title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 24 noiembrie 2011.#Comisia Europeană împotriva Regatului Spaniei.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 89/552/CEE - Difuzarea programelor de televiziune - Spoturi publicitare - Timp de emisie.#Cauza C-281/09.

text:
      Cauza C‑281/09
      Comisia Europeană
      împotriva
      Regatului Spaniei
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Directiva 89/552/CEE — Difuzarea programelor de televiziune — Spoturi publicitare — Timp de emisie”
      Sumarul hotărârii
      Libera prestare a serviciilor — Activități de difuzare a programelor de televiziune — Directiva 89/552 — Noțiunea de spot
            publicitar
      [Directiva 89/552 a Consiliului, art. 18 alin. (2)]
      Nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Directiva 89/552 privind coordonarea
         anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare
         a programelor de televiziune, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/36, un stat membru care tolerează faptul ca anumite
         tipuri de publicitate, cum ar fi reportajele publicitare, spoturile de telepromovare, spoturile publicitare de sponsorizare
         și microanunțurile publicitare, să fie difuzate pe canalele de televiziune spaniole pe parcursul unei durate care depășește
         limita maximă de 20 % din timpul de emisie într‑un interval de o oră, prevăzută la articolul 18 alineatul (2) din directiva
         menționată. Aceste tipuri de publicitate se încadrează în noțiunea de spoturi publicitare și, prin urmare, sunt supuse limitelor
         timpului de emisie prevăzute de această din urmă dispoziție.

      Astfel, orice formă de publicitate televizată difuzată între programe sau pe parcursul pauzelor constituie, în principiu,
         un „spot publicitar” în sensul Directivei 89/552, cu excepția situației în care tipul de publicitate vizat se încadrează într‑o
         altă formă de publicitate reglementată în mod expres prin directiva menționată, astfel cum este în special cazul „teleshoppingului”,
         sau impune, prin modalitățile sale de prezentare, o durată superioară celei a spoturilor publicitare, cu condiția ca o aplicare
         a limitelor prevăzute pentru spoturile menționate să dezavantajeze forma de publicitate în cauză în raport cu spoturile publicitare
         fără o justificare valabilă. În consecință, chiar dacă un anumit tip de publicitate are în mod intrinsec, respectiv prin modalitățile
         sale de prezentare, o durată ceva mai lungă decât durata obișnuită a spoturilor publicitare, numai acest motiv nu poate fi
         suficient pentru a‑l califica drept „altă formă de publicitate” în sensul articolului 18 alineatul (1) din Directiva 89/552.

      (a se vedea punctele 52, 53, 55 și 56 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      24 noiembrie 2011(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 89/552/CEE – Difuzarea programelor de televiziune – Spoturi publicitare – Timp de emisie”
      În cauza C‑281/09,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         22 iulie 2009,

      Comisia Europeană, reprezentată de doamnele L. Lozano Palacios și C. Vrignon, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Regatului Spaniei, reprezentat de doamna N. Díaz Abad, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârât,
      susținut de:
      Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, reprezentat de doamna S. Behzadi‑Spencer și de domnul S. Hathaway, în calitate de agenți,

      intervenient,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits și doamna M. Berger (raportor),
         judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 7 aprilie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că prin tolerarea încălcărilor flagrante,
         repetate și grave ale normelor prevăzute la articolul 18 alineatul (2) din Directiva 89/552/CEE a Consiliului din 3 octombrie
         1989 privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea
         activităților de difuzare a programelor de televiziune (JO L 298, p. 23, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 215), astfel cum a
         fost modificată prin Directiva 97/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 iunie 1997 (JO L 202, p. 60, Ediție
         specială, 06/vol. 2, p. 232, denumită în continuare „Directiva 89/552”), Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care
         îi revin în temeiul articolului 3 alineatul (2) din directiva menționată coroborat cu articolul 10 CE.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      2        Al douăzeci și șaptelea considerent al Directivei 89/552 precizează că, „pentru a asigura protejarea completă și eficientă
         a intereselor consumatorilor în calitatea lor de public de televiziune, este esențial ca publicitatea prin televiziune să
         se conformeze unui număr de reglementări și standarde minimale și ca statele membre să își poată rezerva dreptul de a stabili
         reglementări mai detaliate sau mai stricte [...]”.

      3        Articolul 1 din Directiva 89/552 prevede:

      „În sensul prezentei directive:
      [...]
      (c)      termenul de publicitate televizată înseamnă orice tip de anunț transmis, fie în schimbul perceperii unei sume de bani sau
         a unei forme de compensație similare, fie în scopuri de autopromovare, de către o întreprindere publică sau privată, în legătură
         cu o tranzacție, activitate comercială, meșteșug sau profesie, pentru a promova furnizarea de bunuri și servicii, inclusiv
         bunuri imobiliare, de drepturi și obligații, transmisia făcându‑se în schimbul perceperii unei sume de bani;

      [...]
      (e)      «sponsorizare» înseamnă orice contribuție a unei întreprinderi publice sau private neangajate în activități de difuzare a
         programelor de televiziune sau în producția de opere audiovizuale, la finanțarea programelor de televiziune în vederea promovării
         numelui, mărcii, imaginii, activităților sau produselor sale;

      (f)      termenul de teleshopping înseamnă oferte directe difuzate către public în scopul furnizării de bunuri și servicii, inclusiv
         bunuri imobiliare, de drepturi și obligații, transmisia făcându‑se în schimbul perceperii unei sume de bani.”

      4        Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 89/552 prevede:

      „Folosind mijloace adecvate, statele membre garantează, în limitele cadrului lor legal, faptul că posturile de televiziune
         aflate sub jurisdicția lor respectă prevederile prezentei directive.”

      5        Potrivit articolului 17 alineatul (1) din directiva menționată:

      „Programele de televiziune sponsorizate trebuie să respecte următoarele prevederi:
      (a)      conținutul și intervalul orar afectat acestora nu pot fi în nicio situație influențate de către sponsor într‑un mod care să
         afecteze responsabilitatea și independența editorială a postului de emisie în raport cu programele;

      (b)      trebuie să fie identificate cu precizie prin specificarea numelui și a mărcii sponsorului la începutul și la sfârșitul programelor;
      (c)      nu trebuie să încurajeze cumpărarea sau închirierea unor produse sau servicii aparținând sponsorului sau unei terțe părți,
         mai ales prin referințe promoționale speciale adresate produselor sau serviciilor respective.”

      6        Articolul 18 din Directiva 89/552, în versiunea sa inițială, prevedea:

      „(1)      Volumul publicității nu poate depăși 15 % din timpul de emisie zilnic. Cu toate acestea, procentajul poate crește până la
         20 %, pentru a include forme de publicitate cum ar fi ofertele directe adresate publicului referitoare la vânzarea, cumpărarea
         sau închirierea unor produse sau la prestarea unor servicii, cu condiția ca volumul spoturilor publicitare să nu depășească
         15 %.

      (2)      Volumul spoturilor publicitare într‑o oră de emisie nu poate depăși 20 %.
      [...]”
      7        După modificarea sa prin Directiva 97/36, articolul 18 din Directiva 89/552 prevede:

      „(1)      Proporția din timpul de emisie consacrată spoturilor de teleshopping, spoturilor publicitare și altor forme de publicitate,
         cu excepția ferestrelor de difuzare consacrate teleshoppingului în sensul articolului 18a, nu trebuie să depășească 20 % din
         timpul de emisie zilnic. Timpul de emisie consacrat spoturilor publicitare nu poate depăși 15 % din timpul de emisie zilnic.

      (2)      Proporția de spoturi publicitare și spoturi de teleshopping dintr‑un interval de 1 oră nu poate depăși 20 %.
      (3)      În sensul prezentului articol, publicitatea nu include următoarele:
      –        anunțuri difuzate de către producător în legătură cu propriile sale programe și cu produse auxiliare derivate direct din aceste
         programe,

      –        anunțuri din partea serviciilor publice și solicitări de ajutor umanitar difuzate gratuit.”
       Dreptul național
      8        Directiva 89/552 a fost integrată în ordinea juridică spaniolă prin Legea 25/1994 din 12 iulie 1994 (BOE nr. 166 din 13 iulie
         1994, p. 22342), astfel cum a fost modificată prin Legea 22/1999 din 7 iunie 1999, prin Legea 15/2001 din 9 iulie 2001 și
         prin Legea 39/2002 din 28 octombrie 2002 (denumită în continuare „Legea 25/1994”).

      9        Administrația spaniolă aplică legislația privind publicitatea în conformitate cu Criteriile interpretative ale emisiunilor
         publicitare aplicate de Subdirecția generală de conținuturi a societății informaționale în cadrul serviciilor sale de inspecție
         și de control (criterios interpretativos de emisiones publicitarias aplicados por la subdirección general de contenidos de
         la S. I. en sus servicios de inspección y control) din 17 decembrie 2001 (denumite în continuare „criteriile interpretative”).

      10      La pagina 5 din criteriile interpretative, sub titlul „Forme de prezentare ale publicității televizate”, este operată o distincție
         între „spoturi” și „alte forme de publicitate”, distincție care, potrivit acelorași criterii, „are consecințe importante în
         ceea ce privește limitele cantitative pentru un anumit timp de emisie”.

      11      La pagina 25 și următoarele din criteriile interpretative, limitele cantitative orare aplicabile publicității sunt menționate
         după cum urmează:

      „Limită pe oră
      În timpul fiecărui interval de o oră obișnuită, timpul de emisie consacrat publicității sub toate formele sale și spoturilor
         de teleshopping nu trebuie să depășească 17 minute.

      Cu respectarea limitelor prevăzute anterior, timpul consacrat spoturilor publicitare și spoturilor de teleshopping, cu excepția
         autopromovării, nu trebuie să depășească 12 minute în aceeași perioadă.”

      12      Limitele zilnice sunt stabilite în criteriile interpretative după cum urmează:

      „Timpul de emisie total consacrat difuzării de publicitate sub toate formele sale și teleshoppingului, cu excepția programelor
         de teleshopping reglementate la alineatul (3) al prezentului articol, nu trebuie să reprezinte mai mult de 20 % din timpul
         de emisie zilnic.

      Timpul de emisie consacrat spoturilor publicitare nu trebuie să reprezinte mai mult de 15 % din timpul de emisie zilnic total.”
      13      Criteriile interpretative precizează nivelul limitelor zilnice după cum urmează:

      „Publicitate (sub toate formele sale) și spoturi de teleshopping: 20 % din timpul de emisie zilnic.
      Această limitare se aplică publicității sub toate formele sale și tuturor formelor de teleshopping, cu excepția programelor
         de teleshopping.

      Spoturi publicitare: 15 % din timpul de emisie zilnic.
      Această limitare nu se aplică celorlalte forme de publicitate, nici spoturilor și programelor de teleshopping.”
      14      Criteriile interpretative definesc spoturile publicitare în termenii următori:

      „Spoturi: anunț publicitar audiovizual de scurtă durată (în mod normal între 10 și 30 de secunde) independent de programe.
         Este vorba despre o producție de rezervă (pe suport permanent) susceptibilă să fie redifuzată.”

      15      Criteriile interpretative definesc „alte forme de publicitate” după cum urmează:

      „Reportaj publicitar: anunț publicitar cu o durată mai lungă decât spotul, în general argumentativ, informativ sau descriptiv.
         De asemenea, acesta constituie o producție de rezervă susceptibilă de redifuzare, deși, date fiind caracteristicile sale singulare
         de durată și de argumentare, reportajul publicitar nu este în general redifuzat.

      Telepromovări: anunțuri publicitare asociate unui program, care utilizează aceeași scenă, același decor, același mod de prezentare
         și/sau aceleași costume ca programul la care sunt asociate. Este vorba despre o «producție de flux» care nu este destinată
         redifuzării în mod independent, ci numai în cadrul redifuzării programului în care a fost produsă. Dat fiind că telepromovările
         aceluiași produs în edițiile succesive ale unui program corespund unor înregistrări diferite (celor ale diferitelor episoade
         ale programului), acestea nu sunt niciodată identice.

      O telepromovare poate consta într‑un anunț exclusiv verbal al prezentatorului în măsura în care acesta are un obiectiv publicitar.
         [...]

      Spoturi publicitare de sponsorizare: la solicitarea unor operatori de televiziune, precedentul secretar‑general însărcinat
         cu comunicațiile a decis că un tip special de spot – «euroclacheta» [«euroclaqueta»], denumire utilizată de un operator –
         în care anunțul de sponsorizare a unui program și publicitatea sponsorului sunt realizate simultan, se încadrează în alte
         forme de publicitate, în măsura în care acesta îndeplinește următoarele trei condiții:

      –        durată maximă de 10 secunde;
      –        difuzare imediat anterioară sau ulterioară programului în cauză;
      –        caracteristici de realizare care se disting în mod evident de realizarea spoturilor convenționale. [...]
      Microspații publicitare: microspațiile care conțin anunțuri publicitare sunt considerate «o altă formă de publicitate» atunci
         când durata lor depășește 60 de secunde și atunci când nu constau într‑o simplă regrupare de spoturi care dispun de o ușoară
         tramă comună.”

       Procedura precontencioasă și procedura în fața Curții
      16      Comisia a comandat societății de consultanță independente Audimetrie un studiu privind programele mai multor canale spaniole
         importante de televiziune într‑o perioadă de referință de două luni, în cursul anului 2005. Întrucât a constatat că, potrivit
         acesteia, a fost săvârșită o serie de încălcări ale prevederilor articolelor 11 și 18 din Directiva 89/552, Comisia a transmis
         Regatului Spaniei o scrisoare, datată 26 ianuarie 2007, în care invita statul membru respectiv să prezinte observații cu privire
         la rezultatele acestui studiu.

      17      În urma unei reuniuni, care a avut loc la 13 martie 2007 între serviciile Comisiei și administrația spaniolă, Regatul Spaniei
         a transmis serviciilor Comisiei o scrisoare a Direcției generale pentru dezvoltarea societății informaționale din cadrul Ministerului
         Industriei, Turismului și Comerțului, care conținea precizări cu privire la practica urmată de autoritățile spaniole. Comisia
         a dedus din acest răspuns că Regatul Spaniei nu își îndeplinise obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 alineatul
         (2) din Directiva 89/552. În consecință, Comisia a transmis Regatului Spaniei o scrisoare de punere în întârziere datată 11
         iulie 2007, prin care îl invita să își prezinte observațiile în termen de două luni.

      18      În această scrisoare, Comisia a invocat trei motive, dintre care primul era întemeiat pe faptul că Regatul Spaniei nu își
         îndeplinise obligațiile care îi revin, întrucât a definit în mod restrictiv noțiunea „spoturi publicitare” menționată la articolul
         18 alineatul (2) din Directiva 89/552, interpretând în același timp noțiunea „alte forme de publicitate” într‑un mod atât
         de larg încât aceasta include anumite tipuri de publicitate care, potrivit Comisiei, fac parte din categoria spoturilor publicitare.
         Întrucât celelalte motive au fost ulterior abandonate de Comisie, acestea nu sunt relevante pentru prezenta cauză.

      19      Regatul Spaniei a răspuns la respectiva scrisoare de punere în întârziere printr‑o scrisoare datată 26 octombrie 2007, însoțită
         de un raport al Ministerului Industriei, Turismului și Comerțului. În ceea ce privește noțiunea de spoturi publicitare, Regatul
         Spaniei a confirmat persistența unor divergențe privind interpretarea noțiunii respective.

      20      La 8 mai 2008, întrucât a apreciat că din acest răspuns rezulta că Regatul Spaniei nu adoptase măsurile necesare pentru a
         asigura respectarea obligațiilor prevăzute la articolul 18 alineatul (2) din Directiva 89/552, Comisia a adresat un aviz motivat
         acestui stat membru și l‑a invitat să ia măsurile necesare pentru a se conforma avizului respectiv în termen de două luni
         de la notificare.

      21      Întrucât a considerat nesatisfăcător răspunsul oferit în această privință de Regatul Spaniei la 8 septembrie 2008, Comisia
         a decis să introducă prezenta acțiune.

      22      Regatul Spaniei, precum și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, care a intervenit în susținerea statului membru
         pârât, solicită respingerea acestei acțiuni.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      23      Trebuie amintit că acțiunea Comisiei vizează patru tipuri de publicitate difuzate pe canalele de televiziune spaniole, și
         anume reportajele publicitare, telepromovările, anunțurile publicitare de sponsorizare și microanunțurile publicitare. Comisia
         apreciază că difuzarea acestor patru tipuri de publicitate în Spania se încadrează în noțiunea de spoturi publicitare. Dimpotrivă,
         Regatul Spaniei consideră că acestea fac parte din „alte forme de publicitate” și că, în această calitate, ele beneficiază
         de o durată de emisie supusă unor limite orare și zilnice diferite.

      24      Comisia susține că din Hotărârea din 12 decembrie 1996, RTI și alții (C‑320/94, C‑328/94, C‑329/94 și C‑337/94-C‑339/94, Rec.,
         p. I‑6471) se poate deduce existența unei prezumții potrivit căreia, în principiu, orice formă de publicitate difuzată între
         programe sau pe parcursul pauzelor constituie un „spot publicitar” în sensul Directivei 89/552 și este, în consecință, supusă
         limitei orare prevăzute la articolul 18 alineatul (2) din această directivă. Numai durata semnificativ mai mare a unor tipuri
         de publicitate, impusă de modalitățile lor de prezentare, ar justifica în mod excepțional ca acestea să nu fie supuse limitei
         menționate.

      25      Comisia apreciază astfel că cele patru tipuri de publicitate în cauză nu au în general o durată semnificativ mai lungă decât
         cea a spoturilor publicitare convenționale. Comisia mai arată că, atunci când situația se prezintă diferit, justificarea nu
         este în niciun caz dată de modalitățile intrinseci de prezentare ale respectivelor tipuri de publicitate, dat fiind că aceste
         modalități ar fi similare, chiar identice cu cele ale spoturilor publicitare convenționale.

      26      Ținând seama de aceste considerații, Comisia subliniază că cele patru tipuri de publicitate în cauză se încadrează în noțiunea
         de spoturi publicitare. Mai exact, în ceea ce privește reportajele publicitare, ar rezulta din studiul realizat de societatea
         Audimetrie că acestea sunt difuzate între programe sau pe parcursul pauzelor și au o frecvență de difuzare identică cu cea
         a spoturilor. De asemenea, reportajele publicitare ar fi similare cu anumite spoturi publicitare în ceea ce privește durata
         lor și impactul sugestiv al acestora.

      27      În ceea ce privește telepromovările, Comisia precizează că acțiunea sa vizează numai spoturile de telepromovare. Acestea au
         o durată scurtă, de aproximativ un minut, care nu poate fi considerată ca semnificativ mai lungă decât cea a spoturilor publicitare
         convenționale. În plus, spoturile de telepromovare s‑ar prezenta sub forma unor „anunțuri de rezervă” care, deși pot fi asociate
         unui anumit program, ca urmare a prezenței anumitor actori și a unor elemente vizuale speciale, ar fi complet autonome față
         de aceste programe. În plus, telepromovările ar fi difuzate pe ecrane publicitare și, la fel ca spoturile convenționale, ar
         fi concepute pentru a fi redifuzate, ceea ce s‑ar întâmpla în realitate foarte frecvent.
      28      Cu privire la spoturile publicitare de sponsorizare, Comisia își întemeiază acțiunea pe definiția acestora din criteriile
         interpretative, potrivit căreia este vorba despre un tip special de spot, și anume „euroclacheta”, în care anunțul de sponsorizare
         a unui program și publicitatea sponsorului sunt realizate simultan, ceea ce ar avea un efect de incitare a publicului la cumpărarea
         de produse sau de servicii ale sponsorului. Or, Comisia amintește că, potrivit articolului 17 din Directiva 89/552, calificarea
         drept „sponsorizare” este subordonată condiției ca anunțul să nu conțină nicio incitare la cumpărarea de produse sau de servicii
         propuse de sponsor.

      29      În ceea ce privește microspațiile publicitare, Comisia se întemeiază de asemenea pe definiția acestora cuprinsă în criteriile
         interpretative, potrivit căreia microspațiile publicitare care conțin anunțuri publicitare sunt considerate o „altă formă
         de publicitate” atunci când durata acestora depășește 60 de secunde și atunci când acestea nu constau într‑o simplă regrupare
         de spoturi care dispun de o ușoară tramă comună. Or, Comisia subliniază că modalitățile de prezentare și caracteristicile
         acestor microspații nu impun în niciun caz o durată mai lungă decât cea a spoturilor convenționale.

      30      În consecință, potrivit acestei instituții, neîndeplinirea obligațiilor reproșată Regatului Spaniei este confirmată, având
         în vedere că, întrucât cele patru tipuri de publicitate în cauză au fost considerate alte forme de publicitate, iar nu spoturi
         publicitare, acestea au fost difuzate pe canalele de televiziune spaniole până la 17 minute pe oră, respectiv pentru o durată
         care depășește, potrivit Comisiei, cu 50 % limita maximă de 12 minute pe oră prevăzută la articolul 18 alineatul (2) din Directiva
         89/552.

      31      Regatul Spaniei subliniază că articolul 18 din Directiva 89/552 nu definește nici noțiunea de spoturi publicitare, nici noțiunea
         de alte forme de publicitate. Ar fi vorba despre noțiuni generice și deschise care nu ar admite numerus clausus și care s‑ar încadra în noțiunea mai generală de publicitate televizată. În special, „alte forme de publicitate” ar include
         diferite tipuri de creații publicitare care, fie ca urmare a duratei lor și a caracteristicilor lor speciale de realizare
         sau de difuzare, fie ca urmare a finalității lor sau a legăturii lor cu anumite programe ori cu activități ale operatorului
         de televiziune, nu ar fi considerate ca intrând sub incidența noțiunii tradiționale de spoturi publicitare.

      32      Potrivit statului membru menționat, definiția publicității televizate prevăzută de Directiva 89/552 este o noțiune generală
         foarte largă care include o serie de anunțuri publicitare care grupează nu numai spoturile publicitare sau de teleshopping,
         dar și alte tipuri de anunțuri cum ar fi telepromovările, reportajele publicitare, supraimpresiunile, anunțurile de sponsorizare,
         microanunțurile asimilate unor reportaje publicitare, spoturile de autopromovare, publicitatea virtuală și anunțurile din
         partea serviciilor publice, tipuri de anunțuri care pot să facă obiectul unui tratament diferențiat în ceea ce privește volumul
         de emisie, întreruperile de programe și emisia independentă sau asociată, în funcție de obiectivele care trebuie atinse.

      33      Astfel, interpretarea care trebuie dată noțiunilor de spoturi publicitare și de alte forme de publicitate trebuie identificată,
         potrivit Regatului Spaniei, în funcție de obiectivul urmărit de Directiva 89/552. Acest obiectiv ar consta în identificarea
         unui echilibru între, pe de o parte, nevoile de finanțare ale operatorilor de televiziune, dreptul acestora la libertatea
         de a desfășura o activitate economică și respectarea independenței lor editoriale și, pe de altă parte, protecția intereselor
         consumatorilor, în calitate de telespectatori, împotriva unei publicități excesive. Pentru aceste motive, Legea 25/1994 ar
         fi stabilit nu numai o limită orară de 12 minute pentru spoturile publicitare și de teleshopping, dar ar fi stabilit de asemenea
         o limită suplimentară de 17 minute pentru difuzarea oricărei forme de publicitate cuantificabile, inclusiv anunțurile de autopromovare
         a produselor operatorului, fără a fi posibilă cumularea acestor două limite în decursul aceleiași ore, întrucât legea menționată
         respectă întotdeauna limita stabilită de 12 minute pentru spoturile publicitare și de teleshopping.

      34      Regatul Spaniei susține că cele patru tipuri de publicitate în cauză nu intră sub incidența noțiunii de spoturi publicitare,
         nu numai ca urmare a duratei standard a acestora, dar și ca urmare a agresivității lor comerciale mai reduse, a capacității
         scăzute de sugestie față de consumator, precum și a împrejurării că acestea determină, în privința telespectatorilor, o perturbare
         mai redusă a utilizării programelor.

      35      Regatul Unit subliniază că acțiunea Comisiei este întemeiată pe o interpretare a noțiunii de spoturi publicitare care nu respectă
         diferențele fundamentale stabilite prin Directiva 89/552 între spoturile publicitare, pe de o parte, și alte forme de publicitate,
         pe de altă parte, și anume în special sponsorizarea și anunțurile difuzate de organismul de radiodifuziune în ceea ce privește
         propriile programe, prevăzute la articolul 18 alineatul (3).

      36      Regatul Unit consideră că sponsorizarea, în măsura în care îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 17 din Directiva
         89/552, nu intră sub incidența restricțiilor prevăzute la articolul 18 din această directivă. Prin urmare, abordarea Comisiei,
         potrivit căreia spoturile publicitare de sponsorizare constituie spoturi publicitare, ar fi eronată. Deși un spot publicitar
         de sponsorizare îndeplinește cerințele menționate la articolul 17 din respectiva directivă, împrejurarea că poate promova
         anumite produse sau servicii propuse de un sponsor nu ar însemna că acesta constituie un spot publicitar.

      37      Cu privire la anunțurile difuzate de organismul de radiodifuziune în ceea ce privește propriile programe, Regatul Unit arată
         că Comisia nu respectă excepția prevăzută la articolul 18 alineatul (3) din Directiva 89/552 în ceea ce privește anunțurile
         menționate. Abordarea Comisiei ar avea drept consecință încadrarea anunțurilor organismului de radiodifuziune în noțiunea
         de spoturi publicitare numai ca urmare a faptului că acestea constituie o promovare a serviciilor furnizate de organismul
         respectiv. Potrivit Regatului Unit, această abordare este eronată, întrucât privează de orice efect excluderea prevăzută la
         respectivul articol 18 alineatul (3).

       Aprecierea Curții
      38      Prin intermediul acțiunii formulate, Comisia critică Regatul Spaniei pentru o încălcare a articolului 3 alineatul (2) din
         Directiva 89/552 prin faptul că acesta a tolerat încălcări repetate ale normelor prevăzute la articolul 18 alineatul (2) din
         directiva menționată, care prevăd o limitare orară a timpului de emisie în ceea ce privește, între altele, spoturile publicitare.
         În special, autoritățile spaniole ar interpreta în mod eronat și prea restrictiv noțiunea „spoturi publicitare” vizată la
         articolul 18 menționat, astfel încât anumite tipuri de publicitate televizată difuzate în Spania, și anume reportajele publicitare,
         telepromovările, spoturile publicitare de sponsorizare și microanunțurile publicitare ar fi excluse din această noțiune și
         ar fi scoase de sub incidența limitării orare menționate.

      39      În consecință, chestiunea esențială care trebuie clarificată în prezentul litigiu constă în a stabili dacă cele patru tipuri
         de publicitate în cauză trebuie calificate ca spoturi publicitare, astfel cum susține Comisia, sau dacă acestea constituie
         alte forme de publicitate, astfel cum invocă Regatul Spaniei.

      40      În această privință, este necesar să se examineze conținutul noțiunii „spoturi publicitare”, prevăzută la articolul 18 alineatele
         (1) și (2) din Directiva 89/552.

      41      Trebuie să se constate că această noțiune nu este definită de Directiva 89/552, care nu face trimitere, cu privire la acest
         aspect, nici la legislațiile statelor membre.

      42      În aceste împrejurări, trebuie amintit că, din cerințele aplicării uniforme a dreptului Uniunii, precum și ale principiului
         egalității rezultă că termenii unei dispoziții ale acestui drept care nu face nicio trimitere expresă la dreptul statelor
         membre pentru a stabili sensul și domeniul de aplicare ale acesteia trebuie, în mod normal, să primească în întreaga Uniune
         Europeană o interpretare autonomă și uniformă, care trebuie stabilită ținând cont de contextul prevederii și de obiectivul
         urmărit de reglementarea în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 octombrie 2007, Österreichischer Rundfunk, C‑195/06,
         Rep., p. I‑8817, punctul 24 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 20 octombrie 2011, Interedil, C‑396/09, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctul 42).

      43      Astfel, domeniul de aplicare pe care legiuitorul Uniunii a dorit să îl atribuie noțiunii „spoturi publicitare”, în sensul
         articolului 18 alineatele (1) și (2) din Directiva 89/552, trebuie interpretat în contextul acestei dispoziții și al obiectivului
         urmărit prin reglementarea respectivă (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Österreichischer Rundfunk, citată anterior, punctul
         25).

      44      Or, din al douăzeci și șaptelea considerent al Directivei 89/552, precum și din articolul 18 alineatele (1) și (2) din această
         directivă rezultă că articolul menționat urmărește să stabilească o protejare echilibrată a intereselor financiare ale posturilor
         de emisie și ale persoanelor care își fac publicitate, pe de o parte, și a intereselor titularilor de drepturi, respectiv
         autorii și creatorii, precum și a consumatorilor în calitatea lor de public de televiziune, pe de altă parte (a se vedea,
         prin analogie, Hotărârea din 23 octombrie 2003, RTL Television, C‑245/01, Rec., p. I‑12489, punctul 62).

      45      Cu privire la acest ultim aspect, Curtea a subliniat deja că protecția consumatorilor reprezentați de telespectatori împotriva
         publicității excesive constituie un aspect esențial al obiectivului directivei menționate (Hotărârea Österreichischer Rundfunk,
         citată anterior, punctul 27).

      46      Tocmai ținând seama de acest obiectiv, astfel cum rezultă chiar din cel de al douăzeci și șaptelea considerent menționat,
         legiuitorul Uniunii a dorit să asigure în mod complet și corespunzător protecția intereselor consumatorilor reprezentați de
         telespectatori, instituind un anumit număr de norme minimale și de criterii pentru diferitele forme de promovare precum publicitatea
         televizată, teleshoppingul și sponsorizarea (a se vedea în acest sens Hotărârea Österreichischer Rundfunk, citată anterior,
         punctul 26).

      47      Mai precis, Directiva 89/552 nu numai că a introdus limite ale timpului de difuzare a publicității televizate, astfel cum
         este definită aceasta la articolul 1 litera (c), ci a efectuat de asemenea, după cum rezultă din articolul 18 alineatul (2)
         din această directivă, o distincție între limitele zilnice și limitele orare. Or, această distincție ia în considerare faptul
         că limitele orare, spre deosebire de limitele zilnice, afectează în mod direct orele de maximă audiență, respectiv orele în
         care nevoia de protejare a telespectatorilor prezintă o importanță mai mare.

      48      Este adevărat că, astfel cum amintește Regatul Spaniei, în Hotărârea din 28 octombrie 1999, ARD (C‑6/98, Rec., p. I‑7599,
         punctele 29 și 30), Curtea a statuat că dispozițiile Directivei 89/552 care impun o restricție privind libera difuzare a emisiunilor
         de televiziune, atunci când acestea nu sunt formulate clar și neechivoc, trebuie interpretate în mod restrictiv.

      49      Cu toate acestea, nu este mai puțin adevărat că, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 75 din concluziile prezentate,
         noțiunea „spoturi publicitare” care rezultă din articolul 18 din Directiva 89/552 trebuie interpretată cu luarea în considerare
         a obiectivului acesteia, care urmărește asigurarea unui echilibru între exercitarea libertății de difuzare a anunțurilor publicitare
         televizate și obligația de protejare a telespectatorilor împotriva unei difuzări excesive a publicității.

      50      În această privință, Curtea a precizat de asemenea, astfel cum a arătat Comisia în mod întemeiat, că spoturile publicitare
         constituie forme de promovare cu o durată foarte scurtă în mod normal, cu un impact sugestiv foarte important, care apar în
         general în grup conform unei periodicități variabile pe parcursul programelor sau între acestea și care sunt realizate mai
         degrabă de cei care furnizează produsele sau serviciile ori de agenții acestora decât de organismele de radiodifuziune înseși
         (Hotărârea RTI și alții, citată anterior, punctul 31).

      51      În respectiva Hotărâre RTI și alții, în contextul delimitării noțiunii de spoturi publicitare față de noțiunea de forme de
         publicitate, cum ar fi „ofertele directe adresate publicului” prevăzută de Directiva 89/552 în versiunea sa originală, Curtea
         a constatat că, în esență, justificarea unei majorări, cu titlu excepțional, a plafoanelor de emisie în ceea ce privește ofertele
         respective se datora faptului că durata acestora era mai lungă ca urmare a modalităților lor de prezentare și că aplicarea
         limitelor timpului de emisie prevăzute pentru spoturile publicitare dezavantaja ofertele menționate în raport cu spoturile
         publicitare. Pe de altă parte, Curtea a subliniat că aceste criterii puteau fi utilizate, de asemenea, pentru alte forme de
         promovare (a se vedea în acest sens Hotărârea RTI și alții, citată anterior, punctele 32, 34 și 37).

      52      Rezultă că orice formă de publicitate televizată difuzată între programe sau pe parcursul pauzelor constituie, în principiu,
         un „spot publicitar” în sensul Directivei 89/552, cu excepția situației în care tipul de publicitate vizat se încadrează într‑o
         altă formă de publicitate reglementată în mod expres prin directiva menționată, astfel cum este în special cazul „teleshoppingului”,
         sau impune, prin modalitățile sale de prezentare, o durată superioară celei a spoturilor publicitare, cu condiția ca o aplicare
         a limitelor prevăzute pentru spoturile menționate să dezavantajeze forma de publicitate în cauză în raport cu spoturile publicitare
         fără o justificare valabilă.

      53      În consecință, chiar dacă un anumit tip de publicitate are în mod intrinsec, respectiv prin modalitățile sale de prezentare,
         o durată ceva mai lungă decât durata obișnuită a spoturilor publicitare, numai acest motiv nu poate fi suficient pentru a‑l
         califica drept „altă formă de publicitate” în sensul articolului 18 alineatul (1) din Directiva 89/552.

      54      Or, reiese din dosar, în special din raportul societății Audimetrie menționat la punctul 16 din prezenta hotărâre, a cărui
         exactitate factuală nu a fost contestată în mod valabil de Regatul Spaniei, că fiecare dintre cele patru tipuri de publicitate
         în cauză în speță are în general o durată care nu depășește două minute.

      55      Din considerațiile de mai sus rezultă că aceste tipuri de publicitate se încadrează în noțiunea de spoturi publicitare și,
         prin urmare, sunt supuse limitelor timpului de emisie prevăzute la articolul 18 alineatul (2) din Directiva 89/552.

      56      Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se constate că, prin tolerarea faptului ca anumite tipuri de publicitate,
         cum ar fi reportajele publicitare, spoturile de telepromovare, spoturile publicitare de sponsorizare și microanunțurile publicitare,
         să fie difuzate pe canalele de televiziune spaniole pe parcursul unei durate care depășește limita maximă de 20 % din timpul
         de emisie într‑un interval de o oră, prevăzută la articolul 18 alineatul (2) din Directiva 89/552, Regatul Spaniei nu și‑a
         îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 alineatul (2) din directiva menționată.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      57      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Regatului Spaniei la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Regatul Spaniei a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Prin tolerarea faptului ca anumite tipuri de publicitate, cum ar fi reportajele publicitare, spoturile de telepromovare, spoturile
            publicitare de sponsorizare și microanunțurile publicitare, să fie difuzate pe canalele de televiziune spaniole pe parcursul
            unei durate care depășește limita maximă de 20 % din timpul de emisie într‑un interval de o oră, prevăzută la articolul 18
            alineatul (2) din Directiva 89/552/CEE a Consiliului din 3 octombrie 1989 privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege
            și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare a programelor de televiziune,
            astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 iunie 1997, Regatul
            Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 alineatul (2) din directiva menționată.
      2)      Obligă Regatul Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 20 septembrie 2007.#Société des produits Nestlé SA împotriva Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Cauza C-193/06 P.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a treia) din 20 septembrie 2007 – Nestlé/Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci,
            desene și modele industriale) (OAPI)
      (Cauza C‑193/06 P)
      „Recurs – Marcă comunitară – Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) – Marcă figurativă conținând elementul verbal «QUICKY» – Opoziția titularului mărcilor verbale naționale anterioare QUICKIES – Risc de confuzie – Apreciere globală”
      Marcă comunitară – Definirea și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție din partea titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice
         sau similare [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 34, 35, 46, 47 și 76)

      Obiectul

               Recurs declarat împotriva hotărârii Tribunalului de Primă Instanță (Camera întâi) din 22 februarie 2006, Nestlé/OAPI, intervenientă:
                  Quick restaurants SA (cauza T‑74/04), prin care Tribunalul a respins acțiunea în anularea deciziei Camerei a doua de recurs
                  a OAPI din 17 decembrie 2003 (cauza R 922/2001‑2) privind o procedură de opoziție între Société des Produits Nestlé SA și
                  Quick restaurants SA

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 22 februarie 2006, Nestlé/OAPI – Quick (QUICKY)
                     (T‑74/04), în măsura în care Tribunalul, prin încălcarea articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94
                     al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară, nu a apreciat asemănarea vizuală a semnelor în cauză atunci
                     când s‑a întemeiat pe impresia de ansamblu produsă de acestea.

                  2)

                  	Respinge celelalte capete de cerere.

                  3)

                  	Trimite cauza Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene.

                  4)

                  	Amână pronunțarea cu privire la cheltuielile de judecată.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 7 septembrie 2006.#N împotriva Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Gerechtshof te Arnhem - Țările de Jos.#Libera circulație a persoanelor - Articol 18 CE - Libertate de stabilire - Articol 43 CE.#Cauza C-470/04.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 15 noiembrie 2011. # Václav Hrbek împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT - Marca comunitară figurativă anterioară alpine - Abuz de putere - Articolul 65 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009. # Cauza T-434/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 15 noiembrie 2011 – Hrbek/OAPI –Outdoor Group (ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT)
      (Cauza T‑434/10)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT – Marca comunitară figurativă anterioară alpine – Abuz de putere – Articolul 65 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         31, 47, 65 și 71-74)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 8 iulie 2010 (cauza R 1441/2009‑2), privind o procedură
                  de opoziție între The Outdoor Group Ltd și domnul Václav Hrbek

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Îl obligă pe domnul Václav Hrbek la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 16 martie 2005. # L'Oréal SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-112/03.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 20 octombrie 2011.#Interedil Srl, în lichidare împotriva Fallimento Interedil Srl și Intesa Gestione Crediti SpA.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Bari - Italia.#Trimitere preliminară - Competența unei instanțe inferioare de a adresa o întrebare preliminară Curții - Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 - Proceduri de insolvență - Competență internațională - Centrul intereselor principale ale debitorului - Transferul sediului social într-un alt stat membru - Noțiunea «sediu».#Cauza C-396/09.

text:
      Cauza C‑396/09
      Interedil Srl, în lichidare,
      împotriva
      Fallimento Interedil Srl
      și
      Intesa Gestione Crediti SpA
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Tribunale di Bari)
      „Trimitere preliminară — Competența unei instanțe inferioare de a adresa o întrebare preliminară Curții — Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 — Proceduri de insolvență — Competență internațională — Centrul intereselor principale ale debitorului — Transferul sediului social într‑un alt stat membru — Noțiunea «sediu»”
      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare — Competența Curții — Act adoptat în temeiul titlului IV din partea a treia din Tratatul CE
      (art. 267 TFUE)
      2.        Dreptul Uniunii — Supremație — Drept național contrar — Inaplicabilitate de plin drept a normelor existente — Obligație de
            a respecta instrucțiunile unei instanțe superioare neconforme cu dreptul Uniunii — Inadmisibilitate
      (art. 267 TFUE)
      3.        Cooperare judiciară în materie civilă — Proceduri de insolvență — Regulamentul nr. 1346/2000 — Competență internațională pentru
            a deschide o procedură de insolvență — Instanțe ale statului membru în care se află centrul intereselor principale ale debitorului
      [Regulamentul nr. 1346/2000 al Consiliului, art. 3 alin. (1)]
      4.        Cooperare judiciară în materie civilă — Proceduri de insolvență — Regulamentul nr. 1346/2000 — Competență internațională pentru
            a deschide o procedură de insolvență — Instanțe ale statului membru în care se află centrul intereselor principale ale debitorului
            — Criterii de determinare
      [Regulamentul nr. 1346/2000 al Consiliului, art. 3 alin. (1) a doua teză]
      5.        Cooperare judiciară în materie civilă — Proceduri de insolvență — Regulamentul nr. 1346/2000 — Competență internațională pentru
            a deschide o procedură de insolvență — Procedură secundară
      [Regulamentul nr. 1346/2000 al Consiliului, art. 3 alin. (2)]
      1.        În temeiul articolului 267 TFUE, instanțele ale căror decizii sunt supuse unei căi de atac în dreptul intern au, de la 1 decembrie
         2009, dreptul de a sesiza Curtea cu titlu preliminar atunci când în cauză sunt acte adoptate pe baza titlului IV din tratat.

      Având în vedere obiectivul cooperării eficiente dintre Curte și instanțele naționale pe care îl urmărește articolul 267 TFUE
         și principiul economiei procedurii, Curtea are, începând cu 1 decembrie 2009, competența de a judeca o cerere de pronunțare
         a unei hotărâri preliminare care provine de la o instanță ale cărei decizii sunt supuse unei căi de atac în dreptul intern,
         chiar dacă cererea a fost depusă înainte de această dată.

      (a se vedea punctele 19 și 20)
      2.        Dreptul Uniunii se opune ca o instanță națională să fie ținută să respecte o normă de procedură națională în temeiul căreia
         dezlegările date de instanța superioară națională sunt obligatorii pentru aceasta, în cazul în care rezultă că dezlegările
         date de instanța superioară nu sunt conforme cu dreptul Uniunii, astfel cum acesta este interpretat de Curte.

      Astfel, în primul rând, existența unei norme de procedură naționale în temeiul căreia instanțele care nu se pronunță în ultimă
         instanță sunt ținute să respecte dezlegările date de instanța superioară nu poate să pună în discuție posibilitatea pe care
         o au instanțele naționale care nu se pronunță în ultimă instanță de a sesiza Curtea cu o cerere de pronunțare a unei hotărâri
         preliminare atunci când au nelămuriri cu privire la interpretarea dreptului Uniunii.

      În al doilea rând, o hotărâre pronunțată cu titlu preliminar de Curte obligă instanța națională în ce privește interpretarea
         sau validitatea actelor în cauză ale instituțiilor Uniunii pentru soluționarea acțiunii principale.

      În plus, instanța națională care trebuie să aplice, în cadrul competenței sale, dispozițiile de drept al Uniunii are obligația
         de a asigura efectul deplin al acestor dispoziții, înlăturând, din oficiu dacă este necesar, aplicarea oricărei dispoziții
         contrare a legislației naționale, fără a trebui să solicite sau să aștepte eliminarea prealabilă a acestei dispoziții naționale
         pe cale legislativă sau prin orice alt procedeu constituțional.

      (a se vedea punctele 35, 36, 38 și 39 și dispozitiv 1)
      3.        Noțiunea „centrul intereselor principale” ale debitorului, prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000
         privind procedurile de insolvență, trebuie interpretată prin referire la dreptul Uniunii.

      Astfel, este vorba despre o noțiune proprie regulamentului care, prin urmare, trebuie interpretată în mod uniform și independent
         de legislațiile naționale.

      (a se vedea punctele 43 și 44 și dispozitiv 2)
      4.        Pentru a determina centrul intereselor principale ale unei societăți debitoare, articolul 3 alineatul (1) a doua teză din
         Regulamentul nr. 1346/2000 privind procedurile de insolvență trebuie interpretat în sensul că centrul intereselor principale
         ale unei societăți debitoare trebuie determinat acordând prioritate locului administrației centrale a acestei societăți, astfel
         cum acesta poate fi stabilit prin elemente obiective și verificabile de către terți. În ipoteza în care organele de conducere
         și de control ale unei societăți se află la locul sediului social, iar deciziile de administrare a acestei societăți sunt
         luate în acest loc, de o manieră verificabilă de către terți, prezumția prevăzută de această dispoziție nu poate fi răsturnată.
         În ipoteza în care locul administrației centrale a unei societăți nu se află la sediul social al acesteia, existența unor
         active sociale, precum contracte de exploatare financiară într‑un alt stat membru decât cel în care se află sediul social
         al acestei societăți, nu poate fi considerată un element suficient pentru a răsturna această prezumție decât cu condiția ca
         o apreciere globală a tuturor elementelor relevante să permită stabilirea faptului că centrul efectiv de conducere și de control
         al societății menționate, precum și conducerea intereselor societății se situează, de o manieră verificabilă de către terți,
         în acest alt stat membru.

      În cazul unui transfer al sediului social al unei societăți debitoare înainte de introducerea unei cereri de deschidere a
         unei proceduri de insolvență, centrul intereselor principale ale acestei societăți este prezumat că se află la noul sediu
         social al acesteia.

      (a se vedea punctul 59 și dispozitiv 3)
      5.        Noțiunea „sediu” în sensul articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1346/2000 privind procedurile de insolvență trebuie
         interpretată în sensul că presupune existența unei structuri care să cuprindă un minim de organizare și o anumită stabilitate
         în vederea desfășurării unei activități economice. Numai existența unor bunuri izolate sau a unor conturi bancare nu corespunde,
         în principiu, acestei definiții.

      (a se vedea punctul 64 și dispozitiv 4)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      20 octombrie 2011(*)

      „Trimitere preliminară – Competența unei instanțe inferioare de a adresa o întrebare preliminară Curții – Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 – Proceduri de insolvență – Competență internațională – Centrul intereselor principale ale debitorului – Transferul sediului social într‑un alt stat membru – Noțiunea «sediu»”
      În cauza C‑396/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Tribunale di
         Bari (Italia), prin decizia din 6 iulie 2009, primită de Curte la 13 octombrie 2009, în procedura

      Interedil Srl, în lichidare,

      împotriva
      Fallimento Interedil Srl,
      Intesa Gestione Crediti SpA,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii M. Safjan, A. Borg Barthet, M. Ilešič, și doamna M. Berger (raportor),
         judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 13 ianuarie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Interedil Srl, în lichidare, de P. Troianiello, avvocato;
      –        pentru Fallimento Interedil Srl, de G. Labanca, avvocato;
      –        pentru Intesa Gestione Crediti SpA, de G. Costantino, avvocato;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul N. Bambara și de doamna S. Petrova, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 martie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000
         al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență (JO L 160, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143, denumit
         în continuare „regulamentul”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Interedil Srl, în lichidare (denumită în continuare „Interedil”),
         pe de o parte, și Fallimento Interedil Srl și Intesa Gestione Crediti SpA. (denumită în continuare „Intesa”), a cărei succesoare
         în drepturi este Italfondario SpA, pe de altă parte, cu privire la o acțiune în declararea falimentului formulată de Intesa
         împotriva Interedil.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Regulamentul a fost adoptat în special în temeiul articolului 61 litera (c) CE și al articolului 67 alineatul (1) CE.

      4        Articolul 2 din regulament, consacrat definițiilor, prevede:

      „În sensul prezentului regulament:
      (a)      «procedură de insolvență» înseamnă procedurile colective prevăzute la articolul 1 alineatul (1). Aceste proceduri sunt enumerate
         în anexa A;

            [...]
      (h)      «sediu» înseamnă un loc de derulare de operațiuni unde debitorul exercită în mod netranzitoriu o activitate economică cu mijloace
         umane și cu bunuri.”

      5        În ceea ce privește Italia, lista din anexa A la regulament menționează, printre altele, procedura de „fallimento”.

      6        Articolul 3 din regulament, care privește competența internațională, prevede:

      „(1)      Competența de a deschide procedura de insolvență revine instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul
         intereselor principale ale unui debitor. În cazul unei societăți sau al unei persoane juridice, centrul intereselor principale
         este prezumat a fi, până la proba contrarie, locul unde se află sediul social.

      (2)      Atunci când centrul intereselor principale ale unui debitor este situat pe teritoriul unui stat membru, instanțele unui alt
         stat membru sunt competente să deschidă o procedură de insolvență împotriva acestui debitor numai dacă acesta are un sediu
         pe teritoriul acestui din urmă stat membru. Efectele acestei proceduri se limitează la bunurile debitorului situate pe teritoriul
         celui de‑al doilea stat membru.

      [...]”
      7        Considerentul (13) al regulamentului menționează că „«[c]entrul intereselor principale» trebuie să corespundă locului în care
         debitorul își conduce în mod obișnuit interesele și poate, prin urmare, să fie verificat de către terți”.

       Dreptul național
      8        Articolul 382 din Codul de procedură civilă italian (codice di procedura civile), referitor la soluționarea problemelor de
         competență de către Corte suprema di cassazione, prevede:

      „Atunci când se pronunță cu privire la o problemă de competență, Corte hotărăște asupra acesteia stabilind, dacă este cazul,
         instanța competentă [...]”

      9        Din decizia de trimitere rezultă că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, decizia pronunțată de Corte suprema di cassazione
         în temeiul acestei dispoziții este definitivă și obligatorie pentru instanța sesizată cu soluționarea cauzei pe fond.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      10      Interedil a fost constituită sub forma juridică a unei „società a responsabilità limitata” de drept italian, al cărei sediu
         social se afla în Monopoli (Italia). La 18 iulie 2001, sediul social al acesteia a fost transferat la Londra (Regatul Unit).
         La aceeași dată, societatea a fost radiată din registrul întreprinderilor din statul italian. În urma transferului sediului,
         Interedil a fost înscrisă în registrul societăților din Regatul Unit cu mențiunea „FC” („Foreign Company”, societate străină).

      11      Potrivit declarațiilor Interedil, astfel cum sunt reluate în decizia de trimitere, această societate a efectuat, în același
         timp cu transferul sediului său, operațiuni constând în achiziționarea sa de către grupul britanic Canopus, precum și în negocierea
         și în încheierea unor contracte de cesiune de întreprinderi. În opinia Interedil, la câteva luni de la transferul sediului
         său social, proprietatea imobilelor pe care le deținea în Tarente (Italia) a fost transferată către Windowmist Limited, ca
         elemente componente ale întreprinderii transferate. Interedil a declarat de asemenea că a fost radiată din registrul societăților
         din Regatul Unit la 22 iulie 2002.

      12      La 28 octombrie 2003, Intesa a solicitat Tribunale di Bari deschiderea unei proceduri de faliment („fallimento”) împotriva
         Interedil.

      13      Interedil a contestat competența acestei instanțe pentru motivul că, în urma transferului sediului său social în Regatul Unit,
         numai instanțele acestui stat membru erau competente să deschidă o procedură de insolvență. La 13 decembrie 2003, Interedil
         a solicitat Corte suprema di cassazione să se pronunțe cu titlu preliminar asupra competenței.

      14      La 24 mai 2004, fără să mai aștepte decizia Corte suprema di cassazione, considerând că excepția de necompetență a instanțelor
         italiene este în mod vădit nefondată și că insolvența întreprinderii în cauză este stabilită, Tribunale di Bari a declarat
         falimentul Interedil.

      15      La 18 iunie 2004, Interedil a formulat o cale de atac împotriva acestei hotărâri declarative de faliment la instanța de trimitere.

      16      La 20 mai 2005, Corte suprema di cassazione s‑a pronunțat prin ordonanță în ceea ce privește problema prealabilă a competenței
         care îi fusese deferită și a hotărât că instanțele italiene sunt competente. Aceasta a considerat că prezumția prevăzută la
         articolul 3 alineatul (1) a doua teză din regulament, potrivit căreia centrul intereselor principale corespunde locului unde
         se află sediul social, putea fi răsturnată având în vedere anumite împrejurări, și anume existența în Italia a unor imobile
         aparținând Interedil, existența unui contract de închiriere privind două complexuri hoteliere și a unui contract încheiat
         cu o instituție bancară, precum și omisiunea de a comunica Registrului Societăților din Bari transferul sediului social.

      17      Având îndoieli cu privire la temeinicia acestei aprecieri a Corte suprema di cassazione în raport cu criteriile formulate
         de Curte în Hotărârea din 2 mai 2006, Eurofood IFSC (C‑341/04, Rec., p. I‑3813), Tribunale di Bari a decis să suspende judecarea
         cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Noțiunea «centrul intereselor principale ale unui debitor» prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din [r]egulament […] trebuie
         interpretată conform dreptului comunitar sau conform dreptului național și, în cazul unui răspuns afirmativ la prima ipoteză,
         în ce constă această noțiune și care sunt factorii sau elementele determinante pentru identificarea «centrul[ui] intereselor
         principale»?

      2)      Prezumția instituită prin articolul 3 alineatul (1) din [r]egulament […], potrivit căreia, «[î]n cazul unei societăți […],
         centrul intereselor principale este prezumat a fi, până la proba contrarie, locul unde se află sediul social», poate fi răsturnată
         prin constatarea unei activități efective a întreprinderii în alt stat membru decât cel în care se află sediul social al societății
         sau este necesar, pentru ca prezumția să poată fi răsturnată, să se constate că societatea nu a desfășurat nicio activitate
         comercială în statul în care are sediul social?

      3)      Existența, într‑un alt stat membru decât cel în care se află sediul social al societății, a unor bunuri imobiliare aparținând
         societății, existența unui contract de închiriere privind două complexuri hoteliere încheiat de societatea debitoare cu o
         altă societate, precum și a unui contract încheiat de societate cu o instituție bancară constituie elemente sau factori care
         permit să se considere răsturnată prezumția prevăzută la articolul 3 din [r]egulament […] în favoarea «sediului social» al
         societății, iar aceste împrejurări sunt suficiente pentru a considera că societatea deține un «sediu» în acest stat, în sensul
         articolului 3 alineatul (2) din [r]egulament […]?

      4)      În cazul în care poziția adoptată de Corte [suprema] di cassazione cu privire la competență în [o]rdonanța […], citată anterior,
         s‑ar baza pe o interpretare a articolului 3 din [r]egulament […] diferită de cea a Curții, articolul 382 din Codul de procedură
         civilă italian, potrivit căruia Corte [suprema] di cassazione se pronunță cu privire la competență printr‑o hotărâre definitivă
         și obligatorie, se opune aplicării acestei dispoziții comunitare, astfel cum este interpretată de Curte?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la competența Curții
      18      Comisia Europeană exprimă rezerve cu privire la competența Curții de a răspunde la cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
         Aceasta subliniază că cererea menționată a fost adresată sub forma unei ordonanțe din 6 iulie 2009, primită de Curte la 13
         octombrie 2009. În temeiul articolului 68 alineatul (1) CE, în vigoare la această din urmă dată, numai instanțele naționale
         ale căror decizii nu erau supuse vreunei căi de atac în dreptul intern puteau sesiza Curtea cu titlu preliminar pentru a obține
         o interpretare a actelor adoptate de instituțiile Comunității în temeiul titlului IV din Tratatul CE. Or, în condițiile în
         care regulamentul a fost adoptat în temeiul articolului 61 litera (c) CE și al articolului 67 alineatul (1) CE care fac parte
         din titlul IV din tratat, deciziile instanței de trimitere pot, în opinia Comisiei, să facă obiectul unei căi de atac în dreptul
         intern.

      19      În această privință, este suficient să se amintească faptul că articolul 68 CE și‑a încetat aplicabilitatea odată cu intrarea
         în vigoare, la 1 decembrie 2009, a Tratatului de la Lisabona și că a dispărut restrângerea dreptului de a sesiza Curtea cu
         titlu preliminar pe care o prevedea. În temeiul articolului 267 TFUE, instanțele ale căror decizii sunt supuse unei căi de
         atac în dreptul intern au, de la această dată, dreptul de a sesiza Curtea cu titlu preliminar atunci când în cauză sunt acte
         adoptate pe baza titlului IV din tratat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 februarie 2011, Weryński, C‑283/09, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctele 28 și 29).

      20      La punctele 30 și 31 din Hotărârea Weryński, citată anterior, Curtea a hotărât că, având în vedere obiectivul cooperării eficiente
         dintre Curte și instanțele naționale pe care îl urmărește articolul 267 TFUE și principiul economiei procedurii, trebuie să
         se considere că, începând cu 1 decembrie 2009, aceasta are competența de a judeca o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare
         care provine de la o instanță ale cărei decizii sunt supuse unei căi de atac în dreptul intern, chiar dacă cererea a fost
         depusă înainte de această dată.

      21      Prin urmare, Curtea este competentă în orice caz să soluționeze prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare.

       Cu privire la admisibilitatea întrebărilor preliminare
       Cu privire la legătura întrebărilor preliminare cu acțiunea principală
      22      Reluând o problemă ridicată de Comisie în observațiile scrise, Interedil a susținut în ședință că, întrucât fusese radiată
         din registrul societăților din Regatul Unit în iulie 2002, ea a încetat să existe la această dată. Prin urmare, cererea de
         deschidere a unei proceduri de faliment introdusă împotriva sa în octombrie 2003 la Tribunale di Bari ar fi fără obiect și
         întrebările preliminare ar fi inadmisibile.

      23      Potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea nu are posibilitatea de a refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare
         adresate de o instanță națională decât atunci când, în special, este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată
         de instanța națională nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de
         natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util
         întrebărilor care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea din 7 decembrie 2010, VEBIC, C‑439/08, Rep., p. I‑12471,
         punctul 42 și jurisprudența citată).

      24      În această privință, trebuie subliniat că regulamentul se limitează să uniformizeze normele privind competența internațională,
         recunoașterea hotărârilor și dreptul aplicabil în domeniul procedurilor de insolvență cu efecte transfrontaliere. Problema
         admisibilității unei cereri de declarare a falimentului în privința unui debitor rămâne reglementată de dreptul național aplicabil.

      25      Din precizările oferite de instanța de trimitere reiese că a fost informată de Interedil că această societate a fost radiată
         din registrul societăților din Regatul Unit în iulie 2002. În schimb, din decizia de trimitere nu rezultă deloc că această
         împrejurare este, conform dreptului național, de natură să împiedice deschiderea unei proceduri de faliment. Astfel, nu se
         poate exclude faptul că dreptul național prevede posibilitatea de a deschide o asemenea procedură pentru organizarea plății
         creditorilor unei societăți dizolvate.

      26      Așadar, nu este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată de instanța națională nu are nicio legătură cu realitatea
         sau cu obiectul acțiunii principale ori că problema este de natură ipotetică.

      27      Prin urmare, excepția inadmisibilității ridicată de Interedil trebuie respinsă.

       Cu privire la obiectul întrebărilor preliminare
      28      Pârâtele din acțiunea principală susțin că întrebările sunt inadmisibile ținând seama de obiectul acestora. În opinia lor,
         prima și a patra întrebare nu revelează vreo divergență între dispozițiile dreptului Uniunii și aplicarea lor de către instanțele
         naționale, în timp ce prin a doua și prin a treia întrebare se solicită Curții să aplice normele de drept al Uniunii în cazul
         concret cu care este sesizată instanța de trimitere.

      29      În cadrul unei trimiteri preliminare, Curtea este abilitată să se pronunțe cu privire la interpretarea sau la validitatea
         unei norme a Uniunii pornind de la faptele care îi sunt indicate de instanța națională, căreia în revine sarcina de a aplica
         norma menționată în cazul concret cu care este sesizată (a se vedea în special Hotărârea din 7 septembrie 2006, Price, C‑149/05,
         Rec., p. I‑7691, punctul 52 și jurisprudența citată).

      30      Or, primele trei întrebări privesc, în esență, interpretarea care trebuie dată noțiunii „centrul intereselor principale” ale
         debitorului, în sensul articolului 3 alineatul (1) din regulament. Având în vedere obiectul acestora, aceste întrebări sunt,
         așadar, admisibile.

      31      A patra întrebare privește posibilitatea instanței de trimitere de a înlătura dezlegările date de o instanță superioară în
         ipoteza în care aceasta ar considera, având în vedere interpretarea oferită de Curte, că aceste dezlegări nu sunt conforme
         cu dreptul Uniunii. Această întrebare, care are ca obiect mecanismul trimiterii preliminare în temeiul articolului 267 TFUE,
         este, așadar, de asemenea admisibilă.

       Cu privire la pretinsa lipsă a unui litigiu
      32      Pârâtele din acțiunea principală susțin că problema competenței instanțelor italiene de a deschide o procedură de faliment
         a fost soluționată de Corte suprema di cassazione printr‑o hotărâre care, în opinia acestora, a dobândit autoritate de lucru
         judecat. Din aceasta, ele deduc că nu există, așadar, un „litigiu pendinte” în fața instanței de trimitere, în sensul articolului
         267 TFUE, și că, pentru acest motiv, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este inadmisibilă.

      33      Trebuie să se examineze această argumentație în legătură cu a patra întrebare, prin care instanța de trimitere urmărește să
         afle în ce măsură este obligată să respecte interpretarea dreptului Uniunii oferită de Corte suprema di cassazione.

       Cu privire la a patra întrebare
      34      Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul Uniunii
         se opune ca o instanță națională să fie ținută să respecte o normă de procedură națională în temeiul căreia dezlegările date
         de instanța superioară națională sunt obligatorii pentru aceasta, în cazul în care rezultă că dezlegările date de această
         instanță superioară nu sunt conforme cu dreptul Uniunii, astfel cum acesta este interpretat de Curte.

      35      Curtea a statuat deja că existența unei norme de procedură naționale nu poate să pună în discuție posibilitatea pe care o
         au instanțele naționale care nu se pronunță în ultimă instanță de a sesiza Curtea cu o cerere de pronunțare a unei hotărâri
         preliminare atunci când au nelămuriri, precum în cauza principală, cu privire la interpretarea dreptului Uniunii (Hotărârea
         din 5 octombrie 2010, Elchinov, C‑173/09, Rep., p. I‑8889, punctul 25).

      36      Potrivit unei jurisprudențe constante, o hotărâre pronunțată cu titlu preliminar de Curte obligă instanța națională în ce
         privește interpretarea sau validitatea actelor în cauză ale instituțiilor Uniunii pentru soluționarea acțiunii principale
         (a se vedea în special Hotărârea Elchinov, citată anterior, punctul 29).

      37      Rezultă că, întrucât instanța națională a exercitat posibilitatea conferită acesteia prin articolul 267 al doilea paragraf
         TFUE, instanța amintită este obligată, în vederea soluționării acțiunii principale, să respecte interpretarea dispozițiilor
         în cauză dată de Curte și, dacă este cazul, este obligată să înlăture dezlegările instanței superioare în situația în care,
         având în vedere interpretarea menționată, consideră că acestea nu sunt conforme cu dreptul Uniunii (a se vedea în special
         Hotărârea Elchinov, citată anterior, punctul 30).

      38      În această privință, trebuie subliniat că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, instanța națională care trebuie să aplice,
         în cadrul competenței sale, dispozițiile de drept al Uniunii are obligația de a asigura efectul deplin al acestor dispoziții,
         înlăturând, din oficiu dacă este necesar, aplicarea oricărei dispoziții contrare a legislației naționale, respectiv, în speță,
         norma de procedură națională în cauză în acțiunea principală, fără a trebui să solicite sau să aștepte eliminarea prealabilă
         a acestei dispoziții naționale pe cale legislativă sau prin orice alt procedeu constituțional (a se vedea în special Hotărârea
         Elchinov, citată anterior, punctul 31).

      39      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că dreptul Uniunii se opune ca o instanță națională
         să fie ținută să respecte o normă de procedură națională în temeiul căreia dezlegările date de instanța superioară națională
         sunt obligatorii pentru aceasta, în cazul în care rezultă că dezlegările date de instanța superioară nu sunt conforme cu dreptul
         Uniunii, astfel cum acesta este interpretat de Curte.

      40      Pentru aceleași motive, este necesar să se înlăture excepția inadmisibilității întemeiată de pârâtele din acțiunea principală
         pe o pretinsă lipsă a unui litigiu.

       Cu privire la prima parte a primei întrebări
      41      Prin intermediul primei părți a primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă noțiunea „centrul
         intereselor principale” ale debitorului, prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din regulament, trebuie interpretată prin
         referire la dreptul Uniunii sau la dreptul național.

      42      Potrivit unei jurisprudențe constante, din cerințele aplicării uniforme a dreptului Uniunii, precum și ale principiului egalității
         de tratament rezultă că termenii unei dispoziții de drept al Uniunii care nu fac nicio trimitere expresă la dreptul statelor
         membre pentru a stabili sensul și domeniul de aplicare ale acesteia trebuie, în mod normal, să primească în întreaga Uniune
         o interpretare autonomă și uniformă, care trebuie stabilită ținând cont de contextul prevederii și de obiectivul urmărit de
         reglementarea în cauză (a se vedea în special Hotărârea din 29 octombrie 2009, NCC Construction Danmark, C‑174/08, Rep., p. I‑10567,
         punctul 24 și jurisprudența citată).

      43      În ceea ce privește mai precis noțiunea „centrul intereselor principale” ale debitorului în sensul articolului 3 alineatul
         (1) din regulament, Curtea a statuat la punctul 31 din Hotărârea Eurofood IFSC, citată anterior, că este vorba despre o noțiune
         proprie regulamentului care, în consecință, are o semnificație autonomă și, prin urmare, trebuie interpretată în mod uniform
         și independent de legislațiile naționale.

      44      Așadar, trebuie să se răspundă la prima parte a primei întrebări că noțiunea „centrul intereselor principale” ale debitorului,
         prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din regulament, trebuie interpretată prin referire la dreptul Uniunii.

       Cu privire la a doua parte a primei întrebări, la a doua întrebare și la prima parte a celei de a treia întrebări
      45      Prin intermediul celei de a doua părți a primei întrebări, al celei de a doua întrebări și al primei părți a celei de a treia
         întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească modul cum trebuie interpretat articolul 3 alineatul
         (1) a doua teză din regulament pentru a determina centrul intereselor principale ale unei societăți debitoare.

      46      Ținând seama de împrejurarea că Interedil, potrivit precizărilor din decizia de trimitere, și‑a transferat sediul social din
         Italia în Regatul Unit în cursul anului 2001, iar apoi a fost radiată din registrul societăților din acest ultim stat membru
         în cursul anului 2002, pentru a oferi un răspuns complet instanței de trimitere, trebuie de asemenea să se precizeze data
         relevantă pentru determinarea centrului intereselor principale ale debitorului în vederea identificării instanței competente
         pentru a deschide procedura principală de insolvență.

       Criterii relevante pentru determinarea centrului intereselor principale ale debitorului
      47      Deși regulamentul nu prevede o definiție a noțiunii de centru al intereselor principale ale debitorului, totuși sfera sa de
         aplicare este, astfel cum a subliniat Curtea la punctul 32 din Hotărârea Eurofood IFSC, citată anterior, clarificată de considerentul
         (13) al regulamentului menționat, conform căruia „«[c]entrul intereselor principale» trebuie să corespundă locului în care
         debitorul își conduce în mod obișnuit interesele și poate, prin urmare, să fie verificat de către terți”.

      48      Astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 69 din concluzii, prezumția prevăzută la articolul 3 alineatul (1) a doua
         teză din regulament în favoarea sediului social și referirea din cuprinsul considerentului (13) al regulamentului la locul
         în care debitorul își conduce interesele exprimă voința legiuitorului Uniunii de a da prioritate locului unde se află administrația
         centrală a societății drept criteriu de stabilire a competenței.

      49      Referitor la același considerent, Curtea a precizat, pe de altă parte, la punctul 33 din Hotărârea Eurofood IFSC, citată anterior,
         că centrul intereselor principale ale debitorului trebuie identificat în funcție de criterii obiective și totodată verificabile
         de către terți, pentru a garanta securitatea juridică și predictibilitatea în legătură cu determinarea instanței competente
         pentru a deschide procedura principală de insolvență. Trebuie să se considere că această cerință de obiectivitate și această
         posibilitate de verificare sunt îndeplinite atunci când elementele materiale luate în considerare pentru a stabili locul în
         care societatea debitoare își conduce în mod obișnuit interesele au făcut obiectul unei publicități sau, cel puțin, au fost
         îndeajuns de transparente pentru ca terții, cu alte cuvinte mai ales creditorii acestei societăți, să fi putut avea cunoștință
         de acestea.

      50      Rezultă că, în ipoteza în care organele de conducere și de control ale unei societăți se află la locul sediului social, iar
         deciziile de administrare a societății sunt luate în acest loc, într‑un mod verificabil de către terți, prezumția prevăzută
         la articolul 3 alineatul (1) a doua teză din regulament, conform căreia centrul intereselor principale ale societății se situează
         în acest loc, este pe deplin aplicabilă. Într‑o asemenea ipoteză, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 69 din
         concluzii, o altă localizare a intereselor principale ale societății debitoare este exclusă.

      51      Cu toate acestea, o răsturnare a prezumției prevăzute la articolul 3 alineatul (1) a doua teză din regulament este posibilă
         atunci când, din punctul de vedere al terților, locul administrației centrale a unei societăți nu se află la sediul social.
         Astfel cum a statuat Curtea la punctul 34 din Hotărârea Eurofood IFSC, citată anterior, prezumția simplă prevăzută de legiuitorul
         Uniunii în favoarea sediului social al acestei societăți poate fi înlăturată dacă elemente obiective și verificabile de către
         terți permit stabilirea existenței unei situații reale diferite de cea pe care localizarea la respectivul sediul social se
         presupune că o demonstrează.

      52      Printre elementele care trebuie luate în considerare se numără în special toate locurile în care societatea debitoare desfășoară
         o activitate economică și cele în care deține bunuri, în măsura în care aceste locuri sunt vizibile pentru terți. Astfel cum
         a subliniat avocatul general la punctul 70 din concluzii, aceste elemente trebuie apreciate global, ținând seama de împrejurările
         specifice fiecărei situații.

      53      În acest context, localizarea în alt stat membru decât cel în care se află sediul social a unor bunuri imobiliare care aparțin
         societății debitoare, pentru care aceasta a încheiat contracte de închiriere, precum și existența, în același stat membru,
         a unui contract încheiat cu o instituție financiară, împrejurări amintite de instanța de trimitere, pot fi considerate elemente
         obiective și, având în vedere publicitatea pe care acestea o presupun, elemente verificabile de către terți. Nu este mai puțin
         adevărat că existența unor active sociale, precum contracte de exploatare financiară într‑un alt stat membru decât cel în
         care se află sediul social al acestei societăți, nu poate fi considerată un element suficient pentru a răsturna prezumția
         prevăzută de legiuitorul Uniunii decât cu condiția ca o apreciere globală a tuturor elementelor relevante să permită stabilirea
         faptului că centrul efectiv de conducere și de control al societății menționate, precum și conducerea intereselor societății
         se situează, de o manieră verificabilă de către terți, în acest alt stat membru.

       Data relevantă pentru localizarea centrului intereselor principale ale debitorului
      54      Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că regulamentul nu cuprinde dispoziții exprese în ceea ce privește cazul special al
         unui transfer al centrului intereselor debitorului. Având în vedere termenii generali în care este redactat articolul 3 alineatul
         (1) din regulament, este necesar, așadar, să se considere că ultimul loc în care se află acest centru trebuie să fie considerat
         relevant în scopul determinării instanței competente pentru a deschide o procedură principală de insolvență.

      55      Această interpretare se coroborează cu jurisprudența Curții. Astfel, aceasta a hotărât că, în ipoteza unui transfer al centrului
         intereselor principale ale debitorului după introducerea unei cereri de deschidere a unei proceduri de insolvență, dar înainte
         de deschiderea procedurii menționate, instanțele statului membru pe teritoriul căruia se situa centrul intereselor principale
         la momentul introducerii cererii rămân competente să o soluționeze (Hotărârea din 17 ianuarie 2006, Staubitz‑Schreiber, C‑1/04,
         Rec., p. I‑701, punctul 29). Trebuie să se deducă din această că, în principiu, ceea ce este relevant pentru determinarea
         instanței competente este localizarea centrului intereselor principale ale debitorului la data introducerii cererii de deschidere
         a unei proceduri de insolvență.

      56      În cazul unui transfer, precum în acțiunea principală, al sediului social înainte de introducerea unei cereri de deschidere
         a unei proceduri de insolvență, centrul intereselor principale ale debitorul este prezumat, așadar, în conformitate cu articolul
         3 alineatul (1) a doua teză din regulament, că se află la noul sediu social și, în consecință, competența de deschidere a
         procedurii principale de insolvență revine instanțelor statului membru pe teritoriul căruia se află acest nou sediu, cu excepția
         situației în care prezumția prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din regulament este răsturnată prin dovedirea faptului
         că centrul intereselor principale nu s‑a deplasat odată cu schimbarea sediului social.

      57      Aceleași reguli trebuie aplicate în ipoteza în care, la data introducerii cererii de deschidere a procedurii de insolvență,
         societatea debitoare era radiată din registrul societăților și în care, astfel cum susține Interedil în observațiile sale,
         își încetase orice activitate.

      58      Într‑adevăr, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 47-51 din prezenta hotărâre, noțiunea de centru al intereselor principale
         corespunde preocupării de a stabili o legătură cu locul cu care societatea are, într‑un mod obiectiv și vizibil pentru terți,
         cele mai strânse raporturi. Așadar, este logic ca, într‑o asemenea ipoteză, să se acorde prioritate locului ultimului centru
         al intereselor principale la momentul radierii societății debitoare și al încetării oricărei activități în ceea ce o privește.

      59      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a doua parte a primei întrebări, la a doua întrebare și la prima parte a celei de a
         treia întrebări că, pentru a determina centrul intereselor principale ale unei societăți debitoare, articolul 3 alineatul
         (1) a doua teză din regulament trebuie interpretat după cum urmează:

      –        centrul intereselor principale ale unei societăți debitoare trebuie determinat acordând prioritate locului administrației
         centrale a acestei societăți, astfel cum acesta poate fi stabilit prin elemente obiective și verificabile de către terți.
         În ipoteza în care organele de conducere și de control ale unei societăți se află la locul sediului social, iar deciziile
         de administrare a acestei societăți sunt luate în acest loc, de o manieră verificabilă de către terți, prezumția prevăzută
         de această dispoziție nu poate fi răsturnată. În ipoteza în care locul administrației centrale a unei societăți nu se află
         la sediul social al acesteia, existența unor active sociale, precum contracte de exploatare financiară într‑un alt stat membru
         decât cel în care se află sediul social al acestei societăți, nu poate fi considerată un element suficient pentru a răsturna
         această prezumție decât cu condiția ca o apreciere globală a tuturor elementelor relevante să permită stabilirea faptului
         că centrul efectiv de conducere și de control al societății menționate, precum și conducerea intereselor societății se situează,
         de o manieră verificabilă de către terți, în acest alt stat membru;

      –        în cazul unui transfer al sediului social al unei societăți debitoare înainte de introducerea unei cereri de deschidere a
         unei proceduri de insolvență, centrul intereselor principale ale acestei societăți este prezumat că se află la noul sediu
         social al acesteia.

       Cu privire la a doua parte a celei de a treia întrebări
      60      Prin intermediul celei de a doua părți a celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească
         modul în care trebuie interpretată noțiunea „sediu” în sensul articolului 3 alineatul (2) din regulament.

      61      În această privință, trebuie amintit că articolul 2 litera (h) din regulament definește noțiunea de sediu ca un loc de derulare
         de operațiuni unde debitorul desfășoară în mod netranzitoriu o activitate economică cu mijloace umane și cu bunuri.

      62      Faptul că această definiție leagă desfășurarea unei activități economice de existența unor resurse umane demonstrează că sunt
         necesare un minim de organizare și o anumită stabilitate. Rezultă că, a contrario, numai existența unor bunuri izolate sau a unor conturi bancare nu îndeplinește, în principiu, cerințele necesare în vederea
         calificării drept „sediu”.

      63      În măsura în care, conform articolului 3 alineatul (2) din regulament, existența unui sediu pe teritoriul unui stat membru
         conferă instanțelor acestui stat membru competența de a deschide o procedură secundară de insolvență în privința debitorului,
         trebuie să se considere că, pentru garantarea securității juridice și a predictibilității în legătură cu determinarea instanțelor
         competente, existența unui sediu trebuie apreciată, precum localizarea centrului intereselor principale, în temeiul unor elemente
         obiective și verificabile de către terți.

      64      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a doua parte a celei de a treia întrebări că noțiunea „sediu” în sensul articolului
         3 alineatul (2) din regulament trebuie interpretată în sensul că presupune existența unei structuri care să cuprindă un minim
         de organizare și o anumită stabilitate în vederea desfășurării unei activități economice. Numai existența unor bunuri izolate
         sau a unor conturi bancare nu corespunde, în principiu, acestei definiții.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      65      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Dreptul Uniunii se opune ca o instanță națională să fie ținută să respecte o normă de procedură națională în temeiul căreia
            dezlegările date de instanța superioară națională sunt obligatorii pentru aceasta, în cazul în care rezultă că dezlegările
            date de instanța superioară nu sunt conforme cu dreptul Uniunii, astfel cum acesta este interpretat de Curte.
      2)      Noțiunea „centrul intereselor principale” ale debitorului, prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000
            al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență, trebuie interpretată prin referire la dreptul Uniunii.
      3)      Pentru a determina centrul intereselor principale ale unei societăți debitoare, articolul 3 alineatul (1) a doua teză din
            Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat după cum urmează:
      –        centrul intereselor principale ale unei societăți debitoare trebuie determinat acordând prioritate locului administrației
            centrale a acestei societăți, astfel cum acesta poate fi stabilit prin elemente obiective și verificabile de către terți.
            În ipoteza în care organele de conducere și de control ale unei societăți se află la locul sediului social, iar deciziile
            de administrare a acestei societăți sunt luate în acest loc, de o manieră verificabilă de către terți, prezumția prevăzută
            de această dispoziție nu poate fi răsturnată. În ipoteza în care locul administrației centrale a unei societăți nu se află
            la sediul social al acesteia, existența unor active sociale, precum contracte de exploatare financiară într‑un alt stat membru
            decât cel în care se află sediul social al acestei societăți, nu poate fi considerată un element suficient pentru a răsturna
            această prezumție decât cu condiția ca o apreciere globală a tuturor elementelor relevante să permită stabilirea faptului
            că centrul efectiv de conducere și de control al societății menționate, precum și conducerea intereselor societății se situează,
            de o manieră verificabilă de către terți, în acest alt stat membru;
      –        în cazul unui transfer al sediului social al unei societăți debitoare înainte de introducerea unei cereri de deschidere a
            unei proceduri de insolvență, centrul intereselor principale ale acestei societăți este prezumat că se află la noul sediu
            social al acesteia.
      4)      Noțiunea „sediu” în sensul articolului 3 alineatul (2) din același regulament trebuie interpretată în sensul că presupune
            existența unei structuri care să cuprindă un minim de organizare și o anumită stabilitate în vederea desfășurării unei activități
            economice. Numai existența unor bunuri izolate sau a unor conturi bancare nu corespunde, în principiu, acestei definiții.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 16 octombrie 2003.#Emil Färber GmbH & Co. împotriva Stadt Neustadt/Weinstraße.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Germania.#Directivă 85/73/CEE.#Cauza C-423/01.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 9 martie 2015.#Deutsche Börse AG împotriva Comisiei Europene.#Concurență – Concentrări – Sectorul instrumentelor financiare – Piețe europene care au legătură cu produse derivate – Decizie prin care concentrarea este declarată incompatibilă cu piața internă – Aprecierea efectelor operațiunii asupra concurenței – Creșteri de eficiență – Angajamente.#Cauza T-175/12.