title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 19 aprilie 2012.#Galina Meister împotriva Speech Design Carrier Systems GmbH.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesarbeitsgericht.#Directivele 2000/43/CE, 2000/78/CE și 2006/54/CE — Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă — Lucrător care invocă în mod plauzibil faptul că îndeplinește condițiile cuprinse într-un anunț de recrutare — Dreptul acestui lucrător de a avea acces la informațiile care precizează dacă angajatorul a angajat un alt candidat.#Cauza C-415/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      19 aprilie 2012 (
            *1
         )
      „Directivele 2000/43/CE, 2000/78/CE și 2006/54/CE — Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă — Lucrător care invocă în mod plauzibil faptul că îndeplinește condițiile cuprinse într-un anunț de recrutare — Dreptul acestui lucrător de a avea acces la informațiile care precizează dacă angajatorul a angajat un alt candidat”
      În cauza C-415/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesarbeitsgericht (Germania), prin decizia din 20 mai 2010, primită de Curte la 20 august 2010, în procedura

         Galina Meister

      împotriva

         Speech Design Carrier Systems GmbH,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii U. Lõhmus, A. Rosas (raportor), A. Arabadjiev și C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 noiembrie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru doamna Meister, de R. Wißbar, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Speech Design Carrier Systems GmbH, de U. Kappelhoff, Rechtsanwältin;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de V. Kreuschitz, în calitate de agent,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 ianuarie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 8 alineatul (1) din Directiva 2000/43/CE a Consiliului din 29 iunie 2000 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică (JO L 180, p. 22, Ediție specială, 20/vol. 1, p. 19), a articolului 10 alineatul (1) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7) și a articolului 19 alineatul (1) din Directiva 2006/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei de încadrare în muncă și de muncă (JO L 204, p. 23, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 262).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Meister, pe de o parte, și Speech Design Carrier Systems GmbH (denumită în continuare „Speech Design”), pe de altă parte, având ca obiect o discriminare întemeiată pe sex, vârstă și origine etnică pe care aceasta pretinde că a suferit-o în cadrul unei proceduri de recrutare.

         Cadrul juridic

         Reglementarea Uniunii

      Directiva 2000/43

               3

               Considerentul (15) al Directivei 2000/43 prevede că „[a]precierea elementelor din care se poate deduce dacă a avut loc o discriminare directă sau indirectă este sarcina autorității judiciare naționale sau a unei alte autorități naționale competente, în concordanță cu legislația internă și cu practicile naționale. Asemenea reglementări pot prevedea, îndeosebi, ca discriminarea indirectă să fie stabilită prin orice mijloace, inclusiv pe baza datelor statistice”.

               4

               Din considerentul (21) al acestei directive reiese că, „[î]n situația unui caz aparent de discriminare, normele privind sarcina probei trebuie adaptate și, pentru ca principiul tratamentului egal să fie aplicat în mod eficient, sarcina probei trebuie să revină pârâtului, dacă se face dovada unei asemenea discriminări”.

               5

               Potrivit articolului 1 din directiva menționată:
               „Scopul prezentei directive este de a stabili un cadru pentru combaterea discriminării pe baza rasei sau originii etnice, în vederea punerii în aplicare în statele membre a principiului egalității de tratament.”

               6

               Articolul 3 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
               „În limitele competențelor conferite Comunității, prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor, atât din sectorul public, cât și din cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește:

                        (a)

                        condițiile de acces la locurile de muncă, activități independente sau autonome, inclusiv criteriile de selecție și condițiile de recrutare, indiferent care este ramura de activitate și avându-se în vedere toate nivelele ierarhiei profesionale, inclusiv promovarea;

                  […]”

               7

               Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2000/43 prevede:
               „Statele membre trebuie să asigure punerea la dispoziția tuturor persoanelor care se consideră nedreptățite prin nerespectarea principiului egalității de tratament, a procedurilor judiciare și/sau administrative, inclusiv a procedurilor de conciliere acolo unde consideră necesar, în vederea respectării obligațiilor care decurg din prezenta directivă, chiar și după ce relația din care se presupune că a rezultat discriminarea a luat sfârșit.”

               8

               Articolul 8 din directiva menționată, intitulat „Sarcina probei”, are următorul cuprins:
               „(1)   Statele membre iau măsurile care sunt necesare, în conformitate cu sistemele lor judiciare, pentru ca, atunci când o persoană care se consideră nedreptățită prin nerespectarea principiului egalității de tratament prezintă, în fața unei autorități sau a altei instanțe judecătorești competente, fapte pe baza cărora se poate prezuma că a avut loc o discriminare directă sau indirectă, pârâtul să fie obligat să dovedească faptul că nu a avut loc o încălcare a principiului egalității de tratament”.
               (2)   Alineatul (1) nu împiedică statele membre să introducă norme privind probele care sunt mai favorabile reclamantului.
               (3)   Alineatul (1) nu se aplică procedurilor penale.
               (4)   Alineatele (1), (2) și (3) se aplică și oricărei proceduri desfășurate în conformitate cu articolul 7 alineatul (2).
               (5)   Statele membre pot să nu aplice alineatul (1) procedurilor în care este de competența autorității sau a instanței judecătorești competente cercetarea faptelor.”

         Directiva 2000/78

               9

               Considerentul (15) al Directivei 2000/78 prevede că „[a]precierea faptelor care permit presupunerea existenței unei discriminări directe sau indirecte aparține instanței juridice naționale sau unei alte instanțe competente, în conformitate cu dreptul național sau cu practicile naționale, care pot să prevadă, în special, că discriminarea indirectă poate fi stabilită prin toate mijloacele, inclusiv pe bază de date statistice”.

               10

               Considerentul (31) al acestei directive precizează că „[a]daptarea normelor privind sarcina probei se impune de îndată ce există o prezumție de discriminare și, în cazul în care această situație se verifică, aplicarea efectivă a principiului egalității impune ca sarcina probei să revină părții pârâte; cu toate acestea, pârâtul nu are posibilitatea să folosească drept probă dovada că partea reclamantă aparține unei anumite religii, are anumite convingeri, prezintă un anumit handicap, are o anumită vârstă sau orientare sexuală”.

               11

               Potrivit articolului 1 din directiva menționată :
               „Prezenta directivă are ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament.”

               12

               Articolul 3 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
               „În limitele competențelor conferite Comunității, prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește:

                        (a)

                        condițiile de acces la încadrare în muncă, la activități nesalariate sau la muncă, inclusiv criteriile de selecție și condițiile de recrutare, oricare ar fi ramura de activitate și la toate nivelurile ierarhiei profesionale, inclusiv în materie de promovare;

                  […]”

               13

               Articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2000/78 prevede:
               „Statele membre asigură ca procedurile judiciare și administrative, inclusiv proceduri de conciliere, dacă este necesar, care reglementează respectarea obligațiilor care decurg din prezenta directivă să fie accesibile tuturor persoanelor care se consideră lezate prin nerespectarea față de ei a principiului egalității de tratament, chiar după ce au încetat relațiile în care discriminarea se presupune a se fi produs.”

               14

               Articolul 10 din directiva menționată, intitulat „Sarcina probei”, prevede:
               „(1)   Statele membre iau măsurile necesare, în conformitate cu sistemul juridic propriu, astfel încât, atunci când o persoană se consideră lezată prin nerespectarea în ceea ce o privește a principiului egalității de tratament și prezintă, în fața unei jurisdicții sau a unei alte instanțe competente, fapte care permit prezumția existenței unei discriminări directe sau indirecte, îi revine pârâtului sarcina de a dovedi că principiul egalității de tratament nu a fost încălcat.
               (2)   Alineatul (1) nu aduce atingere adoptării de către statele membre a unor norme privind probele care să fie mai favorabile reclamanților.
               (3)   Alineatul (1) nu se aplică procedurilor penale.
               (4)   Alineatele (1)-(3) se aplică în mod egal tuturor procedurilor angajate în conformitate cu articolul 9 alineatul (2).
               (5)   Statele membre pot să nu aplice alineatul (1) procedurilor în care instrumentarea faptelor revine jurisdicției sau instanței competente.”

         Directiva 2006/54

               15

               Considerentul (30) al Directivei 2006/54 are următorul cuprins:
               „Adoptarea unor reguli referitoare la sarcina probei joacă un rol important în ceea ce privește posibilitatea de a pune efectiv în aplicare principiul egalității de tratament. După cum a afirmat Curtea de Justiție, este necesar, prin urmare, să se adopte dispoziții astfel încât sarcina probei să revină pârâtului atunci când există un caz aparent de discriminare, cu excepția procedurilor în care investigarea faptelor revine jurisdicției sau instanței naționale competente. Cu toate acestea, trebuie precizat că evaluarea faptelor care permit să se presupună existența unei discriminări directe sau indirecte rămâne de competența instanței naționale respective, în conformitate cu dreptul național și/sau cu practicile naționale. În plus, statelor membre le revine sarcina de a prevedea, indiferent de stadiul procedurii, un regim probatoriu mai favorabil reclamantului.”

               16

               Potrivit articolului 1 din directiva menționată:
               „Prezenta directivă își propune să garanteze punerea în aplicare a principiului șanselor egale și al egalității de tratament între femei și bărbați în materie de încadrare în muncă și de muncă.
               În acest scop, aceasta conține dispoziții destinate punerii în aplicare a principiului egalității de tratament în ceea ce privește:

                        (a)

                        accesul la muncă, inclusiv promovare, și la formarea profesională;

                  […]”

               17

               Articolul 14 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
               „Se interzice orice discriminare directă sau indirectă pe criteriul sexului în sectoarele public sau privat, inclusiv organismele publice, în ceea ce privește:

                        (a)

                        condițiile de acces la încadrare în muncă, la activitățile nesalariale sau la muncă, inclusiv criteriile de selecție și condițiile de recrutare, oricare ar fi ramura de activitate și la toate nivelurile ierarhiei profesionale, inclusiv în materie de promovare;

                  […]”

               18

               Articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2006/54 prevede:
               „Statele membre se asigură că, după un eventual recurs la alte instanțe competente, inclusiv, atunci când consideră oportun, la proceduri de conciliere, procedurile judiciare având ca scop asigurarea respectării obligațiilor care decurg din prezenta directivă sunt accesibile tuturor persoanelor care se consideră lezate de neaplicarea în privința lor a principiului egalității de tratament, chiar și după încetarea relațiilor în cadrul cărora se presupune că a apărut discriminarea.”

               19

               Articolul 19 din directiva menționată, intitulat „Sarcina probei”, are următorul cuprins:
               „(1)   Statele membre, în conformitate cu sistemul lor judiciar, iau măsurile necesare pentru ca, din momentul în care o persoană se consideră lezată de nerespectarea, în privința sa, a principiului egalității de tratament și prezintă, în fața unei jurisdicții sau a unei alte instanțe competente, fapte care îi permit să presupună existența discriminării directe sau indirecte, pârâtului să îi revină sarcina de a dovedi că nu a existat o încălcare a principiului egalității de tratament.”
               (2)   Alineatul (1) nu împiedică statele membre să impună un probatoriu mai favorabil reclamanților.
               (3)   Statele membre pot să nu aplice alineatul (1) la procedurile în cadrul cărora investigarea faptelor revine jurisdicției sau instanței competente.
               (4)   Alineatele (1), (2) și (3) se aplică, de asemenea:

                        (a)

                        situațiilor reglementate prin articolul 141 din [T]ratat[ul CE] și, în măsura în care există discriminare pe criteriul sexului, prin Directivele 92/85/CEE și 96/34/CE;

                        (b)

                        în cadrul oricărei proceduri civile sau administrative referitoare la sectorul public sau la sectorul privat, care prevede căile de atac potrivit dreptului național în aplicarea dispozițiilor prevăzute la litera (a), cu excepția procedurilor grațioase de natură voluntară sau prevăzute prin dreptul național.

                  (5)   Prezentul articol nu se aplică procedurilor penale, cu excepția cazului în care statele membre dispun altfel.”

         Reglementarea națională

               20

               Articolul 1 din Legea generală privind egalitatea de tratament (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz) din 14 august 2006 (BGBl. 2006 I, p. 1897), în versiunea aplicabilă la data faptelor din acțiunea principală (denumită în continuare „AGG”), are următorul cuprins:
               „Prezenta lege are drept obiectiv să împiedice sau să elimine orice dezavantaj pe motive de rasă sau origine etnică, sex, religie sau credință, handicap, vârstă sau identitate sexuală.”

               21

               În temeiul articolului 3 alineatul (1) din AGG:
               „Are loc o discriminare directă atunci când o persoană este tratată mai puțin favorabil decât este, a fost sau ar fi tratată o altă persoană, într-o situație comparabilă, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1. Are loc de asemenea o discriminare directă întemeiată pe sex în sensul articolului 2 alineatul (1) punctele 1-4 atunci când o femeie este victima unui tratament mai puțin favorabil ca urmare a sarcinii sau a maternității sale.”

               22

               Articolul 6 alineatul (1) din AGG prevede:
               „În sensul prezentei legi, «lucrători» înseamnă:

                        1.

                        persoanele salariate;

                        2.

                        persoanele angajate în vederea formării profesionale;

                        3.

                        persoanele al căror statut, ca urmare a dependenței lor economice, este asimilat celui al persoanelor salariate; fac parte din această categorie persoanele care lucrează la domiciliu și persoanele asimilate.

                  Sunt considerate de asemenea lucrători persoanele care sunt candidate la un loc de muncă, precum și cele al căror raport de muncă a luat sfârșit.”

               23

               Conform articolului 7 alineatul (1) din AGG, lucrătorii nu trebuie să sufere nicio discriminare pentru unul dintre motivele prevăzute la articolul 1. Această interdicție se aplică deopotrivă atunci când autorul discriminării nu face decât să presupună existența unuia dintre motivele prevăzute la articolul 1 în cadrul faptului discriminatoriu.

               24

               Potrivit articolului 15 alineatul (2) din AGG:
               „Lucrătorul poate solicita o despăgubire pecuniară corespunzătoare pentru un prejudiciu nepatrimonial. În cazul nerecrutării, indemnizația nu poate depăși trei luni de salariu dacă lucrătorul nu ar fi fost recrutat nici în cazul unei selecții nediscriminatorii.”

               25

               Articolul 22 din AGG prevede:
               „Atunci când, în caz de litigiu, o parte prezintă indicii pe baza cărora se poate prezuma existența unei discriminări întemeiate pe unul dintre motivele prevăzute la articolul 1, partea adversă are obligația să facă dovada faptului că nu a avut loc o încălcare a dispozițiilor privind protecția împotriva discriminărilor.”

         Situația de fapt din acțiunea principală și întrebările preliminare

               26

               Doamna Meister s-a născut la 7 septembrie 1961 și este de origine rusă. Aceasta este titulara unei diplome rusești de inginer „de sisteme” a cărei echivalență cu o diplomă germană eliberată de o Fachhochschule (instituție de învățământ profesional superior) a fost recunoscută în Germania.

               27

               Speech Design a publicat un anunț în presă pentru a recruta un „dezvoltator de software cu experiență M/F” la care doamna Meister a răspuns prezentându-și candidatura pentru respectivul post la 5 octombrie 2006. Printr-o scrisoare din 11 octombrie 2006, Speech Design a respins candidatura acesteia fără să o convoace la un interviu de angajare. La puțin timp, un al doilea anunț, al cărui conținut era similar cu cel al primului anunț, a fost postat de această societate pe internet. La 19 octombrie 2006, doamna Meister și-a depus din nou candidatura, dar Speech Design i-a respins-o pentru a doua oară, fără să o convoace la un interviu și fără să îi furnizeze nicio indicație cu privire la motivele acestei respingeri.

               28

               Niciun element din dosarul cauzei prezentat Curții nu indică faptul că societatea menționată a pretins că nivelul de calificare al doamnei Meister nu corespundea celui căutat în cadrul acestei operațiuni de recrutare.

               29

               Apreciind că îndeplinea condițiile cerute pentru a ocupa postul în cauză, doamna Meister a considerat că i-a fost aplicat un tratament mai puțin favorabil decât cel aplicat unei alte persoane aflate într-o situație similară, pe motivul sexului său, al vârstei sale și al originii sale etnice. Prin urmare, a formulat o acțiune împotriva Speech Design în fața Arbeitsgericht, solicitând, în primul rând, ca această societate să îi plătească o despăgubire pentru discriminare la încadrarea în muncă și, în al doilea rând, ca societatea să prezinte dosarul candidatului recrutat, fapt care i-ar permite să demonstreze că ea este mai calificată decât acesta din urmă.

               30

               Întrucât acțiunea doamnei Meister a fost respinsă în primă instanță, aceasta a declarat apel împotriva respectivei hotărâri în fața Landesarbeitsgericht, instanță care a respins de asemenea cererea persoanei interesate. Aceasta din urmă a formulat recurs în fața Bundesarbeitsgericht. Instanța se întreabă dacă doamna Meister poate invoca un drept de informare în temeiul Directivelor 2000/43 și 2000/78, precum și al Directivei 2006/54 și, dacă această situație se regăsește, care ar fi consecințele unui refuz al Speech Design de a permite accesul la informații.

               31

               În aceste condiții, Bundesarbeitsgericht a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2006/54[…] și articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2000/43[…], precum și articolul 10 alineatul (1) din Directiva 2000/78[…] trebuie interpretate în sensul că unui lucrător care arată că îndeplinește condițiile pentru un post scos la concurs de un angajator trebuie să i se acorde, în cazul respingerii candidaturii sale, dreptul de a fi informat de către angajatorul respectiv cu privire la aspectul dacă acesta a recrutat un alt candidat și, în cazul unui răspuns afirmativ, pe baza căror criterii s-a realizat această recrutare?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
                        Împrejurarea că angajatorul nu comunică informațiile solicitate constituie un fapt care permite să se prezume existența discriminării susținute de lucrător?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               32

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2000/43, articolul 10 alineatul (1) din Directiva 2000/78 și articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2006/54 trebuie interpretate în sensul că prevăd dreptul unui lucrător care invocă în mod plauzibil faptul că îndeplinește condițiile cuprinse într-un anunț de recrutare și a cărui candidatură nu a fost reținută de a avea acces la informațiile care precizează dacă angajatorul, la finalul procedurii de recrutare, a angajat un alt candidat și, dacă această situație se regăsește, pe baza căror criterii.

               33

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că rezultă din articolul 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/43, din articolul 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/78, precum și din articolul 1 al doilea paragraf litera (a) și din articolul 14 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/54 că aceste directive sunt aplicabile unei persoane care urmărește să obțină un loc de muncă, inclusiv în ceea ce privește criteriile de selecție și condițiile de recrutare pentru acest loc de muncă.

               34

               Aceste directive prevăd, în esență, la articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2000/43, la articolul 10 alineatul (1) din Directiva 2000/78 și la articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2006/54, că statele membre iau măsurile care sunt necesare, în conformitate cu sistemele lor judiciare, pentru ca, atunci când o persoană care se consideră nedreptățită prin nerespectarea principiului egalității de tratament prezintă, în fața unei jurisdicții sau a unei alte instanțe competente, fapte pe baza cărora se poate prezuma că a avut loc o discriminare directă sau indirectă, pârâtul să fie obligat să dovedească faptul că nu a avut loc o încălcare a principiului menționat.

               35

               Trebuie constatat că modul de redactare a acestor dispoziții este aproape identic cu cel al articolului 4 alineatul (1) din Directiva 97/80/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind sarcina probei în cazurile de discriminare pe motive de sex (JO 1998, L 14, p. 6, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 32), dispoziție pe care Curtea a avut ocazia să o interpreteze printre altele în Hotărârea din 21 iulie 2011, Kelly (C-104/10, Rep., p. I-6813). Astfel, acest articol 4 alineatul (1), care a fost abrogat prin Directiva 2006/54, în vigoare de la 15 august 2009, precum și Directiva 97/80 în întregime supuneau cazurile de discriminare întemeiată pe sex aceluiași regim juridic în ceea ce privește sarcina probei ca și directivele din acțiunea principală.

               36

               Interpretând articolul 4 alineatul (1) din Directiva 97/80, în Hotărârea Kelly, citată anterior, Curtea a statuat la punctul 30 din aceasta că persoanei care se consideră nedreptățită prin nerespectarea principiului egalității de tratament îi incumbă, într-o primă fază, sarcina să demonstreze fapte pe baza cărora să se poată prezuma existența unei discriminări directe sau indirecte. Numai în cazul în care această persoană a demonstrat existența unor asemenea fapte îi revine pârâtului, într-o a doua fază, sarcina de a proba că nu a avut loc o încălcare a principiului nediscriminării.

               37

               Curtea a statuat de asemenea că revine instanței judecătorești naționale sau unui alt organ competent sarcina să aprecieze, în conformitate cu dreptul național și/sau cu practicile naționale, faptele care permit prezumarea unei discriminări directe sau indirecte (Hotărârea Kelly, citată anterior, punctul 31), astfel cum prevede considerentul (15) al Directivelor 2000/43 și 2000/78, precum și considerentul (30) al Directivei 2006/54.

               38

               Curtea a precizat în plus că Directiva 97/80, conform articolului 1, avea drept obiectiv să garanteze o mai mare eficiență a măsurilor adoptate de statele membre pentru punerea în aplicare a principiului egalității de tratament, pentru a permite tuturor persoanelor care se consideră lezate prin neaplicarea în raport cu ele a acestui principiu să urmărească valorificarea drepturilor lor pe cale judiciară, după ce au recurs, eventual, la alte autorități competente (Hotărârea Kelly, citată anterior, punctul 33). În această privință, trebuie arătat că articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2000/43, articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2000/78 și articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2006/54 se referă la același principiu.

               39

               În aceste condiții, Curtea a conchis, la punctul 34 din Hotărârea Kelly, citată anterior, că, deși articolul 4 alineatul (1) din Directiva 97/80 nu prevede în favoarea persoanei care se consideră nedreptățită prin nerespectarea, în privința sa, a principiului egalității de tratament un drept specific de a avea acces la informații pentru a fi în măsură să demonstreze „fapte pe baza cărora se poate prezuma existența unei discriminări directe sau indirecte” în conformitate cu această dispoziție, nu este mai puțin adevărat că nu se poate exclude că un refuz al dezvăluirii de informații din partea pârâtului, în cadrul demonstrării unor asemenea fapte, ar putea să compromită realizarea obiectivului urmărit de această directivă și astfel să priveze în special dispoziția menționată de efectul său util.

               40

               Astfel cum s-a amintit la punctul 35 din prezenta hotărâre, Directiva 97/80 a fost abrogată și înlocuită de Directiva 2006/54. Cu toate acestea, având în vedere conținutul, precum și economia articolelor care fac obiectul prezentei trimiteri preliminare, niciun element nu permite să se considere că, prin adoptarea Directivelor 2000/43, 2000/78 și 2006/54, legiuitorul Uniunii a intenționat să modifice regimul privind sarcina probei instituit prin articolul 4 alineatul (1) din Directiva 97/80. În consecință, în cadrul demonstrării faptelor pe baza cărora se poate prezuma existența unei discriminări directe sau indirecte, trebuie să se garanteze faptul că un refuz al pârâtului de a permite accesul la informații nu riscă să compromită realizarea obiectivelor urmărite de Directivele 2000/43, 2000/78 și 2006/54.

               41

               În temeiul articolului 4 alineatul (3) al doilea și, respectiv, al treilea paragraf TUE, statele membre, printre altele, „adoptă orice măsură generală sau specială pentru asigurarea îndeplinirii obligațiilor care decurg din tratate sau care rezultă din actele instituțiilor Uniunii” și „se abțin de la orice măsură care ar putea pune în pericol realizarea obiectivelor Uniunii”, inclusiv cele urmărite de directive (a se vedea Hotărârea din 28 aprilie 2011, El Dridi, C-61/11 PPU, Rep., p. I-3015, punctul 56, și Hotărârea Kelly, citată anterior, punctul 36).

               42

               Astfel, instanța de trimitere are obligația să se asigure că refuzul Speech Design de a acorda accesul la informații în cadrul demonstrării faptelor care permit să se prezume existența unei discriminări indirecte sau indirecte în detrimentul doamnei Meister nu riscă să compromită realizarea obiectivelor urmărite de Directivele 2000/43, 2000/78 și 2006/54. Revine instanței menționate obligația, printre altele, de a lua în considerare toate împrejurările din cauza principală pentru a stabili dacă există suficiente indicii pentru ca faptele pe baza cărora se poate prezuma existența unei asemenea discriminări să fie considerate ca demonstrate.

               43

               În această privință, trebuie amintit că, astfel cum reiese din considerentul (15) al Directivelor 2000/43 și 2000/78, precum și din considerentul (30) al Directivei 2006/54, dreptul național sau practicile naționale ale statelor membre pot prevedea în special că discriminarea indirectă poate fi stabilită prin toate mijloacele, inclusiv pe baza unor date statistice.

               44

               Printre elementele care pot fi luate în considerare figurează în special împrejurarea că, spre deosebire de situația din cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Kelly, citată anterior, angajatorul în cauză în acțiunea principală pare să îi fi refuzat doamnei Meister orice acces la informațiile a căror comunicare a fost solicitată de aceasta din urmă.

               45

               În plus, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 35-37 din concluzii, pot fi luate în considerare de asemenea, printre altele, împrejurarea că Speech Design nu contestă faptul că nivelul de calificare al doamnei Meister corespunde celui menționat în anunțul de recrutare, precum și dubla împrejurare că, în pofida acestei situații, angajatorul nu a convocat-o la un interviu de angajare și că persoana interesată nu a fost convocată nici în cadrul noii proceduri de selecție a candidaților pentru ocuparea respectivului loc de muncă.

               46

               Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2000/43, articolul 10 alineatul (1) din Directiva 2000/78 și articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2006/54 trebuie interpretate în sensul că nu prevăd dreptul unui lucrător care invocă în mod plauzibil faptul că îndeplinește condițiile cuprinse într-un anunț de recrutare și a cărui candidatură nu a fost reținută de a avea acces la informațiile care precizează dacă angajatorul, la finalul procedurii de recrutare, a angajat un alt candidat.

               47

               Totuși, nu se poate exclude că un refuz al unui pârât de a permite accesul la informații poate constitui unul dintre elementele care trebuie avute în vedere în cadrul demonstrării faptelor pe baza cărora se poate prezuma existența unei discriminări directe sau indirecte. Instanța de trimitere are obligația, luând în considerare toate împrejurările litigiului cu care este sesizată, să verifice dacă această situație se regăsește în cauza principală.

         Cu privire la a doua întrebare

               48

               Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare adresată de instanța de trimitere.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               49

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                     Articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2000/43/CE a Consiliului din 29 iunie 2000 de punere în aplicare a principiului egalității de tratament între persoane, fără deosebire de rasă sau origine etnică, articolul 10 alineatul (1) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă și articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2006/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei de încadrare în muncă și de muncă trebuie interpretate în sensul că nu prevăd dreptul unui lucrător care invocă în mod plauzibil faptul că îndeplinește condițiile cuprinse într-un anunț de recrutare și a cărui candidatură nu a fost reținută de a avea acces la informațiile care precizează dacă angajatorul, la finalul procedurii de recrutare, a angajat un alt candidat.

                     Totuși, nu se poate exclude că un refuz al unui pârât de a permite accesul la informații poate constitui unul dintre elementele care trebuie avute în vedere în cadrul demonstrării faptelor pe baza cărora se poate prezuma existența unei discriminări directe sau indirecte. Instanța de trimitere are obligația, luând în considerare toate împrejurările litigiului cu care este sesizată, să verifice dacă această situație se regăsește în cauza principală.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 9 octombrie 1974. # Caisse régionale d'assurance maladie de Paris împotriva Giuseppina Biason. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Paris - Franța. # Cauza 24-74.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 24 februarie 1987. # Deufil GmbH & Co. KG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza 310/85.


Hotărârea Curții din data de 12 februarie 1987. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza 69/86.


HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua) 29 septembrie 2011.#Michael Heath împotriva Băncii Centrale Europene (BCE).#Funcție publică – Personalul BCE – Sistemul de pensii – Plan de pensii – Majorare anuală a pensiilor – Indice de armonizare a prețurilor de consum – Aviz al actuarului planului de pensii – Consultarea comitetului pentru personal – Consultarea comitetului de supraveghere – Drept de negociere colectivă.#Cauza F-121/10.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 21 aprilie 2005.#Proces penal împotriva Lars Erik Staffan Lindberg.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Högsta domstolen - Suedia.#Directivă 83/189/CEE.#Cauza C-267/03.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 15 octombrie 2015.#Promarc Technics s.c. Tomasz Pokrywa, Rafał Natorski împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Desen sau model industrial comunitar – Procedură de declarare a nulității – Desen sau model industrial comunitar înregistrat reprezentând o parte dintr‑o ușă – Desen sau model industrial internațional anterior constituit printr‑un brevet american – Motiv de nulitate – Lipsa caracterului individual – Lipsa unei impresii globale diferite – Dovada divulgării desenului sau modelului industrial anterior către public – Medii specializate ale sectorului în cauză – Utilizator avizat – Gradul de libertate a autorului – Articolul 6, articolul 7 alineatul (1) și articolul 25 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 6/2002.#Cauza T-251/14.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 15 martie 2017.#Flibtravel International SA și Leonard Travel International SA împotriva AAL Renting SA și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de cour d'appel de Bruxelles.#Trimitere preliminară – Articolul 96 TFUE – Aplicabilitate – Reglementare națională prin care se interzice serviciilor de taximetrie punerea la dispoziție de locuri individuale – Reglementare națională prin care se interzice serviciilor de taximetrie prestabilirea destinației – Reglementare națională prin care se interzice serviciilor de taximetrie racolarea clienților.#Cauza C-253/16.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      15 martie 2017 (
            *1
         )*
      „Trimitere preliminară — Articolul 96 TFUE — Aplicabilitate — Reglementare națională prin care se interzice serviciilor de taximetrie punerea la dispoziție de locuri individuale — Reglementare națională prin care se interzice serviciilor de taximetrie prestabilirea destinației — Reglementare națională prin care se interzice serviciilor de taximetrie racolarea clienților”
      În cauza C‑253/16,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia), prin decizia din 21 aprilie 2016, primită de Curte la 3 mai 2016, în procedura

         FlibTravel International SA,

         Léonard Travel International SA

      împotriva

         AAL Renting SA,

         Haroune Tax SPRL,

         Saratax SCS,

         Ryad SCRI,

         Taxis Bachir & Cie SCS,

         Abdelhamid El Barjraji,

         Abdelouahab Ben Bachir,

         Sotax SCRI,

         Mostapha El Hammouchi,

         Boughaz SPRL,

         Sahbaz SPRL,

         Jamal El Jelali,

         Mohamed Chakir Ben Kadour,

         Taxis Chalkis SCRL,

         Mohammed Gheris,

         Les délices de Fes SPRL,

         Abderrahmane Belyazid,

         E.A.R. SCS,

         Sotrans SPRL,

         B.M.A. SCS,

         Taxis Amri et Cie SCS,

         Aramak SCS,

         Rachid El Amrani,

         Mourad Bakkour,

         Mohamed Agharbiou,

         Omar Amri,

         Jmili Zouhair,

         Mustapha Ben Abderrahman,

         Mohamed Zahyani,

         Miltotax SPRL,

         Lextra SA,

         Ismael El Amrani,

         Farid Benazzouz,

         Imad Zoufri,

         Abdel‑Ilah Bokhamy,

         Ismail Al Bouhali,

         Bahri Messaoud & Cie SCS,

         Mostafa Bouzid,

         BKN Star SPRL,

         M.V.S. SPRL,

         A.B.M.B. SCS,

         Imatrans SPRL,

         Reda Bouyaknouden,

         Ayoub Tahri,

         Moulay Adil El Khatir,

         Redouan El Abboudi,

         Mohamed El Abboudi,

         Bilal El Abboudi,

         Sofian El Abboudi,

         Karim Bensbih,

         Hadel Bensbih,

         Mimoun Mallouk,

         Abdellah El Ghaffouli,

         Said El Aazzoui,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, și domnii M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan și D. Šváby (raportor), judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru FlibTravel International SA și Léonard Travel International SA, de P. Frühling, avocat;

               —

               pentru AAL Renting SA și Haroune Tax SPRL, de V. Defraiteur, avocat;

               —

               pentru Saratax SCS, Ryad SCRI, Taxis Bachir & Cie SCS, Abdelhamid El Barjraji, Abdelouahab Ben Bachir, Sotax SCRI, Mostapha El Hammouchi, Boughaz SPRL, Sahbaz SPRL, Jamal El Jelali, Mohamed Chakir Ben Kadour, Taxis Chalkis SCRL, Mohammed Gheris, Les délices de Fes SPRL, Abderrahmane Belyazid, E.A.R. SCS, Sotrans SPRL, B.M.A. SCS, Taxis Amri et Cie SCS, Aramak SCS, Rachid El Amrani, Mourad Bakkour, Mohamed Agharbiou, Omar Amri, Jmili Zouhair, Mustapha Ben Abderrahman, Mohamed Zahyani, Miltotax SPRL, Lextra SA, Ismael El Amrani, Farid Benazzouz, Imad Zoufri, Abdel‑Ilah Bokhamy, Ismail Al Bouhali, Bahri Messaoud & Cie SCS, Mostafa Bouzid, BKN Star SPRL, M.V.S. SPRL, A.B.M.B. SCS, Imatrans SPRL, Reda Bouyaknouden, Ayoub Tahri, Moulay Adil El Khatir, Redouan El Abboudi, Mohamed El Abboudi, Bilal El Abboudi, Sofian El Abboudi, Karim Bensbih, Hadel Bensbih, Mimoun Mallouk, Abdellah El Ghaffouli și Said El Aazzoui, de D. Ribant și de I. Ferrant, avocats;

               —

               pentru Comisia Europeană, de W. Mölls și de J. Hottiaux, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 decembrie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 96 alineatul (1) TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unei acțiuni în încetare introduse de FlibTravel International SA (denumită în continuare „FlibTravel”) și de Léonard Travel International SA (denumită în continuare „Léonard Travel”), societăți care operează linii regulate de transport de persoane cu autocarul, împotriva unor persoane fizice și juridice care desfășoară activitatea de conducători auto de taxi și, respectiv, de operatori de servicii de taximetrie, pentru fapte de concurență neloială pe care cele dintâi susțin că le‑ar fi suferit din partea celor din urmă.

         Cadrul juridic belgian

               3

               Ordonnance de la Région de Bruxelles‑Capitale du 27 avril 1995 relative aux services de taxis et aux services de location de voitures avec chauffeur (Ordonanța Regiunii Bruxelles‑Capitală din 27 aprilie 1995 privind serviciile de taximetrie și serviciile de închiriere de vehicule cu conducător auto) (Moniteur belge,1 iunie 1995, p. 15510), astfel cum a fost modificată prin ordonnance du 20 juillet 2006 (Ordonanța din 20 iulie 2006) (Moniteur belge, 29 septembrie 2006) (denumită în continuare „Ordonanța din 27 aprilie 1995”), prevede la articolul 2 alineatele (1) și (2):
               „1)   Servicii de taximetrie: servicii prin care se asigură transportul remunerat al persoanelor cu autovehicule cu conducător auto și care îndeplinesc condițiile de mai jos:

                        a)

                        vehiculul, de tip autoturism, autoturism mixt sau microbuz, în sensul arrêté royal du 15 mars 1968 portant règlement général sur les conditions techniques auxquelles doivent répondre les véhicules automobiles et leurs remorques, leurs éléments ainsi que les accessoires de sécurité (Decretul regal din 15 martie 1968 de adoptare a Regulamentului general privind condițiile tehnice pe care trebuie să le îndeplinească autovehiculele și remorcile acestora, componentele lor, precum și accesoriile de siguranță), este apt, în funcție de tipul de construcție și de echiparea sa, să transporte maximum nouă persoane – inclusiv conducătorul auto – și este destinat să servească acestui scop;

                        b)

                        vehiculul este pus la dispoziția publicului, fie într‑un punct de staționare determinat situat pe drumul public în sensul règlement général sur la police de la circulation routière (Regulamentul general privind poliția rutieră), fie în orice alt loc care nu este deschis circulației publice;

                        c)

                        punerea la dispoziție privește vehiculul, iar nu fiecare dintre locuri, atunci când vehiculul este utilizat ca taxi, sau fiecare dintre locurile din vehicul, iar nu vehiculul ca atare, atunci când vehiculul este utilizat ca taxi colectiv cu autorizație din partea guvernului Regiunii Bruxelles‑Capitală;

                        d)

                        destinația este stabilită de client.

                  2)   Servicii de închiriere de vehicule cu conducător auto: toate serviciile de transport remunerat de persoane cu autovehicule, care nu sunt servicii de taximetrie și care sunt asigurate prin intermediul unor vehicule tip autoturism, autoturism mixt sau microbuz, cu excepția vehiculelor amenajate ca ambulanță.”

               4

               Potrivit articolului 3 primul paragraf din această ordonanță:
               „Este interzisă, fără autorizație din partea guvernului [Regiunii Bruxelles‑Capitală], operarea unui serviciu de taximetrie prin intermediul unuia sau mai multor vehicule cu plecare de pe un drum public sau din orice alt loc care nu este deschis circulației publice, care se află pe teritoriul Regiunii Bruxelles‑Capitală.”

               5

               Articolul 16 din ordonanța menționată are următorul cuprins:
               „Este interzisă, fără autorizație din partea guvernului [Regiunii Bruxelles‑Capitală], operarea pe teritoriul Regiunii Bruxelles‑Capitală a unui serviciu de închiriere de vehicule cu conducător auto prin intermediul unuia sau mai multor vehicule.
               Numai operatorii titulari ai unei autorizații eliberate de guvern[ul Regiunii Bruxelles‑Capitală] pot efectua prestări de servicii al căror punct de plecare pentru utilizator se află pe teritoriul Regiunii Bruxelles‑Capitală.
               […]”

               6

               Arrêté du Gouvernement de la Région de Bruxelles‑Capitale du 29 mars 2007 relatif aux services de taxis et aux services de location de voitures avec chauffeur (Decretul guvernului Regiunii Bruxelles‑Capitală din 29 martie 2007 privind serviciile de taximetrie și serviciile de închiriere de vehicule cu conducător auto) (Moniteur belge, 3 mai 2007, p. 23526), astfel cum a fost modificat prin arrêté du Gouvernement de la Région de Bruxelles‑Capitale du 27 mars 2014 (Decretul guvernului Regiunii Bruxelles‑Capitală din 27 martie 2014) (Moniteur belge,17 aprilie 2014), prevede la articolul 31 punctul 7 că este interzis conducătorilor auto „să racoleze clienți direct sau prin intermediul altei persoane”.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               7

               În cadrul unei convenții de subconcesiune încheiate cu Brussels South Charleroi Airport, FlibTravel și Léonard Travel operează o linie regulată de autocare care asigură legătura în special dintre gara Bruxelles‑Midi, situată în Bruxelles (Belgia), și aeroportul Charleroi (Belgia).

               8

               La 21 mai 2014, FlibTravel și Léonard Travel i‑au chemat în judecată pe pârâții din litigiul principal în fața președintelui tribunal de commerce francophone de Bruxelles (Tribunalul Comercial Francofon din Bruxelles, Belgia), solicitând încetarea practicilor cu privire la care acestea pretind că reprezintă acte contrare practicilor comerciale loiale, în măsura în care sunt exercitate cu încălcarea articolului 2 alineatul 1 literele c) și d) din Ordonanța din 27 aprilie 1995.

               9

               În susținerea acțiunii lor în încetare, acestea arată că, în gara Bruxelles‑Midi, pârâții din litigiul principal sau persoane care lucrează în numele lor racolează pasagerii care se îndreaptă spre aeroportul Charleroi, în scopul de a‑i regrupa în „taxiuri de tip camionetă”, pentru ca apoi, atunci când aceste taxiuri sunt ocupate integral, să le conducă spre destinația menționată. În consecință, ele reproșează acestor pârâți, printre altele, că grupează pasagerii care au aceeași destinație, că practică o tarifare a serviciului prestat pe pasager, iar nu pe autoturism, precum și că acționează prin racolare.

               10

               Prin hotărârea din 11 februarie 2015, președintele acestei instanțe a respins în tot cererile formulate de FlibTravel și de Léonard Travel, apreciind că faptele invocate nu fuseseră probate.

               11

               La 13 iulie 2015, reclamantele din litigiul principal au declarat apel împotriva acestei hotărâri la cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia).

               12

               Această instanță apreciază că, în temeiul articolului 2 alineatul 1 literele c) și d) din Ordonanța din 27 aprilie 1995, operatorii de servicii de taximetrie nu pot nici să pună la dispoziția pasagerilor lor locuri individuale în locul întregului vehicul, nici să le prestabilească destinația. De asemenea, aceasta consideră că practicile în litigiu constituie racolaj, în sensul articolului 31 punctul 7 din Decretul guvernului Regiunii Bruxelles‑Capitală din 29 martie 2007 privind serviciile de taximetrie și serviciile de închiriere de vehicule cu conducător auto, astfel cum a fost modificat prin Decretul guvernului Regiunii Bruxelles‑Capitală din 27 martie 2014. În opinia sa, aceste practici constituie încălcări ale acestor dispoziții și acte contrare practicilor comerciale loiale. Practicile menționate ar fi, din această cauză, interzise și ar putea face obiectul unui ordin de încetare la cererea unei persoane interesate.

               13

               Cu toate acestea, instanța de trimitere are îndoieli în ceea ce privește conformitatea dispozițiilor menționate cu articolul 96 alineatul (1) TFUE, având în vedere în special omisiunea de a notifica Comisiei Europene Ordonanța din 27 aprilie 1995.

               14

               Mai exact, aceasta ridică problema dacă aplicabilitatea articolului 96 alineatul (1) TFUE în speța cu care a fost sesizată, în măsura în care această dispoziție se referă la „transporturile efectuate în cadrul Uniunii”, presupune ca transportul în cauză să aibă o dimensiune transnațională. Ea arată că, având în vedere dimensiunea internațională a gării și a aeroportului în cauză, prestările de servicii de transport în discuție în litigiul aflat în fața sa nu profită exclusiv resortisanților naționali. Instanța de trimitere ridică de asemenea problema interpretării termenilor „tarife și condiții” care figurează în respectiva dispoziție, precum și problema dacă protecția industriilor speciale permisă de aceasta se aplică unei industrii a transporturilor cum este cea care oferă servicii de taximetrie.

               15

               În aceste condiții și după ce a adresat părților întrebări cu privire la conformitatea dispozițiilor Ordonanței din 27 aprilie 1995 cu articolul 96 alineatul (1) TFUE, cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 96 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că se poate aplica tarifelor și condițiilor impuse de un stat membru operatorilor de servicii de taximetrie atunci când:

                                 a)

                                 cursele taxiurilor în cauză trec numai în mod excepțional frontierele naționale,

                                 b)

                                 o parte semnificativă a clientelei taxiurilor în cauză este constituită din cetățeni sau din rezidenți ai Uniunii Europene care nu sunt cetățeni sau rezidenți ai statului membru în discuție și

                                 c)

                                 în împrejurările concrete ale cauzei, de multe ori cursele de taxi în litigiu nu sunt, din punctul de vedere al pasagerului, decât o etapă a unei călătorii mai lungi al cărei punct de sosire sau de plecare se află într‑o altă țară a Uniunii decât statul membru în discuție?

                        2)

                        Articolul 96 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că se poate aplica altor condiții de operare decât condițiile tarifare și condițiile de obținere a autorizației de exercitare a activității de transport în cauză, cum este, în speță, interzicerea punerii la dispoziție de către operatorii de transport în regim de taxi mai degrabă a unor locuri individuale decât a întregului vehicul și interzicerea stabilirii de către acești operatori a destinației unei curse propuse clienților, care conduce la împiedicarea acestor operatori de a grupa clienți cu aceeași destinație?

                        3)

                        Articolul 96 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că interzice, exceptând cazul în care există o autorizare din partea Comisiei, măsuri de tipul celor avute în vedere în cea de a doua întrebare:

                                 a)

                                 care au ca scop general, printre alte obiective, protecția operatorilor de transport în regim de taxi împotriva concurenței întreprinderilor de închiriere de vehicule cu conducător auto și

                                 b)

                                 care au drept efect specific, în împrejurările concrete ale cauzei, protecția operatorilor de autocare împotriva concurenței operatorilor de transport în regim de taxi?

                        4)

                        Articolul 96 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că interzice, exceptând cazul în care există autorizare din partea Comisiei, o măsură care le interzice operatorilor de transport în regim de taxi să racoleze clienți, atunci când această măsură are ca efect, în împrejurările concrete ale cauzei, reducerea capacității lor de a atrage clienții unui serviciu de autocare concurent?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               16

               Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate, care trebuie analizată în primul rând, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 96 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că se aplică unei reglementări naționale cum este cea în discuție în litigiul principal, care guvernează condițiile în care trebuie furnizate serviciile de taximetrie.

               17

               Această dispoziție prevede că este interzisă aplicarea impusă de un stat membru, pentru transporturile efectuate în interiorul Uniunii, a unor tarife și condiții care includ orice element de sprijin sau de protecție în beneficiul uneia sau mai multor întreprinderi sau industrii anume, exceptând cazul în care există autorizare din partea Comisiei.

               18

               Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (Hotărârea din 16 noiembrie 2016, Hemming și alții, C‑316/15, EU:C:2016:879, punctul 27, precum și jurisprudența citată).

               19

               În această privință, din modul de redactare a articolului 96 alineatul (1) TFUE rezultă că obiectul său este de a guverna reglementările naționale aplicabile transporturilor efectuate în interiorul Uniunii în ceea ce privește tarifele și condițiile care includ orice element de sprijin sau de protecție în interesul uneia sau mai multor „întreprinderi” sau industrii anume.

               20

               Obiectul acestei dispoziții este de a evita adoptarea de către statele membre a unor măsuri de sprijin sau de protecție de care să beneficieze indirect clienții operatorului în cauză care le aplică respectivele tarife și condiții, iar nu a unor măsuri de sprijin sau de protecție de care să beneficieze direct alți operatori care se află în raporturi concurențiale cu operatorul în cauză.

               21

               Această interpretare este confirmată de articolul 96 alineatul (2) TFUE, în temeiul căruia, pentru a autoriza o măsură interzisă în principiu de articolul 96 alineatul (1) TFUE, Comisia trebuie să țină seama în special de cerințele unei politici economice regionale corespunzătoare, de necesitățile regiunilor subdezvoltate, precum și de problemele regiunilor grav afectate de conjuncturile politice.

               22

               Prin urmare, articolul 96 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se aplică unei reglementări cum este cea în discuție în litigiul principal.

               23

               Interpretarea contrară, susținută de pârâții din litigiul principal, ar fi de altfel de natură să aducă atingere efectului util al articolului 58 TFUE, care presupune, în conformitate cu articolul 91 TFUE, ca aplicarea principiilor liberei prestări a serviciilor de transport să fie realizată prin punerea în aplicare a politicii comune în domeniul transporturilor (a se vedea Hotărârea din 22 decembrie 2010, Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C‑338/09, EU:C:2010:814, punctul 30), în măsura în care articolul 96 alineatul (1) TFUE ar avea atunci ca efect interzicerea directă a unei părți importante din măsurile care ar putea fi calificate drept restricții privind libera prestare a serviciilor de transport, fără ca o astfel de regulă să fi fost adoptată de legiuitorul Uniunii.

               24

               Având în vedere cele de mai sus, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolul 96 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se aplică restricțiilor, cum sunt cele în discuție în litigiul principal, impuse operatorilor de servicii de taximetrie.

               25

               Având în vedere răspunsul dat la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la celelalte întrebări formulate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               26

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 96 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se aplică restricțiilor, cum sunt cele în discuție în litigiul principal, impuse operatorilor de servicii de taximetrie.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 19 decembrie 2013. # Nipponkoa Insurance Co. (Europe) Ltd împotriva Inter-Zuid Transport BV. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landgericht Krefeld - Germania. # Cooperare judiciară în materie civilă și comercială - Regulamentul (CE) nr. 44/2001 - Articolele 27, 33 și 71 - Litispendență - Recunoașterea și executarea hotărârilor - Convenția referitoare la contractul de transport internațional de mărfuri pe șosele (CMR) - Articolul 31 alineatul 2 - Reguli de coexistență - Acțiune în regres - Acțiune în constatare negativă - Hotărâre judecătorească de constatare negativă. # Cauza C-452/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      19 decembrie 2013 (
            *1
         )
      „Cooperare judiciară în materie civilă și comercială — Regulamentul (CE) nr. 44/2001 — Articolele 27, 33 și 71 — Litispendență — Recunoașterea și executarea hotărârilor — Convenția referitoare la contractul de transport internațional de mărfuri pe șosele (CMR) — Articolul 31 alineatul 2 — Reguli de coexistență — Acțiune în regres — Acțiune în constatare negativă — Hotărâre judecătorească de constatare negativă”
      În cauza C‑452/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landgericht Krefeld (Germania), prin decizia din 10 septembrie 2012, primită de Curte la 9 octombrie 2012, în procedura

         Nipponkoa Insurance Co. (Europe) Ltd

      împotriva

         Inter‑Zuid Transport BV,

      cu participarea:

         DTC Surhuisterveen BV,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnii C. G. Fernlund și A. Ó Caoimh, doamna C. Toader (raportor) și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 septembrie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Nipponkoa Insurance Co. (Europe) Ltd, de T. Pünder, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Inter‑Zuid Transport BV, de J. P. Eckoldt și de C. P. ten Bruggencate, advocaten;

               —

               pentru DTC Surhuisterveen BV, de D. A. Nickelsen, Rechtsanwalt, de J. Van Blaaderen și de A. J. W. Spijker, advocaten;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze, de J. Kemper și de F. Wannek, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de S. Duarte Afonso, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Wilderspin și de W. Bogensberger, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 71 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Nipponkoa Insurance Co. (Europe) Ltd (denumită în continuare „Nipponkoa Insurance”), pe de o parte, și Inter‑Zuid Transport BV (denumită în continuare „Inter‑Zuid Transport”), pe de altă parte, cu privire la plata unei compensații în valoare de 500000 de euro pentru repararea unui prejudiciu suferit cu ocazia unui transport internațional de mărfuri pe șosele.

         Cadrul juridic

         Regulamentul nr. 44/2001

               3

               Considerentul (1) al Regulamentului nr. 44/2001 prevede:
               „Comunitatea și‑a stabilit ca obiectiv să mențină și să dezvolte un spațiu de libertate, securitate și justiție, în cadrul căruia este garantată libera circulație a persoanelor. Pentru realizarea treptată a unui astfel de spațiu, Comunitatea trebuie să adopte, între altele, măsurile în domeniul cooperării judiciare în materie civilă care sunt necesare pentru buna funcționare a pieței interne.”

               4

               Potrivit considerentului (6) al acestui regulament:
               „Pentru atingerea obiectivului liberei circulații a hotărârilor în materie civilă și comercială este necesar și oportun ca normele care reglementează competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor să fie reglementate de un instrument juridic comunitar cu caracter imperativ și de aplicare directă.”

               5

               Considerentele (11), (12) și (15)-(17) ale regulamentului menționat prevăd:

                        „(11)

                        Normele de competență trebuie să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului și, astfel, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția câtorva situații bine definite [...]

                        (12)

                        În afară de instanța domiciliului pârâtului, trebuie să existe și alte instanțe autorizate în temeiul unei legături strânse între instanță și litigiu sau în scopul bunei administrări a justiției.

                  [...]

                        (15)

                        În interesul administrării armonioase a justiției, este necesar să se reducă la minimum posibilitatea apariției procedurilor concurente și să se evite pronunțarea în două state membre a unor hotărâri ireconciliabile. [...]

                        (16)

                        Încrederea reciprocă în administrarea justiției la nivel comunitar justifică recunoașterea de plin drept a hotărârilor pronunțate într‑un stat membru fără să fie necesară, cu excepția contestațiilor, recurgerea la o altă procedură.

                        (17)

                        În virtutea aceluiași principiu al încrederii reciproce, procedura în temeiul căreia o hotărâre pronunțată într‑un stat membru devine executorie în alt stat membru trebuie să fie eficientă și rapidă. [...]”

               6

               Considerentul (25) al aceluiași regulament are următorul cuprins:
               „Respectarea angajamentelor internaționale pe care statele membre și le‑au asumat impune ca prezentul regulament să nu aducă atingere convențiilor la care statele membre sunt parte și care reglementează anumite materii.”

               7

               Potrivit articolului 1 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 44/2001:
               „(1)   Prezentul regulament se aplică în materie civilă și comercială indiferent de natura instanței. El nu se aplică, în special, în materie fiscală, vamală sau administrativă.
               (2)   Prezentul regulament nu se aplică pentru:

                        (a)

                        starea și capacitatea persoanelor fizice, regimurile matrimoniale, testamente și succesiuni;

                        (b)

                        falimente, concordate sau proceduri similare;

                        (c)

                        securitate socială;

                        (d)

                        arbitraj.”

               8

               Articolul 27 din regulamentul menționat, care face parte din secțiunea 9, intitulată „Litispendență și conexitate”, din capitolul II din acesta din urmă intitulat „Competența”, are următorul cuprins:
               „(1)   În cazul în care cereri având același obiect și aceeași cauză sunt introduse între aceleași părți înaintea unor instanțe din state membre diferite, instanța sesizată ulterior suspendă din oficiu acțiunea până în momentul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate.
               (2)   Dacă se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată ulterior își declină competența în favoarea acesteia.”

               9

               Articolul 32 din același regulament, care face parte din capitolul III din acesta intitulat „Recunoaștere și executare”, prevede:
               „În sensul prezentului regulament, «hotărâre» înseamnă o hotărâre pronunțată de o instanță dintr‑un stat membru, indiferent de denumirea acesteia, cum ar fi decizie, sentință, ordonanță sau mandat de executare, precum și stabilirea de către un grefier a cheltuielilor de judecată.”

               10

               Articolul 33 din Regulamentul nr. 44/2001, care face parte din secțiunea 1, intitulată „Recunoaștere”, din capitolul III menționat, prevede:
               „(1)   O hotărâre pronunțată într‑un stat membru este recunoscută în celelalte state membre fără să fie necesar să se recurgă la vreo procedură specială.
               (2)   În cazul unei contestații, orice parte interesată care invocă pe cale principală recunoașterea unei hotărâri poate solicita, în conformitate cu procedurile prevăzute în secțiunile 2 și 3 din prezentul capitol, ca hotărârea să fie recunoscută.
               (3)   Dacă recunoașterea este invocată pe cale incidentală înaintea unei instanțe a unui stat membru, aceasta din urmă este competentă în materie.”

               11

               Articolul 71 din regulamentul menționat, care face parte din capitolul VII din acesta, intitulat „Relațiile cu alte instrumente”, are următorul cuprins:
               „(1)   Prezentul regulament nu aduce atingere convențiilor la care statele membre sunt parte și care reglementează competența, recunoașterea sau executarea hotărârilor în anumite chestiuni speciale.
               (2)   Pentru o interpretare unitară, alineatul (1) se aplică în modul următor:

                        (a)

                        prezentul regulament nu împiedică o instanță dintr‑un stat membru care este parte la o convenție privind o materie specială să‑și întemeieze competența pe convenția în cauză, chiar și atunci când pârâtul are domiciliul într‑un alt stat membru care nu este parte la convenția respectivă. Instanța sesizată aplică, în orice caz, articolul 26 din prezentul regulament;

                        (b)

                        hotărârile pronunțate într‑un stat membru de către o instanță care își întemeiază competența pe o convenție referitoare la o anumită materie sunt recunoscute și executate în celelalte state membre în conformitate cu prezentul regulament.
                        În cazul în care o convenție referitoare la o anumită materie, la care sunt părți atât statul membru de origine, cât și statul membru solicitat, stipulează condiții de recunoaștere sau executare a hotărârilor, se aplică aceste condiții. În orice caz, pot fi aplicate dispozițiile din prezentul regulament privind procedura de recunoaștere și executare a hotărârilor.”

         CMR

               12

               Convenția referitoare la contractul de transport internațional de mărfuri pe șosele, semnată la Geneva la 19 mai 1956, astfel cum a fost modificată prin Protocolul semnat la Geneva la 5 iulie 1978 (denumită în continuare „CMR”), se aplică, potrivit articolului 1 alineatul 1 din aceasta, „oricărui contract de transport de mărfuri pe șosele, cu titlu oneros, cu vehicule, când locul primirii mărfii și locul prevăzut pentru livrare [...] sunt situate în două țări diferite, dintre care cel puțin una este țară contractantă, independent de domiciliul și de naționalitatea participanților la contract”.

               13

               CMR a fost negociată în Comisia Economică pentru Europa din cadrul Națiunilor Unite. Peste 50 de state, printre care Republica Federală Germania și Regatul Țărilor de Jos, au aderat la CMR.

               14

               Articolul 23 din CMR prevede:
               „1.   Când, în conformitate cu dispozițiile prezentei convenții, este pusă în sarcina transportatorului o despăgubire pentru pierderea totală sau parțială a mărfii, această despăgubire este calculată după valoarea mărfii la locul și în momentul primirii acesteia pentru transport.
               [...]
               3.   Totuși, cuantumul despăgubirii nu poate depăși 8,33 unități de cont per kilogram de greutate brută lipsă.
               4.   În plus, se restituie taxa de transport, taxele vamale și alte cheltuieli ivite cu ocazia transportului mărfii, în totalitate în caz de pierdere totală și proporțional în caz de pierdere parțială; alte daune interese pentru pierdere nu sunt datorate.
               [...]
               7.   Unitatea de cont menționată în prezenta convenție reprezintă un drept special de tragere conform definiției Fondului Monetar Internațional. Suma menționată la alineatul 3 al prezentului articol este convertită în moneda națională a statului în care se află instanța sesizată [...]
               [...]”

               15

               Articolul 29 din CMR prevede:
               „1.   Transportatorul nu are dreptul să se prevaleze de dispozițiile prezentului capitol care exclud sau limitează răspunderea sa sau care răstoarnă sarcina probei, daca paguba a fost provocata din dol sau dintr‑o culpă care îi este imputabilă și care, în conformitate cu legea țării căreia îi aparține organul de jurisdicție sesizat, este considerată echivalentă cu un dol.
               2.   Același lucru este valabil și dacă faptele săvârșite din dol sau culpă sunt ale prepușilor transportatorului sau ale oricărei alte persoane la serviciile cărora el recurge pentru executarea transportului, dacă acești prepuși sau persoane lucrează în exercițiul funcțiunii lor. În acest caz, prepușii sau celelalte persoane nu au dreptul de a se prevala, în ceea ce privește răspunderea lor, de dispozițiile din prezentul capitol, menționate în alineatul 1.”

               16

               Potrivit articolului 31 din CMR:
               „1.   Pentru toate litigiile decurgând din transporturile supuse prezentei convenții, reclamantul poate să sesizeze, în afara organelor de jurisdicție ale țărilor contractante, desemnate de comun acord de către părți, organele de jurisdicție din țara pe teritoriul căreia:

                        a)

                        se află reședința obișnuită a pârâtului, sediul său principal sau sucursala ori agenția prin intermediul căreia contractul de transport a fost încheiat sau

                        b)

                        este situat locul preluării mărfurilor sau cel prevăzut pentru livrarea mărfurilor,

                  și nu poate sesiza decât aceste organe de jurisdicție.
               2.   Dacă în cazul unui litigiu din cele arătate la alineatul 1 din prezentul articol este în curs de judecată o acțiune la un organ de jurisdicție competent potrivit prevederilor acestui paragraf sau dacă într‑un asemenea litigiu s‑a pronunțat o hotărâre de către un astfel de organ de jurisdicție, nu mai poate fi introdusă o nouă acțiune pentru aceeași cauză între aceleași părți, cu excepția cazului în care hotărârea organului de jurisdicție la care a fost introdusă prima acțiune nu este susceptibilă de a fi executată în țara în care este introdusă noua acțiune.
               3.   Dacă într‑un litigiu prevăzut la alineatul 1 din prezentul articol o hotărâre dată de un organ de jurisdicție al unei țări contractante a devenit executorie în această țară, ea devine de asemenea executorie în fiecare dintre celelalte țări contractante, imediat după îndeplinirea formalităților prevăzute în acest scop în țara interesată. Aceste formalități nu pot duce la o revizuire a cauzei.
               4.   Dispozițiile alineatului 3 din prezentul articol se aplică hotărârilor pronunțate contradictoriu, celor pronunțate în lipsă și tranzacțiilor judiciare, dar nu se aplică hotărârilor judecătorești care sunt cu execuție provizorie, nici hotărârilor prin care se acordă, în afara cheltuielilor de judecată, daune interese împotriva unui reclamant ca urmare a respingerii totale sau parțiale a acțiunii sale.
               [...]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               17

               Din decizia de trimitere, precum și din dosarul național depus la grefa Curții rezultă că, în luna august 2007, Canon a însărcinat societățile de drept olandez Nippon Express (Nederland) BV (denumită în continuare „Nippon Nederland”) și Nippon Express Euro Cargo BV (denumită în continuare „Nippon Euro”) cu transportul pe șosele a mai multe dintre produsele sale între Țările de Jos și Germania.

               18

               Nippon Euro a însărcinat Inter‑Zuid Transport cu efectuarea acestui transport. Această din urmă societate a încredințat, la rândul său, efectuarea transportului societății DTC Surhuisterveen BV (denumită în continuare „DTC”), un alt transportator subcontractant. În final, transportul a fost efectuat de Kingma, în calitate de transportator desemnat de DTC.

               19

               Marfa a fost încărcată la 22 august 2007 în două antrepozite ale societății Canon situate în Țările de Jos și urma să fie livrată la 23 august 2007 în Germania. După încărcarea mărfii, șoferul a părăsit localitatea Amstelveen din Țările de Jos la 22 august 2007, îndreptându‑se spre locația Canon din Willich în Germania, unde a ajuns în aceeași zi la o oră prea târzie pentru descărcarea mărfii, astfel încât a lăsat camionul pe timpul nopții în locația nesupravegheată a destinatarului. În timpul nopții, o parte din marfă a fost sustrasă.

               20

               Întrucât Canon a sesizat, la 27 august 2007, Secția I comercială a Landgericht Krefeld (Germania) pentru a solicita daune interese societăților Nippon Nederland și Nippon Euro, acestea din urmă și‑au luat angajamentul, prin tranzacția judiciară de la 1 martie 2010, să plătească suma de 500000 de euro, în calitatea lor de codebitori solidari. Această sumă avea drept scop repararea prejudiciului suferit în cursul nopții din 22 spre 23 august 2007.

               21

               La 29 septembrie 2010, Nipponkoa Insurance a introdus la Secția a II‑a comercială a Landgericht Krefeld o acțiune în regres împotriva Inter‑Zuid Transport, solicitând obligarea acesteia la plata sumei de 500000 de euro corespunzătoare daunelor interese pe care le plătise societății Canon în calitate de asigurător de răspundere civilă a societăților Nippon Nederland și Nippon Euro (denumită în continuare „acțiunea în regres”).

               22

               Cu toate acestea, la 21 ianuarie 2009, cu alte cuvinte cu mai mult de un an și jumătate înaintea introducerii acțiunii în regres, Inter‑Zuid Transport obținuse deja în Țările de Jos o hotărâre judecătorească de constatare negativă împotriva Nippon Nederland și a Nippon Euro referitoare la aceeași situație de fapt (denumită în continuare „hotărâre judecătorească de constatare negativă”). Potrivit acestei hotărâri pronunțate de Rechtbank te Haarlem (Țările de Jos), care are autoritate de lucru judecat din luna noiembrie 2010, Inter‑Zuid Transport trebuia să răspundă pentru prejudiciul suferit numai până la concurența plafonului maxim prevăzut la articolul 23 din CMR.

               23

               Nipponkoa Insurance consideră că Inter‑Zuid Transport îndeplinește condițiile unui comportament dolosiv sau culpabil, în sensul articolului 29 alineatul 2 din CMR, și că, în pofida existenței hotărârii judecătorești de constatare negativă, Landgericht Krefeld este competent, în temeiul articolului 31 alineatul 1 din CMR, să se pronunțe asupra acțiunii în regres, dat fiind că acest articol trebuie interpretat în mod autonom și că, în temeiul articolului 71 din Regulamentul nr. 44/2001, el prevalează în raport cu dispozițiile articolului 27 din același regulament.

               24

               Inter‑Zuid Transport arată că, în temeiul articolului 27 din regulamentul menționat și al articolului 31 alineatul 2 din CMR, nu se poate continua procedura în fața Landgericht Krefeld din cauza hotărârii judecătorești de constatare negativă pronunțate anterior în Țările de Jos. Această societate concluzionează că, în orice caz, răspunderea sa nu poate fi angajată decât până la concurența plafonului maxim prevăzut la articolul 23 alineatul 3 din CMR.

               25

               Instanța de trimitere împărtășește poziția Inter‑Zuid Transport privind autoritatea de lucru judecat a hotărârii judecătorești definitive de constatare și, în această privință, critică jurisprudența Bundesgerichtshof (Germania) astfel cum rezultă din deciziile acesteia din 20 noiembrie 2003 (I ZR 102/02 și I ZR 294/02), potrivit căreia, în pofida Hotărârii Curții din 6 decembrie 1994, Tatry (C-406/92, Rec., p. I-5439), CMR trebuie interpretată în mod autonom, astfel încât existența unei acțiuni în constatare negativă inițiate de debitor împotriva creditorului în fața unei instanțe cu competență internațională, având ca obiect stabilirea faptului că acest debitor prezumat nu răspunde pentru un prejudiciu, nu se opune introducerii ulterioare a unei acțiuni în regres de către succesorul în drepturi a creditorului la instanța competentă dintr‑un alt stat care este parte la CMR.

               26

               Astfel, Landgericht Krefeld apreciază că acțiunea în regres introdusă în fața sa și hotărârea judecătorească de constatare negativă au același obiect, sunt întemeiate pe aceeași cauză și se referă la aceleași părți, întrucât Nipponkoa Insurance este succesoarea în drepturi a societăților Nippon Nederland și Nippon Euro. Pentru acest motiv, instanța menționată consideră că refuzul autorităților unui stat membru, în cadrul unei acțiuni în regres și în temeiul interpretării unei convenții menționate la articolul 71 din Regulamentul nr. 44/2001, de a recunoaște o hotărâre judecătorească de constatare negativă pronunțată anterior cu privire la același obiect nu este compatibil cu principiile încrederii reciproce în administrarea justiției și reducerii apariției procedurilor concurente.

               27

               În plus, această instanță afirmă că Hotărârea din 4 mai 2010, TNT Express Nederland (C-533/08, Rep., p. I-4107, punctul 63 și dispozitivul), în care Curtea a declarat că nu este competentă să interpreteze articolul 31 din CMR, nu afectează prezenta cauză.

               28

               În aceste condiții, Landgericht Krefeld a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 71 din Regulamentul [nr. 44/2001] se opune unei interpretări exclusiv autonome a unei convenții internaționale sau, la aplicarea unei astfel de convenții, trebuie să se țină seama și de obiectivele și de principiile care stau la baza regulamentului?

                        2)

                        Articolul 71 din Regulamentul nr. 44/2001 se opune interpretării unei convenții internaționale conform căreia o acțiune în constatare soluționată într‑un stat membru nu împiedică introducerea ulterioară a unei acțiuni în [...] realizare într‑un alt stat membru, în măsura în care această convenție ar putea fi interpretată și într‑o modalitate conformă cu articolul 27 din Regulamentul nr. 44/2001?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la competența Curții

               29

               Nipponkoa Insurance și guvernul german invocă, cu titlu introductiv, problema competenței Curții, arătând, în esență, că întrebările adresate se referă la interpretarea articolului 31 din CMR și că Curtea nu este competentă să interpreteze această convenție.

               30

               În această privință, desigur, este adevărat că competența Curții de a statua în materie de interpretare cu titlu preliminar se referă doar la normele care fac parte din dreptul Uniunii și că, astfel cum s‑a statuat la punctul 63 din Hotărârea TNT Express Nederland, citată anterior, Curtea nu este competentă să interpreteze articolul 31 din CMR.

               31

               Cu toate acestea, deși în Hotărârea TNT Express Nederland, citată anterior (punctele 32 și 57), a doua întrebare adresată se referea la competența Curții de a interpreta articolul 31 din CMR, această situație nu se regăsește în cauza principală.

               32

               Este suficient să se constate, în această privință, că întrebările adresate, prin însuși modul lor de redactare, se referă la interpretarea dispozițiilor din dreptul Uniunii, și anume a Regulamentului nr. 44/2001, pentru care Curtea este competentă în temeiul articolului 267 TFUE.

               33

               În lumina acestor aprecieri, este necesar să se considere că Curtea este competentă să răspundă la întrebările preliminare adresate.

         Cu privire la fond

      Cu privire la prima întrebare

               34

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 71 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că se opune interpretării unei convenții internaționale într‑un mod care aduce atingere obiectivelor și principiilor care stau la baza acestui regulament.

               35

               Trebuie constatat că, în jurisprudența sa, Curtea a răspuns deja la această întrebare.

               36

               Astfel, Curtea a decis că, deși este cert că articolul 71 din regulamentul menționat prevede, în materiile reglementate de convenții speciale, precum CMR, aplicarea acestora din urmă, nu este mai puțin adevărat că această aplicare nu poate să aducă atingere principiilor pe care se întemeiază cooperarea judiciară în materie civilă și comercială în cadrul Uniunii Europene precum principiile, evocate în considerentele (6), (11), (12) și (15)-(17) ale aceluiași regulament, ale liberei circulații a hotărârilor în materie civilă și comercială, previzibilității instanțelor competente și, prin urmare, principiului securității juridice pentru justițiabili, al bunei administrări a justiției, al reducerii la minimum a riscului apariției unor proceduri concurente, precum și al încrederii reciproce în administrarea justiției la nivelul Uniunii (a se vedea Hotărârea TNT Express Nederland, citată anterior, punctul 49).

               37

               Articolul 71 din Regulamentul nr. 44/2001 nu poate avea un domeniu de aplicare care să intre în conflict cu principiile pe care se întemeiază legislația din care face parte. Prin urmare, acest articol nu poate fi interpretat în sensul că, într‑un domeniu acoperit de acest regulament precum transportul de mărfuri pe șosele, o convenție specială precum CMR poate să conducă la rezultate care să fie mai puțin favorabile pentru realizarea unei bune funcționări a pieței interne decât cele la care ajung dispozițiile regulamentului menționat (Hotărârea TNT Express Nederland, citată anterior, punctul 51).

               38

               În consecință, dispozițiile pertinente ale CMR nu pot fi aplicate în cadrul Uniunii decât dacă permit atingerea obiectivelor liberei circulații a hotărârilor în materie civilă și comercială, precum și ale încrederii reciproce în administrarea justiției la nivelul Uniunii în condiții cel puțin la fel de favorabile precum cele care rezultă din aplicarea Regulamentului nr. 44/2001 (a se vedea în acest sens Hotărârea TNT Express Nederland, citată anterior, punctul 55).

               39

               În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 71 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că se opune interpretării unei convenții internaționale într‑un mod care nu asigură, în condiții cel puțin la fel de favorabile precum cele prevăzute de acest regulament, respectarea obiectivelor și a principiilor care stau la baza regulamentului menționat.

         Cu privire la a doua întrebare

               40

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 71 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că se opune unei interpretări a articolului 31 alineatul 2 din CMR potrivit căreia o acțiune în constatare negativă sau o hotărâre judecătorească de constatare negativă dintr‑un stat membru nu are același obiect și aceeași cauză precum o acțiune în regres formulată pentru același prejudiciu între aceleași părți sau succesorii lor în drepturi într‑un alt stat membru.

               41

               Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar, având în vedere răspunsul la prima întrebare adresată, să se examineze aspectul dacă o astfel de interpretare a articolului 31 alineatul 2 din CMR ar asigura, în condiții cel puțin la fel de favorabile precum cele prevăzute la articolul 27 sau de alte dispoziții ale Regulamentului nr. 44/2001, respectarea obiectivelor și a principiilor care stau la baza regulamentului.

               42

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții cu privire la interpretarea articolului 27 din Regulamentul nr. 44/2001, o cerere având ca obiect stabilirea faptului că pârâtul se face vinovat de producerea unui prejudiciu și obligarea acestuia la plata de daune interese precum acțiunea în regres din litigiul principal are aceeași cauză și același obiect precum o acțiune anterioară în constatare negativă formulată de pârât, care are ca obiect stabilirea faptului că nu se face vinovat de producerea prejudiciului respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea Tatry, citată anterior, punctul 45, precum și Hotărârea din 25 octombrie 2012, Folien Fischer și Fofitec, C‑133/11, punctul 49).

               43

               În speță, s‑a formulat o acțiune în regres în fața instanței de trimitere după pronunțarea de către Rechtbank te Haarlem, în sensul articolului 31 alineatul 2 din CMR, a unei hotărâri de constatare negativă, între aceleași părți, întemeiată pe aceleași elemente de fapt și de drept.

               44

               Trebuie să se constate că interpretarea acestei dispoziții a CMR în sensul că respectiva acțiune și respectiva hotărâre nu au aceeași cauză și același obiect nu ar garanta, în condiții cel puțin la fel de favorabile precum cele prevăzute de Regulamentul nr. 44/2001, respectarea obiectivului de reducere la minimum a riscului apariției unor proceduri concurente, care este, astfel cum s‑a amintit la punctul 36 din prezenta hotărâre, unul dintre obiectivele și principiile pe care se întemeiază cooperarea judiciară în materie civilă și comercială în cadrul Uniunii.

               45

               În această privință, nu prezintă importanță faptul că, la puțin timp după introducerea acțiunii în regres la instanța de trimitere, și anume în luna noiembrie 2010 potrivit deciziei de trimitere sau, astfel cum a susținut DTC în ședință, la 1 martie 2011, hotărârea pronunțată de Rechtbank te Haarlem a dobândit autoritate de lucru judecat.

               46

               Autoritatea de lucru judecat pe care a dobândit‑o această hotărâre implică faptul că, în ipoteza în care cauza nu ar fi intrat sub incidența CMR, ci sub incidența Regulamentului nr. 44/2001, ar fi fost aplicabile dispozițiile acestui regulament, nu doar în materie de litispendență, ci și în materie de recunoaștere, și în special articolul 33 din regulamentul menționat.

               47

               Or, astfel cum Curtea a hotărât deja, în cadrul Uniunii nu se pot aplica norme prevăzute de convențiile speciale vizate de articolul 71 din Regulamentul nr. 44/2001 precum cele care rezultă din articolul 31 alineatul 2 din CMR decât în măsura în care sunt respectate principiile liberei circulații a hotărârilor și încrederii reciproce în administrarea justiției, pe care se întemeiază acest regulament (a se vedea în acest sens Hotărârea TNT Express Nederland, citată anterior, punctul 54 și jurisprudența citată).

               48

               Aceste principii nu ar fi respectate în condiții cel puțin la fel de favorabile precum cele prevăzute de Regulamentul nr. 44/2001 în cazul în care articolul 31 alineatul 2 din CMR ar fi interpretat în sensul că o hotărâre judecătorească de constatare negativă dintr‑un stat membru nu are același obiect și aceeași cauză precum o acțiune în regres formulată pentru același prejudiciu între aceleași părți sau succesorii lor în drepturi într‑un alt stat membru.

               49

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 71 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că se opune unei interpretări a articolului 31 alineatul 2 din CMR potrivit căreia o acțiune în constatare negativă sau o hotărâre judecătorească de constatare negativă dintr‑un stat membru nu are același obiect și aceeași cauză precum o acțiune în regres formulată pentru același prejudiciu între aceleași părți sau succesorii lor în drepturi într‑un alt stat membru.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               50

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                           1)

                           Articolul 71 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că se opune interpretării unei convenții internaționale într‑un mod care nu asigură, în condiții cel puțin la fel de favorabile precum cele prevăzute de acest regulament, respectarea obiectivelor și a principiilor care stau la baza regulamentului menționat.

                           2)

                           Articolul 71 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că se opune unei interpretări a articolului 31 alineatul 2 din Convenția referitoare la contractul de transport internațional de mărfuri pe șosele, semnată la Geneva la 19 mai 1956, astfel cum a fost modificată prin Protocolul semnat la Geneva la 5 iulie 1978, potrivit căreia o acțiune în constatare negativă sau o hotărâre judecătorească de constatare negativă dintr‑un stat membru nu are același obiect și aceeași cauză precum o acțiune în regres formulată pentru același prejudiciu între aceleași părți sau succesorii lor în drepturi într‑un alt stat membru.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 15 octombrie 1969. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 16-69.


Hotărârea Curții din data de 7 mai 1987. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Cauza 189/85.


Hotărârea Curții din data de 8 aprilie 1976. # Directeur régional de la sécurité sociale de Nancy împotriva Auguste Hirardin și Caisse régionale d'assurance maladie du Nord-Est. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Nancy - Franța. # Cauza 112-75.


Hotărârea Curții (Camera a noua) din 7 noiembrie 2013. # Comisia Europeană împotriva Republicii Polone. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Transport aerian - Acorduri referitoare la servicii aeriene între statele membre et și țările terțe - Obligația statelor membre de a asigura distribuirea drepturilor de trafic între transportatorii aerieni din Uniunea Europeană eligibili pe baza unei proceduri nediscriminatorii și transparente și de a notifica imediat Comisia cu privire la procedura menționată. # Cauza C-90/12.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 14 iulie 1994. # Herlitz AG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza T-66/92.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 15 noiembrie 2001. # Michel Van Huffel împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-142/00.