title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 21 februarie 2008.#Ministero dell’Economia e delle Finanze împotriva Part Service Srl.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte suprema di cassazione - Italia.#A șasea directivă TVA - Articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) și articolul 13 secțiunea B literele (a) și (d) - Leasing - Fracționarea artificială a prestației în mai multe elemente - Efecte - Reducerea bazei de impozitare - Scutiri - Practică abuzivă - Condiții.#Cauza C-425/06.

text:
      Cauza C‑425/06
      Ministero dell’Economia e delle Finanze, fost Ministero delle Finanze,
      împotriva
      Part Service Srl, societate în lichidare, fostă Italservice Srl
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Corte suprema di cassazione)
      „A șasea directivă TVA — Articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) și articolul 13 secțiunea B literele (a) și (d) — Leasing — Fracționarea artificială a prestației în mai multe elemente — Efecte — Reducerea bazei de impozitare — Scutiri — Practică abuzivă — Condiții”
      Sumarul hotărârii
      1.        Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — A șasea directivă — Operațiuni care constituie o practică abuzivă
      (Directiva 77/388 a Consiliului)
      2.        Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — A șasea directivă — Operațiuni care constituie o practică abuzivă
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 11 secțiunea A alin. (1) și art. 13 secțiunea B lit.(a) și (d)]
      1.        A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri trebuie
         interpretată în sensul că poate fi constatată o practică abuzivă în cazul în care urmărirea unui avantaj fiscal constituie
         scopul esențial al operațiunii sau al operațiunilor în cauză.

      (a se vedea punctul 45 și dispozitiv 1)
      2.        Este de competența instanței naționale să determine dacă, în scopul aplicării taxei pe valoarea adăugată, se poate considera
         că operațiuni de leasing care se caracterizează prin următoarele elemente reprezintă o practică abuzivă în lumina Celei de
         a șasea directive 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri:

      – cele două societăți care participă la operațiunea de leasing aparțin aceluiași grup;
      – prestația însăși a societății de leasing face obiectul unei fracționări, elementul caracteristic de finanțare fiind încredințat
         unei alte societăți pentru a fi descompus în prestații de credit, de asigurare și de intermediere;

      – prestația societății de leasing este astfel redusă la o prestație de locațiune a vehiculului;
      – chiriile plătite de către client se ridică în total la o valoare puțin superioară prețului de achiziție a bunului;
      – această prestație, luată în considerare în mod izolat, pare, în consecință, lipsită de rentabilitate economică, astfel încât
         viabilitatea întreprinderii nu poate fi asigurată numai prin intermediul contractelor încheiate cu clienții;

      – societatea de leasing nu percepe contrapartida operațiunii de leasing decât datorită cumulului chiriilor plătite de client
         și al sumelor plătite de cealaltă societate a aceluiași grup.

      De asemenea, este de competența instanței naționale să aprecieze dacă elementele care îi sunt prezentate caracterizează existența
         unei operațiuni unice, dincolo de forma contractuală a acesteia. În acest context, instanța națională poate fi determinată
         să își extindă analiza, căutând indicii ale existenței unei practici abuzive. În acest scop, instanța menționată trebuie să
         verifice, mai întâi, dacă rezultatul avut în vedere este un avantaj fiscal a cărui acordare ar fi contrară unuia sau mai multor
         obiective ale Celei de a șasea directive și, în continuare, dacă a constituit scopul esențial al soluției contractuale adoptate.

      În ceea ce privește primul criteriu, instanța menționată poate să țină seama de faptul că rezultatul preconizat este obținerea
         avantajului fiscal legat de scutirea, în temeiul articolului 13 secțiunea B literele (a) și (d) din A șasea directivă, a prestațiilor
         încredințate societății cocontractante a societății de leasing. Un astfel de rezultat pare contrar obiectivului articolului
         11 secțiunea A alineatul (1) din A șasea directivă, și anume impozitarea tuturor elementelor care reprezintă contrapartida
         obținută sau care urmează să fie obținută de la client. Într‑adevăr, întrucât locațiunea de vehicule în temeiul unor contracte
         de leasing constituie o prestare de servicii în sensul articolelor 6 și 9 din A șasea directivă, o astfel de operațiune este
         în mod normal supusă plății taxei pe valoarea adăugată, a cărei bază de impozitare trebuie să fie determinată în conformitate
         cu articolul 11 secțiunea A alineatul (1).

      În ceea ce privește al doilea criteriu, instanța națională, în aprecierea pe care trebuie să o realizeze, poate lua în considerare
         caracterul pur artificial al operațiunilor, precum și raporturile de natură juridică, economică și/sau personală între operatorii
         în cauză, astfel de elemente fiind de natură să arate că obținerea avantajului fiscal constituie scopul esențial urmărit,
         în pofida eventualei existențe, pe de altă parte, a unor obiective economice inspirate din considerații, de exemplu, de marketing,
         de organizare și de garanție.

      (a se vedea punctele 54, 55 și 57-63 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      21 februarie 2008(*)

      „A șasea directivă TVA – Articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) și articolul 13 secțiunea B literele (a) și (d) – Leasing – Fracționarea artificială a prestației în mai multe elemente – Efecte – Reducerea bazei de impozitare – Scutiri – Practică abuzivă – Condiții”
      În cauza C‑425/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Corte suprema
         di cassazione (Italia), prin Decizia din 10 martie 2006, primită de Curte la 16 octombrie 2006, în procedura

      Ministero dell’Economia e delle Finanze, fost Ministero delle Finanze,

      împotriva
      Part Service Srl, societate în lichidare, fostă Italservice Srl,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii L. Bay Larsen (raportor), K. Schiemann, J. Makarczyk
         și doamna C. Toader, judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 octombrie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Part Service Srl, de S. Taverna, avvocato;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnii G. Lancia și S. Fiorentino, avvocati
         dello Stato;

      –        pentru guvernul elen, de domnul M. Apessos, precum și de doamnele M. Papida și I. Pouli, în calitate de agenți;
      –        pentru Irlanda, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnii D. McDonald, SC, și B. Conway, BL, precum și
         de doamna G. Clohessy, BL;

      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Fernandes și de doamna C. Lança, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna T. Harris, în calitate de agent, asistată de domnul R. Hill, barrister;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul A. Aresu și de doamna M. Afonso, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Celei de a șasea directive 77/388/CEE a Consiliului
         din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul
         comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ministerul Economiei
         și Finanțelor), pe de o parte, și Part Service Srl (denumită în continuare „Part Service”), fostă Italservice Srl (denumită
         în continuare „Italservice”), pe de altă parte, având ca obiect un aviz de rectificare a impunerii referitor la taxa pe valoarea
         adăugată (denumită în continuare „TVA‑ul”) notificat pentru exercițiul financiar 1987, în ceea ce privește operațiuni de leasing
         care au ca obiect, în cea mai mare parte, autovehicule.

       Cadrul juridic
       Legislația comunitară
      3        Articolul 11 secțiunea A alineatul (1) din A șasea directivă, referitor la baza de impozitare a TVA‑ului, prevede:

      „Baza de impozitare se constituie:
      (a)      pentru livrarea de bunuri sau prestarea de servicii, altele decât cele prevăzute în continuare la literele (b), (c) și (d),
         din toate elementele care reprezintă contrapartida obținută sau care urmează să fie obținută de către furnizor sau prestator,
         în schimbul livrării sau al prestării, de la client sau de la un terț, inclusiv subvenții direct legate de prețul livrării
         sau al prestării;

      […]” [traducere neoficială]
      4        Articolul 13 secțiunea B din A șasea directivă prevede scutirea unor diferite operațiuni, după cum urmează:

      „Fără să aducă atingere altor dispoziții comunitare, statele membre scutesc, în conformitate cu condițiile pe care le stabilesc
         în scopul de a asigura aplicarea corectă și directă a scutirilor prevăzute în continuare și de a preveni orice posibilă evaziune,
         fraudă sau abuz:

      (a)      tranzacțiile de asigurare și reasigurare, inclusiv serviciile conexe prestate de brokerii și agenții de asigurări;
      […]
      (d)      următoarele operațiuni:
      1.      acordarea și negocierea de credite și gestionarea creditelor de către persoana care le acordă;
      2.      negocierea de garanții de credit sau de alte garanții sau orice tranzacții cu astfel de garanții, precum și gestionarea garanțiilor
         de credit de către persoana care acordă creditul;

      3.      operațiuni, inclusiv negocierile, privind conturile de depozit sau conturile curente, plăți, viramente, creanțe, cecuri și
         alte instrumente negociabile, exceptând recuperarea creanțelor;

      […]” [traducere neoficială]
       Legislația națională
      5        Articolul 3 din Decretul Președintelui Republicii nr. 633 din 26 octombrie 1972, care instituie și reglementează taxa pe valoarea
         adăugată (supliment ordinar nr. 1 la GURI nr. 292 din 11 noiembrie 1972, p. 2), astfel cum a fost modificat în mai multe rânduri
         (denumit în continuare „DPR nr. 633/72”), definește prestările de servicii după cum urmează:

      „Constituie prestări de servicii prestările efectuate în schimbul unei contrapartide care decurge din contractele de prelucrare,
         de antrepriză, de transport, de mandat, de expediție, de agenți, de mediere, de depozit și, în general, în temeiul obligațiilor
         de a face sau de a nu face și de a permite, indiferent care ar fi sursa acestor obligații.

      Constituie de asemenea prestări de servicii, în cazul în care sunt efectuate în schimbul unei contrapartide:
      1)      acordarea de bunuri în locațiune, arendă, leasing și prestările similare;
      […]”
      6        Articolul 10 din DPR nr. 633/72 scutește de TVA diferite operațiuni, după cum urmează:

      „Sunt scutite de impozit:
      1)      prestările de servicii care privesc acordarea și negocierea de credite, gestionarea creditelor de către persoana care le acordă
         și operațiunile de finanțare; negocierea de garanții de credit sau de alte garanții sau orice tranzacții cu astfel de garanții,
         precum și gestionarea garanțiilor de credit de către persoana care acordă creditul; termenele de plată, operațiunile, inclusiv
         negocierile, privind conturile de depozit sau conturile curente, plăți, viramente, creanțe, cecuri și alte instrumente negociabile,
         exceptând recuperarea creanțelor, gestionarea fondurilor comune de plasament și a fondurilor de pensii prevăzută de Decretul
         legislativ nr. 124 din 21 aprilie 1993, termenele și gestionările similare și serviciile financiare și poștale (bancă‑poștă);

      2)      tranzacțiile de asigurare și de reasigurare, operațiunile de rentă viageră;
      […]
      9)      prestările de mandat, de mediere și de intermediere privind operațiunile prevăzute la punctele 1-7, precum și cele privind
         aurul și valutele străine, inclusiv depozitele și depozitele în cont curent, efectuate în legătură cu operațiuni realizate
         de Banca Italiei și de Biroul de Schimburi italian, în sensul articolului 4 al cincilea paragraf din prezentul decret.”

      7        Articolul 13 primul paragraf din DPR nr. 633/72 definește baza de impozitare a TVA astfel:

      „Baza de impozitare pentru livrarea de bunuri și prestarea de servicii este constituită din suma totală a contrapartidelor
         obținute sau care urmează să fie obținute de către furnizor sau prestator, potrivit condițiilor contractuale, inclusiv cheltuielile
         și sarcinile inerente executării și datoriile sau alte obligații față de terți preluate de cesionar sau de comitent, majorată
         cu sume suplimentare direct legate de contrapartidele datorate de către alte persoane.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      8        În cursul anului 1987, Italservice și societatea de leasing IFIM Leasing Sas (denumită în continuare „IFIM”), societăți aparținând
         aceluiași grup financiar, au participat împreună la operațiuni de leasing având ca obiect în principal autovehicule.

      9        Aceste operațiuni erau realizate în următoarele condiții.

      10      IFIM încheia cu un utilizator un contract având ca obiect dreptul de folosință a unui autovehicul și o opțiune de cumpărare
         a acestuia, în schimbul plății unei chirii, constituirii unui depozit de garanție corespunzător costului bunului care nu este
         acoperit prin chirie, precum și oferirii unei cauțiuni nelimitate.

      11      Italservice încheia cu utilizatorul un contract în temeiul căruia aceasta asigura bunul împotriva altor riscuri decât cele
         de răspundere civilă și garanta, prin finanțarea depozitului de garanție și prin oferirea cauțiunii nelimitate, respectarea
         angajamentelor asumate de respectivul utilizator față de IFIM. În contrapartidă, utilizatorul plătea în avans societății Italservice
         o sumă care determina o diminuare a totalului chiriilor convenite între acesta și IFIM, până la reducerea acestui total, în
         cea mai mare parte a cazurilor, la o valoare puțin superioară costului bunului, în plus față de comisionul de 1 % plătit unui
         consultant.

      12      Utilizatorul împuternicea Italservice ca, în numele său, să plătească societății IFIM suma finanțată, cu titlu de depozit
         de garanție prevăzut în contractul de folosință.

      13      Italservice încredința societății IFIM executarea contractului cu utilizatorul.

      14      IFIM primea de la Italservice un comision în calitate de intermediar și, în caz de neplată de către utilizator, o sumă echivalentă
         celei promise de către Italservice acestuia, cu titlu de reducere, în caz de respectare a obligațiilor sale de plată a chiriei.

      15      În temeiul articolului 3 din DPR nr. 633/72, IFIM aplica TVA‑ul chiriei plătite de către utilizator.

      16      În schimb, în temeiul articolului 10 din DPR nr. 633/72, contrapartidele plătite de utilizator societății Italservice și de
         către aceasta societății IFIM erau facturate cu scutire de TVA.

      17      În urma verificărilor efectuate la Italservice, administrația financiară a considerat că diferitele angajamente asumate de
         către respectivele părți, deși erau cuprinse în contracte distincte, constituiau în ansamblu un contract unic încheiat între
         trei părți. În opinia acesteia, contrapartida plătită de către utilizator pentru leasing fusese fracționată în mod artificial
         pentru a reduce baza de impozitare, rolul de locator fiind împărțit între Italservice și IFIM.

      18      În consecință, la 1 septembrie 1992, administrația financiară a notificat societății Italservice, pentru anul 1987, un aviz
         de rectificare a impunerii referitor la TVA cu o valoare de 3 169 519 000 ITL, majorată cu dobânzi și amenzi în valoare de
         9 496 469 000 ITL.

      19      Italservice a contestat această rectificare a impunerii la Commissione tributaria di primo grado di Modena. Aceasta a invocat
         faptul că nu era vorba despre un contract unic, ci de o pluralitate de contracte conexe, formă care nu fusese adoptată în
         scopul evaziunii fiscale, ci pentru motive economice întemeiate care țineau de marketing (lansarea unui nou produs financiar
         cu prime reduse), de organizare (separarea funcțiilor de administrare a riscului: asigurare, cauțiuni și finanțări încredințate
         societății Italservice, gestionarea parcului auto încredințată societăților operaționale) și de garanție (finanțare care îndeplinea
         rolul de depozit de garanție pentru respectarea obligațiilor utilizatorului).

      20      Commissione tributaria di primo grado di Modena a admis această acțiune.

      21      Administrația financiară a atacat această decizie la Commissione tributaria di secondo grado di Modena, care i‑a respins acțiunea.

      22      În aceste condiții, aceasta a sesizat Corte d’appello di Bologna, care a respins apelul prin Hotărârea din 13 noiembrie 1998-12
         ianuarie 1999.

      23      Administrația financiară a declarat recurs la Corte suprema di cassazione împotriva hotărârii menționate.

      24      Această instanță apreciază că decizia care urmează să fie pronunțată presupune rezolvarea problemei dacă acțiunile părților
         în cauză, având în vedere legăturile lor reciproce, pot fi considerate un abuz de drept sau de forme juridice potrivit definiției
         date în jurisprudența comunitară, în special în Hotărârea Curții din 21 februarie 2006, Halifax și alții (C‑255/02, Rec.,
         p. I‑1609).

      25      Aceasta subliniază că fracționarea contractelor are drept efect reducerea bazei de evaluare a TVA‑ului la o valoare inferioară
         celei care rezultă dintr‑un contract de leasing normal, în condițiile în care impozitul se aplică numai cedării bunului în
         folosință, al cărei cost corespunde practic prețului de cumpărare a acestui bun.

      26      Așadar, ar trebui să se determine dacă, în vederea perceperii TVA‑ului, trebuie să se considere contractele ca reprezentând
         un ansamblu unic, în raport cu obiectivul economic urmărit, sau dacă fiecare contract își păstrează caracterul autonom și,
         prin urmare, propriul regim fiscal.

      27      Pentru rezolvarea acestei probleme, ar trebui să se stabilească dacă poate constitui un abuz împrejurarea că o operațiune
         de finanțare, considerată în practica economică și în jurisprudența națională o componentă esențială a unui contract de leasing,
         este reglementată de un contract separat de cel care are ca obiect cedarea folosinței bunului.

      28      Instanța de trimitere apreciază că, în această privință, ar fi necesare lămuriri, în special în ceea ce privește aplicabilitatea
         condițiilor pentru constatarea existenței unui abuz, stabilite prin Hotărârea Halifax și alții, citată anterior.

      29      Aceasta subliniază că, la punctul 86 din hotărârea menționată, Curtea a impus, în plus față de condiția potrivit căreia operațiunea
         în cauză trebuie să aibă ca rezultat un avantaj fiscal contrar obiectivului dispozițiilor relevante cuprinse în A șasea directivă,
         ca respectiva operațiune să aibă ca „scop esențial obținerea unui avantaj fiscal”.

      30      Instanța de trimitere constată că, la punctul 60 și în dispozitivul aceleiași hotărâri, de altfel, Curtea a făcut referire
         la operațiuni „efectuate cu unicul scop de a obține un avantaj fiscal, fără un alt obiectiv economic”.

      31      În consecință, instanța națională se întreabă dacă limita abuzului de drept operează în cazul în care alte motive economice
         decât urmărirea unui avantaj fiscal sunt absolut secundare sau fără importanță, iar nu o explicație alternativă posibilă.

      32      În acest context, Corte suprema di cassazione a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Noțiunea de abuz de drept, definită în Hotărâre[a] [Halifax și alții, citată anterior] ca o operațiune având ca scop esențial
         obținerea unui avantaj fiscal, coincide sau este mai largă sau mai restrânsă decât cea definită ca o operațiune efectuată
         fără un alt motiv economic decât obținerea unui avantaj fiscal?

      2)      În scopul aplicării TVA‑ului, poate fi considerat abuz de drept (sau de forme juridice) care determină necolectarea de venituri
         comunitare proprii rezultate din taxa pe valoarea adăugată încheierea, în mod separat, a unor contracte de leasing, de finanțare,
         de asigurare și de intermediere având ca rezultat supunerea la plata TVA‑ului numai a contrapartidei cedării folosinței bunului,
         în condițiile în care încheierea unui unic contract de leasing, potrivit practicii și interpretării jurisprudenței naționale,
         ar cuprinde în egală măsură finanțarea și ar determina, prin urmare, supunerea întregii contrapartide la plata TVA‑ului?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitate
      33      Part Service susține că prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare este inadmisibilă. Întrebările adresate
         nu ar avea nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale. Problema ridicată ar fi de natură pur ipotetică
         și fără legătură cu dispozițiile și/sau principiile comunitare.

      34      În această privință, trebuie să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea poate refuza să se
         pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă rezultă în mod vădit că interpretarea
         dreptului comunitar solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului din acțiunea principală, atunci
         când problema are un caracter ipotetic sau atunci când Curtea nu dispune de elemente de fapt sau de drept necesare pentru
         a răspunde în mod util întrebărilor adresate (a se vedea în special Hotărârea din 19 februarie 2002, Arduino, C‑35/99, Rec.,
         p. I‑1529, punctul 25, și Hotărârea din 11 iulie 2006, Chacón Navas, C‑13/05, Rec., p. I‑6467, punctul 33).

      35      Cu toate acestea, niciuna dintre aceste condiții nu este îndeplinită în prezenta cauză.

      36      Într‑adevăr, în decizia de trimitere, instanța națională, sesizată cu un litigiu în materia TVA‑ului, descrie în mod detaliat
         situația de fapt și cadrul juridic al litigiului din acțiunea principală.

      37      În continuare, aceasta solicită Curții să se pronunțe cu privire la dreptul comunitar aplicabil TVA‑ului, în special cu privire
         la noțiunea comunitară „practică abuzivă”, cu scopul de a fi în măsură să aprecieze dacă trebuie să se considere că operațiunea
         care face obiectul litigiului din acțiunea principală reprezintă o astfel de practică și, prin urmare, trebuie să fie supusă
         plății TVA‑ului.

      38      Astfel, interpretarea dreptului comunitar care a fost solicitată are legătură cu realitatea și cu obiectul litigiului din
         acțiunea principală, fără a fi ipotetică.

      39      În consecință, întrebările adresate sunt admisibile.

       Cu privire la prima întrebare
      40      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă A șasea directivă trebuie
         interpretată în sensul că poate fi constatată o practică abuzivă în cazul în care urmărirea unui avantaj fiscal constituie
         scopul esențial al operațiunii sau al operațiunilor în cauză ori dacă nu poate fi constatată decât în cazul în care obținerea
         unui astfel de avantaj fiscal constituie singurul scop urmărit, cu excluderea altor obiective economice.

      41      Trebuie să se sublinieze că, în cadrul litigiului din acțiunea principală, sunt puse în discuție scutiri de TVA și că, în
         ceea ce privește tocmai astfel de scutiri, articolul 13 din A șasea directivă impune statelor membre obligația „de a preveni
         orice posibilă evaziune, fraudă sau abuz”.

      42      La punctele 74 și 75 din Hotărârea Halifax și alții, citată anterior, Curtea a statuat în primul rând, în cadrul interpretării
         Celei de a șasea directive, că existența unei practici abuzive poate fi reținută atunci când:

      –        operațiunile în cauză, în pofida aplicării formale a condițiilor prevăzute de dispozițiile relevante din A șasea directivă
         și din legislația națională de transpunere a acestei directive, au ca rezultat obținerea unui avantaj fiscal a cărui acordare
         ar fi contrară obiectivului urmărit prin aceste dispoziții;

      –        potrivit unui ansamblu de elemente obiective, scopul esențial al operațiunilor în cauză este obținerea unui avantaj fiscal.
      43      În cazul în care, ulterior, aceasta a oferit instanței de trimitere precizări destinate să orienteze interpretarea pe care
         aceasta o va efectua în cauza principală, Curtea a făcut din nou referire, la punctul 81 din hotărâre, la operațiuni care
         au ca scop esențial obținerea unui avantaj fiscal.

      44      Prin urmare, când a subliniat, la punctul 82 din aceeași hotărâre, că, în orice caz, operațiunile în cauză în acțiunea principală
         aveau ca singur obiectiv obținerea unui avantaj fiscal, Curtea nu a acordat acestei împrejurări calitatea de condiție de existență
         a unei practici abuzive, ci a subliniat numai că, în litigiul cu care este sesizată instanța de trimitere, pragul minim care
         permite calificarea unei practici ca abuzive era chiar depășit.

      45      Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că A șasea directivă trebuie interpretată în sensul că poate
         fi constatată o practică abuzivă în cazul în care urmărirea unui avantaj fiscal constituie scopul esențial al operațiunii
         sau al operațiunilor în cauză.

       Cu privire la a doua întrebare
      46      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în scopul aplicării
         TVA‑ului, se poate considera că operațiuni precum cele în cauză în acțiunea principală reprezintă o practică abuzivă în lumina
         Celei de a șasea directive.

      47      Cu titlu preliminar, trebuie să se amintească faptul că alegerea făcută de către un comerciant între operațiuni scutite și
         operațiuni impozabile se poate întemeia pe un ansamblu de elemente și în special de considerații de natură fiscală legate
         de regimul obiectiv al TVA‑ului. În cazul în care persoana impozabilă poate să aleagă între două operațiuni, A șasea directivă
         nu îi impune să o aleagă pe cea care implică plata valorii celei mai mari a TVA‑ului. Dimpotrivă, persoana impozabilă are
         dreptul să aleagă structura activității sale astfel încât să își limiteze datoria fiscală (Hotărârea Halifax și alții, citată
         anterior, punctul 73).

      48      Cu toate acestea, în cazul în care o operațiune cuprinde mai multe prestații, se ridică întrebarea dacă aceasta trebuie considerată
         o operațiune unică sau mai multe prestații distincte și independente care trebuie să fie apreciate separat.

      49      Această întrebare are o importanță deosebită, în ceea ce privește TVA‑ul, în special pentru aplicarea cotei de impozitare
         sau a dispozițiilor privind scutirea prevăzute de A șasea directivă (a se vedea Hotărârea din 25 februarie 1999, CPP, C‑349/96,
         Rec., p. I‑973, punctul 27, și Hotărârea din 27 octombrie 2005, Levob Verzekeringen și OV Bank, C‑41/04, Rec., p. I‑9433,
         punctul 18).

      50      În această privință, rezultă din articolul 2 din această directivă că fiecare prestație trebuie, în mod normal, considerată
         ca fiind distinctă și independentă (a se vedea Hotărârile citate anterior CPP, punctul 29, și Levob Verzekeringen și OV Bank,
         punctul 20).

      51      Cu toate acestea, în anumite împrejurări, mai multe prestații distincte în mod formal, care ar putea fi furnizate separat
         și care ar da naștere astfel, în mod individual, la impozitare sau la scutire, trebuie să fie considerate o operațiune unică
         dacă nu sunt independente.

      52      Aceasta este situația, de exemplu, atunci când, în urma chiar a unei analize pur obiective, se constată că una sau mai multe
         prestații constituie o prestație principală și că prestația sau celelalte prestații constituie una sau mai multe prestații
         accesorii care beneficiază de același tratament fiscal cu prestația principală (a se vedea în acest sens Hotărârile citate
         anterior CPP, punctul 30, precum și Levob Verzekeringen și OV Bank, punctul 21). În special, o prestație trebuie să fie considerată
         accesorie unei prestații principale dacă nu constituie pentru clientelă un scop în sine, ci mijlocul de a beneficia în cele
         mai bune condiții de serviciul principal al prestatorului (Hotărârea CPP, citată anterior, punctul 30, precum și situația
         de fapt din acțiunea principală care a determinat pronunțarea acestei hotărâri).

      53      Se poate de asemenea considera că ne aflăm în prezența unei prestații unice atunci când două sau mai multe elemente sau acte
         furnizate clientului de către persoana impozabilă sunt atât de strâns legate între ele încât formează, în mod obiectiv, o
         singură prestație economică indivizibilă, a cărei descompunere ar avea un caracter artificial (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Levob Verzekeringen și OV Bank, citată anterior, punctul 22).

      54      Este de competența instanței naționale să aprecieze dacă elementele care îi sunt prezentate caracterizează existența unei
         operațiuni unice, dincolo de forma contractuală a acesteia.

      55      În acest context, instanța națională poate fi determinată să își extindă analiza, căutând indicii ale existenței unei practici
         abuzive, noțiune care face obiectul întrebării preliminare.

      56      Dacă este cazul, Curtea, pronunțându‑se asupra trimiterii preliminare, poate oferi precizări destinate să orienteze interpretarea
         pe care aceasta o va efectua (Hotărârea Halifax și alții, citată anterior, punctul 77).

      57      În prezenta cauză, trebuie să se sublinieze că operațiunile în discuție în acțiunea principală, astfel cum sunt descrise de
         instanța de trimitere, se caracterizează prin următoarele elemente:

      –        cele două societăți care participă la operațiunea de leasing aparțin aceluiași grup;
      –        prestația însăși a societății de leasing (IFIM) face obiectul unei fracționări, elementul caracteristic de finanțare fiind
         încredințat unei alte societăți (Italservice) pentru a fi descompus în prestații de credit, de asigurare și de intermediere;

      –        prestația societății de leasing este astfel redusă la o prestație de locațiune a vehiculului;
      –        chiriile plătite de către client se ridică în total la o valoare puțin superioară prețului de achiziție a bunului;
      –        această prestație, luată în considerare în mod izolat, pare, în consecință, lipsită de rentabilitate economică, astfel încât
         viabilitatea întreprinderii nu poate fi asigurată numai prin intermediul contractelor încheiate cu clienții;

      –        societatea de leasing nu percepe contrapartida operațiunii de leasing decât datorită cumulului chiriilor plătite de client
         și al sumelor plătite de cealaltă societate a aceluiași grup.

      58      Pentru a aprecia dacă se poate considera că astfel de operațiuni reprezintă o practică abuzivă, instanța de trimitere trebuie
         să verifice, mai întâi, dacă rezultatul avut în vedere este un avantaj fiscal a cărui acordare ar fi contrară unuia sau mai
         multor obiective ale Celei de a șasea directive și, în continuare, dacă a constituit scopul esențial al soluției contractuale
         adoptate (a se vedea punctul 42 din prezenta hotărâre).

      59      În ceea ce privește primul criteriu, instanța menționată poate să țină seama de faptul că rezultatul preconizat este obținerea
         avantajului fiscal legat de scutirea, în temeiul articolului 13 secțiunea B literele (a) și (d) din A șasea directivă, a prestațiilor
         încredințate societății cocontractante a societății de leasing.

      60      Un astfel de rezultat pare contrar obiectivului articolului 11 secțiunea A alineatul (1) din A șasea directivă, și anume impozitarea
         tuturor elementelor care reprezintă contrapartida obținută sau care urmează să fie obținută de la client.

      61      Într‑adevăr, întrucât locațiunea de vehicule în temeiul unor contracte de leasing constituie o prestare de servicii în sensul
         articolelor 6 și 9 din A șasea directivă (a se vedea în special Hotărârea din 21 martie 2002, Cura Anlagen, C‑451/99, Rec.,
         p. I‑3193, punctul 19, și Hotărârea din 11 septembrie 2003, Cookies World, C‑155/01, Rec., p. I‑8785, punctele 44 și 45),
         o astfel de operațiune este în mod normal supusă plății TVA‑ului, a cărui bază de impozitare trebuie să fie determinată în
         conformitate cu articolul 11 secțiunea A alineatul (1) din A șasea directivă.

      62      În ceea ce privește al doilea criteriu, instanța națională, în aprecierea pe care trebuie să o realizeze, poate lua în considerare
         caracterul pur artificial al operațiunilor, precum și raporturile de natură juridică, economică și/sau personală între operatorii
         în cauză (Hotărârea Halifax și alții, citată anterior, punctul 81), astfel de elemente fiind de natură să arate că obținerea
         avantajului fiscal constituie scopul esențial urmărit, în pofida eventualei existențe, pe de altă parte, a unor obiective
         economice inspirate din considerații, de exemplu, de marketing, de organizare și de garanție.

      63      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a doua întrebare adresată că este de competența instanței de trimitere să determine,
         în lumina elementelor de interpretare furnizate prin prezenta hotărâre, dacă, în scopul aplicării TVA‑ului, se poate considera
         că operațiuni precum cele în cauză în acțiunea principală reprezintă o practică abuzivă în lumina Celei de a șasea directive.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      64      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      1)      A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la
            impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare trebuie interpretată
            în sensul că poate fi constatată o practică abuzivă în cazul în care urmărirea unui avantaj fiscal constituie scopul esențial
            al operațiunii sau al operațiunilor în cauză.
      2)      Este de competența instanței de trimitere să determine, în lumina elementelor de interpretare furnizate prin prezenta hotărâre,
            dacă, în scopul aplicării taxei pe valoarea adăugată, se poate considera că operațiuni precum cele în cauză în acțiunea principală
            reprezintă o practică abuzivă în lumina Celei de a șasea directive 77/388.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții (marea cameră) din data de 14 noiembrie 2006.#Mark Kerckhaert şi Bernadette Morres împotriva Belgische Staat.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Rechtbank van eerste aanleg te Gent - Belgia.#Cauza C-513/04.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 15 decembrie 1977. # Herbert Bruns împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 95-76.


Hotărârea Curții din data de 19 septembrie 1995. # Ledernes Hovedorganisation, acționând pentru Ole Rygaard împotriva Dansk Arbejdsgiverforening, acționând pentru Strø Mølle Akustik A/S. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sø- og Handelsretten - Danemarca. # Cauza C-48/94.


Hotărârea Curții din data de 2 decembrie 1980. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor. # Cauza 43/80.


Hotărârea Curții din data de 26 mai 1993. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Portugheze. # Cauza C-52/92.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 29 ianuarie 2002. # Firma Léon Van Parys NV și Pacific Fruit Company NV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Organizare comună a pieței - Acțiune în anulare - Admisibilitate. # Cauza T-160/98.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 12 iulie 1984. # Ferriera Valsabbia SpA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # CECO - Forță majoră. # Cauza 209/83.


Hotărârea Curții din data de 11 iunie 1985. # Comisia Comunităților Europene împotriva Irlandai. # Cauza 288/83.


Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 26 iulie 2017.#Continental Reifen Deutschland GmbH împotriva Compagnie générale des établissements Michelin.#Recurs – Marcă a Uniunii Europene – Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) – Marcă figurativă care cuprinde elementul verbal „XKING” – Opoziție a titularului mărcilor naționale și a înregistrării internaționale care cuprinde elementul verbal „X” – Respingerea opoziției de către camera de recurs – Risc de confuzie – Denaturarea elementelor de probă.#Cauza C-84/16 P.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 9 decembrie 2010.#Repertoire Culinaire Ltd împotriva The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: First-tier Tribunal (Tax Chamber) - Regatul Unit.#Directiva 92/83/CEE - Armonizarea structurilor accizelor la alcool și băuturi alcoolice - Articolul 20 prima liniuță și articolul 27 alineatul (1) literele (e) și (f) - Vin, porto și coniac de bucătărie.#Cauza C-163/09.

text:
      Cauza C‑163/09
      Repertoire Culinaire Ltd
      împotriva
      The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      First‑tier Tribunal (Tax Chamber)]
      „Directiva 92/83/CEE – Armonizarea structurilor accizelor la alcool și băuturi alcoolice – Articolul 20 prima liniuță și articolul 27 alineatul (1) literele (e) și (f) – Vin, porto și coniac de bucătărie”
      Sumarul hotărârii
      1.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Accize – Directiva 92/83 – Alcool și băuturi alcoolice – Alcool etilic –
            Noțiune – Vin de bucătărie și porto de bucătărie – Includere
      (Directiva 92/83 a Consiliului, art. 20 prima liniuță)
      2.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Accize – Directiva 92/83 – Alcool și băuturi alcoolice – Scutiri de accizele
            armonizate – Vin de bucătărie, porto de bucătărie și coniac de bucătărie utilizate în vederea fabricării de produse alimentare
      [Directiva 92/83 a Consiliului, art. 27 alin. (1) lit. (e) și (f)]
      3.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Accize – Directiva 92/83 – Alcool și băuturi alcoolice – Scutiri de accizele
            armonizate – Vin de bucătărie, porto de bucătărie și coniac de bucătărie utilizate în vederea fabricării de produse alimentare
      [Directiva 92/83 a Consiliului, art. 27 alin. (1)]
      4.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Accize – Directiva 92/83 – Alcool și băuturi alcoolice – Scutiri de accizele
            armonizate – Scutiri prevăzute la articolul 27 alineatul (1) din directivă
      [Directiva 92/83 a Consiliului, art. 27 alin. (1)]
      1.        Articolul 20 prima liniuță din Directiva 92/83 privind armonizarea structurilor accizelor la alcool și băuturi alcoolice trebuie
         interpretat în sensul că definiția „alcoolului etilic” cuprinsă în această dispoziție se aplică vinului de bucătărie și portoului
         de bucătărie.

      Împrejurarea că vinul de bucătărie și portoul de bucătărie sunt, în sine, considerate preparate alimentare ce fac parte din
         capitolul 21 din Nomenclatura combinată anexată la Regulamentul nr. 2658/87 privind Nomenclatura tarifară și statistică și
         Tariful vamal comun, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2587/91, și că sunt improprii consumului ca băuturi
         nu are incidență asupra aplicabilității dispoziției menționate alcoolului etilic conținut în acestea.

      (a se vedea punctele 26, 27 și 30 și dispozitiv 1)
      2.        Scutirea de accizele armonizate a vinului de bucătărie, a portoului de bucătărie și a coniacului de bucătărie utilizate în
         vederea fabricării de produse alimentare este de natură să intre sub incidența articolului 27 alineatul (1) litera (f) din
         Directiva 92/83 privind armonizarea structurilor accizelor la alcool și băuturi alcoolice.

      Astfel de produse ar putea intra sub incidența dispoziției articolului 27 alineatul (1) litera (e) din directiva menționată
         numai dacă ar fi utilizate pentru producerea aromelor folosite în producția produselor alimentare și a băuturilor nealcoolice.

      (a se vedea punctele 33, 34 și 36 și dispozitiv 2)
      3.        Aplicarea uniformă a dispozițiilor Directivei 92/83 privind armonizarea structurilor accizelor la alcool și băuturi alcoolice
         implică faptul că supunerea sau nesupunerea unui produs accizelor sau scutirea unui produs într‑un stat membru trebuie, în
         principiu, să fie recunoscută de celelalte state membre. O interpretare contrară ar compromite realizarea obiectivului urmărit
         prin directiva menționată și ar fi susceptibilă de a împiedica libera circulație a mărfurilor.

      Astfel, în ipoteza în care produse precum vinul de bucătărie, portoul de bucătărie și coniacul de bucătărie, care au fost
         considerate ca nefiind supuse accizelor sau ca fiind scutite de acestea în temeiul Directivei 92/83 și au fost puse în consum
         în statul membru în care au fost produse, sunt destinate să fie comercializate în alt stat membru, acesta din urmă trebuie
         să rezerve un tratament identic acestor produse pe teritoriul său, cu excepția cazului în care există elemente concrete, obiective
         și verificabile care să indice că primul stat membru nu a aplicat în mod corect dispozițiile acestei directive sau că, în
         conformitate cu articolul 27 alineatul (1) din aceasta, adoptarea unor măsuri care urmăresc prevenirea unei evaziuni, a unei
         evitări sau a unui abuz ce poate apărea în domeniul scutirii de accize, precum și asigurarea aplicării corecte și directe
         a acestora din urmă este justificată.

      (a se vedea punctele 41, 42 și 45 și dispozitiv 3)
      4.        Articolul 27 alineatul (1) litera (f) din Directiva 92/83 privind armonizarea structurilor accizelor la alcool și băuturi
         alcoolice trebuie interpretat în sensul că acordarea scutirii prevăzute de această dispoziție nu poate fi subordonată respectării
         unor condiții prevăzute de o reglementare națională, și anume o limitare a persoanelor autorizate să introducă o cerere de
         rambursare, un termen de patru luni pentru prezentarea unei astfel de cereri și stabilirea unei valori maxime de rambursare,
         decât dacă rezultă din elemente concrete, obiective și verificabile că aceste condiții sunt necesare pentru a asigura aplicarea
         corectă și directă a scutirii menționate, precum și pentru prevenirea unor evaziuni, a unor evitări sau a unor abuzuri. Revine
         instanței de trimitere să verifice dacă aceasta este situația în ceea ce privește condițiile prevăzute de această reglementare.

      Astfel, pe de o parte, aplicarea scutirii în cazul produselor prevăzute la articolul 27 alineatul (1) din directiva menționată
         constituie principiul, iar refuzul aplicării unei astfel de scutiri reprezintă excepția și, pe de altă parte, posibilitatea
         acordată statelor membre prin această prevedere de a stabili condițiile care au drept obiectiv asigurarea aplicării corecte
         și directe a respectivelor scutiri și prevenirea oricărei evaziuni, evitări sau abuz nu poate afecta caracterul necondiționat
         al obligației de scutire prevăzute de dispoziția menționată.

      (a se vedea punctele 51 și 56 și dispozitiv 4)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      9 decembrie 2010(*)

      „Directiva 92/83/CEE – Armonizarea structurilor accizelor la alcool și băuturi alcoolice – Articolul 20 prima liniuță și articolul 27 alineatul (1) literele (e) și (f) – Vin, porto și coniac de bucătărie”
      În cauza C‑163/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de First‑tier Tribunal
         (Tax Chamber) (Regatul Unit), prin decizia din 24 aprilie 2009, primită de Curte la 8 mai 2009, în procedura

      Repertoire Culinaire Ltd
      împotriva
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul D. Šváby, doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), domnii E. Juhász
         și J. Malenovský, judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul N. Nanchev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 iunie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Repertoire Culinaire Ltd, de P. Dewast, avocat, și de domnul H. Mercer, barrister;
      –        pentru guvernul francez, de domnul B. Cabouat, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Inez Fernandes, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii R. Lyal și A. Sauka, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 iulie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 20 prima liniuță și a articolului 27
         alineatul (1) literele (e) și (f) din Directiva 92/83/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind armonizarea structurilor
         accizelor la alcool și băuturi alcoolice (JO L 316, p. 21, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 152).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Repertoire Culinaire Ltd (denumită în continuare „Repertoire
         Culinaire”), pe de o parte, și The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumită în continuare „Commissioners”),
         pe de altă parte, în legătură cu regimul fiscal al alcoolului care intră în compoziția vinului, a portoului și a coniacului
         de bucătărie.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Al treilea, al patrulea, al optsprezecelea, al nouăsprezecelea, al douăzecilea, al douăzeci și doilea și al douăzeci și treilea
         considerent ale Directivei 92/83 prevăd:

      „întrucât, pentru buna funcționare a pieței interne, trebuie stabilite definiții comune pentru toate produsele în cauză;
      întrucât este util ca aceste definiții să se bazeze pe cele stabilite în nomenclatura combinată în vigoare la data adoptării
         prezentei directive;

      […]
      întrucât statelor membre trebuie să li se permită rambursarea accizelor aplicate băuturilor alcoolice care au devenit necorespunzătoare
         din punctul de vedere al consumului;

      întrucât trebuie prevăzute scutiri ce se aplică bunurilor care circulă între statele membre la nivelul Comunității;
      întrucât, totuși, statelor membre trebuie să li se permită aplicarea opțională a scutirilor legate de utilizările finale pe
         teritoriul lor;

      […]
      întrucât statele membre nu trebuie private de mijloacele de combatere a oricărei evaziuni, eludări sau abuz ce poate apărea
         în domeniul scutirii de accize;

      întrucât statelor membre trebuie să li se permită valorificarea scutirilor de accize prevăzute de prezenta directivă prin
         rambursare”.

      4        Articolul 19 alineatul (1) din această directivă prevede:

      „Statele membre aplică o acciză la alcoolul etilic în conformitate cu prezenta directivă.”
      5        Articolul 20 din aceeași directivă prevede:

      „În sensul prezentei directive, termenul «alcool etilic» se referă la:
      –        toate produsele cu o tărie alcoolică reală pe volum de peste 1,2 % vol. și sub codurile NC 2207 și 2208, chiar dacă aceste
         produse sunt conținute în alt produs sub alt capitol din NC;

      […]”
      6        Articolul 27 alineatul (1) literele (e) și (f) din directiva menționată are următorul conținut:

      „(1)      Statele membre scutesc de accize armonizate produsele care intră sub incidența prezentei directive după îndeplinirea condițiilor
         stabilite de acestea în scopul asigurării aplicării corecte și directe a respectivelor scutiri și al prevenirii oricărei evaziuni,
         evitări sau abuz:

      […]
      (e)      atunci când sunt folosite pentru producerea aromelor folosite în producția produselor alimentare și a băuturilor nealcoolice
         cu o tărie alcoolică de sub 1,2 % vol.;

      (f)      atunci când sunt folosite direct sau ca și componente ale produselor semifabricate în vederea realizării de produse alimentare,
         cu sau fără umplutură, cu condiția ca în fiecare caz conținutul de alcool să nu depășească 8,5 litri de alcool pur pe 100
         kg la producția de ciocolată și 5 litri de alcool pur pe 100 kg la producția de alte produse.”

      7        Potrivit articolului 27 alineatul (6) din Directiva 92/83:

      „Statele membre sunt libere să aplice scutirile menționate anterior printr‑o rambursare a accizei plătite.”
       Reglementarea națională
      8        Secțiunea 4 din Legea finanțelor din 1995 (Finance Act 1995) prevede un mecanism de rambursare a accizelor plătite pentru
         un alcool taxabil, atunci când acesta a fost utilizat pentru fabricarea de alimente care conțin până la 5 litri de alcool
         pentru 100 de kilograme de alimente.

      9        Rambursarea are loc la cererea anumitor categorii de persoane și nu este acordată pentru valori mai mici de 250 GBP.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      10      Repertoire Culinaire este o societate de comerț angro cu produse alimentare.

      11      La 10 iulie 2002, un camion‑tractor și remorca acestuia au fost controlate de agenți ai Commissioners în zona de control vamal
         Coquelles (Franța).

      12      În ceea ce privește încărcătura acestui vehicul, șoferul acestuia a prezentat un document care menționa prezența a 11 paleți
         cu vin de bucătărie și care desemna societatea Repertoire Culinaire drept destinatar.

      13      Potrivit constatărilor agentului care a efectuat inspecția încărcăturii respective, aceasta era compusă din 2 800 l de vin
         alb cu o tărie alcoolică de 11 % pe volum, din 2 800 l de vin roșu cu o tărie alcoolică de 11 % pe volum, din 160 l de porto
         cu o tărie alcoolică de 19 % pe volum și din 80 l de coniac cu o tărie alcoolică de 40 % pe volum.

      14      Aceste mărfuri au fost sechestrate pentru motivul că nu s‑a dovedit că fuseseră percepute accizele asupra lor de autoritățile
         competente ale Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord.

      15      Anchetele desfășurate de National Discreditation Team (echipa națională de cercetare a dovezilor) au concluzionat în sensul
         prezenței unor „ingrediente” în băuturile alcoolice sechestrate.

      16      În urma acestor anchete, la 16 iulie 2002, mărfurile respective au fost confiscate ca bunuri abandonate.

      17      Fiind informată cu privire la această confiscare prin scrisoarea din aceeași zi, Repertoire Culinaire a solicitat la 2 august
         2002 restituirea mărfurilor sale.

      18      Prin scrisoarea din 28 august 2002, Commissioners au respins această cerere.

      19      Repertoire Culinaire a formulat o acțiune administrativă împotriva acestei decizii de respingere.

      20      Prin scrisoarea din 17 octombrie 2002, Commissioners au informat Repertoire Culinaire că, după reexaminare, decizia de a nu
         restitui mărfurile în cauză era menținută, pentru motivul că acestea erau supuse accizelor în Regatul Unit.

      21      La 4 noiembrie 2002, Repertoire Culinaire a introdus o acțiune împotriva deciziei din 17 octombrie 2002 în fața instanței
         de trimitere.

      22      În aceste condiții, First‑tier Tribunal (Tax Chamber) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Vinul de bucătărie și portoul de bucătărie sunt supuse accizelor în temeiul Directivei [92/83] în statul membru de import
         pentru motivul că se circumscriu definiției «alcool etilic» prevăzute la articolul 20 prima liniuță din [această] directivă?

      2)      Este conform cu obligația statului membru de a aplica scutirea prevăzută la articolul 27 alineatul (1) litera (f) din Directiva
         92/83, atunci când este coroborat cu articolul 27 alineatul (6) și/sau cu articolul 28 CE și/sau cu efectul direct al acestor
         obligații și/sau cu principiile egalității de tratament și proporționalității, faptul de a restrânge scutirea pentru vin de
         bucătărie, pentru porto de bucătărie și pentru coniac de bucătărie doar la cazurile în care s‑au folosit băuturi alcoolice
         ca ingredient și de a restrânge sfera solicitanților de scutire la acele persoane care au folosit băuturi alcoolice ca ingredient
         în produse și/sau la acele persoane care își desfășoară activitatea comercială ca vânzători angro ai unor astfel de produse
         și/sau au produs sau au fabricat astfel de produse în scopul acelei activități comerciale și cu condiția de a solicita scutirea
         în termen de patru luni de la plata accizei, iar suma de restituit să nu fie mai mică de 250 [GBP]?

      3)      Vinul de bucătărie și portoul de bucătărie, dacă sunt supuse accizării în temeiul articolului 20 prima liniuță din Directiva
         92/83, și/sau coniacul de bucătărie, care fac obiectul prezentei acțiuni, ar trebui considerate ca nefiind supuse accizelor
         la momentul fabricării în temeiul articolului 27 alineatul (1) litera (f) [sau, în subsidiar, în temeiul articolului 27 alineatul
         (1) litera (e) din Directiva 92/83]?

      4)      În lumina articolelor 10 [CE] și 28 CE, care este efectul, în cazul în care există un efect, pe care trebuie să îl aibă asupra
         obligației statului membru în temeiul [articolului 20 și al articolului 27 alineatul (1) litera (f) sau, în subsidiar, al
         articolului 27 alineatul (1) litera (e) din Directiva 92/83] dacă vinul de bucătărie, portoul de bucătărie și coniacul de
         bucătărie au fost scoase în statul membru de fabricație din sistemul de circulație cu accize în temeiul Directivei [92/12/CEE
         a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația
         și monitorizarea acestor produse (JO L 76, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 129)] și au fost puse în liberă circulație
         în cadrul Uniunii Europene?

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      23      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 20 prima liniuță
         din Directiva 92/83 trebuie să fie interpretat în sensul că definiția „alcoolului etilic” cuprinsă în această dispoziție se
         aplică vinului de bucătărie și portoului de bucătărie.

      24      Trebuie să se observe că vinul de bucătărie și portoul de bucătărie, care fac parte din capitolul 21 din Nomenclatura combinată
         anexată la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și
         Tariful vamal comun (JO L 256, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3), în versiunea sa care rezultă din Regulamentul (CEE)
         nr. 2587/91 al Comisiei din 26 iulie 1991 (JO L 259, p. 1), în calitate de preparate alimentare, conțin alcool etilic care
         se încadrează la poziția 2208 din această nomenclatură și că, din moment ce acest alcool are o tărie alcoolică dobândită care
         depășește 1,2 % vol., acesta face parte din domeniul de aplicare al articolului 20 prima liniuță din Directiva 92/83 (a se
         vedea Hotărârea din 12 iunie 2008, Gourmet Classic, C‑458/06, Rep., p. I‑4207, punctele 35 și 36).

      25      În această privință, nu există nicio îndoială că vinul de bucătărie și portoul de bucătărie în cauză în acțiunea principală
         au o tărie alcoolică dobândită care depășește 1,2 % vol. și că sunt pregătite pornind de la băuturi alcoolice supuse accizelor
         armonizate în temeiul directivei menționate, și anume vinul și vinul de porto.

      26      Pe de altă parte, trebuie să se amintească faptul că, în măsura în care articolul 20 prima liniuță din Directiva 92/83 se
         aplică inclusiv atunci când produsele vizate de această dispoziție sunt conținute în alt produs sub alt capitol din Nomenclatura
         combinată anexată la Regulamentul nr. 2658/87, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2587/91, împrejurarea că
         vinul de bucătărie și portoul de bucătărie sunt, în sine, considerate preparate alimentare ce fac parte din capitolul 21 din
         această nomenclatură nu are incidență asupra aplicabilității dispoziției menționate alcoolului etilic conținut în acestea
         (a se vedea Hotărârea Gourmet Classic, citată anterior, punctele 36-38).

      27      Aceeași este situația în ceea ce privește împrejurarea că vinul de bucătărie și portoul de bucătărie sunt improprii consumului
         ca băuturi.

      28      Astfel, în special din articolul 27 alineatul (1) din Directiva 92/83 coroborat cu al optsprezecelea și cu al douăzecilea
         considerent ale acesteia rezultă că astfel de împrejurări nu au o incidență decât în ceea ce privește scutirea produselor
         supuse accizelor armonizate.

      29      În plus, trebuie să se sublinieze că, astfel cum reiese din titlul însuși al Directivei 92/83, aceasta urmărește armonizarea
         structurilor accizelor atât asupra băuturilor alcoolice, cât și asupra alcoolului în mod general.

      30      În aceste condiții, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 20 prima liniuță din Directiva 92/83 trebuie interpretat
         în sensul că definiția „alcoolului etilic” cuprinsă în această dispoziție se aplică vinului de bucătărie și portoului de bucătărie.

       Cu privire la a treia întrebare
      31      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă vinul de bucătărie,
         portoul de bucătărie și coniacul de bucătărie în cauză în acțiunea principală trebuie, în ipoteza în care sunt supuse accizelor
         armonizate în temeiul Directivei 92/83, să fie scutite de aceste accize în calitate de produse utilizate pentru producerea
         aromelor, în sensul articolului 27 alineatul (1) litera (e) din această directivă, sau în calitate de produse utilizate în
         vederea fabricării de produse alimentare, în sensul alineatului (1) litera (f).

      32      În această privință, dacă nu se poate exclude că vinul de bucătărie, portoul de bucătărie și coniacul de bucătărie pot fi
         utilizate pentru producerea aromelor folosite la fabricarea produselor alimentare și a băuturilor nealcoolice, în sensul articolului
         27 alineatul (1) litera (e) din Directiva 92/83, nu aceasta este utilizarea căreia îi sunt destinate aceste produse din acțiunea
         principală.

      33      Astfel, din decizia de trimitere reiese că vinul de bucătărie, portoul de bucătărie și coniacul de bucătărie în cauză în acțiunea
         principală nu sunt utilizate pentru producerea de arome, ci pentru producerea de alimente, sub formă de ingrediente de mâncăruri
         gătite.

      34      În consecință, cu excepția cazului în care sunt utilizate pentru producerea aromelor folosite în producția produselor alimentare
         și a băuturilor nealcoolice, o eventuală scutire a produselor în cauză în acțiunea principală, în principiu, intră sub incidența
         articolului 27 alineatul (1) litera (f) din Directiva 92/83.

      35      Astfel, în acest context, trebuie amintit că, în ceea ce privește o eventuală scutire de accize armonizate a vinului de bucătărie,
         Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că dispoziția relevantă este, în principiu, articolul 27 alineatul (1) litera (f) din
         Directiva 92/83 (Hotărârea Gourmet Classic, citată anterior, punctul 39).

      36      În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că, în împrejurări precum cele în cauză în acțiunea principală,
         scutirea de accizele armonizate a vinului de bucătărie, a portoului de bucătărie și a coniacului de bucătărie este de natură
         să intre sub incidența articolului 27 alineatul (1) litera (f) din Directiva 92/83.

       Cu privire la a patra întrebare
      37      Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă împrejurarea
         că produse precum vinul de bucătărie, portoul de bucătărie și coniacul de bucătărie în cauză în acțiunea principală au fost
         considerate ca nefiind supuse accizelor sau ca fiind scutite de acestea în temeiul Directivei 92/83 și au fost puse în consum
         în statul membru în care au fost produse are un efect asupra aplicării eventuale a dispozițiilor aceleiași directive respectivelor
         produse de către un alt stat membru, atunci când acestea sunt destinate să fie comercializate în acest din urmă stat membru.

      38      În această privință, trebuie să se sublinieze că, în temeiul primului și al celui de al patrulea considerent ale Directivei
         92/12, instituirea și funcționarea pieței interne presupun libera circulație a mărfurilor, inclusiv a celor supuse accizelor,
         precum și o exigibilitate identică a accizelor în toate statele membre.

      39      Pe de altă parte, trebuie amintit că, potrivit celui de al treilea considerent al Directivei 92/83, pentru buna funcționare
         a pieței interne, trebuie stabilite definiții comune pentru toate produsele în cauză și că, potrivit celui de al nouăsprezecelea
         considerent al aceleiași directive, trebuie prevăzute scutiri ce se aplică bunurilor care circulă între statele membre la
         nivelul Uniunii.

      40      Din aceasta rezultă că, pentru a garanta buna funcționare a pieței interne și pentru a asigura libera circulație a mărfurilor,
         determinarea produselor supuse accizelor și aplicarea scutirilor trebuie să fie uniforme în cadrul Uniunii, în lipsa unor
         dispoziții exprese contrare.

      41      Aplicarea uniformă a dispozițiilor Directivei 92/83 implică faptul că supunerea sau nesupunerea unui produs accizelor sau
         scutirea unui produs într‑un stat membru trebuie, în principiu, să fie recunoscută de celelalte state membre.

      42      O interpretare contrară ar compromite realizarea obiectivului urmărit prin directiva menționată și ar fi susceptibilă de a
         împiedica libera circulație a mărfurilor.

      43      Totuși, în acest context, un stat membru nu poate fi ținut de aplicarea eronată a dispozițiilor Directivei 92/83 de către
         un alt stat membru și nici nu poate fi lipsit de posibilitatea, recunoscută de al douăzeci și doilea considerent al directivei
         și de articolul 27 din aceasta, de a adopta măsuri care urmăresc prevenirea oricărei evaziuni, evitări sau abuz ce poate apărea
         în domeniul scutirii de accize, precum și asigurarea aplicării corecte și directe a acestora din urmă.

      44      Prin urmare, constatarea unei astfel de aplicări eronate sau adoptarea unor astfel de măsuri trebuie să se bazeze pe elemente
         concrete, obiective și verificabile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 decembrie 2000, Italia/Comisia, C‑482/98, Rec.,
         p. I‑10861, punctele 51 și 52).

      45      În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că, în ipoteza în care produse precum vinul de bucătărie,
         portoul de bucătărie și coniacul de bucătărie în cauză în acțiunea principală, care au fost considerate ca nefiind supuse
         accizelor sau ca fiind scutite de acestea în temeiul Directivei 92/83 și au fost puse în consum în statul membru în care au
         fost produse, sunt destinate să fie comercializate în alt stat membru, acesta din urmă trebuie să rezerve un tratament identic
         acestor produse pe teritoriul său, cu excepția cazului în care există elemente concrete, obiective și verificabile care să
         indice că primul stat membru nu a aplicat în mod corect dispozițiile acestei directive sau că, în conformitate cu articolul
         27 alineatul (1) din aceasta, adoptarea unor măsuri ce urmăresc prevenirea unei evaziuni, a unei evitări sau a unui abuz ce
         poate apărea în domeniul scutirii de accize, precum și asigurarea aplicării corecte și directe a acestora din urmă este justificată.

       Cu privire la a doua întrebare
      46      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în ceea ce
         privește produse precum vinul de bucătărie, portoul de bucătărie și coniacul de bucătărie în cauză în acțiunea principală,
         articolul 27 alineatul (1) litera (f) din Directiva 92/83 trebuie interpretat în sensul în care acordarea scutirii prevăzute
         de această dispoziție poate fi, pe de o parte, rezervată persoanelor care au folosit aceste produse ca ingredient în producerea
         de alimente și/sau la acele persoane care își desfășoară activitatea comercială ca vânzători angro ai unor astfel de produse
         și/sau au fabricat astfel de produse în scopul acelei activități comerciale și, pe de altă parte, poate fi supusă dublei condiții
         de a solicita rambursarea în termen de patru luni de la plata accizei și ca suma de restituit să nu fie mai mică de 250 GBP.

      47      În această privință, trebuie subliniat de la început că, potrivit articolului 27 alineatul (6) din Directiva 92/83 coroborat
         cu al optsprezecelea și cu al douăzeci și treilea considerent ale acesteia, statele membre sunt libere să aplice scutirile
         prevăzute de această directivă printr‑o rambursare a accizei plătite.

      48      De altfel, trebuie amintit că obiectivul urmărit de scutirile prevăzute de Directiva 92/83 este în special acela de a neutraliza
         impactul accizelor asupra alcoolului folosit ca produs intermediar care intră în compoziția altor produse comerciale sau industriale
         (a se vedea Hotărârea Italia/Comisia, citată anterior, punctul 4, și Hotărârea din 19 aprilie 2007, Profisa, C‑63/06, Rep.,
         p. I‑3239, punctul 17).

      49      Astfel, din articolul 27 alineatul (1) litera (f) din Directiva 92/83 coroborat cu al douăzecilea considerent al acesteia
         rezultă că aplicarea scutirii prevăzute de această dispoziție de către un stat membru depinde de folosirea finală a produselor
         în cauză.

      50      În mod identic, articolul 27 alineatul (1) menționat coroborat cu al douăzeci și doilea considerent al Directivei 92/83 prevede
         că statele membre pot stabili condiții în scopul asigurării aplicării corecte a scutirilor prevăzute de această dispoziție,
         precum și al prevenirii oricărei evaziuni, evitări sau abuz.

      51      În acest context, trebuie amintit de asemenea că, pe de o parte, Curtea s‑a pronunțat în sensul că aplicarea scutirii în cazul
         produselor prevăzute la articolul 27 alineatul (1) din Directiva 92/83 constituie principiul, iar refuzul aplicării unei astfel
         de scutiri reprezintă excepția și, pe de altă parte, că posibilitatea acordată statelor membre prin această prevedere de a
         stabili condițiile care au drept obiectiv „asigur[area] aplicării corecte și directe a respectivelor scutiri și [prevenirea]
         oricărei evaziuni, evitări sau abuz” nu poate afecta caracterul necondiționat al obligației de scutire prevăzute de dispoziția
         menționată (a se vedea Hotărârile citate anterior Italia/Comisia, punctul 50, și Profisa, punctul 18).

      52      Rezultă că, în cadrul exercitării acestei posibilități, revine statului membru în cauză sarcina de a invoca elemente concrete,
         obiective și verificabile care să dovedească existența unui risc serios de fraudă, de evaziune sau de abuz (a se vedea în
         acest sens Hotărârea Italia/Comisia, citată anterior, punctul 52), iar condițiile stabilite de acest stat membru în temeiul
         posibilității care îi este astfel recunoscută poate să depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.

      53      În consecință, deși statele membre sunt libere să aplice scutirile prevăzute la articolul 27 alineatul (1) litera (f) din
         Directiva 92/83 printr‑o rambursare a accizei plătite și în funcție de utilizarea produselor în cauză, acestea nu pot, în
         schimb, să supună aplicarea acestei scutiri respectării unor condiții cu privire la care nu se dovedește, în temeiul unor
         elemente concrete, obiective și verificabile, că sunt necesare pentru a asigura aplicarea corectă și directă a scutirii menționate,
         precum și pentru prevenirea unor evaziuni, a unor evitări sau a unor abuzuri.

      54      Or, din elementele supuse examinării Curții reiese că acele condiții prevăzute de reglementarea națională în cauză în acțiunea
         principală, și anume o limitare a persoanelor autorizate să introducă o cerere de rambursare, un termen de patru luni pentru
         prezentarea unei astfel de cereri și stabilirea unei valori maxime de rambursare nu sunt necesare nici pentru asigurarea aplicării
         corecte și directe a scutirii prevăzute la articolul 27 alineatul (1) litera (f) din Directiva 92/83, nici pentru prevenirea
         evaziunilor, a evitărilor sau a abuzurilor.

      55      Cu toate acestea, revine instanței naționale sesizate cu soluționarea litigiului principal și care trebuie să își asume răspunderea
         pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată să verifice, în temeiul unor elemente concrete, obiective și verificabile
         de care dispune, dacă aceasta este situația.

      56      În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 27 alineatul (1) litera (f) din Directiva 92/83
         trebuie interpretat în sensul că acordarea scutirii prevăzute de această dispoziție nu poate fi subordonată respectării unor
         condiții precum cele prevăzute de reglementarea națională în cauză în acțiunea principală, și anume o limitare a persoanelor
         autorizate să introducă o cerere de rambursare, un termen de patru luni pentru prezentarea unei astfel de cereri și stabilirea
         unei valori maxime de rambursare decât dacă rezultă din elemente concrete, obiective și verificabile că aceste condiții sunt
         necesare pentru a asigura aplicarea corectă și directă a scutirii menționate, precum și pentru prevenirea unor evaziuni, a
         unor evitări sau a unor abuzuri. Revine instanței de trimitere să verifice dacă aceasta este situația în ceea ce privește
         condițiile prevăzute de această reglementare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      57      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      Articolul 20 prima liniuță din Directiva 92/83/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind armonizarea structurilor accizelor
            la alcool și băuturi alcoolice trebuie interpretat în sensul că definiția „alcoolului etilic” cuprinsă în această dispoziție
            se aplică vinului de bucătărie și portoului de bucătărie.
      2)      În împrejurări precum cele în cauză în acțiunea principală, scutirea de accizele armonizate a vinului de bucătărie, a portoului
            de bucătărie și a coniacului de bucătărie este de natură să intre sub incidența articolului 27 alineatul (1) litera (f) din
            Directiva 92/83.
      3)      În ipoteza în care produse precum vinul de bucătărie, portoul de bucătărie și coniacul de bucătărie în cauză în acțiunea principală,
            care au fost considerate ca nefiind supuse accizelor sau ca fiind scutite de acestea în temeiul Directivei 92/83 și au fost
            puse în consum în statul membru în care au fost produse, sunt destinate să fie comercializate în alt stat membru, acesta din
            urmă trebuie să rezerve un tratament identic acestor produse pe teritoriul său, cu excepția cazului în care există elemente
            concrete, obiective și verificabile care să indice că primul stat membru nu a aplicat în mod corect dispozițiile acestei directive
            sau că, în conformitate cu articolul 27 alineatul (1) din aceasta, adoptarea unor măsuri ce urmăresc prevenirea unei evaziuni,
            a unei evitări sau a unui abuz ce poate apărea în domeniul scutirii de accize, precum și asigurarea aplicării corecte și directe
            a acestora din urmă este justificată.
      4)      Articolul 27 alineatul (1) litera (f) din Directiva 92/83 trebuie interpretat în sensul că acordarea scutirii prevăzute de
            această dispoziție nu poate fi subordonată respectării unor condiții precum cele prevăzute de reglementarea națională în cauză
            în acțiunea principală, și anume o limitare a persoanelor autorizate să introducă o cerere de rambursare, un termen de patru
            luni pentru prezentarea unei astfel de cereri și stabilirea unei valori maxime de rambursare decât dacă rezultă din elemente
            concrete, obiective și verificabile că aceste condiții sunt necesare pentru a asigura aplicarea corectă și directă a scutirii
            menționate, precum și pentru prevenirea unor evaziuni, a unor evitări sau a unor abuzuri. Revine instanței de trimitere să
            verifice dacă aceasta este situația în ceea ce privește condițiile prevăzute de această reglementare.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.