title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din data de 8 aprilie 2008. # Giovanni Bordini împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari - Coeficient corector. # Cauza F-134/06.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera întâi)
      8 aprilie 2008
      Cauza F‑134/06
      Giovanni Bordini
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Funcționari – Pensii – Coeficient corector – Stat membru de reședință – Noțiunea de reședință – Noțiunea de reședință principală – Înscrisuri justificative”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Bordini solicită, pe de o parte, anularea deciziei
         din 25 ianuarie 2006 a autorității împuternicite să facă numiri din cadrul Comisiei prin care s‑a refuzat aplicarea coeficientului
         corector al Regatului Unit în ceea ce privește pensia sa, precum și anularea, în măsura în care se dovedește necesar, a deciziei
         din 18 august 2006 prin care a fost respinsă reclamația sa introdusă la 19 aprilie 2006 și, pe de altă parte, obligarea Comisiei
         la plata către reclamant a unei dobânzi aferente sumelor datorate în temeiul aplicării retroactive, începând cu 1 aprilie
         2004, a coeficientului corector al Regatului Unit în ceea ce privește pensia sa, dobânzi calculate pe baza ratei stabilite
         de Banca Centrală Europeană pentru operațiunile principale de refinanțare, aplicabilă în perioada respectivă, majorată cu
         două puncte

      Decizia: Respinge acțiunea. Comisia suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, jumătate din cheltuielile efectuate de reclamant
         în legătură cu reuniunea informală din 5 iunie 2007. Reclamantul suportă propriile cheltuieli de judecată, cu excepția a jumătate
         din cheltuielile pe care le‑a efectuat pentru reuniunea informală din 5 iunie 2007.

      Sumarul hotărârii
      Funcționari – Pensii – Coeficient corector
      (Statutul funcționarilor, art. 82)
      Noțiunea de reședință, în sensul articolului 82 din fostul statut, care prevedea aplicarea, în cazul pensiilor, a coeficientului
         corector stabilit pentru țara în care titularul pensiei demonstrează că și‑a stabilit reședința, se referă la locul în care
         fostul funcționar a stabilit efectiv centrul intereselor sale, cu alte cuvinte, locul în care persoana interesată a stabilit,
         cu intenția de a‑i conferi un caracter stabil, centrul permanent sau obișnuit al intereselor sale și unde se presupune că
         aceasta își va efectua cheltuielile. Pe de altă parte, noțiunea de reședință implică, independent de elementul strict cantitativ
         referitor la timpul petrecut de acea persoană pe teritoriului unei țări sau al alteia, pe lângă faptul de a se afla din punct
         de vedere fizic într‑un anumit loc, intenția de a conferi acestui fapt continuitatea ce rezultă dintr‑o deprindere de viață
         și din obișnuința desfășurării unor raporturi sociale normale. Această noțiune de reședință este specifică funcției publice
         comunitare și nu coincide în mod necesar cu accepțiunile acestui termen care există în sistemele juridice naționale.

      (a se vedea punctele 69 și 86)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 4 iunie 2003, Del Vaglio/Comisia, T‑124/01 și T‑320/01, RecFP, p. I‑A‑157 și II‑767, punctul
         70 și jurisprudența citată, punctul 71 și jurisprudența citată și punctul 72; 12 septembrie 2005, Dionyssopoulou/Consiliul,
         T‑320/04, punctul 39; 27 septembrie 2006, Kontouli/Consiliul, T‑416/04, RecFP, p. I‑A‑2‑181 și II‑A‑2‑897, punctul 71


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 16 iulie 1992. # Hilaire Della Pietra împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Raport de evaluare - Admisibilitate. # Cauza T-1/91.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 24 octombrie 2013.#Comisia Europeană împotriva Regatului Spaniei.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Mediu – Directiva 2000/60/CE – Cadrul comunitar pentru o politică comunitară în domeniul apei – Transpunerea articolului 4 alineatul (8), a articolului 7 alineatul (2), a articolului 10 alineatele (1) și (2), precum și a punctelor 1.3 și 1.4 din anexa V la Directiva 2000/60 – Bazine hidrografice intracomunitare și intercomunitare – Articolul 149 alineatul 3 in fine din Constituția spaniolă – Normă supletivă.#Cauza C-151/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      24 octombrie 2013 (
            *1
         )
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Mediu — Directiva 2000/60/CE — Cadrul comunitar pentru o politică comunitară în domeniul apei — Transpunerea articolului 4 alineatul (8), a articolului 7 alineatul (2), a articolului 10 alineatele (1) și (2), precum și a punctelor 1.3 și 1.4 din anexa V la Directiva 2000/60 — Bazine hidrografice intracomunitare și intercomunitare — Articolul 149 alineatul 3 in fine din Constituția spaniolă — Normă supletivă”
      În cauza C‑151/12,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 258 TFUE, introdusă la 26 martie 2012,

         Comisia Europeană, reprezentată de G. Valero Jordana, de E. Manhaeve și de B. Simon, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      reclamantă,
      împotriva

         Regatului Spaniei, reprezentat de A. Rubio González, în calitate de agent,
      pârât,
      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, și domnii E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby și C. Vajda (raportor), judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 aprilie 2013,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 30 mai 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin neluarea tuturor măsurilor necesare pentru a transpune articolul 4 alineatul (8), articolul 7 alineatul (2), articolul 10 alineatele (1) și (2), precum și punctele 1.3 și 1.4 din anexa V la Directiva 2000/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2000 de stabilire a unui cadru de politică comunitară în domeniul apei (JO L 327, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 193) în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul directivei menționate.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               2

               Potrivit articolului 1 din Directiva 2000/60, aceasta urmărește să stabilească un cadru pentru protecția apelor interioare de suprafață, a apelor de tranziție, a apelor de coastă și a apelor subterane.

               3

               În temeiul articolului 2 punctul 13 din această directivă, un „bazin hidrografic” este o „zonă în care toate scurgerile de apă converg, printr‑o rețea de râuri, [de] fluvii și, eventual, [de] lacuri, către mare, în care se varsă printr‑o singură gură de vărsare, un singur estuar sau o singură deltă”.

               4

               Articolul 4 din directiva menționată, intitulat „Obiective de mediu”, prevede la alineatul (8):
               „La aplicarea alineatelor (3), (4), (5), (6) și (7), statele membre se asigură că aplicarea nu împiedică sau nu compromite realizarea obiectivelor prezentei directive în cazul altor corpuri de apă din același district hidrografic și este în conformitate cu punerea în aplicare a altor dispoziții legale comunitare în materie de mediu.”

               5

               Articolul 7 din aceeași directivă, intitulat „Apele utilizate la captarea apei potabile”, prevede la alineatul (2):
               „Pentru fiecare corp de apă identificat în aplicarea alineatului (1), statele membre se asigură de faptul că, pe lângă îndeplinirea obiectivelor prevăzute la articolul 4 în conformitate cu cerințele prezentei directive pentru corpurile de apă de suprafață, inclusiv cu standardele de calitate stabilite la nivel comunitar în temeiul articolului 16, apa obținută îndeplinește cerințele Directivei 80/778/CEE, astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/83/CE, pe baza regimului prevăzut pentru tratarea apelor și în conformitate cu legislația comunitară.”

               6

               Articolul 8 din Directiva 2000/60, intitulat „Monitorizarea stării apelor de suprafață, a apelor subterane și a zonelor protejate”, stabilește la alineatul (2):
               „[Programele de monitorizare a stării apelor] devin operaționale în termen de cel mult șase ani de la data intrării în vigoare a prezentei directive, cu excepția cazului în care legislația corespunzătoare conține dispoziții contrare. Monitorizarea respectivă se efectuează în conformitate cu cerințele stabilite în anexa V.”

               7

               Sub titlul „Abordarea combinată a surselor punctiforme și a surselor difuze”, articolul 10 din această directivă prevede la alineatele (1) și (2):
               „(1)   Statele membre se asigură că toate evacuările în apele de suprafață menționate la alineatul (2) sunt controlate în conformitate cu abordarea combinată prevăzută de prezentul articol.
               (2)   Statele membre asigură stabilirea și/sau punerea în aplicare:

                        (a)

                        a controlării emisiilor pe baza celor mai bune tehnici disponibile sau

                        (b)

                        a valorilor limită de emisie relevante sau,

                        (c)

                        în cazul impacturilor difuze, a controalelor, inclusiv, dacă este necesar, a celor mai bune practici ecologice

                  prevăzute de:

                        —

                        Directiva 96/61/CE a Consiliului din 24 septembrie 1996 privind prevenirea și controlul integrat al poluării [(JO L 257, p. 26, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 183)];

                        —

                        Directiva 91/271/CEE a Consiliului din 21 mai 1991 privind tratarea apelor urbane reziduale [(JO L 135, p. 40, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 43)];

                        —

                        Directiva 91/676/CEE a Consiliului din 12 decembrie 1991 privind protecția apelor împotriva poluării cu nitrați proveniți din surse agricole [(JO L 375, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 81)];

                        —

                        directivele adoptate în temeiul articolului 16 din prezenta directivă;

                        —

                        directivele enumerate în anexa IX;

                        —

                        orice altă legislație comunitară relevantă,

                  în termen de cel mult 12 ani de la data intrării în vigoare a prezentei directive, cu excepția cazului în care legislația corespunzătoare conține dispoziții contrare.”

               8

               Anexa V la Directiva 2000/60 cuprinde punctul 1.3, intitulat „Monitorizarea stării ecologice și chimice a apelor de suprafață”. Acest punct stabilește:
               „Rețeaua de monitorizare a apelor de suprafață este stabilită în conformitate cu cerințele articolului 8. Rețeaua de monitorizare este astfel concepută încât să ofere o privire de ansamblu coerentă și completă asupra stării ecologice și chimice din fiecare district hidrografic și să permită clasificarea corpurilor de apă în cinci clase conforme definițiilor normative de la punctul 1.2. În planul de gestionare a districtului hidrografic, statele membre furnizează una sau mai multe hărți ale rețelei de monitorizare a apelor de suprafață.
               Pe baza analizei caracteristicilor și a studierii impactului în conformitate cu articolul 5 și anexa II, statele membre întocmesc, pentru fiecare perioadă la care se referă planul de gestionare a districtului hidrografic, un program de control al monitorizării și un program de controale operaționale. În unele cazuri, există necesitatea ca statele membre să întocmească, de asemenea, programe de controale de investigare.
               Statele membre monitorizează parametrii care indică starea fiecărui element calitativ pertinent. La selectarea parametrilor pentru elementele calitative biologice, statele membre identifică nivelul taxonomic adecvat pentru a obține un grad suficient de fiabilitate și de precizie, necesar pentru clasificarea elementelor calitative. Evaluarea nivelului de fiabilitate și de precizie a rezultatelor obținute pe baza programelor de control este indicată în plan.”

               9

               Punctele 1.3.1-1.3.6 din anexa V la această directivă stabilesc norme privind conceperea controalelor de monitorizare, conceperea controalelor operaționale, conceperea controalelor de anchetă, frecvența controalelor, controalele suplimentare necesare pentru zonele protejate și standarde pentru controlul elementelor calitative.

               10

               Punctul 1.4 din anexa V la Directiva 2000/60, intitulat „Clasificarea și prezentarea stărilor ecologice”, cuprinde punctul 1.4.1, intitulat „Comparabilitatea rezultatelor controalelor biologice”, care prevede următoarele:

                        „(i)

                        Statele membre stabilesc sisteme de control pentru a estima valorile elementelor calitative biologice specificate pentru fiecare categorie de apă de suprafață sau pentru corpurile de apă de suprafață artificiale și puternic modificate. La aplicarea procedurii prezentate în continuare corpurilor de apă artificiale sau puternic modificate, trimiterile la starea ecologică trebuie interpretate ca trimiteri la potențialul ecologic. Aceste sisteme pot utiliza anumite specii sau grupuri de specii reprezentative pentru elementul calitativ în ansamblu.

                        (ii)

                        Pentru a asigura comparabilitatea sistemelor de control, rezultatele sistemelor utilizate de fiecare stat membru se exprimă ca indici de calitate ecologică în scopul clasificării stării ecologice. Acești indici reprezintă relația dintre valorile parametrilor biologici înregistrați pentru un anumit corp de apă de suprafață și valorile acestor parametri în condițiile de referință aplicabile corpului respectiv. Indicele este exprimat ca valoare numerică între zero și unu, starea ecologică foarte bună fiind reprezentată de valorile apropiate de unu, iar starea ecologică deteriorată de valorile apropiate de zero.

                        (iii)

                        Fiecare stat divide scala indicilor de calitate ecologică din propriul sistem de control, pentru fiecare categorie de ape de suprafață, în cinci clase variind de la o stare ecologică foarte bună la o stare deteriorată, în conformitate cu punctul 1.2, alocând o valoare numerică fiecărei delimitări dintre clase. Valoarea delimitării între clasele de stare ecologică «foarte bună» și «bună», precum și valoarea delimitării între clasele de stare ecologică «bună» și «medie» sunt stabilite prin exercițiul de intercalibrare descris mai jos.

                  […]”

         Dreptul spaniol

               11

               În vederea gospodăririi apelor, legislația spaniolă face distincție între două categorii de bazine hidrografice, și anume bazinele hidrografice „intercomunitare”, care cuprind apele care circulă pe teritoriul mai multor comunități autonome și cu privire la care numai statul poate să legifereze, și bazinele „intracomunitare”, care se află pe teritoriul unei singure comunități autonome și cu privire la care comunitățile autonome își pot asuma competențe normative.

               12

               Conform articolului 149 alineatul 3 din Constituție:
               „Domeniile de competență care nu au fost transferate în mod expres statului prin această Constituție pot fi preluate de către comunitățile autonome în temeiul statutelor respective. În domeniile care nu sunt preluate prin statutele privind autonomia, competența revine statului, ale cărui norme au supremație în caz de conflict în toate materiile care nu intră în sfera competenței exclusive a comunităților autonome. În orice caz, legislația statului completează legislația comunităților autonome.”

               13

               În ceea ce privește bazinele hidrografice intercomunitare, punerea în aplicare a dispozițiilor vizate ale Directivei 2000/60 s‑a realizat prin Ordinul ARM/2656/2008 din 10 septembrie 2008 de aprobare a instrucțiunilor privind planificarea hidrologică (BOE nr. 229 din 22 septembrie 2008, p. 38472, denumit în continuare „ordinul din 2008”).

               14

               Articolul unic alineatul (2) al ordinului din 2008 prevede că „instrucțiunile aprobate se aplică bazinelor hidrografice intercomunitare”.

               15

               Ordinul din 2008 a fost modificat sub anumite aspecte prin Ordinul ARM/1195/2011 din 11 mai 2011 (BOE nr. 114 din 13 mai 2011, p. 48584, denumit în continuare „ordinul din 2011”).

               16

               În ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare, numai comunitatea autonomă Catalonia și‑a exercitat competența normativă pentru punerea în aplicare a dispozițiilor în cauză ale Directivei 2000/60. În acest scop, a adoptat două măsuri, și anume Decretul 380/2006 din 10 octombrie 2006 de aprobare a regulamentului de planificare hidrologică în Catalonia (Diario Oficial de la Generalidad de Cataluña nr. 4740 din 16 octombrie 2006, p. 42776, denumit în continuare „Decretul 380/2006”) și, respectiv, Acordul guvernamental GOV/128/2008 din 3 iunie 2008 privind programul de monitorizare și control al bazinului fluvial al Cataloniei (denumit în continuare „acordul guvernamental din 2008”).

         Procedura precontencioasă

               17

               Printr‑o scrisoare de punere în întârziere din 24 februarie 2009, Comisia a informat Regatul Spaniei că, în opinia sa, prin transpunerea incorectă și prin greșita aplicare în ordinea juridică spaniolă a dispozițiilor articolului 4 alineatul (8), ale articolului 7 alineatul (2), ale articolului 10 alineatele (1) și (2), precum și ale punctelor 1.3 și 1.4 din anexa V la Directiva 2000/60, acesta nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul respectivelor dispoziții.

               18

               Regatul Spaniei a răspuns prin scrisoarea din 23 iunie 2009.

               19

               Considerând că acest răspuns nu permite să se rețină că Directiva 2000/60 a fost pe deplin transpusă, Comisia a adresat, la 22 martie 2010, un aviz motivat Regatului Spaniei, invitându‑l să ia măsurile necesare pentru a se conforma avizului în termen de două luni de la primire. Acest termen a expirat la 22 mai 2010.

               20

               Regatul Spaniei a răspuns, după expirarea termenului stabilit în avizul motivat, prin patru scrisori în care a anunțat măsurile pe care urma să le adopte în curând pentru a se conforma avizului. De asemenea, acest stat membru a comunicat Comisiei rapoarte privind evoluția elaborării acestor măsuri, precum și un anumit număr de acte adoptate în acest scop. Printre actele comunicate Comisiei se numără în special ordinul din 2011.

               21

               Având în vedere răspunsurile, Comisia a considerat că situația continua să fie nesatisfăcătoare în ceea ce privește transpunerea articolului 4 alineatul (8), a articolului 7 alineatul (2), a articolului 10 alineatele (1) și (2), precum și a punctelor 1.3 și 1.4 din anexa V la Directiva 2000/60 în cazul bazinelor hidrografice intracomunitare. Prin urmare, Comisia a decis să formuleze prezenta acțiune.

         Cu privire la acțiune

         Cu privire la obiecțiile întemeiate pe netranspunerea dispozițiilor Directivei 2000/60 în cazul bazinelor hidrografice intracomunitare situate în afara Cataloniei

      Argumentele părților

               22

               Comisia admite faptul că punctul 1.4 din anexa V la Directiva 2000/60, pe de o parte, și articolul 4 alineatul (8), articolul 7 alineatul (2), articolul 10 alineatele (1) și (2), precum și punctul 1.3 din anexa V la această directivă, pe de altă parte, au fost transpuse în ordinea juridică spaniolă prin punctul 5.1 din ordinul din 2008 și prin articolul unic alineatele (2)-(6) al ordinului din 2011. Cu toate acestea, dat fiind faptul că ordinele respective nu se aplică decât în privința bazinelor hidrografice intercomunitare, Comisia deduce ca dispozițiile sus‑menționate ale Directivei 2000/60 nu au fost transpuse în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare.

               23

               Regatul Spaniei arată că transpunerea în dreptul intern a obligațiilor care decurg din dispozițiile în discuție ale Directivei 2000/60 în privința bazinelor hidrografice intracomunitare situate în afara Cataloniei este garantată prin norma supletivă cuprinsă la articolul 149 alineatul 3 in fine din Constituție. Din norma supletivă menționată ar rezulta în special că, atunci când o comunitate autonomă având competență normativă într‑un anumit domeniu nu își exercită această competență sau o exercită numai parțial, normele statale rămân în vigoare fie în integralitate, fie parțial în privința aspectelor nereglementate de comunitatea autonomă. Regatul Spaniei susține deopotrivă, invocând ordinul din 2008, că în speță este garantată deplina aplicare a normelor statale în cazul bazinelor hidrografice intracomunitare. Pe de altă parte, Regatul Spaniei reproșează Comisiei faptul că a urmărit să impună modalitatea în care trebuia să aibă loc transpunerea în acest stat membru, încălcând articolul 4 alineatul (2) TUE și articolul 288 al treilea paragraf TFUE.

               24

               În ceea ce o privește, Comisia respinge această ultimă susținere. Referitor la aplicarea cu titlu supletiv a normelor statale în cazul bazinelor hidrografice intracomunitare, aceasta arată că interpretarea normei supletive propusă de Regatul Spaniei nu constituie o interpretare admisă în jurisprudența constituțională spaniolă. În orice caz, potrivit Comisiei, în speță, ordinele sus‑menționate nu s‑ar aplica efectiv în cazul bazinelor hidrografice intracomunitare.

         Aprecierea Curții
      – Cu privire la obiecția întemeiată pe netranspunerea punctului 1.4 din anexa V la Directiva 2000/60, la care face trimitere articolul 8 alineatul (2) din această directivă

               25

               Trebuie arătat de la bun început, în ceea ce privește obiecția invocată de Comisie și întemeiată pe netranspunerea punctului 1.4 din anexa V la Directiva 2000/60, că, în cursul ședinței, Comisia a restrâns această obiecție la netranspunerea punctului 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la această directivă.

               26

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, dispozițiile unei directive trebuie puse în aplicare cu o forță juridică incontestabilă, cu specificitatea, cu precizia și cu claritatea necesare în vederea satisfacerii cerinței securității juridice (a se vedea în special Hotărârea din 20 noiembrie 2003, Comisia/Franța, C-296/01, Rec., p. I-13909, punctul 54, și Hotărârea din 16 iulie 2009, Comisia/Irlanda, C-427/07, Rep., p. I-6277, punctul 55).

               27

               Totuși, potrivit articolului 288 al treilea paragraf TFUE, statele membre beneficiază de posibilitatea de a alege forma și mijloacele de punere în aplicare a directivelor care garantează în cea mai mare măsură atingerea rezultatului urmărit de acestea. Din această dispoziție rezultă că transpunerea unei directive nu impune în mod obligatoriu adoptarea unei măsuri legislative în fiecare stat membru.

               28

               De asemenea, Curtea a statuat în mod repetat că nu este necesară întotdeauna o preluare formală a dispozițiilor unei directive într‑o dispoziție legală expresă și specifică, pentru punerea în aplicare a unei directive putând fi suficient, în funcție de conținutul acesteia, un context juridic general. În special, existența unor principii generale de drept constituțional sau administrativ poate face redundantă transpunerea prin acte cu putere de lege sau prin acte administrative specifice, cu condiția însă ca aceste principii să garanteze efectiv aplicarea integrală a directivei de către administrația națională și ca, în cazul în care dispoziția în cauză din directivă urmărește să confere drepturi particularilor, situația juridică ce rezultă din aceste principii să fie suficient de precisă și de clară, iar beneficiarilor să li se ofere posibilitatea să își cunoască pe deplin drepturile și să se prevaleze de acestea, dacă este cazul, în fața instanțelor naționale (a se vedea Hotărârea din 30 noiembrie 2006, Comisia/Luxemburg, C-32/05, Rec., p. I-11323, punctul 34 și jurisprudența citată).

               29

               În lumina acestei jurisprudențe trebuie analizată obiecția invocată de Comisie.

               30

               Este cert că Regatul Spaniei nu a adoptat măsuri legislative pentru a transpune punctul 1.4 din anexa V la Directiva 2000/60 în ceea ce privește bazinele intracomunitare situate în afara Cataloniei, de vreme ce ordinul din 2008 nu se aplică decât în cazul bazinelor hidrografice intercomunitare.

               31

               Potrivit Regatului Spaniei, această transpunere este garantată prin norma supletivă cuprinsă la articolul 149 alineatul 3 in fine din Constituție, potrivit căreia, atunci când comunitățile autonome nu și‑au exercitat competența normativă pentru transpunerea Directivei 2000/60, ordinul din 2008 se aplică și în ceea ce privește respectivele bazine intracomunitare.

               32

               Mai întâi, presupunând că, în speță, s‑ar putea aplica norma supletivă, Regatul Spaniei nu a explicat însă în ce modalitate acest principiu ar permite să se remedieze lipsa unei reglementări privind bazinele hidrografice intracomunitare, ținând seama de limitarea expresă a domeniului de aplicare al ordinului din 2008 la bazinele hidrografice intercomunitare.

               33

               În continuare, trebuie arătat că, în cazul în care aplicarea cu titlu supletiv a ordinului din 2008 ar trebui înțeleasă în sensul că dispozițiile de punere în aplicare pe care le prevede la punctul 5.1 se aplică, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 23-25 din concluzii, dincolo de modul de redactare a articolului unic alineatul (2) al acestui ordin, și bazinelor hidrografice intracomunitare, situația juridică care ar decurge din aceasta nu ar îndeplini cerințele de claritate și de precizie care trebuie să caracterizeze măsurile naționale de transpunere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 ianuarie 2002, Comisia/Italia, C-372/99, Rec., p. I-819, punctul 18).

               34

               Trebuie să se adauge de asemenea că, fără a fi contrazisă cu privire la acest aspect de Regatul Spaniei și întemeindu‑se pe un raport al Consejo de Estado din 15 decembrie 2010, Comisia menționează incertitudinea care există în stadiul actual al dreptului constituțional spaniol cu privire la conținutul normei supletive ca instrument de garantare a punerii în aplicare a dreptului Uniunii.

               35

               În sfârșit, trebuie arătat, potrivit jurisprudenței dezvoltate de Tribunal Constitucional, pe care Regatul Spaniei o citează în observațiile sale, că articolul 149 alineatul 3 in fine din Constituție pare să nu permită aplicarea normelor statale cu titlu supletiv în cazul în care lipsește reglementarea comunităților autonome, ci numai pentru a acoperi lacunele identificate. Trebuie să se adauge că, în ședință, Regatul Spaniei a confirmat faptul că, în speță, comunitățile autonome, cu excepția comunității autonome Catalonia, nu și‑au exercitat competența normativă. În aceste condiții, aplicarea normei supletive în speță nu ar fi relevantă în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare situate în afara Cataloniei.

               36

               În ceea ce privește trimiterea pe care planurile de gospodărire a bazinelor hidrografice intracomunitare o fac la ordinul din 2008, invocată pentru a demonstra deplina aplicare a respectivului ordin în cazul acestor bazine, ținând seama de cele de mai sus, Regatul Spaniei nu a demonstrat că, atunci când au avut în vedere ordinul din 2008 în planurile de gospodărire a respectivelor bazine, comunitățile autonome au acționat în temeiul unei obligații juridice. Or, din moment ce această trimitere reflectă numai o practică administrativă care poate, prin natura sa, să fie modificată în orice moment și care este lipsită de o publicitate adecvată, nu se poate considera că aceasta constituie o executare valabilă a obligațiilor care decurg din tratat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 ianuarie 2011, Comisia/Luxemburg, C-490/09, Rep., p. I-247, punctul 47 și jurisprudența citată).

               37

               În ceea ce privește argumentul Regatului Spaniei potrivit căruia Comisia ar fi încercat să impună modalitatea în care urma să aibă loc transpunerea dispozițiilor în cauză, încălcând articolul 4 alineatul (2) TUE și articolul 288 al treilea paragraf TFUE, trebuie să se constate că acest argument se întemeiază pe o interpretare eronată a cererii introductive a Comisiei. Astfel, în cererea sa introductivă, Comisia nu a indicat sau nu a propus Curții modalitatea în care urma să aibă loc transpunerea dispozițiilor în cauză ale Directivei 2000/60 în ordinea juridică spaniolă.

               38

               Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se considere că este fondată obiecția întemeiată pe netranspunerea punctului 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60, la care face trimitere articolul 8 alineatul (2) din această directivă.

         – Cu privire la obiecția întemeiată pe netranspunerea articolului 4 alineatul (8), a articolului 7 alineatul (2) și a articolului 10 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/60, precum și a punctului 1.3 din anexa V la aceasta, la care face trimitere articolul 8 alineatul (2) din directiva menționată

               39

               Este cert că, în versiunea care era în vigoare la data expirării termenului stabilit în avizul motivat, ordinul din 2008 nu prevedea nicio dispoziție de punere în aplicare a articolului 4 alineatul (8), a articolului 7 alineatul (2) și a articolului 10 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/60, precum și a punctului 1.3 din anexa V la aceasta, la care face trimitere articolul 8 alineatul (2) din directiva menționată.

               40

               Regatul Spaniei invocă în înscrisurile sale transpunerea acestor dispoziții prin ordinul din 2011, în legătură cu norma supletivă. Trebuie arătat în această privință că, în orice caz, ordinul din 2011 nu a intrat în vigoare decât după expirarea termenului stabilit în avizul motivat. Or, potrivit unei jurisprudențe constante, existența neîndeplinirii obligațiilor trebuie apreciată în funcție de situația din statul membru în cauză astfel cum se prezenta aceasta la momentul expirării termenului stabilit în avizul motivat, schimbările intervenite ulterior neputând fi luate în considerare de Curte (a se vedea Hotărârea din 6 noiembrie 2012, Comisia/Ungaria, C‑286/12, punctul 41 și jurisprudența citată).

               41

               În ceea ce privește, pe de altă parte, termenul de 12 ani prevăzut la articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2000/60 pentru stabilirea și/sau pentru punerea în aplicare a anumitor limitări ale emisiilor indicate în această dispoziție, trebuie arătat că articolul 24 alineatul (1) din directiva menționată stabilește un termen de transpunere a acesteia, inclusiv a articolului 10. Trebuie să se constate, așadar, după cum a procedat avocatul general la punctul 7 din concluzii, că articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2000/60 nu prevede un termen pentru punerea în aplicare a dispoziției menționate, ci un termen în care trebuie să fie efectuate controalele.

               42

               În consecință, este fondată obiecția întemeiată pe netranspunerea articolului 4 alineatul (8), a articolului 7 alineatul (2) și a articolului 10 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/60, precum și a punctului 1.3 din anexa V la aceasta, la care face trimitere articolul 8 alineatul (2) din directiva menționată.

         Cu privire la obiecțiile întemeiate pe netranspunerea dispozițiilor Directivei 2000/60 în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare situate în Catalonia

      Argumentele părților

               43

               Regatul Spaniei se întemeiază pe două măsuri adoptate de această comunitate autonomă în termenul stabilit în avizul motivat, și anume Decretul 380/2006 și acordul guvernamental din 2008, pentru a demonstra executarea obligațiilor care decurg din Directiva 2000/60 în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare situate în Catalonia. În plus, invocă alte trei măsuri adoptate de această comunitate autonomă după expirarea termenului stabilit în avizul motivat, și anume planul de gospodărire pentru districtul hidrografic în Catalonia din 23 noiembrie 2010, programul de măsuri aprobat prin acordul guvernamental al Generalidad de Cataluña din 23 noiembrie 2010 (denumit în continuare „programul de măsuri din 23 noiembrie 2010”) și Decretul regal 1219/2011 privind aprobarea planului de gospodărire a districtului bazinului fluvial al Cataloniei (BOE din 22 septembrie 2011, denumit în continuare „Decretul regal 1219/2011”), fără a indica însă, în ceea ce privește această ultimă măsură, care sunt dispozițiile din Directiva 2000/60 pe care aceasta urmărește să le pună în aplicare.

               44

               Comisia arată că, încălcându‑și obligația de cooperare loială, Regatul Spaniei nu a comunicat Comisiei, în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare situate în Catalonia, măsurile de transpunere a Directivei 2000/60 și nici nu le‑a anexat la memoriul în apărare. Cu titlu subsidiar, aceasta menționează, printre altele, că nu se poate lua în considerare Decretul regal 1219/2011, deoarece a fost adoptat după expirarea termenului stabilit în avizul motivat.

         Aprecierea Curții

               45

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că nu se poate ține seama de programul de măsuri din 23 noiembrie 2010 și nici de Decretul regal 1219/2011, pe care Regatul Spaniei le‑a invocat ca măsuri de transpunere a dispozițiilor Directivei 2000/60, din moment ce aceste măsuri au fost adoptate după expirarea termenului stabilit în avizul motivat.

               46

               În ceea ce privește transpunerea articolului 7 alineatul (2), precum și a articolului 10 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/60, Regatul Spaniei se întemeiază, sub acest aspect, pe lângă Decretul 380/2006 și acordul guvernamental din 2008, și pe programul de măsuri din 23 noiembrie 2010. În consecință, aceste dispoziții ale Directivei 2000/60 nu au fost transpuse decât parțial în termenul stabilit în avizul motivat.

               47

               În consecință, trebuie să se constate că sunt fondate obiecțiile invocate de Comisie și întemeiate pe netranspunerea de către Regatul Spaniei a acestor dispoziții ale Directivei 2000/60.

               48

               În ceea ce privește transpunerea articolului 4 alineatul (8) din această directivă, Regatul Spaniei arată că aceste dispoziții au fost transpuse prin Decretul 380/2006. Referitor la transpunerea punctului 1.3 și a punctului 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la directiva menționată, la care face trimitere articolul 8 alineatul (2) din aceasta, statul membru vizat se întemeiază, sub acest aspect, pe acordul guvernamental din 2008.

               49

               În această privință, trebuie să se arate, desigur, că Regatul Spaniei a invocat respectivele măsuri de transpunere pentru prima dată în stadiul memoriului în apărare, fapt care nu se poate concilia cu obligația de cooperare loială care incumbă statelor membre în temeiul articolului 4 alineatul (3) TUE. Prezenta acțiune nu are însă ca obiect neîndeplinirea obligației de informare, ci neîndeplinirea obligației de transpunere a anumitor dispoziții ale Directivei 2000/60. Simplul fapt că Regatul Spaniei nu a informat Comisia în procedura precontencioasă că transpunerea avusese loc deja nu este suficient pentru a stabili pretinsa neîndeplinire a obligațiilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2005, Comisia/Italia, C-456/03, Rec., p. I-5335, punctele 46 și 47).

               50

               Astfel, în măsura în care dispozițiile de drept intern invocate de Regatul Spaniei erau în vigoare la expirarea termenului stabilit în avizul motivat, ele trebuie luate în considerare de Curte pentru a aprecia existența unei neîndepliniri a obligațiilor (a se vedea Hotărârea din 16 iunie 2005, Comisia/Italia, citată anterior, punctul 48).

               51

               În ceea ce privește articolul 4 alineatul (8) din Directiva 2000/60 și punctul 1.3 și punctul 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la această directivă, trebuie să se constate că, în speță, Comisia nu a ridicat nicio obiecție de fond în privința Decretului 380/2006 și a acordului guvernamental din 2008, despre care Regatul Spaniei susține că transpun dispozițiile sus‑menționate ale Directivei 2000/60.

               52

               Prin urmare, trebuie respinsă obiecția întemeiată pe lipsa transpunerii articolului 4 alineatul (8) și a punctului 1.3 și a punctului 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60, la care face trimitere articolul 8 alineatul (2) din aceasta.

               53

               În aceste condiții, acțiunea trebuie respinsă în măsura în care se urmărește să se constate netranspunerea de către Regatul Spaniei a articolului 4 alineatul (8), a punctului 1.3 și a punctului 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60, la care face trimitere articolul 8 alineatul (2) din această directivă, în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare situate în Catalonia.

               54

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie constatat că, prin neluarea tuturor măsurilor necesare pentru a transpune articolul 4 alineatul (8), articolul 7 alineatul (2), articolul 10 alineatele (1) și (2), precum și punctul 1.3 și punctul 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60, la care face trimitere articolul 8 alineatul (2) din aceasta, în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare situate în afara Cataloniei, precum și articolul 7 alineatul (2) și articolul 10 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/60, în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare situate în Catalonia, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul directivei menționate.

               55

               Se impune să se respingă în rest acțiunea.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               56

               Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. În temeiul alineatului (3) al acestui articol, în cazul în care părțile cad fiecare în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată. Cu toate acestea, în cazul în care împrejurările cauzei justifică acest lucru, Curtea poate decide ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, o parte să suporte o fracțiune din cheltuielile de judecată efectuate de cealaltă parte.

               57

               În speță, întrucât Comisia a solicitat obligarea Regatului Spaniei la plata cheltuielilor de judecată, iar acesta a căzut în pretenții cu privire la partea esențială a motivelor sale și întrucât acest stat nu a transmis în procedura precontencioasă toate informațiile utile cu privire la dispozițiile din dreptul național prin care considera că și‑a îndeplinit diversele obligații rezultate din Directiva 2000/60, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:

                           1)

                           Prin neluarea tuturor măsurilor necesare pentru a transpune articolul 4 alineatul (8), articolul 7 alineatul (2), articolul 10 alineatele (1) și (2), precum și punctul 1.3 și punctul 1.4.1 subpunctele (i)-(iii) din anexa V la Directiva 2000/60/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2000 de stabilire a unui cadru de politică comunitară în domeniul apei, la care face trimitere articolul 8 alineatul (2) din aceasta, în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare situate în afara Cataloniei, precum și articolul 7 alineatul (2) și articolul 10 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/60, în ceea ce privește bazinele hidrografice intracomunitare situate în Catalonia, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul directivei menționate.

                           2)

                           Respinge în rest acțiunea.

                           3)

                           Obligă Regatul Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: spaniola.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 6 octombrie 2009.#Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Libera prestare a serviciilor - Articolul 49 CE și articolul 36 din Acordul privind SEE - Impozitare directă - Impozit pe venit - Scutire fiscală limitată la câștigurile provenite din loterii și din jocuri de noroc organizate de anumite organisme și entități naționale.#Cauza C-153/08.

text:
      Cauza C‑153/08
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Regatului Spaniei
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Libera prestare a serviciilor – Articolul 49 CE și articolul 36 din Acordul privind SEE – Impozitare directă – Impozit pe venit – Scutire fiscală limitată la câștigurile provenite din loterii și din jocuri de noroc organizate de anumite organisme și entități
         naționale”

      Sumarul hotărârii
      Libera prestare a serviciilor – Restricții – Legislație fiscală
      [art. 46 alin. (1) CE și art. 49 CE; Acordul privind SEE, art. 36]
      Un stat membru care menține în vigoare o legislație fiscală ce scutește câștigurile obținute din participarea la loterii,
         jocuri și pariuri organizate în acest stat membru de anumite organisme publice și de entități stabilite în acest stat membru
         și care desfășoară activități cu caracter social sau de asistență cu scop nelucrativ, fără să se acorde aceeași scutire câștigurilor
         provenite din loterii, jocuri și pariuri organizate de organismele și de entitățile stabilite în alt stat membru al Uniunii
         Europene sau al Spațiului Economic European și care desfășoară activități de același tip, nu își îndeplinește obligațiile
         care îi revin în temeiul articolului 49 CE și al articolului 36 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE).

      Astfel, organismele publice și entitățile care desfășoară activități cu caracter social sau de asistență cu scop nelucrativ
         stabilite în alte state membre decât statul membru vizat și care urmăresc aceleași obiective precum cele urmărite de organismele
         și de entitățile din respectivul stat membru se găsesc într‑o situație comparabilă cu cea a acestora din urmă.

      În aceste condiții, o astfel de scutire fiscală, din moment ce are ca efect acordarea unui tratament mai favorabil câștigurilor
         distribuite de organismele și de entitățile stabilite pe teritoriul național, constituie o restricție discriminatorie privind
         libera prestare a serviciilor în detrimentul organismelor publice și al entităților care desfășoară activități cu caracter
         social sau de asistență cu scop nelucrativ stabilite într‑un alt stat membru și care urmăresc aceleași obiective precum organismele
         și entitățile din primul stat membru.

      În măsura în care are caracter discriminatoriu, această restricție nu poate fi justificată decât dacă obiectivele urmărite
         de legiuitorul național pot fi calificate drept motive de ordine publică, de siguranță publică sau de sănătate publică în
         sensul articolului 46 alineatul (1) CE și dacă este conformă principiului proporționalității.

      În această privință, restricția nu este justificată de un obiectiv de prevenire a spălării banilor și de luptă împotriva fraudei
         fiscale, din moment ce autoritățile unui stat membru nu pot prezuma în mod valabil, cu caracter general și fără a face distincție,
         că organismele și entitățile stabilite în alt stat membru sunt angajate în activități criminale. În plus, excluderea generală
         de la beneficiul unei scutiri fiscale a acestor organisme și entități este disproporționată, întrucât depășește ceea ce este
         necesar pentru combaterea criminalității. Referitor la lupta împotriva dependenței de joc, deși nu este exclus ca acest obiectiv
         să poată fi considerat ca ținând de noțiunea de protecție a sănătății publice, totuși scutirea câștigurilor poate încuraja
         consumatorii să participe la loterii, jocuri de noroc și pariuri care pot beneficia de aceasta și nu este, așadar, de natură
         să asigure în mod coerent realizarea obiectivului care se pretinde a fi urmărit. În ceea ce privește finanțarea infrastructurilor
         și a proiectelor de utilitate publică datorită veniturilor încasate de organismele vizate de scutire, este vorba despre motive
         economice care de asemenea nu fac parte dintre motivele prevăzute la articolul 46 CE care ar putea justifica o restricție
         privind libera prestare a serviciilor garantată de tratat. Situația este aceeași în cazul protecției ordinii sociale și al
         protecției consumatorilor, care constituie motive imperative de interes general și, în consecință, nu pot justifica restricții
         care au caracter discriminatoriu.

      Reiese că această discriminare nu este justificată în sensul articolului 46 alineatul (1) CE.
      În măsura în care dispozițiile articolului 36 din Acordul privind SEE au aceeași valoare juridică precum prevederile, în esență
         identice, ale articolului 49 CE, considerațiile de mai sus sunt aplicabile mutatis mutandis articolului menționat.

      (a se vedea punctele 33, 34, 38-41, 43, 45 și 47-49 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      6 octombrie 2009(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Libera prestare a serviciilor – Articolul 49 CE și articolul 36 din Acordul privind SEE – Impozitare directă – Impozit pe venit – Scutire fiscală limitată la câștigurile provenite din loterii și din jocuri de noroc organizate de anumite organisme și entități
         naționale”

      În cauza C‑153/08,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         15 aprilie 2008,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnul R. Lyal și de doamna L. Lozano Palacios, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Regatului Spaniei, reprezentat de domnul F. Díez Moreno, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârât,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits și J.-J. Kasel (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 16 iulie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin menținerea în vigoare a unei
         legislații fiscale care prevede impozitarea câștigurilor obținute din participarea la toate tipurile de loterii, jocuri și
         pariuri organizate în afara Regatului Spaniei, în timp ce câștigurile provenite din anumite tipuri de loterii, jocuri și pariuri
         organizate în acest stat membru sunt scutite de impozitul pe venit, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi
         revin în temeiul dreptului comunitar și, în special, în temeiul articolului 49 CE și al articolului 36 din Acordul privind
         Spațiul Economic European din 2 mai 1992 (JO 1994, L 1, p. 3, Ediție specială, 11/vol. 53, p. 4, denumit în continuare „Acordul
         privind SEE”).

       Cadrul juridic
       Tratatul CE și Acordul privind SEE
      2        Conform articolului 49 primul paragraf CE:

      „În conformitate cu dispozițiile ce urmează, sunt interzise restricțiile privind libera prestare a serviciilor în cadrul Uniunii
         cu privire la resortisanții statelor membre stabiliți într‑un alt stat membru decât cel al beneficiarului serviciilor.”

      3        Articolul 36 alineatul (1) din Acordul privind SEE prevede:

      „În cadrul dispozițiilor prezentului acord, nu există restricții în ceea ce privește libertatea de a presta servicii pe teritoriul
         părților contractante cu privire la resortisanții statelor membre ale CE și ai statelor membre AELS [Asociația Europeană a
         Liberului Schimb] care sunt stabiliți într‑un stat membru al CE sau într‑un stat AELS, altul decât cel al persoanei căreia
         îi sunt destinate serviciile.”

       Reglementarea națională
      4        Articolul 7 din Legea 35/2006 din 28 noiembrie 2006 privind impozitul pe venitul persoanelor fizice și modificarea parțială
         a legilor privind impozitul pe profit, pe venitul nerezidenților și pe avere (BOE nr. 285 din 29 noiembrie 2006, p. 41734,
         denumită în continuare „Legea privind impozitul pe venit”), potrivit căruia anumite venituri sunt scutite de impozitul pe
         venit, prevede:

      „Următoarele venituri beneficiază de scutire:
      [...]
      ñ) Câștigurile obținute din loterii și din pariuri organizate de organismul public «Loterías y Apuestas del Estado» [organism
         public național responsabil de loterii și pariuri] și de organele sau entitățile comunităților autonome, precum și câștigurile
         provenite din tombole organizate de Crucea Roșie spaniolă și din tipurile de jocuri autorizate pentru Organización Nacional
         de Ciegos Españoles [Organizația Națională a Nevăzătorilor Spanioli].

      [...]”
      5        În temeiul altor prevederi din Legea privind impozitul pe venit, în special al articolelor 33.1, 45 și al articolului 63 alineatul
         1 din aceasta, câștigurile provenite din loterii, jocuri și pariuri organizate de alte organisme naționale sau străine, inclusiv
         cele stabilite în alte state membre ale Uniunii Europene sau ale Spațiului Economic European, se adaugă la baza de impozitare
         și sunt supuse unei cote progresive de impozitare a venitului.

       Procedura precontencioasă
      6        Prin scrisoarea de punere în întârziere din 4 aprilie 2006, Comisia a informat Regatul Spaniei că, în opinia sa, tratamentul
         fiscal prevăzut de reglementarea spaniolă pentru câștigurile provenite din loterii, jocuri și pariuri organizate în afara
         acestui stat membru este incompatibil cu articolul 49 CE și cu articolul 36 din Acordul privind SEE în măsura în care aceste
         câștiguri sunt supuse impozitului pe venit, în timp ce câștigurile provenite din anumite loterii și din anumite jocuri spaniole
         sunt scutite de acest impozit, și a solicitat statului menționat să îi transmită observații în această privință.

      7        În răspuns, Regatul Spaniei a arătat că scutirea în cauză nu se aplică decât în anumite cazuri și este legată de caracterul
         specific al entităților organizatoare. Nu ar exista nicio discriminare, întrucât organizatorii de loterii stabiliți în Spania
         sunt, în general, în aceeași situație precum cei care nu sunt stabiliți în acest stat membru. Pentru a justifica scutirea
         în cauză, Regatul Spaniei a invocat lupta împotriva efectelor nocive ale acestui tip de activități și marja largă de apreciere
         de care dispun statele membre în vederea reglementării acestui tip de jocuri.

      8        La 15 decembrie 2006, Comisia a emis un aviz motivat prin care solicita Regatului Spaniei să adopte măsurile necesare pentru
         a se conforma avizului în termen de două luni de la primirea acestuia.

      9        Prin scrisoarea 22 februarie 2007, guvernul spaniol a informat Comisia că își menține poziția. În opinia sa, Legea privind
         impozitul pe venit nu cuprinde nicio discriminare întemeiată pe naționalitate, pe reședință sau pe locul de stabilire al organizatorilor
         de loterii sau de jocuri de noroc și ar fi justificată prin motive de protecție a consumatorilor și a ordinii sociale.

      10      Comisia, nemulțumită de răspunsul Regatului Spaniei, a decis să formuleze prezenta acțiune.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      11      Comisia susține că, având în vedere jurisprudența Curții în materie de liberă prestare a serviciilor și în special Hotărârea
         din 13 noiembrie 2003, Lindman (C‑42/02, Rec., p. I‑13519), Legea privind impozitul pe venit este discriminatorie, deoarece
         efectul acesteia este de a face mai dificilă prestarea de servicii între Regatul Spaniei și celelalte state membre decât cea
         pur internă în Spania și este de natură să descurajeze persoanele care au reședința în Spania să participe la loterii ai căror
         organizatori sunt stabiliți în alte state membre ale Uniunii sau ale Spațiului Economic European. În consecință, această legislație
         ar fi contrară articolului 49 CE și articolului 36 din Acordul privind SEE.

      12      Desigur, scutirea în discuție nu ar viza toți organizatorii de loterii și de jocuri de noroc stabiliți în Spania și s‑ar limita
         la anumite entități determinate. Totuși, nu este mai puțin adevărat că, din moment ce nu ar beneficia de scutire decât entități
         stabilite în acest stat membru, aceasta ar avea un caracter discriminatoriu.

      13      Marja de apreciere de care dispun statele membre pentru a reglementa acest tip de activități nu ar permite justificarea scutirii
         prevăzute de Legea privind impozitul pe venit. Astfel, aceasta din urmă, în loc să impună anumite caracteristici pentru acordarea
         tratamentului fiscal favorabil, ar limita scutirea la anumite entități desemnate în mod precis, deși ar permite prestarea
         de servicii similare și de către alte entități care nu beneficiază de acest tratament fiscal favorabil, printre care figurează
         entitățile de același tip din alte state membre decât Regatul Spaniei sau entitățile care urmăresc aceleași obiective precum
         cele urmărite de entitățile spaniole avute în vedere de legea menționată.

      14      Pe de altă parte, ar reieși din cuprinsul punctului 25 din Hotărârea Lindman, citată anterior, că justificările susceptibile
         să fie invocate de un stat membru trebuie să fie însoțite de o analiză a oportunității și a proporționalității măsurii restrictive
         adoptate de acest stat. Or, în speță, Regatul Spaniei nu ar fi furnizat nicio informație de natură să justifice scutirea în
         litigiu.

      15      Comisia arată de asemenea că recurgerea la o măsură de scutire fiscală nu este cel mai adecvat mijloc pentru atingerea obiectivului
         urmărit de Regatul Spaniei, care ar fi acela de a descuraja jocurile de noroc, scutirea menționată fiind mai curând de natură
         să încurajeze participarea cetățenilor la aceste jocuri.

      16      În ceea ce privește obiectivele de prevenire a spălării banilor și de luptă împotriva fraudei fiscale, Comisia afirmă că nu
         înțelege în ce mod scutirea fiscală în discuție în speță ar putea contribui, astfel cum susține Regatul Spaniei, la realizarea
         obiectivelor menționate. Dimpotrivă, Comisia consideră că lupta împotriva acestor practici ar putea, eventual, să justifice
         suprimarea scutirii în cauză și în niciun caz menținerea sa. Aceasta adaugă că măsurile de prevenire a spălării banilor garantează
         deja un nivel de protecție semnificativ care face inutile măsurile de tipul celor în discuție în speță.

      17      Referitor la necesitatea de a garanta protecția consumatorilor conform normelor prevăzute în Spania, Comisia este de părere
         că nu se poate afirma în mod valabil că această protecție este amenințată de faptul că loteriile în discuție sunt organizate
         de entități stabilite în alte state membre. Astfel, în afară de faptul că activitățile în discuție sunt deja reglementate
         în fiecare stat membru, ar exista mecanisme de control compatibile cu dreptul comunitar care pot garanta această protecție.

      18      În orice caz, Legea privind impozitul pe venit ar avea un caracter discriminatoriu și, prin urmare, justificările invocate
         nu ar putea fi reținute.

      19      Regatul Spaniei contestă faptul că nu și‑ar fi îndeplinit obligațiile susținând, cu titlu principal, că scutirea fiscală în
         discuție în speță nu constituie o restricție discriminatorie. Această scutire, al cărei domeniu de aplicare ar fi personal
         întrucât se limitează la anumite instituții publice ale statului sau ale comunităților autonome, la Crucea Roșie spaniolă
         și la Organizația Națională a Nevăzătorilor Spanioli, ar genera desigur o diferență de tratament cu privire la organismele
         și entitățile pe care nu le prevede. Totuși, această diferență de tratament nu ar fi nici discriminatorie și nici contrară
         principiului egalității de tratament deoarece entitățile care nu sunt vizate de scutirea menționată nu s‑ar găsi în aceeași
         situație precum cele incluse în domeniul de aplicare al acesteia.

      20      Regatul Spaniei precizează că domeniul de aplicare al scutirii în cauză nu cuprinde totalitatea loteriilor, jocurilor de noroc
         și pariurilor organizate în Spania sau de entități cu reședința în Spania. Astfel, cu excepția acestei scutiri, câștigurile
         distribuite în cadrul jocurilor organizate de rezidenți sunt supuse acelorași impozite precum cele distribuite în cadrul jocurilor
         organizate de nerezidenți. În consecință, nu se poate concluziona că scutirea menționată produce sau este susceptibilă să
         producă o discriminare împotriva organizatorilor de loterii care nu sunt stabiliți în Spania. Nu ar exista nicio discriminare
         împotriva entităților nerezidente care prezintă caracteristici similare cu cele enumerate în Legea privind impozitul pe venit,
         dat fiind că aceasta din urmă nu definește domeniul de aplicare al scutirii în cauză în funcție de anumite caracteristici
         determinate și nu se referă nici la naționalitate și nici la locul de stabilire al entităților în cauză.

      21      Spre deosebire de cele susținute de Comisie, jurisprudența degajată din Hotărârea Lindman, citată anterior, nu ar fi aplicabilă
         în speță, întrucât, spre deosebire de legislația finlandeză în discuție în cauza în care a fost pronunțată această hotărâre,
         Legea privind impozitul pe venit ar supune, în principiu, impozitului pe venit câștigurile provenite din loterii, jocuri de
         noroc și pariuri, indiferent de locul în care sunt organizate și de locul de reședință al organizatorului.

      22      Cu titlu subsidiar, Regatul Spaniei arată că, presupunând chiar că scutirea în litigiu ar constitui o restricție privind libera
         prestare a serviciilor, această restricție, având în vedere specificul activităților în discuție, este justificată prin motive
         de ordin social, legate de prevenirea spălării banilor și de lupta împotriva fraudei fiscale, precum și prin obiective legate
         de protecția consumatorilor.

      23      În ceea ce privește, în primul rând, ordinea socială, Regatul Spaniei consideră că, în măsura în care reglementarea în discuție
         în speță este similară reglementărilor pe care Curtea le‑a analizat în cadrul cauzelor în care au fost pronunțate Hotărârea
         din 24 martie 1994, Schindler (C‑275/92, Rec., p. I‑1039), Hotărârea din 21 septembrie 1999, Läärä și alții (C‑124/97, Rec.,
         p. I‑6067), precum și Hotărârea din 21 octombrie 1999, Zenatti (C–67/98, Rec., p. I‑7289), raționamentul adoptat de Curte
         în aceste hotărâri este aplicabil în speță.

      24      Din hotărârile menționate ar reieși în special că statele membre dispun de o largă putere de apreciere în materie de loterii
         și alte jocuri de noroc în vederea asigurării protecției consumatorilor și a ordinii sociale.

      25      Or, scutirea în litigiu ar fi fost adoptată tocmai în această perspectivă, și anume, pe de o parte, descurajarea jocului în
         general prin instituirea principiului impozitării acestui tip de venituri și, pe de altă parte, acordarea unui tratament preferențial
         câștigurilor provenite din loterii și jocuri organizate de instituții publice pentru considerente legate de finanțarea infrastructurilor
         de utilitate publică.

      26      În ceea ce privește, în al doilea rând, prevenirea spălării banilor și lupta împotriva fraudei fiscale, Regatul Spaniei susține
         că realizarea acestor obiective ar fi grav compromisă dacă scutirea în litigiu ar trebui să se aplice câștigurilor provenite
         din jocuri organizate de anumite organisme publice sau de asistență care nu sunt supuse legislației spaniole, întrucât administrația
         fiscală nu ar avea posibilitatea de a controla aceste venituri în mod similar cu cel în care procedează în prezent.

      27      În al treilea rând, referitor la protecția consumatorilor, Regatul Spaniei amintește că, în Spania, organizarea de loterii,
         jocuri de noroc și pariuri este o activitate supusă unei reglementări care urmărește protejarea drepturilor și a intereselor
         jucătorilor prin asigurarea unei aplicări neîntrerupte a reglementării în vigoare. Extinderea scutirii în cauză la entități
         care nu sunt supuse reglementării în materie de organizare a jocurilor menționate ar avea drept efect reducerea nivelului
         de protecție a consumatorilor. Scutirea respectivă ar fi, prin urmare, justificată de necesitatea de a garanta protecția consumatorilor
         pe care autoritățile spaniole o consideră adecvată, motiv care ar fi fost pe deplin recunoscut în jurisprudența Curții.

       Aprecierea Curții
       Cu privire la existența unei inegalități de tratament întemeiate pe naționalitate
      28      Cu titlu preliminar, trebuie amintit că, deși fiscalitatea directă este de competența statelor membre, nu este mai puțin adevărat
         că acestea din urmă trebuie să exercite această competență cu respectarea dreptului comunitar (Hotărârea din 11 august 1995,
         Wielockx, C‑80/94, Rec., p. I‑2493, punctul 16, Hotărârea din 16 iulie 1998, ICI, C‑264/96, Rec., p. I‑4695, punctul 19, Hotărârea
         din 29 aprilie 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Rec., p. I‑2651, punctul 19, Hotărârea din 6 iunie 2000, Verkooijen,
         C‑35/98, Rec., p. I‑4071, punctul 32, și Hotărârea Lindman, citată anterior, punctul 18).

      29      În ceea ce privește prevederile tratatului referitoare la libera prestare a serviciilor, acestea se aplică, astfel cum a hotărât
         Curtea cu privire la organizarea de loterii, unei activități care constă în a permite utilizatorilor să participe, în schimbul
         unei remunerații, la un joc de noroc (a se vedea Hotărârea Lindman, citată anterior, punctul 19). Pe de altă parte, de libera
         prestare a serviciilor beneficiază atât prestatorul, cât și destinatarul serviciilor (a se vedea Hotărârea din 8 septembrie
         2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International, C‑42/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 51).

      30      În plus, Curtea a considerat în repetate rânduri că, deși este legitim ca un stat membru să rezerve acordarea unor avantaje
         fiscale organismelor care urmăresc unele dintre obiectivele sale de interes general, totuși acesta nu poate rezerva beneficiul
         unor astfel de avantaje numai organismelor stabilite pe teritoriul său și ale căror activități pot, așadar, să îl degreveze
         de unele dintre responsabilitățile sale (a se vedea în special Hotărârea din 27 ianuarie 2009, Persche, C‑318/07, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctul 44).

      31      În special, atunci când un organism recunoscut ca fiind de interes general într‑un stat membru îndeplinește condițiile impuse
         în acest scop de legislația unui alt stat membru și are ca obiectiv promovarea unor interese identice ale colectivității,
         astfel încât ar putea fi recunoscut ca fiind de interes general în acest din urmă stat membru, autoritățile acestui stat membru
         nu pot refuza organismului respectiv dreptul la egalitatea de tratament pentru simplul motiv că acesta nu este stabilit pe
         teritoriul statului membru menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 septembrie 2006, Centro di Musicologia Walter
         Stauffer, C‑386/04, Rec., p. I‑8203, punctul 40, Hotărârea din 11 septembrie 2007, Schwarz și Gootjes‑Schwarz, C‑76/05, Rep.,
         p. I‑6849, punctul 81, precum și Hotărârea Persche, citată anterior, punctul 49).

      32      Curtea a concluzionat că un organism stabilit într‑un stat membru și care îndeplinește condițiile impuse de un alt stat membru
         pentru acordarea de avantaje fiscale se află, în ceea ce privește acordarea de către acest din urmă stat membru a unor avantaje
         fiscale pentru încurajarea activităților respective de interes general, într‑o situație comparabilă cu cea a organismelor
         recunoscute ca fiind de interes general și care sunt stabilite în acest din urmă stat membru (Hotărârea Persche, citată anterior,
         punctul 50).

      33      Or, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 66 din concluzii, trebuie să se constate că organismele publice și entitățile
         care desfășoară activități cu caracter social sau de asistență cu scop nelucrativ stabilite în alte state membre decât Regatul
         Spaniei și care urmăresc aceleași obiective precum cele urmărite de organismele și entitățile enumerate la articolul 7 litera
         ñ) din Legea privind impozitul pe venit se găsesc într‑o situație comparabilă cu cea a acestora din urmă.

      34      În aceste condiții, trebuie să se concluzioneze că scutirea fiscală prevăzută la articolul 7 litera ñ) din Legea privind impozitul
         pe venit, din moment ce are ca efect acordarea unui tratament mai favorabil câștigurilor distribuite de organismele și entitățile
         enumerate la dispoziția menționată, constituie o restricție discriminatorie privind libera prestare a serviciilor în detrimentul
         organismelor publice și al entităților care desfășoară activități cu caracter social sau de asistență cu scop nelucrativ stabilite
         în alt stat membru decât Regatul Spaniei și care urmăresc aceleași obiective precum organismele și entitățile enumerate la
         această prevedere.

      35      Această concluzie nu se aplică totuși decât organismelor și entităților comparabile cu cele prevăzute de această dispoziție
         și, spre deosebire de cele susținute de Comisie, nu poate fi valabilă pentru toți organizatorii de loterii, jocuri și pariuri
         stabiliți în alt stat membru decât Regatul Spaniei. Astfel, nu toți acești organizatori sunt într‑o situație comparabilă cu
         cea a organismelor și a entităților enumerate la articolul 7 litera ñ) din Legea privind impozitul pe venit. Rezultă că acțiunea
         formulată de Comisie trebuie respinsă în măsura în care se referă la organizatorii de loterii și de pariuri stabiliți în alt
         stat membru decât Regatul Spaniei și care nu se găsesc într‑o situație comparabilă în mod obiectiv cu cea a organizatorilor
         enumerați în dispoziția menționată.

       Cu privire la justificarea discriminării
      36      Trebuie amintit de la început că, deși jurisprudența Curții a identificat, desigur, un anumit număr de motive imperative de
         interes general, precum obiectivele de protecție a consumatorilor, de prevenire a fraudei și a incitării cetățenilor la cheltuieli
         excesive legate de joc, precum și de prevenire a tulburării ordinii sociale în general (a se vedea în special Hotărârea Liga
         Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International, citată anterior, punctul 56), care pot fi invocate pentru a justifica
         o restricție privind libera prestare a serviciilor, nu este mai puțin adevărat că aceste obiective nu pot fi invocate pentru
         a justifica restricții aplicate în mod discriminatoriu (a se vedea în ce sens Hotărârea din 30 noiembrie 1995, Gebhard, C‑55/94,
         Rec., p. I‑4165, punctul 37, Hotărârea din 6 noiembrie 2003, Gambelli și alții, C‑243/01, Rec., p. I‑13031, punctul 65, Hotărârea
         din 6 martie 2007, Placanica și alții, C‑338/04, C‑359/04 și C‑360/04, Rep., p. I‑1891, punctul 49, precum și Hotărârea Liga
         Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International, citată anterior, punctul 60).

      37      Reiese de asemenea din jurisprudența Curții că, în măsura în care o restricție, precum cea din speță, are caracter discriminatoriu,
         aceasta nu este compatibilă cu dreptul comunitar decât dacă se întemeiază pe o dispoziție derogatorie expresă, precum articolul
         46 CE, la care face trimitere articolul 55 CE, și anume ordinea publică, siguranța publică și sănătatea publică (Hotărârea
         din 16 ianuarie 2003, Comisia/Italia, C‑388/01, Rec., p. I‑721, punctul 19).

      38      În consecință, restricția în discuție în speță nu poate fi justificată decât dacă obiectivele urmărite de legiuitorul spaniol
         pot fi calificate drept motive de ordine publică, de siguranță publică sau de sănătate publică în sensul articolului 46 alineatul
         (1) CE și dacă este conformă principiului proporționalității. În această privință, trebuie adăugat că o legislație națională
         nu poate garanta realizarea obiectivului invocat decât în cazul în care răspunde cu adevărat preocupării privind atingerea
         acestuia în mod coerent și sistematic (Hotărârea 10 martie 2009, Hartlauer, C‑169/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul
         55, precum și Hotărârea Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International, citată anterior, punctul 61).

      39      În ceea ce privește, în primul rând, obiectivul de prevenire a spălării banilor și de luptă împotriva fraudei fiscale, nu
         este necesar să se stabilească dacă acest obiectiv poate fi cuprins în noțiunea de ordine publică. Este suficient să se constate
         în acest sens că, astfel cum reiese din jurisprudența Curții, autoritățile unui stat membru nu pot prezuma în mod valabil,
         cu caracter general și fără a face distincție, că organismele și entitățile stabilite în alt stat membru sunt angajate în
         activități criminale. În plus, excluderea generală de la beneficiul unei scutiri fiscale a acestor organisme și entități pare
         disproporționată întrucât depășește ceea ce este necesar pentru combaterea criminalității. Astfel, există mai multe mijloace
         pentru a controla activitățile și conturile acestora (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Gambelli și alții,
         punctul 74, precum și Centro di Musicologia Walter Stauffer, punctul 61).

      40      În al doilea rând, referitor la lupta împotriva dependenței de joc, trebuie arătat că, deși nu este exclus ca acest obiectiv
         să poată fi considerat ca ținând de noțiunea de protecție a sănătății publice, în speță trebuie să se constate, mai întâi,
         că Regatul Spaniei nu a prezentat niciun element de natură să stabilească faptul că, în Spania, această maladie ar fi atât
         de răspândită în rândul populației, încât să poată fi considerată un risc pentru sănătatea publică.

      41      În continuare, astfel cum a precizat avocatul general la punctul 85 din concluzii, scutirea câștigurilor poate încuraja consumatorii
         să participe la loterii, jocuri de noroc și pariuri care pot beneficia de aceasta și nu este, așadar, de natură să asigure
         în mod coerent realizarea obiectivului care se pretinde a fi urmărit.

      42      În sfârșit, în măsura în care scutirea în litigiu nu ține cont de tipologia diferitelor jocuri, Regatul Spaniei nu poate susține
         în mod întemeiat că scutirea menționată are drept obiectiv canalizarea dorinței de a juca a jucătorilor către anumite jocuri
         ale căror modalități de desfășurare au un potențial redus de creare a dependenței.

      43      În ceea ce privește, în al treilea rând, argumentul Regatului Spaniei potrivit căruia veniturile obținute de organismele și
         entitățile ale căror jocuri beneficiază de scutirea în discuție ar contribui la finanțarea infrastructurilor și a proiectelor
         de utilitate publică, trebuie amintit că, astfel cum a hotărât deja Curtea, deși nu este indiferent că loteriile și alte jocuri
         de noroc pot participa în mod semnificativ la finanțarea unor activități fără scop lucrativ sau de interes general, un asemenea
         motiv nu poate fi considerat, în sine, drept o justificare obiectivă a unor restricții privind libera prestare a serviciilor
         (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Schindler, punctul 60, și Zenatti, punctul 36). Pe de altă parte, din jurisprudența
         Curții reiese că nici motivele economice nu fac parte dintre motivele prevăzute de articolul 46 CE care ar putea justifica
         o restricție privind libera prestare a serviciilor garantată de tratat (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Comisia/Italia,
         punctele 19 și 22, precum și Gambelli și alții, punctul 61).

      44      În al patrulea rând, referitor la protecția ordinii sociale și la protecția consumatorilor, trebuie precizat că, spre deosebire
         de cele susținute de Regatul Spaniei, raționamentul urmărit de Curte în Hotărârile citate anterior Schindler, Läärä și alții,
         precum și Zenatti cu privire la aceste justificări nu poate fi aplicat în speță.

      45      Astfel, spre deosebire de restricțiile în discuție în cauzele în care au fost pronunțate hotărârile menționate, restricția
         în discuție în speță nu este aplicabilă fără distincție, ci are caracter discriminatoriu. În consecință, aceasta nu poate
         fi justificată de motive imperative de interes general precum protecția ordinii sociale sau protecția consumatorilor.

      46      Trebuie adăugat că, astfel cum a arătat avocatul general în special la punctele 93 și 104 din concluzii, scutirea în litigiu
         nu permite, în orice caz, să se atingă, pe de o parte, obiectivul de protecție a ordinii sociale, întrucât încurajează participarea
         la loterii și pariuri în loc să o descurajeze, și, pe de altă parte, obiectivul de protecție a consumatorilor, întrucât nu
         există nicio legătură directă între scutirea menționată și măsurile administrative care vizează protecția intereselor consumatorilor.

      47      Reiese că discriminarea în discuție în speță nu este justificată în sensul articolului 46 alineatul (1) CE.

      48      În măsura în care dispozițiile articolului 36 din Acordul privind SEE au aceeași valoare juridică precum prevederile, în esență
         identice, ale articolului 49 CE, considerațiile de mai sus sunt aplicabile mutatis mutandis articolului menționat.

      49      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se constate că, prin menținerea în vigoare a unei legislații fiscale
         care scutește câștigurile obținute din participarea la loterii, jocuri și pariuri organizate în Regatul Spaniei de anumite
         organisme publice și entități stabilite în acest stat membru și care desfășoară activități cu caracter social sau de asistență
         cu scop nelucrativ, fără să se acorde aceeași scutire câștigurilor provenite din loterii, jocuri și pariuri organizate de
         organismele și entitățile stabilite în alt stat membru al Uniunii sau al Spațiului Economic European și care desfășoară activități
         de același tip, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 49 CE și al articolului
         36 din Acordul privind SEE.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      50      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Totuși, în temeiul articolului 69 alineatul (3) primul paragraf din același regulament,
         Curtea poate să repartizeze cheltuielile de judecată în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau la mai
         multe capete de cerere. Întrucât Comisia și Regatul Spaniei au căzut fiecare parțial în pretenții, trebuie să se dispună ca
         fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Prin menținerea în vigoare a unei legislații fiscale care scutește câștigurile obținute din participarea la loterii, jocuri
            și pariuri organizate în Regatul Spaniei de anumite organisme publice și entități stabilite în acest stat membru și care desfășoară
            activități cu caracter social sau de asistență cu scop nelucrativ, fără să se acorde aceeași scutire câștigurilor provenite
            din loterii, jocuri și pariuri organizate de organismele și entitățile stabilite în alt stat membru al Uniunii Europene sau
            al Spațiului Economic European și care desfășoară activități de același tip, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile
            care îi revin în temeiul articolului 49 CE și al articolului 36 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992.
      2)      Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.
      3)      Comisia Comunităților Europene și Regatul Spaniei suportă propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Curții din data de 26 februarie 2002. # Consiliul Uniunii Europene împotriva Boehringer Ingelheim Vetmedica GmbH și C. H. Boehringer Sohn. # Recurs - Admisibilitate. # Cauza C-23/00 P.