title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 10 martie 2011.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI).#Recurs - Marcă comunitară - Semn constituit exclusiv din cifre - Cerere de înregistrare a semnului figurativ «1000» ca marcă pentru broșuri, periodice și ziare - Caracter pretins descriptiv al semnului menționat - Criterii de aplicare a articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Obligația OAPI de a ține seama de practica sa decizională anterioară.#Cauza C-51/10 P.

text:
      Cauza C‑51/10 P
      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Recurs — Marcă comunitară — Semn constituit exclusiv din cifre — Cerere de înregistrare a semnului «1000» ca marcă pentru broșuri, periodice și ziare — Caracter pretins descriptiv al semnului menționat — Criterii de aplicare a articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 — Obligația OAPI de a ține seama de practica sa decizională anterioară”
      Sumarul hotărârii
      1.        Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive absolute de refuz — Interpretare în lumina interesului
            general respectiv — Articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 — Obiectiv — Cerință de disponibilitate
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)]
      2.        Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive absolute de refuz — Suprapunere între domeniul de aplicare
            al motivelor prevăzute la articolul 7 alineatul (1) litera (b) și la articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
            nr. 40/94
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (b) și (c)]
      3.        Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive absolute de refuz — Mărci compuse exclusiv din semne
            sau indicații ce pot servi la desemnarea caracteristicilor unui produs sau ale unui serviciu — Noțiune — Semne constituite
            exclusiv din cifre
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)]
      4.        Marcă comunitară — Efecte ale mărcii comunitare — Restrângeri — Articolul 12 litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 — Obiect
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c) și art. 12 lit. (b)]
      5.        Marcă comunitară — Deciziile Oficiului — Principiul egalității de tratament — Principiul bunei administrări — Practică decizională
            anterioară a Oficiului
      1.        Fiecare dintre motivele de refuz enumerate la articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară
         trebuie interpretat în lumina interesului general care se află la baza acestora. Interesul general care stă la baza articolului
         7 alineatul (1) litera (c) din regulamentul menționat este de a asigura posibilitatea ca semnele descriptive în ceea ce privește
         una sau mai multe caracteristici ale produselor sau ale serviciilor pentru care se solicită o înregistrare ca marcă să fie
         utilizate în mod liber de toți operatorii economici care oferă asemenea produse sau servicii.

      Pentru a garanta deplina realizare a acestui obiectiv de liberă utilizare, pentru ca Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței
         Interne (mărci, desene și modele industriale) să opună un refuz al înregistrării în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera
         (c) din Regulamentul nr. 40/94, nu este necesar ca semnul în cauză să fie efectiv utilizat, la momentul cererii de înregistrare,
         în scopuri descriptive. Este suficient ca semnul să poată fi utilizat în astfel de scopuri. De asemenea, aplicarea acestui
         motiv de refuz nu depinde de existența unei cerințe de disponibilitate care să fie concretă, actuală sau serioasă, și este,
         prin urmare, lipsit de pertinență să se cunoască numărul de concurenți care au sau care ar putea avea interes să utilizeze
         semnul în cauză. În plus, este irelevant faptul că există alte semne mai uzuale decât cel în cauză pentru a desemna aceleași
         caracteristici ale produselor sau ale serviciilor menționate în cererea de înregistrare. Din cele de mai sus rezultă că aplicarea
         articolului 7 alineatul (1) litera (c) din regulamentul menționat nu impune ca semnul în cauză să corespundă unor modalități
         obișnuite de desemnare.

      (a se vedea punctele 36-40)
      2.        Semnele descriptive prevăzute la articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară
         sunt de asemenea lipsite de caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din acest regulament. Invers,
         un semn poate fi lipsit de caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) pentru alte motive decât eventualul
         său caracter descriptiv. Prin urmare, există o anumită suprapunere între domeniul de aplicare al articolului 7 alineatul (1)
         litera (b) și cel al articolului 7 alineatul (1) litera (c), prima dintre aceste dispoziții deosebindu‑se totuși de cea de
         a doua în sensul că acoperă toate împrejurările în care un semn nu are o natură care să permită distincția dintre produsele
         sau serviciile unei întreprinderi și cele ale altor întreprinderi.

      În aceste condiții, în scopul unei aplicări corecte a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94, trebuie să se
         asigure că aplicarea motivului de refuz prevăzut la acest articol 7 alineatul (1) litera (c) rămâne în mod corect rezervată
         cazurilor care sunt efectiv vizate de acest motiv de refuz.

      (a se vedea punctele 46-48)
      3.        Cazurile vizate efectiv de motivul de refuz prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 privind
         marca comunitară sunt cele în care semnul pentru care se solicită înregistrarea ca marcă poate să desemneze o „caracteristică”
         a produselor sau a serviciilor pentru care se formulează o cerere. Astfel, prin utilizarea la articolul 7 alineatul (1) litera
         (c) din regulamentul menționat a termenilor „specia, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică sau
         data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte caracteristici ale acestora”, legiuitorul, pe de o parte,
         a indicat că specia, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică și data fabricației produsului sau
         a prestării serviciului trebuie considerate, toate, ca fiind caracteristici ale produselor sau ale serviciilor și, pe de altă
         parte, a precizat că această listă nu este exhaustivă, orice altă caracteristică a produselor sau a serviciilor putând fi
         de asemenea luată în considerare.

      Alegerea de către legiuitor a termenului „caracteristică” subliniază că semnele vizate de dispoziția menționată nu sunt cele
         care servesc la desemnarea unei proprietăți, care poate fi recunoscută cu ușurință de mediile interesate, a produselor sau
         a serviciilor pentru care se solicită înregistrarea. Astfel, înregistrarea unui semn nu poate fi refuzată în temeiul articolului
         7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 decât dacă se poate anticipa în mod rezonabil că acesta va fi recunoscut
         în mod efectiv de mediile interesate ca o descriere a uneia dintre caracteristicile respective.

      Aceste precizări au o pertinență deosebită în ceea ce privește semnele constituite exclusiv din cifre. Astfel, asemenea semne
         fiind în general asimilate unor numere, ele pot servi, printre altele, în comerț, pentru a desemna o cantitate. Cu toate acestea,
         pentru ca înregistrarea unui semn constituit exclusiv din cifre să poată fi refuzată în temeiul articolului 7 alineatul (1)
         litera (c) pentru motivul că desemnează o cantitate, trebuie să se anticipeze în mod rezonabil că, în percepția mediilor interesate,
         cantitatea indicată de aceste cifre caracterizează produsele sau serviciile pentru care se solicită înregistrarea.

      (a se vedea punctele 48-52)
      4.        Norma prevăzută la articolul 12 litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară nu influențează în mod decisiv
         interpretarea normei prevăzute la articolul 7 alineatul (1) litera (c) din acest regulament. Astfel, articolul 12 din regulamentul
         menționat privește limitarea efectelor mărcii comunitare, în timp ce articolul 7 din acest regulament privește motivele de
         refuz al înregistrării unor semne ca mărci.

      Împrejurarea că articolul 12 litera (b) menționat asigură posibilitatea ca orice operator economic să utilizeze în mod liber
         indicații referitoare la caracteristicile unor produse sau ale unor servicii nu restrânge în niciun fel domeniul de aplicare
         al articolului 7 alineatul (1) litera (c) menționat. Dimpotrivă, respectiva împrejurare evidențiază interesul ca motivul,
         de altfel absolut, de refuz prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (c) să fie aplicat efectiv oricărui semn care poate
         desemna o caracteristică a produselor sau a serviciilor pentru care se solicită înregistrarea sa ca marcă

      (a se vedea punctele 59-61)
      5.        Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) are obligația de a‑și exercita competențele
         în conformitate cu principiile generale de drept al Uniunii, precum principiul egalității de tratament și principiul bunei
         administrări.

      Având în vedere aceste două principii, Oficiul trebuie, în cadrul examinării unei cereri de înregistrare a unei mărci comunitare,
         să ia în considerare deciziile adoptate deja cu privire la cereri similare și să analizeze cu o deosebită atenție aspectul
         dacă este sau nu este necesar să decidă în același sens.

      (a se vedea punctele 73 și 74)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      10 martie 2011(*)

      „Recurs – Marcă comunitară – Semn constituit exclusiv din cifre – Cerere de înregistrare a semnului «1000» ca marcă pentru broșuri, periodice și ziare – Caracter pretins descriptiv al semnului menționat – Criterii de aplicare a articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Obligația OAPI de a ține seama de practica sa decizională anterioară”
      În cauza C‑51/10 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus
         la 1 februarie 2010,

      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o., cu sediul în Częstochowa (Polonia), reprezentată de A. von Mühlendahl, Rechtsanwalt,

      recurentă,
      cealaltă parte în proces fiind:
      Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul A. Folliard‑Monguiral, în calitate de agent,

      pârât în primă instanță,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii J.-J. Kasel, M. Ilešič (raportor), M. Safjan și doamna M. Berger,
         judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 noiembrie 2010,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. (denumită în continuare „Technopol”) solicită anularea Hotărârii
         Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 19 noiembrie 2009, Agencja Wydawnicza Technopol/OAPI (1000) (T‑298/06,
         denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta a respins acțiunea având ca obiect anularea Deciziei Camerei
         a patra de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din
         7 august 2006 (cauza R 447/2006-4, denumită în continuare „decizia în litigiu”) privind cererea de înregistrare a semnului
         „1000” ca marcă comunitară.

       Cadrul juridic
      2        Articolul 4 din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11,
         p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), intitulat „Semne care pot constitui o marcă comunitară”, prevede:

      „Pot constitui mărci comunitare toate semnele care pot avea o reprezentare grafică, în special cuvintele, inclusiv numele
         de persoane, desenele, literele, cifrele, forma produsului sau a ambalajului său, cu condiția ca astfel de semne să permită
         distincția între produsele sau serviciile unei întreprinderi de cele ale altora.”

      3        Articolul 7 din regulamentul menționat, intitulat „Motive absolute de refuz”, prevede:

      „(1)      Se respinge înregistrarea următoarelor:
      [...]
      (b)      mărci care sunt lipsite de caracter distinctiv;
      (c)      mărci care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească, în comerț, pentru a desemna specia, calitatea,
         cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte
         caracteristici ale acestora;

      [...]
      (3)      Alineatul (1) literele (b), (c) și (d) nu se aplică în cazul în care marca a dobândit, pentru produsele sau serviciile pentru
         care se cere înregistrarea, un caracter distinctiv după ce a fost utilizată.”

      4        În temeiul articolului 12 din Regulamentul nr. 40/94, intitulat „Limitarea efectelor mărcii comunitare”:

      „O marcă comunitară nu îndreptățește titularul său să interzică terților utilizarea în comerț
      [...]
      (b)      a indicațiilor privind tipul, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică, perioada producerii produsului
         sau prestării serviciului sau [alte] caracteristici ale acestora;

      [...]
      atât timp cât această utilizare se face conform practicilor loiale în domeniul industrial sau comercial.”
      5        Articolul 74 din regulamentul menționat, intitulat „Examinarea din oficiu a faptelor”, prevede:

      „(1)      În cursul procedurii, Oficiul procedează la examinarea din oficiu a faptelor; cu toate acestea, în cazul unei proceduri privind
         motivele relative de respingere a înregistrării, examinarea este limitată la motivele invocate și la cererile introduse de
         părți.

      (2)      Oficiul poate să nu ia în considerare faptele pe care părțile nu le‑au invocat sau dovezile pe care nu le‑au furnizat în timp
         util.”

      6        Regulamentul nr. 40/94 a fost abrogat prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca
         comunitară (JO L 78, p. 1), intrat în vigoare la 13 aprilie 2009. Cu toate acestea, având în vedere data faptelor, în prezentul
         litigiu rămâne aplicabil Regulamentul nr. 40/94.

       Istoricul cauzei și decizia în litigiu
      7        La 4 aprilie 2005, Technopol a adresat OAPI o cerere de înregistrare ca marcă comunitară a semnului următor:

      1000
      8        Produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea fac parte din clasa 16 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea
         internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor, din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările
         ulterioare, și corespund descrierii: „broșuri; periodice inclusiv periodice care conțin cuvinte încrucișate și jocuri; presă
         cotidiană”.

      9        La 31 ianuarie 2006, examinatorul a respins această cerere în temeiul articolului 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din
         Regulamentul nr. 40/94, pentru motivul că semnul „1000” nu avea caracter distinctiv și constituia o indicație descriptivă
         a conținutului sau a altor caracteristici ale produselor respective.

      10      La 31 martie 2006, Technopol a formulat o cale de atac împotriva deciziei examinatorului. Printr‑o decizie din 7 august 2006,
         Camera a patra de recurs a OAPI a confirmat analiza examinatorului.

      11      Camera menționată a considerat că semnul „1000” putea servi pentru a desemna conținutul publicațiilor Technopol și că, în
         orice caz, semnul menționat nu era distinctiv, întrucât ar fi perceput de consumator ca elogiul respectivelor publicații,
         iar nu ca o indicație de proveniență.

      12      Mai exact, la punctele 18 și 19 din decizia în litigiu, camera respectivă a constatat următoarele:

      „18      [...] Periodicele publică deseori clasamente care cuprind informații diverse [...]. În astfel de cazuri, se acordă preferință
         cifrelor rotunde datorită valorii expresive a acestora.

      19      În plus, [produsele] vizate în cerere cuprind [...] publicații care conțin diverse compilații [...]. Publicațiile de acest
         gen conțin în general un număr rotund de informații [...]. De asemenea, [semnul «1000»] poate fi utilizat, fără îndoială,
         în mod descriptiv, mai exact în «periodice care conțin cuvinte încrucișate și jocuri» a căror protecție a fost solicitată.
         Publicul relevant va percepe [semnul «1000»] care figurează pe publicația în cauză ca pe o indicație a faptului că ar conține
         exact 1 000 de ghicitori sau de jocuri. Astfel cum au arătat căutările pe internet, există deja numeroase produse de acest
         gen pe piață [...]”

       Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
      13      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 18 octombrie 2006, Technopol a formulat o acțiune având ca obiect
         anularea deciziei în litigiu.

      14      În susținerea acțiunii, reclamanta a invocat două motive, primul întemeiat pe o încălcare a articolului 7 alineatul (1) litera
         (c) din Regulamentul nr. 40/94 și cel de al doilea pe o încălcare a articolului 7 alineatul (1) litera (b) din acest regulament.

      15      În cadrul primului motiv, Technopol susținea că semnul „1000”, fără vreun termen suplimentar, nu este descriptiv. Nicio legătură
         directă și concretă din punctul de vedere al consumatorului nu ar putea fi stabilită între semnul menționat și caracteristicile
         produselor în cauză.

      16      Tribunalul a înlăturat respectivul argument și, în consecință, primul motiv. Motivele esențiale care au condus la această
         decizie sunt următoarele:

      „21      […] [S]emnele și indicațiile menționate la articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 sunt cele care
         pot servi, în cadrul unei utilizări normale din punctul de vedere al publicului vizat, pentru a desemna, fie direct, fie prin
         menționarea uneia dintre caracteristicile sale esențiale, produsul sau serviciul pentru care se solicită înregistrarea [...]

      22      Potrivit unei jurisprudențe constante, semnul va fi descriptiv dacă prezintă o legătură suficient de directă și de concretă
         cu produsele sau cu serviciile în cauză, de natură să permită publicului vizat să perceapă imediat și fără nicio reflecție
         suplimentară o descriere a produselor sau a serviciilor în cauză sau a uneia dintre caracteristicile esențiale ale acestora
         [...]

      23      Astfel, aprecierea caracterului descriptiv al unui semn se poate efectua numai în raport cu percepția publicului vizat asupra
         acestuia, pe de o parte, și în raport cu produsele sau cu serviciile în cauză, pe de altă parte [...]

      24      În speță, produsele vizate sunt broșuri, periodice, inclusiv cele care conțin cuvinte încrucișate și jocuri, precum și presa
         cotidiană și sunt destinate publicului larg, fapt necontestat de părți. [...]

      25      Prin urmare, trebuie să se stabilească dacă consumatorul mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat, va percepe
         în [semnul «1000»], fără niciun alt element suplimentar, o descriere a caracteristicilor produselor vizate în cererea de înregistrare.

      26      În această privință, trebuie arătat că, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 18 și 19 din decizia [în litigiu], există,
         din punctul de vedere al publicului vizat, o legătură directă și concretă între semnul «1000» și anumite caracteristici ale
         produselor în cauză. Astfel, semnul «1000» face trimitere la o cantitate și va fi perceput imediat și fără nicio reflecție
         suplimentară de publicul vizat ca o descriere a caracteristicilor produselor în cauză, în special cantitatea de pagini, precum
         și de lucrări, de informații și de jocuri compilate, sau clasamentul ierarhic de referiri conținute. Faptul că marca solicitată
         este compusă numai din cifre nu repune în discuție această concluzie, deoarece [...] elementul care lipsește poate fi identificat
         cu ușurință de publicul vizat, asocierea dintre cifră și respectivele caracteristici ale produselor în cauză fiind imediată.

      27      Mai exact, astfel cum a constatat camera de recurs la punctele 18 și 19 din decizia [în litigiu], în broșuri și în periodice
         se publică deseori clasamente și compilații, acordându‑se preferință, în ceea ce privește indicarea conținutului, cifrelor
         rotunde, camera de recurs menționând în special în această privință exemplul «1000 de întrebări și răspunsuri». Aceste fapte
         consolidează raportul descriptiv existent, din punctul de vedere al consumatorului mediu, între produsele în cauză și [semnul
         «1000»].

      [...]
      30      Odată stabilit caracterul descriptiv al [semnului «1000»] în privința produselor vizate în cererea de înregistrare, trebuie
         să se examineze dacă marca solicitată este compusă exclusiv din semne descriptive și dacă aceasta nu conține alte elemente
         care se pot opune unei constatări a caracterului său descriptiv. [...] În speță, semnul verbal «1000» este prezentat fără
         niciun element care să îl diferențieze de modul obișnuit de a indica o cantitate, de natură să îl priveze de caracterul său
         descriptiv.

      31      Rezultă din toate cele de mai sus că semnul verbal «1000» desemnează caracteristici ale produselor în cauză, în special cantitatea
         de pagini, precum și de lucrări, de informații și de jocuri compilate sau clasamentul ierarhic al acestora, care pot fi luate
         în considerare la momentul alegerii efectuate de publicul vizat și care, prin urmare, constituie caracteristici esențiale
         ale acestuia. [...]

      32      Această concluzie nu poate fi infirmată de celelalte argumente ale reclamantei [...]. În primul rând, în ceea ce privește
         argumentul întemeiat pe faptul că înregistrarea semnului «1000» nu ar priva terții de dreptul de a utiliza cifra respectivă
         pentru a desemna cantități, cât timp respectiva utilizare nu constituie o încălcare a dreptului asupra mărcii, acesta trebuie
         respins ca inoperant. Prin respectivul argument, reclamanta evocă conținutul articolului 12 litera (b) din Regulamentul nr. 40/94
         [...], în ceea ce privește limitele dreptului exclusiv care rezultă din înregistrarea unei mărci. Într‑adevăr, conform jurisprudenței
         Tribunalului, articolul 12 din Regulamentul nr. 40/94 nu poate fi invocat în cadrul procedurii de înregistrare [...]. Aplicarea
         acestui articol presupune existența unui semn care a fost înregistrat ca marcă fie pentru că a dobândit caracter distinctiv
         prin utilizare, conform articolului 7 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94, fie prin coexistența unor elemente descriptive
         și nedescriptive, ceea ce nu este cazul în speță [...]. Prin urmare, nu se poate considera că articolul 12 din Regulamentul
         nr. 40/94 permite flexibilizarea criteriilor de examinare a motivelor absolute de refuz al înregistrării.

      33      În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul recurentei întemeiat pe faptul că nu ar exista nicio necesitate de a păstra
         [semnul «1000»] liber pentru terți, deoarece, în ceea ce privește numerele cu patru cifre, ar exista 10 000 de combinații
         posibile, trebuie să se sublinieze că [...] refuzul înregistrării mărcii în cauză se întemeiază pe caracterul descriptiv al
         semnului. Acest caracter descriptiv împiedică [semnul «1000»] să îndeplinească funcția de indicație a originii comerciale
         a produselor vizate în cererea de înregistrare. Prin urmare, existența altor combinații posibile de cifre este lipsită de
         pertinență în vederea înregistrării. În plus, este lipsit de pertinență faptul că OAPI a înregistrat ca mărci semnele IX și
         XD, care lasă la dispoziția concurenților mai puține combinații posibile de cifre și de litere. Legalitatea deciziilor camerei
         de recurs trebuie apreciată exclusiv în temeiul Regulamentului nr. 40/94, iar nu pe baza practicii decizionale a OAPI [...].”

      17      Întrucât a confirmat pertinența, în prezenta cauză, a motivului de refuz prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (c)
         din Regulamentul nr. 40/94, Tribunalul nu a examinat al doilea motiv al acțiunii, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul
         (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

       Concluziile părților
      18      Technopol solicită Curții:

      –      anularea hotărârii atacate;
      –      trimiterea cauzei la Tribunal spre rejudecare și
      –      obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.
      19      OAPI solicită Curții:

      –      respingerea recursului și
      –      obligarea Technopol la plata cheltuielilor de judecată.
       Cu privire la recurs
      20      Technopol invocă două motive. Primul motiv se întemeiază pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
         nr. 40/94, întrucât Tribunalul nu ar fi ținut seama de toate criteriile pertinente pentru aplicarea acestei dispoziții. Prin
         cel de al doilea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că nu a ținut seama de practica anterioară a OAPI.

       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94
       Argumentele părților
      21      În susținerea primului său motiv, recurenta afirmă, printre altele, că rezultă din jurisprudența Curții, în special din cuprinsul
         punctului 37 din Hotărârea din 20 septembrie 2001, Procter & Gamble/OAPI (C‑383/99 P, Rec., p. I‑6251), că aplicarea motivului
         de refuz prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 este supusă nu numai criteriului privind
         „utilizarea normală” citat de Tribunal la punctul 21 din hotărârea atacată, ci și condiției să existe identitate între semnul
         în cauză și modalități obișnuite de desemnare a produselor sau a serviciilor în cauză sau a caracteristicilor acestora. Prin
         faptul că a încălcat această din urmă condiție, Tribunalul ar fi extins în mod eronat domeniul de aplicare al motivului de
         refuz menționat.

      22      Pe de altă parte, în hotărârea atacată, nu ar exista constatări care să ateste că utilizarea semnului „1000” constituie o
         „utilizare normală” pentru a desemna produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea. Exemplele la care s‑a referit Tribunalul
         la punctele 26 și 27 din hotărârea atacată ar privi utilizarea unor cifre în combinație cu alți termeni. Hotărârea atacată
         ar fi astfel întemeiată pe o premisă eronată care constă în supoziția că orice semn constituit dintr‑o cifră va fi în mod
         necesar utilizat împreună cu indicații descriptive sau generice. În consecință, Tribunalul și‑ar fi întemeiat aprecierea pe
         supoziții.

      23      În plus, Tribunalul nu ar fi ținut seama de legătura care există între articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
         nr. 40/94 și articolul 12 litera (b) din acest regulament. La punctul 32 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi limitat în
         mod eronat domeniul de aplicare al acestui din urmă articol la cazurile în care un semn „a fost înregistrat ca marcă fie pentru
         că a dobândit caracter distinctiv prin utilizare, în conformitate cu articolul 7 alineatul (3) din Regulamentul nr. 40/94,
         fie prin coexistența unor elemente descriptive și nedescriptive”.

      24      Mai mult, Tribunalul nu ar fi examinat la un standard juridic corespunzător argumentul potrivit căruia camera de recurs nu
         a luat în considerare lipsa unei necesități de disponibilitate a semnului „1000”. Astfel, în răspunsul la argumentul menționat,
         la punctul 33 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi omis să analizeze problema interesului general pe care se întemeiază
         articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94.

      25      OAPI arată, în primul rând, că aplicarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 nu presupune în
         mod necesar ca semnul în cauză să constituie o „modalitate obișnuită” de desemnare a unei caracteristici a produselor sau
         a serviciilor avute în vedere. Ar fi suficient ca respectivul semn să poată fi utilizat pentru a desemna o caracteristică.

      26      Potrivit OAPI, semnul „1000” sugerează imediat conținutul publicației în cauză, făcând trimitere la cantitatea de pagini sau
         de informații. Pe de altă parte, aprecierea de fapt efectuată de Tribunal, potrivit căreia publicul se așteaptă ca semnul
         „1000” să desemneze amploarea conținutului respectivei publicații, nu poate fi reanalizată de Curte.

      27      În continuare, în ceea ce privește legătura care ar exista între articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94
         și articolul 12 litera (b) din acest regulament, OAPI amintește că acest din urmă articol privește limitarea efectelor unei
         mărci înregistrate, iar nu capacitatea unor semne de a face obiectul unei înregistrări ca marcă comunitară. În consecință,
         interacțiunea dintre aceste două articole invocată de recurentă pur și simplu nu ar exista.

      28      În sfârșit, OAPI susține că Tribunalul a ținut seama în mod corect de interesul general. Acesta ar fi statuat în mod întemeiat
         că este irelevant faptul că numeroase alte semne constituite din cifre rămân disponibile concurenților pentru a‑și desemna
         produsele. OAPI amintește, în această privință, că examinarea unui motiv absolut de refuz trebuie limitată la semnul în cauză
         și la semnificația acestuia în raport cu produsele sau cu serviciile vizate.

       Aprecierea Curții
      29      Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că împrejurarea că un semn este constituit exclusiv din cifre nu împiedică
         în sine înregistrarea sa ca marcă.

      30      Acest fapt rezultă, în ceea ce privește marca comunitară, din articolul 4 din Regulamentul nr. 40/94, care prevede expres
         că cifrele figurează printre semnele care pot constitui o marcă.

      31      Pe de altă parte, nici faptul că un semn, precum cel în cauză, este constituit din cifre fără o modificare grafică și nu a
         fost, prin urmare, stilizat în mod creativ sau artistic de solicitant nu se opune în sine posibilității înregistrării acestui
         semn ca marcă (a se vedea, prin analogie, în ceea ce privește semne constituite dintr‑o literă, Hotărârea din 9 septembrie
         2010, OAPI/BORCO‑Marken‑Import Matthiesen, C‑265/09 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 38).

      32      Cu toate acestea, astfel cum rezultă de asemenea din articolul 4 din Regulamentul nr. 40/94, înregistrarea ca marcă a unui
         semn este supusă condiției ca acesta să permită distincția dintre produsele sau serviciile unei întreprinderi și cele ale
         altor întreprinderi.

      33      Or, un semn care are, în ceea ce privește produsele sau serviciile pentru care se solicită înregistrarea sa ca marcă, un caracter
         descriptiv, în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, este, sub rezerva aplicării alineatului
         (3) al acestui articol, lipsit de caracter distinctiv în ceea ce privește aceste produse sau servicii [a se vedea, prin analogie,
         în legătură cu dispozițiile articolului 3 din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere
         a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92), Hotărârea din
         12 februarie 2004, Campina Melkunie, C‑265/00, Rec., p. I‑1699, punctul 19; în ceea ce privește articolul 7 din Regulamentul
         nr. 40/94, a se vedea Hotărârea din 23 octombrie 2003, OAPI/Wrigley, C‑191/01 P, Rec., p. I‑12447, punctul 30, precum și Ordonanța
         din 5 februarie 2004, Streamserve/OAPI, C‑150/02 P, Rec., p. I‑1461, punctul 24].

      34      Întrucât Tribunalul a statuat că semnul „1000” are un asemenea caracter descriptiv în ceea ce privește produsele vizate în
         cererea de înregistrare formulată de Technopol, trebuie să se verifice dacă, astfel cum susține recurenta, această apreciere
         reieșea dintr‑o interpretare prea largă și, prin urmare, eronată a articolului 7 alineatul (1) litera (c) menționat.

      35      În acest sens, trebuie să se analizeze, în primul rând, argumentul recurentei potrivit căruia numai semnele care corespund
         unor „modalități obișnuite” de desemnare a unor caracteristici ale produselor sau ale serviciilor pentru care se solicită
         înregistrarea pot fi refuzate în temeiul acestei dispoziții.

      36      În cadrul examinării acestui argument, trebuie să se țină seama în mod corespunzător de obiectivul articolului 7 alineatul
         (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94. Într‑adevăr, fiecare dintre motivele de refuz enumerate la articolul 7 alineatul
         (1) menționat trebuie interpretat în lumina interesului general care se află la baza acestora (a se vedea în special Hotărârea
         din 29 aprilie 2004, Henkel/OAPI, C‑456/01 P și C‑457/01 P, Rec., p. I‑5089, punctul 45, precum și Hotărârea din 14 septembrie
         2010, Lego Juris/OAPI, C‑48/09 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 43).

      37      Interesul general care stă la baza articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 este de a asigura posibilitatea
         ca semnele descriptive în ceea ce privește una sau mai multe caracteristici ale produselor sau ale serviciilor pentru care
         se solicită o înregistrare ca marcă să fie utilizate în mod liber de toți operatorii economici care oferă asemenea produse
         sau servicii (a se vedea în acest sens Hotărârea OAPI/Wrigley, citată anterior, punctul 31 și jurisprudența citată).

      38      Pentru a garanta deplina realizare a acestui obiectiv de liberă utilizare, Curtea a precizat că, pentru ca OAPI să opună un
         refuz al înregistrării în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, nu este necesar ca semnul
         în cauză să fie efectiv utilizat, la momentul cererii de înregistrare, în scopuri descriptive. Este suficient ca semnul să
         poată fi utilizat în astfel de scopuri (Hotărârile citate anterior OAPI/Wrigley, punctul 32, și Campina Melkunie, punctul
         38, precum și Ordonanța din 5 februarie 2010, Mergel și alții/OAPI, C‑80/09 P, punctul 37).

      39      De asemenea, Curtea a subliniat că aplicarea acestui motiv de refuz nu depinde de existența unei cerințe de disponibilitate
         care să fie concretă, actuală sau serioasă, și că este, prin urmare, lipsit de pertinență să se cunoască numărul de concurenți
         care au sau care ar putea avea interes să utilizeze semnul în cauză (Hotărârea din 4 mai 1999, Windsurfing Chiemsee, C‑108/97
         și C‑109/97, Rec., p. I‑2779, punctul 35, precum și Hotărârea din 12 februarie 2004, Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99,
         Rec., p. I‑1619, punctul 58). În plus, este irelevant faptul că există alte semne mai uzuale decât cel în cauză pentru a desemna
         aceleași caracteristici ale produselor sau ale serviciilor menționate în cererea de înregistrare (Hotărârea Koninklijke KPN
         Nederland, citată anterior, punctul 57).

      40      Din cele de mai sus rezultă că aplicarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 nu impune ca semnul
         în cauză să corespundă unor modalități obișnuite de desemnare. Punctul 37 din Hotărârea Procter & Gamble/OAPI, citată anterior,
         invocat de recurentă și în care sunt utilizați termenii „identitate cu modalități obișnuite de desemnare a produselor sau
         a serviciilor în cauză sau a caracteristicilor acestora” nu poate fi interpretat, așadar, în sensul că definește o condiție
         de refuz al înregistrării unui semn ca marcă comunitară.

      41      În al doilea rând, trebuie să se examineze argumentul recurentei potrivit căruia exemplele prezentate de Tribunal la punctele
         26 și 27 din hotărârea atacată sunt ipotetice și nepertinente din perspectiva condițiilor de aplicare a articolului 7 alineatul
         (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94.

      42      Recurenta are în vedere în special constatările Tribunalului de la punctele 26 și 27 din hotărârea atacată în legătură cu
         perceperea semnului „1000” ca o descriere a cantității de pagini sau de informații, precum și cu publicarea frecventă, în
         broșuri și în periodice, a unor clasamente și a unor compilații al căror conținut este indicat prin cifre rotunde.

      43      În această privință, recurenta arată că, presupunând chiar că respectivele constatări de fapt ar fi exacte, aprecierea Tribunalului,
         potrivit căreia asemenea fapte sunt pertinente pentru a concluziona că un semn este descriptiv în sensul articolului 7 alineatul
         (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, face dovada unei interpretări eronate a acestei dispoziții.

      44      Deși, cu siguranță, prin respectivul argument, recurenta nu invocă o denaturare a elementelor de probă, aceasta impută totuși
         Tribunalului faptul că a săvârșit o eroare de drept, în sensul că raționamentul adoptat în hotărârea atacată ar fi incoerent
         și întemeiat pe o interpretare incorectă a dispoziției aplicate. În consecință, contrar susținerilor OAPI, respectivul argument
         poate fi examinat de Curte în cadrul prezentului recurs.

      45      În ceea ce privește aspectul dacă hotărârea atacată este afectată de o asemenea incoerență sau interpretare incorectă având
         în vedere lipsa de pertinență a constatărilor efectuate la punctele 26 și 27 pentru aplicarea articolului 7 alineatul (1)
         litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, trebuie să se precizeze domeniul de aplicare al acestei dispoziții, în special din
         perspectiva domeniului de aplicare al articolului 7 alineatul (1) litera (b) din acest regulament.

      46      Astfel cum s‑a amintit la punctul 33 din prezenta hotărâre, semnele descriptive prevăzute la articolul 7 alineatul (1) litera
         (c) din Regulamentul nr. 40/94 sunt de asemenea lipsite de caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera
         (b) din acest regulament. Invers, un semn poate fi lipsit de caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera
         (b) pentru alte motive decât eventualul său caracter descriptiv (a se vedea, în privința dispoziției identice care figurează
         la articolul 3 din Directiva 89/104, Hotărârile citate anterior Koninklijke KPN Nederland, punctul 86, și Campina Melkunie,
         punctul 19).

      47      Prin urmare, există o anumită suprapunere între domeniul de aplicare al articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94 și cel al articolului 7 alineatul (1) litera (c) (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Koninklijke KPN Nederland,
         citată anterior, punctul 67), prima dintre aceste dispoziții deosebindu‑se totuși de cea de a doua în sensul că acoperă toate
         împrejurările în care un semn nu are o natură care să permită distincția dintre produsele sau serviciile unei întreprinderi
         și cele ale altor întreprinderi.

      48      În acest condiții, în scopul unei aplicări corecte a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94, trebuie să se
         asigure că aplicarea motivului de refuz prevăzut la acest articol 7 alineatul (1) litera (c) rămâne în mod corect rezervată
         cazurilor care sunt efectiv vizate de acest motiv de refuz.

      49      Aceste cazuri sunt cele în care semnul pentru care se solicită înregistrarea ca marcă poate să desemneze o „caracteristică”
         a produselor sau a serviciilor pentru care se formulează o cerere. Astfel, prin utilizarea la articolul 7 alineatul (1) litera
         (c) din Regulamentul nr. 40/94, a termenilor „specia, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică
         sau data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte caracteristici ale acestora”, legiuitorul, pe de o parte,
         a indicat că specia, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică și data fabricației produsului sau
         a prestării serviciului trebuie considerate, toate, ca fiind caracteristici ale produselor sau ale serviciilor și, pe de altă
         parte, a precizat că această listă nu este exhaustivă, orice altă caracteristică a produselor sau a serviciilor putând fi
         de asemenea luată în considerare.

      50      Alegerea de către legiuitor a termenului „caracteristică” subliniază că semnele vizate de dispoziția menționată nu sunt cele
         care servesc la desemnarea unei proprietăți, care poate fi recunoscută cu ușurință de mediile interesate, a produselor sau
         a serviciilor pentru care se solicită înregistrarea. Astfel cum a subliniat deja Curtea, înregistrarea unui semn nu poate
         fi refuzată în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 decât dacă se poate anticipa în mod
         rezonabil că acesta va fi recunoscut în mod efectiv de mediile interesate ca o descriere a uneia dintre caracteristicile respective
         (a se vedea, prin analogie, în ceea ce privește dispoziția identică prevăzută la articolul 3 din Directiva 89/104, Hotărârile
         citate anterior Windsurfing Chiemsee, punctul 31, și Koninklijke KPN Nederland, punctul 56).

      51      Aceste precizări au o pertinență deosebită în ceea ce privește semnele constituite exclusiv din cifre.

      52      Astfel, asemenea semne fiind în general asimilate unor numere, ele pot servi, printre altele, în comerț, pentru a desemna
         o cantitate. Cu toate acestea, pentru ca înregistrarea unui semn constituit exclusiv din cifre să poată fi refuzată în temeiul
         articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 pentru motivul că desemnează o cantitate, trebuie să se
         anticipeze în mod rezonabil că, în percepția mediilor interesate, cantitatea indicată de aceste cifre caracterizează produsele
         sau serviciile pentru care se solicită înregistrarea.

      53      Precum reiese din cuprinsul punctului 26 și următoarele din hotărârea atacată, Tribunalul și‑a întemeiat decizia pe faptul
         că semnul „1000” ar putea indica numărul de pagini al produselor vizate în cererea de înregistrare, precum și pe împrejurarea
         că în broșuri și în periodice se publică deseori clasamente, compilații de informații și jocuri al căror conținut este indicat
         de preferință printr‑o expresie însoțită de cifre rotunde.

      54      Fără a fi necesar să se examineze dacă fiecare dintre aceste elemente permitea să se concluzioneze că numărul 1 000 caracterizează
         produsele vizate în cererea de înregistrare, trebuie să se constate că, cel puțin, aprecierea Tribunalului potrivit căreia
         semnul „1000” are caracter descriptiv, având în vedere jocurile compilate conținute de produsele menționate, nu este incompatibilă
         cu precizările furnizate mai sus în legătură cu domeniul de aplicare al articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
         nr. 40/94.

      55      Astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 26 și 27 din hotărârea atacată, precum și din extrasele din decizia în litigiu la
         care fac trimitere aceste puncte, Camera a patra de recurs a OAPI și Tribunalul au constat că Technopol solicitase înregistrarea
         semnului „1000”, printre altele, pentru „periodice inclusiv periodice care conțin cuvinte încrucișate”. OAPI și Tribunalul
         au constatat de asemenea că există numeroase produse de acest gen pe piață și că aceste produse conțin în general un număr
         rotund de informații. Potrivit unei aprecieri efectuate de camera de recurs menționate la punctul 19 din decizia în litigiu
         și la care Tribunalul a făcut trimitere în esență în cadrul punctelor 26 și 27 din hotărârea atacată, semnul „1000” care figurează
         pe o publicație de acest gen va fi perceput ca o indicație a faptului că aceasta conține 1 000 de cuvinte încrucișate.

      56      O aplicare a articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 în privința unor asemenea împrejurări de fapt
         nu face dovada unei interpretări eronate a acestei dispoziții. Într‑adevăr, în ipoteza în care o cerere de înregistrare vizează,
         printre altele, o categorie de produse al căror conținut este desemnat cu ușurință și de regulă prin cantitatea unităților
         sale, este rezonabil să se anticipeze că un semn constituit din cifre, precum cel în cauză, va fi recunoscut în mod efectiv
         de mediile interesate ca o descriere a cantității respective și, prin urmare, a unei caracteristici a acestor produse.

      57      Rezultă că Tribunalul a putut constata fără a săvârși o eroare de drept că, în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera
         (c) din Regulamentul nr. 40/94, înregistrarea semnului „1000” trebuia refuzată pentru produsele vizate în cererea de înregistrare
         prezentată de Technopol.

      58      Ca urmare a faptului că argumentul întemeiat pe o incoerență sau pe o interpretare incorectă a articolului 7 alineatul (1)
         litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 trebuie de asemenea înlăturat, este necesar să se examineze, în al treilea rând, argumentul
         recurentei întemeiat pe neluarea în considerare a legăturii care ar exista între această dispoziție și articolul 12 litera
         (b) din regulamentul menționat și, în al patrulea și ultimul rând, argumentul potrivit căruia Tribunalul a omis în aprecierea
         pe care a efectuat‑o să țină seama în mod corect de interesul general care stă la baza articolului 7 alineatul (1) litera
         (c) menționat.

      59      În ceea ce privește articolul 12 litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, Curtea a avut deja ocazia să arate că norma prevăzută
         de această dispoziție nu influențează în mod decisiv interpretarea normei prevăzute la articolul 7 alineatul (1) litera (c)
         din acest regulament (a se vedea, în legătură cu dispoziția identică prevăzută la articolul 6 din Directiva 89/104, Hotărârea
         Windsurfing Chiemsee, citată anterior, punctul 28).

      60      Astfel, după cum a arătat în mod întemeiat Tribunalul la punctul 32 din hotărârea atacată, articolul 12 din Regulamentul nr. 40/94
         privește limitarea efectelor mărcii comunitare, în timp ce articolul 7 din acest regulament privește motivele de refuz al
         înregistrării unor semne ca mărci.

      61      Contrar a ceea ce pare să sugereze recurenta, împrejurarea că articolul 12 litera (b) menționat asigură posibilitatea ca orice
         operator economic să utilizeze în mod liber indicații referitoare la caracteristicile unor produse sau ale unor servicii nu
         restrânge în niciun fel domeniul de aplicare al articolului 7 alineatul (1) litera (c) menționat. Dimpotrivă, respectiva împrejurare
         evidențiază interesul ca motivul, de altfel absolut, de refuz prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
         nr. 40/94 să fie aplicat efectiv oricărui semn care poate desemna o caracteristică a produselor sau a serviciilor pentru care
         se solicită înregistrarea sa ca marcă (a se vedea în acest sens, în legătură cu articolul 6 din Directiva 89/104, Hotărârea
         din 6 mai 2003, Libertel, C‑104/01, Rec., p. I‑3793, punctele 58 și 59, precum și, în ceea ce privește articolul 12 din Regulamentul
         nr. 40/94, Hotărârea din 21 octombrie 2004, OAPI/Erpo Möbelwerk, C‑64/02 P, Rec., p. I‑10031, punctul 45).

      62      Întrucât norma prevăzută la articolul 12 litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 nu se integrează în aplicarea articolului 7
         alineatul (1) litera (c) din același regulament, argumentul întemeiat pe existența unei interacțiuni între cele două dispoziții
         este neîntemeiat.

      63      Argumentul potrivit căruia Tribunalul a omis în aprecierea pe care a efectuat‑o să țină seama în mod corect de interesul general
         care stă la baza articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 trebuie de asemenea înlăturat.

      64      Deși, cu siguranță, Tribunalul este obligat să respecte acest interes general cu ocazia examinării pe care o efectuează asupra
         unor decizii ale OAPI adoptate în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (c), nu se poate impune, în schimb, Tribunalului
         să evoce și să analizeze în mod expres respectivul interes general în fiecare hotărâre care privește o asemenea decizie.

      65      Pe de altă parte, în ceea ce privește punctul 33 din hotărârea atacată, în care, potrivit recurentei, Tribunalul ar fi încălcat
         respectivul interes general, este suficient să se constate că, în cuprinsul acestui punct, Tribunalul a reiterat, în esență
         și în mod corect, norma amintită la punctul 39 din prezenta hotărâre potrivit căreia disponibilitatea altor semne este lipsită
         de pertinență pentru a stabili dacă semnul în cauză are caracter descriptiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c)
         din Regulamentul nr. 40/94 și este astfel afectat de motivul absolut de refuz prevăzut de această dispoziție.

      66      Întrucât niciunul dintre argumentele prezentate de recurentă în cadrul primului său motiv nu este întemeiat, acest motiv trebuie
         înlăturat.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe faptul că OAPI nu a urmat practica sa anterioară
       Argumentele părților
      67      Recurenta amintește că a menționat, în fața OAPI, apoi, din nou, în fața Tribunalului, numeroase exemple de semne care au
         fost înregistrate ca mărci de OAPI și care, în temeiul principiilor enunțate în decizia în litigiu, nu ar fi putut fi înregistrate.
         Acest argument întemeiat pe faptul că OAPI nu ar fi urmat practica sa anterioară ar fi fost înlăturat de Tribunal în mod eronat,
         din punct de vedere juridic, la punctul 33 din hotărârea atacată.

      68      Recunoscând că, potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea a statuat că cererea de înregistrare a unei mărci comunitare
         trebuie apreciată numai în temeiul reglementării în vigoare, iar nu în funcție de practica decizională anterioară, recurenta
         invită Curtea să reexamineze această jurisprudență în lumina principiului statului de drept, care presupune că orice autoritate
         administrativă trebuie să aplice dreptul în același mod în toate cazurile. Necesitatea de a asigura coerența și egalitatea
         de tratament ar fi deosebit de clară pentru o autoritate administrativă precum OAPI, care tratează un număr foarte mare de
         dosare.

      69      Referitor la acest aspect, recurenta susține că practica decizională anterioară poate fi invocată în mod valabil și că OAPI
         este obligat să ia în considerare practica sa anterioară pentru a stabili dacă, în situația unor cauze identice sau similare,
         decizia adoptată ar trebui să fie aceeași.

      70      În speță, nu ar fi fost avut în vedere nici faptul că OAPI consideră, potrivit unei practici constante, că semnele care constau
         în termeni care descriu conținutul unor publicații nu sunt descriptive în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din
         Regulamentul nr. 40/94, nici faptul că OAPI acceptă semne constituite din cifre. Prin neluarea în considerare, în acest mod,
         a faptului că OAPI ar fi trebuit să țină seama de practica sa decizională anterioară în cadrul aplicării articolului 7 alineatul
         (1) litera (c) menționat sau în cadrul examinării din oficiu pe care acesta trebuie să o efectueze în temeiul articolului
         74 din Regulamentul nr. 40/94, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept.

      71      OAPI arată că practica decizională anterioară este cu siguranță menționată în liniile sale directoare privind examinarea,
         dar că aceasta nu are, astfel cum a precizat Curtea, forță juridică obligatorie.

      72      Temeinicia acestui caracter neobligatoriu al deciziilor anterioare ar fi ilustrată de prezentul litigiu. Astfel, precedentele
         invocate de recurentă în fața OAPI și a Tribunalului ar prezenta diferențe esențiale față de prezenta cauză, întrucât acestea
         priveau semne și produse complet diferite.

       Aprecierea Curții
      73      Astfel cum arată în mod întemeiat recurenta, OAPI are obligația de a‑și exercita competențele în conformitate cu principiile
         generale de drept al Uniunii, precum principiul egalității de tratament și principiul bunei administrări.

      74      Având în vedere aceste două principii, OAPI trebuie, în cadrul examinării unei cereri de înregistrare a unei mărci comunitare,
         să ia în considerare deciziile adoptate deja cu privire la cereri similare și să analizeze cu o deosebită atenție aspectul
         dacă este sau nu este necesar să decidă în același sens [a se vedea, prin analogie, în legătură cu articolul 3 alineatul (1)
         literele (b) și (c) din Directiva 89/104, Ordonanța din 12 februarie 2009, Bild digital și ZVS, C‑39/08 și C‑43/08, punctul
         17].

      75      Având în vedere cele precizate, principiile egalității de tratament și bunei administrări trebuie să se concilieze cu respectarea
         legalității.

      76      În consecință, persoana care solicită înregistrarea unui semn ca marcă nu poate invoca, în beneficiul său, o nelegalitate
         care ar fi fost eventual comisă în favoarea unei alte persoane pentru a obține o decizie identică (a se vedea în acest sens
         Ordonanța Bild digital și ZVS, citată anterior, punctul 18).

      77      În plus, pentru motive de securitate juridică și, mai exact, de bună administrare, examinarea oricărei cereri de înregistrare
         trebuie să fie strictă și completă pentru a evita înregistrarea necorespunzătoare a mărcilor (Hotărârile citate anterior OAPI/Erpo
         Möbelwerk, punctul 45, și OAPI/BORCO‑Marken‑Import Matthiesen, punctul 45). Această examinare trebuie să aibă loc în fiecare
         caz concret. Astfel, înregistrarea unui semn ca marcă depinde de criterii specifice, aplicabile în cadrul împrejurărilor de
         fapt ale cauzei, care au ca obiectiv să verifice dacă semnul în cauză nu intră sub incidența unui motiv de refuz (a se vedea
         în acest sens, în ceea ce privește articolul 3 din Directiva 89/104, Hotărârea din 12 februarie 2004, Henkel, C‑218/01, Rec.,
         p. I‑1725, punctul 62).

      78      În cauză, s‑a dovedit că, spre deosebire de posibila situație a anumitor cereri anterioare de înregistrare ca mărci a unor
         semne constituite din cifre, prezenta cerere de înregistrare era afectată, având în vedere produsele pentru care se solicita
         înregistrarea și percepția din partea mediilor interesate, de unul dintre motivele de refuz prevăzute la articolul 7 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 40/94.

      79      În aceste condiții, Tribunalul a putut considera în mod întemeiat, la punctul 33 din hotărârea atacată, că, ținând seama de
         concluzia, la care ajunsese deja la punctele precedente din aceeași hotărâre și potrivit căreia o înregistrare a semnului
         „1000” ca marcă pentru produsele menționate în cererea de înregistrare a Technopol era incompatibilă cu Regulamentul nr. 40/94,
         recurenta nu putea invoca în mod util, pentru a infirma această concluzie, decizii anterioare ale OAPI.

      80      Din cele prezentate mai sus rezultă că al doilea motiv de recurs nu poate fi admis.

      81      Întrucât fiecare dintre motivele invocate de recurentă este neîntemeiat, se impune respingerea recursului.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      82      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului
         118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât
         OAPI a solicitat obligarea Technopol la plata cheltuielilor de judecată, iar Technopol a căzut în pretenții, se impune obligarea
         acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Respinge recursul.
      2)      Obligă Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 3 februarie 2011.#Republicii Italiene împotriva Comisia Europeană.#Regim lingvistic — Publicarea pe site‑ul internet al EPSO a unui apel pentru exprimarea interesului pentru crearea unei baze de date cu candidați care ar putea fi recrutați ca agenți contractuali — Publicare în trei limbi oficiale — Articolele 12 CE și 290 CE — Articolul 82 din RAA — Regulamentul nr. 1.#Cauza T-205/07.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 3 februarie 2011 — Italia/Comisia
      (Cauza T‑205/07)
      „Regim lingvistic — Publicarea pe site‑ul internet al EPSO a unui apel pentru exprimarea interesului pentru crearea unei baze de date cu candidați
         care ar putea fi recrutați ca agenți contractuali — Publicare în trei limbi oficiale — Articolele 12 CE și 290 CE — Articolul 82 din RAA — Regulamentul nr. 1”

      1.                     Uniunea Europeană — Regim lingvistic — Regulamentul nr. 1 — Domeniu de aplicare — Raporturi între instituții și personalul
            acestora — Excludere (Regulamentul nr. 1 al Consiliului) (a se vedea punctele 30-33)
      2.                     Uniunea Europeană — Regim lingvistic — Existența unui principiu general care consacră dreptul fiecărui cetățean la redactarea
            în limba sa a oricărui act susceptibil să îi afecteze interesele — Inexistență (art. 290 CE și art. 314 CE; Regulamentul nr. 1
            al Consiliului) (a se vedea punctul 50)
      3.                     Funcționari — Agenți contractuali — Recrutare — Apel pentru exprimarea interesului pentru crearea unei baze de date cu candidați
            care ar putea fi recrutați ca agenți contractuali — Publicare pe site‑ul Oficiului European pentru Selecția Personalului (EPSO)
            numai în anumite limbi oficiale — Obligația de a adopta măsuri care să permită tuturor candidaților potențiali să ia cunoștință
            în mod util de existența și de conținutul apelului — Candidați care stăpânesc suficient cel puțin una dintre limbile de publicare
            — Discriminare pe motiv de limbă — Inexistență — Candidați care cunosc numai alte limbi oficiale — Discriminare pe motiv de
            limbă [art. 12 CE; Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 82 alin. (1)] (a se vedea punctele 52-54, 58, 59, 63 și 64)
      Obiectul

               Cerere de anulare a apelului pentru exprimarea interesului EPSO/CAST/EU/27/07 în vederea creării unei baze de date cu candidați
                  care ar putea fi recrutați ca agenți contractuali pentru efectuarea de diverse sarcini în cadrul instituțiilor și agențiilor
                  comunitare, publicat pe site‑ul internet al Oficiului European pentru Selecția Personalului (EPSO) la 27 martie 2007

            Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează apelul pentru exprimarea interesului EPSO/CAST/EU/27/07 în vederea creării unei baze de date cu candidați care ar
                     putea fi recrutați ca agenți contractuali pentru efectuarea de diverse sarcini în cadrul instituțiilor și agențiilor comunitare,
                     publicat pe site‑ul internet al Oficiului European pentru Selecția Personalului (EPSO) la 27 martie 2007.

                  2)

                  	Republica Italiană și Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Curții din data de 13 mai 2003. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articols 43 CE și 56 CE. # Cauza C-463/00.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 15 noiembrie 2016.#Fernand Ullens de Schooten împotriva État belge.#Cerere de decizie preliminară formulată de cour d'appel de Bruxelles.#Trimitere preliminară – Libertăți fundamentale – Articolele 49, 56 și 63 TFUE – Situație în care toate elementele se limitează la interiorul unui stat membru – Răspunderea extracontractuală a unui stat membru pentru prejudicii cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii imputabile legiuitorului național și instanțelor naționale.#Cauza C-268/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      15 noiembrie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Libertăți fundamentale — Articolele 49, 56 și 63 TFUE — Situație în care toate elementele se limitează la interiorul unui stat membru — Răspunderea extracontractuală a unui stat membru pentru prejudicii cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii imputabile legiuitorului național și instanțelor naționale”
      În cauza C‑268/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia), prin decizia din 24 aprilie 2015, primită de Curte la 8 iunie 2015, în procedura

         Fernand Ullens de Schooten

      împotriva

         État belge,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnul A. Tizzano, vicepreședinte, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii M. Ilešič și L. Bay Larsen, doamnele M. Berger și A. Prechal și domnul E. Regan, președinți de cameră, domnul A. Rosas, doamna C. Toader și domnii M. Safjan (raportor), D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund și C. Vajda, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 mai 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Ullens de Schooten, de E. Cusas, de J. Derenne, de M. Lagrue și de N. Pourbaix, avocats;

               —

               pentru guvernul belgian, de J.‑C. Halleux, de C. Pochet și de S. Vanrie, în calitate de agenți, asistați de L. Grauer, de R. Jafferali și de R. van Melsen, avocats;

               —

               pentru Comisia Europeană, de J.‑P. Keppenne și de W. Mölls, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 iunie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 49, 56 și 63 TFUE, a articolului 4 alineatul (3) TUE, precum și a principiilor efectivității și supremației dreptului Uniunii.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Fernand Ullens de Schooten, pe de o parte, și statul belgian, pe de altă parte, în legătură cu o acțiune în răspundere extracontractuală formulată împotriva acestuia din urmă pentru motivul că autoritățile legislativă și judiciară belgiene ar fi încălcat dreptul Uniunii.

         Cadrul juridic

         Dreptul belgian

      Decretul regal nr. 143

               3

               Arrêté royal no 143, du 30 décembre 1982, fixant les conditions auxquelles les laboratoires doivent répondre en vue de l’intervention de l’assurance maladie pour les prestations de biologie clinique (Decretul regal nr. 143 din 30 decembrie 1982 de stabilire a condițiilor pe care trebuie să le îndeplinească laboratoarele în vederea intervenției asigurărilor de sănătate pentru prestațiile de biologie clinică (Moniteur belge din 12 ianuarie 1983), astfel cum a fost modificat prin articolul 17 din Legea‑program din 30 decembrie 1988 (Moniteur belge din 5 ianuarie 1989, denumit în continuare „Decretul regal nr. 143”), prevede la articolul 3 alineatul 1 că laboratoarele de biologie clinică, pentru a fi autorizate de ministrul sănătății publice și pentru a beneficia de intervenția Institut national d’assurance maladie‑invalidité (Institutul Național de Asigurări Medicale‑Invaliditate, INAMI), trebuie să fie exploatate de persoanele abilitate să efectueze prestații de biologie clinică, și anume medicii, farmaciștii sau licențiații în științe chimice.

         Codul civil

               4

               Articolul 2262 bis alineatul 1 din Codul civil prevede:
               „Toate acțiunile personale se prescriu în termen de 10 ani.
               Prin derogare de la primul paragraf, orice acțiune în despăgubire pentru repararea unui prejudiciu întemeiată pe o răspundere extracontractuală se prescrie în termen de 5 ani începând cu ziua următoare celei în care persoana vătămată a cunoscut prejudiciul sau agravarea acestuia și identitatea persoanei responsabile.
               Acțiunile prevăzute la al doilea paragraf se prescriu în orice caz în termen de 20 de ani începând cu ziua următoare celei în care s‑a produs faptul care a provocat prejudiciul.”

         Legile coordonate privind contabilitatea statului

               5

               Articolul 100 din lois coordonnées sur la comptabilité de l’État (Legile coordonate privind contabilitatea statului) din 17 iulie 1991 (Moniteur belge din 21 august 1991), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevedea:
               „Se prescriu și se sting definitiv în beneficiul statului, fără a aduce atingere termenelor de prescripție prevăzute de alte acte cu putere de lege, norme administrative sau convenționale în materie:

                        1°

                        creanțele a căror executare nu a fost solicitată, potrivit modalităților stabilite prin lege sau regulament, în termen de cinci ani de la data de 1 ianuarie a anului bugetar în cursul căruia au luat naștere;

                  […]”

               6

               Articolul 101 din aceste legi avea următorul cuprins:
               „Prescripția se întrerupe printr‑un act al unui executor judecătoresc, precum și printr‑o recunoaștere a datoriei de către stat.
               Introducerea unei acțiuni în justiție suspendă prescripția până la pronunțarea unei hotărâri definitive.”

         Legea privind organizarea bugetului și a contabilității statului federal

               7

               Potrivit articolului 131 al doilea paragraf din loi portant organisation du budget et de la comptabilité de l’État fédéral (Legea privind organizarea bugetului și a contabilității statului federal) din 22 mai 2003 (Moniteur belge din 3 iulie 2003):
               „Articolul 100 primul paragraf din Decretul regal din 17 iulie 1991 de coordonare a legilor privind contabilitatea statului rămâne aplicabil creanțelor împotriva statului federal care sunt născute înainte de intrarea în vigoare a prezentei legi.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               8

               Domnul Ullens de Schooten exploata laboratorul de biologie clinică BIORIM, care a fost declarat în faliment la 3 noiembrie 2000.

               9

               Ca urmare a unei plângeri depuse la Comisia Europeană, această instituție a introdus în fața Curții, la 20 iunie 1985, o acțiune care viza recunoașterea faptului că Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi reveneau în temeiul articolului 52 din Tratatul CE (devenit articolul 43 CE), întrucât excludea rambursarea din partea asigurărilor sociale a prestațiilor de biologie clinică realizate în laboratoare exploatate de o persoană juridică de drept privat ai cărei membri, asociați și administratori nu sunt, toți, persoane fizice abilitate să efectueze analize medicale.

               10

               Prin Hotărârea din 12 februarie 1987, Comisia/Belgia (221/85, EU:C:1987:81), Curtea a respins această acțiune. În special, în ceea ce privește libertatea de stabilire, ea a constatat că, sub rezerva respectării egalității de tratament, fiecare stat membru are, în lipsa unor norme comunitare în materie, libertatea de a reglementa pe teritoriul său activitatea laboratoarelor care realizează prestații de biologie clinică. Curtea a statuat de asemenea că reglementarea belgiană în cauză nu împiedica medicii sau farmaciștii, resortisanți ai altor state membre, să se stabilească în Belgia și să exploateze acolo un laborator de analize clinice care să beneficieze de rambursare din partea asigurărilor sociale. Curtea a concluzionat de aici că era vorba despre o reglementare aplicabilă fără deosebire resortisanților belgieni și celor din celelalte state membre, ale cărei conținut și obiective nu permiteau să se concluzioneze că fusese adoptată în scopuri discriminatorii sau că producea efecte de această natură.

               11

               În cursul anului 1989, laboratorul BIORIM a făcut obiectul unei anchete penale ca urmare a unei suspiciuni de fraudă fiscală. La finalizarea acestei anchete, domnul Ullens de Schooten a fost trimis în judecată, printre altele, pentru disimularea exploatării nelegale a unui laborator, ceea ce constituie o încălcare a articolului 3 din Decretul regal nr. 143.

               12

               Prin hotărârea din 30 octombrie 1998, tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles, Belgia) l‑a condamnat pe domnul Ullens de Schooten la o pedeapsă de cinci ani de închisoare cu executare, precum și la o amendă. Pe de altă parte, această instanță a admis cererile societăților de asigurări mutuale care s‑au constituit părți civile și l‑a obligat pe domnul Ullens de Schooten să le plătească suma de un euro cu titlu provizoriu.

               13

               Instanța amintită a înlăturat argumentul domnului Ullens de Schooten potrivit căruia articolul 3 din Decretul regal nr. 143 nu era în vigoare în perioada faptelor care au făcut obiectul urmăririi penale împotriva sa.

               14

               Prin hotărârea din 7 decembrie 2000, cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia) a anulat respectiva hotărâre. Această instanță l‑a condamnat totuși pe domnul Ullens de Schooten pentru aceleași fapte la o pedeapsă de cinci ani de închisoare, cu suspendare în ceea ce privește partea de pedeapsă care depășea patru ani, precum și la o amendă. Cererile formulate de părțile civile au fost declarate inadmisibile sau nefondate.

               15

               Din decizia de trimitere reiese că această hotărâre a „înlăturat orice referire” la o încălcare a articolului 3 din Decretul regal nr. 143 în ceea ce privește faptele comise înainte de intrarea sa în vigoare. În ceea ce privește faptele comise după intrarea în vigoare a acestei dispoziții, cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) a respins critica domnului Ullens de Schooten întemeiată pe neconformitatea respectivei dispoziții cu dreptul Uniunii, refuzând totodată să adreseze Curții o întrebare preliminară.

               16

               Prin hotărârea din 14 februarie 2001, Cour de cassation (Curtea de Casație, Belgia) a respins recursurile declarate împotriva condamnării penale pronunțate de cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles), a admis recursurile declarate de părțile civile și a trimis cauza spre rejudecare la cour d’appel de Mons (Curtea de Apel din Mons, Belgia).

               17

               Prin hotărârea din 23 noiembrie 2005, cour d’appel de Mons (Curtea de Apel din Mons) a declarat fondată în parte cererea de plată formulată de șase societăți de asigurări mutuale împotriva domnului Ullens de Schooten în legătură cu sumele plătite în mod eronat laboratorului BIORIM în perioada cuprinsă între 1 august 1989 și 16 aprilie 1992.

               18

               Această instanță a respins argumentul domnului Ullens de Schooten întemeiat pe neconformitatea articolului 3 din Decretul regal nr. 143 cu dreptul Uniunii. Apreciind că este ținută de autoritatea de lucru judecat a hotărârii cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) din 7 decembrie 2000, cour d’appel de Mons (Curtea de Apel din Mons) l‑a obligat pe domnul Ullens de Schooten să plătească acestor societăți de asigurări mutuale suma de un euro cu titlu provizoriu, societățile în cauză fiind invitate să își recalculeze prejudiciul în ceea ce privește plățile efectuate după intrarea în vigoare a articolului 3 din Decretul regal nr. 143.

               19

               Sesizată cu recursuri declarate împotriva acestei hotărâri, Cour de cassation (Curtea de Casație) le‑a respins prin hotărârea din 14 iunie 2006.

               20

               În paralel cu această procedură judiciară privind răspunderea domnului Ullens de Schooten, commission de biologie clinique (Comisia de Biologie Clinică), prin decizia din 18 martie 1999, a suspendat autorizația laboratorului BIORIM pentru o perioadă de 12 luni.

               21

               Prin ordinul ministerial din 9 iulie 1999, ministrul sănătății publice a respins calea de atac administrativă formulată împotriva acestei decizii.

               22

               Prin decizia din 8 iunie 2000, commission de biologie clinique (Comisia de Biologie Clinică) a prelungit suspendarea autorizației cu 12 luni.

               23

               Prin ordinul ministerial din 24 iulie 2000, ministrul sănătății publice a respins calea de atac administrativă formulată împotriva acestei noi decizii.

               24

               Sesizat cu două acțiuni în anulare introduse împotriva respectivelor ordine ministeriale, Conseil d’État (Consiliul de Stat, Belgia) a adresat Cour constitutionnelle (Curtea Constituțională, Belgia) o întrebare preliminară privind conformitatea articolului 3 din Decretul regal nr. 143 cu Constituția.

               25

               În același timp, fiind sesizată cu o plângere depusă de domnul Ullens de Schooten, Comisia a emis, la 17 iulie 2002, un aviz motivat împotriva Regatului Belgiei, în care aprecia că articolul 3 din Decretul regal nr. 143 era contrar articolului 43 CE.

               26

               Ca urmare a modificării de către statul belgian a articolului 3 din Decretul regal nr. 143, cauza a fost clasată de Comisie.

               27

               Prin hotărârea nr. 160/2007 din 19 decembrie 2007, Cour constitutionnelle (Curtea Constituțională) a statuat că această dispoziție, în versiunea aplicabilă înainte de modificarea amintită, era conformă cu Constituția.

               28

               Pe de altă parte, Cour constitutionnelle (Curtea Constituțională) a constatat că, din moment ce rapoartele juridice ale laboratorului BIORIM „se situează în întregime în cadrul sferei interne a unui stat membru”, acest laborator nu se poate prevala de articolele 43, 49 și 56 CE.

               29

               În consecință, Conseil d’État (Consiliul de Stat), prin hotărârile din 10 septembrie 2008 și din 22 decembrie 2008, a respins acțiunile.

               30

               Prin cererile introductive din 14 decembrie 2006 și din 21 august 2007, domnul Ullens de Schooten a introdus la Curtea Europeană a Drepturilor Omului o acțiune având ca obiect constatarea încălcării de către statul belgian a Convenției europene pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950.

               31

               Prin Hotărârea din 20 septembrie 2011, Ullens de Schooten și Rezabek împotriva Belgiei (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907), Curtea Europeană a Drepturilor Omului a decis că articolul 6 paragraful 1 din convenția menționată nu a fost încălcat.

               32

               La 17 iulie 2007, domnul Ullens de Schooten a sesizat tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles) cu o cerere îndreptată împotriva statului belgian care viza garantarea, în primul rând, a tuturor consecințelor financiare ale obligării sale la plată pronunțate prin hotărârea din 23 noiembrie 2005 a cour d’appel de Mons (Curtea de Apel din Mons), în al doilea rând, a tuturor consecințelor unor eventuale obligări la plată pronunțate împotriva sa la cererea laboratorului BIORIM sau a fostului său administrator și, în al treilea rând, a tuturor consecințelor unei obligări la plată pronunțate împotriva sa în cadrul litigiilor fiscale.

               33

               Prin această cerere, domnul Ullens de Schooten a solicitat obligarea statului belgian la plata unei sume de 500000 de euro cu titlu de despăgubiri pentru prejudiciul moral, a unei sume de 34500000 de euro cu titlu provizoriu ca urmare a imposibilității exploatării laboratorului BIORIM, precum și a unei sume de un euro cu titlu provizoriu pentru onorarii și cheltuieli avocațiale.

               34

               Domnul Ullens de Schooten a solicitat tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles), în ipoteza în care acesta ar avea îndoieli în ceea ce privește aplicarea dreptului Uniunii în speță, să adreseze Curții o întrebare preliminară.

               35

               Prin hotărârea din 19 iunie 2009, tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles) a declarat inadmisibilă cererea menționată la punctul 33 din prezenta hotărâre pentru motivul că aceasta era prescrisă.

               36

               Domnul Ullens de Schooten a declarat apel împotriva acestei hotărâri la instanța de trimitere, care are îndoieli în ceea ce privește interpretarea și aplicarea dreptului Uniunii în speță.

               37

               În aceste condiții, cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Dreptul Uniunii, în special principiul efectivității, impune ca, în anumite împrejurări […], termenul de prescripție național, precum [cel prevăzut la] articolul 100 din Legile coordonate privind contabilitatea statului, aplicabil unei cereri în despăgubire formulate de un particular împotriva statului belgian pentru încălcarea articolului 43 CE de către legiuitor, începe să curgă numai atunci când această încălcare a fost constatată sau, a contrario, principiul efectivității este garantat suficient în aceste împrejurări de posibilitatea oferită acestui particular de a întrerupe termenul de prescripție prin notificarea unui act al unui executor judecătoresc?

                        2)

                        Articolele 43, 49 și 56 CE și noțiunea «situație pur internă», care este susceptibilă să limiteze invocarea acestor dispoziții de către un justițiabil în cadrul unui litigiu în fața unei instanțe naționale, trebuie interpretate în sensul că se opun aplicării dreptului [Uniunii] în cadrul unui litigiu între un resortisant belgian și statul belgian prin care se urmărește să se asigure repararea prejudiciilor cauzate de pretinsa încălcare a dreptului [Uniunii], reprezentate de adoptarea și de menținerea în vigoare a unei legislații belgiene de tipul celei prevăzute la articolul 3 din Decretul regal nr. 143 care se aplică fără deosebire resortisanților naționali și resortisanților celorlalte state membre?

                        3)

                        Principiul supremației dreptului [Uniunii] și articolul 4 alineatul (3) TUE trebuie interpretate în sensul că nu permit înlăturarea principiului autorității de lucru judecat atunci când este vorba despre reexaminarea sau despre anularea unei decizii judecătorești intrate în puterea lucrului judecat care se dovedește contrară dreptului [Uniunii], ci, dimpotrivă, în sensul că permite înlăturarea aplicării unei norme naționale privind autoritatea de lucru judecat atunci când aceasta ar impune adoptarea, în temeiul respectivei decizii judecătorești intrate în puterea lucrului judecat, însă contrară dreptului [Uniunii], a unei alte decizii judecătorești care ar presupune perpetuarea încălcării dreptului [Uniunii] prin această primă hotărâre judecătorească?

                        4)

                        Curtea ar putea confirma că problema dacă principiul autorității de lucru judecat trebuie înlăturat în cazul unei decizii judecătorești intrate în puterea de lucru judecat care este contrară dreptului [Uniunii] în cadrul unei cereri de reexaminare sau de anulare a acestei decizii nu este o problemă identică din punct de vedere material în sensul Hotărârii [din 27 martie 1963, Da Costa și alții (28/62-30/62, EU:C:1963:6), precum și al Hotărârii din 6 octombrie 1982, Cilfit și alții (283/81, EU:C:1982:335)], cu problema dacă principiul autorității de lucru judecat este contrar dreptului [Uniunii] în cadrul cererii unei (noi) decizii care ar trebui să repete încălcarea dreptului [Uniunii], astfel încât instanța de ultim grad nu se poate sustrage de la obligația sa de efectuare a unei trimiteri preliminare?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la competența Curții

               38

               Guvernul belgian susține că Curtea nu este competentă să judece prezenta cerere de decizie preliminară din moment ce cauza principală privește o situație pur internă care nu intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii.

               39

               Trebuie arătat totuși că, prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă răspunderea extracontractuală a statului pentru prejudicii pretins cauzate particularilor ca urmare a unei încălcări a dreptului Uniunii poate fi pusă în discuție într‑o cauză în care toate elementele se limitează la interiorul unui singur stat membru.

               40

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei trimiteri preliminare în temeiul articolului 267 TFUE, Curtea poate să interpreteze dreptul Uniunii numai în limitele competențelor care îi sunt atribuite (a se vedea Hotărârea din 27 martie 2014, Torralbo Marcos, C‑265/13, EU:C:2014:187, punctul 27 și jurisprudența citată).

               41

               Principiul răspunderii extracontractuale a statului pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii care îi sunt imputabile este inerent ordinii juridice a Uniunii. Curtea s‑a pronunțat în sensul că particularii vătămați au un drept la repararea prejudiciului, în temeiul acestei răspunderi, dacă sunt îndeplinite trei condiții, și anume ca norma de drept al Uniunii încălcată să aibă ca obiect conferirea de drepturi particularilor, încălcarea acestei norme să fie suficient de gravă și să existe o legătură directă de cauzalitate între încălcarea obligației și prejudiciul suferit de particulari (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie 1991, Francovich și alții, C‑6/90 și C‑9/90, EU:C:1991:428, punctul 35, precum și Hotărârea din 5 martie 1996, Brasserie du pêcheur și Factortame, C‑46/93 și C‑48/93, EU:C:1996:79, punctele 31 și 51).

               42

               Răspunderea extracontractuală a unui stat membru pentru prejudiciile cauzate prin decizia unei instanțe de ultim grad care încalcă o normă de drept al Uniunii este guvernată de aceleași condiții (a se vedea Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punctul 52, și Hotărârea din 28 iulie 2016, Tomášová, C‑168/15, EU:C:2016:602, punctul 23, precum și jurisprudența citată).

               43

               În consecință, respectivul principiu al răspunderii extracontractuale a statului este de competența interpretativă a Curții.

               44

               În aceste condiții, Curtea este competentă să soluționeze prezenta cerere de decizie preliminară.

         Cu privire la a doua întrebare

               45

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie analizată în primul rând, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că regimul răspunderii extracontractuale a unui stat membru pentru prejudiciul cauzat prin încălcarea acestui drept are vocația de a se aplica în prezența unui prejudiciu pretins cauzat unui particular ca urmare a unei pretinse încălcări a unei libertăți fundamentale, prevăzută la articolul 49, 56 sau 63 TFUE, de către o reglementare națională aplicabilă fără deosebire resortisanților naționali și resortisanților altor state membre, într‑o cauză în care toate elementele se limitează la interiorul acestui singur stat membru.

               46

               Pentru a răspunde la cea de a doua întrebare, trebuie arătat de la bun început că, după cum s‑a amintit la punctul 41 din prezenta hotărâre, răspunderea extracontractuală a statului pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii nu poate fi angajată decât în cazul în care norma de drept al Uniunii în cauză are ca obiect conferirea de drepturi particularilor respectivi. În consecință, este necesar să se stabilească dacă un particular care se află într‑o situație precum cea a domnului Ullens de Schooten își întemeiază drepturile pe dispozițiile în cauză ale Tratatului FUE.

               47

               În această privință, trebuie amintit că dispozițiile Tratatului FUE în materie de libertate de stabilire, de liberă prestare a serviciilor și de liberă circulație a capitalurilor nu își găsesc aplicarea într‑o situație în care toate elementele se limitează la interiorul unui singur stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 martie 2014, Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, C‑139/12, EU:C:2014:174, punctul 42 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 30 iunie 2016, Admiral Casinos & Entertainment, C‑464/15, EU:C:2016:500, punctul 21, precum și jurisprudența citată).

               48

               Or, astfel cum reiese atât din decizia de trimitere, cât și din hotărârea nr. 160/2007 din 19 decembrie 2007 a Curții Constituționale belgiene, menționată la punctele 27 și 28 din prezenta hotărâre, litigiul principal se caracterizează prin elemente care se limitează, toate, la interiorul statului belgian. Astfel, domnul Ullens de Schooten, resortisant belgian, care a exploatat un laborator de biologie clinică situat pe teritoriul belgian, solicită statului belgian repararea prejudiciilor pe care pretinde că le‑a suferit ca urmare a pretinsei incompatibilități dintre reglementarea belgiană menționată la punctul 3 din prezenta hotărâre și dreptul Uniunii.

               49

               În ceea ce privește faptul că, în Hotărârea din 12 februarie 1987, Comisia/Belgia (221/85, EU:C:1987:81) privind acțiunea în constatarea neîndeplinirii obligațiilor introdusă de Comisie, Curtea a apreciat că Regatul Belgiei a respectat una dintre libertățile fundamentale prevăzute de Tratatul CEE, acesta nu poate, în sine, să permită să se considere că această libertate poate fi invocată de un particular într‑o cauză precum cea în discuție în litigiul principal, în care toate elementele se limitează la interiorul unui singur stat membru. Astfel, în timp ce introducerea unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor implică verificarea de către Curte a aspectului dacă măsura națională contestată de Comisie este susceptibilă, într‑un mod general, să descurajeze operatorii din alte state membre să utilizeze libertatea în cauză, misiunea Curții, în cadrul unei proceduri preliminare, este, în schimb, de a asista instanța de trimitere în soluționarea litigiului concret pendinte în fața acesteia, ceea ce presupune să fie stabilit că libertatea menționată este aplicabilă litigiului respectiv.

               50

               Desigur, Curtea a considerat admisibile cereri de decizie preliminară privind interpretarea dispozițiilor tratatelor referitoare la libertățile fundamentale, chiar dacă toate elementele litigiilor principale erau limitate la interiorul unui singur stat membru, pentru motivul că nu putea fi exclus ca resortisanți stabiliți în alte state membre să fi fost sau să fie interesați să utilizeze aceste libertăți pentru a exercita activități pe teritoriul statului membru care a edictat reglementarea națională în cauză și, prin urmare, ca această reglementare, aplicabilă fără deosebire resortisanților naționali și resortisanților altor state membre, să fie susceptibilă să producă efecte care nu sunt limitate la respectivul stat membru (a se vedea în acest sens printre altele Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez, C‑570/07 și C‑571/07, EU:C:2010:300, punctul 40, Hotărârea din 18 iulie 2013, Citroën Belux, C‑265/12, EU:C:2013:498, punctul 33, precum și Hotărârea din 5 decembrie 2013, Venturini și alții, C‑159/12-C‑161/12, EU:C:2013:791, punctele 25 și 26).

               51

               De asemenea, Curtea a arătat că, în cazul în care instanța de trimitere o sesizează în cadrul unei proceduri în anularea unor dispoziții aplicabile nu numai resortisanților naționali, ci și resortisanților celorlalte state membre, decizia pe care această instanță o va adopta în urma hotărârii Curții pronunțate cu titlu preliminar va produce efecte și în privința acestor din urmă resortisanți, ceea ce justifică faptul ca ea să răspundă la întrebările care i‑au fost adresate în raport cu dispozițiile tratatului referitoare la libertățile fundamentale în pofida faptului că toate elementele litigiului principal sunt limitate la un singur stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai 2013, Libert și alții, C‑197/11 și C‑203/11, EU:C:2013:288, punctul 35).

               52

               Pe de altă parte, trebuie amintit că interpretarea libertăților fundamentale prevăzute la articolul 49, 56 sau 63 TFUE poate fi relevantă într‑o cauză în care toate elementele se limitează la interiorul unui singur stat membru în cazul în care dreptul național impune instanței de trimitere să acorde unui resortisant al statului membru de care aparține instanța respectivă aceleași drepturi precum cele conferite de dreptul Uniunii în aceeași situație unui resortisant al altui stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 decembrie 2000, Guimont, C‑448/98, EU:C:2000:663, punctul 23, Hotărârea din 21 iunie 2012, Susisalo și alții, C‑84/11, EU:C:2012:374, punctul 20, precum și Hotărârea din 21 februarie 2013, Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia și alții, C‑111/12, EU:C:2013:100, punctul 35).

               53

               Aceeași concluzie este valabilă și în cazurile în care, deși faptele din litigiul principal nu intră în mod direct în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, aplicabilitatea dispozițiilor acestui drept a fost determinată de legislația națională, care s‑a conformat, în soluționarea unor situații în care toate elementele se limitează la interiorul unui singur stat membru, soluțiilor reținute de dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 octombrie 1990, Dzodzi, C‑297/88 și C‑197/89, EU:C:1990:360, punctele 36, 37 și 41, Hotărârea din 17 iulie 1997, Leur‑Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, punctele 27 și 32, precum și Hotărârea din 14 martie 2013, Allianz Hungária Biztosító și alții, C‑32/11, EU:C:2013:160, punctul 20).

               54

               În aceste condiții, în cazurile menționate la punctele 50-53 din prezenta hotărâre, Curtea, sesizată de o instanță națională în contextul unei situații în care toate elementele se limitează la interiorul unui singur stat membru, nu poate, fără o altă precizare din partea acestei instanțe în afara faptului că reglementarea națională în discuție este aplicabilă fără deosebire resortisanților statului membru în cauză și resortisanților altor state membre, să considere că cererea de interpretare preliminară privind dispozițiile Tratatului FUE referitoare la libertățile fundamentale îi este necesară pentru soluționarea litigiului pendinte în fața sa. Astfel, elementele concrete care permit să se stabilească o legătură între obiectul sau circumstanțele unui litigiu, în care toate elementele se limitează la interiorul statului membru în cauză, și articolul 49, 56 sau 63 TFUE trebuie să reiasă din decizia de trimitere.

               55

               În consecință, în contextul unei situații precum cea în discuție în litigiul principal, în care toate elementele se limitează la interiorul unui singur stat membru, revine instanței de trimitere sarcina să indice Curții, în conformitate cu cele impuse la articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții, motivul pentru care, în pofida caracterului său pur intern, litigiul pendinte în fața acesteia prezintă cu dispozițiile dreptului Uniunii referitoare la libertățile fundamentale un element de legătură care face ca interpretarea preliminară solicitată să fie necesară pentru soluționarea respectivului litigiu.

               56

               Or, din decizia de trimitere nu reiese că, în cauza principală, dreptul național impune instanței de trimitere să acorde unui resortisant belgian aceleași drepturi precum cele pe care dreptul Uniunii le‑ar conferi în aceeași situație unui resortisant al altui stat membru sau că aplicabilitatea dispozițiilor acestui drept a fost determinată de legislația belgiană, care s‑ar conforma, în soluționarea unor situații în care toate elementele se limitează la interiorul statului belgian, soluțiilor reținute de dreptul Uniunii.

               57

               În speță, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească dacă, în cadrul unei acțiuni în răspundere extracontractuală formulate împotriva unui stat membru ca urmare a unei pretinse încălcări a dreptului Uniunii, un resortisant al acestui stat membru poate invoca drepturi întemeiate pe articolul 49, 56 sau 63 TFUE, în condițiile în care litigiul în cauză nu prezintă niciun element de legătură cu dispozițiile respective. Cu toate acestea, din moment ce circumstanțele din litigiul principal nu prezintă niciun element de această natură, respectivele dispoziții, care vizează să protejeze persoanele care utilizează efectiv libertăți fundamentale, nu sunt susceptibile să confere drepturi domnului Ullens de Schooten și, prin urmare, dreptul Uniunii nu poate întemeia răspunderea extracontractuală a statului membru în cauză.

               58

               Având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că regimul răspunderii extracontractuale a unui stat membru pentru prejudiciul cauzat prin încălcarea acestui drept nu are vocația de a se aplica în prezența unui prejudiciu pretins cauzat unui particular ca urmare a unei pretinse încălcări a unei libertăți fundamentale, prevăzută la articolul 49, 56 sau 63 TFUE, de către o reglementare națională aplicabilă fără deosebire resortisanților naționali și resortisanților altor state membre, în cazul în care, într‑o situație în care toate elementele se limitează la interiorul unui stat membru, nu există nicio legătură între obiectul sau circumstanțele litigiului principal și aceste articole.

         Cu privire la prima, la a treia și la a patra întrebare

               59

               Întrucât prima, a treia și a patra întrebare pleacă de la premisa eronată potrivit căreia dreptul Uniunii ar fi de natură să întemeieze răspunderea extracontractuală a statului membru în cauză într‑un litigiu precum litigiul principal, nu este necesar să se răspundă la acestea.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               60

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                     Dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că regimul răspunderii extracontractuale a unui stat membru pentru prejudiciul cauzat prin încălcarea acestui drept nu are vocația de a se aplica în prezența unui prejudiciu pretins cauzat unui particular ca urmare a unei pretinse încălcări a unei libertăți fundamentale, prevăzută la articolul 49, 56 sau 63 TFUE, de către o reglementare națională aplicabilă fără deosebire resortisanților naționali și resortisanților altor state membre, în cazul în care, într‑o situație în care toate elementele se limitează la interiorul unui stat membru, nu există nicio legătură între obiectul sau circumstanțele litigiului principal și aceste articole.

                     Semnături

            (
            *1
         )   Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții (marea cameră) din data de 5 decembrie 2006.#Federico Cipolla împotriva Rosaria Portolese, épouse Fazari (C-94/04) și Stefano Macrino și Claudia Capoparte împotriva Roberto Meloni (C-202/04).#Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte d'appello di Torino (C-94/04) și Tribunale di Roma (C-202/04) - Italia.#Libertatea de a presta servicii.#Cauze conexate C-94/04 și C-202/04.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 15 iulie 2004.#Marie Lindfors.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Korkein hallinto-oikeus - Finlanda.#Directivă 83/183/CEE.#Cauza C-365/02.