title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 19 iunie 2014.#Commune de Millau și Société dʼéconomie mixte dʼéquipement de lʼAveyron (SEMEA) împotriva Comisiei Europene.#Recurs – Clauză compromisorie – Contract de subvenționare având ca obiect o acțiune de dezvoltare locală – Restituirea unei părți din sumele plătite în avans – Preluarea datoriei – Competența Tribunalului – Prescripție – Răspunderea Comisiei.#Cauza C‑531/12 P.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑531/12 P,
            având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 19 noiembrie 2012,
            Commune de Millau,
            Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA),  cu sediul în Millau (Franța),
            reprezentate de L. Hincker și de F. Bleykasten, avocats,
            recurente,
            cealaltă parte în proces fiind:
            Comisia Europeană,  reprezentată de S. Lejeune și de D. Calciu, în calitate de agenți, asistate de E. Bouttier, avocat, cu domiciliul ales în Luxemburg,
            reclamantă în primă instanță,
            CURTEA (Camera întâi),
            compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnul E. Levits, doamna M. Berger și domnii S. Rodin și F. Biltgen (raportor), judecători,
            avocat general: doamna J. Kokott,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 27 februarie 2014,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Prin recursul formulat, commune de Millau și Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene Comisia/SEMEA și commune de Millau (T‑168/10 și T‑572/10, EU:T:2012:435, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care Tribunalul a obligat în solidar SEMEA și commune de Millau la plata către Comisia Europeană a sumei principale de 41 012 euro, plătită de Comisie cu titlu de garanție subscrisă de aceasta în cadrul unor finanțări acordate SEMEA, majorată cu dobânzile moratorii și cu dobânzile produse prin capitalizarea acestora din urmă la scadențele stabilite.
            Istoricul cauzei
            2. Istoricul cauzei a fost descris în termenii următori la punctele 1-31 din hotărârea atacată:
            „1 La 6 iulie 1990, Comunitatea Economică Europeană, reprezentată de Comisia Comunităților Europene, a încheiat un contract de subvenționare cu [SEMEA], al cărei capital era deținut în proporție de 50 % de commune de Millau (Franța).
            2 Acest contract [denumit în continuare «contractul»] avea ca obiect o acțiune de dezvoltare locală constând în executarea unor lucrări de pregătire și de lansare a unui Centru European de Acțiune Locală la Millau.
            3 Articolul 2 din contract prevedea:
            «Lucrările vor trebui finalizate într‑o perioadă de 18 luni de la data semnării prezentului contract.»
            4 În temeiul articolului 4 din contract, SEMEA se angaja să realizeze diferite prestații și să informeze Comisia în legătură cu acestea prin comunicarea unor rapoarte periodice, iar Comisia se angaja, în ceea ce o privește, să contribuie financiar la executarea lucrărilor până la concurența unei sume maxime de 135 000 ECU, în limita a 50 % din costul justificat al lucrărilor.
            5 Articolul 6 din contract prevedea:
            «Prezentul contract este supus legii franceze.»
            6 Articolul 10 din contract era formulat după cum urmează:
            «În caz de indisponibilitate a resurselor bugetare sau de disponibilitate insuficientă pentru a executa prezentul contract, Comisia își rezervă dreptul de a‑l rezilia fără nicio procedură judiciară sau de a‑l adapta la noua disponibilitate bugetară.»
            7 Articolul 9 alineatul (1) din condițiile generale ale contractului prevedea:
            «În cazul neexecutării de către contractant a uneia dintre obligațiile care decurg din contract și independent de consecințele prevăzute de legea aplicabilă contractului, acesta din urmă poate fi rezolvit sau reziliat de plin drept de către Comisie, fără a fi nevoie să se îndeplinească vreo formalitate judiciară, după o punere în întârziere notificată contractantului prin scrisoare recomandată, neurmată de executare în termen de o lună.»
            8 Articolul 10 din condițiile generale ale contractului prevedea:
            «În lipsa unei soluționări pe cale amiabilă, Curtea de Justiție a Comunităților Europene este singura competentă să se pronunțe cu privire la orice litigiu privind contractul și care survine între părțile contractante.»
            9 Prin scrisoarea din 16 mai 1991, SEMEA a solicitat Comisiei ca acest contract să poată fi executat de o altă structură, Centrul european de acțiune și de inovare (denumit în continuare «asociația CEI 12»), ceea ce Comisia a acceptat prin scrisoarea din 2 iulie 1991, precizând că acest acord nu degreva SEMEA de obligațiile sale. Prin scrisoarea din 22 octombrie 1991, SEMEA a confirmat că se declara garantă pentru buna executare a prestațiilor prevăzute în contract.
            10 În cursul lunilor iunie și iulie 1992, serviciile Comisiei au efectuat un control privind stadiul lucrărilor, în urma căruia s‑a constatat că totalul cheltuielilor eligibile se ridica la suma de 187 977 ECU și, prin urmare, că nivelul contribuției Comisiei trebuia să fie stabilit la 50 % din acest cuantum, respectiv la suma de 93 988 ECU.
            11 Întrucât SEMEA încasase deja suma de 135 000 ECU în temeiul contractului, Comisia i‑a solicitat, prin scrisoarea din 27 aprilie 1993, restituirea sumei de 41 012 ECU (denumită în continuare «creanța în litigiu»). SEMEA nu a dat curs acestei solicitări.
            12 La 17 februarie 1997, Adunarea generală extraordinară a acționarilor SEMEA a hotărât dizolvarea anticipată pe cale amiabilă a SEMEA începând de la 31 martie 1997 și desemnarea pe cale amiabilă a unui lichidator.
            13 Prin scrisoarea recomandată cu confirmare de primire din 18 noiembrie 2005, Comisia a solicitat încă o dată SEMEA plata creanței în litigiu.
            14 La 11 ianuarie 2006, Comisia a emis pentru SEMEA o notă de debit în valoare de 41 012 euro.
            15 Prin scrisoarea de răspuns datată 31 ianuarie 2006, lichidatorul desemnat pe cale amiabilă al SEMEA arăta că conturile acesteia nu permiteau efectuarea plății unei astfel de sume, că se vedea obligat să inițieze procedura de faliment și că creanța în litigiu trebuia să fie considerată prescrisă potrivit dreptului francez, întrucât acesta nu permitea recuperarea unor sume nereclamate de mai mult de 4 ani și că ultima reclamație formulată de Comisie data din 27 aprilie 1993, respectiv de peste 12 ani.
            16 Prin scrisoarea recomandată cu confirmare de primire din 16 februarie 2006, Comisia a solicitat la rândul său, în mod oficial, luarea în considerare a creanței în litigiu în cadrul operațiunilor de lichidare, precum și includerea acesteia în masa pasivă.
            17 Prin scrisoarea din 20 septembrie 2006, SEMEA a informat Comisia că Adunarea generală extraordinară a acționarilor societății hotărâse să suspende inițierea procedurii de faliment și a menționat un proces‑verbal al asociației CEI 12 în care se arăta că în cele din urmă Comisia renunțase să mai solicite plata creanței în litigiu.
            18 Prin scrisoarea din 29 noiembrie 2006, Comisia a transmis SEMEA, prin intermediul avocatului său, o punere în întârziere a acesteia pentru restituirea creanței în litigiu. În scrisoarea menționată, Comisia a precizat că nu intenționase niciodată să renunțe la creanța în cauză.
            19 Prin scrisoarea din 30 ianuarie 2007, avocatul Comisiei a transmis o nouă punere în întârziere pentru plata creanței în litigiu și a dedus din lipsa de acțiune a SEMEA că aceasta din urmă se afla în stare de insolvență.
            20 Prin scrisoarea din 5 februarie 2007, SEMEA a arătat că nu se afla în stare de insolvență.
            21 Prin scrisoarea din 12 februarie 2007, SEMEA a transmis copia deliberării asociației CEI 12 prin care se constata renunțarea Comisiei la solicitarea plății creanței în litigiu.
            22 La 26 octombrie 2007, Comisia a transmis, prin executor judecătoresc, o somație de plată la domiciliul lichidatorului desemnat pe cale amiabilă al SEMEA.
            23 La 10 decembrie 2007, Comisia a transmis, prin executor judecătoresc, o somație de plată la sediul stabilit pentru lichidarea pe cale amiabilă a societății.
            24 Prin scrisoarea din 14 decembrie 2007, adresată executorului judecătoresc care a livrat somația de plată, lichidatorul desemnat pe cale amiabilă al SEMEA a reînnoit cererea sa de informații privind decizia Comisiei de a abandona plata creanței în litigiu. În scrisoarea transmisă, acesta pretindea că noii acționari și lichidatorul nu fuseseră informați despre angajamentele care legau SEMEA de asociația CEI 12.
            25 Prin scrisoarea din 7 ianuarie 2008, avocatul Comisiei a contestat susținerile lichidatorului desemnat pe cale amiabilă al SEMEA, l‑a pus din nou în întârziere pentru plata creanței în litigiu și a transmis o copie a acestei scrisori procurorului Republicii pentru a se putea aprecia comportamentul lichidatorului desemnat pe cale amiabilă al SEMEA, în special în ceea ce privește infracțiunea de înșelăciune.
            26 Ca răspuns la această din urmă punere în întârziere, lichidatorul desemnat pe cale amiabilă al SEMEA a arătat că creanța în litigiu ar putea fi prescrisă. În scrisoarea în cauză, acesta amintea că se angajase la începutul anului 2007, în cadrul unei întâlniri cu avocatul Comisiei, să restituie creanța în litigiu imediat ce se va fi răspuns la întrebările referitoare la admisibilitatea acesteia.
            27 Prin scrisoarea din 21 februarie 2008, avocatul Comisiei a transmis SEMEA o ultimă punere în întârziere pentru plata creanței în litigiu.
            28 La 21 noiembrie 2008, Adunarea generală extraordinară a acționarilor SEMEA a luat act de decizia commune de Millau, acționarul său principal, de a prelua activele și pasivele acesteia și a hotărât să plătească suma de 82 719,76 euro, reprezentând fondurile disponibile ale SEMEA, către commune de Millau. Potrivit raportului de lichidare prezentat de lichidatorul desemnat pe cale amiabilă, care menționa creanța în litigiu, toate operațiunile de mandat erau considerate lichidate.
            29 La 9 decembrie 2008, lichidatorul desemnat pe cale amiabilă al SEMEA a finalizat operațiunile de lichidare și a solicitat radierea SEMEA din registrul comercial.
            30 La 18 decembrie 2008, consiliul municipal al commune de Millau a înregistrat preluarea patrimoniului SEMEA. Printre pasivele acesteia se număra în mod explicit litigiul cu Comisia Europeană.
            31 În urma cererii formulate de Comisie, tribunal de commerce de Rodez (Tribunalul Comercial din Rodez) a desemnat, la 12 februarie 2010, un mandatar ad‑hoc să reprezinte SEMEA.”
            Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
            3. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 15 aprilie 2010, Comisia a formulat o acțiune având ca obiect printre altele obligarea SEMEA la plata sumei de 41 012 euro cu titlu de restituire a unei garanții, majorată cu dobânzile capitalizate, precum și a sumei de 5 000 de euro cu titlu de prejudiciu pretins suferit.
            4. Întrucât commune de Millau a preluat integral activele și pasivele SEMEA, Comisia a formulat și o acțiune împotriva acestei comune prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 21 decembrie 2010, prezentând, în esență, aceleași concluzii.
            5. Din motive de conexitate, cele două cauze au fost reunite.
            6. În prima parte a hotărârii atacate, Tribunalul a examinat acțiunea introdusă de Comisie împotriva SEMEA.
            7. În ceea ce privește admisibilitatea acțiunii, Tribunalul, la punctele 47-49 din hotărârea atacată, s‑a declarat competent să se pronunțe asupra cererii Comisiei, în temeiul articolului 272 TFUE și al articolului 256 alineatul (1) primul paragraf TFUE coroborate cu articolul 10 din condițiile generale ale contractului. Tribunalul a respins excepția de inadmisibilitate invocată de SEMEA și întemeiată pe faptul că, în urma radierii din registrul comerțului, această societate nu dispunea, la data introducerii cererii, nici de capacitate juridică, nici de capacitate procesuală.
            8. În ceea ce privește fondul acțiunii, Tribunalul a calificat mai întâi contractul în cauză, la punctele 61-68 din hotărârea atacată, ca fiind de natură administrativă.
            9. În continuare, Tribunalul a statuat, la punctele 69-74 din hotărârea menționată, că SEMEA era obligată, în temeiul normelor privind restituirea plății nedatorate din dreptul francez, să restituie Uniunii Europene suma de 41 012 euro, încasată fără să fi fost datorată.
            10. Tribunalul a înlăturat, la punctele 75-88 din hotărârea atacată, obiecțiunile SEMEA, întemeiate, în primul rând, pe renunțarea Comisiei la a solicita restituirea sumei datorate, în al doilea rând, pe faptul că SEMEA ar fi fost liberată de datorie cu ocazia preluării acesteia de către commune de Millau, în al treilea rând, pe prescrierea creanței în litigiu, precum și, în al patrulea rând, pe stingerea acestei creanțe.
            11. În plus, Tribunalul a obligat SEMEA la plata dobânzilor moratorii calculate potrivit ratei legale aplicate în Franța începând de la 27 aprilie 1993, respectivele dobânzi capitalizate producând ele înseși dobânzi începând de la 15 aprilie 2010, precum și la fiecare scadență anuală începând de la această dată.
            12. În sfârșit, Tribunalul a respins cererea privind plata unei despăgubiri formulată de Comisie.
            13. În ceea ce privește cererea reconvențională formulată de SEMEA, Tribunalul a respins‑o, după ce a constatat, la punctele 108 și 109 din hotărârea atacată, inexistența unei legături directe de cauzalitate între comportamentul Comisiei și prejudiciul invocat de reclamante.
            14. În partea a doua a hotărârii atacate, Tribunalul a examinat acțiunea formulată de Comisie împotriva commune de Millau. În opinia acesteia din urmă, acțiunea respectivă ar fi trebuit respinsă ca fiind introdusă la o instanță care nu este competentă să se pronunțe cu privire la aceasta.
            15. În ceea ce privește problema dacă competența Tribunalului se putea întemeia pe clauza compromisorie încheiată de SEMEA, Tribunalul a amintit, la punctele 114-119 din hotărârea atacată, că articolul 272 TFUE trebuie interpretat restrictiv și că competența sa de a se pronunța cu privire la un litigiu referitor la un contract în temeiul unei clauze compromisorii cuprinse în acesta din urmă este apreciată, în principiu, numai în lumina dispozițiilor articolului 272 TFUE și a prevederilor clauzei compromisorii înseși.
            16. După ce a înlăturat teza Comisiei potrivit căreia clauza compromisorie încheiată de SEMEA ar fi fost transferată commune de Millau ca element accesoriu al creanței în litigiu, Tribunalul a verificat, la punctele 132-149 din această hotărâre, dacă commune de Millau putea fi supusă clauzei compromisorii prin intermediul unei stipulații pentru altul intervenite cu SEMEA.
            17. În această privință, Tribunalul a reținut, mai întâi, la punctul 134 din hotărârea menționată, că existența unei clauze compromisorii se examinează cu luarea în considerare a principiilor generale ale dreptului contractelor care provin din sistemele juridice ale statelor membre. Astfel, el a precizat că, „chiar dacă unul dintre aceste principii prevede că un contract nu obligă decât părțile la acesta, principiul menționat nu se opune ca aceste două părți să poată conferi un drept unui terț, prin intermediul unei stipulații pentru altul”.
            18. În continuare, Tribunalul a statuat, la punctul 135 din hotărârea atacată, că clauza compromisorie prevăzută la articolul 10 din condițiile generale ale contractului putea să rezulte din contractul încheiat între SEMEA și commune de Millau. Astfel, pe de o parte, articolul 272 TFUE prevede că un contract încheiat de Uniune sau în numele acesteia trebuie să cuprindă o clauză compromisorie. Or, commune de Millau și Comisia nu au încheiat un contract și, în consecință, nici o clauză compromisorie. Pentru a concluziona că Comisia se putea prevala de această clauză compromisorie împotriva commune de Millau, Tribunalul a apreciat că stipulația pentru altul între SEMEA și commune de Millau putea fi considerată o stipulație în numele Uniunii. Pe de altă parte, el a statuat că stabilirea competenței Tribunalului pentru soluționarea litigiilor referitoare la un contract nu putea opera împotriva voinței Uniunii, ceea ce nu s‑ar întâmpla însă în cazul unei clauze compromisorii stipulate numai în favoarea Uniunii.
            19. În sfârșit, Tribunalul a adăugat, la punctul 136 din hotărârea atacată, că natura procedurală a unei clauze compromisorii nu se opune ca o astfel de clauză să fie stipulată pentru altul.
            20. După ce a precizat, la punctul 138 din această hotărâre, că stipulația pentru altul poate rezulta dintr‑o convenție expresă încheiată între stipulant și promitent prin care se conferă un drept unui terț, însă poate fi dedusă de asemenea din scopul contractului sau din împrejurările cauzei, Tribunalul a statuat, la punctele 139-141 din hotărârea menționată, în special având în vedere elementele de fapt și de drept stabilite prin procesul‑verbal al consiliului municipal al commune de Millau din 18 decembrie 2010, că reclamantele urmăreau să determine constituirea unei creanțe a Uniunii față de commune de Millau și că aceasta din urmă dorea să se supună clauzei compromisorii prevăzute la articolul 10 din condițiile generale ale contractului.
            21. Astfel, Tribunalul a respins, la punctul 142 din hotărârea atacată, argumentul invocat de reclamante potrivit căruia transferul datoriei SEMEA către commune de Millau ar fi avut un efect liberatoriu pentru SEMEA, în condițiile în care un asemenea transfer de datorie ar fi avut în mod necesar nevoie de consimțământul Uniunii, care lipsește în speță.
            22. În plus, la punctul 148 din această hotărâre, Tribunalul a precizat că, în cazul în care ar exista un conflict între dispozițiile dreptului francez, și anume articolul 2060 din Codul civil și articolul 48 din Codul de procedură civilă, și articolul 272 TFUE, acesta din urmă ar trebui să aibă prioritate față de toate dispozițiile naționale contrare.
            23. De aici Tribunalul a concluzionat, la punctul 149 din hotărârea menționată, că era competent, în temeiul clauzei compromisorii, să se pronunțe cu privire la cererea introductivă formulată de Comisie împotriva commune de Millau.
            24. În ceea ce privește fondul acțiunii, Tribunalul a declarat fondate față de commune de Millau atât cererea de restituire a sumei de 41 012 euro, cât și cererea privind plata dobânzilor, care produc ele înseși dobânzi începând de la 15 aprilie 2010, data primei scadențe anuale.
            25. Întrucât Comisia nu are dreptul decât la o singură plată, Tribunalul a obligat SEMEA și commune de Millau în solidar.
            26. În schimb, el a respins cererea privind plata unei despăgubiri formulată de Comisie, precum și cererea reconvențională a commune de Millau.
            Procedura în fața Curții și concluziile părților
            27. Prin recursul formulat, recurentele solicită Curții:
            – anularea hotărârii atacate;
            – declararea faptului că Tribunalul nu este competent să se pronunțe asupra cererii îndreptate împotriva commune de Millau și declararea inadmisibilității acțiunii îndreptate împotriva SEMEA;
            – cu titlu subsidiar, respingerea cererii formulate de Comisie;
            – obligarea Comisiei la plata către commune de Millau și SEMEA a sumei de 41 012 euro, majorată cu dobânzi, și
            – obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
            28. Comisia solicită Curții respingerea recursului și obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată.
            Cu privire la recurs
            Cu privire la îndeplinirea condițiilor de formă ale recursului
            29. Prezentul recurs pune problema dacă, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 32 din concluzii, a fost formulat în mod valabil în numele SEMEA.
            30. Din înscrisurile cuprinse în dosarul prezentat Curții reiese că, la data introducerii recursului, și anume la 19 noiembrie 2012, avocații care au reprezentant commune de Millau nu au depus, contrar celor prevăzute la articolul 119 alineatul (2) și la articolul 168 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, proba mandatului lor acordat în mod legal de un reprezentant calificat al SEMEA.
            31. Astfel, deși, într‑o scrisoare din 12 noiembrie 2012 adresată avocatului F. Bleykasten, domnul Blanc, în calitatea sa de mandatar ad‑hoc al SEMEA, a considerat oportun ca această societate să se alăture recursului formulat de commune de Millau, acesta a precizat totuși că misiunea sa de mandatar ad‑hoc al SEMEA se încheiase la 12 august 2012.
            32. În conformitate cu articolul 119 alineatul (4) și cu articolul 168 alineatul (4) din Regulamentul de procedură, grefa Curții a solicitat avocaților SEMEA, în cursul lunii octombrie 2013, să prezinte mandatul prin care au fost autorizați să acționeze în numele SEMEA. Prin scrisoarea din 25 noiembrie 2013, aceștia au depus la grefa Curții o ordonanță a tribunalului comercial competent din 5 noiembrie 2013 privind numirea, în vederea procedurii de recurs aflate pe rolul Curții, a domnului Blanc în calitate de mandatar ad‑hoc al acestei societăți.
            33. Astfel cum a arătat avocatul general la punctele 40-44 din concluzii, articolul 119 alineatul (4) și articolul 168 alineatul (4) din Regulamentul de procedură trebuie interpretate în sensul că este posibilă remedierea lipsei mandatului la momentul formulării recursului prin prezentarea ulterioară a oricărui înscris care confirmă existența acestui mandat.
            34. În consecință, chiar dacă avocații SEMEA nu dispuneau, la data introducerii prezentului recurs, de un mandat din partea acestei societăți, nu este mai puțin adevărat că, în urma numirii domnului Blanc ca mandatar ad‑hoc, acesta a putut confirma în mod valabil intenția sa ca SEMEA să se alăture recursului introdus de commune de Millau (a se vedea în acest sens Hotărârea Maurissen și Union syndicale/Curtea de Conturi, 193/87 și 194/87, EU:C:1989:185, punctul 33).
            35. Rezultă din cele ce precedă că recursul a fost introdus în numele SEMEA conform cerințelor legale.
            Cu privire la fond
            36. În susținerea recursului formulat, recurentele invocă patru motive.
            Cu privire la primul motiv
            – Argumentele părților
            37. Prin intermediul primului motiv, recurentele susțin că Tribunalul, prin faptul că s‑a declarat competent să soluționeze cererea îndreptată împotriva commune de Millau, a săvârșit o eroare de drept. Tribunalul ar fi considerat în mod greșit că, prin stipulația pentru altul între SEMEA și commune de Millau, aceasta din urmă s‑a supus clauzei compromisorii prevăzute la articolul 10 din condițiile generale ale contractului încheiat între SEMEA și Comisie.
            38. Recurentele arată, în primul rând, că dreptul național aplicabil, în speță articolul 2060 din Codul civil, interzice persoanelor juridice de drept public să supună un litigiu unui tribunal arbitral. Recurentele apreciază că o persoană juridică de drept public care nu poate încheia o clauză compromisorie nu poate, a fortiori , stipula o astfel de clauză în beneficiul unui terț, cu atât mai mult cu cât articolul 272 TFUE nu prevede posibilitatea unei asemenea stipulații.
            39. În această privință, recurentele adaugă că referirea făcută de Tribunal, la punctul 136 din hotărârea atacată, la Hotărârea Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung și alții (201/82, EU:C:1983:217, punctele 10-20) nu este pertinentă în speță, întrucât această hotărâre a fost pronunțată în contextul special al unui contract de asigurare. În plus, întemeindu‑se pe principiul autonomiei de voință, recurentele afirmă că, în condițiile în care Comisia nu a consimțit niciodată în mod expres la transferul creanței pe care o deține față de SEMEA în patrimoniul commune de Millau, nu există nici un transfer al acestei creanțe, nici un transfer al clauzei compromisorii.
            40. În al doilea rând, recurentele critică în special punctele 137-140 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a reținut că obligația de plată aflată în sarcina commune de Millau se întemeiază pe convenția pe care aceasta a încheiat‑o cu SEMEA și că din această convenție poate fi dedusă o stipulație pentru altul, și anume în numele Uniunii. Or, recurentele contestă că o astfel de convenție a fost încheiată cu privire la pretinsa datorie în privința Comisiei, întrucât decizia commune de Millau referitoare la acoperirea pasivului SEMEA constituie o decizie unilaterală a acestei comune.
            41. În al treilea rând, recurentele apreciază că Tribunalul, la punctul 140 din hotărârea atacată, a efectuat o interpretare inexactă a deliberării din 18 decembrie 2010 prin faptul că a considerat că commune de Millau a avut intenția să preia „în deplină cunoștință de cauză” o datorie ale cărei regim și conținut corespundeau cu cele ale datoriei SEMEA. Or, decizia consiliului municipal al commune de Millau referitoare la preluarea activelor și a pasivelor SEMEA „astfel cum s‑a arătat mai sus” ar conține o descriere detaliată care nu ar face nicio referire la existența unei clauze compromisorii.
            42. Comisia arată, mai întâi, că articolul 10 din condițiile generale ale contractului trebuie să fie calificat, în sensul dreptului francez, drept o clauză atributivă de competență, iar nu o clauză compromisorie. Or, numai clauza compromisorie ar fi vizată de interdicția prevăzută la articolul 2060 din Codul civil.
            43. În continuare, Comisia apreciază că Tribunalul a considerat în mod întemeiat, în speță, că elementele care caracterizează o stipulație pentru altul erau întrunite. Comisia adaugă că domeniul de aplicare al Hotărârii Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung și alții (EU:C:1983:217) nu se limitează numai la contractele de asigurare.
            44. Comisia consideră, în sfârșit, că argumentul referitor la deliberarea din 18 decembrie 2010 trebuie respins ca inadmisibil întrucât privește o pură chestiune de fapt.
            – Aprecierea Curții
            45. În ceea ce privește primul aspect al primului motiv, recurentele critică însuși faptul că o clauză compromisorie, în sensul articolului 272 TFUE, ar putea face obiectul unei stipulații pentru altul. În această privință, recurentele reamintesc argumentele pe care le‑au invocat în primă instanță, întemeiate pe interdicția încheierii unei clauze compromisorii de către persoanele juridice de drept public francez, susținând că această interdicție trebuie să se aplice, a fortiori , în privința stipulării unei astfel de clauze în favoarea unui terț.
            46. Reiese din cele ce precedă că recurentele se limitează să dezvolte o argumentație deja invocată în fața Tribunalului, fără a adopta însă o poziție față de motivarea reținută de acesta pentru a o înlătura.
            47. Or, din articolul 256 TFUE și din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, precum și din articolul 112 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură rezultă că un recurs trebuie să indice cu precizie elementele criticate din hotărârea a cărei anulare se solicită, precum și argumentele juridice care susțin în mod concret această cerere (a se vedea printre altele Hotărârea Bergaderm și Goupil/Comisia, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, punctul 34, Hotărârea Interporc/Comisia, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, punctul 15, precum și Hotărârea Reynolds Tobacco și alții/Comisia, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, punctul 49).
            48. Prin urmare, nu îndeplinește cerințele de motivare ce rezultă din aceste dispoziții un recurs care se limitează la a repeta sau la a reproduce textual motivele și argumentele care au fost prezentate în fața Tribunalului, inclusiv cele întemeiate pe fapte respinse expres de această instanță (a se vedea printre altele Hotărârea Interporc/Comisia, EU:C:2003:125, punctul 16). Astfel, un asemenea recurs constituie în realitate o cerere prin care se urmărește o simplă reexaminare a cererii introductive depuse la Tribunal, ceea ce nu este de competența Curții (a se vedea printre altele Hotărârea Reynolds Tobacco și alții/Comisia, EU:C:2006:541, punctul 50).
            49. În consecință, acest argument trebuie înlăturat ca fiind inadmisibil.
            50. În ceea ce privește referirea făcută la Hotărârea Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung și alții (EU:C:1983:217), la punctul 136 din hotărârea atacată, trebuie arătat că Tribunalul a citat această hotărâre pentru a sublinia că „natura procedurală a unei clauze atributive de competență nu se opune ca o astfel de clauză să fie stipulată pentru altul”.
            51. Or, este suficient să se constate că punctul 136 din hotărârea atacată conține un motiv neesențial care vine în susținerea concluziei la care a ajuns Tribunalul la punctele 134 și 135 din aceeași hotărâre, și anume că o clauză atributivă de competență poate face obiectul unei stipulații pentru altul.
            52. Întrucât argumentația recurentelor referitoare la Hotărârea Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung și alții (EU:C:1983:217) nu este, așadar, susceptibilă să repună în discuție această concluzie a Tribunalului, trebuie respinsă ca inoperantă.
            53. Argumentul întemeiat pe principiul autonomiei de voință, care constă în a afirma că, în lipsa unui consimțământ explicit al Comisiei, nu ar fi existat un transfer nici al creanței în litigiu, nici al clauzei compromisorii referitoare la aceasta trebuie de asemenea să fie înlăturat. Astfel, recurentele nu fac decât să își reproducă argumentația dezvoltată în primă instanță, fără a preciza de ce este criticabil raționamentul Tribunalului prin care s‑a reținut, la punctele 142 și 143 din hotărârea atacată, că nu era necesar consimțământul explicit al Comisiei în condițiile în care clauza compromisorie a fost stipulată în favoarea Uniunii.
            54. În ceea ce privește cel de al doilea aspect al primului motiv, este suficient să se constate că recurentele, amintind în același timp anumite elemente factuale, critică în esență aprecierea efectuată de Tribunal, la punctele 137-140 din hotărârea atacată, cu privire la circumstanțele speței pentru a determina dacă existența unei stipulații pentru altul poate fi dedusă din obiectivul contractului în cauză.
            55. Or, în conformitate cu articolul 256 TFUE și cu articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții, recursul se limitează la chestiuni de drept și trebuie să fie întemeiat pe motive care privesc lipsa de competență a Tribunalului, neregularități ale procedurii în fața Tribunalului care aduc atingere intereselor recurentului sau încălcarea dreptului Uniunii de către Tribunal (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Brazzelli Lualdi și alții, C‑136/92 P, EU:C:1994:211, punctul 47).
            56. În consecință, Tribunalul este singurul competent să constate faptele, cu excepția cazului în care inexactitatea materială a constatărilor sale ar rezulta din înscrisurile aflate la dosar care i‑au fost prezentate, precum și să aprecieze elementele de probă reținute. Constatarea acestor fapte și aprecierea acestor elemente nu constituie, așadar, cu excepția cazului denaturării lor, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții (a se vedea în acest sens printre altel e Hotărârea BEI/Hautem, C‑449/99 P, EU:C:2001:502, punctul 44, precum și Hotărârea Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, punctele 69 și 70).
            57. Prin urmare, aprecierea faptelor efectuată de Tribunal și prin care s‑a ajuns la concluzia că există o obligație de plată în sarcina commune de Millau nu constituie o chestiune de drept supusă controlului Curții, cu excepția cazului denaturării lor, care nu a fost însă invocată de recurente.
            58. În consecință, acest al doilea aspect al primului motiv trebuie declarat inadmisibil.
            59. În ceea ce privește al treilea aspect al primului motiv, recurentele susțin că Tribunalul a efectuat, la punctul 141 din hotărârea atacată, o interpretare eronată a deliberării din 18 decembrie 2010 pentru a stabili întinderea preluării, de către commune de Millau, a datoriei SEMEA față de Comisie.
            60. Or, este necesar să se constate că recurentele se limitează să critice aprecierea ca atare efectuată de Tribunal cu privire la întinderea pasivului SEMEA preluat de commune de Millau. Astfel, susținerile acestora nu privesc nici o inexactitate materială a constatărilor efectuate de Tribunal, nici o denaturare a elementelor de probă care i‑au fost prezentate.
            61. Conform jurisprudenței menționate la punctele 55 și 56 din prezenta hotărâre, trebuie să se respingă și cel de al treilea aspect al primului motiv ca inadmisibil.
            62. Din tot ceea ce precedă rezultă că primul motiv trebuie respins ca fiind în parte inoperant și în parte inadmisibil.
            Cu privire la al doilea motiv
            – Argumentele părților
            63. Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurentele arată că Tribunalul, prin faptul că a statuat că acțiunea introdusă de Comisie împotriva SEMEA era admisibilă, a săvârșit o eroare de drept. Tribunalul ar fi considerat în mod eronat, pe de o parte, că drepturile și obligațiile cu caracter social ale societății SEMEA nu erau lichidate și, pe de altă parte, că SEMEA nu a fost liberată de datoriile sale față de Comisie ca urmare a transferului patrimoniului său către commune de Millau, întrucât Comisia nu a consimțit la preluarea creanței în litigiu de către această colectivitate.
            64. În opinia recurentelor, în condițiile în care commune de Millau s‑a substituit în întregime SEMEA, aceasta din urmă își putea încheia operațiunile de lichidare. SEMEA ar fi fost exonerată în mod valabil de obligațiile sale față de Comisie, al cărei acord nu era necesar, dat fiind că substituirea unei persoane juridice solvabile îi era favorabilă.
            65. Comisia susține că motivul este inadmisibil întrucât este lipsit de claritate. În subsidiar, Comisia consideră că motivul trebuie respins ca vădit nefondat.
            – Aprecierea Curții
            66. Trebuie relevat că, prin intermediul celui de al doilea motiv, recurentele arată că commune de Millau s‑a substituit SEMEA. Astfel, ele aprobă, în realitate, motivarea Tribunalului care figurează la punctele 138-140 din hotărârea atacată, potrivit căreia rezultă din circumstanțele speței că, prin intermediul unei stipulații pentru altul, creditorii reali sau potențiali ai SEMEA, printre care figurează în special Comisia, s‑au aflat în prezența unui nou debitor, și anume commune de Millau.
            67. Or, trebuie să se rețină că criticile formulate de recurente cu privire la hotărârea atacată se limitează la aprecierea factuală efectuată de Tribunal, fără a indica în mod precis nici erorile de drept pretins comise de Tribunal în această privință, nici argumentele juridice invocate în susținerea celui de al doilea motiv. În temeiul jurisprudenței menționate la punctele 47 și 48 din prezenta hotărâre, acest al doilea motiv trebuie declarat inadmisibil.
            68. În plus, trebuie să se constate că acest al doilea motiv reia, în esență, dezvoltările recurentelor din cadrul primului motiv, prin care se concluziona totuși în sensul negării existenței oricărei convenții intervenite între SEMEA și commune de Millau cu privire la pretinsa datorie față de Comisie.
            69. Prin urmare și întrucât recurentele își contrazic astfel propria argumentație juridică, acest al doilea motiv nu poate decât să fie respins ca inadmisibil (a se vedea în acest sens Ordonanța Nijs/Curtea de Conturi, C‑495/06 P, EU:C:2007:644, punctele 52-56).
            Cu privire la al treilea motiv
            – Argumentele părților
            70. Prin intermediul celui de al treilea motiv, recurentele reproșează Tribunalului că a comis o eroare de drept prin faptul că a statuat că era aplicabilă prescripția de drept comun de 30 de ani și că, prin urmare, creanța în litigiu nu era prescrisă.
            71. Recurentele amintesc că, pe de o parte, întrucât a preluat patrimoniul SEMEA, commune de Millau poate invoca în mod întemeiat împotriva Comisiei aceleași argumente juridice ca cele pe care le‑ar fi putut invoca SEMEA, inclusiv cel referitor la prescripția de 10 ani aplicabilă obligațiilor prevăzută de Codul comercial în versiunea în vigoare la momentul litigiului (denumit în continuare „Codul comercial”). Pe de altă parte, întrucât SEMEA era o societate comercială cu capital mixt, creanța în litigiu s‑ar fi născut în cadrul unui raport comercial între SEMEA, un comerciant, și Comisie, un necomerciant.
            72. În primul rând, recurentele arată că prescrierea obligațiilor nu depinde de caracterul administrativ al contractului. Astfel, în lipsa unor norme speciale de drept administrativ, ar trebui aplicate normele de prescripție de drept comun. Întrucât prescripția de 10 ani prevăzută de Codul comercial constituie o lege specială care are prioritate față de normele de drept civil, aceasta ar trebui aplicată raportului comercial în discuție în speță.
            73. În ceea ce privește hotărârea Conseil d’État din 31 iulie 1992 (nr. 69661), recurentele arată că instanța administrativă nu a înlăturat aplicarea prescripției de 10 ani prevăzută de Codul comercial nu pentru motivul că aceasta nu se aplică între o persoană de drept public și un comerciant, ci pentru că obligațiile în litigiu nu erau născute în cadrul unui raport comercial între persoanele interesate. În consecință, natura contractului în cauză nu ar fi în măsură să constituie un obstacol în calea aplicării prescripției de 10 ani prevăzute de Codul comercial.
            74. În al doilea rând, recurentele reproșează Tribunalului că a apreciat în mod inexact dispozițiile contractului și circumstanțele speței prin faptul că a statuat că creanța în litigiu nu putea fi considerată ca fiind născută în cadrul raportului comercial dintre SEMEA și Comisie.
            75. În această privință, ele subliniază că hotărârea Conseil d’État din 31 iulie 1992 a fost pronunțată în contextul total diferit al restituirilor agricole puse în aplicare în cadrul politicii agricole comune și că nu s‑ar putea transpune în speță. Astfel, având în vedere prevederile contractuale, Comisia ar fi direct implicată în proiectul în cauză și ar dispune de un control asupra lucrărilor, astfel încât ar trebui să se concluzioneze în sensul existenței unui raport comercial între SEMEA și Comisie.
            76. Comisia arată că primul aspect al celui de al treilea motiv trebuie respins ca inadmisibil sau, cel puțin, ca neîntemeiat, întrucât rezultă dintr‑o interpretare eronată a hotărârii atacate. Tribunalul nu și‑ar fi întemeiat nicidecum raționamentul referitor la prescrierea creanței în litigiu pe caracterul administrativ al contractului în cauză.
            77. În ceea ce privește cel de al doilea aspect al acestui motiv, Comisia susține că Tribunalul a făcut referire în mod întemeiat la hotărârea Conseil d’État din 31 iulie 1992 pentru a ilustra principiul potrivit căruia un contract având ca obiect plata unui ajutor financiar public în cadrul prestării unui serviciu public, fără profit și fără contraprestație, nu poate fi considerat un act de comerț și, în consecință, nu i se poate aplica prescripția de 10 ani prevăzută la articolul 110‑4 din Codul comercial.
            – Aprecierea Curții
            78. În ceea ce privește, în primul rând, argumentul invocat de recurente potrivit căruia caracterul administrativ al contractului nu are relevanță pentru stabilirea prescripției aplicabile creanței în litigiu, trebuie arătat că Tribunalul a analizat, la punctele 61-68 din hotărârea atacată, regimul juridic aplicabil contractului menționat și a reținut că acesta are un caracter administrativ.
            79. Or, Tribunalul, în cadrul examinării prescripției aplicabile creanței în litigiu, la punctele 82-88 din hotărârea atacată, nu a făcut nicio referire la caracterul administrativ al contractului în cauză.
            80. Întrucât caracterul administrativ al acestui contract nu are relevanță pentru stabilirea prescripției aplicabile creanței în litigiu, argumentul referitor la acesta trebuie respins ca inoperant.
            81. În al doilea rând, în ceea ce privește critica potrivit căreia Tribunalul ar fi efectuat o apreciere inexactă a dispozițiilor contractului menționat și a circumstanțelor speței, trebuie constatat că Tribunalul a amintit, la punctul 83 din hotărârea atacată, că respectivul contract avea ca obiect plata de către Comisie a unei subvenții în scopul executării unui contract încheiat în cadrul politicii regionale a Uniunii.
            82. Tribunalul a dedus de aici, întemeindu‑se pe hotărârea Conseil d’État din 31 iulie 1992, că „obligațiile care rezultă din acesta, printre care se numără creanța în litigiu, nu pot fi considerate că au luat naștere între Comisie și SEMEA în cadrul activității lor comerciale”.
            83. Din cele ce precedă reiese că Tribunalul, pentru a înlătura aplicarea prescripției prevăzute de Codul comercial, nu s‑a întemeiat pe faptul că contractul era încheiat de o persoană de drept public și de un comerciant, contrar celor susținute de recurente, ci pe cel că respectivul contract avea ca obiect plata de către Comisie a unei subvenții, în scopul executării unui contract încheiat în cadrul politicii regionale a Uniunii.
            84. În plus, argumentul recurentelor care constă în a afirma că contextul din speță era total diferit de cel în discuție în hotărârea Conseil d’État din 31 iulie 1992 nu poate fi primit. Astfel, cererea de restituire în litigiu avea ca obiect sumele pe care le plătise Comisia în cadrul unei politici regionale și care nu puteau fi considerate ca rezultând din obligații născute între recurente și Comisie în cadrul activităților lor comerciale.
            85. Din cele ce precedă rezultă că al treilea motiv trebuie înlăturat ca fiind în parte inoperant și în parte nefondat.
            Cu privire la al patrulea motiv
            – Argumentele părților
            86. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, recurentele reproșează Tribunalului că le‑a respins cererea reconvențională statuând că nu există o legătură directă de cauzalitate între comportamentul Comisiei și prejudiciul invocat de acestea.
            87. Recurentele amintesc că, între 27 aprilie 1993 și 18 noiembrie 2005, Comisia nu a făcut nimic pentru a recupera sumele pe care le considera datorate. Or, în cazul în care Comisia s‑ar fi manifestat mai devreme față de SEMEA, aceasta ar fi putut efectua verificări și, după caz, ar fi putut da curs util cererii de restituire.
            88. Recurentele arată că inacțiunea Comisiei timp de 12 ani ar fi determinat SEMEA să considere că Comisia renunțase la restituirea sumelor plătite.
            89. În opinia recurentelor, o astfel de inacțiune a Comisiei constituie o încălcare a obligației sale de bună administrare în sensul articolului 41 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care ar fi trebuit să fie sancționată de Tribunal.
            90. Comisia arată că al patrulea motiv este inadmisibil, întrucât urmărește să repună în discuție aprecierea faptelor astfel cum a fost efectuată de Tribunal.
            – Aprecierea Curții
            91. În ceea ce privește argumentul invocat de recurente și referitor la pretinsa renunțare a Comisiei la restituirea sumelor plătite, trebuie amintit că Tribunalul a statuat, la punctul 77 din hotărârea atacată, că elementele din dosar nu permit să se constate existența unei astfel de renunțări.
            92. În consecință, prin acest argument, recurentele critică în realitate aprecierea efectuată de Tribunal cu privire la elementele din dosar. Prin urmare, conform jurisprudenței menționate la punctele 55 și 56 din prezenta hotărâre, acesta trebuie respins ca inadmisibil.
            93. În ceea ce privește încălcarea obligației de bună administrare pe care recurentele o reproșează Comisiei, nu se contestă că, deși Comisia a solicitat restituirea creanței în litigiu prin scrisoarea din 27 aprilie 1993, cerere căreia SEMEA nu i‑a dat niciun curs, această instituție nu s‑a manifestat din nou față de SEMEA decât prin scrisoarea recomandată din 18 noiembrie 2005, trimiterea notei de debit fiind efectuată doar prin scrisoarea din 11 ianuarie 2006.
            94. Această împrejurare nu este însă de natură să repună în discuție aprecierile efectuate la punctele 108 și 109 din hotărârea atacată, potrivit cărora nu a existat o legătură directă de cauzalitate între comportamentul Comisiei și prejudiciul invocat de recurente în ceea ce privește suma de 41 012 euro.
            95. Prin urmare, Tribunalul a statuat în mod întemeiat că cererea de plată a creanței de 41 012 euro urmărea restituirea plății nedatorate și că, dat fiind că această creanță nu era prescrisă, SEMEA era obligată, în orice caz, să o plătească. Astfel, întrucât cele două acțiuni au la bază temeiuri juridice distincte, cuantumul creanței în litigiu era datorat, chiar dacă s‑ar presupune că răspunderea extracontractuală a Comisiei ar fi angajată ca urmare a încălcării obligației sale de bună administrare.
            96. În schimb, în ceea ce privește dobânzile moratorii, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii și exercitarea dreptului la repararea prejudiciului suferit, în temeiul articolului 340 TFUE, depind de îndeplinirea unui ansamblu de condiții legate de nelegalitatea comportamentului imputat instituțiilor, existența prejudiciului și a unei legături de cauzalitate între acest comportament și prejudiciul invocat (a se vedea printre altele Hotărârea Oleifici Mediterranei/CEE, 26/81, EU:C:1982:318, punctul 16, Hotărârea Birra Wührer și alții/Consiliul și Comisia, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81, 51/81 și 282/82, EU:C:1984:341, punctul 9, precum și Hotărârea Inalca și Cremonini/Comisia, C‑460/09 P, EU:C:2013:111, punctul 46).
            97. În ceea ce privește comportamentul nelegal imputat instituției în cauză, trebuie amintit că, în conformitate cu principiul bunei administrări, care figurează printre garanțiile conferite de ordinea juridică a Uniunii în cadrul procedurilor administrative și care este în prezent consacrat la articolul 41 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, instituțiile Uniunii au obligația de a efectua cu diligență procedurile de recuperare și de a acționa astfel încât fiecare act de urmărire să intervină într‑un termen rezonabil în raport cu actul precedent.
            98. Or, este cert că, după ce a solicitat, prin scrisoarea din 27 aprilie 1993, restituirea creanței în litigiu, Comisia a rămas inactivă o perioadă de peste 12 ani, nemanifestându‑se decât prin scrisoarea recomandată din 18 noiembrie 2005.
            99. În plus, o asemenea inacțiune nu poate fi justificată nici prin complexitatea litigiului, nici printr‑o altă împrejurare specială susceptibilă să justifice întârzierea constatată.
            100. În aceste condiții, Tribunalul a statuat în mod eronat, la punctul 108 din hotărârea atacată, că nu există o legătură directă de cauzalitate între comportamentul Comisiei și prejudiciul invocat.
            101. În ceea ce privește existența prejudiciului, este adevărat că dobânzile au început să cur gă ca urmare a faptului că SEMEA nu a dat curs imediat cererii de restituire a Comisiei din 27 aprilie 1993.
            102. Or, inacțiunea Comisiei timp de peste 12 ani a avut drept consecință, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 89 din concluziile avocatului general, că dobânzile moratorii solicitate depășesc în prezent cuantumul creanței în litigiu.
            103. Conform punctului 90 din aceleași concluzii, trebuie constatat că valoarea dobânzilor moratorii scadente în perioada de inacțiune a Comisiei de peste 12 ani este direct imputabilă comportamentului acestei instituții.
            104. Din cele ce precedă rezultă că hotărârea atacată trebuie anulată în măsura în care a reținut, în cadrul analizei cererii reconvenționale formulate de reclamante, că nu a existat o legătură de cauzalitate directă între comportamentul Comisiei și prejudiciul pretins suferit ca urmare a obligării la plata dobânzilor moratorii.
            Cu privire la acțiunea în fața Tribunalului
            105. În conformitate cu articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții, aceasta poate, în situația în care anulează decizia Tribunalului, să soluționeze în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată. Or, aceasta este situația în speță.
            106. În cauză, având în vedere caracteristicile specifice speței, trebuie soluționată cererea reconvențională formulată de reclamante cu privire la obligarea la plata dobânzilor moratorii.
            107. Reiese din cuprinsul punctelor 97-104 din prezenta hotărâre că prejudiciul constituit de dobânzile moratorii scadente în perioada de inacțiune a Comisiei de peste 12 ani este direct imputabil comportamentului culpabil al acestei instituții.
            108. Astfel fiind, trebuie totuși să se considere că creanța de 41 012 euro pe care SEMEA ar fi trebuit să o restituie Comisiei nu era prescrisă la 18 noiembrie 2005, și anume la data la care instituția respectivă a solicitat restituirea acesteia.
            109. Prin urmare, cererea reconvențională a reclamantelor trebuie admisă în parte, iar Comisia trebuie obligată să suporte trei sferturi din cuantumul corespunzător dobânzilor moratorii calculate potrivit ratei legale anuale aplicate în Franța scadente între data de 27 aprilie 1993 și data de 18 noiembrie 2005.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            110. Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
            111. Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii recursului în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Articolul 138 alineatul (3) din regulamentul menționat precizează că, în cazul în care părțile cad fiecare în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată. Cu toate acestea, potrivit aceleiași dispoziții, în cazul în care împrejurările cauzei justifică acest lucru, Curtea poate decide ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, o parte să suporte o fracțiune din cheltuielile de judecată efectuate de cealaltă parte.
            112. În speță, Curtea consideră că se impune obligarea Comisiei să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată aferente celor două proceduri, un sfert din cheltuielile de judecată efectuate de commune de Millau și de SEMEA în procedurile respective. Acestea din urmă vor suporta trei sferturi din propriile cheltuieli de judecată aferente celor două proceduri.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
            1) Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene Comisia/SEMEA și commune de Millau (T‑168/10 și T‑572/10) în măsura în care a reținut, în privința cererii reconvenționale formulate de commune de Millau și de Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA), că nu există o legătură de cauzalitate directă între comportamentul Comisiei Europene și prejudiciul pretins suferit ca urmare a obligării la plata dobânzilor moratorii.
            2) Admite în parte cererea reconvențională formulată de commune de Millau și de Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) și obligă Comisia Europeană să suporte trei sferturi din cuantumul corespunzător dobânzilor moratorii calculate potrivit ratei legale anuale aplicate în Franța scadente între data de 27 aprilie 1993 și data de 18 noiembrie 2005.
            3) Respinge în rest recursul.
            4) Obligă Comisia Europeană să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și a celei de recurs, un sfert din cheltuielile de judecată efectuate de commune de Millau și de Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) în procedurile respective.
            5) Commune de Millau și Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) suportă trei sferturi din propriile cheltuieli de judecată aferente procedurilor în primă instanță și de recurs.


Hotărârea Curții din data de 20 octombrie 1977. # SA Roquette Frères împotriva Statului francez - Administration des douanes. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal d'instance de Lille - Franța. # Sume compensatorii monetare. # Cauza 29-77.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 9 iunie 1998. # Unifrigo Gadus Srl și CPL Imperial 2 SpA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Regulamentul (CEE) nr. 1697/79 - Regulamentul (CEE) nr. 2454/93. # Cauze conexate T-10/97 și T-11/97.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 26 ianuarie 2012.#ADV Allround Vermittlungs AG, în lichidare, împotriva Finanzamt Hamburg-Bergedorf.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Finanzgericht Hamburg.#TVA — A șasea directivă — Articolele 9, 17 și 18 — Stabilirea locului prestării serviciilor — Noțiunea „punerea la dispoziție de personal” — Lucrători care desfășoară activități independente — Necesitatea de a asigura o apreciere identică a prestării de servicii în privința prestatorului și în privința clientului.#Cauza C-218/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      26 ianuarie 2012 (
            *1
         )
      „TVA — A șasea directivă — Articolele 9, 17 și 18 — Stabilirea locului prestării serviciilor — Noțiunea «punerea la dispoziție de personal» — Lucrători care desfășoară activități independente — Necesitatea de a asigura o apreciere identică a prestării de servicii în privința prestatorului și în privința clientului”
      În cauza C-218/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Finanzgericht Hamburg (Germania), prin decizia din 20 aprilie 2010, primită de Curte la 6 mai 2010, în procedura

         ADV Allround Vermittlungs AG, în lichidare,
      împotriva

         Finanzamt Hamburg-Bergedorf,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet, M. Ilešič, J.-J. Kasel (raportor) și doamna M. Berger, judecători,
      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 martie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru ADV Allround Vermittlungs AG, în lichidare, de S. Heinrichshofen și B. Burgmaier, Rechtsanwälte;

               —

               pentru guvernul german, de domnul T. Henze, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de domnul D. Triantafyllou, în calitate de agent,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 iunie 2011,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 9 alineatul (2) litera (e), a articolului 17 alineatul (1), alineatul (2) litera (a) și alineatul (3) litera (a), precum și a articolului 18 alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între ADV Allround Vermittlungs AG, în lichidare (denumită în continuare „ADV”), pe de o parte, și Finanzamt Hamburg-Bergedorf (denumit în continuare „Finanzamt”), cu privire la stabilirea, în vederea perceperii taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”), a locului prestării serviciilor.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Al șaptelea considerent al celei de A șasea directive prevede:
               „întrucât stabilirea locului efectuării operațiunilor taxabile a condus la conflicte între statele membre privind jurisdicția, în special în ceea ce privește livrarea de bunuri care necesită montaj sau prestarea de servicii; întrucât, deși locul unde se desfășoară o prestare de servicii este considerat în principiu ca fiind locul unde prestatorul și-a stabilit locul de desfășurare a activității sale profesionale, acesta este definit ca aflându-se în țara clientului, în special în cazul anumitor servicii prestate între persoane impozabile al căror cost este inclus în prețul bunurilor”. [traducere neoficială]

               4

               Articolul 9 alineatul (1) din A șasea directivă prevede:
               „Locul prestării de servicii este considerat a fi locul unde prestatorul și-a stabilit sediul activității sale economice sau un sediu comercial fix de la care este prestat serviciul sau, în absența unui astfel de sediu al activității sale sau a unui sediu comercial fix, locul unde își are domiciliul stabil sau reședința obișnuită.” [traducere neoficială]

               5

               Articolul 9 alineatul (2) litera (e) din aceeași directivă are următorul cuprins:
               „Cu toate acestea:
               […]

                        e)

                        locul prestării următoarelor servicii unor clienți stabiliți în afara Comunității sau unor persoane impozabile stabilite în Comunitate, dar într-o țară diferită de cea a prestatorului, este locul unde clientul și-a stabilit sediul activității sale economice sau un sediu comercial fix pentru care este prestat serviciul sau, în absența unui astfel de loc, locul unde își are domiciliul stabil sau reședința obișnuită:
                        […]

                                 —

                                 punerea la dispoziție de personal;

                           […]” [traducere neoficială]

               6

               Articolul 17 alineatul (1) din A șasea directivă prevede:
               „Dreptul de deducere ia naștere în momentul în care taxa deductibilă devine exigibilă.” [traducere neoficială]

               7

               Articolul 17 alineatul (2) litera (a) din această directivă are următorul cuprins:
               „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul de a deduce din valoarea TVA-ului pe care are obligația de a o plăti:

                        (a)

                        [TVA-ul] datorat sau achitat în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a-i fi livrate și pentru serviciile care îi sunt sau urmează a-i fi prestate de o altă persoană impozabilă.” [traducere neoficială]

               8

               Potrivit articolului 17 alineatul (3) litera (a) din această directivă :
               „Statele membre acordă, de asemenea, fiecărei persoane impozabile dreptul la deducerea sau la rambursarea [TVA-ului] menționat […] la alineatul (2), în măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate pentru:

                        a)

                        operațiuni conexe activităților economice menționate la articolul 4 alineatul (2), efectuate într-o altă țară, dacă acestea ar fi deductibile în cazul în care ar fi fost efectuate pe teritoriul țării.” [traducere neoficială]

               9

               Articolul 18 alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă prevede:
               „Pentru a-și exercita dreptul de deducere, o persoană impozabilă trebuie:

                        (a)

                        să dețină o factură emisă în conformitate cu articolul 22 alineatul (3), pentru deducerile prevăzute la articolul 17 alineatul (2) litera (a).” [traducere neoficială]

         Dreptul național

               10

               Articolul 3a alineatul (1) prima teză din Legea din 1999 privind impozitul pe cifra de afaceri (Umsatzsteuergesetz 1999, BGBl. 1999 I, p. 1270,), în versiunea care rezultă din Comunicarea din 21 februarie 2005 (denumită în continuare „UStG”), prevede:
               „Fără a aduce atingere articolelor 3b și 3f, o prestare este furnizată în locul de unde întreprinderea își desfășoară activitatea.”

               11

               Potrivit articolului 3a alineatul (3) prima teză din UStG:
               „Dacă beneficiarul uneia dintre celelalte prestări menționate la alineatul (4) este o întreprindere, prestarea, prin derogare de la alineatul (1), este considerată a fi furnizată în locul unde beneficiarul își desfășoară activitatea.”

               12

               Articolul 3a alineatul (4) din UStG prevede:
               „În sensul alineatului (3), prin «alte prestări» se înțelege: […]
               7.   punerea la dispoziție de personal […]”

               13

               Articolul 15 alineatul (1) prima teză punctul 1 din UStG prevede:
               „Întreprinderea poate deduce următoarele valori ale taxei achitate în amonte:

                        1)

                        Impozitele datorate legal pentru livrări și alte prestări care au fost efectuate în favoarea acesteia de către o altă întreprindere. Exercitarea dreptului de deducere este condiționată de deținerea de către întreprindere a unei facturi emise conform articolelor 14 și 14a.”

               14

               Articolul 18 alineatul (9) a treia teză din UStG prevede:
               „Cererea de rambursare trebuie depusă în termen de șase luni de la încheierea anului calendaristic în cursul căruia a luat naștere dreptul la rambursare.”

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               15

               ADV, societate de drept german, asigura, în cursul anului 2005, punerea la dispoziția unor societăți de transport stabilite în Germania și în afara teritoriului acestui stat membru, în special în Italia, de șoferi de camion independenți. Contractele încheiate între ADV și șoferi, denumite „convenție de intermediere”, prevedeau că aceștia din urmă trebuiau să factureze serviciile societății ADV. La rândul său, această societate factura diferitelor întreprinderi de transport cliente costul prevăzut în convențiile de intermediere menționate, majorat cu o marjă care varia între 8 % și 20 %.

               16

               La început, ADV prezenta clienților italieni facturi care nu includeau TVA-ul. Aceasta considera, astfel, că prestările sale de servicii trebuiau să fie calificate drept „punere la dispoziție de personal” în sensul articolului 3a alineatul (4) punctul 7 din UStG și că, prin urmare, locul prestării serviciilor se situa în Italia, locul în care erau stabiliți beneficiarii acestor prestații.

               17

               Finanzamt a considerat că prestațiile în cauză nu puteau fi calificate drept „punere la dispoziție de personal” și că, în consecință, locul prestării serviciilor se situa, în temeiul articolului 3a alineatul (1) din UStG, la locul de stabilire al prestatorului de servicii. Așadar, TVA-ul trebuia facturat în Germania.

               18

               În schimb, Bundeszentralamt für Steuern, instituție competentă pentru a decide asupra cererilor de rambursare a TVA-ului, prezentate, în acțiunea principală, de clienții italieni, a considerat că prestațiile furnizate de ADV constituiau prestații de „punere la dispoziție de personal” care nu determină facturarea TVA-ului în Germania. Considerând că, în temeiul articolului 3a alineatul (3) prima teză din UStG, aceste prestații ar fi trebuit să fie impozitate la locul sediului clienților, și anume în Italia, această instituție a refuzat să acorde rambursarea TVA-ului german întreprinderilor italiene.

               19

               Fiind sesizat cu acest litigiu, Finanzgericht Hamburg consideră mai întâi că, întrucât al șaptelea considerent al celei de A șasea directive prevede că enumerarea care figurează la articolul 9 alineatul (2) din această directivă cuprinde „în special […] anumit[e] servicii prestate între persoane impozabile al căror cost este inclus în prețul bunurilor”, această dispoziție s-ar putea aplica de asemenea punerii la dispoziție de lucrători care desfășoară activități independente, dar există o îndoială în această privință.

               20

               În continuare, Finanzgericht Hamburg ridică problema, pe de o parte, dacă datoria născută cu titlu de TVA în sarcina prestatorului de servicii și dreptul clientului la rambursarea TVA-ului achitat în amonte nu sunt în mod necesar legate, în special în temeiul principiului neutralității fiscale, și, pe de altă parte, dacă această legătură creează, în sarcina autorităților naționale competente, o obligație de a evita adoptarea unor decizii contradictorii între ele.

               21

               În sfârșit, Finanzgericht Hamburg se întreabă dacă termenul de șase luni acordat clientului pentru a depune o cerere de rambursare, care, în temeiul dreptului național, începe să curgă de la sfârșitul anului calendaristic în cursul căruia a luat naștere dreptul la rambursare, trebuie suspendat sau întrerupt în lipsa unei decizii asupra situației fiscale a prestatorului.

               22

               În aceste condiții, Finanzgericht Hamburg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 9 alineatul (2) litera (e) a șasea liniuță din A șasea directivă […] trebuie interpretat în sensul că «punerea la dispoziție de personal» include și punerea la dispoziție de lucrători care desfășoară activități independente, care nu sunt angajați ai întreprinderii prestatoare?

                        2)

                        Articolul 17 [alineatul (1), alineatul (2) litera (a) și alineatul] (3) litera (a), [precum și] articolul 18 alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă […] trebuie interpretate în sensul că dreptul procedural național trebuie să prevadă măsuri astfel încât caracterul impozabil și supunerea la plata impozitului a aceleiași prestări de servicii să fie evaluate la fel, atât în raport cu întreprinderea prestatoare, cât și cu întreprinderea beneficiară, chiar și în cazul în care pentru cele două întreprinderi sunt competente autorități fiscale diferite?
                        Doar în cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare:

                        3)

                        Articolul 17 [alineatul (1), alineatul (2) litera (a) și alineatul (3) litera (a), precum și] articolul 18 alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă […] trebuie interpretate în sensul că termenul în care clientul prestărilor poate solicita rambursarea taxei achitate în amonte nu trebuie să expire înaintea pronunțării unei decizii asupra caracterului impozabil și a supunerii la plata impozitului care să fie definitivă în raport cu întreprinderea care prestează serviciile?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               23

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 9 alineatul (2) litera (e) a șasea liniuță din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că expresia „punerea la dispoziție de personal” include și punerea la dispoziție de lucrători care desfășoară activități independente, care nu sunt angajați ai întreprinderii prestatoare.

               24

               Trebuie să se sublinieze de la bun început, astfel cum au făcut atât instanța de trimitere, cât și părțile care au depus observații în fața Curții, că nici modul de redactare a articolului 9 alineatul (2) litera (e) a șasea liniuță din A șasea directivă, nici o lectură comparativă a diferitelor versiuni lingvistice ale acestei dispoziții nu permit să se stabilească dacă lucrătorii care desfășoară activități independente pot fi considerați ca reprezentând „personal” în sensul dispoziției menționate.

               25

               Cu toate acestea, trebuie să se constate că, pentru motivele reținute de avocatul general la punctele 26 și 27 din concluzii, nu se poate exclude a priori că, având în vedere modul său de redactare, articolul 9 alineatul (2) litera (e) a șasea liniuță din A șasea directivă se aplică de asemenea punerii la dispoziție de personal „care desfășoară activități independente”.

               26

               Or, astfel cum reiese dintr-o jurisprudență constantă, în cadrul interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul ei și de obiectivul urmărit de reglementarea din care face parte această dispoziție (a se vedea în special Hotărârea din 9 martie 2006, Gillan Beach, C-114/05, Rec., p. I-2427, punctul 21 și jurisprudența citată).

               27

               În această privință, trebuie amintit că articolul 9 din A șasea directivă cuprinde norme care stabilesc locul de impozitare a prestărilor de servicii. În timp ce alineatul (1) al acestui articol conține, cu privire la acest subiect, o normă cu caracter general, la alineatul (2) al aceluiași articol se enumeră o serie de elemente de legătură specifice. Conform unei jurisprudențe constante, obiectivul acestor prevederi este de a evita, pe de o parte, conflictele de competență care ar putea conduce la o dublă impunere și, pe de altă parte, neimpunerea veniturilor (a se vedea în special Hotărârea din 26 septembrie 1996, Dudda, C-327/94, Rec., p. I-4595, punctul 20, Hotărârea Gillan Beach, citată anterior, punctul 14, și Hotărârea din 6 noiembrie 2008, Kollektivavtalsstiftelsen TRR Trygghetsrådet, C-291/07, Rep., p. I-8255, punctul 24).

               28

               Or, o interpretare a articolului 9 alineatul (2) litera (e) a șasea liniuță din A șasea directivă potrivit căreia termenul „personal” cuprins în acesta acoperă nu numai lucrătorii salariați, ci și lucrătorii care desfășoară activități independente, este mai în acord cu obiectivul unei norme de conflict precum cea instituită la articolul 9 din această directivă, care urmărește evitarea riscului dublei impuneri și al neimpozitării.

               29

               Astfel, în măsura în care această interpretare reduce la un singur loc elementul de legătură fiscală al prestării de servicii în cauză, aceasta permite tocmai să se evite existența unei duble impuneri a prestației menționate sau ca această prestație să fie exclusă de la orice aplicare de TVA.

               30

               O astfel de interpretare este de asemenea de natură să faciliteze punerea în aplicare a normei respective de conflict prin permiterea unei administrări simple, la locul prestării serviciilor, a normelor de percepere a taxei și de prevenire a evaziunii fiscale, din moment ce clientul nu trebuie să se intereseze cu privire la natura juridică a relațiilor care leagă prestatorul de „personalul” care face obiectul punerii la dispoziție.

               31

               În plus, această interpretare este conformă cu principiul securității juridice, întrucât, făcând ca stabilirea locului de impozitare a prestării de servicii să fie mai previzibilă, aceasta simplifică aplicarea dispozițiilor cuprinse în A șasea directivă și contribuie la asigurarea unei perceperi fiabile și corecte a TVA-ului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2011, Stoppelkamp, C-421/10, Rep., p. I-9309, punctul 34).

               32

               Având în vedere aceste considerații, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 9 alineatul (2) litera (e) a șasea liniuță din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că noțiunea „punerea la dispoziție de personal” prevăzută de această dispoziție include și punerea la dispoziție de lucrători care desfășoară activități independente, care nu sunt angajați ai întreprinderii prestatoare.

         Cu privire la a doua întrebare

               33

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 17 alineatul (1), alineatul (2) litera (a) și alineatul (3) litera (a), precum și articolul 18 alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă trebuie interpretate în sensul că impun statelor membre să își organizeze normele procedurale interne astfel încât să asigure evaluarea în mod coerent a caracterului impozabil și a supunerii la plata TVA-ului a aceleiași prestări de servicii, atât în raport cu prestatorul, cât și cu clientul prestației menționate, chiar și în cazul în care pentru cei doi sunt competente autorități fiscale diferite.

               34

               În această privință, trebuie să se constate, astfel cum a procedat instanța de trimitere, că A șasea directivă nu cuprinde nicio dispoziție care să prevadă în mod expres că statele membre sunt obligate să adopte o măsură precum cea avută în vedere în întrebarea preliminară.

               35

               Or, conform unei jurisprudențe constante, în lipsa unei reglementări comunitare în materie, revine ordinii juridice interne din fiecare stat membru, printre altele, atribuția de a desemna autoritățile competente și de a stabili modalitățile procedurilor destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii, cu condiția ca aceste modalități să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare din dreptul intern (principiul echivalenței) și să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară (principiul efectivității) (a se vedea în special Hotărârea din 17 noiembrie 1998, Aprile, C-228/96, Rec., p. I-7141, punctul 18, precum și Hotărârea din 21 ianuarie 2010, Alstom Power Hydro, C-472/08, Rep., p. I-623, punctul 17).

               36

               În ceea ce privește principiul echivalenței, trebuie să se sublinieze că, în speță, Curtea nu dispune de niciun element de natură a da naștere unei îndoieli cu privire la conformitatea cu acest principiu a unei reglementări precum cea în discuție în acțiunea principală.

               37

               În schimb, au fost emise îndoieli de către instanța de trimitere în special cu privire la aspectul dacă o astfel de situație răspunde exigențelor principiului efectivității. Astfel, în lipsa unor norme speciale în dreptul procedural național, dreptul prestatorului de servicii și cel al clientului prestației menționate, recunoscute de către Curte în Hotărârea din 13 decembrie 1989, Genius (C-342/87, Rec., p. I-4227), și care constau în tratarea în mod identic din punctul de vedere al caracterului impozabil a aceleiași prestații și a TVA-ului datorat asupra acesteia, ar fi în practică private de orice efect util.

               38

               În această privință, trebuie amintit că principiul efectivității trebuie considerat ca fiind încălcat atunci când se dovedește că exercitarea unui drept conferit prin ordinea juridică a Uniunii se dovedește a fi imposibilă sau excesiv de dificilă.

               39

               Cu toate acestea, nu astfel pare să fie situația într-o acțiune precum acțiunea principală.

               40

               Pe de o parte, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 69 din concluzii, Hotărârea Genius, citată anterior, privește numai întinderea dreptului de deducere. Aceasta nu se pronunță asupra unui eventual drept al prestatorului sau al beneficiarului unei prestații de servicii ca, într-o procedură inițiată de cealaltă parte la operațiunea supusă TVA-ului în fața unei alte autorități decât cea în competența căreia intră, această prestație să fie calificată, în ceea ce privește în special locul de executare a acesteia, în mod identic cu cea reținută de autoritatea sau de instanța de care depinde.

               41

               Pe de altă parte, trebuie să se constate că atât prestatorul de servicii, cât și clientul prestației au fiecare posibilitatea de a-și invoca drepturile nu numai în fața autorităților administrative, ci și în fața instanțelor competente în materie de TVA, potrivit unor proceduri cu privire la care nu se contestă că permit să se asigure, în principiu, o interpretare, precum și o aplicare corecte și uniforme ale dispozițiilor celei de A șasea directive.

               42

               Astfel, interpretarea și aplicarea uniformă a dreptului Uniunii sunt în definitiv asigurate prin procedura de trimitere preliminară în interpretare sau în aprecierea validității dreptului Uniunii în temeiul articolului 267 TFUE, care instituie un sistem de cooperare între instanțele naționale și Curte. Or, din dosarul supus atenției Curții nu reiese că o reglementare națională precum cea în discuție în acțiunea principală nu permite garantarea bunei funcționări a cooperării judiciare menționate.

               43

               În cazul în care totuși s-ar dovedi că, chiar în absența unor întrebări privind interpretarea sau privind validitatea sau în caz de refuz din partea instanțelor competente de a sesiza Curtea în cadrul unei trimiteri preliminare privind interpretarea sau aprecierea validității dreptului Uniunii, diferite autorități și/sau instanțe ale unui stat membru continuă să adopte în mod sistematic poziții divergente în ceea ce privește elementul de legătură al uneia și aceleiași prestări de servicii în raport cu prestatorul, pe de o parte, și cu clientul, pe de altă parte, astfel încât să aducă atingere în special principiului neutralității fiscale, obligațiile care revin statului membru menționat în temeiul celei de A șasea directive ar putea fi considerate încălcate.

               44

               Astfel, chiar dacă articolul 17 alineatul (1), alineatul (2) litera (a) și alineatul (3) litera (a), precum și articolul 18 alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă nu precizează în mod concret conținutul măsurilor procedurale sau de alt tip care trebuie luate pentru a asigura exactitatea prelevării TVA-ului și respectarea principiului neutralității fiscale, nu este mai puțin adevărat că aceste dispoziții sunt obligatorii pentru statele membre cu privire la obiectivul care trebuie atins, lăsându-le în același timp o marjă de apreciere în evaluarea necesității adoptării unor astfel de măsuri.

               45

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 17 alineatul (1), alineatul (2) litera (a) și alineatul (3) litera (a), precum și articolul 18 alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă trebuie interpretate în sensul că nu impun statelor membre să își organizeze normele procedurale interne astfel încât să asigure evaluarea în mod coerent a caracterului impozabil și a supunerii la plata TVA-ului a aceleiași prestări de servicii, atât în raport cu prestatorul, cât și cu clientul prestației menționate, chiar și în cazul în care pentru cei doi sunt competente autorități fiscale diferite. Totuși, aceste dispoziții obligă statele membre să adopte măsurile necesare pentru a asigura exactitatea prelevării TVA-ului și respectarea principiului neutralității fiscale.

         Cu privire la a treia întrebare

               46

               Având în vedere răspunsul dat la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               47

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                        1)

                           Articolul 9 alineatul (2) litera (e) a șasea liniuță din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare trebuie interpretat în sensul că noțiunea „punerea la dispoziție de personal” prevăzută de această dispoziție include și punerea la dispoziție de lucrători care desfășoară activități independente, care nu sunt angajați ai întreprinderii prestatoare.

                        2)

                           Articolul 17 alineatul (1), alineatul (2) litera (a) și alineatul (3) litera (a), precum și articolul 18 alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă trebuie interpretate în sensul că nu impun statelor membre să își organizeze normele procedurale interne astfel încât să asigure evaluarea în mod coerent a caracterului impozabil și a supunerii la plata taxei pe valoarea adăugată a aceleiași prestări de servicii, atât în raport cu prestatorul, cât și cu clientul prestației menționate, chiar și în cazul în care pentru cei doi sunt competente autorități fiscale diferite. Totuși, aceste dispoziții obligă statele membre să adopte măsurile necesare pentru a asigura exactitatea prelevării taxei pe valoarea adăugată și respectarea principiului neutralității fiscale.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 19 septembrie 2012. # TeamBank AG Nürnberg împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative f@ir Credit - Marca comunitară figurativă anterioară FERCREDIT - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-220/11.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 19 septembrie 2012 – TeamBank/OAPI – Fercredit Servizi Finanziari (f@ir Credit)
      (Cauza T-220/11)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative f@ir Credit – Marca comunitară figurativă anterioară FERCREDIT – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      1.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară – Aprecierea riscului de confuzie – Criterii [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)]
            (a se vedea punctele 17-19, 24, 42 și 45)
      2.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară – Mărcile figurative f@ir Credit și FERCREDIT [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit.
            (b)] (a se vedea punctele 21, 23 și 43)
      3.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Similitudine între mărcile
            vizate – Criterii de apreciere – Marcă complexă – Caracter distinctiv slab al elementului dominant [Regulamentul nr. 207/2009
            al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctul 26)
      4.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci
            anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca
            anterioară – Similitudine între mărcile vizate – Descompunere a unui semn verbal în elemente verbale care au o semnificație
            concretă [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctul 38)
      Obiectul

               Acțiune introdusă împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 3 februarie 2011 (cauza R 719/2010-1) privind o procedură
                  de opoziție între Fercredit Servizi Finanziari SpA și TeamBank AG Nürnberg

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă TeamBank AG Nürnberg la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 12 iulie 1979. # Gouvernement de la Republica Italiană împotriva Consiliului Comunităților Europene. # Cauza 166/78.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 6 martie 2003. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articol 49 CE - Libertatea de a presta servicii - Articol 10 CE. # Cauza C-478/01.