11), (12) și (15) ale Regulamentului nr. 44/2001 se afirmă:

                        „(2)

                        Anumite disparități între normele interne care reglementează competența judiciară și recunoașterea hotărârilor împiedică buna funcționare a pieței interne. Adoptarea de dispoziții care să unifice normele referitoare la conflictele de competență în materie civilă și comercială și la simplificarea formalităților în vederea recunoașterii și executării rapide și simple a hotărârilor de către statele membre legate prin prezentul regulament este indispensabilă.

                  [...]

                        (11)

                        Normele de competență trebuie să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului și, astfel, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt factor de legătură. În cazul persoanelor juridice, domiciliul trebuie să fie definit în mod independent, în vederea ameliorării transparenței normelor comune și a evitării conflictelor de competență.

                        (12)

                        În afară de instanța domiciliului pârâtului, trebuie să existe și alte instanțe autorizate în temeiul unei legături strânse între instanță și litigiu sau în scopul bunei administrări a justiției.

                  [...]

                        (15)

                        În interesul administrării armonioase a justiției, este necesar să se reducă la minimum posibilitatea apariției procedurilor concurente și să se evite pronunțarea în două state membre a unor hotărâri ireconciliabile. [...]”

               4

               Articolele 2-31 din regulamentul amintit, care fac parte din capitolul II din acesta, reglementează normele de competență.

               5

               Secțiunea 1 a acestui capitol, intitulată „Dispoziții generale”, cuprinde articolul 2 alineatul (1), care are următorul cuprins:
               „Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor statului membru în cauză.”

               6

               Articolul 3 alineatul (1) din regulamentul menționat, care face parte din aceeași secțiune, prevede:
               „Persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru pot fi acționate în justiție în fața instanțelor unui alt stat membru numai în temeiul normelor enunțate în secțiunile 2-7 din prezentul capitol.”

               7

               Articolul 5 punctul 3 din același regulament este cuprins în secțiunea 2 din capitolul II din acesta, intitulată „Competențe speciale”. Respectivul articol prevede următoarele:
               „O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru:
               [...]

                        3.

                        în materie delictuală și cvasidelictuală, în fața instanțelor de la locul unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă”.

         Regulamentul (CE) nr. 864/2007

               8

               Potrivit considerentului (7) al Regulamentului (CE) nr. 864/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 iulie 2007 privind legea aplicabilă obligațiilor necontractuale („Roma II”) (JO L 199, p. 40):
               „Domeniul de aplicare material și dispozițiile prezentului regulament ar trebui să fie conforme cu Regulamentul [nr. 44/2001] și cu instrumentele privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale.”

               9

               Acest regulament prevede la articolul 5, intitulat „Răspunderea pentru produse defectuoase”:
               „(1)   Fără a aduce atingere articolului 4 alineatul (2), legea aplicabilă obligațiilor necontractuale care decurg din prejudicii cauzate de un produs este:

                        (a)

                        legea țării în care persoana care a suferit prejudiciul și‑a avut reședința obișnuită în momentul producerii prejudiciului, în condițiile în care produsul a fost comercializat în țara respectivă, sau, dacă nu este cazul,

                        (b)

                        legea țării în care s‑a achiziționat produsul, dacă produsul a fost comercializat în țara respectivă, sau, dacă nu este cazul,

                        (c)

                        legea țării în care a fost cauzat prejudiciul, dacă produsul a fost comercializat în țara respectivă.

                  Cu toate acestea, legea aplicabilă este legea țării în care își are reședința obișnuită persoana a cărei răspundere este invocată, dacă această persoană nu putea să prevadă, în mod rezonabil, comercializarea produsului respectiv sau a unui produs de același tip în țara a cărei legislație este aplicabilă în temeiul literei (a), (b) sau (c).
               (2)   În cazul în care reiese clar, din toate circumstanțele referitoare la caz, că fapta ilicită are în mod vădit mai multă legătură cu o altă țară decât cea menționată la alineatul (1), se aplică legea celeilalte țări. O legătură vădit mai strânsă cu o altă țară se poate baza, în special, pe o relație preexistentă între părți, ca de pildă un contract, care este în strânsă legătură cu respectiva faptă ilicită.”

         Directiva 85/374/CEE

               10

               Articolul 11 din Directiva 85/374/CEE a Consiliului din 25 iulie 1985 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre cu privire la răspunderea pentru produsele cu defect (JO L 210, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 183), astfel cum a fost modificată prin Directiva 1999/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 10 mai 1999 (JO L 141, p. 20, Ediție specială, 15/vol. 5, p. 34), prevede:
               „Statele membre prevăd în legislația lor că drepturile conferite persoanei prejudiciate în temeiul prezentei directive se sting la expirarea unui termen de zece ani de la data la care producătorul a pus în circulație produsul care a provocat prejudicii, cu excepția cazului în care persoana prejudiciată a inițiat, în această perioadă, o procedură judiciară împotriva producătorului.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               11

               Pantherwerke AG este o întreprindere cu sediul în Germania, care produce și comercializează biciclete. La 3 noiembrie 2007, domnul Kainz, care locuiește în Salzburg, a cumpărat de la Funbike GmbH, o societate cu sediul în Austria, o bicicletă fabricată de Pantherwerke AG. La 3 iulie 2009, în timp ce circula pe această bicicletă în Germania, domnul Kainz a avut un accident de bicicletă și a suferit leziuni.

               12

               În fața Landesgericht Salzburg, domnul Kainz a solicitat din partea Pantherwerke AG, în temeiul răspunderii pentru produsele cu defect, plata sumei de 21200 de euro, majorată cu dobânzi și cu cheltuieli conexe, precum și stabilirea răspunderii acestei societăți pentru prejudiciile viitoare rezultate din accident. Potrivit domnului Kainz, accidentul său s‑a produs din cauza faptului că prinderile furcii s‑au desprins de furca bicicletei. În calitatea sa de fabricant al produsului, Pantherwerke AG ar răspunde pentru acest defect de fabricație.

               13

               Domnul Kainz invocă articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 pentru a justifica competența instanței sesizate. Locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului s‑ar afla în Austria, deoarece bicicleta ar fi fost pusă în circulație în acest stat, în sensul că ar fi fost pusă la dispoziția utilizatorului final în cadrul unei distribuții comerciale.

               14

               Pantherwerke AG contestă competența internațională a instanțelor austriece. În opinia acesteia, locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului se află în Germania. Pe de o parte, procesul de fabricație a produsului ar fi avut loc în Germania și, pe de altă parte, punerea în circulație a produsului s‑ar fi realizat în acest stat membru, prin expedierea produsului menționat de la sediul acestei societăți.

               15

               Instanțele de fond sesizate cu acțiunea introdusă de domnul Kainz și‑au declinat competența internațională, atât în primă instanță, cât și în apel.

               16

               Fiind sesizată în recurs, instanța de trimitere consideră necesar să clarifice noțiunea de loc unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului în materia răspunderii pentru produsele cu defect.

               17

               În aceste condiții, Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Expresia «locul unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă», care figurează la articolul 5 punctul 3 din [Regulamentul nr. 44/2001], trebuie interpretată, în materia răspunderii pentru produsele cu defect, în sensul că:

                                 a)

                                 locul în care s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului («Handlungsort») este locul în care se află sediul fabricantului;

                                 b)

                                 locul în care s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului («Handlungsort») este locul punerii în circulație a produsului;

                                 c)

                                 locul în care s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului («Handlungsort») este locul achiziționării produsului de către utilizator?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la [prima întrebare litera b)]:

                                 a)

                                 Produsul este pus în circulație atunci când a ieșit din procesul de fabricație pus în aplicare de producător și a intrat în procesul de comercializare, în care este oferit publicului în scopul de a fi utilizat sau consumat?

                                 b)

                                 Produsul este pus în circulație atunci când este distribuit în mod organizat la consumatorii finali?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               18

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, cum trebuie interpretat, în cazul în care este pusă în discuție răspunderea unui fabricant pentru un produs cu defect, articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 în vederea identificării locului unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului.

               19

               Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit mai întâi că, potrivit unei jurisprudențe constante, dispozițiile Regulamentului nr. 44/2001 trebuie interpretate în mod autonom, prin referire la sistemul și la obiectivele acestuia (a se vedea în special Hotărârea din 16 iulie 2009, Zuid‑Chemie, C-189/08, Rep., p. I-6917, punctul 17, și Hotărârea din 3 octombrie 2013, Pinckney, C‑170/12, punctul 23).

               20

               În continuare, este necesar să se precizeze că, deși este adevărat că din considerentul (7) al Regulamentului nr. 864/2007 reiese că legiuitorul Uniunii a urmărit să asigure o coerență între, pe de o parte, Regulamentul nr. 44/2001 și, pe de altă parte, domeniul de aplicare material și dispozițiile Regulamentului nr. 864/2007, aceasta nu înseamnă însă că dispozițiile Regulamentului nr. 44/2001 ar trebui, pentru acest motiv, să fie interpretate în lumina dispozițiilor Regulamentului nr. 864/2007. Coerența urmărită nu poate în niciun caz să ducă la o interpretare a dispozițiilor Regulamentului nr. 44/2001 care să nu țină seama de sistemul și de obiectivele acestuia.

               21

               În această privință, trebuie amintit că sistemul atribuirii de competențe comune prevăzute de dispozițiile care figurează în capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001 se întemeiază pe norma generală, enunțată la articolul 2 alineatul (1) din acesta, potrivit căreia persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea părților, în fața instanțelor acelui stat. Dispozițiile capitolului II secțiunea 2 din Regulamentul nr. 44/2001 prevăd un anumit număr de norme de competență speciale, printre care figurează cea de la articolul 5 punctul 3 din acest regulament, însă numai prin derogare de la norma generală a competenței instanțelor de la domiciliul pârâtului (Hotărârea din 18 iulie 2013, ÖFAB, C‑147/12, punctul 30 și jurisprudența citată).

               22

               Aceste norme de competență specială sunt de strictă interpretare, nefiind posibil ca interpretarea lor să depășească ipotezele preconizate în mod expres prin regulamentul respectiv (Hotărârea ÖFAB, citată anterior, punctul 31 și jurisprudența citată).

               23

               Totuși, potrivit unei jurisprudențe constante, în cazul în care nu există identitate între locul în care s‑a produs fapta susceptibilă să angajeze răspunderea delictuală sau cvasidelictuală și locul în care s‑a produs prejudiciul cauzat de această faptă, expresia „locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă”, care figurează la articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, trebuie să fie înțeleasă în sensul că vizează atât locul unde s‑a produs prejudiciul, cât și locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului, astfel că pârâtul poate fi acționat în justiție, la alegerea reclamantului, în fața instanței de la unul dintre aceste două locuri (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Zuid‑Chemie, punctul 23, și Pinckney, punctul 26).

               24

               Întrucât identificarea unuia dintre aceste puncte de legătură trebuie să permită stabilirea competenței instanței care se află în mod obiectiv în poziția cea mai potrivită pentru a aprecia dacă sunt întrunite elementele constitutive ale răspunderii pârâtului, nu poate fi sesizată în mod valabil decât instanța în a cărei rază teritorială se găsește punctul de legătură pertinent (a se vedea Hotărârea Pinckney, citată anterior, punctul 28 și jurisprudența citată).

               25

               În cadrul litigiului cu care este sesizată în acțiunea principală, este cert că instanța de trimitere ridică numai problema stabilirii locului unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului.

               26

               Curtea a precizat deja în această privință că acest loc se situează, în cazul răspunderii pentru produsele cu defect, acolo unde s‑a realizat fapta care a prejudiciat produsul însuși (a se vedea în acest sens Hotărârea Zuid‑Chemie, citată anterior, punctul 27). În principiu, acesta este locul în care este fabricat produsul în cauză.

               27

               Având în vedere că proximitatea cu locul unde s‑a realizat fapta care a prejudiciat produsul însuși facilitează, în special datorită posibilității de a obține din acel loc mijloacele de probă în vederea stabilirii defectului în cauză, organizarea utilă a procesului și, prin urmare, buna administrare a justiției, atribuirea competenței în favoarea instanței în a cărei rază teritorială se situează acest loc este conformă cu rațiunea de a fi a competenței speciale prevăzute la articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, și anume existența unei legături deosebit de strânse între litigiu și instanța de la locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Zuid‑Chemie, punctul 24, și Pinckney, punctul 27).

               28

               O atribuire a competenței instanței de la locul de fabricare a produsului în cauză răspunde, în plus, cerinței de previzibilitate a normelor de competență, întrucât atât producătorul pârât, cât și persoana prejudiciată reclamantă pot prevedea în mod rezonabil că această instanță va fi cea mai în măsură să soluționeze un litigiu care implică în special constatarea unui defect al produsului menționat.

               29

               În consecință, trebuie să se constate că, în cazul în care este pusă în discuție răspunderea unui fabricant pentru un produs cu defect, locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului este locul de fabricare a produsului în cauză.

               30

               În ceea ce privește, în sfârșit, argumentul invocat de domnul Kainz, potrivit căruia interpretarea competenței speciale în materie delictuală sau cvasidelictuală ar trebui să ia în considerare, pe lângă interesul bunei administrări a justiției, și interesul persoanei prejudiciate, permițându‑i să introducă acțiunea în fața unei instanțe a statului membru în care are domiciliul, acesta nu poate fi primit.

               31

               Pe lângă faptul că Curtea a subliniat deja că articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 nu urmărește în mod specific să ofere părții defavorizate o protecție consolidată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 octombrie 2012, Folien Fischer și Fofitec, C‑133/11, punctul 46), trebuie să se observe că nici interpretarea preconizată de domnul Kainz, potrivit căreia locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului ar fi acela în care produsul în cauză a fost transferat consumatorului final sau revânzătorului, nu ar garanta că consumatorul menționat ar putea sesiza în orice situație instanțele de la domiciliul său, acest loc putându‑se situa altundeva și chiar într‑o altă țară.

               32

               În orice caz, eventuala imposibilitate de a stabili, în temeiul criteriilor obiective reținute pentru interpretarea articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, competența unei instanțe a statului membru în care are domiciliul reclamantul este conformă cu norma generală, amintită la punctul 21 din prezenta hotărâre, privind competența instanțelor de la domiciliul pârâtului.

               33

               Având în vedere cele de mai sus, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care este pusă în discuție răspunderea unui fabricant pentru un produs cu defect, locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului este locul de fabricare a produsului în cauză.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               34

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolul 5 punctul 3 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care este pusă în discuție răspunderea unui fabricant pentru un produs cu defect, locul unde s‑a produs evenimentul cauzator al prejudiciului este locul de fabricare a produsului în cauză.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 15 mai 1997. # N împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Revocare. # Cauza T-273/94.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 13 septembrie 2006.#Sociedade de Indústrias Agricolas Açoreanas (Sinaga) SA împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Regulamentul (CEE) nr. 1600/92 - Acțiune în anulare - Admisibilitate - Motivare.#Cauze conexate T-217/99, T-321/00, T-222/01.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 14 noiembrie 2006. # Wineke Neirinck împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Respingerea candidaturii - Acțiune în anulare - Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-494/04.


Hotărârea Tribunalului (camera a cincea) din 19 noiembrie 2014. # Out of the blue KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-344/13.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 10 martie 2005.#Proces penal împotriva Filomeno Mario Miraglia.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Bologna - Italia.#Cauza C-469/03.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 25 mai 1993. # The Queen împotriva Intervention Board for Agricultural Produce, ex parte Tara Meat Packers Ltd. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Regatul Unit. # Organizare comună a pieței - Forță majoră. # Cauza C-321/91.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 11 noiembrie 2004.#Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) (C-183/02 P) și Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (C-187/02 P) împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Recurs - Ajutor de stat.#Cauze conexate C-183/02 P și C-187/02 P.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 9 iunie 1994. # X împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Recrutare. # Cauza T-94/92.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 3 martie 1994. # Eurico Italia Srl, Viazzo Srl și F & P SpA împotriva Ente Nazionale Risi. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conciliatura di Vercelli și Pretura circondariale di Vercelli - Italia. # Cauze conexate C-332/92, C-333/92, C-335/92.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 21 februarie 2013.#L. N. împotriva Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte.#Cerere de decizie preliminară formulată de Ankenævnet for Uddannelsesstøtten.#Cetățenia Uniunii – Libera circulație a lucrătorilor – Principiul egalității de tratament – Articolul 45 alineatul (2) TFUE – Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 – Articolul 7 alineatul (2) – Directiva 2004/38/CE – Articolul 24 alineatele (1) și (2) – Derogare de la principiul egalității de tratament în privința ajutoarelor pentru studii constând în burse de studiu sau împrumuturi – Cetățean al Uniunii care studiază într‑un stat membru gazdă – Activitate salariată anterioară și posterioară începerii studiilor – Obiectivul principal al persoanei interesate la intrarea pe teritoriul statului membru gazdă – Incidență asupra calificării sale drept lucrător și asupra dreptului său la o bursă de studiu.#Cauza C‑46/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      21 februarie 2013 (
            *1
         )
      „Cetățenia Uniunii — Libera circulație a lucrătorilor — Principiul egalității de tratament — Articolul 45 alineatul (2) TFUE — Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 — Articolul 7 alineatul (2) — Directiva 2004/38/CE — Articolul 24 alineatele (1) și (2) — Derogare de la principiul egalității de tratament în privința ajutoarelor pentru studii constând în burse de studiu sau împrumuturi — Cetățean al Uniunii care studiază într-un stat membru gazdă — Activitate salariată anterioară și posterioară începerii studiilor — Obiectivul principal al persoanei interesate la intrarea pe teritoriul statului membru gazdă — Incidență asupra calificării sale drept lucrător și asupra dreptului său la o bursă de studiu”
      În cauza C-46/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte (Danemarca), prin decizia din 24 ianuarie 2012, primită de Curte la 26 ianuarie 2012, în procedura

         L. N.

      împotriva

         Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnii E. Jarašiūnas și A. Ó Caoimh (raportor), doamna C. Toader și domnul C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 28 noiembrie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul danez, de V. Pasternak Jørgensen și de C. Thorning, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul norvegian, de E. Leonhardsen, de M. Emberland și de B. Gabrielsen, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de D. Roussanov și de C. Barslev, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) și a articolului 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (JO L 158, p. 77, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 56).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul N., pe de o parte, și Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte (Direcția pentru învățământ superior și sprijin pentru educație, denumită în continuare „VUS”), pe de altă parte, cu privire la refuzul acesteia din urmă de a-i acorda un ajutor pentru studii.

         Cadrul juridic

         Reglementarea Uniunii

      Regulamentul (CEE) nr. 1612/68

               3

               Potrivit articolului 7 din Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității (JO L 257, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 11):
               „(1)   Lucrătorul resortisant al unui stat membru nu poate fi tratat diferit, pe teritoriul celorlalte state membre, față de lucrătorii naționali, pe criterii de cetățenie, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă și de muncă și, în special, în ceea ce privește remunerarea, concedierea și, în cazul în care rămâne fără un loc de muncă, reintegrarea profesională și reangajarea.
               (2)   Acesta beneficiază de aceleași avantaje sociale și fiscale ca și lucrătorii naționali.
               […]”

         Directiva 2004/38

               4

               Potrivit considerentelor (1), (3), (10), (20) și (21) ale Directivei 2004/38:

                        „(1)

                        Cetățenia Uniunii conferă fiecărui cetățean al Uniunii un drept fundamental și individual la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre, sub rezerva limitărilor și condițiilor prevăzute de tratat și a măsurilor adoptate în scopul aplicării acestuia.

                  […]

                        (3)

                        Cetățenia Uniunii ar trebui să constituie statutul fundamental al resortisanților din statele membre, dacă aceștia își exercită dreptul la liberă circulație și ședere. Este, așadar, necesar să se codifice și să se revizuiască instrumentele comunitare existente care tratează în mod separat lucrătorii care desfășoară activități salariate, cei care desfășoară activități independente, precum și studenții și alte persoane inactive, în scopul simplificării și întăririi dreptului la liberă circulație și ședere pentru toți cetățenii Uniunii.

                  […]

                        (10)

                        În același timp, persoanele care își exercită dreptul de ședere nu trebuie să devină o sarcină excesivă pentru sistemul de asistență socială din statul membru gazdă în timpul unei perioade inițiale de ședere. Prin urmare, dreptul de ședere pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora ar trebui să facă obiectul anumitor condiții, dacă perioadele de ședere depășesc trei luni.

                  […]

                        (20)

                        În conformitate cu interzicerea discriminării pe criteriul cetățeniei, toți cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora care locuiesc într-un stat membru în temeiul prezentei directive ar trebui să beneficieze, în statul membru respectiv, de un tratament egal cu cel al resortisanților în materiile cărora li se aplică tratatul, sub rezerva dispozițiilor speciale care sunt prevăzute în mod expres de tratat și de dreptul derivat.

                        (21)

                        Cu toate acestea, ar trebui ca statul membru gazdă să fie liber să decidă dacă înțelege să acorde asistență socială în cursul primelor trei luni de ședere, sau pe o perioadă mai lungă în cazul persoanelor aflate în căutarea unui loc de muncă, altor persoane decât cele care desfășoară activități salariate sau activități independente, persoanelor care își păstrează acest statut și membrilor familiilor acestora sau dacă va acorda acestor persoane burse pe durata studiilor, inclusiv a formării profesionale, înainte ca acestea să primească dreptul de ședere permanentă.”

               5

               Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2004/38 prevede că această directivă se aplică oricărui cetățean al Uniunii care se deplasează sau are reședința într-un alt stat membru decât cel al cărui resortisant este.

               6

               Articolul 7 alineatele (1) și (3) din Directiva 2004/38 are următorul cuprins:
               „(1)   Toți cetățenii Uniunii au dreptul de ședere pe teritoriul altui stat membru pentru o perioadă mai mare de trei luni în cazurile în care:

                        (a)

                        sunt lucrători care desfășoară activități salariate sau activități independente în statul membru gazdă sau

                        (b)

                        dispun de suficiente resurse pentru ei și pentru membrii familiilor lor, astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în cursul șederii și dețin asigurări medicale complete în statul membru gazdă sau

                        (c)

                                 —

                                 sunt înscriși într-o instituție privată sau publică, acreditată sau finanțată de către statul membru gazdă pe baza legislației sau practicilor sale administrative, cu scopul principal de a urma studii, inclusiv de formare profesională, și

                                 —

                                 dețin asigurări medicale complete în statul membru gazdă și asigură autoritatea națională competentă, printr-o declarație sau o altă procedură echivalentă la propria alegere, că posedă suficiente resurse pentru ei înșiși și pentru membrii de familie, astfel încât să nu devină o povară pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în timpul perioadei de ședere […]

                  […]
               (3)   În sensul alineatului (1) litera (a), un cetățean al Uniunii care nu mai desfășoară o activitate salariată sau o activitate independentă își menține statutul de lucrător salariat sau de lucrător care desfășoară o activitate independentă în următoarele condiții:
               […]

                        (d)

                        începe un stagiu de formare profesională. Cu excepția cazului în care se află în șomaj involuntar, menținerea statutului de lucrător presupune ca pregătirea să aibă legătură cu activitatea profesională anterioară.”

               7

               Articolul 24 din Directiva 2004/38, intitulat „Egalitatea de tratament”, are următorul cuprins:
               „(1)   Sub rezerva dispozițiilor speciale prevăzute expres de tratat și de dreptul derivat, orice cetățean al Uniunii care, în temeiul prezentei directive, își are reședința pe teritoriul statului membru gazdă se bucură de egalitate de tratament în raport cu resortisanții statului membru respectiv în domeniul de aplicare al tratatului. Beneficiul acestui drept se extinde asupra membrilor de familie care nu au cetățenia unui stat membru și care au dreptul de ședere sau dreptul de ședere permanentă.
               (2)   Prin derogare de la dispozițiile alineatului (1), statul membru gazdă nu este obligat să acorde dreptul la prestații de asistență socială în timpul primelor trei luni de ședere sau, după caz, în timpul perioadei mai lungi prevăzute la articolul 14 alineatul (4) litera (b) și nici nu este obligat ca, înainte de dobândirea dreptului de ședere permanentă, să acorde ajutoare pentru studii, inclusiv pentru formare profesională, constând în burse de studiu sau împrumuturi, altor persoane decât lucrătorii care desfășoară activități salariate sau independente, persoanelor care își mențin acest statut și membrilor familiilor acestora.”

         Reglementarea daneză

               8

               Articolul 2bis alineatele 2 și 4 din versiunea consolidată a Legii nr. 661 din 29 iunie 2009 privind ajutorul de stat pentru studii (Folketingstidende 2005/2006 L 95, supliment A, p. 2854) are următorul cuprins:
               „[…]
               2.   Persoanele care urmează studii și care sunt cetățeni ai Uniunii sau resortisanți ai Spațiului Economic European [(SEE)] și membrii familiilor acestora pot primi ajutor de stat pentru a studia în Danemarca și în străinătate în condițiile stabilite de dreptul [Uniunii] și de Acordul privind SEE. Cetățenii statelor membre ale Uniunii și ai statelor din cadrul SEE care nu au, în Danemarca, statutul de lucrători care desfășoară activități salariate sau de lucrători care desfășoară activități independente și membrii familiilor acestora nu au dreptul la ajutor pentru studii decât după cinci ani de ședere în Danemarca. […]
               […]
               4.   Ministerul Educației poate adopta norme de reglementare a dreptului cetățenilor străini de a primi ajutor pentru a studia în Danemarca sau în străinătate.”

               9

               Articolul 2bis alineatul 2 din versiunea consolidată a Legii nr. 661 a fost pus în aplicare prin articolul 67 din Decretul nr. 455 din 8 iunie 2009 privind ajutorul de stat pentru studii (Bekendtgørelse nr 455 af 8. juni 2009 om statens uddannelsesstøtte). Acest articol 67 are următorul cuprins:
               „Cetățeanul [Uniunii] care are, în Danemarca, statutul de lucrător care desfășoară activități salariate sau de lucrător care desfășoară activități independente potrivit normelor dreptului Uniunii Europene poate primi ajutor pentru a studia în Danemarca sau în străinătate în aceleași condiții cu un cetățean danez. Se consideră totodată că noțiunea «lucrător care desfășoară activități salariate» sau «lucrător care desfășoară activități independente» în sensul normelor dreptului [Uniunii] include și cetățeanul Uniunii care a avut anterior, în Danemarca, statutul de lucrător care desfășoară activități salariate sau de lucrător care desfășoară activități independente, atunci când există o legătură de esență și temporală între studii și activitatea anterioară desfășurată în Danemarca, precum și persoana aflată în șomaj în mod involuntar care, din motive de sănătate sau pentru cauze structurale pe piața muncii, are nevoie de reconversie pentru angajarea într-un domeniu care nu are o legătură de esență și temporală cu activitatea desfășurată anterior în Danemarca.”

               10

               Potrivit articolului 3 din Decretul nr. 474 din 12 mai 2011 privind dreptul de ședere al cetățenilor străini cărora li se aplică normele Uniunii Europene [Bekendtgørelse nr 474 af 12. maj 2011 om ophold i Danmark for udlændinge, der er omfattet af Den Europæiske Unions regler (EU-opholdsbekendtgørelsen)]:
               „1.   Cetățeanul Uniunii care are, în Danemarca, statutul de lucrător care desfășoară activități salariate sau de lucrător care desfășoară activități independente, inclusiv prestator de servicii, are drept de ședere pe teritoriul danez pentru o perioadă mai îndelungată decât cea de trei luni prevăzută la articolul 2 alineatul 1 din Legea privind străinii.
               2.   Cetățeanul Uniunii care a îndeplinit anterior condițiile prevăzute la alineatul 1, dar care nu mai desfășoară o activitate profesională, își menține statutul de lucrător care desfășoară activități salariate sau de lucrător care desfășoară activități independente dacă:

                        1)

                        se află în incapacitate temporară de a munci, ca rezultat al unei boli sau al unui accident;

                        2)

                        este înregistrat în mod corespunzător ca fiind în șomaj involuntar după ce a fost angajat o perioadă mai mare de un an și s-a înregistrat ca persoană care caută de lucru la serviciul competent de ocupare a forței de muncă;

                        3)

                        este înregistrat în mod corespunzător ca fiind în șomaj involuntar după expirarea unui contract de muncă pe durată determinată cu o durată mai mică de un an și s-a înregistrat ca persoană care caută de lucru la serviciul competent de ocupare a forței de muncă;

                        4)

                        în cursul ultimelor 12 luni și-a pierdut în mod involuntar locul de muncă și este înregistrat în mod corespunzător sau nu mai are, în mod involuntar, statutul de lucrător care desfășoară activități independente și s-a înregistrat ca persoană care caută de lucru la un serviciu de ocupare a forței de muncă sau

                        5)

                        efectuează o formare profesională care are legătură cu activitatea profesională desfășurată anterior sau se află în șomaj involuntar și începe orice tip de formare profesională.

                  3.   Cetățeanul Uniunii care îndeplinește condițiile prevăzute la alineatul 2 punctele 3 și 4 își menține statutul de lucrător care desfășoară activități salariate sau de lucrător care desfășoară activități independente timp de șase luni.
               4.   Cetățeanul Uniunii care a intrat în Danemarca pentru a-și căuta un loc de muncă are drept de ședere în calitate de persoană care caută de lucru pentru o perioadă de șase luni de la data la care a intrat pe teritoriul țării. După expirarea acestui termen, persoana respectivă are drept de ședere în calitate de persoană care caută de lucru atât timp cât poate dovedi că se află în continuare în căutarea unui loc de muncă și că are perspective reale de angajare.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               11

               Domnul N., cetățean al Uniunii a cărui naționalitate nu a fost menționată de instanța de trimitere, a intrat în Danemarca la 6 iunie 2009.

               12

               La 10 iunie 2009, domnului N. i s-a propus un loc de muncă cu normă întreagă într-o societate internațională de comerț cu ridicata.

               13

               La 29 iunie 2009, administrația publică regională i-a eliberat un certificat de înregistrare ca lucrător care desfășoară activități salariate, în temeiul articolului 3 din Decretul nr. 474.

               14

               Din dosar reiese că domnul N. solicitase admiterea sa la Copenhagen Business School (denumită în continuare „CBS”) înainte de 15 martie 2009, data limită de înscriere, deci anterior intrării sale pe teritoriul danez.

               15

               La 10 august 2009, domnul N. a solicitat ajutor pentru studii începând cu luna septembrie a anului 2009.

               16

               La 10 septembrie 2009, domnul N. și-a început studiile la CBS. Ca urmare, domnul N. a demisionat din postul deținut în cadrul societății de comerț cu ridicata, dar a desfășurat în continuare o altă activitate salariată, cu normă redusă.

               17

               La 27 octombrie 2009, VUS l-a informat pe domnul N. că i-a fost respinsă cererea de ajutor pentru studii.

               18

               La 30 octombrie 2009, domnul N. a sesizat Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte cu o acțiune împotriva acestei decizii, invocând statutul său de „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE și dreptul la ajutor pentru studii.

               19

               La 7 decembrie 2009, VUS a solicitat administrației publice regionale să îi comunice dacă domnul N. îndeplinea criteriile pentru a fi considerat lucrător în sensul articolului 45 TFUE. Inițial, administrația respectivă a precizat, prin scrisoarea din 11 decembrie 2009, că domnul N. trebuia considerat „lucrător” pentru perioada cuprinsă între 29 iunie 2009 și 10 septembrie 2009. Ulterior, prin scrisoarea din 12 aprilie 2010, aceasta a modificat temeiul dreptului de ședere al domnului N., care a trecut de la statutul de lucrător la cel de persoană aflată la studii, pentru motivul că persoana interesată intrase în Danemarca cu scopul principal de a urma studii.

               20

               Prin scrisoarea din 28 septembrie 2010, VUS a înaintat cauza instanței de trimitere. În scrisoarea menționată, aceasta a arătat că, în vederea examinării cauzei prin prisma elementelor de probă, era necesar să se țină seama de faptul că domnul N. intrase în Danemarca cu scopul principal de a urma studii, întrucât solicitase să fie admis la CBS înainte de a veni în acest stat membru și își începuse studiile la puțin timp după aceea. În consecință, potrivit VUS, domnul N. nu îndeplinea condițiile necesare pentru a putea fi considerat lucrător.

               21

               La 31 august 2011, instanța de trimitere a contactat VUS și i-a solicitat să precizeze dacă domnului N. îi era aplicabilă noțiunea „lucrător” în sensul dreptului Uniunii. În același timp, instanța respectivă a invitat VUS să se adreseze administrației publice regionale pentru a clarifica același aspect. VUS a arătat că, în opinia sa, nu exista niciun motiv pentru a pune sub semnul întrebării decizia anterioară a administrației publice regionale cu privire la temeiul șederii domnului N.

               22

               Instanța de trimitere apreciază că articolul 7 alineatul (1) litera (c) și articolul 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38 trebuie interpretate în sensul că o persoană considerată ca aflată la studii nu are dreptul la o bursă de studiu chiar dacă poate fi calificată în egală măsură drept „lucrător”. Această instanță consideră important faptul că articolul 7 alineatul (1) litera (c) din directiva menționată definește persoana aflată la studii drept persoana care este înscrisă într-o instituție privată sau publică „cu scopul principal de a urma studii”.

               23

               În aceste împrejurări, Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2004/38 […] coroborat cu articolul 24 alineatul (2) din directiva menționată trebuie interpretat în sensul că, atunci când un stat membru apreciază dacă o persoană trebuie considerată lucrător care beneficiază de ajutor pentru studii, acest stat (statul membru gazdă) poate lua în considerare faptul că persoana a intrat pe teritoriul său cu scopul principal de a urma studii, cu consecința că statul membru gazdă nu este obligat să îi acorde ajutorul, potrivit articolului 24 alineatul (2) menționat mai sus?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               24

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 7 alineatul (1) litera (c) și articolul 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38 trebuie interpretate în sensul că cetățeanului Uniunii care urmează studii într-un stat membru gazdă și desfășoară în paralel în statul respectiv o activitate salariată i se pot refuza ajutoarele pentru studii acordate resortisanților acelui stat membru în condițiile în care a intrat pe teritoriul statului în cauză cu intenția principală de a urma studii.

               25

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că articolul 20 alineatul (1) TFUE conferă statutul de cetățean al Uniunii oricărei persoane care are cetățenia unui stat membru.

               26

               Atât persoanele aflate la studii care provin din alte state membre decât statul membru gazdă și care își urmează studiile în acesta din urmă, cât și resortisanții statelor membre care au calitatea de „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE beneficiază de statutul menționat, întrucât au cetățenia unui stat membru.

               27

               Astfel cum Curtea a statuat în mai multe rânduri, statutul de cetățean al Uniunii are vocație de a fi statutul fundamental al resortisanților statelor membre, ceea ce le permite acelor resortisanți care se găsesc în aceeași situație să obțină, în domeniul de aplicare ratione materiae al Tratatului FUE, același tratament juridic independent de cetățenia acestora și sub rezerva excepțiilor expres prevăzute în această privință (Hotărârea din 20 septembrie 2001, Grzelczyk, C-184/99, Rec., p. I-6193, punctul 31, și Hotărârea din 11 iulie 2002, D’Hoop, C-224/98, Rec., p. I-6191, punctul 28).

               28

               Prin urmare, orice cetățean al Uniunii se poate prevala de interdicția de discriminare pe motiv de cetățenie sau naționalitate, prevăzută la articolul 18 TFUE și precizată în alte dispoziții ale tratatului și la articolul 24 din Directiva 2004/38, în toate situațiile care se încadrează în domeniul de aplicare ratione materiae al dreptului Uniunii. Aceste situații cuprind printre altele exercitarea libertăților fundamentale garantate în special de articolul 45 TFUE și situațiile care țin de exercitarea libertății de circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre, conferită de articolul 21 TFUE (a se vedea în special Hotărârea din 12 mai 1998, Martínez Sala, C-85/96, Rec., p. I-2691, punctul 63, Hotărârea Grzelczyk, citată anterior, punctele 32 și 33, Hotărârea din 15 martie 2005, Bidar, C-209/03, Rec., p. I-2119, punctele 32 și 33, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2012, Comisia/Austria, C-75/11, punctul 39).

               29

               Nicio dispoziție din tratat nu permite să se considere că, în cazul în care persoanele aflate la studii care au calitatea de cetățeni ai Uniunii se deplasează în alt stat membru pentru a efectua anumite studii sunt private de drepturile conferite de tratat cetățenilor Uniunii, inclusiv de drepturile conferite acestor cetățeni în cazul în care desfășoară activități salariate în statul membru gazdă (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Grzelczyk, punctul 35, și Bidar, punctul 34).

               30

               Rezultă că un cetățean al Uniunii care își urmează studiile într-un stat membru gazdă sau care desfășoară o activitate salariată în acest stat și beneficiază de calitatea de „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE se poate prevala de dreptul, consacrat la articolele 18 TFUE, 21 TFUE și/sau 45 TFUE, de circulație și de ședere liberă pe teritoriul statului membru gazdă fără a fi supus unor discriminări directe sau indirecte pe motivul cetățeniei sale.

               31

               Atât guvernul danez, cât și guvernul norvegian susțin însă că dispozițiile coroborate ale articolului 7 alineatul (1) litera (c) și ale articolului 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38 trebuie interpretate în sensul că cetățeanul Uniunii care studiază cu normă întreagă într-un stat membru gazdă și care a intrat pe teritoriul statului membru respectiv în acest scop poate fi exclus de la beneficiul ajutorului pentru studii în primii cinci ani ai șederii sale, chiar dacă desfășoară o activitate cu normă redusă în paralel cu studiile.

               32

               În această privință, trebuie amintit că articolul 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38 prevede că un stat membru nu este obligat ca, înainte de dobândirea dreptului de ședere permanentă, să acorde ajutoare pentru studii, inclusiv pentru formare profesională, constând în burse de studiu sau împrumuturi, altor persoane decât lucrătorii care desfășoară activități salariate sau independente, persoanelor care își mențin acest statut și membrilor familiilor acestora.

               33

               Fiind o derogare de la principiul egalității de tratament prevăzut la articolul 18 TFUE, în raport cu care articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38 constituie numai o expresie specifică, alineatul (2) al acestui articol 24 trebuie interpretat, potrivit jurisprudenței Curții, în mod strict și în conformitate cu dispozițiile tratatului, inclusiv cu cele referitoare la cetățenia Uniunii și la libera circulație a lucrătorilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 iunie 2009, Vatsouras și Koupatantze, C-22/08 și C-23/08, Rep., p. I-4585, punctul 44, și Hotărârea Comisia/Austria, citată anterior, punctele 54 și 56).

               34

               Potrivit informațiilor de care dispune Curtea, ajutorul solicitat de domnul N. reprezintă un ajutor pentru studii constând într-o bursă de studiu. Acest ajutor poate intra, așadar, sub incidența derogării de la principiul egalității de tratament prevăzute la articolul 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38.

               35

               Cu toate acestea, astfel cum reiese foarte clar din modul de redactare a acestei din urmă dispoziții, o asemenea derogare nu este opozabilă nici persoanelor care au dobândit dreptul de ședere permanentă, nici „lucrători[lor] care desfășoară activități salariate sau independente, persoanelor care își mențin acest statut și membrilor familiilor acestora”.

               36

               Deși este adevărat că articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2004/38 prevede că un cetățean al Uniunii are dreptul de ședere pe teritoriul altui stat membru pentru o perioadă mai mare de trei luni dacă este înscris „într-o instituție privată sau publică” în sensul acestei dispoziții „cu scopul principal de a urma studii”, din această din urmă precizare nu rezultă însă că cetățeanul Uniunii care îndeplinește condițiile menționate este, prin aceasta, privat în mod automat de statutul său de „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE.

               37

               Din decizia de trimitere, precum și din observațiile prezentate Curții reiese că domnul N. a desfășurat o activitate salariată cu normă întreagă după venirea sa pe teritoriul statului membru gazdă și că, din momentul în care și-a început studiile, a urmat o activitate salariată cu normă redusă.

               38

               De asemenea, din dosar rezultă că ajutorul pentru studii i-a fost refuzat pentru motivul că intrase pe teritoriul acestui stat membru cu intenția principală de a urma studii, obiectivul șederii sale în Danemarca fiind, așadar, potrivit autorităților naționale competente, de natură să îl priveze de statutul de „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE.

               39

               Trebuie amintit însă că, potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE are o semnificație autonomă proprie dreptului Uniunii și nu trebuie interpretată restrictiv (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 3 iulie 1986, Lawrie-Blum, 66/85, Rec., p. 2121, punctul 16, Hotărârea din 21 iunie 1988, Brown, 197/86, Rec., p. 3205, punctul 21, Hotărârea din 26 februarie 1992, Bernini, C-3/90, Rec., p. I-1071, punctul 14, și Hotărârea din 6 noiembrie 2003, Ninni-Orasche, C-413/01, Rec., p. I-13187, punctul 23).

               40

               În plus, această noțiune trebuie definită potrivit unor criterii obiective care caracterizează raportul de muncă, ținându-se cont de drepturile și de obligațiile persoanelor implicate. Caracteristica esențială a raportului de muncă o constituie împrejurarea că o persoană îndeplinește, într-o anumită perioadă, pentru o altă persoană și sub îndrumarea acesteia, prestații în schimbul cărora primește o remunerație (a se vedea Hotărârile Lawrie-Blum, punctul 17, Ninni-Orasche, punctul 24, precum și Vatsouras și Kouptantze, punctul 26, citate anterior).

               41

               Nivelul limitat al remunerației menționate, originea resurselor pentru finanțarea acesteia din urmă, productivitatea mai mult sau mai puțin ridicată a persoanei interesate ori faptul că aceasta nu desfășoară decât un număr redus de ore de muncă pe săptămână nu exclud ca o persoană să fie recunoscută drept „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea Lawrie-Blum, citată anterior, punctul 21, Hotărârea din 31 mai 1989, Bettray, 344/87, Rec., p. 1621, punctul 15, și Hotărârea Bernini, citată anterior, punctul 16).

               42

               Cu toate acestea, pentru a fi calificată drept „lucrător”, o persoană trebuie să desfășoare activități reale și efective, cu excepția activităților care sunt atât de reduse încât apar ca fiind pur marginale și accesorii (a se vedea în special Hotărârea din 23 martie 1982, Levin, 53/81, Rec., p. 1035, punctul 17, și Hotărârea Vatsouras și Koupatantze, citată anterior, punctul 26 și jurisprudența citată).

               43

               În cadrul verificării acestei condiții, instanța de trimitere trebuie să se întemeieze pe criterii obiective și să evalueze în ansamblu toate împrejurările cauzei care au legătură cu natura atât a activităților în discuție, cât și a raportului de muncă în cauză (Hotărârea Ninni-Orasche, citată anterior, punctul 27).

               44

               Analiza tuturor elementelor care caracterizează un raport de muncă în scopul de a aprecia dacă activitatea salariată desfășurată de domnul N. anterior și ulterior începerii studiilor avea un caracter real și efectiv și, prin urmare, dacă acesta avea calitatea de lucrător este, așadar, de competența instanței de trimitere. Astfel, aceasta este singura care cunoaște în mod direct situația de fapt din cauza principală și elementele care caracterizează raporturile de muncă ale reclamantului din litigiul principal și, în acest fel, se află în poziția cea mai potrivită pentru a efectua verificările necesare.

               45

               Întrucât decizia de trimitere nu conține nicio informație de natură să ridice îndoieli în privința faptului că raporturile de muncă dintre domnul N. și angajatorii săi prezentau caracteristicile unui raport de muncă enunțate la punctul 40 din prezenta hotărâre, revine în special instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă activitățile salariate ale reclamantului din litigiul principal nu sunt reduse până la punctul la care să fie asimilate unor activități pur marginale și accesorii.

               46

               În ceea ce privește argumentul guvernelor danez și norvegian potrivit căruia intenția reclamantului din litigiul principal la intrarea pe teritoriul danez de a urma studii în această țară îl privează de calitatea de „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE, este suficient să se amintească faptul că, pentru a evalua dacă un loc de muncă poate conferi statutul de lucrător în sensul acestei dispoziții, elementele referitoare la comportamentul persoanei interesate anterior și ulterior perioadei de încadrare în muncă sunt lipsite de pertinență în stabilirea calității de lucrător în sensul dispoziției respective. Astfel, asemenea elemente nu prezintă nicio legătură cu criteriile obiective enunțate în jurisprudența amintită la punctul 40 din prezenta hotărâre (Hotărârea Ninni-Orasche, citată anterior, punctul 28).

               47

               În această privință, trebuie subliniat că definiția noțiunii „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE exprimă cerința, inerentă însuși principiului liberei circulații a lucrătorilor, ca avantajele pe care dreptul Uniunii le conferă în temeiul acestei libertăți să poată fi invocate numai de persoanele care desfășoară în mod real sau care doresc în mod serios să desfășoare o activitate salariată. Aceasta nu presupune însă ca beneficiul libertății menționate să poată fi subordonat scopurilor urmărite de un resortisant al unui stat membru prin solicitarea intrării și a șederii pe teritoriul unui stat membru gazdă, cu condiția ca acesta să desfășoare pe teritoriul respectiv o activitate reală și efectivă. Odată îndeplinită această condiție, intențiile care l-au putut determina pe lucrător să caute un loc de muncă în statul membru în discuție sunt irelevante și nu trebuie luate în considerare (a se vedea în acest sens Hotărârea Levin, citată anterior, punctele 21 și 22, și Hotărârea din 23 septembrie 2003, Akrich, C-109/01, Rec., p. I-9607, punctul 55).

               48

               În cazul în care instanța de trimitere ar decide că domnul N. trebuie considerat „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE, trebuie să se constate că refuzul acordării unui ajutor de studii acestui cetățean al Uniunii încalcă dreptul la egalitate de tratament de care cetățeanul beneficiază în calitatea sa de lucrător.

               49

               Astfel, cetățeanul Uniunii care își exercită dreptul la libera circulație a lucrătorilor garantat de articolul 45 TFUE beneficiază în statul membru gazdă, conform articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68, de aceleași avantaje sociale ca și lucrătorii naționali.

               50

               Or, Curtea a statuat deja că ajutorul pentru studii constituie un avantaj social în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 (a se vedea Hotărârea din 21 iunie 1988, Lair, 39/86, Rec., p. 3161, punctele 23 și 24, și Hotărârea Bernini, citată anterior, punctul 23).

               51

               Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 7 alineatul (1) litera (c) și articolul 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38 trebuie interpretate în sensul că cetățeanului Uniunii care urmează studii într-un stat membru gazdă și desfășoară în paralel în statul respectiv o activitate salariată reală și efectivă de natură să îi confere calitatea de „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE nu i se pot refuza ajutoarele pentru studii acordate resortisanților statului membru în cauză. Revine instanței de trimitere sarcina de a efectua verificările de fapt necesare pentru a aprecia dacă activitățile salariate ale reclamantului din litigiul principal sunt suficiente pentru a-i conferi această calitate. Împrejurarea că persoana interesată a intrat pe teritoriul statului membru gazdă cu intenția principală de a urma studii în acel stat nu are relevanță pentru a stabili dacă persoana în cauză are calitatea de „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE și, prin urmare, dacă are dreptul la ajutoarele respective în aceleași condiții cu un resortisant al statului membru gazdă, conform articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               52

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 7 alineatul (1) litera (c) și articolul 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE trebuie interpretate în sensul că cetățeanului Uniunii care urmează studii într-un stat membru gazdă și care desfășoară în paralel în statul respectiv o activitate salariată reală și efectivă de natură să îi confere calitatea de „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE nu i se pot refuza ajutoarele pentru studii acordate resortisanților statului membru în cauză. Revine instanței de trimitere sarcina de a efectua verificările de fapt necesare pentru a aprecia dacă activitățile salariate ale reclamantului din litigiul principal sunt suficiente pentru a-i conferi această calitate. Împrejurarea că persoana interesată a intrat pe teritoriul statului membru gazdă cu intenția principală de a urma studii în acel stat nu are relevanță pentru a stabili dacă persoana în cauză are calitatea de „lucrător” în sensul articolului 45 TFUE și, prin urmare, dacă are dreptul la ajutoarele respective în aceleași condiții cu un resortisant al statului membru gazdă, conform articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: daneza.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 14 octombrie 1999. # Atlanta AG și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene şi Consiliul Uniunii Europene. # Recurs - Acțiune în despăgubiri - Organizare comună a pieței. # Cauza C-104/97 P.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 29 iunie 1993. # Asia Motor France SA, Jean-Michel Cesbron, Monin Automobiles SA, Europe Auto Service SA și SOMACO SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza T-7/92.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 19 mai 2010. # Ravensburger AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de declarare a nulității - Marca comunitară figurativă EDUCA Memory game - Mărci naționale și internaționale verbale anterioare MEMORY - Motiv relativ de refuz - Lipsa similitudinii semnelor - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5), articolul 74 și 75 din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenite articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5), articolul 76 și articolul 77 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]. # Cauza T-243/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 19 mai 2010 – Ravensburger/OAPI – Educa Borras (EDUCA Memory game)
      (Cauza T‑243/08)
      „Marcă comunitară – Procedură de declarare a nulității – Marca comunitară figurativă EDUCA Memory game – Mărcile naționale și internaționale verbale anterioare MEMORY – Motiv relativ de refuz – Lipsa similitudinii semnelor – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5), articolul 74 și articolul 75 din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenite
         articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5), articolul 76 și articolul 77 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]”

      Marcă comunitară – Renunțare, decădere și nulitate – Cauze de nulitate relativă – Înregistrare cu încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului,
         art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 24 și 42)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 8 aprilie 2008 (cauza R 597/2007‑2) privind o procedură
                  de declarare a nulității între Ravensburger AG și Educa Borras, SA

            Date privind cauza

               Marca comunitară înregistrată care a făcut obiectul unei cereri de declarare a nulității:

               EDUCA Memory game pentru produse din clasa 28 – marca comunitară nr. 495036

               Titularul mărcii comunitare:

               Educa Borras, SA

               Partea care solicită declararea nulității mărcii comunitare:

               Ravensburger AG

               Dreptul asupra mărcii al părții care solicită declararea nulității:

               Marca verbală internațională MEMORY, înregistrarea nr. 393512; marca verbală Benelux MEMORY, înregistrarea nr. 38328; marca
                  verbală germană MEMORY, înregistrarea nr. 964625

               Decizia diviziei de anulare:

               Anulează marca comunitară în cauză

               Decizia camerei de recurs:

               Anulează decizia diviziei de anulare

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Ravensburger AG la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 13 decembrie 1989. # Augustin Oyowe și Amadou Traore împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza C-100/88.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 18 decembrie 2014.#International Stem Cell Corporation împotriva Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks.#Cerere de decizie preliminară formulată de High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court).#Trimitere preliminară – Directiva 98/44/CE – Articolul 6 alineatul (2) litera (c) – Protecția juridică a invențiilor biotehnologice – Activare prin partenogeneză a ovocitelor – Producere de celule stem embrionare umane – Brevetare – Excluderea „utilizărilor embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale” – Noțiunile „embrion uman” și „organism de natură să declanșeze procesul de dezvoltare a unei ființe umane”.#Cauza C‑364/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      18 decembrie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Directiva 98/44/CE — Articolul 6 alineatul (2) litera (c) — Protecția juridică a invențiilor biotehnologice — Activare prin partenogeneză a ovocitelor — Producere de celule stem embrionare umane — Brevetare — Excluderea «utilizărilor embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale» — Noțiunile «embrion uman» și «organism de natură să declanșeze procesul de dezvoltare a unei ființe umane»”
      În cauza C‑364/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Regatul Unit), prin decizia din 17 aprilie 2013, primită de Curte la 28 iunie 2013, în procedura

         International Stem Cell Corporation

      împotriva

         Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte, domnul A. Tizzano, doamna R. Silva de Lapuerta și domnii M. Ilešič și C. Vajda, președinți de cameră, domnii A. Rosas, A. Borg Barthet și J. Malenovský, doamna C. Toader și domnii M. Safjan (raportor), D. Šváby și F. Biltgen, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 aprilie 2014,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru International Stem Cell Corporation, de P. Acland, QC, și de A. Cooke, solicitor;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de S. Brighouse, în calitate de agent, asistată de T. Mitcheson, barrister;

               —

               pentru guvernul francez, de D. Colas și de F.‑X. Bréchot, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de R. Solnado Cruz, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul suedez, de A. Falk, de L. Swedenborg și de C. Meyer‑Seitz, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de F. W. Bulst, de J. Samnadda și de T. van Rijn, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 17 iulie 2014,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 98/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 iulie 1998 privind protecția juridică a invențiilor biotehnologice (JO L 213, p. 13, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 268).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între International Stem Cell Corporation (denumită în continuare „ISCO”), pe de o parte, și Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks (denumit în continuare „Comptroller”), pe de altă parte, cu privire la refuzul de înregistrare a unor brevete naționale pentru motivul că cererile de înregistrare, referitoare la activarea ovocitelor prin partenogeneză, au ca obiect utilizarea de „embrioni umani”, în sensul Directivei 98/44.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentele (1)-(3), (16), (37)-(39), (42) și (43) ale Directivei 98/44 sunt redactate după cum urmează:

                        „(1)

                        întrucât biotehnologia și ingineria genetică joacă un rol din ce în ce mai important într‑o gamă largă de sectoare, iar protecția invențiilor din domeniul biotehnologiei va prezenta, cu siguranță, o importanță fundamentală pentru dezvoltarea industrială comunitară;

                        (2)

                        întrucât, mai ales în domeniul ingineriei genetice, cercetarea și dezvoltarea necesită investiții considerabile cu grad ridicat de risc și doar o protecție juridică adecvată le poate face, așadar, profitabile;

                        (3)

                        întrucât o protecție eficientă și armonizată în toate statele membre este esențială pentru menținerea și încurajarea investițiilor în domeniul biotehnologiei;

                  […]

                        (16)

                        întrucât legislația privind brevetele de invenții trebuie aplicată în așa fel încât să se respecte principiile fundamentale de garantare a demnității și integrității persoanei; întrucât este important să se reafirme principiul potrivit căruia corpul uman, în oricare stadiu al formării sau dezvoltării sale, celulele embrionare, precum și simpla descoperire a unuia dintre elementele sale sau a unuia dintre produsele sale, inclusiv secvența sau secvența parțială a unei gene umane, nu pot fi brevetate; întrucât aceste principii sunt în conformitate cu criteriile de brevetabilitate prevăzute de legislația privind brevetele de invenție, conform căreia o simplă descoperire nu poate face obiectul unui brevet;

                  […]

                        (37)

                        întrucât prezenta directivă trebuie să insiste asupra principiului conform căruia invențiile a căror exploatare comercială este contrară ordinii publice și bunelor moravuri sunt excluse de la brevetare;

                        (38)

                        întrucât partea dispozitivă a prezentei directive trebuie să includă și o listă ilustrativă cu invențiile excluse din categoria celor brevetabile, astfel încât să furnizeze instanțelor naționale și oficiilor de brevetare un ghid general pentru interpretarea referirilor la ordine publică și bune moravuri; întrucât această listă nu poate fi, în mod evident, exhaustivă; întrucât procedeele a căror aplicare constituie o ofensă adusă demnității umane, cum ar fi procedeele de producere a unor ființe hibride din celule embrionare sau din celule atotputernice [a se citi «totipotente»] de oameni și animale, sunt evident excluse din cadrul celor brevetabile;

                        (39)

                        întrucât ordinea publică și moralitatea corespund, în esență, principiilor etice sau morale recunoscute în statele membre, iar respectul pentru acestea este deosebit de important în domeniul biotehnologiei, având în vedere amploarea potențială a invențiilor în acest domeniu și relația lor inerentă cu materia vie; întrucât aceste principii etice sau morale se adaugă examinărilor juridice standard prevăzute de legislația privind brevetele de invenție, indiferent de domeniul tehnic al invenției;

                  […]

                        (42)

                        întrucât, mai mult, utilizările embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale trebuie, de asemenea, excluse de la brevetare; întrucât, în orice caz, o atare excludere nu afectează invențiile în scopuri terapeutice sau de diagnosticare care se aplică embrionului uman și sunt utile acestuia;

                        (43)

                        întrucât, conform articolului F alineatul (2) din Tratatul privind Uniunea Europeană, Uniunea trebuie să respecte drepturile fundamentale garantate de Convenția europeană pentru protecția drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, și așa cum rezultă din tradiția constituțională comună statelor membre, ca principii generale ale legislației comunitare […]”

               4

               Articolul 1 din această directivă prevede:
               „(1)   Statele membre trebuie să protejeze invențiile biotehnologice prin legislația internă privind brevetele de invenție. Ele trebuie, dacă este necesar, să își adapteze legislația internă privind brevetele de invenție pentru a ține cont de dispozițiile prezentei directive.
               (2)   Prezenta directivă nu aduce atingere obligațiilor statelor membre rezultate din acordurile internaționale, în special din Acordul ACDPI [a se citi «TRIPS»] [privind aspectele comerciale ale drepturilor de proprietate intelectuală] și din Convenția privind diversitatea biologică.”

               5

               Articolul 3 din aceeași directivă prevede:
               „(1)   În înțelesul prezentei directive, sunt brevetabile invențiile noi, care implică o activitate inventivă și au aplicabilitate industrială, chiar dacă privesc un produs care constă din sau conține material biologic sau un procedeu prin care se produce, se prelucrează sau se folosește material biologic.
               (2)   Materialul biologic izolat din mediul său natural sau produs prin intermediul unui procedeu tehnic poate fi obiectul unei invenții, chiar dacă acesta a apărut anterior în natură.”

               6

               Potrivit articolului 5 alineatele (1) și (2) din aceeași directivă:
               „(1)   Corpul uman, în diversele sale stadii de formare și dezvoltare și simpla descoperire a unuia dintre elementele sale, inclusiv secvența sau secvența parțială a unei gene, nu pot constitui invenții brevetabile.
               (2)   Un element izolat din corpul uman sau produs într‑un alt mod prin intermediul unui procedeu tehnic, inclusiv secvența sau secvența parțială a unei gene, poate constitui o invenție brevetabilă, chiar dacă structura acelui element este identică cu aceea a unui element natural.”

               7

               Articolul 6 din Directiva 98/44 este redactat după cum urmează:
               „(1)   Invențiile trebuie considerate nebrevetabile în cazul în care exploatarea lor comercială ar contraveni ordinii publice sau bunelor moravuri; cu toate acestea, exploatarea neputând fi considerată contrară celor de mai sus doar pentru simplul fapt că este interzisă printr‑o dispoziție legală sau de reglementare.
               (2)   În temeiul alineatului (1), nu sunt considerate brevetabile:
               […]

                        (c)

                        utilizarea embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale;

                  […]”

         Dreptul Regatului Unit

               8

               Punctul 3 litera (d) din anexa A2 la Legea brevetelor a Regatului Unit din 1977 (UK Patents Act 1977), care transpune articolul 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 98/44, prevede:
               „Următoarele invenții nu sunt brevetabile:
               […]

                        (d)

                        utilizarea embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale”.

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               9

               Din decizia de trimitere reiese că ISCO a introdus două cereri de înregistrare a unor brevete naționale (denumite în continuare „cererile de înregistrare”) la United Kingdom Intellectual Property Office (Oficiul pentru Proprietate Intelectuală din Regatul Unit).

               10

               Aceste cereri de înregistrare erau următoarele:

                        —

                        cererea GB0621068.6, intitulată „Activarea prin partenogeneză a ovocitelor în vederea producerii de celule stem embrionare umane”, referitoare la metode de producere de linii celulare stem umane pluripotente din ovocite activate prin partenogeneză, precum și de linii celulare stem produse în conformitate cu metodele revendicate, și

                        —

                        cererea GB0621069.4, intitulată „Cornee sintetică obținută din celule stem retinale”, referitoare la metode de producere de cornee sintetică sau de țesut cornean care implică izolarea celulelor stem pluripotente din ovocite activate prin partenogeneză, prin care sunt revendicate procedee de fabricație a corneei sintetice sau a țesutului cornean obținute prin aceste metode.

               11

               Prin decizia din 16 august 2012, Hearing Officer (consilier‑auditor), agent al United Kingdom Intellectual Property Office, acționând în numele Comptroller, a refuzat înregistrarea cererilor menționate.

               12

               În această privință, Hearing Officer a considerat că invențiile descrise în cererile de înregistrare priveau ovule umane nefecundate care, prin partenogeneză, au fost stimulate să se dividă și să se dezvolte și că acestea erau „de natură să declanșeze procesul de dezvoltare a unei ființe umane precum embrionul creat prin fecundarea unui ovul”, în sensul punctului 36 din Hotărârea Brüstle (C‑34/10, EU:C:2011:669).

               13

               În consecință, potrivit Hearing Officer, aceste invenții constituiau „utilizări ale embrionilor umani în scopuri industriale sau comerciale”, în sensul punctului 3 litera (d) din anexa A2 la Legea brevetelor de 1977 din Regatul Unit, care transpune articolul 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 98/44 și, ca urmare a acestui fapt, erau excluse de la brevetare.

               14

               Împotriva acestei decizii a Hearing Officer, ISCO a formulat o acțiune în fața High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court).

               15

               În cadrul acestei acțiuni, ISCO a susținut că, în Hotărârea Brüstle (EU:C:2011:669), Curtea a intenționat să excludă de la brevetare numai organismele apte să declanșeze procesul de dezvoltare care conduce la o ființă umană. Or, organisme precum cele care fac obiectul cererilor de înregistrare nu pot trece printr‑un astfel de proces de dezvoltare. În consecință, ele ar trebui să poată face obiectul unui brevet în temeiul Directivei 98/44.

               16

               La rândul său, Comptroller subliniază că aspectul esențial este acela de a ști ce a înțeles Curtea, în Hotărârea Brüstle (EU:C:2011:669), prin „organism de natură să declanșeze procesul de dezvoltare a unei ființe umane precum embrionul creat prin fecundarea unui ovul”. El arată că este posibil ca în observațiile scrise depuse în fața Curții în acea cauză să se fi prezentat într‑un mod inexact cadrul științific și tehnic referitor la partenogeneză.

               17

               Instanța de trimitere arată că partenogeneza constă în activarea unui ovocit, în lipsa spermatozoizilor, printr‑un ansamblu de tehnici chimice și electrice. Acest ovocit, denumit „partenot”, ar fi în măsură să se dividă și să se dezvolte. Cu toate acestea, potrivit cunoștințelor științifice actuale, partenotele mamiferelor nu s‑ar putea dezvolta niciodată până la capăt ca urmare a faptului că, spre deosebire de ovulul fecundat, ele nu conțin ADN patern, care este necesar dezvoltării țesutului extraembrionar. În ceea ce privește partenotele umane, s‑ar fi demonstrat că acestea se dezvoltă numai până în stadiul de blastocist, în aproximativ cinci zile.

               18

               Instanța de trimitere precizează că, în fața Hearing Officer, ISCO și‑a modificat cererile de înregistrare pentru a exclude eventualitatea de a utiliza orice metodă care, prin intervenții genetice suplimentare, urmărește să remedieze faptul că partenotul nu poate evolua într‑o ființă umană.

               19

               Potrivit instanței de trimitere, excluderea partenotelor de la brevetare nu asigură absolut deloc un echilibru între, pe de o parte, cercetarea în domeniul biotehnologiei, care trebuie încurajată prin intermediul dreptului brevetelor, și, pe de altă parte, respectarea principiilor fundamentale de garantare a demnității și integrității persoanei, obiective formulate, printre altele, în considerentele (2) și (16) ale Directivei 98/44.

               20

               În aceste condiții, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Ovulele umane nefecundate stimulate să se dividă și să se dezvolte prin partenogeneză, care, spre deosebire de ovulele fecundate, conțin numai celule pluripotente și nu sunt apte să devină ființe umane, intră sub incidența expresiei «embrioni umani» [utilizată] la articolul 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 98/44 […]?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               21

               Prin intermediul întrebării adresate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 98/44 trebuie interpretat în sensul că un ovul uman nefecundat care, prin partenogeneză, a fost stimulat să se dividă și să se dezvolte până într‑un anumit stadiu constituie un „embrion uman” în sensul acestei dispoziții.

               22

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că Directiva 98/44 nu are ca obiect reglementarea utilizării embrionilor umani în cadrul cercetărilor științifice, obiectul acesteia limitându‑se la brevetarea invențiilor biotehnologice (a se vedea Hotărârea Brüstle, EU:C:2011:669, punctul 40).

               23

               Pe de altă parte, trebuie să se considere că „embrionul uman”, în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (c) din această directivă, desemnează o noțiune autonomă a dreptului Uniunii, care trebuie interpretată uniform pe teritoriul acesteia (a se vedea Hotărârea Brüstle, EU:C:2011:669, punctul 26).

               24

               În ceea ce privește această interpretare, Curtea a arătat la punctul 34 din Hotărârea Brüstle (EU:C:2011:669) că, după cum decurge din contextul și din obiectivul Directivei 98/44, legiuitorul Uniunii a intenționat să excludă orice posibilitate de brevetare în măsura în care respectul datorat demnității umane ar putea fi afectat prin aceasta și că, în consecință, noțiunea „embrion uman”, în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (c) din directiva menționată, trebuie înțeleasă în sens larg.

               25

               La punctul 35 din hotărârea menționată, Curtea a arătat că, în acest sens, orice ovul uman, încă din stadiul fecundării, trebuie considerat un „embrion uman” în sensul și în vederea aplicării articolului 6 alineatul (2) litera (c) din directivă, atât timp cât această fecundare este de natură să declanșeze procesul de dezvoltare a unei ființe umane.

               26

               Curtea a precizat la punctul 36 din aceeași hotărâre că trebuie de asemenea să se recunoască această calificare în cazul ovulului uman nefecundat în care a fost implantat nucleul unei celule umane mature și în cel al ovulului uman nefecundat stimulat să se dividă și să se dezvolte prin partenogeneză. Curtea a adăugat că, chiar dacă aceste organisme nu au făcut propriu‑zis obiectul unei fecundări, după cum reiese din observațiile scrise depuse la Curte în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Brüstle (EU:C:2011:669) menționată, ca urmare a tehnicii utilizate pentru obținerea lor, acestea sunt de natură să declanșeze procesul de dezvoltare a unei ființe umane precum embrionul creat prin fecundarea unui ovul.

               27

               Rezultă astfel din Hotărârea Brüstle (EU:C:2011:669) că un ovul uman nefecundat trebuie să fie calificat drept „embrion uman”, în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 98/44, în condițiile în care acest organism este „de natură să declanșeze procesul de dezvoltare a unei ființe umane”.

               28

               După cum a subliniat, în esență, avocatul general la punctul 73 din concluziile din prezenta cauză, această expresie trebuie înțeleasă în sensul că, pentru a putea fi calificat drept „embrion uman”, un ovul uman nefecundat trebuie în mod necesar să aibă capacitatea intrinsecă de a evolua într‑o ființă umană.

               29

               În consecință, în ipoteza în care un ovul uman nefecundat nu îndeplinește această condiție, simplul fapt că acest organism începe un proces de dezvoltare nu este suficient pentru a fi considerat un „embrion uman” în sensul și în vederea aplicării Directivei 98/44.

               30

               În schimb, în ipoteza în care un astfel de ovul ar avea capacitatea intrinsecă de a evolua într‑o ființă umană, ar trebui, în lumina articolului 6 alineatul (2) litera (c) din această directivă, să fie tratat în același mod ca un ovul uman fecundat, în toate stadiile dezvoltării sale.

               31

               În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Brüstle (EU:C:2011:669), din observațiile scrise depuse în fața Curții reieșea că un ovul uman nefecundat care, prin partenogeneză, a fost stimulat să se dividă și să se dezvolte avea capacitatea să evolueze într‑o ființă umană.

               32

               Tocmai de aceea, pe baza acestor observații, Curtea a considerat în hotărârea menționată că, pentru a defini noțiunea „embrion uman”, în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 98/44, un ovul uman nefecundat care a fost stimulat să se dividă și să se dezvolte prin partenogeneză trebuia să fie asimilat unui ovul fecundat și, în consecință, să fie calificat drept „embrion”.

               33

               Cu toate acestea, în prezenta cauză, instanța de trimitere, astfel cum reiese de la punctul 17 din prezenta hotărâre, a subliniat, în esență, că, potrivit cunoștințelor științifice de care dispune, un partenot uman, prin efectul tehnicii utilizate pentru obținerea sa, nu este apt, ca atare, să declanșeze procesul de dezvoltare care conduce la o ființă umană. Această apreciere este împărtășită de toate persoanele interesate care au depus observații scrise în fața Curții.

               34

               Pe de altă parte, după cum s‑a arătat la punctul 18 din prezenta hotărâre, în cauza principală, ISCO și‑a modificat cererile de înregistrare pentru a exclude eventualitatea de a utiliza intervenții genetice suplimentare.

               35

               În aceste condiții, cauza principală privește numai calificarea, în lumina articolului 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 98/44, a unui partenot uman ca atare, iar nu a unui partenot care ar face obiectul unor intervenții suplimentare din domeniul ingineriei genetice.

               36

               Este de competența instanței de trimitere să verifice dacă, în lumina cunoștințelor suficient de probate și de validate de știința medicală internațională (a se vedea prin analogie Hotărârea Smits și Peerbooms, C‑157/99, EU:C:2001:404, punctul 94), partenotele umane precum cele care fac obiectul cererilor de înregistrare în cauza principală au sau nu au capacitatea intrinsecă de a evolua într‑o ființă umană.

               37

               În ipoteza în care instanța de trimitere ar constata că partenotele menționate nu au o astfel de capacitate, ar trebui să conchidă că acestea nu constituie „embrioni umani”, în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 98/44.

               38

               Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 98/44 trebuie interpretat în sensul că un ovul uman nefecundat care, prin partenogeneză, a fost stimulat să se dividă și să se dezvolte nu constituie un „embrion uman”, în sensul acestei dispoziții, dacă, în lumina cunoștințelor actuale ale științei, nu dispune, ca atare, de capacitatea intrinsecă de a evolua într‑o ființă umană, aspect a cărui verificare este de competența instanței naționale.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               39

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                     Articolul 6 alineatul (2) litera (c) din Directiva 98/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 iulie 1998 privind protecția juridică a invențiilor biotehnologice trebuie interpretat în sensul că un ovul uman nefecundat care, prin partenogeneză, a fost stimulat să se dividă și să se dezvolte nu constituie un „embrion uman”, în sensul acestei dispoziții, dacă, în lumina cunoștințelor actuale ale științei, nu dispune, ca atare, de capacitatea intrinsecă de a evolua într‑o ființă umană, aspect a cărui verificare este de competența instanței naționale.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 22 decembrie 2010. # Comisia Europeană împotriva Republicii Malta. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Mediu - Directiva 2000/60/CE - Articolele 8 și 15 - Starea apelor interioare de suprafață - Elaborarea și punerea în aplicare a unor programe de monitorizare - Omisiune - Prezentarea de rapoarte de sinteză privind aceste programe de monitorizare - Omisiune. # Cauza C-351/09.

text:
      Hotărârea Curții (Camera întâi) din 22 decembrie 2010 – Comisia/Malta
      (Cauza C‑351/09)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Mediu – Directiva 2000/60/CE – Articolele 8 și 15 – Starea apelor interioare de suprafață – Elaborarea și punerea în aplicare a unor programe de monitorizare – Omisiune – Prezentarea de rapoarte de sinteză privind aceste programe de monitorizare – Omisiune”
      Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat [art. 226 CE; Directiva 2000/60 a Parlamentului European și a
         Consiliului, art. 8 alin. (1) și (2) și art. 15 alin. (2)] (a se vedea punctele 26-28)

      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Încălcarea articolelor 8 și 15 din Directiva 2000/60/CE a Parlamentului
                  European și a Consiliului din 23 octombrie 2000 de stabilire a unui cadru de politică comunitară în domeniul apei (JO L 327,
                  p. 1, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 193) – Obligația de a elabora și de a face operaționale programe de monitorizare a stării
                  apelor de suprafață – Obligația de a prezenta rapoarte de sinteză privind programele de monitorizare a apelor de suprafață

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin omiterea, în primul rând, a elaborării și a punerii în aplicare a programelor de monitorizare a stării apelor interioare
                     de suprafață potrivit articolului 8 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului
                     din 23 octombrie 2000 de stabilire a unui cadru de politică comunitară în domeniul apei și, în al doilea rând, a prezentării
                     de rapoarte de sinteză privind programele de monitorizare a stării apelor interioare de suprafață potrivit articolului 15
                     alineatul (2) din această directivă, Republica Malta nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 8
                     și 15 din directiva menționată.

                  2)

                  	Obligă Republica Malta la plata cheltuielilor de judecată.