title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 1 decembrie 2015.#Parlamentul European și Comisia Europeană împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Acțiune în anulare – Regulamentul (UE) nr. 1243/2012 – Alegerea temeiului juridic – Articolul 43 alineatele (2) și (3) TFUE – Decizie politică – Plan pe termen lung pentru rezervele de cod.#Cauzele conexate C-124/13 și C-125/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      1 decembrie 2015 (
            *
         )
      „Acțiune în anulare — Regulamentul (UE) nr. 1243/2012 — Alegerea temeiului juridic — Articolul 43 alineatele (2) și (3) TFUE — Decizie politică — Plan pe termen lung pentru rezervele de cod”
      În cauzele conexate C‑124/13 și C‑125/13,
      având ca obiect acțiuni în anulare formulate în temeiul articolului 263 TFUE, introduse la 14 martie 2013,

         Parlamentul European, reprezentat de I. Liukkonen, de L. Knudsen și de R. Kaškina, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg (C‑124/13),

         Comisia Europeană, reprezentată de A. Bouquet, de K. Banks și de A. Szmytkowska, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg (C‑125/13),
      reclamante,
      împotriva

         Consiliului Uniunii Europene, reprezentat de E. Sitbon, de A. de Gregorio Merino și de A. Westerhof Löfflerová, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      pârât,
      susținut de:

         Regatul Spaniei, reprezentat de M. Sampol Pucurull și de N. Díaz Abad, în calitate de agenți;

         Republica Franceză, reprezentată de G. de Bergues, de D. Colas, de R. Coesme și de C. Candat, în calitate de agenți;

         Republica Polonă, reprezentată de B. Majczyna, de M. Nowacki și de A. Miłkowska, în calitate de agenți,
      interveniente,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnul A. Tizzano (raportor), vicepreședinte, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev, F. Biltgen, președinți de cameră, și domnii J. Malenovský, E. Levits, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund, C. Vajda și S. Rodin, judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 februarie 2015,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 mai 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin intermediul cererilor introductive, Parlamentul European și Comisia Europeană solicită anularea Regulamentului (UE) nr. 1243/2012 al Consiliului din 19 decembrie 2012 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 1342/2008 de stabilire a unui plan pe termen lung pentru rezervele de cod și zonele piscicole care exploatează aceste rezerve (JO L 352, p. 10, denumit în continuare „regulamentul atacat”).

         Cadrul juridic

         Regulamentul (CE) nr. 2371/2002

               2

               Regulamentul (CE) nr. 2371/2002 al Consiliului din 20 decembrie 2002 privind conservarea și exploatarea durabilă a resurselor piscicole în conformitate cu politica comună în domeniul pescuitului (JO L 358, p. 59, Ediție specială, 04/vol. 6, p. 237, denumit în continuare „regulamentul de bază”) a fost abrogat prin Regulamentul (UE) nr. 1380/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 decembrie 2013 privind politica comună în domeniul pescuitului, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1954/2003 și (CE) nr. 1224/2009 ale Consiliului și de abrogare a Regulamentelor (CE) nr. 2371/2002 și (CE) nr. 639/2004 ale Consiliului și a Deciziei 2004/585/CE a Consiliului (JO L 354, p. 22).

               3

               Considerentele (6) și (7) ale regulamentului de bază erau redactate după cum urmează:

                        „(6)

                        Obiectivul unei exploatări durabile este atins cu mai multă eficiență printr‑o abordare multianuală a gestionării piscicole, presupunând planuri multianuale de gestionare a populației piscicole ce se încadrează în limite biologice sigure. Pentru populațiile piscicole ce nu se încadrează în limitele biologice sigure, adoptarea planurilor multianuale de redresare reprezintă o prioritate absolută. Pe baza recomandărilor științifice, poate fi necesar ca, pentru aceste populații piscicole, eforturile de pescuit să fie reduse substanțial.

                        (7)

                        Planurile multianuale prevăzute anterior ar trebui să stabilească obiective de exploatare durabilă a populațiilor respective, să conțină norme de producție care să stabilească modul de calcul al capturii anuale și/sau al limitelor efortului de pescuit și să prevadă alte măsuri specifice de gestionare, ținând cont în același timp de efectul asupra altor specii.”

               4

               Articolul 1 din regulamentul menționat definea domeniul de aplicare al politicii comune în domeniul pescuitului (PCP) după cum urmează:
               „(1)   [PCP] cuprinde conservarea, gestionarea și exploatarea resurselor acvatice vii, acvacultura, precum și prelucrarea și comercializarea produselor pescărești și de acvacultură, în cazurile în care asemenea activități sunt practicate pe teritoriul statelor membre sau în apele comunitare sau de navele comunitare de pescuit sau, fără a aduce atingere responsabilității primare a statului de pavilion, de resortisanți ai statelor membre.
               (2)   [PCP] prevede măsuri coerente privind:

                        (a)

                        conservarea, gestionarea și exploatarea resurselor acvatice vii;

                  […]”

               5

               Obiectivele PCP erau definite la articolul 2 alineatul (1) din același regulament în următorii termeni:
               „[PCP] asigură exploatarea resurselor acvatice vii care oferă condiții economice, de mediu și sociale durabile.
               În acest scop, Comunitatea adoptă o abordare atentă atunci când ia măsuri menite să protejeze și să conserve resursele acvatice vii, să asigure exploatarea durabilă a acestora și să reducă impactul activităților de pescuit asupra ecosistemelor marine. Se urmărește astfel o aplicare progresivă a unei metode de gestionare a zonelor piscicole, bazate pe ecosisteme. […]”

               6

               Articolul 4 din regulamentul de bază, care stabilea tipurile de măsuri care trebuie adoptate pentru atingerea obiectivului de durabilitate, prevedea la alineatul (2):
               „[…] Acestea pot conține, în special, măsuri pentru fiecare populație piscicolă sau grup de populații piscicole, în vederea limitării mortalității prin pescuit și a impactului activităților de pescuit asupra mediului prin:

                        (a)

                        adoptarea planurilor de redresare conform articolului 5;

                        (b)

                        adoptarea planurilor de gestionare conform articolului 6;

                  […]”

         Regulamentul (CE) nr. 1342/2008

               7

               Regulamentul (CE) nr. 1342/2008 al Consiliului din 18 decembrie 2008 de stabilire a unui plan pe termen lung pentru rezervele de cod și zonele piscicole care exploatează aceste rezerve și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 423/2004 (JO L 348, p. 20, rectificare în JO 2010, L 231, p. 6) a fost adoptat de Consiliul Uniunii Europene la propunerea Comisiei și după consultarea Parlamentului în temeiul articolului 37 din Tratatul CE.

               8

               Considerentele (7) și (9) ale acestui regulament au următorul cuprins:

                        „(7)

                        Pentru a se asigura atingerea obiectivelor legate de mortalitatea provocată de pescuit și a contribui la reducerea cantităților capturate și aruncate înapoi în mare, este necesar ca posibilitățile de pescuit, din punctul de vedere al efortului de pescuit, să fie fixate la niveluri adecvate în raport cu strategia de refacere a rezervelor. […]

                  […]

                        (9)

                        Stabilirea și alocarea limitelor de captură, fixarea nivelurilor minime și de precauție ale stocurilor și a nivelului ratelor mortalității provocate de pescuit, a efortului de pescuit maxim admisibil pentru fiecare grup de efort pentru fiecare stat membru, precum și excluderea anumitor grupe de nave din regimul de efort prevăzut în prezentul regulament sunt măsuri de maximă importanță în cadrul [PCP]. […]”

               9

               Articolul 5 din regulamentul menționat descrie obiectivul planului de refacere a rezervelor de cod, care constă în a asigura „exploatarea durabilă [a acestor] rezerve […] pe baza randamentului durabil maxim”. În conformitate cu articolul 5 alineatele (2) și (3), acest obiectiv trebuie atins menținând o anumită rată de mortalitate pentru cod.

               10

               Pentru atingerea obiectivului menționat, același regulament prevede, la articolele 6-10, norme specifice referitoare la stabilirea anuală a capturilor totale admisibile (TAC) și, la articolele 11-17, norme privind limitarea efortului de pescuit.

               11

               În special, Regulamentul nr. 1342/2008, în versiunea în vigoare înainte de modificarea sa prin regulamentul atacat, prevedea, la articolul 9, norme detaliate referitoare la stabilirea TAC în condiții de date insuficiente, atunci când normele de stabilire a TAC prevăzute la articolele 7 și 8 nu puteau fi aplicate din cauza absenței unor informații suficient de precise și reprezentative. Regulamentul menționat definea de asemenea, la articolul 12, modul de calcul al efortului de pescuit maxim admisibil.

         Regulamentul atacat

               12

               Considerentele (3)-(5) ale regulamentului atacat au următorul cuprins:

                        „(3)

                        Evaluarea științifică a rezultatelor planului pentru cod efectuată de către Comitetul științific, tehnic și economic pentru pescuit (CSTEP) a scos la iveală o serie de probleme legate de structura și funcționarea planului pentru cod. Fără a pune sub semnul întrebării obiectivele planului pentru cod, CSTEP a concluzionat că este improbabil ca aceste obiective să fie realizate într‑un interval conform concluziilor Summitului mondial privind dezvoltarea durabilă desfășurat la Johannesburg în 2002 dacă nu sunt corectate defectele structurale ale planului pentru cod, legate, printre altele, de aplicarea articolelor 9 și 12 din respectivul plan.

                        (4)

                        […] Deși s‑a preconizat aplicarea reducerilor anuale automate ale TAC cu 25 % numai în circumstanțe excepționale în perioada 2009-2012, aceasta s‑a impus ca normă. Prin urmare, de la intrarea în vigoare a planului pentru cod, TAC pentru zonele în cauză au fost reduse considerabil, iar reducerile automate suplimentare ar conduce la încetarea efectivă a pescuitului de cod în zonele în cauză. Evaluarea științifică realizată de CSTEP sugerează că, în scopul realizării obiectivelor planului pentru cod, în unele cazuri ar fi mai potrivit să se permită o mai mare flexibilitate care să reflecte recomandările științifice de la caz la caz. Ca parte a acestei flexibilități, este oportun, prin urmare, să se permită suspendarea, în anumite condiții, a reducerii anuale a TAC sau stabilirea unui nivel alternativ al TAC, fără a pune în pericol obiectivele planului pentru cod.

                        (5)

                        […] efortul de pescuit admisibil a fost redus cu 25 % pe an în perioada 2009-2012 în zonele cărora li s‑a aplicat articolul 9 și a fost redus considerabil în zonele cărora li s‑a aplicat articolul 8. […] Aplicarea în continuare a reducerilor anuale automate ale efortului nu ar conduce la realizarea obiectivelor planului pentru cod, ci ar avea un impact economic și social considerabil asupra segmentelor de flotă care folosesc aceleași unelte, dar care pescuiesc în principal alte specii decât cod. Prin urmare, este oportun să se aplice o abordare mai flexibilă care ar permite suspendarea reducerii anuale automate a efortului de pescuit, fără a pune în pericol obiectivele planului pentru cod.”

               13

               Considerentul (8) al regulamentului atacat enunță motivele pentru care acest regulament, care a modificat articolele 9 și 12 din Regulamentul nr. 1342/2008, a fost adoptat în temeiul articolului 43 alineatul (3) TFUE, iar nu în temeiul articolului 43 alineatul (2) TFUE.

               14

               Considerentul menționat are următorul cuprins:
               „Prin modificările aduse articolelor 9 și 12 se instituie norme specifice detaliate în scopul stabilirii posibilităților de pescuit exprimate prin intermediul TAC și al limitărilor efortului de pescuit. Acestea adaptează normele aplicabile în momentul de față pentru stabilirea posibilităților de pescuit fără modificarea obiectivului planului pentru cod. Prin urmare, acestea sunt măsuri privind stabilirea și alocarea TAC și a limitărilor efortului de pescuit și nu pot fi considerate nici dispoziții de stabilire a organizării comune a piețelor produselor piscicole, nici alte dispoziții necesare pentru îndeplinirea obiectivelor [PCP].”

               15

               Articolul 1 punctul 1 din regulamentul menționat, care înlocuiește articolul 9 din Regulamentul nr. 1342/2008, prevede o procedură specială de stabilire a TAC potrivit căreia:
               „(1)   Atunci când nu există informații suficiente pentru a stabili TAC în conformitate cu articolul 7, TAC pentru stocurile de cod din Kattegat, vestul Scoției și Marea Irlandei se stabilesc la nivelul indicat în avizele științifice. Cu toate acestea, dacă nivelul indicat de avizele științifice depășește cu peste 20 % TAC pentru anul precedent, TAC se stabilesc la un nivel cu 20 % mai mare decât nivelul din anul precedent sau, dacă nivelul indicat de avizele științifice este cu mai mult de 20 % sub TAC din anul precedent, TAC se stabilesc la un nivel cu 20 % mai mic decât cel din anul precedent.
               (2)   Prin derogare de la dispozițiile alineatului (1), atunci când avizele științifice indică faptul că nu ar trebui să existe pescuit direcționat și faptul că ar trebui:

                        (a)

                        limitate sau reduse la cel mai scăzut nivel posibil capturile accidentale; și/sau

                        (b)

                        reduse la cel mai scăzut nivel posibil capturile de cod,
                        Consiliul poate decide să nu aplice o ajustare anuală a capturii totale admisibile în anul sau anii următori, cu condiția ca stabilirea TAC să fie numai pentru capturile accidentale.

                  (3)   Atunci când nu există informații suficiente pentru a stabili TAC în conformitate cu articolul 8, TAC pentru stocurile de cod din Marea Nordului, Skagerrak și estul Canalului Mânecii se stabilesc prin aplicarea mutatis mutandis a alineatelor (1) și (2) de la prezentul articol, cu excepția cazului în care, în urma consultărilor purtate cu Norvegia, este convenit un nivel diferit al TAC.
               (4)   Atunci când avizele științifice indică faptul că aplicarea normelor prevăzute la articolul 8 alineatele (1)-(4) nu este potrivită pentru a atinge obiectivele planului, Consiliul poate, fără a aduce atingere dispozițiilor menționate anterior, să decidă un nivel alternativ al TAC.”

               16

               Articolul 1 punctul 2 litera (a) din regulamentul atacat are următorul cuprins:
               „[Articolul 12 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1342/2008] se înlocuiește cu următorul text:
               «(4)   Pentru grupurile de efort de pescuit cumulate ale căror capturi cumulate procentuale calculate în conformitate cu alineatul (3) litera (d) sunt egale sau mai mari de 20 %, se aplică ajustări anuale. Efortul de pescuit maxim admisibil al grupurilor în cauză se calculează după cum urmează:

                        (a)

                        în cazul în care se aplică articolul 7 sau 8, valorii de referință i se aplică același procentaj de ajustare care este stabilit la articolele respective pentru rata mortalității provocate de pescuit;

                        (b)

                        în cazul în care se aplică articolul 9, efortului de pescuit i se aplică același procentaj de ajustare ca cel aplicat pentru ajustarea TAC în raport cu anul precedent.»”

               17

               Articolul 1 punctul 2 litera (b) din regulamentul atacat, care adaugă la articolul 12 din Regulamentul nr. 1342/2008 un alineat (6), este redactat astfel:
               „Se adaugă un alineat cu următorul text:
               «(6)   Prin derogare de la dispozițiile alineatului (4), atunci când efortul de pescuit maxim admisibil a fost redus timp de patru ani consecutivi, Consiliul poate decide să nu aplice o ajustare anuală a efortului de pescuit maxim admisibil în anul sau anii următori.»”

         Istoricul cauzei

               18

               La 12 septembrie 2012, Comisia a prezentat o Propunere de regulament al Parlamentului și al Consiliului de modificare a Regulamentului nr. 1342/2008 [COM(2012) 498 final] în scopul de a îmbunătăți și de a clarifica dispozițiile acestuia.

               19

               Această propunere de regulament se întemeia pe articolul 43 alineatul (2) TFUE și viza rezolvarea anumitor dificultăți legate de punerea în aplicare a planului pentru cod prevăzut de Regulamentul nr. 1342/2008. Ea avea în vedere modificările următoare:

                        —

                        o modificare a articolului 4 din regulamentul menționat, care să clarifice metoda de urmat de către statele membre pentru calcularea limitărilor efortului de pescuit;

                        —

                        o modificare a articolului 9 din același regulament, privind metoda de stabilire a TAC în cazurile în care regulile de calcul inițiale vizate la articolele 7 și 8 nu pot fi aplicate din cauza insuficienței datelor;

                        —

                        o modificare a articolului 11 din Regulamentul nr. 1342/2008, privind simplificarea procedurii de excludere a navelor din regimul efortului de pescuit;

                        —

                        o modificare a articolului 12 din acest regulament, privind limitările efortului de pescuit, motivată de același obiectiv de tratament flexibil și individualizat ca și cel urmărit de modificarea propusă a articolului 9 din regulamentul menționat;

                        —

                        o modificare a articolului 12 din același regulament, prin care se urmărește să i se adauge un nou alineat (6), care autorizează Consiliul să suspende aplicarea unor reduceri suplimentare ale efortului de pescuit maxim admisibil în urma reducerii timp de patru ani consecutivi a acestuia;

                        —

                        o modificare a articolului 13 din Regulamentul nr. 1342/2008, prin care se urmărește suprimarea diferențelor de interpretare dintre versiunile lingvistice în ceea ce privește una dintre condițiile care permit să se beneficieze de un efort de pescuit suplimentar;

                        —

                        o modificare a articolului 14 din acest regulament, prin care se urmăresc consolidarea obligațiilor statelor membre de a remedia nivelurile ridicate ale capturilor aruncate înapoi în mare și asigurarea unei monitorizări și a unui control eficace în privința măsurilor de încurajare prevăzute la articolele 11 și 13 din regulamentul menționat și

                        —

                        o modificare a articolului 32 din același regulament, prin care se introduce un articol referitor la procedura de comitologie.

               20

               La 19 decembrie 2012, fără a prelua ansamblul dispozițiilor Propunerii de regulament COM(2012) 498 final, Consiliul a adoptat, reținând ca temei juridic articolul 43 alineatul (3) TFUE, prin regulamentul atacat, numai modificările referitoare la articolele 9 și 12 din Regulamentul nr. 1342/2008.

               21

               În procesul‑verbal al reuniunii Consiliului „Agricultură și pescuit” în care a fost adoptat regulamentul atacat a fost înscrisă o declarație a Comisiei. Această declarație are următorul cuprins:

               22

               Regulamentul atacat a fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene la 21 decembrie 2012 și a intrat în vigoare la 22 decembrie 2012.

               23

               Considerând că temeiul juridic al adoptării regulamentului menționat era eronat și că acesta ar fi trebuit să se întemeieze pe articolul 43 alineatul (2) TFUE, Parlamentul, în cauza C‑124/13, și Comisia, în cauza C‑125/13, au introdus prezentele acțiuni.

         Concluziile părților și procedura în fața Curții

               24

               Parlamentul și Comisia solicită Curții anularea regulamentului atacat și obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată. Comisia solicită de asemenea menținerea efectelor acestui regulament pentru o perioadă rezonabilă după pronunțarea prezentei hotărâri, mai exact, pentru maximum un an calendaristic începând de la data de 1 ianuarie a anului următor pronunțării acestei hotărâri.

               25

               Consiliul solicită Curții respingerea acțiunii și obligarea Parlamentului și a Comisiei la plata cheltuielilor de judecată. În subsidiar, în cazul în care Curtea ar anula regulamentul menționat, Consiliul solicită, în aplicarea articolului 264 TFUE, menținerea efectelor acestuia.

               26

               Prin decizia președintelui Curții din 19 aprilie 2013, cauzele C‑124/13 și C‑125/13 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

               27

               Prin decizia președintelui Curții din 11 septembrie 2013, au fost admise cererile de intervenție în susținerea concluziilor Consiliului formulate de Regatul Spaniei, de Republica Franceză și de Republica Polonă.

         Cu privire la acțiuni

               28

               În cauza C‑124/13, Parlamentul invocă un singur motiv, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește alegerea articolului 43 alineatul (3) TFUE ca temei juridic al regulamentului atacat.

               29

               Acest motiv cuprinde două aspecte. Prin intermediul primului aspect, Parlamentul afirmă că, în calitate de instrument de conservare și de gestionare a rezervelor piscicole, fiecare plan multianual precum cel în discuție în speță formează un întreg care conține doar dispoziții în vederea realizării obiectivelor de durabilitate și de conservare ale PCP și trebuie, în consecință, să fie adoptat în întregime în temeiul articolului 43 alineatul (2) TFUE. Prin intermediul celui de al doilea aspect, Parlamentul susține că Propunerea de regulament COM(2012) 498 final ar fi trebuit să fie adoptată în întregime în temeiul articolului 43 alineatul (2) TFUE. Prin scindarea acestei propuneri și prin adoptarea, prin regulamentul menționat, doar a unora dintre modificările propuse de Comisie, Consiliul ar fi ales o cale procedurală care nu respectă jurisprudența Curții referitoare la alegerea temeiului juridic al unui act al Uniunii.

               30

               În cauza C‑125/13, Comisia invocă trei motive. Primul motiv este întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește alegerea articolului 43 alineatul (3) TFUE ca temei juridic al regulamentului atacat. Al doilea motiv este întemeiat pe o eroare de drept în legătură cu procedura urmată de Consiliu, care ar fi exclus în mod eronat atât Parlamentul, cât și Comitetul Economic și Social European de la adoptarea acestui regulament. Al treilea motiv este întemeiat pe o denaturare a propunerii de regulament al Comisiei, cu încălcarea dreptului exclusiv de inițiativă al acesteia.

         Argumentele părților

               31

               Prin intermediul primului aspect al motivului unic invocat de Parlament și al primului motiv invocat de Comisie, aceste instituții susțin că Consiliul a săvârșit o eroare de drept adoptând regulamentul atacat în temeiul alineatului (3) al articolului 43 TFUE, iar nu al alineatului (2) al acestuia.

               32

               Acestea consideră că, drept urmare a intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona, alineatul (3) al articolului 43 TFUE constituie o derogare de la aplicarea procedurii legislative ordinare prevăzute la alineatul (2) al acestui articol, așa încât acest alineat (3) trebuie să fie interpretat strict în ceea ce privește domeniul său de aplicare. Astfel, numai măsurile care vizează în mod explicit „stabilirea și repartizarea posibilităților concrete de pescuit” ar putea fi adoptate în temeiul alineatului (3) menționat. În schimb, din moment ce printr‑un act s‑ar urmări un alt obiectiv privind PCP decât simpla atribuire a posibilităților de pescuit, acel act ar trebui să fie adoptat în temeiul articolului 43 alineatul (2) TFUE.

               33

               În această privință, reclamantele susțin că această din urmă dispoziție desemnează procedura legislativă ordinară ca fiind procedura decizională obișnuită pentru adoptarea dispozițiilor necesare pentru îndeplinirea obiectivelor PCP, în timp ce articolul 43 alineatul (3) TFUE se limitează să confere Consiliului o competență specifică limitată la adoptarea de acte de punere în aplicare sui generis nelegislative referitoare la stabilirea TAC.

               34

               Din acest motiv, reclamantele consideră că termenii „măsurile privind […] stabilirea și repartizarea posibilităților de pescuit”, care figurează la articolul 43 alineatul (3) TFUE, trebuie interpretați în sensul că Consiliul nu poate adopta, în temeiul acestei dispoziții, măsuri care urmăresc să contribuie la realizarea obiectivelor PCP, ci poate adopta numai reglementări nelegislative sau acte de punere în aplicare referitoare la stabilirea și la repartizarea posibilităților de pescuit. Astfel, după cum reiese din articolul 3 litera (q) din regulamentul de bază, „«posibilități de pescuit» înseamnă un drept legal de a pescui, cuantificat, exprimat în capturi și/sau efort de pescuit”.

               35

               Or, nu aceasta ar fi situația în cazul regulamentului atacat. Astfel, ar reieși în special din considerentul (7), precum și din articolele 5 și 6 din regulamentul de bază și din articolul 5 din Regulamentul nr. 1342/2008 că planurile multianuale, mai exact planurile de redresare și de gestionare, urmăresc obiectivul conservării populațiilor piscicole și contribuie astfel în mod decisiv la realizarea obiectivului principal al PCP, și anume exploatarea durabilă a acestor populații piscicole.

               36

               În consecință, din moment ce planurile multianuale constituie instrumente care permit realizarea obiectivelor PCP, actele juridice care stabilesc sau modifică aceste planuri, precum regulamentul atacat, ar trebui considerate „necesare” pentru îndeplinirea obiectivelor PCP, în sensul articolului 43 alineatul (2) TFUE, și, prin urmare, ar trebui să fie adoptate urmându‑se procedura legislativă ordinară prevăzută de această dispoziție.

               37

               Reclamantele adaugă că regulamentul menționat modifică dispoziții legislative adoptate în temeiul articolului 37 CE, care, înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, constituia temeiul juridic general pentru adoptarea actelor legislative în materie de pescuit. Or, în măsura în care această dispoziție a fost înlocuită de articolul 43 alineatul (2) TFUE, prin paralelismul procedurilor, ar trebui să se recurgă la procedura legislativă ordinară prevăzută de această ultimă dispoziție pentru adoptarea tuturor actelor legislative din această materie. De asemenea, în măsura în care articolul 20 din regulamentul de bază a fost reluat la articolul 43 alineatul (3) TFUE, ar trebui să se recurgă la această ultimă dispoziție pentru adoptarea actelor nelegislative.

               38

               Consiliul, susținut de Regatul Spaniei, de Republica Franceză și de Republica Polonă, respinge argumentele reclamantelor, afirmând că regulamentul atacat constituie o măsură referitoare la stabilirea și la repartizarea posibilităților de pescuit și că, prin urmare, în mod întemeiat se bazează pe articolul 43 alineatul (3) TFUE.

               39

               În această privință, Consiliul arată de la bun început că interpretarea reclamantelor referitoare la aplicarea articolului 43 alineatul (3) TFUE nu își găsește nicio justificare în Tratatul FUE. Astfel, alineatele (2) și (3) ale articolului 43 TFUE, care au fost introduse prin Tratatul de la Lisabona, au înlocuit o dispoziție unică, și anume articolul 37 CE, care servea drept temei juridic pentru adoptarea unei întregi serii de acte juridice din domeniile agriculturii și pescuitului. Din acest unic motiv, reclamantele nu ar putea pretinde că în fiecare caz în care era utilizat articolul 37 CE înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona ar trebui să se recurgă ulterior, în mod automat, la articolul 43 alineatul (2) TFUE.

               40

               În plus, Consiliul susține că, utilizând în mod deliberat, la articolul 43 alineatul (3) TFUE, termenii „măsurile privind” stabilirea și repartizarea posibilităților de pescuit, autorii Tratatului FUE au dorit să integreze în domeniul de aplicare al acestei dispoziții măsuri care depășesc stabilirea și repartizarea posibilităților de pescuit, în sens strict. Or, o interpretare excesiv de restrictivă constând în excluderea anumitor măsuri identificate în mod clar la articolul 43 alineatul (3) TFUE din domeniul de aplicare al acestei dispoziții ar aduce atingere prerogativelor conferite Consiliului de aceasta și nu ar respecta normele fundamentale privind echilibrul instituțional consacrate la articolul 13 alineatul (2) TUE, conform căruia „[f]iecare instituție acționează în limitele atribuțiilor care îi sunt conferite prin tratate, în conformitate cu procedurile, condițiile și scopurile prevăzute de acestea […]”.

               41

               Consiliul respinge astfel argumentele reclamantelor potrivit cărora, atunci când o măsură poate fi considerată necesară pentru îndeplinirea obiectivelor PCP, această măsură trebuie să fie adoptată în mod necesar în temeiul articolului 43 alineatul (2) TFUE. Alineatele (2) și (3) ale articolului 43 TFUE ar constitui, prin urmare, temeiuri juridice autonome stabilite de dreptul primar, așa încât recurgerea la alineatul (3) nu poate fi subordonată niciunei condiții precum adoptarea prealabilă a unui act în temeiul alineatului (2) menționat.

               42

               În aceste condiții, Consiliul arată că aplicarea modificărilor articolului 9 și ale articolului 12 alineatele (4) și (6) din Regulamentul nr. 1342/2008, introduse prin articolul 1 din regulamentul atacat, afectează în mod direct, obligatoriu și automat operațiunea de stabilire și de repartizare a posibilităților de pescuit. Așadar, reclamantele nu pot afirma în mod valabil că aceste modificări au avut o incidență asupra obiectivului planului multianual pentru cod, care continuă să fie definit la articolul 5 din Regulamentul nr. 1342/2008, care nu a fost modificat. Dimpotrivă, modificările menționate, astfel cum ar reieși în mod clar dintr‑o analiză a finalităților și a conținutului regulamentului atacat, ar urmări adaptarea mijloacelor care permit realizarea acestui obiectiv, și anume normele de stabilire a TAC și a limitărilor efortului de pescuit.

         Aprecierea Curții

               43

               Prin intermediul primului aspect al motivului unic invocat de Parlament și al primului motiv invocat de Comisie, aceste instituții susțin că Consiliul a ales un temei juridic eronat pentru regulamentul atacat, acesta fiind articolul 43 alineatul (3) TFUE, iar nu articolul 43 alineatul (2) TFUE.

               44

               În această privință, trebuie amintit de la bun început că, astfel cum reiese din textul articolului 43 alineatul (2) TFUE, Parlamentul și Consiliul sunt obligate să adopte, în conformitate cu procedura legislativă ordinară, „dispoziții[le] necesare pentru îndeplinirea obiectivelor politicii comune în domeniul agriculturii și pescuitului”.

               45

               În plus, în conformitate cu articolul 43 alineatul (3) TFUE, Consiliul, la propunerea Comisiei, adoptă măsurile privind stabilirea prețurilor, a taxelor, a ajutoarelor și a contingentelor, precum și privind stabilirea și repartizarea posibilităților de pescuit.

               46

               Trebuie amintit de asemenea că Curtea s‑a pronunțat deja cu privire la domeniile de aplicare respective ale alineatelor (2) și (3) ale articolului 43 TFUE în Hotărârea Parlamentul și Comisia/Consiliul (C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:2400).

               47

               În cauzele în care s‑a pronunțat această hotărâre, Curții i s‑a solicitat să verifice dacă Consiliul putea adopta în mod valabil, în temeiul articolului 43 alineatul (3) TFUE, Decizia 2012/19/UE din 16 decembrie 2011 privind adoptarea, în numele Uniunii Europene, a declarației privind acordarea de posibilități de pescuit în apele UE navelor de pescuit aflate sub pavilionul Republicii Bolivariene a Venezuelei în zona economică exclusivă din largul coastei Guyanei Franceze (JO 2012, L 6, p. 8).

               48

               Deși, într‑un context factual și juridic diferit de cel al prezentei cauze, Curtea a considerat în special, la punctul 50 din hotărârea menționată, că adoptarea de dispoziții în temeiul articolului 43 alineatul (2) TFUE presupune în mod obligatoriu o apreciere dacă ele sunt „necesare” pentru a putea fi îndeplinite obiectivele aferente politicilor comune reglementate de Tratatul FUE, astfel încât această adoptare să implice o decizie politică ce trebuie rezervată legiuitorului Uniunii. În schimb, adoptarea măsurilor privind stabilirea și repartizarea posibilităților de pescuit, conform articolului 43 alineatul (3) TFUE, nu necesită o asemenea apreciere din moment ce astfel de măsuri au în principal un caracter tehnic și se consideră că sunt luate pentru executarea dispozițiilor adoptate în temeiul articolului 43 alineatul (2) TFUE.

               49

               Curtea a dedus din aceasta, la punctele 78-81 din aceeași hotărâre, că Consiliul a săvârșit o eroare adoptând Decizia 2012/19 în temeiul articolului 43 alineatul (3) TFUE. Astfel, în măsura în care această decizie acorda navelor aflate sub pavilion venezuelean accesul la apele Uniunii, iar nu simple posibilități de pescuit, adoptarea sa implica o decizie politică ce necesita recurgerea la procedura legislativă ordinară prevăzută la articolul 43 alineatul (2) TFUE.

               50

               Rezultă din Hotărârea Parlamentul și Comisia/Consiliul (C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:2400) că măsurile care implică o alegere politică rezervată legiuitorului Uniunii din cauza caracterului lor necesar pentru îndeplinirea obiectivelor aferente politicilor comune ale agriculturii și pescuitului trebuie să se întemeieze pe articolul 43 alineatul (2) TFUE.

               51

               În aceste condiții și în scopurile prezentelor cauze, trebuie să se verifice dacă domeniul de aplicare al alineatului (3) al articolului 43 TFUE trebuie limitat numai la măsurile având ca obiect stabilirea și repartizarea posibilităților de pescuit.

               52

               În această privință, după cum susține Consiliul, nu trebuie să se aprecieze prin paralelism întinderea prerogativelor pe care această instituție le are în temeiul alineatului (3) menționat în raport cu competențele care îi sunt încredințate în materie de măsuri de punere în aplicare în temeiul articolului 291 TFUE.

               53

               Astfel, după cum Curtea a arătat de altfel în repetate rânduri, competența de a adopta asemenea acte de punere în aplicare este în general atribuită Comisiei și, potrivit articolului 291 alineatul (2) TFUE, numai cu titlu excepțional poate fi rezervată Consiliului, în „cazuri speciale și temeinic justificate”, precum și în ipoteze precise prevăzute în mod expres de această dispoziție, care privesc numai politica externă și de securitate comună (a se vedea în acest sens Hotărârea Parlamentul/Consiliul, C‑133/06, EU:C:2008:257, punctul 47 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Comisia/Parlamentul și Consiliul, C‑88/14, EU:C:2015:499, punctul 30).

               54

               Prin urmare, deși este adevărat că articolul 43 alineatul (3) TFUE acordă Consiliului competența de a adopta, printre altele, acte de punere în aplicare în domeniul vizat, totuși aceste acte nu se confundă pur și simplu cu cele prevăzute la articolul 291 alineatul (2) TFUE.

               55

               De asemenea, nu poate fi primit argumentul reclamantelor privind recurgerea, prin paralelism între articolul 37 CE și articolul 43 alineatul (2) TFUE, la procedura legislativă ordinară prevăzută de această ultimă dispoziție pentru ansamblul domeniului vizat, înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, de acest articol 37.

               56

               Acest ultim articol, care servea, înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, drept temei juridic pentru adoptarea unei întregi serii de acte din domeniile agriculturii și pescuitului, autoriza Consiliul, statuând cu majoritate calificată, să adopte actele care urmăreau asigurarea punerii în aplicare în special a PCP, la propunerea Comisiei și după simpla consultare a Parlamentului.

               57

               Totuși, acest articol a fost înlocuit ulterior de articolul 43 alineatele (2) și (3) TFUE. În consecință, paralela făcută de Comisie între articolul 37 CE și articolul 43 alineatul (2) TFUE trebuie apreciată luând în considerare articularea dintre această ultimă dispoziție și articolul 43 alineatul (3) TFUE.

               58

               În această privință, este necesar să se arate că alineatele (2) și (3) ale articolului 43 TFUE urmăresc finalități diferite și au, fiecare, un domeniu de aplicare specific, astfel încât pot fi utilizate separat pentru a constitui temeiul adoptării unor măsuri determinate din cadrul PCP, fiind stabilit că, atunci când adoptă acte în temeiul articolului 43 alineatul (3) TFUE, Consiliul trebuie să acționeze cu respectarea limitelor competențelor sale, precum și, dacă este cazul, a cadrului juridic stabilit deja în aplicarea articolului 43 alineatul (2) TFUE.

               59

               Rezultă din ceea ce precedă că domeniul de aplicare al alineatului (3) al articolului 43 TFUE este susceptibil de a acoperi măsuri care nu se limitează la stabilirea și la repartizarea posibilităților de pescuit, atât timp cât aceste măsuri nu implică o alegere politică rezervată legiuitorului Uniunii din cauza caracterului lor necesar pentru îndeplinirea obiectivelor aferente politicilor comune ale agriculturii și pescuitului.

               60

               Prin urmare, în lumina acestor considerații este necesar să se verifice dacă Consiliul era îndreptățit să rețină articolul 43 alineatul (3) TFUE ca temei juridic pentru adoptarea regulamentului atacat.

               61

               În speță, regulamentul atacat, după cum rezultă din Propunerea de regulament COM(2012) 498 final, are drept obiectiv modificarea Regulamentului nr. 1342/2008, în scopul de a îmbunătăți și de a clarifica dispozițiile acestuia.

               62

               În aceste condiții, înainte de examinarea conținutului modificărilor aduse prin regulamentul atacat, este necesar să se amintească contextul juridic în cadrul căruia se înscrie Regulamentul nr. 1342/2008.

               63

               Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 70 din concluzii, obiectivul principal al PCP este să asigure exploatarea durabilă a resurselor acvatice vii ținând seama, în mod echilibrat, de aspectele de mediu, economice și sociale.

               64

               În acest scop, conform articolului 2 alineatul (1) al doilea paragraf din regulamentul de bază, Uniunea adoptă o abordare atentă atunci când ia, în cadrul planurilor multianuale, măsuri specifice menite să protejeze și să conserve resursele acvatice vii, să asigure exploatarea durabilă a acestora și să reducă impactul activităților de pescuit asupra ecosistemelor marine.

               65

               În special, pe de o parte, articolul 5 din regulamentul menționat prevede că Consiliul adoptă, cu titlu de prioritate, planuri multianuale de redresare pentru zonele piscicole în care se exploatează populații piscicole aflate în afara limitelor biologice de siguranță pentru a permite acestor populații piscicole să se redreseze și să atingă un nivel care să se afle între aceste limite.

               66

               Pe de altă parte, articolul 6 din același regulament autorizează Consiliul să adopte planuri multianuale de gestionare pentru a menține populațiile piscicole în limitele biologice de siguranță atunci când sunt atinse aceste limite.

               67

               Regulamentul nr. 1342/2008 se înscrie în acest cadru juridic. Adoptat în temeiul articolului 37 CE, el prevede un larg evantai de măsuri concrete de conservare pentru sprijinirea gestionării durabile a anumitor rezerve de cod.

               68

               Potrivit articolului 5 din regulamentul menționat, obiectivul planului de redresare pe care îl prevede acest regulament este să asigure exploatarea durabilă a rezervelor de cod pe baza randamentului durabil maxim, menținând anumite valori de mortalitate pentru pescuitul în discuție.

               69

               Pentru a atinge acest obiectiv, articolele 6-10 din Regulamentul nr. 1342/2008 prevăd norme referitoare la metoda de stabilire anuală a TAC, iar articolele 11-17 din acest regulament prevăd norme privind limitările efortului de pescuit anual.

               70

               În special, în scopurile prezentelor cauze, pe de o parte, articolul 9 din regulamentul menționat cuprinde procedura specială de stabilire a TAC atunci când normele generale de stabilire a TAC, prevăzute la articolele 7 și 8, nu pot fi aplicate din cauza absenței unor informații suficient de precise și reprezentative. Pe de altă parte, articolul 12 din același regulament prevede norme detaliate pentru alocările efortului de pescuit pe stat membru.

               71

               Or, după cum reiese din considerentul (3) al regulamentului atacat, evaluarea științifică a rezultatelor planului pentru cod efectuată de Comitetul științific, tehnic și economic pentru pescuit a scos la iveală o serie de probleme legate de structura și de funcționarea acestui plan. Acest comitet a concluzionat că este improbabil ca obiectivele planului menționat să fie realizate într‑un interval conform concluziilor Summitului mondial privind dezvoltarea durabilă desfășurat la Johannesburg în 2002 dacă nu sunt corectate defectele structurale ale planului menționat, legate, printre altele, de aplicarea articolelor 9 și 12 din Regulamentul nr. 1342/2008.

               72

               În ceea ce privește, mai exact, articolul 9 menționat, reiese din considerentul (4) al regulamentului atacat că aplicarea, între anul 2009 și anul 2012, a reducerilor automate ale TAC cu 25 % prevăzute la acest articol a avut consecința că, de la intrarea în vigoare a planului pentru cod, TAC pentru zonele în cauză au fost reduse considerabil și că reducerile automate suplimentare ar conduce la încetarea efectivă a pescuitului de cod în aceste zone.

               73

               În consecință, regulamentul atacat a reformat în mod sensibil procedura specială de stabilire anuală a TAC pentru rezervele de cod, prevăzută la articolul 9 din Regulamentul nr. 1342/2008, permițând, în anumite cazuri, după cum enunță considerentul (4) al regulamentului atacat, o mai mare flexibilitate în determinarea și în atribuirea posibilităților de pescuit, care să reflecte recomandările științifice de la caz la caz. Acest mecanism se substituie reducerilor automate ale TAC, inițial prevăzute de Regulamentul nr. 1342/2008, în ipoteza absenței unor informații suficient de precise și reprezentative, atunci când normele generale de stabilire a TAC nu pot fi aplicate.

               74

               În ceea ce privește articolul 12 din Regulamentul nr. 1342/2008, considerentul (5) al regulamentului atacat menționează de asemenea o importantă reducere a efortului de pescuit admisibil între anul 2009 și anul 2012 în zonele vizate. Potrivit acestui considerent, aplicarea în continuare a reducerilor anuale automate ale efortului de pescuit nu ar conduce la realizarea obiectivelor planului pentru cod, ci ar avea un impact economic și social considerabil asupra segmentelor de flotă care folosesc principalele unelte de pescuit care servesc la capturarea codului, dar care pescuiesc în principal alte specii decât cod.

               75

               În consecință, normele privind limitările efortului de pescuit au făcut obiectul unei revizuiri substanțiale care rezultă în special din introducerea unei proceduri derogatorii de la cea privind stabilirea efortului de pescuit în condiții de date insuficiente, prevăzută la articolul 12 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1342/2008.

               76

               Trebuie să se sublinieze, în plus, că articolul 9 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1342/2008, astfel cum a fost înlocuit prin articolul 1 punctul 1 din regulamentul atacat, precum și articolul 12 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1342/2008, astfel cum a fost introdus prin articolul 1 punctul 2 litera (b) din regulamentul atacat, conferă Consiliului competența decizională de a suspenda ajustarea anuală a TAC sau a limitărilor efortului de pescuit în ipotezele vizate de aceste dispoziții.

               77

               Or, deși este exact că, după cum a arătat Consiliul în considerentul (8) al regulamentului atacat pentru a justifica recurgerea la articolul 43 alineatul (3) TFUE ca temei juridic al acestui regulament, modificările articolelor 9 și 12 din Regulamentul nr. 1342/2008 care rezultă din articolul 1 din regulamentul atacat nu afectează obiectivul planului multianual de refacere a rezervelor de cod prevăzut la articolul 5 din Regulamentul nr. 1342/2008, această împrejurare nu este, ea singură, suficientă pentru a considera că aceste modificări puteau fi adoptate în mod valabil în temeiul acestei dispoziții din Tratatul FUE.

               78

               Astfel, în acest scop, după cum s‑a arătat la punctul 59 din prezenta hotărâre, trebuie să se verifice dacă adoptarea regulamentului atacat nu a implicat o alegere politică rezervată legiuitorului Uniunii din cauza caracterului necesar al modificărilor în cauză pentru îndeplinirea obiectivelor aferente PCP, ceea ce ar fi impus ca această adoptare să intervină în temeiul articolului 43 alineatul (2) TFUE.

               79

               În speță, modificările articolelor 9 și 12 din Regulamentul nr. 1342/2008, introduse prin regulamentul atacat și descrise la punctele 70-76 din prezenta hotărâre, nu se limitează, contrar celor pretinse de Consiliu, să asigure pur și simplu stabilirea și atribuirea efectivă a posibilităților de pescuit în împrejurări specifice și pe o bază anuală, ci urmăresc adaptarea mecanismului general de stabilire a TAC și a limitărilor efortului de pescuit pentru a elimina inconvenientele care decurg din aplicarea normelor anterioare de reducere automată, care compromiteau realizarea obiectivelor planului multianual de refacere a rezervelor de cod.

               80

               În consecință, modificările menționate definesc cadrul juridic în care se stabilesc și se atribuie posibilitățile de pescuit. Ele rezultă astfel dintr‑o alegere politică ce are un impact pe termen lung asupra planului multianual de refacere a rezervelor de cod.

               81

               Rezultă că modificările în discuție constituie dispoziții necesare pentru îndeplinirea obiectivelor aferente PCP. În consecință, adoptarea acestor modificări ar fi trebuit să fie reglementată de procedura legislativă prevăzută la articolul 43 alineatul (2) TFUE.

               82

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se admită primul aspect al motivului unic invocat de Parlament și primul motiv invocat de Comisie.

               83

               În consecință, regulamentul atacat trebuie anulat fără a fi necesară examinarea celorlalte motive invocate de Parlament și de Comisie în susținerea acțiunilor lor.

         Cu privire la cererea de menținere în timp a efectelor regulamentului atacat

               84

               Consiliul și Comisia, susținute de Regatul Spaniei și de Republica Franceză, solicită Curții menținerea, în cazul în care ar anula regulamentul atacat, a efectelor acestuia. În această privință, Comisia precizează că aceste efecte ar trebui menținute un termen rezonabil care nu poate depăși 12 luni începând de la data de 1 ianuarie a anului următor datei pronunțării prezentei hotărâri.

               85

               Potrivit articolului 264 al doilea paragraf TFUE, Curtea poate să indice, în cazul în care consideră că este necesar, care sunt efectele actului anulat care trebuie considerate ca fiind irevocabile.

               86

               În această privință, reiese din jurisprudența Curții că, având în vedere motive referitoare la securitatea juridică, efectele unui astfel de act pot fi menținute, printre altele, în cazul în care efectele imediate ale anulării sale ar avea consecințe negative grave pentru persoanele în cauză, iar legalitatea actului atacat este contestată nu din cauza finalității sau a conținutului său, ci din motive privind necompetența autorului acestuia sau încălcarea unor norme fundamentale de procedură. Aceste motive includ în special eroarea săvârșită în ceea ce privește temeiul juridic al actului contestat (a se vedea Hotărârea Parlamentul și Comisia/Consiliul, C‑103/12 și C‑165/12, EU:C:2014:2400, punctul 90 și jurisprudența citată).

               87

               În speță, este necesar să se arate că, conform articolului 2 din regulamentul atacat, acesta a intrat în vigoare în ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, care a avut loc la 21 decembrie 2012.

               88

               Or, în măsura în care regulamentul menționat urmărește obiectivul de a asigura conservarea și exploatarea durabilă ale resurselor piscicole în conformitate cu PCP, anularea sa cu efect imediat ar fi susceptibilă de a avea consecințe grave pentru realizarea acestei politici și pentru operatorii economici vizați.

               89

               În aceste condiții, există motive importante de securitate juridică care să justifice admiterea de către Curte a cererii de a menține efectele regulamentului atacat. Pe de altă parte, trebuie arătat că nici Parlamentul, nici Comisia nu au contestat legalitatea acestui regulament din cauza finalității sau a conținutului său, astfel încât nu există, în această privință, un obstacol care ar putea împiedica Curtea să dispună o asemenea menținere.

               90

               În consecință, trebuie să fie menținute efectele acestui regulament până la intrarea în vigoare, într‑un termen rezonabil care nu poate depăși 12 luni începând de la data de 1 ianuarie a anului următor datei pronunțării prezentei hotărâri, a unui nou regulament adoptat pe temeiul juridic adecvat, și anume articolul 43 alineatul (2) TFUE.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               91

               Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Parlamentul și Comisia au solicitat obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată, iar acesta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată. Conform articolului 140 alineatul (1) din același regulament, Regatul Spaniei, Republica Franceză și Republica Polonă, care au intervenit în prezentele litigii, suportă propriile cheltuieli de judecată.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:

                           1)

                           Anulează Regulamentul (UE) nr. 1243/2012 al Consiliului din 19 decembrie 2012 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 1342/2008 de stabilire a unui plan pe termen lung pentru rezervele de cod și zonele piscicole care exploatează aceste rezerve.

                           2)

                           Menține efectele Regulamentului nr. 1243/2012 până la intrarea în vigoare, într‑un termen rezonabil care nu poate depăși 12 luni începând de la data de 1 ianuarie a anului următor datei pronunțării prezentei hotărâri, a unui nou regulament adoptat pe temeiul juridic adecvat, și anume articolul 43 alineatul (2) TFUE.

                           3)

                           Obligă Consiliul Uniunii Europene la plata cheltuielilor de judecată.

                           4)

                           Regatul Spaniei, Republica Franceză și Republica Polonă suportă propriile cheltuieli de judecată.

                     Semnături

            (
            *
         )   Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 13 februarie 2014.#Crono Service scarl și alții și Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori împotriva Roma Capitale și Regione Lazio.#Cereri de decizie preliminară formulate de Tribunale amministrativo regionale per il Lazio.#Trimitere preliminară – Articolele 49 TFUE, 101 TFUE și 102 TFUE – Servicii de închiriere de autovehicule cu șofer – Situație pur internă – Competența Curții – Condiții de admisibilitate.#Cauzele conexate C‑419/12 și C‑420/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      13 februarie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Articolele 49 TFUE, 101 TFUE și 102 TFUE — Servicii de închiriere de autovehicule cu șofer — Situație pur internă — Competența Curții — Condiții de admisibilitate”
      În cauzele conexate C‑419/12 și C‑420/12,
      având ca obiect cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Italia), prin deciziile din 20 iunie 2012, primite de Curte la 14 septembrie 2012, în procedurile

         Crono Service scarl și alții (C‑419/12),

         Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori (C‑420/12)
      împotriva

         Roma Capitale,

         Regione Lazio (C‑420/12),
      cu participarea:

         UGL Taxi – Unione Generale del Lavoro Taxi și alții,

         Codacons – Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (C‑420/12),
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnii C. G. Fernlund și A. Ó Caoimh (raportor), doamna C. Toader și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 iunie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Crono Service scarl și alții, de P. Troianiello, avvocato;

               —

               pentru Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori, de M. Piancatelli și de V. Porro, avvocati;

               —

               pentru Roma Capitale, de R. Rocchi și de A. Rizzo, avvocati;

               —

               pentru UGL Taxi – Unione Generale del Lavoro Taxi și alții, de N. Moravia și de M. Giustiniani, avvocati;

               —

               pentru Comisia Europeană, de F. Moro și de J. Hottiaux, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 26 septembrie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea articolelor 3 TUE, 3 TFUE-6 TFUE, 49 TFUE, 101 TFUE și 102 TFUE.

               2

               Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii între Crono Service scarl și alți 111 reclamanți, precum și Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori, pe de o parte, și Roma Capitale și, respectiv, Regione Lazio, pe de altă parte, în legătură cu reglementarea exercitării activității de închiriere de autovehicule cu șofer („noleggio con conducente”, denumită în continuare „închiriere cu șofer”).

         Dreptul italian

         Reglementarea națională

               3

               Articolul 1 din Legea‑cadru nr. 21 din 16 ianuarie 1992 privind transportul de persoane prin intermediul unor servicii publice de transport auto neregulate (GURI nr. 18 din 23 ianuarie 1992), astfel cum a fost modificată prin Decretul‑lege nr. 207 din 30 decembrie 2008 (GURI nr. 304 din 31 decembrie 2008), devenit lege, după modificare, prin Legea nr. 14 din 27 februarie 2009 (supliment ordinar la GURI nr. 49 din 28 februarie 2009, denumită în continuare „Legea nr. 21/1992”), definește „serviciile publice de transport neregulate” drept „cele prin care se efectuează transportul colectiv sau individual de persoane, având funcția de a completa și de a îmbunătăți transportul public cu caracter regulat”.

               4

               Articolul 3 din Legea nr. 21/1992 prevede:
               „1.   Serviciul de închiriere cu șofer se adresează utilizatorilor care prezintă, la garaj, o cerere pentru un anumit serviciu cu o durată determinată și/sau o anumită călătorie.
               2.   Staționarea vehiculelor respective trebuie efectuată în interiorul garajului [...]
               3.   Sediul transportatorului și garajul trebuie să fie situate, în exclusivitate, pe teritoriul comunei care a eliberat autorizația.”

               5

               Articolul 4 din această lege prevede că „regiunile, după ce au definit criteriile care trebuie respectate de comune în cadrul adoptării regulamentului acestora privind exercitarea serviciilor publice de transport neregulat, deleagă colectivităților locale exercitarea funcțiilor administrative de executare [...] pentru a obține o vedere de ansamblu a transportului public neregulat care se integrează în alte moduri de transport, în cadrul programării economice și teritoriale”, și că, „în conformitate cu reglementarea regională, colectivitățile teritoriale cărora le‑a fost delegată exercitarea funcțiilor administrative [...] reglementează exercitarea serviciului public de transport neregulat prin intermediul unor regulamente specifice, uniformizate îndeosebi la nivel regional, în vederea unei mai bune raționalizări și eficacități”.

               6

               Articolul 5 alineatul 1 din legea menționată prevede:
               „În cadrul stabilirii regulamentelor privind exercitarea serviciului public de transport neregulat, comunele definesc:

                        a)

                        numărul și tipul de vehicul [...] care urmează a fi afectat fiecărui serviciu;

                  [...]

                        d)

                        criteriile și condițiile pentru eliberarea licenței de exercitare a serviciului de taxi și a autorizației de exercitare a serviciului de închiriere cu șofer.”

               7

               Articolul 5 bis din Legea nr. 21/1992, intitulat „Accesul pe teritoriul altor comune”, permite comunelor să reglementeze accesul titularilor de autorizații eliberate de alte comune pe teritoriul lor sau, în mod special, în zonele acestora de trafic limitat („Zone a traffico limitato”, denumite în continuare „ZTL”) „prin intermediul unei comunicări prealabile și în măsura în care aceștia declară pe proprie răspundere că respectă și îndeplinesc condițiile prealabile de funcționare prevăzute de prezenta lege și că transmit datele referitoare la serviciul care face obiectul comunicării și/sau al plății unui tarif de acces”.

               8

               Potrivit articolului 8 din Legea nr. 21/1992:
               „1.   Licența acordată în scopul exercitării serviciului de taxi și autorizația acordată în scopul exercitării serviciului de închiriere cu șofer sunt eliberate de administrațiile comunale, prin procedura licitației, persoanelor care dețin în proprietate un vehicul [...] sau care dețin un vehicul în leasing; aceste persoane pot asigura gestionarea lor în mod individual sau prin asociere.
               2.   Licența sau autorizația se acordă pentru un singur vehicul [...]. Aceeași persoană poate [...] cumula mai multe autorizații în vederea exercitării serviciului de închiriere cu șofer [...]
               3.   Pentru a se putea obține și menține autorizația pentru serviciul de închiriere cu șofer, este obligatorie deținerea, în temeiul unui titlu juridic valid, a unui sediu, a unui garaj [...] situate pe teritoriul comunei care a eliberat autorizația.”

               9

               Articolul 11 alineatul 4 din Legea 21/1992 prevede:
               „Rezervările de transport pentru serviciul de închiriere cu șofer se efectuează la garajele respective. Începerea și terminarea fiecărui serviciu de închiriere cu șofer trebuie să aibă loc la garajul situat pe teritoriul comunei care are a acordat autorizația, cu revenire la acesta, în timp ce preluarea și sosirea la destinație a utilizatorului pot avea loc și pe teritoriul altor comune.”

         Reglementarea regională din Lazio

               10

               Articolul 5 din Legea regională din Lazio nr. 58 din 26 octombrie 1993 privind dispozițiile referitoare la exercitarea activității de transport public neregulat și normele referitoare la rolul șoferilor în serviciile publice de transport neregulat prevăzute la articolul 6 din Legea nr. 21/1992 (Bollettino ufficiale della Regione Lazio nr. 31 din 10 noiembrie 1993), astfel cum a fost modificată prin articolul 58 din Legea regională din Lazio nr. 27 din 28 decembrie 2006 (supliment ordinar nr. 5 la Bollettino ufficiale della Regione Lazio nr. 36 din 30 decembrie 2006, denumită în continuare „Legea regională nr. 58/1993”), prevede:
               „Serviciul de închiriere cu șofer se adresează utilizatorului special care introduce la sediul transportatorului o cerere în acest sens pentru o prestație determinată în ceea ce privește durata sau traseul acesteia. Preluarea utilizatorului sau începerea serviciului au loc pe teritoriul comunei care a eliberat autorizația. Serviciul este efectuat către orice destinație. Staționarea vehiculelor se face în interiorul garajelor.”

               11

               Articolul 10 din Legea regională nr. 58/1993, intitulat „Obligațiile titularilor de licență pentru prestarea serviciilor de taxi și ale titularilor de autorizații pentru prestarea serviciilor de închiriere cu șofer”, prevede la alineatul 2:
               „Sub rezerva dispozițiilor prevăzute [...], preluarea utilizatorului și începerea serviciului au loc exclusiv pe teritoriul comunei care a eliberat licența sau autorizația și sunt efectuate către orice destinație, cu acordul prealabil al șoferului în cazul destinațiilor situate în afara teritoriului comunei.”

               12

               Articolul 13 bis din legea regională menționată a stabilit criteriile care trebuie respectate în vederea calculării numărului de licențe de taxi și de autorizații pentru serviciul de închiriere cu șofer pe un teritoriu determinat. Potrivit acestei dispoziții:
               „1.   Provincia determină criteriile care trebuie respectate de comune în vederea calculării necesității locale de servicii de taxi și de închiriere cu șofer, precum și în vederea stabilirii, în regulamentele prevăzute la articolul 14, a numărului de vehicule [...] necesare exercitării serviciilor propriu‑zise.
               2.   Criteriile menționate la alineatul precedent iau în considerare, printre altele: a) populația rezidentă; b) întinderea teritoriului; c) intensitatea fluxurilor de turiști; d) prezența unor case de îngrijire, de vacanță, a unor poli generatori de mobilitate; e) oferta altor servicii publice de transport; f) numărul de licențe și de autorizații eliberate.
               3.   Provincia își îndeplinește obligațiile prevăzute la alineatul 1 după consultarea, în cadrul unei etape de cercetare specifice, a comunelor și a reprezentanților categoriilor profesionale vizate.
               [...]”

               13

               Articolul 17 din Legea regională nr. 58/1993 stabilește condițiile pentru înscrierea șoferilor în registrul provincial. Alineatul 1 litera a) al acestui articol prevede că, în vederea înscrierii, șoferul trebuie „să fie un resortisant italian sau al unei țări a Comunității Economice Europene”.

         Reglementarea locală din Roma

               14

               Prin decizia nr. 68 a Consiliului orașului Roma din 8 și 9 noiembrie 2011 privind textul modificat al regulamentului de stabilire a dispozițiilor referitoare la transportul public neregulat, orașul Roma a adoptat regulamentul de stabilire a dispozițiilor referitoare la transportul public neregulat (denumit în continuare „Regolamento capitolino”).

               15

               Articolul 8 alineatul 3 din acest regulament prevede printre altele că, în privința serviciului de închiriere cu șofer, „preluarea utilizatorului sau începerea serviciului se efectuează pe teritoriul comunei care a eliberat autorizația, indiferent de destinație, cu respectarea obligațiilor prevăzute la articolul 11 alineatele 3 și 4 din Legea nr. [21/1992]”.

               16

               Articolul 9 alineatul 2 din regulamentul menționat condiționează exercitarea activității de închiriere cu șofer de disponibilitatea pe teritoriul comunei a unui garaj care să permită staționarea vehiculelor utilizate în scopul serviciului.

               17

               Articolul 29 alineatul 1 din Regolamento capitolino prevede că „staționarea autovehiculelor [utilizate pentru serviciul de închiriere cu șofer] cărora orașul Roma le‑a eliberat autorizație se efectuează exclusiv în garajele menționate în autorizație și în care vehiculele trebuie să afle la dispoziția utilizatorilor”. Articolul 29 alineatul 2 din acest regulament prevede că, în privința titularilor de autorizații de exercitare a activității de închiriere cu șofer eliberate de alte comune, „este autorizat accesul pe teritoriul Roma Capitale și [în] ZTL” în măsura în care aceștia declară pe proprie răspundere că „respectă” și „îndeplinesc condițiile prealabile de funcționare” prevăzute de Legea nr. 21/1992.

               18

               În această privință, decizia nr. 403 a Comitetului executiv al orașului Roma din 14 decembrie 2011 are ca obiect reglementarea normelor de aplicare și a procedurii de acordare a autorizațiilor de acces al vehiculelor utilizate pentru serviciul de închiriere cu șofer autorizate de alte comune pe teritoriul Roma Capitale și în ZTL instituite în centrul acesteia.

               19

               În temeiul a două decizii publicate la 12 martie și, respectiv, la 22 martie 2012 pe site‑urile Internet ale orașului Roma și Agenzia Roma Servizi per la Mobilità Srl, ambele intrate în vigoare la 2 aprilie 2012, operatorii care exercită activitatea de închiriere cu șofer și care dețin o autorizație eliberată de alte comune decât Roma Capitale trebuie să plătească aproximativ 90 de euro pe an pentru autorizarea accesului în ZTL ale acesteia.

         Litigiile principale și întrebarea preliminară

               20

               Cauzele principale privesc două proceduri având ca obiect anularea Regolamento capitolino, a deciziei nr. 403 a Comitetului executiv al orașului Roma din 14 decembrie 2011, precum și a deciziilor din 12 martie și din 22 martie 2002, menționate mai sus, la punctul 19 din prezenta hotărâre.

               21

               Reclamanții din litigiul principal au invocat numeroase cauze de nelegalitate, atât pe planul dreptului italian, cât și pe planul dreptului Uniunii, care rezultă din Legea nr. 21/1992, astfel cum a fost pusă în aplicare în Roma Capitale prin intermediul articolului 8 alineatul 3, al articolului 9 alineatul 2 și al articolului 29 din Regolamento capitolino.

               22

               Deși acțiunile principale par să aibă în vedere întreaga reglementare menționată la punctul 20 din prezenta hotărâre, din dosarul aflat la dispoziția Curții rezultă că, în scopul cererilor de decizie preliminară, sunt contestate în mod specific în fața Tribunale amministrativo regionale per il Lazio dispozițiile articolului 8 alineatul 3, ale articolului 9 alineatul 2 și ale articolului 29 alineatele 1 și 2 din Regolamento capitolino „în măsura în care acestea se referă la aplicarea articolului 11 alineatul 4 din Legea [nr. 21/1992]”.

               23

               În opinia instanței de trimitere, reglementarea națională în discuție în litigiile principale, întrucât prevede că sediul transportatorului și garajul trebuie să fie situate exclusiv pe teritoriul comunei care a eliberat autorizația, că rezervările pentru serviciul de închiriere cu șofer sunt efectuate la garaj și că începerea și terminarea oricărui serviciu trebuie să aibă loc la garajul situat în comuna care a eliberat autorizația, cu întoarcere la acesta, în timp ce preluarea și ajungerea la destinație a utilizatorului poate avea loc și pe teritoriul altor comune, pare a fi contrară articolului 49 TFUE și „principiilor comunitare în materia concurenței”.

               24

               În aceste condiții, Tribunale amministrativo regionale per il Lazio a hotărât să suspende judecarea cauzelor și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară, care este formulată în termeni identici în cauzele C‑419/12 și C‑420/12:
               „[A]rticol[ele] 49 TFUE, 3 TUE, [3 TFUE-6 TFUE], 101 [TFUE] și 102 TFUE se opun aplicării articolului 3 alineatul 3, a articolului 8 alineatul 3 și a articolului 11 din Legea nr. [21/1992], în măsura în care prevăd că «[s]ediul transportatorului și garajul trebuie să fie situate exclusiv pe teritoriul comunei care a eliberat autorizația», că, «pentru a se putea obține și menține autorizația pentru serviciul de închiriere cu șofer, este obligatorie deținerea, în temeiul unui titlu juridic valid, a unui sediu, a unui garaj sau a unui loc de acces situat pe teritoriul comunei care a eliberat autorizația» și că «[r]ezervările de transport pentru serviciul de închiriere cu șofer se efectuează la garaj. Începerea și terminarea fiecărui serviciu de închiriere cu șofer trebuie să aibă loc la garaj, situat în comuna care a eliberat autorizația, cu întoarcere în același loc, în timp ce preluarea utilizatorului și sosirea lui la destinație pot avea loc și pe teritoriul altor comune [?]”

               25

               Prin Ordonanța președintelui Curții din 5 noiembrie 2012, cauzele C‑419/12 și C‑420/12 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

         Cu privire la cererile de decizie preliminară

               26

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă diverse dispoziții ale dreptului Uniunii se opun anumitor condiții prevăzute de reglementările națională, regională și locală privind autorizarea și exercitarea activității de închiriere cu șofer în orașul Roma.

               27

               Având în vedere modul de redactare a întrebării adresate, trebuie amintit de la bun început că, în cadrul articolului 267 TFUE, Curtea nu este competentă să se pronunțe nici cu privire la interpretarea actelor cu putere de lege și a normelor administrative naționale, nici cu privire la conformitatea unor asemenea dispoziții cu dreptul Uniunii (a se vedea în special Hotărârea din 18 noiembrie 1999, Teckal, C-107/98, Rec., p. I-8121, punctul 33, precum și Hotărârea din 23 martie 2006, Enirisorse, C-237/04, Rec., p. I-2843, punctul 24 și jurisprudența citată).

               28

               În aceste condiții, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că, în cazul în care întrebările au fost formulate necorespunzător sau depășesc cadrul puterilor care sunt conferite Curții prin articolul 267 TFUE, aceasta are competența de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională, în special din motivarea deciziei de trimitere, elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (a se vedea printre altele Hotărârea din 11 martie 2010, Attanasio Group, C-384/08, Rep., p. I-2055, punctul 18 și jurisprudența citată). Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate (a se vedea printre altele Hotărârea Attanasio Group, citată anterior, punctul 19, Hotărârea din 14 octombrie 2010, Fuß, C-243/09, Rep., p. I-9849, punctul 39 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2012, Byankov, C‑249/11, punctul 57 și jurisprudența citată).

               29

               În temeiul acestei jurisprudențe, se poate admite că, deși, prin modul de redactare, întrebarea adresată pare să urmărească o aplicare directă a dreptului Uniunii în litigiile principale, instanța de trimitere vizează în realitate interpretarea acestui drept în scopul litigiilor principale.

               30

               În aceste condiții, întrebarea adresată trebuie înțeleasă în sensul că, prin intermediul acesteia, se solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 49 TFUE sau normele Uniunii în materia concurenței trebuie interpretate în sensul că se opun unor reglementări precum cele în discuție în litigiile principale, în măsura în care acestea impun, în privința activității de închiriere cu șofer, obligații detaliate expuse în cadrul acestei întrebări.

               31

               În această privință, în ceea ce privește, în primul rând, normele Uniunii în materia concurenței, dintr‑o jurisprudență constantă a Curții rezultă că necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului Uniunii care să fie utilă instanței naționale impune definirea de către aceasta din urmă a cadrului factual și normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin explicarea ipotezelor de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări. Aceste cerințe sunt aplicabile în special în domeniul concurenței, care se caracterizează prin situații complexe de fapt și de drept (a se vedea în special Hotărârea Attanasio Group, citată anterior, punctul 32 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 10 mai 2012, Duomo Gpa și alții, C‑357/10-C‑359/10, punctul 22).

               32

               Or, în speță, deciziile de trimitere nu furnizează Curții elementele de fapt și de drept care i‑ar permite să determine condițiile în care reglementări precum cele în discuție în litigiile principale s‑ar putea încadra în domeniul dispozițiilor din dreptul Uniunii în materia concurenței. În special, deciziile menționate nu oferă nicio explicație privind legătura pe care o stabilesc între aceste articole și litigiile principale sau obiectul acestora.

               33

               În aceste condiții, în măsura în care întrebarea adresată vizează o interpretare a normelor de drept al Uniunii în materia concurenței, trebuie declarată inadmisibilă (a se vedea prin analogie în special Hotărârea Duomo Gpa și alții, citată anterior, punctul 24, precum și Hotărârea de astăzi, Airport Shuttle Express și alții, C‑162/12 și C‑163/12, punctele 37-42).

               34

               În ceea ce privește, în al doilea rând, articolul 49 TFUE, este cert că toate elementele din litigiile principale se limitează la interiorul unui singur stat membru. În aceste condiții, trebuie să se verifice dacă, în prezentele cauze, Curtea este competentă să se pronunțe asupra acestei dispoziții (a se vedea prin analogie în special Hotărârea din 31 ianuarie 2008, Centro Europa 7, C-380/05, Rep., p. I-349, punctul 64, Hotărârea din 22 decembrie 2010, Omalet, C-245/09, Rep., p. I-13771, punctele 9 și 10, precum și Hotărârea Duomo Gpa și alții, citată anterior, punctul 25).

               35

               Astfel, reglementări precum cele în discuție în litigiile principale, care sunt, potrivit modului lor de redactare, aplicabile fără a face distincție între operatorii stabiliți pe teritoriul Republicii Italiene și operatorii stabiliți în alte state membre, nu pot intra, de regulă, sub incidența dispozițiilor referitoare la libertățile fundamentale garantate de Tratatul FUE decât în măsura în care acestea se aplică unor situații care au legătură cu schimburile comerciale dintre statele membre (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 7 mai 1997, Pistre și alții, C-321/94-C-324/94, Rec., p. I-2343, punctul 45, Hotărârea din 5 decembrie 2000, Guimont, C-448/98, Rec., p. I-10663, punctul 21, precum și Hotărârea Duomo Gpa și alții, citată anterior, punctul 26 și jurisprudența citată).

               36

               În ceea ce privește în special articolul 49 TFUE, reiese din jurisprudența Curții că această dispoziție nu poate fi aplicată în cazul unor activități care nu prezintă niciun factor de legătură cu oricare dintre situațiile vizate de dreptul Uniunii și ale căror elemente pertinente se limitează în întregime la interiorul unui singur stat membru (a se vedea în acest sens printre altele Hotărârea din 8 decembrie 1987, Gauchard, 20/87, Rec., p. 4879, punctul 12, Hotărârea din 20 aprilie 1988, Bekaert, 204/87, Rec., p. 2029, punctul 12, Hotărârea din 1 aprilie 2008, Gouvernement de la Communauté française și Gouvernement wallon, C-212/06, Rep., p. I-1683, punctul 33, precum și Hotărârea din 21 iunie 2012, Susisalo și alții, C‑84/11, punctul 18 și jurisprudența citată).

               37

               În speță, întrucât litigiile principale prezintă un caracter local, iar situațiile de fapt din cadrul acestora sunt limitate la interiorul unui singur stat membru, efectele transfrontaliere ale reglementărilor în discuție în litigiile principale nu pot fi prezumate. Or, niciun element din deciziile de trimitere nu lasă să se înțeleagă că litigiile principale ar avea un anumit interes transfrontalier sau o legătură cu una dintre situațiile avute în vedere de dreptul Uniunii. În special, instanța de trimitere nu a explicat modul în care reglementările în discuție în litigiile principale ar putea să se opună exercitării de către operatori resortisanți ai altor state membre decât Republica Italiană a libertății de stabilire prevăzute la articolul 49 TFUE.

               38

               Desigur, din jurisprudența rezultată din Hotărârea Guimont, citată anterior, reiese că, și într‑o situație pur internă, un răspuns la întrebări privind libertățile fundamentale din dreptul Uniunii ar putea fi însă util instanței de trimitere, în special în ipoteza în care dreptul național i‑ar impune să îi acorde unui resortisant național beneficiul acelorași drepturi ca cele pe care un resortisant al altui stat membru le‑ar avea în aceeași situație în temeiul dreptului Uniunii (a se vedea în special Hotărârea din 1 iulie 2010, Sbarigia, C-393/08, Rep., p. I-6337, punctul 23, și Hotărârea Susisalo și alții, citată anterior, punctul 20 și jurisprudența citată).

               39

               În speță, ipoteza amintită în jurisprudența menționată la punctul precedent privește, în contextul litigiilor principale, drepturile pe care un resortisant al unui alt stat membru decât Republica Italiană le‑ar putea avea în temeiul dreptului Uniunii dacă s‑ar afla în aceeași situație ca reclamanții din litigiile principale.

               40

               Or, prin acțiunile formulate la instanța de trimitere, reclamanții din litigiile principale par să solicite accesul, în condiții diferite de cele care le sunt în prezent aplicabile, chiar în lipsa oricărei condiții, pe teritoriul Roma Capitale, în special în ZTL situate pe acest teritoriu, în vederea continuării pe acest teritoriu a activității de închiriere cu șofer. Cu toate acestea, din deciziile de trimitere rezultă că un asemenea acces este avut în vedere nu pentru a exercita această activitate în mod stabil și continuu pornind de la acest teritoriu și în temeiul unei autorizații aferente acestuia, ci în vederea exercitării acestei activități în mod ocazional și pornind de pe alte teritorii, pe baza unor autorizații eliberate de alte colectivități locale, fără a exista însă obligația de a respecta toate condițiile prevăzute de aceste din urmă autorizații.

               41

               Astfel, spre deosebire de situațiile aflate la originea unor hotărâri precum Hotărârea Attanasio Group, citată anterior, Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez (C-570/07 și C-571/07, Rep., p. I-4629), sau Hotărârea din 26 septembrie 2013, Ottica New Line Di Vincenzo (C‑539/11), situația care a determinat introducerea acțiunilor principale nu se regăsește în cadrul libertății de stabilire, ci, la prima vedere, în cadrul liberei prestări a serviciilor.

               42

               Cu toate acestea, potrivit articolului 58 TFUE, în materia transporturilor, libera prestare a serviciilor este reglementată nu de articolul 56 TFUE, ci de titlul VI din partea a treia din Tratatul FUE, care privește politica comună în domeniul transporturilor (a se vedea Hotărârea din 22 decembrie 2010, Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C-338/09, Rep., p. I-13927, punctele 29 și 30). În plus, astfel cum amintește instanța de trimitere în privința acestui aspect, în esență, activitățile de închiriere cu șofer precum cele în discuție în litigiile principale nu se încadrează în domeniul de aplicare al dispozițiilor adoptate, în temeiul articolului 91 alineatul (1) TFUE, în vederea liberalizării serviciilor de transport.

               43

               Rezultă că, având vedere împrejurările specifice ale litigiilor principale, o eventuală interpretare a articolului 49 TFUE nu ar prezenta nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acestor litigii (a se vedea prin analogie Hotărârea Sbarigia, citată anterior, punctele 23, 24, 27 și 28). Or, astfel cum reiese dintr‑o jurisprudență constantă a Curții, aceasta nu este competentă să răspundă la o întrebare preliminară în astfel de împrejurări (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman, C-415/93, Rec., p. I-4921, punctul 61, Hotărârea din 1 octombrie 2009, Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, Rep., p. I-9021, punctul 43, Hotărârea Omalet, citată anterior, punctul 11, și Hotărârea din 7 iunie 2012, Vinkov, C‑27/11, punctul 44).

               44

               Având în vedere toate considerațiile de mai sus, Curtea nu este competentă să răspundă la prezentele cereri de decizie preliminară introduse de Tribunale amministrativo per il Lazio în măsura în care acestea privesc interpretarea articolului 49 TFUE. În măsura în care aceste cereri privesc interpretarea altor dispoziții ale dreptului Uniunii, ele trebuie declarate inadmisibile.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               45

               Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Curtea de Justiție a Uniunii Europene nu este competentă să răspundă la cererile de decizie preliminară introduse de Tribunale amministrativo per il Lazio (Italia), prin deciziile din 20 iunie 2012, în cauzele conexate C‑419/12 și C‑420/12, în măsura în care acestea privesc interpretarea articolului 49 TFUE. În măsura în care aceste cereri privesc interpretarea altor dispoziții ale dreptului Uniunii, ele sunt inadmisibile.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 13 iulie 2017.#LG Electronics, Inc. împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene verbale QD – Motive absolute de refuz – Caracter descriptiv – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-650/16.