title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 21 noiembrie 2013.#Deutsche Lufthansa AG împotriva Flughafen Frankfurt-Hahn GmbH.#Cerere de decizie preliminară formulată de Oberlandesgericht Koblenz.#Ajutoare de stat – Articolele 107 TFUE și 108 TFUE – Avantaje acordate de o întreprindere publică care exploatează un aeroport unei companii aeriene low-cost – Decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare a acestei măsuri – Obligația instanțelor statelor membre de a se conforma aprecierii Comisiei privind existența unui ajutor, efectuată în această decizie.#Cauza C-284/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      21 noiembrie 2013 (
            *1
         )
      „Ajutoare de stat — Articolele 107 TFUE și 108 TFUE — Avantaje acordate de o întreprindere publică care exploatează un aeroport unei companii aeriene low‑cost — Decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare a acestei măsuri — Obligația instanțelor statelor membre de a se conforma aprecierii Comisiei privind existența unui ajutor, efectuată în această decizie”
      În cauza C‑284/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberlandesgericht Koblenz (Germania), prin decizia din 30 mai 2012, primită de Curte la 7 iunie 2012, în procedura

         Deutsche Lufthansa AG

      împotriva

         Flughafen Frankfurt‑Hahn GmbH,

      cu participarea:

         Ryanair Ltd,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta, președinte de cameră, și domnii J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot și A. Arabadjiev (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 aprilie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Deutsche Lufthansa AG, de A. Martin‑Ehlers, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Flughafen Frankfurt‑Hahn GmbH, de T. Müller‑Heidelberg, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Ryanair Ltd, de G. Berrisch, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de K. Petersen, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul belgian, de T. Materne și de J.-C. Halleux, în calitate de agenți, asistați de A. Lepièce, avocate;

               —

               pentru guvernul olandez, de M. Noort și de C. Wissels, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna și de M. Szpunar, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de V. Di Bucci și de T. Maxian Rusche, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 27 iunie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 107 TFUE și 108 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Deutsche Lufthansa AG (denumită în continuare „Lufthansa”), pe de o parte, și Flughafen Frankfurt‑Hahn GmbH (denumită în continuare „FFH”), operatorul aeroportului Frankfurt‑Hahn (Germania), pe de altă parte, având ca obiect încetarea și recuperarea ajutoarelor de stat pe care FFH le‑ar fi acordat Ryanair Ltd (denumită în continuare „Ryanair”).

         Cadrul juridic

               3

               Articolul 3 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [108 TFUE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41), intitulat „Clauza suspensivă”, are următorul cuprins:
               „Ajutorul care trebuie notificat în temeiul articolului 2 alineatul (1) nu poate fi acordat decât în cazul în care Comisia a adoptat sau este considerată a fi adoptat o decizie de autorizare a acestuia.”

               4

               Articolul 4 din regulamentul menționat, intitulat „Examinarea preliminară a notificării și deciziile Comisiei”, prevede la alineatele (2)-(4) următoarele:
               „(2)   În cazul în care, după o examinare preliminară, Comisia constată că măsura notificată nu constituie un ajutor, ea consemnează acest lucru printr‑o decizie.
               (3)   În cazul în care, după o examinare preliminară, Comisia constată că nu există îndoieli privind compatibilitatea unei măsuri notificate cu piața comună, în măsura în care intră în sfera de aplicare a articolului [107 alineatul (1) TFUE], aceasta decide că măsura este compatibilă cu piața comună [...]
               (4)   În cazul în care, după o examinare preliminară, Comisia constată că există îndoieli privind compatibilitatea unei măsuri notificate cu piața comună, aceasta decide să inițieze procedura prevăzută la articolul [108 alineatul (2) TFUE] (denumită în continuare «decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare»).”

               5

               Articolul 6 din regulamentul menționat, intitulat „Procedura oficială de investigare”, prevede la alineatul (1):
               „Decizia de a deschide procedura oficială de investigare sintetizează elementele relevante de fapt și de drept, include o evaluare preliminară a Comisiei cu privire la caracterul de ajutor de stat al măsurii propuse și indică îndoielile privind compatibilitatea acesteia cu piața comună. Prin decizie, se solicită statului membru în cauză și celorlalte persoane interesate să își prezinte observațiile într‑un termen stabilit, care în mod normal nu depășește o lună. [...]”

               6

               Articolul 7 din același regulament, intitulat „Decizii ale Comisiei de închidere a procedurii oficiale de investigare”, prevede:
               „(1)   Fără a aduce atingere articolului 8, procedura oficială de investigare se închide printr‑o decizie, în conformitate cu alineatele (2)-(5) din prezentul articol.
               (2)   În situația în care Comisia constată, dacă este cazul în urma modificărilor efectuate de statul membru în cauză, că măsura notificată nu constituie ajutor de stat, acest fapt se consemnează printr‑o decizie.
               (3)   În situația în care Comisia constată, dacă este cazul în urma modificărilor efectuate de statul membru în cauză, că au fost eliminate îndoielile privind compatibilitatea măsurii notificate cu piața comună, aceasta decide că ajutorul este compatibil cu piața comună [...]
               (4)   Comisia poate preciza într‑o decizie pozitivă condiț[ii] [...] și poate impune obligații [...]
               (5)   În cazul în care constată că ajutorul notificat nu este compatibil cu piața comună, Comisia decide că acesta nu va fi acordat [...]
               (6)   Deciziile prevăzute la alineatele (2), (3), (4) și (5) se adoptă de îndată ce îndoielile menționate la articolul 4 alineatul (4) au fost eliminate. În măsura posibilă, Comisia adoptă o decizie în termen de 18 luni de la inițierea procedurii. [...]
               [...]”

               7

               Articolul 11 din Regulamentul nr. 659/1999, intitulat „Ordinul de suspendare sau de recuperare provizorie a ajutorului”, prevede:
               „(1)   După ce îi acordă statului membru în cauză posibilitatea de a‑și prezenta observațiile, Comisia poate adopta o decizie prin care îi solicită statului membru să suspende acordarea oricărui ajutor ilegal până la adoptarea de către Comisie a unei decizii privind compatibilitatea ajutorului cu piața comună [...]
               (2)   După ce îi acordă statului membru în cauză posibilitatea de a‑și prezenta observațiile, Comisia poate adopta o decizie prin care îi solicită statului membru recuperarea provizorie a oricărui ajutor ilegal, până la adoptarea unei decizii privind compatibilitatea ajutorului cu piața comună [...]
               [...]”

               8

               Articolul 12 din acest regulament, intitulat „Nerespectarea unui ordin”, prevede:
               „În cazul în care statul membru nu respectă un ordin de suspendare sau de recuperare, Comisia este îndreptățită, în cursul examinării fondului chestiunii pe baza informațiilor disponibile, să sesizeze direct [Curtea] și să îi solicite acesteia să declare că nerespectarea constituie o încălcare a tratatului.”

               9

               Conform articolului 13 din regulamentul menționat, intitulat „Deciziile Comisiei”:
               „(1)   În urma examinării posibilului ajutor ilegal, se adoptă o decizie în temeiul articolului 4 alineatul (2), (3) sau (4). În cazul deciziilor de a deschide o procedură oficială de investigare, procedura se încheie printr‑o decizie în temeiul articolului 7 [...]
               (2)   În cazul unui posibil ajutor ilegal și fără a se aduce atingere articolului 11 alineatul (2), Comisia nu este obligată să respecte termenul prevăzut la articolul 4 alineatul (5) [și la] articolul 7 alineatele (6) și (7).
               [...]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               10

               FFH, operatorul aeroportului civil Frankfurt‑Hahn, era deținută, până în luna ianuarie 2009, de Fraport AG în cotă de 65 %, de landul Renania Palatinat în cotă de 17,5 % și de landul Hessen în cotă de 17,5 %. Fraport AG este o societate pe acțiuni cotată la bursă și al cărei pachet majoritar de acțiuni este deținut de Republica Federală Germania, de landul Hessen și de orașul Frankfurt am Main.

               11

               De la începutul activității sale, FFH a generat pierderi anuale de mai multe milioane de euro. La 31 decembrie 2011, aceste pierderi erau în cuantum de aproximativ 197 de milioane de euro. Până în anul 2009, pierderile respective au fost suportate de Fraport AG pe baza unui acord de transfer al rezultatelor. La 1 ianuarie 2009, Fraport AG a vândut însă părțile sale în FFH landului Renania Palatinat la prețul simbolic de 1 euro. Acest transfer ar fi fost motivat de imposibilitatea de a introduce o taxă privind pasagerii pentru a diminua pierderile generate de aeroportul Frankfurt‑Hahn, pentru motivul că Ryanair intenționa să părăsească aeroportul dacă ar fi fost introdusă o astfel de taxă.

               12

               Ryanair este o companie aeriană low‑cost care constituie mai mult de 95 % din traficul de pasageri al aeroportului Frankfurt‑Hahn. Conform baremului tarifelor acestui aeroport din anul 2001, companiile aeriene care îl utilizau trebuiau să plătească un tarif de 4,35 euro pentru fiecare pasager care pleacă de pe respectivul aeroport. Cu toate acestea, pentru Ryanair nu a fost facturată nicio taxă de decolare, de apropiere de aeroport, de aterizare sau de utilizare a infrastructurii aeroportului, întrucât aceasta a utilizat exclusiv avioane care, conform baremului menționat, îi dădeau dreptul la scutire, și anume avioane a căror greutate la decolare este cuprinsă între 5,7 și 90 de tone.

               13

               Baremul tarifelor aeroportului Frankfurt‑Hahn din anul 2006 se bazează pe o grilă stabilită în funcție de numărul de pasageri transportați pe an de o companie aeriană de pe acest aeroport, intervalul fiind cuprins între 5,35 euro pentru un număr mai redus de 100000 de pasageri pe an și 2,24 euro începând de la 3 milioane de pasageri. În plus, acest barem subordonează scutirea de taxele de aterizare și de decolare, precum și de cele referitoare la prestarea de servicii de navigație aeriană și de servicii de handling la sol condiției ca durata de handling la sol să nu depășească 30 de minute. Baremul menționat prevede și acordarea unui „ajutor pentru comercializare” în scopul deschiderii unor noi rute aeriene. Cuantumul acestui ajutor este stabilit în funcție de volumul total de pasageri transportați de compania aeriană în cauză. Ryanair a beneficiat de ajutorul menționat.

               14

               Întrucât a considerat că practicile comerciale puse în aplicare de FFH constituiau un ajutor de stat care nu a fost notificat Comisiei și, așadar, care a fost acordat cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) TFUE, Lufthansa a sesizat la 26 noiembrie 2006 Landgericht Bad Kreuznach cu o cerere prin care s‑a solicitat recuperarea sumelor plătite Ryanair cu titlu de „ajutor pentru comercializare” în cursul anilor 2002-2005 și a sumelor corespunzătoare reducerilor tarifelor de aeroport de care Ryanair ar fi beneficiat în anul 2003, ca urmare a aplicării baremului din anul 2001, precum și încetarea oricărui ajutor în favoarea Ryanair.

               15

               Întrucât cererea sa a fost respinsă, Lufthansa a formulat apel la Oberlandesgericht Koblenz. Acțiunea sa fiind respinsă, aceasta a sesizat Bundesgerichtshof cu recurs. Printr‑o hotărâre din 10 februarie 2011, Bundesgerichtshof a anulat hotărârea pronunțată de Oberlandesgericht Koblenz și a trimis cauza la această din urmă instanță pentru a stabili dacă articolul 108 alineatul (3) TFUE fusese încălcat.

               16

               Prin Decizia din 17 iunie 2008, Comisia a inițiat procedura oficială de investigare în sensul articolului 108 alineatul (2) TFUE în ceea ce privește eventualele ajutoare de stat acordate de Republica Federală Germania către FFH și către Ryanair (JO 2009, C 12, p. 6). Printre măsurile avute în vedere prin această decizie figurează reducerea tarifelor de aeroport, precum și dispozițiile în materie de ajutor pentru comercializare în favoarea Ryanair. În decizia menționată, Comisia a ajuns la concluzia preliminară potrivit căreia fiecare dintre măsurile în cauză era selectivă și constituia un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, cu excepția cazului în care aceasta respecta principiul investitorului privat. În ceea ce privește principiul menționat, Comisia a arătat că, pe baza informațiilor de care dispunea la momentul adoptării Deciziei din 17 iunie 2008, tarifele de aeroport plătite de Ryanair nu erau suficiente pentru a acoperi costurile suportate de FFH.

               17

               În aceste condiții, Oberlandesgericht Koblenz a adresat Comisiei o solicitare de aviz în temeiul punctului 3.2 din Comunicarea Comisiei privind aplicarea normelor referitoare la ajutoarele de stat de către instanțele naționale (JO 2009, C 85, p. 1). În avizul său, Comisia a precizat că nu era necesar ca Oberlandesgericht Koblenz să aprecieze el însuși dacă măsurile în cauză puteau sau nu puteau fi calificate drept ajutoare de stat, din moment ce instanța respectivă se putea întemeia pe Decizia sa din 17 iunie 2008 în scopul de a deduce din aceasta toate consecințele care rezultă din încălcarea articolului 108 alineatul (3) TFUE. În ceea ce privește fondul, Comisia a precizat că măsurile în cauză erau, în același timp, imputabile statului și selective.

               18

               Totuși, întrucât a considerat că îi revine obligația să stabilească dacă măsurile în cauză constituie ajutoare de stat și întrucât avea dubii în special privind caracterul selectiv al acestor măsuri, Oberlandesgericht Koblenz a hotărât să suspende procedura și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        O decizie necontestată a Comisiei de deschidere a procedurii oficiale de investigare în conformitate cu articolul 108 alineatul (3) a doua teză TFUE are drept consecință faptul că, în ceea ce privește aprecierea caracterului de ajutor de stat într‑o acțiune având drept obiect recuperarea plăților efectuate și neefectuarea unor plăți ulterioare, o instanță națională este obligată să respecte interpretarea juridică a Comisiei din decizia de deschidere a procedurii?

                        2)

                        În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare:
                        În temeiul dispozițiilor în materie de ajutoare de stat, măsurile unei întreprinderi publice, în sensul articolului 2 litera (b) punctul (i) din Directiva 2006/111/CE a Comisiei din 16 noiembrie 2006 privind transparența relațiilor financiare dintre statele membre și întreprinderile publice, precum și transparența relațiilor financiare din cadrul anumitor întreprinderi (JO L 318, p. 17, Ediție specială, 8/vol. 05, p. 66 […]), care exploatează un aeroport trebuie să fie considerate măsuri selective în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE numai pentru motivul că de aceste ajutoare beneficiază doar operatorii de transport aerian care utilizează aeroportul?

                        3)

                        În cazul unui răspuns negativ la a doua întrebare:

                                 a)

                                 În cazul în care întreprinderea publică care exploatează aeroportul acordă în mod transparent tuturor operatorilor de transport aerian care decid să utilizeze aeroportul aceleași condiții în acest scop, criteriul selectivității nu este îndeplinit?

                                 b)

                                 Acest lucru este valabil și în cazul în care operatorul aeroportului urmează un anumit model comercial (în speță colaborarea cu așa‑numiții operatori de transport aerian low‑cost, iar condițiile de utilizare sunt adaptate pentru această categorie de clienți și de aceea ele nu sunt la fel de atractive pentru toate companiile aeriene?

                                 c)

                                 Cu toate acestea, există o măsură selectivă în cazul în care timp de mai mulți ani majoritatea pasagerilor aeroportului aparține unei companii aeriene?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la admisibilitate

               19

               Lufthansa contestă admisibilitatea cererii de decizie preliminară pentru motivul că decizia de trimitere ar fi insuficient motivată și nu ar expune în mod detaliat situația de fapt din litigiul principal.

               20

               În această privință, trebuie amintit, după cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă, că necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului Uniunii care să îi fie utilă instanței naționale impune definirea de către aceasta din urmă a cadrului factual și normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin explicarea ipotezelor de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări (a se vedea Hotărârea din 31 ianuarie 2008, Centro Europa 7, C-380/05, Rep., p. I-349, punctul 57 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 11 martie 2010, Attanasio Group, C-384/08, Rep., p. I-2055, punctul 32). Aceste cerințe sunt aplicabile în special în domeniul concurenței, care se caracterizează prin situații complexe de fapt și de drept (a se vedea în acest sens, printre altele, Hotărârea din 26 ianuarie 1993, Telemarsicabruzzo și alții, C-320/90-C-322/90, Rec., p. I-393, punctul 7, precum și Hotărârea Attanasio Group, citată anterior, punctul 32 și jurisprudența citată).

               21

               Potrivit jurisprudenței Curții, este de asemenea important ca instanța națională să indice motivele exacte care au determinat‑o să reflecteze asupra interpretării dreptului Uniunii și să considere necesar să adreseze Curții întrebări preliminare (a se vedea în acest sens, printre altele, Hotărârea din 6 decembrie 2005, ABNA și alții, C-453/03, C-11/04, C-12/04 și C-194/04, Rec., p. I-10423, punctul 46 și jurisprudența citată, precum și Ordonanța din 20 ianuarie 2011, Chihabi și alții, C‑432/10, punctul 22).

               22

               În speță, trebuie să se constate că decizia de trimitere cuprinde elementele de fapt și de drept care permit atât Curții să dea răspunsuri utile instanței de trimitere, cât și guvernelor statelor membre, precum și celorlalte persoane interesate să își prezinte observațiile conform articolului 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene. În plus, motivele care au determinat instanța de trimitere să adreseze întrebări preliminare Curții au fost precizate în mod clar în decizia de trimitere.

               23

               În consecință, cererea de decizie preliminară este admisibilă.

         Cu privire la prima întrebare

               24

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, atunci când, în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE, Comisia a inițiat procedura oficială de investigare prevăzută la alineatul (2) al articolului menționat cu privire la o măsură de stat care nu a fost notificată în cursul executării, o instanță națională sesizată cu o cerere având ca obiect încetarea executării acestei măsuri și recuperarea sumelor deja plătite are obligația să stabilească consecințele unei eventuale încălcări a obligației de suspendare a punerii în aplicare a acestei măsuri.

               25

               Articolul 108 alineatul (3) TFUE instituie un control preventiv asupra proiectelor de ajutoare noi (Hotărârea din 11 decembrie 1973, Lorenz, 120/73, Rec., p. 1471, punctul 2, precum și Hotărârea din 12 februarie 2008, CELF și Ministre de la Culture et de la Communication, denumită în continuare „Hotărârea CELF I”, C-199/06, Rep., p. I-469, punctul 37).

               26

               Măsura de prevenire astfel organizată urmărește să fie puse în aplicare doar ajutoarele compatibile. În vederea realizării acestui obiectiv, punerea în aplicare a unui proiect de ajutor este amânată până când îndoiala privind compatibilitatea acestuia este eliminată prin decizia finală a Comisiei (Hotărârea CELF I, citată anterior, punctul 48).

               27

               Punerea în aplicare a acestui sistem de control revine, pe de o parte, în sarcina Comisiei și, pe de altă parte, în sarcina instanțelor naționale, rolurile lor respective fiind complementare, însă distincte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 1996, SFEI și alții, C-39/94, Rec., p. I-3547, punctul 41, Hotărârea din 21 octombrie 2003, van Calster și alții, C-261/01 și C-262/01, Rec., p. I-12249, punctul 74, precum și Hotărârea din 5 octombrie 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich, C-368/04, Rec., p. I-9957, punctele 36 și 37).

               28

               În timp ce aprecierea compatibilității unor măsuri de ajutor cu piața comună este de competența exclusivă a Comisiei, care acționează sub controlul instanțelor Uniunii, instanțele naționale asigură, până la adoptarea deciziei finale a Comisiei, protecția drepturilor justițiabililor în raport cu o încălcare eventuală de către autoritățile de stat a interdicției prevăzute la articolul 108 alineatul (3) TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior van Calster și alții, punctul 75, precum și Transalpine Ölleitung in Österreich, punctul 38).

               29

               Intervenția instanțelor naționale rezultă din efectul direct recunoscut interdicției de punere în aplicare a proiectelor de ajutor, prevăzută la articolul 108 alineatul (3) ultima teză TFUE. În această privință, Curtea a precizat că aplicabilitatea imediată a interdicției de punere în aplicare prevăzute la acest articol se extinde la toate ajutoarele care ar fi fost puse în aplicare fără a fi notificate (Hotărârea Lorenz, citată anterior, punctul 8, Hotărârea din 21 noiembrie 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires și Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, denumită în continuare „Hotărârea FNCE”, C-354/90, Rec., p. I-5505, punctul 11, precum și Hotărârea SFEI și alții, citată anterior, punctul 39).

               30

               Instanțele naționale trebuie să garanteze justițiabililor că se vor stabili toate consecințele unei încălcări a articolului 108 alineatul (3) ultima teză TFUE, în conformitate cu dreptul lor național, în ceea ce privește atât validitatea actelor de executare, cât și recuperarea ajutoarelor financiare acordate cu încălcarea acestei dispoziții sau eventuale măsuri provizorii (Hotărârile citate anterior FNCE, punctul 12, precum și SFEI și alții, punctul 40).

               31

               Prin urmare, obiectul misiunii instanțelor naționale este de a adopta măsurile adecvate pentru a remedia nelegalitatea punerii în aplicare a ajutoarelor, cu scopul ca beneficiarul să nu păstreze libera dispoziție a acestora pentru perioada rămasă până la decizia Comisiei (Hotărârea din 11 martie 2010, CELF și ministre de la Culture et de la Communication, C-1/09, Rep., p. I-2099, punctul 30).

               32

               Deschiderea de către Comisie a procedurii oficiale de investigare prevăzute la articolul 108 alineatul (2) TFUE nu poate înlătura, așadar, obligația instanțelor naționale de apărare a drepturilor justițiabililor în raport cu o încălcare eventuală a articolului 108 alineatul (3) TFUE (Hotărârea SFEI și alții, citată anterior, punctul 44).

               33

               În aceste condiții, conținutul obligației menționate poate varia după cum Comisia a inițiat sau nu a inițiat procedura oficială de investigare cu privire la măsura care face obiectul litigiului aflat pe rolul instanței naționale.

               34

               În ipoteza în care Comisia nu a inițiat încă procedura oficială de investigare și, prin urmare, nu s‑a pronunțat încă asupra problemei dacă măsurile examinate pot constitui ajutoare de stat, instanțele naționale, atunci când sunt sesizate cu o cerere având ca obiect stabilirea consecințelor unei eventuale încălcări a articolului 108 alineatul (3) ultima teză TFUE, pot fi obligate să interpreteze și să aplice noțiunea de ajutor de stat pentru a determina dacă ajutoarele respective ar fi trebuit notificate Comisiei (a se vedea în acest sens Hotărârea SFEI și alții, citată anterior, punctele 49 și 53, precum și punctul 1 din dispozitiv). Acestor instanțe le revine astfel obligația să verifice, printre altele, dacă măsura în cauză constituie un avantaj și dacă este selectivă, mai exact dacă favorizează anumite întreprinderi sau anumiți producători în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE (Hotărârea Transalpine Ölleitung in Österreich, citată anterior, punctul 39).

               35

               Astfel, obligația de notificare și interdicția de punere în aplicare, prevăzute la articolul 108 alineatul (3) TFUE, se referă la proiectele care pot fi calificate drept ajutoare de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. Prin urmare, înainte de a stabili consecințele unei eventuale încălcări a articolului 108 alineatul (3) ultima teză TFUE, instanțele naționale trebuie să se pronunțe în prealabil asupra aspectului dacă măsurile în cauză constituie sau nu constituie ajutoare de stat.

               36

               În ipoteza în care Comisia a inițiat deja procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 108 alineatul (2) TFUE, trebuie examinat ce măsuri se impun a fi adoptate de instanțele naționale.

               37

               Deși, în mod cert, este adevărat că aprecierile efectuate în decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare au un caracter preliminar, această împrejurare nu implică faptul că decizia respectivă este lipsită de efecte juridice.

               38

               Trebuie subliniat în această privință că, în cazul în care instanțele naționale ar putea estima că o măsură nu constituie un ajutor în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE și, prin urmare, ar putea să nu suspende punerea sa în aplicare, deși Comisia tocmai a constatat în decizia sa de deschidere a procedurii oficiale de investigare că această măsură poate prezenta elemente de ajutor, efectul util al articolului 108 alineatul (3) TFUE ar fi compromis.

               39

               Astfel, pe de o parte, dacă evaluarea preliminară a caracterului de ajutor al măsurii în cauză, efectuată în decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare, este ulterior confirmată în decizia finală a Comisiei, instanțele naționale și‑ar fi încălcat obligația, impusă de articolul 108 alineatul (3) TFUE și de articolul 3 din Regulamentul nr. 659/1999, de a suspenda punerea în aplicare a oricărui proiect de ajutor până la adoptarea deciziei Comisiei privind compatibilitatea acestui proiect cu piața internă.

               40

               Pe de altă parte, chiar dacă în decizia sa finală Comisia ar trebui să concluzioneze în sensul lipsei unor elemente de ajutor, obiectivul privind prevenția, care stă la baza sistemului de control al ajutoarelor de stat instituit de Tratatul FUE și amintit la punctele 25 și 26 din prezenta hotărâre, impune ca, în urma unei îndoieli exprimate în decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare în ceea ce privește caracterul de ajutor al acestei măsuri și compatibilitatea sa cu piața internă, punerea în aplicare a acesteia să fie amânată până ce îndoiala menționată este eliminată prin decizia finală a Comisiei.

               41

               Trebuie subliniat de asemenea că aplicarea normelor Uniunii în materie de ajutoare de stat se întemeiază pe o obligație de cooperare loială între, pe de o parte, instanțele naționale și, pe de altă parte, Comisie și instanțele Uniunii, în cadrul căreia fiecare acționează în funcție de rolul care îi este atribuit de tratat. În cadrul acestei cooperări, instanțele naționale trebuie să adopte toate măsurile generale sau speciale de natură să asigure executarea obligațiilor care rezultă din dreptul Uniunii și să se abțină de la cele susceptibile să pună în pericol realizarea obiectivelor tratatului, după cum rezultă din cuprinsul articolului 4 alineatul (3) TUE. Astfel, instanțele naționale trebuie, în special, să se abțină să adopte decizii contrare unei decizii a Comisiei, chiar dacă aceasta are caracter provizoriu.

               42

               Așadar, atunci când Comisia a inițiat procedura oficială de investigare cu privire la o măsură în curs de executare, instanțele naționale au obligația să adopte toate măsurile necesare pentru a stabili consecințele unei eventuale încălcări a obligației de suspendare a punerii în aplicare a măsurii menționate.

               43

               În acest scop, instanțele naționale pot decide să suspende punerea în aplicare a măsurii în cauză și să dispună recuperarea sumelor deja plătite. Acestea pot de asemenea să decidă dispunerea unor măsuri provizorii pentru a asigura, pe de o parte, protecția intereselor părților în cauză și, pe de altă parte, efectul util al deciziei Comisiei de deschidere a procedurii oficiale de investigare.

               44

               Atunci când au îndoieli cu privire la problema dacă măsura în cauză constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE sau la validitatea sau la interpretarea deciziei de deschidere a procedurii oficiale de investigare, instanțele naționale pot, pe de o parte, să solicite lămuriri Comisiei și, pe de altă parte, pot sau trebuie, conform articolului 267 al doilea și al treilea paragraf TFUE, astfel cum este interpretat de Curte, să adreseze o întrebare preliminară Curții (a se vedea în acest scop, în ceea ce privește trimiterile preliminare în aprecierea validității în materie de ajutoare de stat, Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze și alții, C-222/04, Rec., p. I-289, punctele 72-74).

               45

               Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare:

                        —

                        Atunci când, în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE, Comisia a inițiat procedura oficială de investigare prevăzută la alineatul (2) al articolului menționat cu privire la o măsură care nu a fost notificată în cursul executării, o instanță națională sesizată cu o cerere având ca obiect încetarea executării acestei măsuri și recuperarea sumelor deja plătite are obligația să adopte toate măsurile necesare pentru a stabili consecințele unei eventuale încălcări a obligației de suspendare a punerii în aplicare a măsurii menționate.

                        —

                        În acest scop, instanța națională poate decide să suspende punerea în aplicare a măsurii în cauză și să dispună recuperarea sumelor deja plătite. Aceasta poate de asemenea să decidă dispunerea unor măsuri provizorii pentru a asigura, pe de o parte, protecția intereselor părților în cauză și, pe de altă parte, efectul util al deciziei Comisiei de deschidere a procedurii oficiale de investigare.

                        —

                        Atunci când instanța națională are îndoieli cu privire la problema dacă măsura în cauză constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE sau la validitatea sau la interpretarea deciziei de deschidere a procedurii oficiale de investigare, aceasta poate, pe de o parte, să solicite lămuriri Comisiei și, pe de altă parte, poate sau trebuie, conform articolului 267 al doilea și al treilea paragraf TFUE, să adreseze o întrebare preliminară Curții.

         Cu privire la a doua și la a treia întrebare

               46

               Având în vedere răspunsul oferit la prima întrebare, nu trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               47

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                     Atunci când, în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE, Comisia Europeană a inițiat procedura oficială de investigare prevăzută la alineatul (2) al articolului menționat cu privire la o măsură care nu a fost notificată în cursul executării, o instanță națională sesizată cu o cerere având ca obiect încetarea executării acestei măsuri și recuperarea sumelor deja plătite are obligația să adopte toate măsurile necesare pentru a stabili consecințele unei eventuale încălcări a obligației de suspendare a punerii în aplicare a măsurii menționate.

                     În acest scop, instanța națională poate decide să suspende punerea în aplicare a măsurii în cauză și să dispună recuperarea sumelor deja plătite. Aceasta poate de asemenea să decidă dispunerea unor măsuri provizorii pentru a asigura, pe de o parte, protecția intereselor părților în cauză și, pe de altă parte, efectul util al deciziei Comisiei Europene de deschidere a procedurii oficiale de investigare.

                     Atunci când instanța națională are îndoieli cu privire la problema dacă măsura în cauză constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE sau la validitatea sau la interpretarea deciziei de deschidere a procedurii oficiale de investigare, aceasta poate, pe de o parte, să solicite lămuriri Comisiei Europene și, pe de altă parte, poate sau trebuie, conform articolului 267 al doilea și al treilea paragraf TFUE, să adreseze o întrebare preliminară Curții de Justiție a Uniunii Europene.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 17 iulie 1997. # Krüger GmbH & Co. KG împotriva Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania. # Restituiri la export - Măsuri provizorii. # Cauza C-334/95.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 25 mai 1993. # Niels Kristoffersen împotriva Skatteministeriet. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Østre Landsret - Danemarca. # Cauza C-263/91.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 17 septembrie 1997. # Fazenda Pública împotriva Fricarnes SA. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalia. # Cauza C-28/96.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 4 decembrie 2008.#Krystyna Zablocka-Weyhermüller împotriva Land Baden-Württemberg.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sozialgericht Stuttgart - Germania.#Prestații alocate soților supraviețuitori ai victimelor de război - Condiție de reședință pe teritoriul național - Articolul 18 alineatul (1) CE.#Cauza C-221/07.

text:
      Cauza C‑221/07
      Krystyna Zablocka‑Weyhermüller
      împotriva
      Land Baden‑Württemberg
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Sozialgericht Stuttgart)
      „Prestații alocate soților supraviețuitori ai victimelor de război – Condiție de reședință pe teritoriul național – Articolul 18 alineatul (1) CE”
      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare – Competența Curții – Limite – Competența instanței naționale – Stabilirea și aprecierea faptelor deduse
            judecății – Necesitatea unei întrebări preliminare și pertinența întrebărilor adresate – Aprecierea instanței naționale
      (art. 234 CE)
      2.        Întrebări preliminare – Competența Curții – Limite – Întrebări lipsite în mod vădit de pertinență și întrebări ipotetice adresate
            într‑un context care exclude un răspuns util – Întrebări fără legătură cu obiectul acțiunii principale
      (art. 234 CE)
      3.        Cetățenia Uniunii Europene – Dreptul la libera circulație și la libera ședere pe teritoriul statelor membre – Avantaje sociale
      (art. 18 CE)
      1.        În cadrul procedurii instituite de articolul 234 CE, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului
         și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze,
         luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe
         propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor adresate Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au
         ca obiect interpretarea dreptului comunitar, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe.

      (a se vedea punctul 20)
      2.        Curtea nu poate respinge o cerere formulată de o instanță națională în cadrul procedurii instituite de articolul 234 CE decât
         dacă reiese în mod vădit că interpretarea dreptului comunitar solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul
         acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt
         sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate.

      (a se vedea punctul 20)
      3.        Articolul 18 alineatul (1) CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia
         acesta refuză plata anumitor prestații acordate soților supraviețuitori ai victimelor de război pentru simplul motiv că aceștia
         sunt domiciliați pe teritoriul anumitor state membre.

      Desigur, atât voința de a furniza o prestație adecvată beneficiarilor cu domiciliul în afara statului în cauză, ținând seama
         de actualele diferențe dintre costul vieții, venitul și cuantumul mediu al prestațiilor sociale plătite în acest stat membru
         și cele din statul în care locuiește beneficiarul, cât și necesitatea de a permite un control suficient al situației profesionale
         și sociale a beneficiarilor, în special a venitului acestora, constituie considerații obiective de interes general de natură
         să justifice ca modalitățile sau condițiile de plată a prestațiilor menționate să poată afecta libertatea de circulație.

      Cu toate acestea, o astfel de condiție de reședință nu poate fi considerată proporțională cu obiectivele urmărite în măsura
         în care aceasta limitează în mod expres aplicarea suspendării prestațiilor menționate la beneficiarii cu domiciliul sau reședința
         pe teritoriul anumitor state membre fără a ține seama de existența unor state nemenționate în reglementarea națională în care
         costul vieții este mai scăzut decât în unele dintre statele membre prevăzute în aceasta. De asemenea, necesitatea de a permite
         un control suficient al situației profesionale și sociale a beneficiarilor ar trebui să se aplice în mod identic în toate
         statele membre, indiferent dacă sunt sau nu sunt menționate în reglementarea națională.

      În plus, în măsura în care o astfel de reglementare nu face decât să suspende plata prestațiilor prevăzute de aceasta, nu
         se poate susține în mod valabil că aceasta este aptă să adapteze prestațiile ținând seama de diferențele actuale existente
         între statul în cauză și statul de reședință al beneficiarului în ceea ce privește costul vieții, venitul și cuantumul mediu
         al prestațiilor sociale.

      În sfârșit, chiar dacă este adevărat că, în ceea ce privește prestațiile acordate în funcție de venituri, se poate dovedi
         necesar un control al situației profesionale și sociale a beneficiarilor, nu este mai puțin adevărat că suspendarea acestora
         constituie o măsură care depășește ceea ce este necesar pentru efectuarea unui astfel de control.

      (a se vedea punctele 38, 39, 41-44 și 46-48 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      4 decembrie 2008(*)

      „Prestații alocate soților supraviețuitori ai victimelor de război – Condiție de reședință pe teritoriul național – Articolul 18 alineatul (1) CE”
      În cauza C‑221/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Sozialgericht
         Stuttgart (Germania), prin decizia din 26 aprilie 2007, primită de Curte la 2 mai 2007, în procedura

      Krystyna Zablocka-Weyhermüller
      împotriva
      Land Baden-Württemberg,
      cu participarea:
      Bundesrepublik Deutschland,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul T. von Danwitz, doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), domnii
         E. Juhász și J. Malenovský, judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Land Baden-Württemberg, de domnul H. Sprau, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii J. Möller și M. Lumma, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul T. Nowakowski, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul V. Kreuschitz, în calitate de agent,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 18 alineatul (1) CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Zablocka-Weyhermüller, pe de o parte, și Land Baden-Württemberg,
         pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestuia din urmă de a‑i plăti anumite prestații pe care aceasta le consideră ca
         fiindu‑i datorate în calitatea sa de soț supraviețuitor al unei victime de război.

       Reglementarea națională
      3        Reglementarea națională este constituită din Legea federală privind asistența acordată victimelor de război (Bundesversorgungsgesetz)
         din 20 decembrie 1950, în redactarea din 22 ianuarie 1982 (BGBl. 1982 I, p. 21), astfel cum a fost modificată ultima dată
         prin Legea din 19 iunie 2006 (BGBl. 2006 I, p. 1305) (denumită în continuare „BVG”), și din Ordonanța privind prestațiile
         sociale în străinătate (Auslandsversorgungsverordnung) din 30 iunie 1990 (BGBl. 1990 I, p. 1321) (denumită în continuare „AuslVersV”)
         de punere în aplicare a legii menționate.

      4        În temeiul articolului 9 punctul 5 din BVG, supraviețuitorii victimelor de război beneficiază în principal de drepturile la
         pensie de urmaș prevăzute la articolele 38-52 din aceeași lege. În afara pensiei principale, care, de altfel, nu este indexată,
         există, sub rezerva îndeplinirii anumitor condiții suplimentare, un drept la compensare în cazul pierderii de venit, cauzată
         de invaliditate, de către victima de război, calculat în raport cu venitul teoretic care ar fi fost încasat în lipsa invalidității
         (articolul 40a din BVG), precum și, eventual, un drept la o indemnizație pentru îngrijiri (articolul 40b din BVG) și/sau un
         drept la o pensie de compensare (articolul 41 din BVG). În plus, dacă soțul supraviețuitor a împlinit vârsta de 45 de ani,
         acesta poate pretinde, în temeiul articolului 41 alineatul 1 litera b) și al articolului 41 alineatul 2 din BVG, o pensie
         de compensare completă, sub rezerva deducerii unor eventuale venituri personale.

      5        La aceste prestații se adaugă în principiu, în conformitate cu articolul 9 punctul 1 și cu articolul 10 alineatul 4 prima
         teză litera c) din BVG, un drept la îngrijiri medicale și drepturile prevăzute la articolul 9 punctul 2 și la articolele 25-27j
         din BVG, în cadrul ajutorului social pentru victimele de război. Aceste prestații sunt însă acordate mai degrabă în funcție
         de nevoi.

      6        Solicitanții cu domiciliul sau cu reședința obișnuită în afara Germaniei sunt supuși regimului derogatoriu prevăzut la articolele
         64a-64f din BVG.

      7        Articolul 64e din BVG prevede:

      „1.      Victimele de război cu domiciliul sau cu reședința obișnuită într‑un stat desemnat prin ordonanță în temeiul alineatului 5
         primesc o prestație parțială în conformitate cu alineatele 2-4. În rest, dreptul la prestație este suspendat.

      2.      Prestația parțială cuprinde pensia principală, inclusiv indemnizația prevăzută la articolul 44 alineatul 1, majorarea pentru
         marii invalizi, majorarea pentru persoanele care necesită un ajutor menajer zilnic, pensia pentru ascendenți și alocația pentru
         cheltuieli funerare în cuantum de o treime din sumele rezultate din articolele 31, 35, 36, 40, 46, 51 și 53, precum și alocația
         de deces prevăzută la articolul 37. Pensia principală este majorată pentru invalizi cu o treime din suma indicată la articolul
         31 alineatul 1 prima teză, ca pensie principală pentru un invalid al cărui grad de incapacitate de muncă a fost stabilit la
         40 %. În ceea ce privește pensiile, veniturile străine nu sunt luate în considerare decât în cazurile enumerate la articolul
         48. În ceea ce privește ajutorul financiar acordat văduvei și cel acordat orfanului, se reține în toate cazurile integralitatea
         cuantumului pensiei de văduv sau de orfan corespunzătoare și se ia ca bază o treime din suma de referință menționată la articolul
         33 alineatul 1 litera a). Pentru a calcula alocația de cheltuieli funerare, în toate cazurile se ia ca bază suma mai ridicată
         menționată la articolul 36 alineatul 1 a doua teză și la articolul 53 a doua teză.

      3.      Prestația parțială cuprinde de asemenea prestațiile medicale în sensul articolului 64a alineatul 1. Ajutoarele financiare
         enumerate la articolul 11 alineatul 3 nu sunt plătite; Ministerul Federal al Muncii și Securității Sociale poate autoriza
         derogări. În cazul în care un tratament urgent este prescris de medic, se pot acorda prestațiile medicale prevăzute la articolul
         64a alineatul 2 în cursul unei șederi temporare în afara statelor desemnate prin ordonanță în conformitate cu alineatul 5.
         Cererile de prestații depuse în temeiul tezelor 1-3 sunt excluse în cazul în care se poate invoca în fața unor organisme publice
         sau private de asigurări sau în fața unor organisme similare un drept la prestații echivalente.

      4.      Prestațiile de asistență pentru victimele de război, menționate la articolul 64b alineatul 1, se pot acorda cu aprobarea Ministerului
         Federal al Muncii și Securității Sociale. Articolul 27b alineatul 3 prima teză nu este aplicabil.

      5.      Guvernul federal este împuternicit să stabilească prin ordonanță, cu acordul Bundesrat [Consiliul federal], statele în care,
         din motive speciale și îndeosebi din cauza nivelului mediu mai scăzut al prestațiilor sociale corespunzătoare în raport cu
         cel din Republica Federală Germania, precum și din cauza situației și a evoluției de după Al Doilea Război Mondial, se acordă
         o prestație parțială în aplicarea alineatului 1. În cuprinsul ordonanței este posibil

      a)      să se stabilească cuantumul de prestație parțială de o treime, menționat la alineatul 2 prima teză, la un alt nivel pentru
         anumite prestații și să se determine mai precis modalitățile de calcul al prestațiilor;

      b)      în caz de modificare substanțială a situației luate în considerare la acordarea prestației parțiale (prima teză), să se modifice
         în consecință cuantumurile prestației parțiale prevăzute la alineatul 2 prima și a doua teză.

      6.      În cazuri speciale, prestația parțială definită la alineatul 2 prima și a doua teză, precum și la alineatul 5 a doua teză
         poate fi extinsă cu acordul Ministerului Federal al Muncii și Securității Sociale.

      7.      Pentru durata unei șederi temporare de cel puțin o săptămână în afara statelor stabilite prin ordonanță în temeiul alineatului
         5, este posibil să se acorde, cu aprobarea Ministerului Federal al Muncii și Securității Sociale, pensiile enumerate la alineatul
         2 prima teză, în măsura în care acestea depășesc cuantumurile stabilite la alineatul 2 prima și a doua teză, precum și o treime
         din pensia de compensare; alineatul 2 a treia teză se aplică. Perioadele de spitalizare în sensul prezentei legi, precum și
         măsurile de ajutor pentru convalescență și odihnă [Erholungsmaßnahmen], prevăzute la articolul 27b, sunt luate în considerare
         până la o treime.”

      8        Articolul 1 din AuslVersV, adoptat în aplicarea articolului 64e din BVG, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede:

      „Prestația parțială definită la articolul 64a din [BVG] se acordă resortisanților germani și persoanelor de origine germană
         cu domiciliul sau cu reședința obișnuită în: Albania, Bulgaria, Estonia, Ungaria, Letonia, Lituania, Polonia, România, Rusia,
         Slovacia, Slovenia, Republica Cehă și în celelalte state care se află pe teritoriul fostei Iugoslavii și pe cel al fostei
         Uniuni Sovietice.”

      9        Potrivit articolului 2 din AuslVersV, intitulat „Cuantumul prestației parțiale”:

      „1)      Cuantumul redus prevăzut la articolul 64e alineatul 2 prima teză din [BVG] se ridică la 60 %. Acest cuantum redus se ridică
         la 45 % în ceea ce privește alocația pentru cheltuieli funerare.

      2)      Cuantumul redus aplicabil majorării prevăzute la articolul 64e alineatul 2 a doua teză din [BVG] se ridică la 40 % din cuantumul
         pensiei principale corespunzătoare, astfel cum rezultă din articolul 31 alineatul 1 prima teză din [BVG].

      3)      Orfanii de ambii părinți primesc, prin derogare de la regula stabilită la articolul 64e alineatul 2 prima teză din [BVG],
         trei sferturi din pensia principală.

      4)      Invalizii primesc o pensie principală egală cu suma plătită până atunci, în măsura în care acest lucru este mai avantajos
         pentru ei.”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      10      Doamna Zablocka-Weyhermüller, resortisantă poloneză născută în 1952, s‑a căsătorit cu domnul Weyhermüller la 7 septembrie
         2002. Acesta, recunoscut de mulți ani ca mare mutilat de război, având dreptul la o pensie de invaliditate, a decedat la 12
         ianuarie 2004. Până la această dată, domnul Weyhermüller a avut domiciliul în circumscripția Versorgungsamt Münster (Oficiul
         Foștilor Combatanți și al Victimelor de Război din Münster), în Germania, și a încasat pensia și mai multe majorări ale acesteia,
         precum și diferite indemnizații. Ultimele plăți aferente pensiei sale erau în cuantum de 1 419 euro pe lună.

      11      La 20 aprilie 2004, doamna Zablocka-Weyhermüller a solicitat Versorgungsamt Münster acordarea unei pensii de urmaș complete
         în calitate de văduvă de război, în aplicarea dispozițiilor BVG. În această cerere, doamna Zablocka-Weyhermüller a invocat
         statutul său de cetățean polonez și și‑a exprimat dorința de a‑și transfera domiciliul în Polonia într‑un viitor apropiat.

      12      Prin decizia din 27 mai 2004, organismul competent pentru plata prestațiilor în străinătate a admis cererea doamnei Zablocka-Weyhermüller,
         constatând totodată că decesul soțului său era legat de o rană din timpul războiului. Pensia de văduvă a fost stabilită la
         224 de euro pe lună, ca prestație parțială rezultând din articolele 40 și 64e din BVG, pentru perioada începând cu 1 februarie
         2004.

      13      Doamna Zablocka-Weyhermüller a solicitat o majorare a prestației acordate, cu motivarea că prestațiile încasate anterior de
         soțul său erau cu mult mai ridicate. Această cerere a fost respinsă prin decizia din 19 ianuarie 2005 a organismului competent,
         care face obiectul litigiului cu care a fost sesizată instanța de trimitere. Acțiunea administrativă a reclamantei din acțiunea
         principală, întemeiată în special pe faptul că fostul domiciliu comun al soților era situat în Germania și pe calitatea actuală
         de membru al Uniunii Europene a Republicii Polone, a fost de asemenea respinsă.

      14      În cursul procedurii din acțiunea principală, la 20 martie 2007, Land Baden-Württemberg a acceptat să îi acorde doamnei Zablocka-Weyhermüller
         o prestație parțială majorată cu cuantumul pensiei principale în cauză, cu efect retroactiv de la data la care s‑a născut
         dreptul la pensie al persoanei interesate, în conformitate cu articolul 64e alineatul 6 din BVG. Pensia lunară care rezultă
         se ridică la 372 de euro.

      15      În aceste condiții, Sozialgericht Stuttgart a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „[…] restricțiile privind prestațiile stabilite în dreptul german al protecției sociale la articolul 64e din [BVG], aplicabile
         beneficiarilor care au domiciliul sau reședința obișnuită în Polonia, în calitatea acesteia de nou stat membru al [Uniunii],
         sunt conforme cu dreptul comunitar de rang superior, în special din punctul de vedere al libertății de circulație[?]”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      16      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 18 alineatul
         (1) CE se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia acesta refuză plata anumitor prestații acordate soților
         supraviețuitori ai victimelor de război pentru simplul motiv că aceștia sunt domiciliați pe teritoriul anumitor state membre.

       Cu privire la admisibilitate
      17      Atât Land Baden-Württemberg, cât și guvernul german consideră că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este inadmisibilă.

      18      În ceea ce privește pensia principală de văduvă, redusă parțial în aplicarea articolului 64e alineatul 1 prima teză din BVG,
         acestea arată că în acțiunea principală, din moment ce această pensie este majorată, cu efect retroactiv, până la 100 % din
         prestație, întrebarea adresată își pierde orice pertinență pentru soluționarea litigiului cu care a fost sesizată instanța
         de trimitere. În plus, potrivit guvernului german, ar fi în curs de adoptare o modificare legislativă în vederea sporirii
         cuantumului actual al prestației parțiale de la 60 % la 100 % începând cu 1 ianuarie 2008.

      19      În raport cu celelalte prestații, acordate în funcție de venituri și a căror plată este suspendată conform articolului 64e
         alineatul 1 a doua teză din BVG, guvernul german arată de asemenea că nu este stabilită pertinența întrebării preliminare
         pentru soluționarea litigiului din acțiunea principală. Reclamanta din acest litigiu ar fi formulat în cadrul ședinței desfășurate
         în fața instanței de trimitere o cerere suplimentară de modificare privind aceste prestații, fără însă a indica vreun argument
         în susținerea pretenției sale.

      20      În această privință, trebuie amintit că, în cadrul procedurii instituite de articolul 234 CE, numai instanța națională care
         este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează
         a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri
         preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor adresate Curții. În consecință,
         în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului comunitar, Curtea este, în principiu, obligată
         să se pronunțe (a se vedea în special Hotărârea din 18 iulie 2007, Lucchini, C‑119/05, Rep., p. I‑6199, punctul 43, și Hotărârea
         din 15 noiembrie 2007, International Mail Spain, C‑162/06, Rep., p. I‑9911, punctul 23). Curtea nu poate respinge o cerere
         formulată de o instanță națională decât dacă reiese în mod vădit că interpretarea dreptului comunitar solicitată nu are nicio
         legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când
         Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate
         (a se vedea în special Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Rec., p. I‑2099, punctul 39, Hotărârea din
         5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C‑94/04 și C‑202/04, Rec., p. I‑11421, punctul 25, Hotărârea din 7 iunie 2007, van der
         Weerd și alții, C‑222/05-C‑225/05, Rep., p. I‑4233, punctul 22, precum și Hotărârea din 8 noiembrie 2007, Amurta, C‑379/05,
         Rep., p. I‑9569, punctul 64).

      21      În acțiunea principală, se impune constatarea că, astfel cum reiese din decizia de trimitere, instanța națională a furnizat
         Curții o expunere detaliată a situației de fapt și a cadrului juridic al litigiului, precum și a motivelor pentru care a considerat
         că, în vederea pronunțării hotărârii, este necesar un răspuns la întrebarea adresată.

      22      În plus, instanța de trimitere a indicat, în răspunsul la cererea de precizări formulată de Curte, că, în afara prestației
         parțiale majorate, menționată la punctul 14 din prezenta hotărâre, în ceea ce privește pensia principală de urmaș, eventualul
         drept la prestațiile prevăzute la articolele 40a, 40b și 41 din BVG rămâne în litigiu între părțile din acțiunea principală.

      23      Prin urmare, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie declarată admisibilă.

       Cu privire la aplicabilitatea articolului 18 alineatul (1) CE
      24      În prealabil, este necesar să se stabilească dacă o situație precum cea în cauză în acțiunea principală intră în domeniul
         de aplicare al dreptului comunitar și în special al articolului 18 alineatul (1) CE.

      25      În ceea ce privește, pe de o parte, domeniul de aplicare personal al dispoziției respective, este suficient să se constate
         că, în temeiul articolului 17 alineatul (1) CE, orice persoană care are cetățenia unui stat membru beneficiază de statutul
         de cetățean al Uniunii. În plus, alineatul (2) al aceluiași articol 17 asociază acestui statut drepturile și obligațiile prevăzute
         de Tratatul CE, printre care figurează cele menționate la articolul 18 alineatul (1) CE (Hotărârea din 26 octombrie 2006,
         Tas-Hagen și Tas, C‑192/05, Rec., p. I‑10451, punctul 18, precum și Hotărârea din 22 mai 2008, Nerkowska, C‑499/06, Rep.,
         p. I‑3993, punctul 21).

      26      În calitate de resortisantă poloneză, doamna Zablocka-Weyhermüller beneficiază de statutul de cetățean al Uniunii instituit
         prin articolul 17 alineatul (1) CE și se poate, așadar, prevala, dacă este cazul, de drepturile aferente unui astfel de statut,
         în special de drepturile de liberă circulație și de ședere prevăzute la articolul 18 alineatul (1) CE (Hotărârea Nerkowska,
         citată anterior, punctul 22).

      27      Pe de altă parte, în ceea ce privește domeniul de aplicare material al articolului 18 alineatul (1) CE, este necesar să se
         arate că, în stadiul actual de dezvoltare a dreptului comunitar, o prestație precum cea în cauză în acțiunea principală, care
         are drept scop despăgubirea soților supraviețuitori ai victimelor de război, este de competența statelor membre (a se vedea
         în acest sens Hotărârile citate anterior Tas-Hagen și Tas, punctul 21, precum și Nerkowska, punctul 23).

      28      Totuși, statele membre trebuie să exercite o astfel de competență cu respectarea dreptului comunitar, în special a dispozițiilor
         tratatului privind libertatea de circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre recunoscută oricărui cetățean al Uniunii
         (Hotărârile citate anterior Tas-Hagen și Tas, punctul 22, și Nerkowska, punctul 24).

      29      În această privință, Curtea a hotărât deja că printre situațiile care intră în domeniul de aplicare ratione materiae al dreptului comunitar se numără, între altele, cele care privesc exercitarea libertăților fundamentale garantate prin tratat
         și cele care privesc exercitarea libertății de circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre, astfel cum este conferită
         prin articolul 18 CE (Hotărârea din 15 martie 2005, Bidar, C‑209/03, Rec., p. I‑2119, punctul 33, Hotărârea din 12 iulie 2005,
         Schempp, C‑403/03, Rec., p. I‑6421, punctele 17 și 18, precum și Hotărârea Nerkowska, citată anterior, punctul 26).

      30      În speță, se impune constatarea că o situație precum cea a doamnei Zablocka-Weyhermüller se încadrează în sfera dreptului
         de liberă circulație și de ședere al cetățenilor Uniunii în statele membre. Într‑adevăr, reclamanta din acțiunea principală,
         stabilindu‑și reședința în Polonia, a exercitat dreptul, conferit prin articolul 18 alineatul (1) CE oricărui cetățean al
         Uniunii, de liberă circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre.

      31      În plus, din dosarul transmis Curții de către instanța de trimitere reiese în mod clar că suspendarea, conform articolului
         64e alineatul 1 a doua teză și alineatul 5 din BVG, precum și conform articolului 1 din AuslVersV, a prestațiilor acordate
         doamnei Zablocka-Weyhermüller rezultă doar din faptul că aceasta și‑a stabilit reședința în Polonia.

      32      Din cele de mai sus rezultă că o situație în care exercitarea de către doamna Zablocka-Weyhermüller a unei libertăți recunoscute
         de ordinea juridică comunitară are o consecință asupra dreptului acesteia la prestații prevăzute de reglementarea națională
         a unui stat membru intră în domeniul de aplicare al dreptului comunitar și în special al articolului 18 alineatul (1) CE.

      33      Trebuie, așadar, să se analizeze dacă articolul 18 alineatul (1) CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări
         naționale care impune, pentru plata anumitor prestații acordate soților supraviețuitori ai victimelor de război, ca beneficiarul
         să locuiască fie pe teritoriul statului membru care acordă o astfel de prestație, fie pe cel al unui alt stat membru care
         nu figurează pe o listă stabilită prin ordonanță a guvernului primului stat.

       Cu privire la impunerea unei condiții de reședință
      34      În ceea ce privește sfera articolului 18 alineatul (1) CE, Curtea a stabilit deja că facilitățile conferite de tratat în materie
         de liberă circulație nu și‑ar putea produce pe deplin efectele dacă un resortisant al unui stat membru ar putea fi descurajat
         să le folosească de obstacolele în calea șederii sale în statul membru gazdă generate de o reglementare a unui alt stat membru
         care sancționează faptul că le‑a exercitat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 aprilie 2004, Pusa, C‑224/02, Rec.,
         p. I‑5763, punctul 19, Hotărârea Tas-Hagen și Tas, citată anterior, punctul 30, precum și Hotărârea Nerkowska, citată anterior,
         punctul 31).

      35      O reglementare națională care dezavantajează anumiți resortisanți comunitari pentru simplul motiv că și‑au exercitat libertatea
         de circulație și de ședere într‑un alt stat membru constituie o restricție privind libertățile recunoscute prin articolul
         18 alineatul (1) CE oricărui cetățean al Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iulie 2006, De Cuyper, C‑406/04,
         Rec., p. I‑6947, punctul 39, Hotărârea Tas-Hagen și Tas, citată anterior, punctul 31, precum și Hotărârea Nerkowska, citată
         anterior, punctul 32).

      36      Or, BVG și AuslVersV constituie o astfel de restricție. Într‑adevăr, supunând plata anumitor prestații instituite pentru soții
         supraviețuitori ai victimelor de război condiției ca aceștia să locuiască pe teritoriul național sau pe cel al unui alt stat
         membru care nu figurează pe o listă a statelor membre stabilită prin ordonanță a guvernului statului membru care acordă aceste
         prestații, această reglementare este susceptibilă să îi descurajeze pe resortisanții comunitari care se află într‑o situație
         precum cea a reclamantei din acțiunea principală să își exercite libertatea de circulație și de ședere în unul dintre statele
         membre care figurează pe lista menționată.

      37      O reglementare națională care impune o astfel de restricție exercitării libertăților de către resortisanții comunitari nu
         se poate justifica, din perspectiva dreptului comunitar, decât dacă se întemeiază pe considerații obiective de interes general,
         independente de cetățenia persoanelor vizate, și dacă este proporțională cu obiectivul urmărit în mod legitim de dreptul național
         (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior De Cuyper, punctul 40, Tas-Hagen și Tas, punctul 33, precum și Nerkowska,
         punctul 34).

      38      Din observațiile prezentate Curții atât de Land Baden-Württemberg, cât și de guvernul german reiese că restricția prevăzută
         de BVG are drept scop furnizarea unei prestații adecvate beneficiarilor cu domiciliul în afara Germaniei, ținând seama de
         actualele diferențe dintre costul vieții, venitul și cuantumul mediu al prestațiilor sociale plătite în acest stat membru
         și cele din statul în care locuiește beneficiarul. În plus, potrivit observațiilor menționate, necesitatea de a permite un
         control suficient al situației profesionale și sociale a beneficiarilor, în special a venitului acestora, ar justifica de
         asemenea restricția respectivă.

      39      Desigur, atât voința de a furniza o prestație ținând seama de diferențele menționate între cele două state membre în cauză,
         cât și necesitatea de a permite un control suficient al situației profesionale și sociale a beneficiarilor constituie considerații
         obiective de interes general de natură să justifice ca modalitățile sau condițiile de plată a unor prestații precum cele în
         cauză în acțiunea principală să poată afecta libertatea de circulație.

      40      Chiar dacă restricția constatată la punctul 36 din prezenta hotărâre este susceptibilă de a fi justificată de considerații
         obiective de interes general precum cele menționate la punctul precedent, mai trebuie totuși ca aceasta să nu fie disproporționată
         în raport cu obiectivul urmărit. Din jurisprudența Curții reiese că o măsură este proporțională atunci când, fiind aptă pentru
         realizarea obiectivului urmărit, nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (Hotărârile citate anterior De
         Cuyper, punctul 42, și Tas-Hagen și Tas, punctul 35).

      41      Cu toate acestea, o condiție de reședință precum cea în cauză în acțiunea principală nu poate fi considerată proporțională
         cu obiectivele urmărite.

      42      Într‑adevăr, trebuie arătat că articolul 1 din AuslVersV limitează în mod expres aplicarea articolului 64e din BVG la beneficiarii
         cu domiciliul sau reședința fie pe teritoriul unuia dintre cele 10 state membre menționate la acest articol, fie pe cel al
         Albaniei sau pe cel al fostei Iugoslavii ori pe cel al fostei Uniuni Sovietice.

      43      Totuși, există state nemenționate la articolul 1 din AuslVersV în care costul vieții este mai scăzut decât în unele dintre
         statele membre prevăzute la acest articol. Pe de altă parte, diferențele care există între statele menționate la acest articol
         sunt notabile.

      44      De asemenea, necesitatea de a permite un control suficient al situației profesionale și sociale a beneficiarilor ar trebui
         să se aplice în mod identic în toate statele membre, indiferent dacă sunt sau nu sunt menționate la articolul 1 din AuslVersV.

      45      Prin urmare, o reglementare precum cea în cauză în acțiunea principală nu răspunde obiectivelor invocate atât de Land Baden-Württemberg,
         cât și de guvernul german și care sunt amintite la punctul 38 din prezenta hotărâre.

      46      În plus, în măsura în care o astfel de reglementare nu face decât să suspende plata prestațiilor prevăzute de aceasta, nu
         se poate susține în mod valabil că aceasta este aptă să adapteze prestațiile ținând seama de diferențele actuale existente
         între Republica Federală Germania și statul de reședință al beneficiarului în ceea ce privește costul vieții, venitul și cuantumul
         mediu al prestațiilor sociale.

      47      În sfârșit, chiar dacă este adevărat că, în ceea ce privește prestațiile acordate în funcție de venituri, se poate dovedi
         necesar un control al situației profesionale și sociale a beneficiarilor, nu este mai puțin adevărat că suspendarea acestora
         constituie o măsură care depășește ceea ce este necesar pentru efectuarea unui astfel de control.

      48      Ținând seama de considerațiile de mai sus, se impune să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 18 alineatul (1) CE
         trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia acesta refuză plata anumitor
         prestații acordate soților supraviețuitori ai victimelor de război pentru simplul motiv că aceștia sunt domiciliați pe teritoriul
         anumitor state membre.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      49      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Articolul 18 alineatul (1) CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia
            acesta refuză plata anumitor prestații acordate soților supraviețuitori ai victimelor de război pentru simplul motiv că aceștia
            sunt domiciliați pe teritoriul anumitor state membre.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.