title: Hotărârea Curții (camera a doua) din 22 septembrie 2011. # Bell & Ross BV împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Recurs - Original semnat al cererii introductive depus după expirarea termenului - Viciu care poate fi îndreptat. # Cauza C-426/10 P.

text:
      Cauza C‑426/10 P
      Bell & Ross BV
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Recurs – Original semnat al cererii introductive depus după expirarea termenului – Viciu care poate fi îndreptat”
      Sumarul hotărârii
      1.        Recurs – Motive – Motiv invocat pentru prima oară în cadrul recursului – Motiv referitor la condițiile de depunere a cererii
            introductive la Tribunal – Ordonanță atacată adoptată fără ascultarea părților – Admisibilitate
      (Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 111)
      2.        Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă – Nedepunerea originalului semnat al cererii introductive înainte
            de expirarea termenului – Inadmisibilitate
      [Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (6)]
      3.        Procedură – Termene de introducere a acțiunii – Decădere – Caz fortuit sau caz de forță majoră – Noțiune – Eroare scuzabilă
            – Noțiune
      (Statutul Curții de Justiție, art. 45 al doilea paragraf)
      1.        În cadrul unui recurs împotriva unei ordonanțe a Tribunalului adoptate în temeiul articolului 111 din Regulamentul de procedură
         al Tribunalului, care nu impune ca părțile să fie ascultate înainte de adoptarea unei asemenea decizii, nu i se poate reproșa
         recurentului că a omis să ridice, în cererea introductivă, argumente referitoare la condițiile depunerii acesteia. În asemenea
         împrejurări, un motiv de recurs întemeiat pe încălcarea punctului 57 litera (b) din Instrucțiunile practice pentru părți ale
         Tribunalului nu are, așadar, ca obiect modificarea obiectului litigiului care s‑a aflat pe rolul Tribunalului și, prin urmare,
         este admisibil.

      (a se vedea punctul 37)
      2.        Nedepunerea originalului semnat al cererii introductive nu face parte dintre viciile care pot fi îndreptate în temeiul articolului
         44 alineatul (6) din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Astfel, o cerere introductivă nesemnată de un avocat este
         afectată de un viciu de natură să atragă inadmisibilitatea acțiunii la expirarea termenelor de procedură și nu poate face
         obiectul unei îndreptări. Aplicarea strictă a acestor norme de procedură respectă cerința de securitate juridică și necesitatea
         de a evita orice discriminare sau orice tratament arbitrar în administrarea justiției.

      (a se vedea punctele 42 și 43)
      3.        În ceea ce privește termenele de introducere a acțiunii, noțiunea de eroare scuzabilă trebuie interpretată în mod strict și
         nu poate viza decât împrejurări excepționale în care, în special, instituția în cauză a adoptat un comportament de natură
         să provoace, prin el însuși sau într‑o măsură determinantă, o confuzie admisibilă în percepția unui justițiabil de bună‑credință
         și care dă dovadă de întreaga diligență cerută unui operator normal informat.

      Noțiunea de caz fortuit presupune un element obiectiv, referitor la împrejurări neobișnuite și străine operatorului, și un
         element subiectiv, legat de obligația persoanei interesate de a se proteja de consecințele evenimentului neobișnuit luând
         măsuri adecvate, fără a accepta sacrificii excesive. În special, operatorul trebuie să supravegheze cu atenție desfășurarea
         procedurii inițiate și, mai ales, să dea dovadă de diligență în vederea respectării termenelor prevăzute.

      Pregătirea, supravegherea și verificarea actelor de procedură care trebuie depuse la grefă intră în responsabilitatea avocatului
         părții în cauză. Prin urmare, împrejurarea că confuzia între originalul și copiile cererii introductive este imputabilă intervenției
         unei întreprinderi terțe mandatate de recurent cu efectuarea copiilor nu poate fi recunoscută drept o împrejurare excepțională
         sau un eveniment neobișnuit și străin recurentului care ar putea să justifice o eroare scuzabilă sau un caz fortuit în ceea
         ce îl privește.

      (a se vedea punctele 47, 48 și 50)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      22 septembrie 2011(*)

      „Recurs – Original semnat al cererii introductive depus după expirarea termenului – Viciu care poate fi îndreptat”
      În cauza C‑426/10 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 24 august 2010,
      Bell & Ross BV, cu sediul în Zoetermeer (Țările de Jos), reprezentată de S. Guerlain, avocat,

      recurentă,
      celelalte părți în proces fiind:
      Oficiul pentru Armonizare în cadrul pieței interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul A. Folliard‑Monguiral, în calitate de agent,

      pârât în primă instanță,
      Klockgrossisten i Norden AB, cu sediul în Upplands Väsby (Suedia),

      intervenientă în primă instanță,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii A. Rosas, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh și doamna P. Lindh
         (raportor), judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 9 iunie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, Bell & Ross BV (denumită în continuare „Bell & Ross”) solicită anularea Ordonanței Tribunalului Uniunii
         Europene din 18 iunie 2010, Bell & Ross/OAPI (T‑51/10, denumită în continuare „ordonanța atacată”), prin care s‑a respins
         ca vădit inadmisibilă ca urmare a caracterului său tardiv acțiunea recurentei având ca obiect anularea unei decizii pronunțate
         de Camera a treia de recurs a OAPI la 27 octombrie 2009 (R 1267/2008-3), referitoare la o procedură de nulitate între Klockgrossisten
         i Norden AB, pe de o parte, și Bell & Ross, pe de altă parte.

       Cadrul juridic
       Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene
      2        Articolul 21 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene (denumit în continuare „Statutul”) prevede,
         printre altele, că, după caz, cererea introductivă trebuie să fie însoțită de actul a cărui anulare este cerută. În cazul
         în care acest act nu a fost anexat la cererea introductivă, „grefierul cere părții în cauză să [îl] prezinte într‑un termen
         rezonabil, fără ca decăderea din drepturi să poată fi opusă părții în cazul în care [actul este prezentat] după expirarea
         termenului de introducere a acțiunii”.

      3        Articolul 45 din Statut are următorul conținut:

      „Regulamentul de procedură va stabili termene care iau în considerare distanța.
      În cazul în care cel interesat dovedește existența unui caz fortuit sau a unui caz de forță majoră, nu i se poate opune nici
         o decădere care decurge din expirarea termenelor.”

       Regulamentul de procedură al Tribunalului
      4        Articolul 43 din Regulamentul de procedură al Tribunalului prevede:

      „(1)      Originalul oricărui act de procedură trebuie să fie semnat de către agentul sau avocatul părții.
      Acest act, însoțit de toate anexele menționate în cuprinsul său, se depune împreună cu cinci copii pentru Tribunal și cu atâtea
         copii câte părți sunt în cauză. Aceste copii sunt certificate pentru conformitate cu originalul de către partea care le depune.

      […]
      (6)      [D]ata la care o copie a originalului semnat al unui act de procedură […] parvine grefei prin fax sau prin orice alt mijloc
         tehnic de comunicare aflat la dispoziția Tribunalului se consideră că respectă termenele procedurale, cu condiția ca originalul
         semnat al actului, însoțit de anexele și copiile prevăzute la alineatul (1) al doilea paragraf, să fie depus la grefă în cel
         mult 10 zile. Articolul 102 alineatul (2) nu se aplică în privința acestui termen de 10 zile.

      […]”
      5        Articolul 44 din acest regulament de procedură prevede:

      „[…]
      (3)      Avocatul care asistă sau reprezintă o parte are obligația să depună la grefă un atestat care să certifice că are dreptul să
         își exercite profesia în fața unei instanțe a unui stat membru sau a unui alt stat parte la Acordul privind SEE.

      (4)      Cererea introductivă este însoțită, după caz, de înscrisurile indicate la articolul 21 al doilea paragraf din Statutul Curții
         de Justiție.

      (5)      În cazul în care reclamantul este o persoană juridică de drept privat, acesta atașează la cererea sa:
      (a)      actul constitutiv sau un extras recent din registrul comerțului ori din registrul persoanelor juridice sau orice altă dovadă
         a existenței sale juridice;

      (b)      dovada că mandatul încredințat avocatului a fost acordat în mod legal de către un reprezentant autorizat în acest scop.
      (5a)      Cererea depusă în temeiul unei clauze compromisorii cuprinse într‑un contract de drept public sau de drept privat încheiat
         de Comunitate sau în numele acesteia […] trebuie însoțită de un exemplar al contractului care cuprinde această clauză.

      (6)      În cazul în care cererea introductivă nu îndeplinește condițiile enumerate la alineatele (3)-(5) din prezentul articol, grefierul
         stabilește un termen rezonabil pentru ca reclamantul să îndrepte neregularitatea cererii sau să depună înscrisurile sus‑menționate.
         În cazul în care, în termenul stabilit în acest scop, reclamantul nu procedează la îndreptarea neregularității sau nu depune
         înscrisurile, Tribunalul decide dacă nerespectarea acestor cerințe determină inadmisibilitatea cererii introductive pentru
         neîndeplinirea condițiilor de formă.”

       Instrucțiunile pentru grefier
      6        Articolul 7 din Instrucțiunile pentru grefierul Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 5 iulie 2007
         (JO L 232, p. 1, denumite în continuare „Instrucțiunile pentru grefier”) prevede:

      „(1)      Grefierul se îngrijește ca înscrisurile atașate la dosar să fie conforme cu prevederile Statutului Curții, ale Regulamentului
         de procedură, ale Instrucțiunilor practice pentru părți, precum și cu prezentele Instrucțiuni.

      Dacă este cazul, grefierul stabilește un termen pentru a da posibilitatea părților să îndrepte neregularitățile de formă ale
         înscrisurilor depuse.

      Comunicarea unui memoriu se amână în cazul nerespectării prevederilor din Regulamentul de procedură menționate la punctele
         55 și 56 din Instrucțiunile practice pentru părți.

      Comunicarea memoriului se amână sau, după caz, se poate amâna, în cazul nerespectării prevederilor reluate la punctele 57
         și 59 din Instrucțiunile practice pentru părți.

      […]
      (3)      Fără a aduce atingere prevederilor articolului 43 alineatul (6) din Regulamentul de procedură privitoare la depunerea de înscrisuri
         prin fax sau orice alt mijloc tehnic de comunicare, grefierul nu primește decât înscrisurile semnate în original de către
         avocatul sau agentul părții.

      […]”
       Instrucțiunile practice pentru părți
      7        Instrucțiunile practice pentru părți ale Tribunalului, în versiunea din 5 iulie 2007 (JO L 232, p. 7, denumite în continuare
         „Instrucțiunile practice pentru părți”), prevăd, în secțiunea B, intitulată „Asupra formulării memoriilor”, printre altele:

      „[…]
      (7)      Semnătura în original a avocatului sau a agentului părții în cauză figurează la sfârșitul memoriului. În cazul în care o parte
         are mai mulți reprezentanți, este suficientă semnătura unuia dintre aceștia.

      […]
      (9)      Pe fiecare copie a oricărui act de procedură pe care părțile sunt obligate să o depună în baza articolului 43 alineatul (1)
         al doilea paragraf din Regulamentul de procedură, avocatul sau agentul părții în cauză trebuie să aplice mențiunea, semnată
         de acesta, prin care certifică conformitatea copiei cu originalul înscrisului.”

      8        Secțiunea F din Instrucțiunile practice pentru părți, intitulată „Asupra cazurilor de îndreptare a neregularităților memoriilor”,
         precizează la punctele 55-59 condițiile în care neregularitățile cererilor introductive pot fi îndreptate.

      9        Potrivit punctului 55 menționat, se stabilește un termen rezonabil în vederea îndreptării neregularităților unei cereri introductive,
         în cazul în care aceasta nu îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 44 alineatele (3)-(5) din Regulamentul de procedură
         al Tribunalului referitoare la:

      „(a)      depunerea de către avocat a unui atestat de legitimare […];
      (b)      dovada existenței juridice a persoanei juridice de drept privat […];
      (c)      mandatul […];
      (d)      dovada că mandatul a fost acordat în mod legal de către un reprezentant autorizat în acest scop […];
      (e)      depunerea actului atacat (acțiune în anulare) […]”
      10      Punctul 56 din Instrucțiunile practice pentru părți prevede:

      „În cauzele de proprietate intelectuală care pun în discuție legalitatea unei decizii a unei camere de recurs a OAPI, cererea
         nu se comunică celeilalte/celorlalte părți și se stabilește un termen rezonabil în vederea îndreptării neregularităților,
         în cazul în care aceasta nu îndeplinește condițiile prevăzute de articolul 132 din Regulamentul de procedură referitoare la:

      (a)      numele și adresele părților din cadrul procedurii care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs [articolul 132 alineatul (1) primul
         paragraf din Regulamentul de procedură];

      (b)      data notificării deciziei camerei de recurs [articolul 132 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură];

      (c)      în anexă, decizia atacată [articolul 132 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură]. ”
      11      Punctul 57 din aceste instrucțiuni stabilește, printre altele:

      „Comunicarea cererii introductive se amână și se stabilește un termen rezonabil în vederea îndreptării neregularităților,
         în cazul în care aceasta nu îndeplinește condițiile de formă referitoare la:

      […]
      (b)      semnătura originală a avocatului sau a agentului la sfârșitul cererii introductive (punctul 7 din Instrucțiunile practice);

      […]
      (o)      depunerea de copii certificate pentru conformitate cu originalul ale cererii introductive [articolul 43 alineatul (1) al doilea
         paragraf din Regulamentul de procedură; punctul 9 din Instrucțiunile practice].”

      12      Punctul 58 din Instrucțiunile practice pentru părți prevede că cererea introductivă se comunică și se stabilește un termen
         rezonabil în vederea îndreptării neregularităților în cazul în care aceasta nu îndeplinește condițiile de formă referitoare
         la domiciliere, la atestatul de legitimare pentru orice avocat suplimentar, la rezumatul argumentelor și la traducerea în
         limba de procedură a anexelor.

      13      În sfârșit, punctul 59 prevede principiul sau posibilitatea, după caz, de îndreptare a neregularității în cazul în care numărul
         de pagini al cererii introductive depășește numărul de pagini stabilit de aceste instrucțiuni practice, precum și amânarea
         comunicării cererii introductive într‑un asemenea caz.

       Istoricul cauzei
      14      Prin cererea introductivă primită de grefa Tribunalului prin fax la 22 ianuarie 2010, recurenta a introdus o acțiune împotriva
         deciziei Camerei a treia de recurs a OAPI din 27 octombrie 2009. Această cerere introductivă a parvenit grefei înainte de
         expirarea, la 25 ianuarie 2010, a termenului de introducere a acțiunii.

      15      Prin scrisoarea din 28 ianuarie 2010, recurenta a indicat că urma să transmită grefei Tribunalului originalul cererii introductive
         trimis prin fax la 22 ianuarie 2010 și anexele la aceasta, precum și șapte seturi de copii certificate pentru conformitate
         cu originalul ale acesteia și ale înscrisurilor prevăzute la articolul 44 alineatele (3)-(5) din Regulamentul de procedură
         al Tribunalului.

      16      La 2 februarie 2010, grefa a contactat recurenta pentru a‑i atrage atenția cu privire la faptul că originalul cererii introductive
         nu putea fi identificat cu certitudine printre înscrisurile depuse la 1 februarie 2010.

      17      Prin scrisoarea din 3 februarie 2010, avocatul recurentei a transmis grefei exemplarul cererii introductive care figura în
         dosarul său, explicând următoarele:

      „Întrucât sunt convins că v‑am adresat anterior originalul înscrisului împreună cu un set de fotocopii, ne aflăm în imposibilitatea
         de a vă confirma dacă documentul anexat este sau nu este originalul. Aceasta este copia pe care noi am păstrat‑o în dosarul
         nostru. Lăsăm în sarcina dumneavoastră să îl examinați și așteptăm, prin urmare, informații cu privire la observațiile dumneavoastră.”

      18      La 5 februarie 2010, grefa Tribunalului a informat recurenta că a ajuns la concluzia că înscrisul respectiv era original,
         întrucât cerneala neagră s‑a întins ușor după ce un material textil umed a fost trecut peste semnătură.

      19      Grefa Tribunalului a înregistrat cererea introductivă la 5 februarie 2010, cu alte cuvinte, după expirarea termenului de 10
         zile, care a curs cu începere de la transmiterea cererii introductive prin fax, în conformitate cu articolul 43 alineatul
         (6) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

      20      Prin scrisoarea din 12 februarie 2010, recurenta a invocat o eroare scuzabilă pentru a justifica depunerea originalului semnat
         al cererii introductive după expirarea termenului de 10 zile menționat mai sus.

      21      Tribunalul nu a comunicat cererea introductivă către OAPI.

       Ordonanța atacată
      22      Prin ordonanța atacată, Tribunalul a respins cererea introductivă ca vădit inadmisibilă în temeiul articolului 111 din Regulamentul
         său de procedură.

      23      Tribunalul a amintit că articolul 43 alineatul (6) din Regulamentul său de procedură prevede un termen de 10 zile pentru depunerea
         originalului unei cereri introductive transmise prin fax. Ținând seama de acest termen suplimentar, ar fi trebuit ca originalul
         cererii introductive să parvină grefei înainte de expirarea acestui termen la 1 februarie 2010. Or, întrucât originalul cererii
         introductive a fost primit la 5 februarie 2010, cererea introductivă a fost depusă tardiv, fără ca o eroare scuzabilă să poată
         permite să se deroge de la termenul de introducere a acțiunii pentru următoarele motive:

      „15      Cererea introductivă a fost primită prin fax de grefa Tribunalului la 22 ianuarie 2010, cu alte cuvinte, înainte de expirarea
         termenului de introducere a acțiunii.

      16      Cu toate acestea, potrivit articolului 43 alineatul (6) din Regulamentul de procedură, data la care o copie a originalului
         semnat al unui act de procedură parvine grefei Tribunalului prin fax se consideră că respectă termenele procedurale, cu condiția
         ca originalul semnat al actului să fie depus la această grefă în cel mult 10 zile de la primirea faxului.

      17      Or, în speță, la 1 februarie 2010, reclamanta a depus la grefa Tribunalului șapte copii, care nu au fost certificate pentru
         conformitate cu originalul, ale cererii introductive. Originalul semnat al cererii introductive a parvenit grefei Tribunalului
         la 5 februarie 2010, adică după expirarea termenului de 10 zile prevăzut la articolul 43 alineatul (6) din Regulamentul de
         procedură. Prin urmare, în conformitate cu această dispoziție, numai data depunerii originalului semnat al cererii introductive,
         respectiv 5 februarie 2010, trebuie să fie luată în considerare în vederea analizării respectării termenului de introducere
         a acțiunii. În consecință, trebuie să se concluzioneze că cererea introductivă a fost depusă după expirarea termenului [Ordonanța
         Tribunalului din 28 aprilie 2008, PubliCare Marketing Communications/OAPI (Publicare), T‑358/07, nepublicată în Repertoriu,
         punctul 13].

      18      În scrisoarea din 12 februarie 2010, reclamanta a invocat existența unei erori scuzabile în vederea derogării de la termenul
         în discuție.

      19      În această privință, trebuie amintit că, referitor la termenele de introducere a acțiunilor, noțiunea de eroare scuzabilă
         trebuie să fie interpretată în mod strict și nu poate viza decât împrejurări excepționale în care, în special, instituția
         în cauză a adoptat un comportament de natură să provoace, prin el însuși sau într‑o măsură determinantă, o confuzie admisibilă
         în percepția unui justițiabil de bună‑credință și care dă dovadă de întreaga diligență cerută unui operator normal informat
         (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 29 mai 1991, Bayer/Comisia, T‑12/90, Rec., p. II‑219, punctul 29, și Ordonanța Tribunalului
         din 11 decembrie 2006, MMT/Comisia, T‑392/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 36 și jurisprudența citată).

      20      În speță, reclamanta susține că, întrucât a făcut apel la un prestator de servicii pentru efectuarea copiilor solicitate,
         nu poate să își explice nedepunerea originalului semnat al cererii introductive decât printr‑o confuzie, care a intervenit
         cu ocazia pregătirii dosarului depus la grefa Tribunalului, între copiile și originalul semnat al cererii introductive, restituit
         de prestatorul de servicii.

      21      În plus, ea precizează că obișnuiește să semneze cu cerneală de culoare neagră, în lipsa unei reguli care să impună utilizarea
         unei cerneli de altă culoare.

      22      Ar rezulta că, ținând seama de calitatea copiilor efectuate, a fost extrem de dificil să se facă distincția între originalul
         semnat și o copie, semnătura originală având aceeași culoare precum copia sa.

      23      Reclamanta susține, de asemenea, că împrejurarea că grefa Tribunalului a trebuit să încerce dacă cerneala semnăturii se întinde
         după trecerea unui material textil umed peste aceasta pentru a recunoaște originalul semnat al cererii introductive ar constitui
         o diligență care nu poate fi impusă în mod sistematic unui reclamant.

      24      Reclamanta adaugă, în sfârșit, că punctul 57 litera (o) din Instrucțiunile practice [...] pentru părți [...], care permite
         îndreptarea, într‑un termen rezonabil, a neregularității cererilor introductive care nu sunt conforme anumitor cerințe de
         formă, autorizează depunerea copiilor certificate pentru conformitate cu originalul ale cererii introductive care lipsesc,
         astfel că acest punct ar fi susceptibil să diminueze vigilența reclamanților cu privire la necesitatea de a distinge originalul
         semnat al cererii introductive de copiile acestuia.

      25      Cu toate acestea, reclamanta nici nu demonstrează, având în vedere cele ce precedă, existența unor împrejurări excepționale,
         nici nu face dovada diligenței cerute unui operator normal informat, în sensul jurisprudenței amintite la punctul 19 de mai
         sus.

      26      Astfel, ea recunoaște că chiar ea s‑a aflat la originea unei confuzii cu ocazia pregătirii dosarului destinat să fie transmis
         grefei Tribunalului.

      27      În plus, nu reiese că dificultatea de a distinge originalul semnat al cererii introductive de copiile acesteia nu putea fi
         surmontată prin recurgerea la orice metodă care să permită prelucrarea separată a originalului semnat al cererii introductive
         astfel încât să se evite ca depunerea acestuia la grefa Tribunalului să se efectueze după expirarea termenului de 10 zile
         prevăzut la articolul 43 alineatul (6) din Regulamentul de procedură.

      28      În plus, trebuie constatat că, pe de o parte, nedepunerea în acest termen a originalului semnat al cererii introductive la
         grefa Tribunalului nu figurează printre cazurile de îndreptare a neregularității cererii introductive prevăzute la punctele
         55-59 din Instrucțiunile practice [...] pentru părți și că, pe de altă parte, punctul 57 litera (o) din instrucțiunile menționate
         permite, în interesul reclamanților, să se amâne aprecierea de către Tribunal asupra condițiilor de admisibilitate a cererii
         introductive prevăzute la articolul 43 alineatul (1) a doua liniuță din Regulamentul de procedură, care presupun efectuarea
         unei distincții între originalul semnat al cererii introductive și copiile acesteia. Rezultă că posibilitatea îndreptării
         neregularității, permisă la punctul 57 litera (o) menționat mai sus, nu poate avea drept consecință diminuarea vigilenței
         reclamanților în privința necesității de a distinge între originalul semnat al cererii introductive și copiile acesteia.

      29      În orice caz, reclamantul avea sarcina de a distinge între originalul semnat al cererii introductive și copiile acesteia.
      30      Din toate cele de mai sus rezultă că acțiunea este tardivă și că trebuie respinsă ca vădit inadmisibilă, fără a mai fi necesară
         comunicarea acesteia către OAPI.”

       Concluziile părților
      24      Prin recursul formulat, Bell & Ross solicită Curții:

      –        anularea ordonanței atacate;
      –        constatarea faptului că acțiunea în anulare din cauza T‑51/10 este admisibilă și, în consecință, trimiterea cauzei spre rejudecare
         la Tribunal pentru ca acesta să se pronunțe pe fond și

      –        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată efectuate în recurs și în primă instanță.
      25      OAPI solicită Curții:

      –        respingerea recursului și
      –        obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
       Cu privire la recurs
      26      În susținerea recursului formulat, recurenta invocă șase motive.

       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 111 din Regulamentul de procedură al Tribunalului
      27      Recurenta susține că avocatul general nu a fost ascultat, încălcându‑se astfel articolul 111 din Regulamentul de procedură
         al Tribunalului.

      28      Ca răspuns la acest motiv, trebuie să se sublinieze că, deși este adevărat că articolul 111 din Regulamentul de procedură
         al Tribunalului, pe care se întemeiază ordonanța atacată, prevede ascultarea avocatului general, articolul 2 alineatul (2)
         din acest regulament de procedură precizează totuși că referirile la avocatul general „se aplică numai în cazul în care un
         judecător a fost desemnat ca avocat general”. Or, în speță, niciun judecător nu a fost desemnat ca avocat general în procedura
         din fața Tribunalului.

      29      Prin urmare, motivul trebuie respins ca nefondat.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 43 din Regulamentul de procedură al Tribunalului
       Argumentele părților
      30      Recurenta critică Tribunalul pentru că a efectuat o interpretare eronată a articolului 43 din Regulamentul său de procedură,
         prin faptul că a considerat că cererea introductivă a fost depusă după expirarea termenului. Ea subliniază că, contrar împrejurărilor
         care au stat la baza pronunțării Ordonanței Tribunalului PubliCare Marketing Communications (Publicare)/OAPI, citată anterior,
         menționată la punctul 17 din ordonanța atacată, grefa a primit șapte exemplare ale cererii introductive înainte de expirarea
         termenului de introducere a acțiunii. Potrivit recurentei, chestiunea pertinentă este aceea de a identifica cererea introductivă
         originală. Articolul 43 nu ar preciza deloc modalitățile de semnare a cererii introductive (culoare, tip de stilou etc.).
         Testul cu material textil umed la care a recurs Tribunalul ar fi contestabil, întrucât anumite cerneluri nu se întind. Prin
         urmare, în ordonanța atacată, fără a menționa metoda care i‑a permis să distingă originalul de copie, Tribunalul ar fi adăugat
         condiții care nu ar figura în articolul 43 din Regulamentul său de procedură.

      31      OAPI consideră că acest motiv este vădit neîntemeiat.

       Aprecierea Curții
      32      Contrar susținerilor recurentei, ordonanța atacată nu impune nicio condiție particulară în ceea ce privește modalitățile de
         semnare a cererilor introductive și nici mijloacele de probă care permit atestarea caracterului original al semnăturii care
         trebuie să figureze pe aceasta.

      33      Pe de altă parte, nu se contestă că exemplarul cererii introductive parvenit grefei după expirarea termenului de introducere
         a acțiunii cuprindea originalul semnăturii avocatului.

      34      Prin urmare, acest motiv este nefondat.

       Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe nerespectarea articolului 7 alineatul (1) din Instrucțiunile pentru grefier și
            a punctului (57) litera (b) din Instrucțiunile practice pentru părți
       Argumentele părților
      35      Recurenta susține că Tribunalul a comis o eroare de drept prin faptul că nu a acordat posibilitatea îndreptării neregularității
         acțiunii în conformitate cu articolul 7 alineatul (1) din Instrucțiunile pentru grefier și cu punctul 57 litera (b) din Instrucțiunile
         practice pentru părți.

      36      OAPI susține că acest motiv este inadmisibil, întrucât recurenta nu a invocat încălcarea punctului 57 litera (b) din Instrucțiunile
         practice pentru părți. Pe fond, OAPI arată că acest motiv este nefondat.

       Aprecierea Curții
      37      În ceea ce privește admisibilitatea acestui motiv, trebuie arătat că ordonanța atacată a fost adoptată în temeiul articolului
         111 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, care nu impune ca părțile să fie ascultate înainte de adoptarea unei asemenea
         decizii. În asemenea împrejurări, nu i se poate reproșa recurentei că a omis să ridice, în cererea introductivă, argumente
         referitoare la condițiile depunerii acesteia. Al treilea motiv nu are, așadar, ca obiect modificarea obiectului litigiului
         care s‑a aflat pe rolul Tribunalului. Prin urmare, el este admisibil.

      38      Pe fond, se impune să se arate că, la punctul 17 din ordonanța atacată, Tribunalul a constatat că originalul semnat al cererii
         introductive a parvenit grefei Tribunalului după expirarea termenului. Tribunalul a constatat, în plus, la punctul 28 din
         această ordonanță că nedepunerea în termen a originalului semnat al cererii introductive nu figurează printre cazurile de
         îndreptare a neregularității cererilor introductive, prevăzute la punctele 55-59 din Instrucțiunile practice pentru părți.

      39      Este cert că originalul cererii introductive nu a parvenit grefei Tribunalului decât după expirarea termenului de introducere
         a acțiunii.

      40      Or, articolul 43 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului impune depunerea originalului oricărui act de
         procedură semnat de avocatul părții.

      41      Potrivit articolului 43 alineatul (6) din acest regulament de procedură, data la care o copie a originalului semnat al unui
         act de procedură parvine grefei Tribunalului prin fax se consideră că respectă termenele procedurale, cu condiția ca originalul
         semnat al actului să fie depus la această grefă în cel mult 10 zile de la primirea acestui fax.

      42      Nedepunerea originalului semnat al cererii introductive nu face parte dintre viciile care pot fi îndreptate în temeiul articolului
         44 alineatul (6) din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Astfel, o cerere introductivă nesemnată de un avocat este
         afectată de un viciu de natură să atragă inadmisibilitatea acțiunii la expirarea termenelor de procedură și nu poate face
         obiectul unei îndreptări (a se vedea în acest sens Ordonanța din 27 noiembrie 2007, Diy‑Mar Insaat Sanayi ve Ticaret și Akar/Comisia,
         C‑163/07 P, Rep., p. I‑10125, punctele 25 și 26).

      43      Trebuie subliniat că aplicarea strictă a acestor norme de procedură respectă cerința de securitate juridică și necesitatea
         de a evita orice discriminare sau orice tratament arbitrar în administrarea justiției. În conformitate cu articolul 45 al
         doilea paragraf din Statutul Curții, nu se poate deroga de la termenele de procedură decât în împrejurări absolut excepționale,
         de caz fortuit sau de forță majoră (a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea din 26 noiembrie 1985, Cockerill‑Sambre/Comisia,
         42/85, Rec., p. 3749, punctul 10, și Ordonanța din 8 noiembrie 2007, Belgia/Comisia, C‑242/07 P, Rep., p. I‑9757, punctul
         16).

      44      Prin urmare, motivul nu este fondat.

       Cu privire la al patrulea și la al cincilea motiv, întemeiate pe o eroare scuzabilă sau pe un caz fortuit
       Argumentele părților
      45      Recurenta invocă o eroare scuzabilă. Numărul copiilor solicitate (2 651 de pagini în total) fiind considerabil, ea arată că
         a fost nevoită să recurgă la un prestator de servicii extern. Acesta din urmă ar fi uitat să includă un înscris în scrisoarea
         trimisă Tribunalului, eroare pe care avocatul ar fi reușit să o îndrepte la timp. Confuzia între original și copii ar rezulta
         din împrejurări excepționale și străine, imputabile unei omisiuni a prestatorului de servicii. Recurenta consideră și că a
         acționat cu bună‑credință și cu diligență. Toate documentele remise grefei ar fi fost semnate și depuse în termen. Recurenta
         susține că confuzia între original și copii rezultă din împrejurări anormale care îi sunt străine și constituie, prin urmare,
         un caz fortuit, respectiv confuzia între original și copii efectuată de prestatorul de servicii și remiterea unei anexe incomplete
         de către același prestator. Recurenta ar fi utilizat toate mijloacele pentru remedierea acestor probleme.

      46      OAPI consideră că noțiunea de eroare scuzabilă nu vizează decât împrejurări excepționale în care, în special, instituția în
         cauză a adoptat un comportament de natură să provoace, prin el însuși sau într‑o măsură determinantă, o confuzie admisibilă
         în percepția justițiabilului. Or, distingerea între un original și o copie ar prezenta o importanță considerabilă. Recurenta
         ar fi trebuit să distingă în mod clar între original și copii, de exemplu, prin semnarea originalului cu un stilou cu cerneală
         albastră. Dacă ar fi acționat mai rapid, o îndreptare a neregularității în termenul de introducere a acțiunii ar fi fost posibilă.
         OAPI consideră că confuzia între original și copii este imputabilă recurentei.

       Aprecierea Curții
      47      Tribunalul a expus în mod întemeiat, la punctul 19 din ordonanța atacată, că, în ceea ce privește termenele de introducere
         a acțiunii, noțiunea de eroare scuzabilă trebuie interpretată în mod strict și nu poate viza decât împrejurări excepționale
         în care, în special, instituția în cauză a adoptat un comportament de natură să provoace, prin el însuși sau într‑o măsură
         determinantă, o confuzie admisibilă în percepția unui justițiabil de bună‑credință și care dă dovadă de întreaga diligență
         cerută unui operator normal informat.

      48      Noțiunea de caz fortuit presupune un element obiectiv, referitor la împrejurări neobișnuite și străine operatorului, și un
         element subiectiv, legat de obligația persoanei interesate de a se proteja de consecințele evenimentului neobișnuit luând
         măsuri adecvate, fără a accepta sacrificii excesive. În special, operatorul trebuie să supravegheze cu atenție desfășurarea
         procedurii inițiate și, mai ales, să dea dovadă de diligență în vederea respectării termenelor prevăzute (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 15 decembrie 1994, Bayer/Comisia, C‑195/91 P, Rec., p. I‑5619, punctul 32, și Ordonanța Belgia/Comisia,
         citată anterior, punctul 17).

      49      Recurenta pretinde că confuzia între originalul și copiile cererii introductive este imputabilă intervenției unei întreprinderi
         terțe căreia i‑a încredințat sarcina efectuării unui mare număr de copii necesare depunerii actului de sesizare a instanței.

      50      Astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 89 din concluziile prezentate, pregătirea, supravegherea și verificarea
         actelor de procedură care trebuie depuse la grefă intră în responsabilitatea avocatului părții în cauză. Prin urmare, împrejurarea
         că confuzia între originalul și copiile cererii introductive este imputabilă intervenției unei întreprinderi terțe mandatate
         de reclamantă cu efectuarea copiilor, precum și celelalte împrejurări invocate de aceasta nu pot fi recunoscute drept împrejurări
         excepționale sau evenimente neobișnuite și străine recurentei care ar putea să justifice o eroare scuzabilă sau un caz fortuit
         în ceea ce o privește.

      51      În consecință, motivele al patrulea și al cincilea sunt nefondate.

       Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor proporționalității și încrederii legitime
       Argumentele părților
      52      Recurenta susține că, prin faptul că a declarat acțiunea inadmisibilă, deși șapte exemplare ale cererii introductive, toate
         purtând semnătura avocatului, fuseseră primite în termen, Tribunalul a încălcat principiile proporționalității și încrederii
         legitime. Atât Instrucțiunile pentru grefier (articolul 7), cât și Instrucțiunile practice pentru părți [punctul 57 litera
         (b)] ar permite îndreptarea neregularității cererii introductive pentru ca o semnătură originală a avocatului să poată figura
         pe aceasta din urmă.

      53      OAPI subliniază că dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă nu este afectat de aplicarea strictă a termenelor de procedură
         și alte cerințe de formă esențiale. Inadmisibilitatea determinată de depunerea tardivă a cererii introductive nu ar fi nici
         contrară dreptului menționat, nici disproporționată. Punctul 57 litera (b) din Instrucțiunile practice pentru părți nu ar
         putea, prin însăși natura lui, să stea la baza unei încrederi legitime privind îndreptarea neregularității unei cereri introductive
         care nu poartă semnătura originală și nu ar putea în niciun mod să deroge de la cerința clară prevăzută la articolul 43 alineatul
         (6) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

       Aprecierea Curții
      54      Întrucât originalul cererii introductive nu a fost depus în termenul stabilit, acțiunea recurentei era inadmisibilă.

      55      Această concluzie nu este afectată de invocarea de către reclamantă a principiului proporționalității. Astfel, după cum s‑a
         arătat anterior, la punctul 43 din prezenta hotărâre, aplicarea strictă a normelor de procedură respectă cerința de securitate
         juridică și necesitatea de a evita orice discriminare sau orice tratament arbitrar în administrarea justiției.

      56      În ceea ce privește pretinsa încălcare a principiului încrederii legitime, trebuie amintit că Curtea a stabilit în mod repetat
         că dreptul de a se prevala de principiul menționat aparține oricărui justițiabil care a fost determinat de o instituție a
         Uniunii să nutrească speranțe întemeiate. În plus, nimeni nu poate invoca o încălcare a acestui principiu în absența unor
         asigurări precise furnizate de administrație (Hotărârea din 24 noiembrie 2005, Germania/Comisia, C‑506/03, punctul 58). De
         asemenea, dacă un operator economic prudent și avizat este în măsură să prevadă adoptarea unei măsuri comunitare de natură
         să îi afecteze interesele, el nu poate invoca beneficiul unui asemenea principiu atunci când este adoptată această măsură
         (Hotărârea din 11 martie 1987, Van den Bergh en Jurgens și Van Dijk Food Products (Lopik)/CEE, 265/85, Rec., p. 1155, punctul
         44).

      57      În speță, este suficient să se constate că recurenta nu a invocat, în susținerea recursului său, niciun element care să permită
         să se concluzioneze că Tribunalul i‑ar fi furnizat asigurări precise cu privire la regularitatea cererii sale introductive.

      58      Rezultă că al șaselea motiv nu este fondat.

      59      Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că recursul trebuie respins în totalitate ca nefondat.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      60      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului
         118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.

      61      Întrucât OAPI a solicitat obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta din urmă a căzut în pretenții,
         se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:
      1)      Respinge recursul.
      2)      Obligă Bell & Ross BV la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 25 octombrie 2007.#Agenzia delle Entrate - Ufficio di Genova 1 împotriva Porto Antico di Genova SpA.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Commissione tributaria regionale di Genova - Italia.#Fonduri structurale - Regulamentul (CEE) nr. 4253/88 - Articolul 21 alineatul (3) al doilea paragraf - Interzicerea deducerii - Calculul venitului impozabil - Luarea în considerare a subvențiilor comunitare primite.#Cauza C-427/05.

text:
      Cauza C‑427/05
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1
      împotriva
      Porto Antico di Genova SpA
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Commissione tributaria regionale di Genova)
      „Fonduri structurale — Regulamentul (CEE) nr. 4253/88 — Articolul 21 alineatul (3) al doilea paragraf — Interzicerea deducerii — Calculul venitului impozabil — Luarea în considerare a subvențiilor comunitare primite”
      Sumarul hotărârii
      Coeziune economică și socială – Intervenții structurale – Finanțare comunitară – Acordarea unei contribuții financiare
      [Regulamentul nr. 4253/88 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2082/93, art. 21 alin. (3) al
            doilea paragraf]
      Articolul 21 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4253/88 de aplicare a Regulamentului nr. 2052/88 în ceea
         ce privește coordonarea colaborării între diferite fonduri structurale, pe de o parte, și între acestea și cele ale Băncii
         Europene de Investiții și alte instrumente financiare existente, pe de altă parte, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul
         nr. 2082/93, trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări fiscale naționale care include subvențiile plătite
         de fondurile structurale comunitare în determinarea venitului impozabil. Într‑adevăr, deducerile sau reținerile care au ca
         efect reducerea cuantumului subvențiilor comunitare primit de beneficiar și care nu au o legătură directă și intrinsecă cu
         acestea nu împiedică aplicarea efectivă a mecanismului instituit prin Regulamentul nr. 4253/88.

      Pe de altă parte, diferențele care există între beneficiarii fondurilor structurale ca urmare a impozitării la cote diferite
         a sumelor care constituie ajutoare comunitare, în statele membre, nu pot fi considerate de natură a încălca principiul egalității
         de tratament. Într‑adevăr, pentru ca acest principiu să fie aplicabil, ar fi necesar ca situația beneficiarilor ajutoarelor
         comunitare să fie comparabilă. Or, aceasta nu se regăsește atunci când beneficiarii primesc astfel de ajutoare într‑un context
         socioeconomic propriu fiecărui stat membru și când, în lipsa unei armonizări comunitare privind determinarea venitului impozabil,
         există încă neconcordanțe obiective între reglementările din statele membre în acest domeniu, dând astfel naștere în mod inevitabil
         la asemenea diferențe între acești beneficiari.

      (a se vedea punctele 18-21 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      25 octombrie 2007(*)

      „Fonduri structurale – Regulamentul (CEE) nr. 4253/88 – Articolul 21 alineatul (3) al doilea paragraf – Interzicerea deducerii – Calculul venitului impozabil – Luarea în considerare a subvențiilor comunitare primite”
      În cauza C‑427/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Commissione
         tributaria regionale di Genova (Italia), prin Decizia din 31 ianuarie 2005, primită de Curte la 1 decembrie 2005, în procedura

      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1
      împotriva
      Porto Antico di Genova SpA,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul G. Arestis (raportor), doamna R. Silva de Lapuerta, domnii E.
         Juhász și J. Malenovský, judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 februarie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Porto Antico di Genova SpA, de I. Vigliotti, avvocato;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul M. Massella Ducci Teri, avvocato
         dello Stato;

      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și J.‑C. Gracia, în calitate de agenți;
      –        pentru Irlanda, de domnii D. O’Hagan și N. O’Hanlon, în calitate de agenți, asistați de domnul A. Aston, SC;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna H. G. Sevenster și de domnul P. van Ginneken, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul suedez, de domnul A. Kruse, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna C. White, în calitate de agent, asistată de doamna J. Stratford, barrister;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii E. Traversa și L. Flynn, în calitate de agenți, asistați de A. Colabianchi,
         avvocato,

      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 mai 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 21 alineatul (3) al doilea paragraf din
         Regulamentul (CEE) nr. 4253/88 al Consiliului din 19 decembrie 1988 de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2052/88 în ceea
         ce privește coordonarea colaborării între diferite fonduri structurale, pe de o parte, și între acestea și cele ale Băncii
         Europene de Investiții și alte instrumente financiare existente, pe de altă parte (JO L 374, p. 1), astfel cum a fost modificat
         prin Regulamentul (CEE) nr. 2082/93 al Consiliului din 20 iulie 1993 (JO L 193, p. 20, denumit în continuare „Regulamentul
         nr. 4253/88”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1 (Agenția fiscală
         Genova 1, denumită în continuare „Agenzia”), pe de o parte, și societatea Porto Antico di Genova SpA (denumită în continuare
         „Porto Antico”), pe de altă parte, ca urmare a respingerii cererii formulate de aceasta din urmă în vederea rambursării sumelor
         pe care le achitase, pentru anul 2000, ca impozit pe venitul persoanelor juridice și ca taxă regională pe producție.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Alineatul (3) al doilea paragraf al articolului 21, intitulat „Plăți”, din Regulamentul nr. 4253/88 avea următorul cuprins:

      „Plățile trebuie efectuate către beneficiarii finali fără nicio deducere sau reținere care ar putea reduce cuantumul ajutorului
         financiar la care aceștia au dreptul.” [traducere neoficială]

       Reglementarea națională
      4        Articolul 55 alineatul (3) din Decretul nr. 917 al Președintelui Republicii din 22 decembrie 1986 (supliment ordinar la GURI
         nr. 302 din 31 decembrie 1986, denumit în continuare „Decretul prezidențial nr. 917/86”), în versiunea aplicabilă acțiunii
         principale, prevedea:

      „În plus, sunt considerate profituri excepționale:
      a)      [...]
      b)      avantajele, în bani sau în natură, obținute cu titlu de subvenție sau de liberalitate, cu excepţia subvențiilor prevăzute
         la articolul 53 alineatul (1) literele (e) și (f) și a celor pentru achiziționarea de bunuri amortizabile, independent de
         tipul de finanțare. Aceste avantaje contribuie la constituirea venitului din exercițiul în cursul căruia au fost încasate
         sau, în cotă constantă, a venitului din exercițiul fiscal în cursul căruia au fost încasate și, cel mult, din cele patru exerciții
         fiscale următoare. [...]”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      5        Reiese din decizia de trimitere că, în ceea ce privește impozitul pe venitul persoanelor juridice și taxa regională pe producție,
         conform articolului 55 alineatul (3) litera (b) din Decretul prezidențial nr. 917/86, Porto Antico a inclus în declarația
         sa de venituri pe anul 2000 subvențiile plătite de fondurile structurale comunitare și de Regiunea Liguria în cadrul perioadei
         de programare 1994‑1999.

      6        Considerând că se săvârșise o eroare prin includerea acestor subvenții în calculul venitului său impozabil pe anul 2000, la
         22 aprilie 2002, Porto Antico a formulat o cerere către Agenzia solicitând rambursarea sumelor pe care, în opinia sa, le achitase
         fără temei legal. În această cerere, societatea a susținut că articolul 55 alineatul (3) litera (b) din Decretul prezidențial
         nr. 917/86 era contrar articolului 21 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4253/88.

      7        Întrucât nu a primit niciun răspuns din partea Agenzia, ceea ce echivala cu o decizie implicită de respingere a cererii formulate
         de Porto Antico, aceasta din urmă a introdus o acțiune la Commissione tributaria provinciale di Genova care, prin Hotărârea
         din 10 aprilie 2003, a admis acțiunea și a dispus restituirea sumelor plătite fără temei legal de această societate.

      8        La 10 martie 2004, Agenzia a declarat apel împotriva hotărârii menţionate la Commissione tributaria regionale di Genova. Întrucât
         a ridicat problema compatibilităţii articolului 55 alineatul (3) litera (b) din Decretul prezidențial nr. 917/86 cu Regulamentul
         nr. 4253/88, aceasta a considerat necesar să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Dispoziția articolului 21 alineatul (3) [al doilea paragraf] din Regulament[ul] [nr. 4253/88] […] este compatibilă cu articolul
         55 din [Decretul prezidențial nr. 917/86] (în versiunea în vigoare pentru anul 2000), care include subvențiile comunitare
         în determinarea venitului impozabil din punct de vedere fiscal?

      2)      În cazul declarării incompatibilității, aceasta privește numai contribuțiile plătite de organismele comunitare sau privește
         și contribuțiile stabilite prin DOCUP (document unic de programare economică) în sarcina organismelor naționale?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      9        Prin intermediul primei întrebări formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 21
         alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4253/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări
         fiscale naționale, precum articolul 55 alineatul (3) litera (b) din Decretul prezidențial nr. 917/86, care include subvențiile
         plătite de fondurile structurale comunitare în determinarea venitului impozabil.

      10      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, deși fiscalitatea directă este de competența
         statelor membre, acestea din urmă trebuie totuși să exercite această competență cu respectarea dreptului comunitar (Hotărârea
         din 11 august 1995, Wielockx, C‑80/94, Rec., p. I‑2493, punctul 16, și Hotărârea din 7 septembrie 2004, Manninen, C‑319/02,
         Rec., p. I‑7477, punctul 19). În special, reglementarea națională nu trebuie să împiedice funcționarea mecanismului instituit
         prin Regulamentul nr. 4253/88 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 martie 1981, Irish Creamery Milk Suppliers Association
         și alții, 36/80 și 71/80, Rec., p. 735, punctul 15).

      11      În această privință, articolul 21 alineatul (3) al doilea paragraf din regulamentul menţionat prevede că „[p]lățile trebuie
         efectuate către beneficiarii finali fără nicio deducere sau reținere care ar putea reduce cuantumul ajutorului financiar la
         care aceștia au dreptul.”

      12      Reiese cu claritate din cuprinsul dispoziției respective că aceasta interzice orice prelevare din subvențiile alocate beneficiarilor
         fondurilor structurale. Trebuie constatat că aceeași dispoziție nu exclude posibilitatea ca venitul din care fac parte aceste
         subvenții în temeiul Decretului prezidențial nr. 917/86 să facă obiectul unei impuneri.

      13      Trebuie arătat că deja Curtea s‑a pronunțat cu privire la aplicabilitatea articolului 21 alineatul (3) al doilea paragraf
         din Regulamentul nr. 4253/88 în contextul sumelor plătite sub formă de ajutoare din Fondul european de orientare și garantare
         agricolă (FEOGA), secțiunea „Orientare”. Într‑adevăr, Curtea a statuat că interzicerea deducerilor prevăzute de această dispoziție
         nu poate fi interpretată într‑un mod pur formal, în sensul că se aplică numai deducerilor operate efectiv la momentul plăților,
         și că, prin urmare, interzicerea oricărei deduceri trebuie să privească toate obligaţiile care se află într‑un raport direct
         și intrinsec cu sumele plătite (a se vedea Hotărârea din 5 octombrie 2006, Comisia/Portugalia, C‑84/04, Rec., p. I‑9843, punctul
         35).

      14      În consecință, în scopul de a determina dacă articolul 21 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4253/88 se
         opune unei reglementări precum cea din acțiunea principală, trebuie analizat dacă prelevarea fiscală prevăzută în Decretul
         prezidențial nr. 917/86 se află într‑un raport direct și intrinsec cu plata subvențiilor acordate de fondurile structurale
         comunitare.

      15      În prezenta cauză, după cum a arătat avocatul general la punctul 28 din concluzii, cuantumul subvențiilor comunitare primite
         de Porto Antico constituie un element de activ al acestei societăți care, eventual cumulat cu alte venituri, este luat în
         considerare în calculul bazei de evaluare a impozitului pe venit, acest cuantum fiind astfel supus regimului general de impunere
         instituit prin decretul prezidențial menţionat în același mod ca și toate celelalte venituri ale Porto Antico.

      16      Or, trebuie să se constate că impozitarea prevăzută în Decretul prezidențial nr. 917/86 este independentă de existența cuantumului
         subvențiilor comunitare plătite către Porto Antico. Această impozitare nu corespunde unei prelevări având o legătură specială
         cu contribuția financiară de care a beneficiat această societate, ci se aplică fără distincție tuturor veniturilor acesteia
         din urmă.

      17      Prin urmare, nu s‑ar putea susține că prelevarea fiscală din cauza principală, astfel cum este prevăzută în decretul prezidențial
         menţionat, constituie o deducere sau o reținere în sensul articolului 21 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul
         nr. 4253/88, care reduce sumele plătite de Fondurile structurale comunitare și are un raport direct și intrinsec cu acestea,
         deși este posibil, după cum arată Porto Antico, să se determine cu precizie cuantumul impozitului național aplicat acestor
         sume.

      18      În consecință, deducerile sau reținerile care au ca efect reducerea cuantumului subvențiilor comunitare primit de beneficiar
         și care nu au o legătură directă și intrinsecă cu acestea, cum sunt cele care rezultă dintr‑o prelevare fiscală similară celei
         prevăzute în Decretul prezidențial nr. 917/86, nu împiedică aplicarea efectivă a mecanismului instituit prin Regulamentul
         nr. 4253/88 și, prin urmare, acest regulament nu se opune aplicării unor astfel de deduceri sau rețineri.

      19      Pe de altă parte, contrar celor arătate de Porto Antico, trebuie adăugat că diferențele care există între beneficiarii fondurilor
         structurale ca urmare a impozitării la cote diferite a sumelor care constituie ajutoare comunitare, în statele membre, nu
         pot fi considerate de natură a încălca principiul egalității de tratament, care impune ca situațiile comparabile să nu fie
         tratate în mod diferit, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (a se vedea în
         special Hotărârea din 12 iulie 2001, Jippes și alții, C‑189/01, Rec., p. I‑5689, punctul 129, și Hotărârea din 12 septembrie
         2006, Laserdisken, C‑479/04, Rec., p. I‑8089, punctul 68).

      20      Într‑adevăr, pentru ca acest principiu să fie aplicabil, ar fi necesar ca situația beneficiarilor ajutoarelor comunitare să
         fie comparabilă. Or, aceasta nu se regăsește atunci când beneficiarii primesc astfel de ajutoare într‑un context socioeconomic
         propriu fiecărui stat membru și când, în lipsa unei armonizări comunitare privind determinarea venitului impozabil, există
         încă neconcordanțe obiective între reglementările din statele membre în acest domeniu, dând astfel naștere în mod inevitabil
         la asemenea diferențe între acești beneficiari.

      21      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie răspuns la prima întrebare că articolul 21 alineatul (3) al doilea paragraf
         din Regulamentul nr. 4253/88 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări fiscale naționale, precum cea
         din articolul 55 alineatul (3) litera (b) din Decretul prezidențial nr. 917/86, care include subvențiile plătite de fondurile
         structurale comunitare în determinarea venitului impozabil.

       Cu privire la a doua întrebare
      22      Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare adresată de instanța
         de trimitere.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      23      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Articolul 21 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 4253/88 al Consiliului din 19 decembrie 1988 de aplicare
            a Regulamentului (CEE) nr. 2052/88 în ceea ce privește coordonarea colaborării între diferite fonduri structurale, pe de o
            parte, și între acestea și cele ale Băncii Europene de Investiții și alte instrumente financiare existente, pe de altă parte,
            astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2082/93 al Consiliului din 20 iulie 1993, trebuie interpretat în sensul
            că nu se opune unei reglementări fiscale naționale, precum cea din articolul 55 alineatul (3) litera (b) din Decretul nr. 917
            al Președintelui Republicii din 22 decembrie 1986, care include subvențiile plătite de fondurile structurale comunitare în
            determinarea venitului impozabil.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 21 decembrie 2016.#Masco Denmark ApS și Damixa ApS împotriva Skatteministeriet.#Cerere de decizie preliminară formulată de Vestre Landsret.#Trimitere preliminară – Libertatea de stabilire – Legislație fiscală în materia subcapitalizării filialelor – Includere în beneficiul impozabil al unei societăți împrumutătoare a dobânzilor la împrumuturi plătite de o filială împrumutată nerezidentă – Scutirea dobânzilor plătite de o filială împrumutătoare rezidentă – Repartizare echitabilă a competenței de impozitare între statele membre – Necesitatea de a preveni riscul de evaziune fiscală.#Cauza C-593/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      21 decembrie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Libertatea de stabilire — Legislație fiscală în materia subcapitalizării filialelor — Includere în beneficiul impozabil al unei societăți împrumutătoare a dobânzilor la împrumuturi plătite de o filială împrumutată nerezidentă — Scutirea dobânzilor plătite de o filială împrumutătoare rezidentă — Repartizare echitabilă a competenței de impozitare între statele membre — Necesitatea de a preveni riscul de evaziune fiscală”
      În cauza C‑593/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Vestre Landsret (Curtea de Apel din regiunea Vest, Danemarca), prin decizia din 16 decembrie 2014, primită de Curte la 19 decembrie 2014, în procedura

         Masco Denmark ApS,

         Damixa ApS

      împotriva

         Skatteministeriet,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnii E. Juhász, C. Vajda (raportor), doamna K. Jürimäe și domnul C. Lycourgos, judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 3 martie 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Masco Denmark ApS și Damixa ApS, de J. Krogsøe, advokat;

               —

               pentru guvernul danez, de C. Thorning, în calitate de agent, asistat de S. Horsbøl Jensen, advokat;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Clausen și de W. Roels, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 mai 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 49 TFUE și 54 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Masco Denmark ApS și Damixa ApS, pe de o parte, și Skatteministeriet (Ministerul de Finanțe, Danemarca), pe de altă parte, cu privire la decizia autorității fiscale naționale de a include, în beneficiul impozabil al unei societăți‑mamă împrumutătoare cu sediul în Danemarca, dobânzile plătite de o filială împrumutată cu sediul în Germania, care nu pot fi deduse din beneficiul impozabil al acestei filiale potrivit legislației germane referitoare la subcapitalizare.

         Cadrul juridic

         Dreptul danez

               3

               Dobânzile percepute de o întreprindere daneză trebuie, în principiu, să fie raportate la beneficiul său impozabil, în temeiul articolului 4 litera e) din lov om Indkomst- og Formueskat til Staten (Legea privind impozitul pe venitul perceput de stat).

               4

               În temeiul articolului 6 litera e) din legea menționată, societățile daneze beneficiază de un drept general de deducere a cheltuielilor cu dobânzile.

               5

               Dreptul societăților de a deduce cheltuielile cu dobânzile este totuși limitat în cazul subcapitalizării, în conformitate cu textul articolului 11 din lov om indkomstbeskatning af aktieselskaber m.v. (Legea privind impozitul pe profit, denumită în continuare „SEL”). Alineatul 1 al acestui articol 11, în versiunea sa aplicabilă exercițiilor în discuție în litigiul principal, prevedea:
               „Dacă o societate sau un grup:

                        1)

                        intră sub incidența articolului 1 alineatul 1 punctele 1-2a, 2d-2g și 3a-5b [cu alte cuvinte, este rezident fiscal în Danemarca];

                        2)

                        are o datorie față de o persoană juridică menționată la articolul 2 primul paragraf din [lov om påligningen af indkomstskat til staten ou ligningsloven (Legea privind baza de impozitare)] [cu alte cuvinte, o datorie față de asociații sau societățile aceluiași grup, denumită în continuare «datorie controlată»]

                        3)

                        și, la sfârșitul unui an fiscal, raportul dintre împrumuturile și datoriile societății menționate sau ale grupului (datoriile) și capitalul propriu al societății sau al grupului depășește rata de 4:1,

                  dobânzile și pierderile din diferențe de schimb valutar pentru partea excedentară a datoriei controlate nu sunt deductibile. […] Împrumuturile contractate de la terți care sunt garantate, direct sau indirect, de asociații care dețin controlul sau de societățile aceluiași grup sunt considerate datorii controlate. Excluderea deducerii nu se va aplica în cazul în care societatea sau grupul demonstrează că pot fi obținute condiții financiare echivalente între părți independente. Dreptul de deducere nu este exclus decât dacă cuantumul datoriei controlate depășește 10 milioane [de coroane daneze (DKK) (aproximativ 1344528 de euro)]. Deducerea va fi refuzată doar pentru cota‑parte din datoria controlată care ar putea fi recalificată drept capital propriu, astfel încât raportul dintre cuantumul datoriilor și capitalul propriu să fie de 4:1 la sfârșitul exercițiului fiscal.”

               6

               Normele privind subcapitalizarea au fost instituite inițial prin Legea nr. 432 din 26 iunie 1998 și nu erau aplicabile doar în cazul în care creditorul nu avea reședința fiscală în Danemarca. Legea nr. 221 din 31 martie 2004 (denumită în continuare „Legea privind modificarea SEL”) a modificat totuși dispozițiile articolului 11 din SEL astfel încât această reglementare este în prezent aplicabilă și atunci când atât debitorul, cât și creditorul au reședința fiscală în Danemarca.

               7

               Cu această ocazie, a fost introdus articolul 11 alineatul 6 din SEL. Această dispoziție este redactată după cum urmează:
               „Dobânzile și câștigurile nu vor fi luate în considerare la calcularea venitului impozabil al contribuabilului [societăți contribuabile și sedii permanente contribuabile ale societăților străine] în cazul în care debitorul nu are dreptul de a deduce sumele corespunzătoare potrivit alineatului 1 […]”

               8

               Din lucrările pregătitoare ale Legii privind modificarea SEL rezultă că, „[u]rmare a faptului că dreptul de deducere al societăților daneze este în prezent afectat de limitări, se propune în schimb ca societățile care au reședința fiscală în Danemarca să nu fie impozitate asupra dobânzilor primite de la debitori care, în temeiul noilor norme, nu pot să le deducă, în același fel în care Danemarca nu impozitează societăți cu sediul în alte state membre pentru astfel de dobânzi.”

         Dreptul german

               9

               Legislația germană privind subcapitalizarea aplicabilă exercițiilor fiscale 2005 și 2006 figura la articolul 8a din Körperschaftsteuergesetz (Legea privind impozitul pe profit). În temeiul acestei dispoziții, o societate este considerată subcapitalizată în cazul în care cuantumul capitalului împrumutat depășește cu mai mult de o dată și jumătate cuantumul capitalului propriu al acesteia. Într‑o astfel de situație, dreptul de deducere a cheltuielilor cu dobânzile asupra împrumuturilor este suprimat, cu excepția cazului în care societatea probează că împrumuturile puteau fi obținute de la terți în condiții echivalente.

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               10

               Damixa este o întreprindere daneză specializată în producerea și în vânzarea de robinete. În cursul exercițiilor fiscale 2005 și 2006, când aceasta era o filială a Masco Denmark, Damixa era prezentă pe piața germană prin intermediul filialei sale germane, Damixa Armaturen, deținută în proporție de 100 %.

               11

               După ce a avut mai multe exerciții foarte deficitare, Damixa Armaturen a întâmpinat dificultăți financiare în 2005 și în 2006. La 31 decembrie 2005, deficitul său cumulat se ridica la 28 de milioane de euro, generând, din acest motiv, capitaluri proprii negative de 22,8 milioane euro. La 31 decembrie 2006, întrucât deficitul cumulat al acestei filiale se ridica la 30,9 de milioane de euro, ea înregistra capitaluri proprii negative de 25,8 milioane euro.

               12

               Deficitele Damixa Armaturen au fost finanțate în principal prin împrumuturi acordate de Damixa. Datoria Damixa Armaturen față de Damixa era, la sfârșitul exercițiilor fiscale 2005 și 2006, în cuantum de 24,8 milioane de euro și, respectiv, de 27,7 milioane de euro.

               13

               Împrumuturile au fost acordate de Damixa la rata de bază majorată cu 0,5 % puncte. Prin urmare, dobânzile s‑au ridicat, pentru fiecare exercițiu fiscal în cauză, la 3935980 DKK (aproximativ 529203 euro) și la 5648765 DKK (aproximativ 759492 de euro).

               14

               Damixa Armaturen nu a efectuat deducerea acestor cheltuieli cu dobânzile din rezultatele sale fiscale în Germania, pentru motivul că acestea constituiau beneficii distribuite nedeductibile în temeiul reglementării germane care limitează dreptul de deducere în cazul subcapitalizării.

               15

               În declarația sa fiscală, Damixa nu a declarat aceste produse, și anume veniturile rezultate din dobânzi, în rezultatele sale impozabile, fiind de părere că normele daneze privind impozitarea dobânzilor percepute erau contrare dreptului Uniunii.

               16

               Prin decizia din 1 aprilie 2008, autoritatea fiscală daneză a considerat că dobânzile percepute asupra împrumuturilor acordate de Damixa în favoarea Damixa Armaturen în 2005 și în 2006 trebuiau să fie integrate în beneficiile impozabile ale Damixa.

               17

               Reclamația formulată împotriva acestei decizii în fața Landsskatteretten (Comisia fiscală națională, Danemarca) a fost respinsă prin decizia din 16 decembrie 2011.

               18

               La 15 martie 2012, Masco Denmark și Damixa au formulat o acțiune împotriva acestei decizii de respingere în fața Retten i Odense (Tribunalul din Odense, Danemarca), apoi au declarat apel împotriva hotărârii de respingere pronunțate de această instanță în fața Vestre Landsret (Curtea de Apel din regiunea Vest, Danemarca).

               19

               În fața instanței de trimitere, Masco Denmark și Damixa au arătat că normele daneze în discuție erau contrare articolului 49 TFUE coroborat cu articolul 54 TFUE, întrucât nu erau conforme cu libertatea de stabilire, și că această neconformitate nu era justificată. În această privință, ele au arătat că scutirea prevăzută la articolul 11 alineatul 6 din SEL se aplică doar dacă filiala împrumutată are reședința în Danemarca.

               20

               Acest punct de vedere este contestat de Ministerul de Finanțe, care susține că reglementarea în discuție în litigiul principal este conformă cu dispozițiile dreptului Uniunii. Potrivit acestuia, faptul că Damixa Armaturen nu a putut deduce din rezultatul său fiscal dobânzile pe care le‑a plătit a fost determinat de aplicarea normelor fiscale germane. Ministerul de Finanțe consideră de asemenea că dezavantajul fiscal în discuție în cauza principală rezultă din exercitarea simultană de către Regatul Danemarcei și de către Republica Federală Germania a puterii lor de impozitare.

               21

               În aceste condiții, Vestre Landsret (Curtea de Apel din regiunea Vest) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 43 CE coroborat cu articolul 48 CE (în prezent articolul 49 TFUE și, respectiv, articolul 54 TFUE) se opune ca un stat membru să nu acorde unei societăți rezidente o scutire de impozit pentru veniturile din dobânzi în cazul în care o societate afiliată din cadrul aceluiași grup rezidentă în alt stat membru nu a putut deduce cheltuielile corespunzătoare reprezentând dobânzi ca urmare a unei reglementări (precum în prezenta cauză) din acel stat membru privind limitarea deducerilor pentru dobânzi în cazul subcapitalizării, în condițiile în care primul stat membru acordă unei societăți rezidente o scutire de impozit pentru venituri din dobânzi provenite de la o altă societate rezidentă care face parte din același grup și care nu are un drept de deducere fiscală pentru cheltuielile corespunzătoare reprezentând dobânzi ca urmare a reglementării naționale (precum în prezenta cauză) privind limitarea deducerilor pentru dobânzi în cazul subcapitalizării?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               22

               Prin intermediul întrebării sale, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 49 TFUE coroborat cu articolul 54 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care acordă unei societăți rezidente o scutire fiscală pentru dobânzile plătite de o filială rezidentă, în măsura în care aceasta din urmă nu a putut deduce cheltuielile corespunzătoare ca urmare a normelor de limitare a dreptului de deducere a dobânzilor plătite în cazul subcapitalizării, dar exclude o astfel de scutire atunci când filiala este rezidentă în alt stat membru.

               23

               Trebuie amintit că libertatea de stabilire pe care articolul 49 TFUE o conferă resortisanților Uniunii include, potrivit articolului 54 TFUE, pentru societățile constituite în conformitate cu legislația unui stat membru și având sediul social, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în cadrul Uniunii, dreptul de a‑și exercita activitatea în alt stat membru prin intermediul unei filiale, al unei sucursale sau al unei agenții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 februarie 2013, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, punctul 30 și jurisprudența citată).

               24

               Chiar dacă dispozițiile Tratatului FUE referitoare la libertatea de stabilire urmăresc să asigure beneficiul tratamentului național în statul membru gazdă, acestea interzic în egală măsură ca statul membru de origine să împiedice stabilirea într‑un alt stat membru a unei societăți constituite conform legislației sale, în special prin intermediul unei filiale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 decembrie 2015, Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, punctul 21 și jurisprudența citată).

               25

               Libertatea de stabilire este încălcată dacă, potrivit regimului fiscal al unui stat membru, o societate rezidentă care deține o filială în alt stat membru suferă o diferență de tratament fiscal dezavantajoasă în raport cu o societate rezidentă care deține o filială în primul stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 decembrie 2015, Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, punctul 22 și jurisprudența citată).

               26

               În speță, trebuie să se constate că o scutire fiscală precum cea în discuție în litigiul principal, acordată de legislația națională unei societăți rezidente pentru dobânzile plătite de o filială rezidentă, în măsura în care aceasta nu a putut deduce cheltuielile corespunzătoare ca urmare a normelor naționale de limitare a dreptului de deducere a dobânzilor plătite în cazul subcapitalizării, constituie un avantaj fiscal.

               27

               Excluderea unui astfel de avantaj pentru o societate‑mamă rezidentă în legătură cu dobânzile plătite acesteia de o filială rezidentă în alt stat membru, în măsura în care aceste dobânzi nu pot fi deduse din beneficiul impozabil al acestei filiale potrivit legislației respectivului stat membru referitoare la subcapitalizare, este de natură să facă mai puțin atractivă exercitarea libertății de stabilire de către societatea‑mamă, descurajând‑o să creeze filiale în alte state membre.

               28

               O astfel de diferență de tratament, care, în cauza principală, rezultă doar din normele daneze, nu poate fi admisă decât dacă privește situații care nu sunt comparabile în mod obiectiv sau dacă este justificată de un motiv imperativ de interes general (Hotărârea din 6 octombrie 2015, Finanzamt Linz, C‑66/14, EU:C:2015:661, punctul 30 și jurisprudența citată).

               29

               Se impune, în primul rând, să se stabilească dacă situațiile în cauză sunt comparabile în mod obiectiv. În acest scop, trebuie amintit că analizarea caracterului comparabil al unei situații transfrontaliere cu o situație internă trebuie să fie realizată ținând cont de obiectivul urmărit de dispozițiile naționale în cauză (Hotărârea din 6 octombrie 2015, Finanzamt Linz, C‑66/14, EU:C:2015:661, punctul 31 și jurisprudența citată).

               30

               Rezultă din lucrările pregătitoare ale Legii privind modificarea SEL, expuse la punctul 8 din prezenta hotărâre, că scutirea fiscală în discuție în litigiul principal a fost introdusă pentru a evita ca societăți‑mamă rezidente în Danemarca să fie impozitate asupra dobânzilor percepute de la filialele lor pentru împrumuturi acordate acestora din urmă, atunci când filialele lor nu pot deduce, în tot sau în parte, cheltuielile corespunzătoare acestor dobânzi ca urmare a normelor de limitare a dreptului de deducere a dobânzilor plătite în cazul subcapitalizării.

               31

               În consecință, trebuie să se constate că situația, pe de o parte, a unei societăți‑mamă rezidente care a acordat un împrumut unei filiale rezidente supuse unor norme referitoare la subcapitalizare și, pe de altă parte, a unei societăți‑mamă rezidente care a acordat un împrumut unei filiale nerezidente supuse unor astfel de norme în statul membru în care are reședința sa fiscală sunt, în raport cu obiectivul menționat, comparabile în mod obiectiv. Astfel, în aceste două situații, veniturile din dobânzile percepute de societatea‑mamă sunt susceptibile să facă obiectul unei duble impozitări economice sau a unei impozitări în lanț, ceea ce reglementarea în cauză în litigiul principal urmărește să evite.

               32

               În al doilea rând, trebuie să se examineze dacă o astfel de diferență de tratament este justificată de un motiv imperativ de interes general.

               33

               Pentru a fi justificată astfel, o asemenea diferență trebuie să fie adecvată pentru a garanta îndeplinirea obiectivului invocat și nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (Hotărârea din 25 februarie 2010, X Holding, C‑337/08, EU:C:2010:89, punctul 26 și jurisprudența citată).

               34

               Regatul Danemarcei susține că diferența de tratament în discuție în litigiul principal este justificată atât de necesitatea de a asigura o repartizare echilibrată a competenței de impozitare între statele membre, cât și de prevenirea evaziunii fiscale.

               35

               În ceea ce privește necesitatea de a garanta o repartizare echilibrată a competenței de impozitare între statele membre, aceasta poate fi de natură să justifice o diferență de tratament atunci când regimul examinat urmărește prevenirea unor comportamente care pot să compromită dreptul unui stat membru de a‑și exercita competența fiscală în legătură cu activitățile realizate pe teritoriul său (Hotărârea din 21 februarie 2013, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, punctul 41 și jurisprudența citată).

               36

               Astfel, menținerea repartizării competenței de impozitare între statele membre ar putea să facă necesară aplicarea, în privința activităților economice ale societăților stabilite în unul dintre aceste state, doar a normelor fiscale ale acestuia atât în ceea ce privește profitul, cât și pierderile (Hotărârea din 21 februarie 2013, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, punctul 42 și jurisprudența citată).

               37

               Astfel, a conferi societăților un drept de opțiune în ceea ce privește luarea în calcul a pierderilor lor în statul membru de stabilire sau într‑un alt stat membru ar afecta în mod semnificativ repartizarea echilibrată a competenței de impozitare între statele membre, întrucât bazele de impozitare în aceste două state ar fi modificate până la concurența pierderilor transferate (Hotărârea din 21 februarie 2013, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, punctul 43).

               38

               În cazul de față, trebuie să se constate că o reglementare a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care limitează scutirea în discuție în litigiul principal doar la dobânzile plătite de o filială rezidentă, este adecvată pentru menținerea unei repartizări echilibrate a competenței de impozitare între statele membre în cauză. Astfel, conferind unei societăți rezidente care a acordat un împrumut unei filiale rezidente în alt stat membru o scutire fiscală pentru integralitatea dobânzilor plătite de filiala sa, care nu au putut fi deduse de această filială ca urmare a normelor referitoare la subcapitalizare ale acestui alt stat membru, statul membru de reședință al societății‑mamă ar renunța, din cauza alegerii efectuate de societățile care au raporturi de interdependență, la dreptul său de a impozita dobânzile încasate de aceasta în funcție de normele referitoare la subcapitalizare adoptate de statul membru de reședință al filialelor, ceea ce reglementarea națională în discuție în litigiul principal urmărește să evite.

               39

               Cu toate acestea, o legislație precum cea în discuție în litigiul principal depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului menționat.

               40

               Desigur, libertatea de stabilire nu poate fi înțeleasă în sensul că un stat membru este obligat să își adapteze normele fiscale în funcție de cele ale unui alt stat membru în scopul de a garanta în toate situațiile o impozitare care șterge orice neconcordanță rezultată din reglementările fiscale naționale, dat fiind că deciziile luate de o societate în ceea ce privește înființarea de structuri comerciale în străinătate pot, după caz, să fie mai mult sau mai puțin avantajoase pentru o astfel de societate (Hotărârea din 23 octombrie 2008, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, C‑157/07, EU:C:2008:588, punctul 50 și jurisprudența citată).

               41

               Astfel, într‑un context precum cel din cauza principală, articolul 49 TFUE coroborat cu articolul 54 TFUE nu poate avea ca efect să impună statului membru de reședință al unei societăți‑mamă, care a acordat un împrumut unei filiale rezidente în alt stat membru, să instituie mai mult decât o scutire în favoarea acestei societăți‑mamă a cuantumului cheltuielilor cu dobânzile care nu ar putea fi dedus de filială dacă ar fi aplicate normele primului stat membru referitoare la subcapitalizare. Aceste articole nu pot, așadar, să aibă ca efect să impună statului membru de reședință al respectivei societăți‑mamă să procedeze la o scutire în favoarea acesteia din urmă a unui cuantum mai ridicat care își are originea în sistemul fiscal al unui alt stat membru, cu riscul, pentru primul stat membru, de a‑și restrânge autonomia fiscală prin exercitarea competenței fiscale a celuilalt stat membru (a se vedea prin analogie Hotărârea din 30 iunie 2011, Meilicke și alții, C‑262/09, EU:C:2011:438, punctul 33, precum și jurisprudența citată).

               42

               Cu toate acestea, trebuie să se sublinieze că, atunci când un stat membru deține un sistem de prevenire sau de atenuare a impozitării în lanț sau a dublei impozitări economice în cazul unor dividende plătite unor rezidenți de societăți rezidente, acesta trebuie să acorde un tratament echivalent dividendelor plătite unor rezidenți de societăți nerezidente (Hotărârea din 30 iunie 2011, Meilicke și alții, C‑262/09, EU:C:2011:438, punctul 29, precum și jurisprudența citată).

               43

               Astfel, într‑un context precum cel din cauza principală, care privește o societate‑mamă a unui stat membru a cărei filială este rezidentă într‑un alt stat membru care aplică norme mai stricte referitoare la subcapitalizare, acordarea de către statul membru de reședință al societății‑mamă, în favoarea acestei societăți, a unei scutiri fiscale pentru dobânzile plătite de această filială în limita cuantumului pe care această filială nu ar fi putut să îl deducă în temeiul normelor referitoare la subcapitalizare ale acestui din urmă stat membru nu ar pune în discuție repartizarea echilibrată a competenței de impozitare și ar constitui o măsură mai puțin restrictivă pentru libertatea de stabilire decât cea prevăzută de reglementarea în cauză în litigiul principal (a se vedea prin analogie Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, punctul 52, precum și Hotărârea din 30 iunie 2011, Meilicke și alții, C‑262/09, EU:C:2011:438, punctul 32).

               44

               În ceea ce privește obiectivul de prevenire a evaziunii fiscale, trebuie să se arate că, pentru ca un argument întemeiat pe această justificare să poată fi primit, scopul specific al acestei măsuri trebuie să fie cel de a împiedica montaje pur artificiale, fără legătură cu realitatea economică, și destinate să eludeze impozitul datorat în mod normal pentru beneficiile generate de activități pe teritoriul național (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 decembrie 2015, Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, punctul 42 și jurisprudența citată).

               45

               În această privință, trebuie să se constate că legislația în discuție în litigiul principal nu are ca obiect specific privarea de beneficiul unui avantaj fiscal a montajelor pur artificiale al căror scop ar fi eludarea legislației fiscale daneze, ci exclude din sfera beneficiarilor săi, în mod general, orice societate rezidentă care a acordat, pentru orice motiv, un împrumut unei filiale subcapitalizate rezidente într‑un alt stat membru (a se vedea prin analogie Hotărârea din 12 decembrie 2002, Lankhorst‑Hohorst, C‑324/00, EU:C:2002:749, punctul 37 și jurisprudența citată).

               46

               Pe de altă parte, pare să rezulte din dosarul de care dispune Curtea că împrumuturile acordate de Damixa aveau ca obiectiv să finanțeze în esență pierderile înregistrate de Damixa Armaturen, care cunoștea mari dificultăți financiare în perioada în discuție, și nu prezenta, așadar, a priori caracterul unui montaj pur artificial realizat în scopuri exclusiv fiscale.

               47

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată de instanța de trimitere că articolul 49 TFUE coroborat cu articolul 54 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care acordă unei societăți rezidente o scutire fiscală pentru dobânzile plătite de o filială rezidentă, în măsura în care aceasta din urmă nu a putut deduce cheltuielile corespunzătoare ca urmare a normelor de limitare a dreptului de deducere a dobânzilor plătite în cazul subcapitalizării, dar exclude scutirea care ar rezulta din aplicarea propriei legislații privind subcapitalizarea atunci când filiala este rezidentă în alt stat membru.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               48

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolul 49 TFUE coroborat cu articolul 54 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care acordă unei societăți rezidente o scutire fiscală pentru dobânzile plătite de o filială rezidentă, în măsura în care aceasta din urmă nu a putut deduce cheltuielile corespunzătoare ca urmare a normelor de limitare a dreptului de deducere a dobânzilor plătite în cazul subcapitalizării, dar exclude scutirea care ar rezulta din aplicarea propriei legislații privind subcapitalizarea atunci când filiala este rezidentă în alt stat membru.

                     Semnături

            (
            *1
         )	* Limba de procedură: daneza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 12 iulie 2001. # Banatrading GmbH împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Regulamentul (CEE) nr. 404/93 - Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-3/99.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 13 iulie 2006. # Independant Music Publishers and Labels Association (Impala, association internationale) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Regulamentul (CEE) nr. 4064/89. # Cauza T-464/04.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanţă (camera a patra) din data de 10 septembrie 2003. # Hans McAuley împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Raport de evaluare. # Cauza T-165/01.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 20 martie 1991. # Gloria Pérez-Mínguez Casariego împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Admisibilitate. # Cauza T-1/90.


Hotărârea Curții din data de 27 iunie 1979. # Advokatrådet în exercitarea mandatului din partea P. Conradsen A/S împotriva Ministeriet for skatter og afgifter. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Østre Landsret - Danemarca. # Cauza 161/78.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 21 ianuarie 1987. # Michael Powell împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 219/84.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 5 octombrie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Ajutor de stat. # Cauza C-232/05.