title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 12 octombrie 2007. # Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Înțelegeri - Peroxizi organici - Decizie de respingere a unei cereri de eliminare a anumitor pasaje din versiunea finală publicată a unei decizii de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE - Divulgare de informații referitoare la reclamantă prin publicarea unei decizii care nu îi este adresată - Articolul 21 din Regulamentul nr. 17 - Secret profesional - Articolul 287 CE - Prezumție de nevinovăție - Anulare. # Cauza T-474/04.

text:
      Cauza T-474/04
      Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse GmbH
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Concurență – Înțelegeri – Peroxizi organici – Decizie de respingere a unei cereri de eliminare a anumitor pasaje din versiunea finală publicată a unei decizii de constatare
         a unei încălcări a articolului 81 CE – Divulgare de informații referitoare la reclamantă prin publicarea unei decizii care nu îi este adresată – Articolul 21 din Regulamentul nr. 17 – Secret profesional – Articolul 287 CE – Prezumție de nevinovăție – Anulare”

      Sumarul hotărârii
      1.      Acțiune în anulare – Interesul de a exercita acțiunea – Întreprindere care contestă decizia consilierului-auditor de respingere
            a cererii sale de tratament confidențial pentru informațiile care se referă la respectiva întreprindere, cuprinse în versiunea
            destinată publicării a unei decizii a Comisiei de constatare și de sancționare a unei încălcări a articolului 81 CE, săvârșită
            de alte întreprinderi
      (art. 81 CE, art. 230 al patrulea paragraf CE și art. 233 CE)
      2.      Concurență – Procedură administrativă – Stabilirea informațiilor protejate de secretul profesional – Criterii
      [art. 81 CE, 286 CE și 287 CE; Regulamentul nr. 1049/2001al Parlamentului European și al Consiliului, art. 4, și Regulamentul
            nr. 45/2001 al Parlamentului European și al Consiliului; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 21 alin. (2); Regulamentul
            nr. 2842/98 al Comisiei, art. 13 alin. (1); Decizia 2001/462 a Comisiei, art. 9; Comunicarea 2005/C 325/07 a Comisiei]
      3.      Concurență – Procedură administrativă – Respectarea secretului profesional – Interesul unei întreprinderi ca anumite informații
            referitoare la comportamentul său să nu fie divulgate
      [art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 21 alin. (2), și Regulamentul nr. 2988/74 al Consiliului, art.
            1]
      4.      Drept comunitar – Principii – Drepturi fundamentale – Prezumția de nevinovăție
      [Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 48; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 21 alin. (2)]
      5.      Concurență – Procedură administrativă – Respectarea secretului profesional – Domeniu de aplicare material
      [art. 287 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 21 alin. (2)]
      1.      Interesul de a exercita acțiunea presupune ca anularea actului atacat să fie susceptibilă, prin ea însăși, să producă efecte
         juridice, ca, prin rezultatul ei, acțiunea să poată aduce astfel un beneficiu persoanei care a introdus‑o și ca aceasta să
         demonstreze existența unui interes născut și actual în anularea respectivului act.

      Un astfel de interes există în cazul unei întreprinderi care solicită anularea deciziei consilierului-auditor care, în cadrul
         unei proceduri de aplicare a normelor comunitare de concurență, a respins cererea acesteia de a se elimina din versiunea unei
         decizii destinată publicării, dar care nu îi era adresată, decizie de constatare și de sancționare a unei încălcări a normelor
         menționate, paragrafele care, potrivit argumentelor acesteia, dovedesc participarea sa la încălcare într-o perioadă pentru
         care a intervenit prescripția.

      Într-adevăr, dacă decizia ar trebui anulată pentru nerespectarea interesului legitim al întreprinderii menționate ca secretele
         sale de afaceri să nu fie divulgate, Comisia ar trebui, în temeiul articolului 233 CE, să suporte consecințele publicării
         deciziei în cauză.

      Numai împrejurarea că publicarea informațiilor contestate a avut deja loc și că anumiți terți au putut deja să le afle nu
         poate face ca acest interes să dispară, divulgarea în continuare a acestor informații neîncetând să aducă atingere intereselor
         întreprinderii reclamante și mai ales reputației acesteia, ceea ce constituie un interes născut și actual.

      (a se vedea punctele 38-40)
      2.      Deși nici articolul 287 CE, nici Regulamentul nr. 17 nu menționează explicit care informații, în afara secretelor de afaceri,
         constituie secret profesional, rezultă din formularea deschisă a articolului 287 CE, din articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 2842/98 privind audierea părților în anumite proceduri în conformitate cu articolele [81 CE] și [82 CE] și din jurisprudență
         că noțiunea „informații care constituie secret profesional” include și informațiile confidențiale, altele decât secretele
         de afaceri. Din această accepțiune mai largă a noțiunii „informații care constituie secret profesional” rezultă că articolul
         21 din Regulamentul nr. 17 și articolul 9 din Decizia 2001/462 privind mandatul consilierilor‑auditori în anumite proceduri
         în domeniul concurenței trebuie interpretate în sensul că se aplică, la fel ca și articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul
         nr. 2842/98, atât secretelor de afaceri, cât și informațiilor confidențiale. În plus, caracterul confidențial al informațiilor,
         a căror protejare este cerută de secretul profesional în temeiul articolului 287 CE, poate rezulta și din alte dispoziții
         de drept comunitar primar sau derivat, precum articolul 4 din Regulamentul nr. 1049/2001 privind accesul public la documentele
         Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei sau cele din articolul 286 CE și din Regulamentul (CE) nr. 45/2001
         privind protecția persoanelor fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal de către instituțiile și organele
         comunitare și privind libera circulație a acestor date.

      Fiind vorba, în general, de natura secretelor de afaceri sau a altor informații care constituie secret profesional, este necesar,
         în primul rând, ca aceste secrete de afaceri sau informații confidențiale să nu fie cunoscute decât de un număr restrâns de
         persoane. Mai apoi, trebuie să fie vorba de informații a căror divulgare este susceptibilă să producă un prejudiciu serios
         persoanei care le‑a furnizat sau unor terți. În fine, trebuie ca interesele susceptibile de a fi lezate prin divulgarea informațiilor
         să fie demne de a fi protejate. Aprecierea caracterului confidențial al unei informații necesită, în această privință, să
         fie puse în balanță interesele individuale legitime care se opun divulgării informației și interesul general care urmărește
         ca activitățile instituțiilor comunitare să se desfășoare cu respectarea cât se poate de strictă a principiului deschiderii.

      Rezultă, pe de o parte, că, atunci când consilierul‑auditor ia o decizie în temeiul articolului 9 al treilea paragraf din
         Decizia 2001/462, este obligat nu numai să examineze dacă versiunea unei decizii a Comisiei, adoptată în temeiul Regulamentului
         nr. 17 și destinată publicării, cuprinde secrete de afaceri sau alte informații confidențiale care se bucură de o protecție
         similară, ci și să verifice dacă această versiune cuprinde informații care nu pot fi divulgate publicului fie datorită normelor
         de drept comunitar care le protejează în mod particular, fie datorită faptului că, prin natura lor, constituie secret profesional.
         Pe de altă parte, în cadrul controlului de legalitate pe care îl efectuează, Tribunalul trebuie să asigure respectarea de
         către consilierul‑auditor a limitelor mandatului său, astfel definit, și trebuie astfel să verifice dacă acesta a aplicat
         corect protejarea secretului profesional în cazul din speță. În schimb, Tribunalul nu ar putea reproșa consilierului‑auditor
         necorectarea unor eventuale nereguli săvârșite de Comisie în adoptarea deciziei care face obiectul publicării, întrucât controlul
         acestor nereguli nu este de competența sa. Astfel, Tribunalul nu ar putea repune în discuție nici legalitatea formei, nici
         caracterul întemeiat al deciziei destinate publicării, chiar dacă aceasta ar cuprinde erori grave.

      (a se vedea punctele 63-66)
      3.      Nu se cuvine nicio protecție specială interesului unei întreprinderi căreia Comisia i‑a aplicat o amendă pentru încălcarea
         dreptului concurenței ca detaliile comportamentului nelegal care îi este reproșat să nu fie divulgate publicului, ținând cont,
         pe de o parte, de interesul publicului de a cunoaște cât mai detaliat posibil motivele oricărei acțiuni a Comisiei, de interesul
         operatorilor economici de a ști care sunt comportamentele susceptibile să îi expună la sancțiuni și de interesul persoanelor
         prejudiciate prin încălcare de a cunoaște detaliile acesteia pentru a putea să își valorifice în justiție, dacă este cazul,
         drepturile împotriva întreprinderilor sancționate și, dată fiind posibilitatea de care dispune această întreprindere, de a
         supune o astfel de decizie unui control jurisdicțional. Această apreciere se aplică mutatis mutandis deciziilor de constatare a unei încălcări săvârșite de o întreprindere, a cărei investigare este împiedicată de prescripție,
         decizie pe care Comisia este implicit abilitată să o adopte, în temeiul regimului instituit prin Regulamentul nr. 17, atunci
         când dovedește un interes legitim în această privință. Totuși, acest lucru nu este valabil decât în măsura în care încălcarea
         constatată figurează cel puțin în dispozitivul deciziei și aceasta este adresată întreprinderii avute în vedere pentru ca
         aceasta să o poată contesta în justiție.

      (a se vedea punctele 72 și 73)
      4.      Întinderea competenței Comisiei de a adopta și de a publica decizii, în temeiul Regulamentului nr. 17, și limitele protejării
         secretului profesional trebuie să fie interpretate în lumina principiilor generale și a drepturilor fundamentale, care fac
         parte integrantă din ordinea juridică comunitară, și în special a principiului prezumției de nevinovăție, astfel cum a fost
         reafirmat prin articolul 48 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care se aplică procedurilor referitoare
         la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor și susceptibile să se finalizeze cu aplicarea unor amenzi
         sau penalități cu titlu cominatoriu.

      În plus, prezumția de nevinovăție presupune că orice persoană acuzată este prezumată nevinovată până în momentul în care vinovăția
         ei a fost legal stabilită. Astfel, ea se opune oricărei constatări formale și chiar oricărei aluzii referitoare la răspunderea
         unei persoane acuzate de o încălcare, formulată într‑o decizie care pune capăt procedurii, fără ca această persoană să fi
         putut beneficia de toate garanțiile care trebuie să însoțească exercitarea dreptului la apărare în cadrul unei proceduri care
         își urmează cursul normal și care se finalizează printr‑o decizie privind caracterul întemeiat al contestației. Pe de altă
         parte, vinovăția unei persoane acuzate de o încălcare nu este stabilită definitiv decât în momentul în care decizia prin care
         este constatată a dobândit autoritatea de lucru judecat, ceea ce presupune fie că persoana vizată nu a introdus o acțiune
         împotriva respectivei decizii în termenele prevăzute la articolul 230 al cincilea paragraf CE, fie, ca urmare a unei astfel
         de acțiuni, procedura contencioasă a fost definitiv închisă, mai precis, printr‑o decizie judiciară care confirmă legalitatea
         respectivei decizii.

      Ca urmare, constatările pe care persoana incriminată nu a avut ocazia să le conteste în fața instanțelor comunitare, deși
         le contestă caracterul întemeiat, nu ar putea fi considerate ca legal stabilite. Într‑adevăr, faptul de a sustrage astfel
         de constatări oricărui control jurisdicțional și, așadar, în cazul nelegalității acestora, unei eventuale corectări de către
         judecătorul comunitar este vădit contrar principiului prezumției de nevinovăție. Orice altă interpretare ar conduce la înfrângerea
         sistemului de repartizare a atribuțiilor și a echilibrului instituțional dintre puterea administrativă și cea judiciară, în
         condițiile în care, în cazul unei contestații, numai puterea judiciară este competentă să hotărască definitiv asupra existenței
         unor elemente suficiente care să permită stabilirea răspunderii unei întreprinderi pentru săvârșirea unei încălcări a normelor
         de concurență.

      (a se vedea punctele 75-77)
      5.      În măsura în care constatările Comisiei referitoare la o încălcare săvârșită de o întreprindere sunt susceptibile de a aduce
         atingere aplicării principiului prezumției de nevinovăție, care decurge în special din necesitatea de a respecta reputația
         și demnitatea persoanei vizate atât timp cât aceasta nu a fost condamnată definitiv, acestea trebuie considerate, în principiu,
         confidențiale față de public și, prin urmare, ca reprezentând, prin natura lor, secret profesional.

      (a se vedea punctul 78)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)
      12 octombrie 2007(*)

      „Concurență – Înțelegeri – Peroxizi organici – Decizie de respingere a unei cereri de eliminare a anumitor pasaje din versiunea finală publicată a unei decizii de constatare
         a unei încălcări a articolului 81 CE – Divulgare de informații referitoare la reclamantă prin publicarea unei decizii care nu îi este adresată – Articolul 21 din Regulamentul nr. 17 – Secret profesional – Articolul 287 CE – Prezumție de nevinovăție – Anulare”

      În cauza T‑474/04,
      Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse GmbH, cu sediul în Bocholt (Germania), reprezentată de M. Klusmann și F. Wiemer, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de domnul A. Bouquet, în calitate de agent, asistat de A. Böhlke, avocat,

      pârâtă,
      având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei (2004) D/204343 a Comisiei din 1 octombrie 2004 în măsura în care respinge
         cererea reclamantei de obținere a eliminării oricărei referiri la aceasta din urmă în versiunea finală publicată a Deciziei
         2005/349/CE a Comisiei din 10 decembrie 2003 cu privire la o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului
         53 din Acordul privind SEE (cauza COMP/E‑2/37.857 – Peroxizi organici) (JO 2005, L 110, p. 44),

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a treia),
      compus din domnul M. Jaeger, președinte, domnul J. Azizi și doamna E. Cremona, judecători,
      grefier: doamna K. Andová, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 iunie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Cadrul juridic
      1        În conformitate cu articolul 287 CE, „[m]embrii instituțiilor Comunității [...], precum și funcționarii și agenții Comunității
         sunt obligați [...] să nu divulge informațiile care, prin natura lor, constituie secret profesional și, îndeosebi, informațiile
         referitoare la întreprinderi și la relațiile lor comerciale sau la elementele de preț de cost”. [traducere neoficială]

      2        Articolul 20 din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor
         [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), aplicabil în cazul de față și intitulat „Secretul
         profesional”, prevede la alineatul (2) că „[f]ără a aduce atingere prevederilor articolelor 19 și 21, Comisia [...], precum
         și funcționarii și ceilalți agenți sunt obligați să nu divulge informațiile pe care le‑au obținut în aplicarea prezentului
         regulament și care, prin natura lor, sunt protejate de secretul profesional”. [traducere neoficială]

      3        Articolul 21 din Regulamentul nr. 17, intitulat „Publicarea deciziilor”, prevede următoarele:

      „(1) Comisia publică deciziile pe care le adoptă în aplicarea articolelor 2, 3, 6, 7 și 8.
      (2) Publicarea indică părțile interesate și conținutul principal al deciziei; aceasta va lua în considerare interesul legitim
         al întreprinderilor în protejarea secretelor lor de afaceri.” [traducere neoficială]

      4        Articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2842/98 al Comisiei din 22 decembrie 1998 privind audierea părților în
         anumite proceduri în conformitate cu articolele [81 CE] și [82 CE] (JO L 354, p. 18), aplicabil în cazul de față, prevede:

      „Informațiile obținute, inclusiv documentele, nu se comunică și nu devin accesibile în cazul în care conțin secrete de afaceri
         ale unei părți, inclusiv ale părților cărora Comisia le‑a adresat obiecții, ale petenților, reclamanților și ale altor terți
         sau alte informații confidențiale [...]. Comisia face demersurile necesare pentru a permite accesul la dosar, ținând seama
         de necesitatea protejării secretelor de afaceri [...] și a altor informații confidențiale.” [traducere neoficială]

      5        Articolul 9 din Decizia 2001/462/CE, CECO din 23 mai 2001 privind mandatul consilierilor‑auditori în anumite proceduri în
         domeniul concurenței (JO L 162, p. 21, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 108) prevede:

      „Atunci când se intenționează divulgarea unor informații susceptibile să constituie un secret de afaceri al unei întreprinderi,
         aceasta este informată în scris privind această intenție și motivele care stau la baza acesteia. Se stabilește un termen în
         care întreprinderea interesată poate prezenta observații scrise.

      Atunci când întreprinderea interesată se opune divulgării informațiilor, dar se constată că informațiile nu sunt protejate
         și că, în consecință, pot fi divulgate, constatarea se include într‑o decizie motivată care se notifică întreprinderii interesate.
         Decizia precizează termenul la expirarea căruia informațiile vor fi divulgate. Acest termen nu poate fi mai mic de o săptămână
         de la data notificării.

      Primul și al doilea alineat se aplică mutatis mutandis divulgării informațiilor prin publicarea lor în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.”

      6        În temeiul articolului 1 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 2988/74 al Consiliului din 26 noiembrie 1974
         privind termenele de prescripție a acțiunilor și a aplicării sancțiunilor conform normelor Comunității Economice Europene
         privind transporturile și concurența (JO L 319, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 78), dreptul Comisiei de a impune amenzi
         sau sancțiuni pentru încălcarea normelor Comunității Economice Europene privind transporturile sau concurența este exercitat
         cu respectarea unui termen de prescripție de cinci ani în cazul altor încălcări decât cele ale dispozițiilor care reglementează
         cererile sau notificările trimise de întreprinderi sau asociații de întreprinderi, solicitările de informații sau derularea
         investigațiilor.

       Faptele, procedura și concluziile părților
      7        În 2002, Comisia a inițiat o anchetă, în temeiul Regulamentului nr. 17, împotriva producătorilor europeni de peroxizi organici,
         cuprinzând grupul AKZO, Atofina SA, succesoare a Atochem (denumită în continuare „Atochem/Atofina”), și Peroxid Chemie GmbH
         & Co. KG, o societate controlată de Laporte plc, devenită Degussa UK Holdings Ltd, Peróxidos Orgánicos SA, FMC Foret SA, AC
         Treuhand AG și reclamanta, în temeiul unei participări la înțelegeri, dintre care o înțelegere principală și mai multe înțelegeri
         regionale, în sensul articolului 81 CE, pe anumite piețe ale peroxizilor organici.

      8        La 27 martie 2003, Comisia a inițiat procedura oficială și a adoptat o comunicare privind obiecțiunile, care i‑a fost notificată
         ulterior reclamantei. În observațiile sale din 13 iunie 2003, reclamanta a contestat în esență întinderea, precum și durata
         participării sale la înțelegerea principală și a precizat că nu a avut decât contacte sporadice cu Peroxid Chemie și Atochem/Atofina
         între 1994 și 1996. Totuși, aceasta a afirmat că nu a avut contacte cu celelalte întreprinderi în cauză. Astfel, investigarea
         unei eventuale încălcări săvârșite de reclamantă ar fi, în orice caz, prescrisă.

      9        Prin scrisoarea din 10 decembrie 2003, Comisia a informat‑o pe reclamantă despre decizia sa de a închide procedura în ceea
         ce o privește.

      10      În plus, prin Decizia 2005/349/CE din 10 decembrie 2003 referitoare la o procedură de aplicare a articolului 81 CE și a articolului
         53 din Acordul privind SEE (cauza COMP/E‑2/37.857 – Peroxizi organici ) (JO 2005, L 110, p. 44, denumită în continuare „Decizia
         peroxizi”), Comisia a aplicat amenzi societăților Atochem/Atofina, Peroxid Chemie, AC Treuhand, Peróxidos Orgánicos și Degussa
         UK pentru încălcarea articolului 81 CE. Această decizie se adresa societăților menționate anterior, dar nu și reclamantei.

      11      Decizia peroxizi nu cuprinde în dispozitiv nicio referire la participarea reclamantei la încălcarea constatată. Totuși, în
         ceea ce o privește pe reclamantă, această decizie precizează, mai întâi, în special la considerentul 78:

      „După ce le‑a oferit întreprinderilor vizate ocazia să își prezinte observațiile cu privire la obiecțiuni, Comisia a decis
         închiderea procedurii în privința [reclamantei] și a [FMC Foret]. Cu referire la [reclamantă], Comisia constată că nu poate
         fi demonstrată participarea acestei întreprinderi la încălcarea unică și continuă după 31 ianuarie 1997, data începerii prescripției
         [...]”

      12      În continuare, în special în considerentele 156-177, Decizia peroxizi cuprinde o descriere detaliată a participării reclamantei
         la înțelegerea principală dintre, în special, grupul AKZO, Atochem/Atofina și Peroxid Chemie, care a durat din 1971 până în
         1999. În esență, Comisia constată că reclamanta nu a participat direct și oficial la înțelegerea principală, ci a intervenit
         numai în perioada 1993-1996 prin participarea la reuniuni și la contacte cu scop anticoncurențial cu Atochem/Atofina și Peroxid
         Chemie, precum și printr‑un schimb de date comerciale sensibile cu acestea.

      13      În fine, în considerentul 319 din Decizia peroxizi se menționează:

      „[Reclamanta] era destinatară a comunicării privind obiecțiunile. Totuși, prezenta decizie nu i se adresează [acesteia] (a
         se vedea considerentul 78), din moment ce participarea [reclamantei] după data de 31 ianuarie 1997 nu putea fi demonstrată.”

      14      Prin scrisoarea din 18 februarie 2004, notificată la 19 februarie 2004, Comisia i‑a transmis reclamantei o copie a Deciziei
         peroxizi, precum și un rezumat al acestei decizii. În această scrisoare, Comisia a informat‑o pe reclamantă că intenționează
         să publice o versiune neconfidențială a Deciziei peroxizi, precum și a rezumatului acesteia, potrivit articolului 21 din Regulamentul
         nr. 17, și i‑a solicitat să identifice eventualele pasaje despre care considera că ar cuprinde secrete de afaceri sau alte
         informații confidențiale.

      15      Prin scrisoarea din 4 martie 2004, reclamanta a solicitat Comisiei să fie eliminate din versiunea Deciziei peroxizi destinată
         publicării toate referirile la reclamantă și la pretinsul său comportament infracțional, în special cele cuprinse în considerentele
         15, 81, 106 (tabelul 4) și în considerentele 120-123, 156-177, 184, 185, 188, 189, 202 și 270, întrucât reclamanta nu era
         destinatară a respectivei decizii, iar procedura inițiată împotriva sa fusese închisă (considerentul 78 din Decizia peroxizi).
         Într‑adevăr, anumite pasaje din Decizia peroxizi referitoare la implicarea reclamantei în încălcarea constatată, în special
         considerentele 169 și 176, care fuseseră contestate de reclamantă în cadrul procedurii administrative, ar fi inexacte. În
         orice caz, secretele de afaceri cuprinse în considerentul 45 (cota de piață a reclamantei), în considerentul 106 (tabelul
         4), în considerentele 168 și 175 (numele M. S.), precum și în considerentele 173-177 și 510 (evaluarea detaliată a reclamantei
         în cadrul negocierilor de achiziție cu un terț) ar trebui eliminate.

      16      Prin scrisoarea din 6 aprilie 2004, Comisia a informat‑o pe reclamantă că va păstra secretă orice referire la ea în versiunea
         provizorie a Deciziei peroxizi destinată publicării, anexând versiunea neconfidențială corespunzătoare. Totuși, Comisia a
         manifestat o poziție rezervată față de cererea reclamantei de tratament confidențial în ceea ce privește versiunea definitivă
         a Deciziei peroxizi destinată publicării.

      17      Prin scrisoarea din 13 aprilie 2004, reclamanta a solicitat ca numele său să fie eliminat, de asemenea, din considerentul
         15 și din tabelul 4 din Decizia peroxizi și, sub rezerva acestor modificări, a acceptat publicarea provizorie a respectivei
         decizii.

      18      Prin scrisoarea din 22 iunie 2004, Comisia i‑a comunicat reclamantei versiunea provizorie neconfidențială a Deciziei peroxizi,
         care nu cuprindea nicio referire la reclamantă, astfel cum era prevăzută pentru publicare pe site‑ul internet al Comisiei
         în cel mai scurt timp.

      19      Prin scrisoarea din 28 iunie 2004, Comisia a informat‑o pe reclamantă despre intenția sa de a respinge cererea de tratament
         confidențial referitoare la menționarea acesteia din urmă în versiunea definitivă a Deciziei peroxizi destinată publicării.
         Într‑adevăr, în această decizie Comisia ar fi constatat existența unei încălcări de către reclamantă a articolului 81 CE,
         fără să mai fie însă posibilă aplicarea unei amenzi, datorită intervenției prescripției. Totuși, Comisia a acceptat ca în
         versiunea definitivă neconfidențială a Deciziei peroxizi să păstreze secretul cu privire la numele gerantului reclamantei,
         M. S., precum și referirile la evaluarea detaliată a acesteia în cadrul negocierilor de achiziție cu un terț și să înlocuiască
         indicațiile precise referitoare la cotele de piață ale reclamantei cu intervale de cote de piață. În fine, Comisia a informat‑o
         pe reclamantă despre posibilitatea de a se adresa consilierului‑auditor, în temeiul articolului 9 din Decizia 2001/462, în
         cazul în care ar intenționa să își mențină cererea de tratament confidențial.

      20      Prin scrisoarea din 12 iulie 2004, reclamanta a solicitat consilierului‑auditor să elimine din Decizia peroxizi, în versiunea
         sa definitivă destinată publicării, toate referirile la reclamantă, în conformitate cu versiunea provizorie publicată pe site‑ul
         internet al Comisiei. În această scrisoare, reclamanta a reiterat argumentele formulate în scrisoarea din 4 martie 2004 și
         a precizat că menționarea eronată privind pretinsa participare a sa la încălcarea constatată, cuprinsă în considerentele 15,
         45, 61, 66, 71, 78, 81, 106 (tabelul 4), în considerentele 108, 120-123, 156-177, 184, 185, 188, 189, 202, 270, 271, 319,
         328, 366, 399, 423 și 510, precum și la punctul 1.3.1. din sumar, trebuia să fie eliminată. În sprijinul cererii sale, reclamanta
         a susținut că aceste informații puteau furniza terților elemente de probă pentru unele acțiuni în despăgubiri împotriva reclamantei
         și că ar aduce prejudicii reputației sale pe piață. În plus, Comisia nu ar mai fi competentă, după închiderea procedurii de
         anchetă în privința reclamantei, să îi reproșeze o încălcare a articolului 81 CE și nici să adopte, în acest scop, o decizie
         care îi cauzeze un prejudiciu. Pe de altă parte, faptul că Decizia peroxizi nu îi este adresată reclamantei ar priva‑o, în
         mod inadmisibil, de posibilitatea de a formula o acțiune directă împotriva respectivei decizii. În fine, abordarea Comisiei
         ar fi incompatibilă cu obiectivul regulilor de prescripție, precum și cu principiul securității juridice și al prezumției
         de nevinovăție.

      21      Prin scrisoarea din 13 septembrie 2004, consilierul‑auditor a adoptat o primă decizie în temeiul articolului 9 al treilea
         paragraf din Decizia 2001/462. În această decizie, consilierul‑auditor a refuzat să elimine din versiunea definitivă a Deciziei
         peroxizi destinată publicării referirile la reclamantă – cu excepția numelui M. S., a mențiunilor referitoare la evaluarea
         detaliată a reclamantei și a referirii la cotele de piață ale reclamantei, care trebuie înlocuită prin intervale de cote de
         piață – întrucât nu ar fi vorba de secrete de afaceri, noțiunea de secret de afaceri presupunând ca divulgarea respectivei
         informații să aducă o atingere gravă intereselor persoanei în cauză. Pe de o parte, fiind vorba de riscul unor acțiuni în
         despăgubiri în temeiul dreptului național, consilierul‑auditor a stabilit că acest risc nu constituia prin el însuși o atingere
         gravă și injustă adusă intereselor reclamantei și care să poată justifica protejarea informațiilor contestate. În cazul în
         care acestea erau întemeiate, acțiunile în despăgubiri în fața instanțelor naționale ar fi, într‑adevăr, consecința acceptabilă
         a săvârșirii unei încălcări a normelor de drept comunitar și național al concurenței. Consilierul‑auditor a precizat că reclamanta
         nu era destinatară a Deciziei peroxizi și că, în lipsa constatării unei încălcări a articolului 81 CE săvârșite de reclamantă,
         această decizie nu era obligatorie din punct de vedere juridic pentru instanțele naționale. Pe de altă parte, consilierul‑auditor
         a arătat că eventuala atingere adusă reputației reclamantei era o consecință adecvată a publicării Deciziei peroxizi în cazul
         participării reclamantei la înțelegerile constatate. În fine, consilierul‑auditor a afirmat că, presupunând chiar că cele
         constatate în Decizia peroxizi nu ar fi reale, aspect pe care consilierul‑auditor nu era abilitat să îl verifice, nu i‑ar
         produce reclamantei niciun prejudiciu grav și durabil, de natură să confere informațiilor contestate caracter de secrete de
         afaceri.

      22      În aceeași scrisoare, consilierul‑auditor a considerat, în plus, într‑o rubrică separată intitulată „Respectarea dreptului
         la apărare”, că, pentru protejarea dreptului la apărare al reclamantei, informațiile referitoare la o pretinsă participare
         a acesteia la o înțelegere regională în Spania, care figurează în considerentele (176), (262) și (328) ale Deciziei peroxizi,
         trebuiau păstrate secrete, întrucât, având în vedere absența acestor elemente din comunicarea privind obiecțiunile, reclamanta
         nu avusese ocazia să își prezinte observațiile în această privință.

      23      Prin scrisoarea din 27 septembrie 2004, reclamanta și‑a exprimat intenția de a introduce o acțiune în fața Tribunalului împotriva
         deciziei de respingere a cererii sale de tratament confidențial, astfel cum figurează în scrisoarea consilierului‑auditor
         din 13 septembrie 2004, și a solicitat amânarea publicării versiunii definitive a Deciziei peroxizi, care cuprindea referirile
         care o vizau, până la finalizarea procedurii contencioase.

      24      Prin scrisoarea din 1 octombrie 2004, cuprinzând Decizia (2004) D/204343 (denumită în continuare „decizia atacată”), consilierul‑auditor
         a reiterat motivele expuse în scrisoarea sa din 13 septembrie 2004. Consilierul‑auditor a arătat, în plus, că publicarea Deciziei
         peroxizi, în forma descrisă în decizia atacată, va fi amânată de către Comisie până în momentul în care reclamanta va putea
         sesiza Tribunalul cu o cerere de măsuri provizorii introdusă în temeiul articolului 242 CE.

      25      Prin scrisoarea din 15 octombrie 2004, reclamanta îi aduce la cunoștință consilierului‑auditor că nu va introduce o cerere
         de măsuri provizorii, date fiind condițiile stricte stabilite în jurisprudență cu privire la caracterul întemeiat al unei
         astfel de cereri.

      26      Prin scrisoarea din 18 octombrie 2004, consilierul‑auditor a răspuns că, având în vedere faptul că reclamanta a renunțat la
         declanșarea unei proceduri privind măsurile provizorii în fața Tribunalului, nu ar mai exista niciun impediment pentru publicarea
         prevăzută a versiunii definitive a Deciziei peroxizi.

      27      Ca urmare, Comisia a publicat, pe site‑ul internet al Direcției Generale (DG) Concurență, Decizia peroxizi în versiunea sa
         neconfidențială, care cuprinde referirile făcute la reclamantă și celelalte indicații contestate de aceasta.

      28      Reclamanta a introdus prezenta acțiune prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 10 decembrie 2004.

      29      Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia) a decis să deschidă procedura orală. Au fost ascultate
         pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal cu ocazia ședinței din 8 iunie 2006.

      30      Reclamanta solicită Tribunalului:

      –        anularea deciziei atacate în măsura în care respinge cererea sa privind eliminarea oricărei referiri la reclamantă în versiunea
         finală publicată a Deciziei peroxizi;

      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      31      Comisia a solicitat Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
      A –  Cu privire la admisibilitatea cererii de anulare
      1.     Argumentele părților
      32      Comisia contestă interesul reclamantei în proces și, în consecință, admisibilitatea prezentei acțiuni.

      33      Aceasta apreciază că, din moment ce reclamanta a renunțat să sesizeze Tribunalul cu o cerere de măsuri provizorii și Decizia
         peroxizi a fost publicată între timp în versiunea cuprinzând informațiile contestate, reclamanta nu mai are interesul în proces
         împotriva acestei decizii. Reclamanta ar fi recunoscut ea însăși această lipsă de interes în proces prin scrisoarea din 27
         septembrie 2004, arătând că publicarea ar face ca acțiunea sa să devină caducă.

      34      În opinia Comisiei, reclamanta nu precizează deloc motivul pentru care informațiile contestate și publicate constituie secrete
         de afaceri. În orice caz, eventuala anulare a deciziei atacate nu ar anula și faptul că unii terți au luat cunoștință despre
         respectivele informații, iar probabilitatea ca o situație asemănătoare să reapară în viitor ar fi minimă. Astfel, ar exista
         îndoieli cu privire la faptul că respectiva anulare ar putea produce efecte juridice (Hotărârea Tribunalului din 14 septembrie
         1995, Antillean Rice Mills și alții/Comisia, T‑480/93 și T‑483/93, Rec., p. II‑2305, punctele 59 și 60).

      35      Comisia apreciază că acțiunea se întemeiază pe premisa eronată că informațiile contestate au caracter obligatoriu. Totuși,
         constatările referitoare la încălcări, astfel cum sunt cele care se referă la reclamantă, care nu figurează decât în considerentele
         Deciziei peroxizi, fără a se regăsi textual în dispozitivul acesteia, nu ar avea caracter obligatoriu (Hotărârea Curții din
         16 decembrie 1975, Suiker Unie și alții/Comisia, 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 și 114/73, Rec., p. 1663,
         punctul 315, Hotărârea Tribunalului din 28 aprilie 1994, AWS Benelux/Comisia, T‑38/92, Rec., p. II‑211, punctul 34, Hotărârea
         Tribunalului din 6 aprilie 1995, Baustahlgewebe/Comisia, T‑145/89, Rec., p. II‑987, punctele 35, 55 și următoarele, și Hotărârea
         Tribunalului din 11 martie 1999, Aristrain/Comisia, T‑156/94, Rec., p. II‑645, publicată în extras, punctul 699). În ceea
         ce privește susținerea reclamantei conform căreia interesul său în proces ar rezulta din faptul că eventuala anulare a deciziei
         atacate ar putea constitui temeiul unei acțiuni în răspundere împotriva Comisiei în cazul în care reclamanta ar fi obligată
         la plata unor daune‑interese într‑un litigiu de drept intern, Comisia consideră că acest fapt este pur ipotetic și amintește
         că reclamanta nu este destinatară a unei decizii care să constate, cu caracter obligatoriu pentru instanțele naționale, o
         încălcare a articolului 81 CE.

      36      Reclamanta susține în esență că acțiunea sa împotriva deciziei atacate este admisibilă.

      2.     Aprecierea Tribunalului
      37      Cu titlu introductiv, trebuie să se arate că prezenta acțiune este îndreptată împotriva deciziei atacate, care a fost adoptată
         în temeiul articolului 9 al treilea paragraf din Decizia 2001/462 și prin care Comisia a respins în parte cererea de tratament
         confidențial introdusă de reclamantă, pe motiv că această cerere viza anumite pasaje din versiunea neconfidențială a Deciziei
         peroxizi destinată publicării. Așadar, prezenta acțiune nu are ca obiect să repună în discuție legalitatea Deciziei peroxizi
         în sine. În plus, părțile nu contestă că termenul de introducere a acțiunii împotriva Deciziei peroxizi, a cărei copie a fost
         transmisă reclamantei la 19 februarie 2004, a expirat și, drept urmare, această decizie a dobândit autoritate de lucru judecat
         pentru reclamantă în măsura în care este susceptibilă să producă efecte juridice obligatorii definitive în ceea ce o privește.

      38      Chiar dacă reclamanta a avut posibilitatea de a acționa, în timp util, împotriva Deciziei peroxizi, dar nu a făcut‑o, totuși
         nu rezultă de aici că nu are un interes în proces împotriva deciziei atacate. Referitor la acest aspect, se cuvine să fie
         amintit faptul că un astfel de interes presupune ca anularea actului atacat să fie susceptibilă, prin ea însăși, să producă
         efecte juridice (a se vedea Hotărârea Antillean Rice Mills și alții/Comisia, punctul 34 de mai sus, punctul 59 și jurisprudența
         citată; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Curții din 24 iunie 1986, AKZO Chemie/Comisia, 53/85, Rec., p. 1965,
         punctul 21), ca, prin rezultatul ei, acțiunea să poată aduce un beneficiu persoanei care a introdus‑o (a se vedea, prin analogie,
         Hotărârea Curții din 25 iulie 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Consiliul, C‑50/00 P, Rec., p. I‑6677, punctul 21) și ca
         aceasta să demonstreze existența unui interes născut și actual în anularea respectivului act (Ordonanța Tribunalului din 17
         octombrie 2005, First Data și alții/Comisia, T‑28/02, Rec., p. II‑4119, punctul 42).

      39      În această privință, trebuie să se constate, în primul rând, că întrebarea dacă anularea deciziei atacate este susceptibilă
         de a‑i aduce un beneficiu reclamantei și, prin urmare, de a reprezenta temeiul interesului său în proces depinde de examinarea
         unui aspect de fond, și anume acela privind sfera noțiunii „secrete de afaceri” în sensul articolului 9 primul paragraf din
         Decizia 2001/462, coroborat cu articolul 21 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17. Într‑adevăr, presupunând că cererea de
         tratament confidențial introdusă de reclamantă privește, cel puțin în parte, secrete de afaceri menționate de dispozițiile
         citate anterior – problemă care trebuie soluționată în cadrul aprecierii caracterului întemeiat al prezentei acțiuni – decizia
         atacată prin care se respinge această cerere ar fi nelegală în măsura în care ar aplica greșit această noțiune. Astfel, anularea
         deciziei atacate ar fi susceptibilă de a‑i aduce un avantaj reclamantei prin aceea că, în temeiul articolului 233 CE, Comisia
         ar fi trebuit să suporte consecințele necesare pentru publicarea Deciziei peroxizi, care trebuie, în conformitate cu articolul
         21 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, să țină cont de interesul legitim al reclamantei ca secretele sale de afaceri să
         nu fie divulgate.

      40      În al doilea rând, contrar tezei Comisiei, numai împrejurarea că publicarea informațiilor contestate a avut deja loc și că
         anumiți terți au putut deja să le afle nu ar putea să o lipsească pe reclamantă de interesul în proces împotriva deciziei
         atacate. Dimpotrivă, divulgarea în continuare a acestor informații nu încetează să aducă atingere intereselor și mai ales
         reputației reclamantei, ceea ce constituie un interes născut și actual în sensul jurisprudenței citate la punctul 38 de mai
         sus. Pe de altă parte, orice altă interpretare care ar face ca admisibilitatea acțiunii să depindă de divulgarea sau de nedivulgarea
         de către Comisie a informațiilor contestate – și, prin urmare, de crearea de către aceasta a unui fapt consumat – i‑ar permite
         acesteia să se sustragă controlului jurisdicțional, procedând la o astfel de divulgare, deși ar fi ilegală.

      41      Mai general, aprecierea reținută la punctele 39 și 40 de mai sus este confirmată de jurisprudența conform căreia anularea
         unei decizii este susceptibilă, prin ea însăși, să producă efecte juridice, în special prin obligarea Comisiei să ia măsurile
         pe care le presupune executarea hotărârii Tribunalului în conformitate cu articolul 233 CE și prin evitarea perpetuării unei
         astfel de practici din partea Comisiei (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 9 noiembrie 1994, Scottish Football/Comisia,
         T‑46/92, Rec., p. II‑1039, punctul 14 și jurisprudența citată). Or, în speță, decizia atacată reușește tocmai să reproducă
         constant, pe site‑ul internet al DG Concurență, versiunea neconfidențială a Deciziei peroxizi, din care nu au fost eliminate
         pasajele referitoare la reclamantă. Astfel, o eventuală anulare, cel puțin în parte, a deciziei atacate ar obliga Comisia,
         în temeiul articolului 233 CE, să înceteze publicarea anumitor pasaje contestate.

      42      Având în vedere cele ce precedă, finele de neprimire invocat de Comisie trebuie respins, fără să fie necesară examinarea celorlalte
         argumente formulate de părți în acest context.

      B –  Cu privire la fond
      1.     Observație introductivă
      43      În susținerea acțiunii, reclamanta invocă trei motive, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea articolului 21 din Regulamentul
         nr. 17, în al doilea rând, pe faptul că, în temeiul articolelor 3 și 15 din Regulamentul nr. 17, Comisia nu are dreptul de
         a adopta și de a publica o decizie de constatare a unei încălcări care îi este imputabilă și, în al treilea rând, pe încălcarea
         dreptului său la o protecție jurisdicțională efectivă.

      2.     Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 21 din Regulamentul nr. 17
      a)     Argumentele părților
      44      Reclamanta susține că simplul fapt că ea nu este destinatară a Deciziei peroxizi îi interzice Comisiei să publice constatările
         care se referă la aceasta.

      45      În opinia reclamantei, publicarea prevăzută la articolul 21 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 nu se referă decât la părțile
         interesate. Or, noțiunea „părți interesate”, în sensul acestei dispoziții, nu s‑ar referi decât la destinatarii unei decizii
         prin care se aplică o amendă, și nu la întreprinderile implicate care nu sunt destinatare ale unei astfel de decizii. Într‑adevăr,
         publicarea unei astfel de decizii ce cuprinde constatări care cauzează un prejudiciu unor întreprinderi ce nu sunt destinatare
         ar constitui o sancțiune pentru acestea, din cauza consecințelor negative pe care această publicare le‑ar produce asupra reputației
         lor și din cauza riscului lor crescut de a fi expuse, în baza probelor care rezultă din respectiva decizie, unor acțiuni în
         despăgubiri introduse de terți în fața instanțelor naționale. După părerea reclamantei, spre deosebire de destinatarii unei
         decizii, astfel de întreprinderi nu pot nici să conteste în justiție caracterul întemeiat al acestor constatări pentru a evita
         efectele negative și riscurile menționate anterior, ceea ce constituie o restrângere inacceptabilă a dreptului lor la o protecție
         jurisdicțională efectivă.

      46      În ședință, referindu‑se la argumentele pe care le‑a dezvoltat în cadrul celui de al doilea motiv și la Hotărârea Tribunalului
         din 30 mai 2006, Bank Austria Creditanstalt/Comisia (T‑198/03, Rec., p. II‑1429), reclamanta a precizat, în esență, că competența
         Comisiei de a publica o decizie în temeiul articolului 21 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 era limitată, pe de o parte,
         de protejarea secretului profesional, în sensul articolului 287 CE, care include și divulgarea de elemente precum cele menționate
         la articolul 4 din Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul
         public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO L 145, p. 43, Ediție specială, 01/vol. 3,
         p. 76), precum și, pe de altă parte, de principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum este prevăzut la articolul 48 din
         Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1, JO 2007, C 303,
         p. 1) și în lumina căruia trebuie apreciată întinderea competenței de publicare a Comisiei. Într‑adevăr, principiul prezumției
         de nevinovăție ar interzice Comisiei divulgarea unor elemente incriminatoare pe care întreprinderea respectivă nu a avut ocazia
         să le conteste în justiție.

      47      Prin urmare, publicarea Deciziei peroxizi, care cuprinde constatări referitoare la un pretins comportament nelegal al reclamantei,
         ar constitui o încălcare a articolului 21 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17.

      48      În opinia Comisiei, faptul că Decizia peroxizi nu i‑a fost adresată reclamantei ca destinatar nu are consecințe asupra competenței
         acesteia de a publica respectiva decizie într‑o versiune care cuprinde referiri la reclamantă. Acest fapt ar fi adevărat cu
         atât mai mult cu cât reclamanta ar fi participat la procedura administrativă până când aceasta a fost închisă în privința
         sa.

      49      După părerea Comisiei, obligația sa de a lua în considerare interesul legitim al întreprinderilor în nedivulgarea secretelor
         lor de afaceri este singura limită a competenței sale de publicare, astfel cum este prevăzută în a doua parte a frazei de
         la articolul 21 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17. În schimb, prima parte a frazei care alcătuiește această dispoziție
         nu face referire decât la elementele minime pe care trebuie să le cuprindă aceste publicări, mai exact menționarea părților
         interesate și a conținutului principal al deciziei.

      50      Jurisprudența ar confirma această interpretare, recunoscând că publicările care depășesc aceste cerințe minime ar fi admisibile.
         Astfel, publicarea textului integral al unei decizii de aplicare a unor amenzi ar fi permisă, chiar și în cazul în care deciziile
         adoptate în aplicarea articolului 15 din Regulamentul nr. 17 nu ar face parte dintre cele menționate la articolul 21 alineatul
         (1) din acest regulament (Hotărârea Curții din 15 iulie 1970, Chemiefarma/Comisia, 41/69, Rec., p. 661, punctele 101-103,
         și Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, Francolor/Comisia, 54/69, Rec., p. 851, punctele 30 și 31). Prin urmare, în decizia
         atacată, Comisia ar fi constatat în mod întemeiat, pe baza acestei jurisprudențe, că putea publica de asemenea deciziile sau
         fragmente din acestea în privința cărora dreptul secundar nu prevedea obligația de publicare, cu condiția să nu ducă la o
         divulgare a secretelor de afaceri.

      51      Comisia susține în plus că, presupunând chiar că sintagma „părți interesate” care figurează în prima parte a frazei de la
         articolul 21 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 nu se referă decât la destinatarii deciziei, noțiunea mai largă „întreprindere”
         – iar nu „parte interesată” – utilizată în a doua parte a acestei fraze nu ar putea fi înțeleasă mai restrâns, în sensul că
         alte persoane decât părțile interesate ar putea fi menționate în decizia publicată.

      52      Comisia apreciază, de asemenea, că informațiile fără caracter obligatoriu referitoare la reclamantă, care figurează în Decizia
         peroxizi, care nu se regăsesc formal în dispozitivul respectivei decizii, nu fac, în sensul jurisprudenței (Hotărârea Curții
         din 14 decembrie 2000, Masterfoods și HB, C‑344/98, Rec., p. I‑11369, punctul 52), obiectul unei decizii a Comisiei de care
         trebuie să țină cont instanțele naționale în cadrul unei eventuale acțiuni în despăgubiri (Hotărârea Tribunalului din 22 martie
         2000, Coca‑Cola/Comisia, T‑125/97 și T‑127/97, Rec., p. II‑1733, punctul 86). În speță, aprecierile Comisiei cuprinse în considerentele
         Deciziei peroxizi nu ar fi susceptibile de a face obiectul unei acțiuni în anulare decât în măsura în care, ca motive ale
         unui act cauzator de prejudiciu, ar constitui baza necesară dispozitivului (Hotărârea Tribunalului din 17 septembrie 1992,
         NBV și NVB/Comisia, T‑138/89, Rec., p. II‑2181, punctul 31, Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 1996, Compagnie maritime
         belge transports și alții/Comisia, T‑24/93-T‑26/93 și T‑28/93, Rec., p. II‑1201, punctul 150, și Hotărârea Tribunalului din
         7 octombrie 1999, Irish Sugar/Comisia, T‑228/97, Rec., p. II‑2969, punctul 178). În schimb, informațiile referitoare la încălcări,
         care sunt cuprinse în considerente, dar nu constituie o astfel de bază, nu ar cauza un prejudiciu nici părților interesate,
         nici terților. Aceasta ar însemna că în mod corect Comisia a stabilit în decizia atacată că Decizia peroxizi nu era o decizie
         ce constata, în mod obligatoriu pentru instanțele naționale, o încălcare a articolului 81 CE săvârșită de reclamantă.

      53      Într‑adevăr, Decizia peroxizi nu ar cuprinde, în ceea ce o privește pe reclamantă, nicio constatare obligatorie susceptibilă
         de a predetermina aprecierea autonomă a judecătorului național, ci numai o descriere a comportamentului acesteia, pentru a
         contribui la înțelegerea originii și a contextului încălcării săvârșite de destinatarii respectivei decizii. Astfel, ar fi
         exclus ca reclamanta să se considere expusă, fără a se putea apăra, unor eventuale acțiuni în despăgubiri în fața instanțelor
         naționale. Mai exact, contrar afirmației reclamantei, Decizia peroxizi publicată nu ar putea fi utilizată ca probă decisivă
         invocată împotriva sa, nici nu ar putea facilita în mod semnificativ administrarea probelor de către terți în cadrul unui
         astfel de litigiu.

      54      În plus, Comisia apreciază că articolul 30 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea
         în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1,
         p. 167) – dispoziție care a înlocuit articolul 21 din Regulamentul nr. 17 și a extins condițiile de publicare pentru ca, după
         intrarea în vigoare, să acopere explicit deciziile de aplicare a sancțiunilor sau a penalităților cu titlu cominatoriu – stă
         la baza abordării sale și nu contrazice în niciun mod practica sa anterioară în ceea ce privește publicarea. Publicarea ar
         avea ca scop, pe de o parte, să asigure transparență în administrație și, pe de altă parte, fiind vorba în special de decizii
         de aplicare a unor sancțiuni, să aibă caracter disuasiv, în conformitate cu obiectivul prevenirii generale recunoscut de Curte
         în Hotărârea Chemiefarma/Comisia, punctul 50 de mai sus. În opinia Comisiei, pretinsa sancționare a reclamantei, care ar consta
         în publicarea informațiilor contestate, nu ar putea nici să repună în discuție obiectivul prevenirii generale, nici să modifice
         sfera regulilor de prescripție extinzând domeniul lor de aplicare astfel încât să restrângă dreptul Comisiei de publicare.
         În această privință, Comisia subliniază că, referitor la prescripția din materia aplicării sancțiunilor, articolul 25 din
         Regulamentul nr. 1/2003 prevede expres „competențele conferite Comisiei prin articolele 23 și 24” și, prin urmare, nu se referă
         la publicarea deciziilor în temeiul articolului 30 din respectivul regulament.

      55      În fine, în ședință, Comisia s‑a prevalat de soluția reținută în Hotărârea Bank Austria Creditanstalt/Comisia, punctul 46
         de mai sus (punctul 89), potrivit căreia includerea într‑o decizie de aplicare a unor amenzi a unor constatări de fapt privind
         o înțelegere nu putea fi supusă condiției ca pentru constatarea unei încălcări referitoare la respectiva înțelegere Comisia
         să aibă competență sau condiției ca aceasta să fi constatat efectiv o astfel de încălcare și potrivit căreia era legitimă
         descrierea de către Comisie, în cuprinsul unei decizii de constatare a unei încălcări și de aplicare a unei sancțiuni, a contextului
         de fapt și a celui istoric în care s‑ar înscrie comportamentul incriminat. Comisia a subliniat, de asemenea, că, potrivit
         acestei hotărâri, era valabil și pentru publicarea acestei descrieri, dat fiind faptul că putea fi utilă pentru a permite
         publicului interesat să înțeleagă în întregime considerentele unei astfel de decizii și Comisia era cea care trebuia să aprecieze
         oportunitatea includerii unor astfel de elemente.

      56      Prin urmare, motivul întemeiat pe încălcarea articolului 21 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 ar trebui respins.

      b)     Aprecierea Tribunalului
       Observație preliminară
      57      În primul său motiv, reclamanta contestă în esență întinderea competenței Comisiei de a publica, în temeiul articolului 21
         alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, o decizie adoptată în temeiul Regulamentului nr. 17, care nu i‑a fost adresată și în
         care Comisia a constatat în considerente, iar nu în dispozitiv, o încălcare săvârșită de reclamantă. În susținerea acestui
         motiv, reclamanta arată, în esență, pe de o parte, că nu este „parte interesată” în sensul primei părți a articolului 21 alineatul
         (2) din Regulamentul nr. 17, care poate face obiectul unei astfel de publicări, și, pe de altă parte, că publicarea Deciziei
         peroxizi îi produce un prejudiciu în măsura în care divulgă elemente ce constituie secret profesional în sensul articolului
         287 CE.

      58      Tribunalul apreciază că este oportun ca la început să examineze caracterul întemeiat al celui de al doilea aspect al primului
         motiv, referitor la întinderea competenței de publicare a Comisiei, în raport cu articolul 287 CE.

       Cu privire la întinderea competenței de publicare a Comisiei în temeiul articolului 21 din Regulamentul nr. 17
      59      Cu titlu preliminar, trebuie amintit cuprinsul articolului 21 din Regulamentul nr. 17, care reglementează întinderea competenței
         de publicare a Comisiei.

      60      Pe de o parte, articolul 21 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17 enumeră tipurile de decizii pe care Comisia este abilitată
         să le publice, listă la care trebuie să se adauge, potrivit jurisprudenței, deciziile de aplicare a unor amenzi în temeiul
         articolului 15 din respectivul regulament (a se vedea în acest sens Hotărârea Chemiefarma/Comisia, punctul 50 de mai sus,
         punctele 101-104, și Hotărârea Francolor/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctele 30 și 31). Pe de altă parte, articolul 21
         alineatul (2) din respectivul regulament prevede, în prima parte a frazei, că „publicarea indică părțile interesate și conținutul
         principal al deciziei” [traducere neoficială]. În plus, în temeiul celei de a doua părți a frazei din articolul 21 alineatul
         (2) din respectivul regulament, Comisia trebuie să „ia în considerare interesul legitim al întreprinderilor în protejarea
         secretelor lor de afaceri”.

      61      Într‑un mod mai general, trebuie să se arate în primul rând că, deși publicarea unui act nu este explicit prevăzută de tratate
         sau de acte de drept comunitar cu aplicabilitate generală, din sistemul instituit de tratate, în special din articolul 1 UE,
         din articolele 254 CE și 255 CE, precum și din principiul deschiderii și din cerința transparenței acțiunilor instituțiilor
         comunitare consacrate în acestea, rezultă că, în lipsa unor dispoziții care să prevadă sau să interzică explicit o publicare,
         regula este posibilitatea instituțiilor de a face publice actele pe care le adoptă. Există totuși și excepții de la această
         regulă în măsura în care dreptul comunitar, în special prin intermediul dispozițiilor care garantează respectarea secretului
         profesional, se opune divulgării acestor acte sau a anumitor informații pe care le conțin. Prin urmare, articolul 21 alineatul
         (2) din Regulamentul nr. 17 nu urmărește restrângerea libertății Comisiei de a publica în mod voluntar o versiune a deciziei
         sale mai completă decât minimul necesar și de a include, de asemenea, informații a căror publicare nu este cerută, în măsura
         în care divulgarea acestora nu este incompatibilă cu protejarea secretului profesional (Hotărârea Bank Austria Creditanstalt/Comisia,
         punctul 46 de mai sus, punctele 69 și 79).

      62      În plus, trebuie amintit că a doua parte a frazei de la articolul 21 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 nu constituie,
         la fel ca și articolul 20 din respectivul regulament, decât materializarea în dreptul comunitar derivat a protejării secretului
         profesional, consacrată la articolul 287 CE, și că procedura prevăzută la articolul 9 din Decizia 2001/462 nu urmărește decât
         punerea în aplicare a cerințelor procedurale recunoscute de Curte în acest sens în Hotărârea AKZO Chemie/Comisia, punctul
         38 de mai sus (în special punctele 29 și 30; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Bank Austria Creditanstalt/Comisia,
         punctul 46 de mai sus, punctul 28). Astfel, această procedură se aplică atunci când Comisia are în vedere, în cadrul unei
         proceduri în materie de concurență, divulgarea unor informații susceptibile să aducă atingere protejării secretului profesional
         în sensul articolului 287 CE (primul și al doilea paragraf), în orice formă, inclusiv prin publicarea unei decizii în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene (al treilea paragraf) sau pe internet.

      63      Tribunalul constată, în continuare, că nici articolul 287 CE, nici Regulamentul nr. 17 nu menționează explicit care informații,
         în afara secretelor de afaceri, constituie secret profesional. Rezultă totuși din formularea deschisă a articolului 287 CE
         (acesta interzicând divulgarea „informații[lor] care, prin natura lor, constituie secret profesional și, îndeosebi, informațiile
         referitoare la întreprinderi și la relațiile lor comerciale sau la elementele de preț de cost”), din articolul 13 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 2842/98 și din jurisprudență că noțiunea „informații care constituie secret profesional” include
         și informațiile confidențiale, altele decât secretele de afaceri (Hotărârea Curții din 7 noiembrie 1985, Adams/Comisia, 145/83,
         Rec., p. 3539, punctul 34, Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie 1996, Postbank/Comisia, T‑353/94, Rec., p. II‑921, punctul
         86).

      64      Din această accepțiune mai largă a noțiunii „informații care constituie secret profesional” rezultă că articolul 21 din Regulamentul
         nr. 17 și articolul 9 din Decizia 2001/462 trebuie interpretate în sensul că se aplică, la fel ca și articolul 13 alineatul
         (1) din Regulamentul n° 2842/98, atât secretelor de afaceri, cât și informațiilor confidențiale. În plus, trebuie arătat că
         acest caracter confidențial al informațiilor, a căror protejare este cerută de secretul profesional în temeiul articolului
         287 CE, poate rezulta și din alte dispoziții de drept comunitar primar sau secundar, precum articolul 4 din Regulamentul nr. 1049/2001
         (citat la punctul 46 de mai sus) sau cele din articolul 286 CE și din Regulamentul (CE) nr. 45/2001 al Parlamentului European
         și al Consiliului din 18 decembrie 2000 privind protecția persoanelor fizice cu privire la prelucrarea datelor cu caracter
         personal de către instituțiile și organele comunitare și privind libera circulație a acestor date (JO 2001, L 8, p. 1, 13/vol. 30,
         p. 142) (a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Bank Austria Creditanstalt/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctele
         34 și 35).

      65      Fiind vorba, în general, de natura secretelor de afaceri sau a altor informații care constituie secret profesional, este necesar,
         în primul rând, ca aceste secrete de afaceri sau informații confidențiale să nu fie cunoscute decât de un număr restrâns de
         persoane. Mai apoi, trebuie să fie vorba de informații a căror divulgare este susceptibilă să producă un prejudiciu serios
         persoanei care le‑a furnizat sau unor terți [Hotărârea Postbank/Comisia, punctul 63 de mai sus, punctul 87, și a se vedea
         de asemenea Comunicarea 2005/C 325/07 a Comisiei din 22 decembrie 2005 referitoare la regulile de acces la dosarul Comisiei
         în cauzele privitoare la articolele 81 [CE] și 82 [CE], la articolele 53, 54 și 57 din Acordul privind SEE și la Regulamentul
         (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (JO C 325, p. 7, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 220), punctele 3.2.1 și 3.2.2.]. În fine,
         trebuie ca interesele susceptibile de a fi lezate prin divulgarea informațiilor să fie demne de a fi protejate. Aprecierea
         caracterului confidențial al unei informații necesită, în această privință, să fie puse în balanță interesele individuale
         legitime care se opun divulgării informației și interesul general care urmărește ca activitățile instituțiilor comunitare
         să se desfășoare cu respectarea cât se poate de strictă a principiului deschiderii (Hotărârea Bank Austria Creditanstalt/Comisia,
         punctul 46 de mai sus, punctul 71).

      66      Rezultă, pe de o parte, că, atunci când consilierul‑auditor ia o decizie în temeiul articolului 9 al treilea paragraf din
         Decizia 2001/462, este obligat nu numai să examineze dacă versiunea unei decizii, adoptată în temeiul Regulamentului nr. 17
         și destinată publicării, cuprinde secrete de afaceri sau alte informații confidențiale care se bucură de o protecție similară,
         ci și să verifice dacă această versiune cuprinde informații care nu pot fi divulgate publicului fie datorită normelor de drept
         comunitar care le protejează în mod particular, fie datorită faptului că, prin natura lor, constituie secret profesional (Hotărârea
         Bank Austria Creditanstalt/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 34). Pe de altă parte, în cadrul acestui control de legalitate,
         Tribunalul trebuie să asigure respectarea de către consilierul‑auditor a limitelor mandatului său, astfel cum a fost definit,
         și trebuie astfel să verifice dacă acesta a aplicat corect protejarea secretului profesional în cazul din speță. În schimb,
         Tribunalul nu ar putea reproșa consilierului‑auditor necorectarea unor eventuale nereguli săvârșite de Comisie în adoptarea
         deciziei care face obiectul publicării, întrucât controlul acestor nereguli nu este de competența sa. Astfel, Tribunalul nu
         ar putea repune în discuție nici legalitatea formei, nici caracterul întemeiat al deciziei destinate publicării, chiar dacă
         aceasta ar cuprinde erori grave.

      67      Având în vedere principiile enunțate la punctele 59-66 de mai sus, trebuie analizată problema dacă și în ce măsură informațiile
         contestate de reclamantă sunt protejate de secretul profesional în temeiul articolului 287 CE.

       Cu privire la protejarea prin secretul profesional a informațiilor contestate
      –       Observație generală
      68      Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se examineze dacă informațiile contestate sunt informații care constituie secret
         profesional în temeiul articolului 287 CE, astfel cum această noțiune a fost interpretată la punctele 63 și 65 de mai sus,
         și mai ales să se verifice dacă publicarea lor este susceptibilă de a produce un prejudiciu serios reclamantei.

      –       Cu privire la aspectele protejării secretului profesional luate în considerare de consilierul‑auditor
      69      Tribunalul amintește, în primul rând, că, în urma contestării de către reclamantă a publicării anumitor pasaje referitoare
         la ea în Decizia peroxizi și a cererii sale de tratament confidențial pentru aceste informații, consilierul‑auditor s‑a limitat,
         în decizia atacată, să analizeze dacă informațiile contestate de reclamantă constituiau secrete de afaceri, a căror divulgare
         era susceptibilă de a aduce atingere intereselor sale legitime.

      70      Trebuie să se arate în continuare că, deși în acest fel consilierul‑auditor a limitat formal obiectul examinării sale, totuși
         a adoptat o poziție în cadrul aprecierii sale cu privire la caracterul prejudiciabil al divulgării informațiilor contestate
         și, ca urmare, asupra caracterului lor confidențial. Astfel, consilierul‑auditor a examinat, pe de o parte, dacă publicarea
         informațiilor contestate era susceptibilă de a furniza terților elemente de probă care să le permită introducerea unor acțiuni
         în despăgubiri împotriva reclamantei în fața instanțelor naționale și, pe de altă parte, dacă o astfel de publicare putea
         aduce o atingere gravă reputației reclamantei pe piață.

      71      Rezultă din cele ce precedă, precum și de la punctul 21 de mai sus că, în esență, consilierul‑auditor a analizat de asemenea,
         ca răspuns la cererea de tratament confidențial introdusă de reclamantă, problema dacă informațiile contestate constituiau
         informații confidențiale, altele decât secrete de afaceri. În această privință, consilierul‑auditor a ajuns la concluzia că
         interesul reclamantei de eliminare a informațiilor contestate în versiunea definitivă a Deciziei peroxizi destinată publicării
         nu era suficient.

      –       Cu privire la caracterul întemeiat al deciziei atacate în ceea ce privește respectarea protejării secretului profesional
      72      Tribunalul amintește că nu se cuvine nicio protecție specială interesului unei întreprinderi căreia Comisia i‑a aplicat o
         amendă pentru încălcarea dreptului concurenței ca detaliile comportamentului nelegal care îi este reproșat să nu fie divulgate
         publicului, ținând cont, pe de o parte, de interesul publicului de a cunoaște cât mai detaliat posibil motivele oricărei acțiuni
         a Comisiei, de interesul operatorilor economici de a ști care sunt comportamentele susceptibile să îi expună la sancțiuni
         și de interesul persoanelor prejudiciate prin încălcare de a cunoaște detaliile acesteia pentru a putea să își valorifice
         în justiție, dacă este cazul, drepturile împotriva întreprinderilor sancționate și, pe de altă parte, de posibilitatea de
         care dispune această întreprindere de a supune o astfel de decizie unui control jurisdicțional (Hotărârea Bank Austria Creditanstalt/Comisia,
         punctul 46 de mai sus, punctul 78). Tribunalul consideră că această apreciere se aplică mutatis mutandis deciziilor de constatare a unei încălcări săvârșite de o întreprindere, a cărei investigare este împiedicată de prescripție
         în temeiul articolului 1 din Regulamentul nr. 2988/74, decizie pe care Comisia este implicit abilitată să o adopte, în temeiul
         regimului instituit prin Regulamentul nr. 17, atunci când dovedește un interes legitim în această privință (Hotărârea Tribunalului
         din 6 octombrie 2005, Sumitomo Chemical și Sumika Fine Chemicals/Comisia, T‑22/02 și T‑23/02, Rec., p. II‑4065, punctele 60-63).

      73      Totuși, trebuie să se arate că aplicarea jurisprudenței citate la punctul 72 de mai sus presupune ca încălcarea constatată
         să figureze cel puțin în dispozitivul deciziei și ca aceasta să fie adresată întreprinderii avute în vedere pentru ca aceasta
         să o poată contesta în justiție. Într‑adevăr, trebuie amintit în această privință că, astfel cum susține însăși Comisia, oricare
         ar fi considerentele pe care se întemeiază o decizie, numai dispozitivul acesteia este susceptibil să producă efecte juridice
         și, în consecință, să cauzeze un prejudiciu. În schimb, aprecierile formulate în considerentele unei decizii nu sunt susceptibile,
         prin ele însele, de a face obiectul unei acțiuni în anulare. Ele nu pot fi supuse controlului de legalitate din partea judecătorului
         comunitar decât în măsura în care, în calitate de considerente ale unui act cauzator de prejudiciu, constituie baza necesară
         pentru dispozitivul acestui act (Ordonanța Curții din 28 ianuarie 2004, Țările de Jos/Comisia, C‑164/02, Rec., p. I‑1177,
         punctul 21, Hotărârea Tribunalului din 19 martie 2003, CMA CGM și alții/Comisia, T‑213/00, Rec., p. II‑913, punctul 186) și,
         mai exact, aceste considerente sunt susceptibile să schimbe esența a ceea ce s‑a decis în dispozitivul actului respectiv (a
         se vedea, în acest sens, Hotărârea Tribunalului din 20 noiembrie 2002, Lagardère și Canal+/Comisia, T‑251/00, Rec., p. II‑4825,
         punctele 67 și 68).

      74      Or, în speță, rezultă din cele ce precedă că, independent de problema caracterului întemeiat sau neîntemeiat al constatării
         de către Comisie, în considerentele Deciziei peroxizi, a unei încălcări care poate fi imputată reclamantei, aceasta nu avea,
         în lipsa unei astfel de constatări în dispozitiv, legitimare procesuală activă împotriva acestei decizii. Astfel, o acțiune
         formulată de reclamantă împotriva Deciziei peroxizi pentru a fi controlat de către Tribunal caracterul întemeiat al informațiilor
         contestate ar fi fost, în orice caz, inadmisibilă, chiar dacă ar fi fost introdusă în termenul prevăzut la articolul 230 al
         cincilea paragraf CE (a se vedea, în acest sens, Hotărârea Compagnie maritime belge transports și alții/Comisia, punctul 52
         de mai sus, punctul 150).

      75      În plus, astfel cum susține reclamanta, întinderea competenței Comisiei de a adopta și de a publica decizii, în temeiul Regulamentului
         nr. 17, și limitele protejării secretului profesional trebuie să fie interpretate în lumina principiilor generale și a drepturilor
         fundamentale, care fac parte integrantă din ordinea juridică comunitară, și în special a principiului prezumției de nevinovăție
         – astfel cum a fost reafirmat prin articolul 48 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie
         2000 la Nisa (JO C 364, p. 1, JO 2007, C 303, p. 1) – care se aplică procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de
         concurență aplicabile întreprinderilor și susceptibile să se finalizeze cu aplicarea unor amenzi sau penalități cu titlu cominatoriu
         (Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctul 150, Hotărârea Tribunalului din 8 iulie
         2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctul 178, și Hotărârea
         Tribunalului Sumitomo Chemical și Sumika Fine Chemicals/Comisia, punctul 72 de mai sus, punctele 104 și 105).

      76      În plus, trebuie să se remarce că prezumția de nevinovăție presupune că orice persoană acuzată este prezumată nevinovată până
         în momentul în care vinovăția ei a fost legal stabilită. Astfel, ea se opune oricărei constatări formale și chiar oricărei
         aluzii referitoare la răspunderea unei persoane acuzate de o încălcare, formulată într‑o decizie care pune capăt procedurii,
         fără ca această persoană să fi putut beneficia de toate garanțiile care trebuie să însoțească exercitarea dreptului la apărare
         în cadrul unei proceduri care își urmează cursul normal și care se finalizează printr‑o decizie privind caracterul întemeiat
         al contestației (Hotărârea Sumitomo Chemical și Sumika Fine Chemicals/Comisia, punctul 72 de mai sus, punctul 106). Pe de
         altă parte, vinovăția unei persoane acuzate de o încălcare nu este stabilită definitiv decât în momentul în care decizia prin
         care este constatată a dobândit autoritatea de lucru judecat, ceea ce presupune fie că persoana vizată nu a introdus o acțiune
         împotriva respectivei decizii în termenele prevăzute la articolul 230 al cincilea paragraf CE, fie, ca urmare a unei astfel
         de acțiuni, procedura contencioasă a fost definitiv închisă, mai precis, printr‑o decizie judiciară care confirmă legalitatea
         respectivei decizii.

      77      Ca urmare, constatările pe care persoana incriminată nu a avut ocazia să le conteste în fața instanțelor comunitare, deși
         le contestă caracterul întemeiat, nu ar putea fi considerate ca legal stabilite. Într‑adevăr, faptul de a sustrage astfel
         de constatări oricărui control jurisdicțional și, așadar, în cazul nelegalității acestora, unei eventuale corectări de către
         judecătorul comunitar este vădit contrar principiului prezumției de nevinovăție. Orice altă interpretare ar conduce la înfrângerea
         sistemului de repartizare a atribuțiilor și a echilibrului instituțional dintre puterea administrativă și cea judiciară, în
         condițiile în care, în cazul unei contestații, numai puterea judiciară este competentă să hotărască definitiv asupra existenței
         unor elemente suficiente care să permită stabilirea răspunderii unei întreprinderi pentru săvârșirea unei încălcări a normelor
         de concurență.

      78      În plus, Tribunalul apreciază că, în măsura în care constatările Comisiei referitoare la o încălcare săvârșită de o întreprindere
         sunt susceptibile de a aduce atingere aplicării principiului prezumției de nevinovăție, acestea trebuie considerate, în principiu,
         confidențiale față de public și, prin urmare, ca reprezentând, prin natura lor, secret profesional. Acest principiu decurge
         în special din necesitatea de a respecta reputația și demnitatea persoanei vizate atât timp cât aceasta nu a fost condamnată
         definitiv (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2006, BASF/Comisia, T‑15/02, Rec., p. II‑497, punctul
         604). Caracterul confidențial al unor astfel de elemente este confirmat de articolul 4 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 1049/2001, conform căruia informațiile a căror divulgare ar aduce atingere protejării vieții private și integrității individului
         sunt protejate. În fine, caracterul confidențial al acestor informații nu ar putea depinde de întrebarea dacă și în ce măsură
         acestea au valoare probatorie într‑un litigiu național.

      79      În această privință, pârâta nu ar putea invoca punctul 89 din Hotărârea Bank Austria Creditanstalt/Comisia, punctul 46 de
         mai sus, dat fiind faptul că aprecierea Tribunalului reținută aici nu se referă la o situație comparabilă cu cea care se află
         la originea prezentei cauze, în care reclamanta este lipsită de orice posibilitate de a contesta caracterul întemeiat al afirmațiilor
         din Decizia peroxizi care o privesc (Hotărârea Bank Austria Creditanstalt/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 78 in fine). Or, din jurisprudența citată la punctele 72 și 73 de mai sus rezultă că nu ar fi posibilă adoptarea de către Comisie a
         unei decizii de constatare a unei încălcări după scurgerea termenului de prescripție dacă nu dovedește existența unui interes
         legitim de a proceda la o astfel de constatare și dacă întreprinderea vizată nu dispune de nicio posibilitate de a supune
         această constatare controlului din partea instanțelor comunitare (a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Coca‑Cola/Comisia,
         punctul 52 de mai sus, punctul 86).

      80      În speță, astfel cum s‑a constatat la punctul 74 de mai sus, reclamanta nu a avut legitimare procesuală activă împotriva Deciziei
         peroxizi, dată fiind, mai ales, lipsa menționării participării sale la încălcare în dispozitiv, deși aceasta a contestat caracterul
         întemeiat al considerentelor deciziei prin aceea că se refereau la participarea sa la încălcare. O astfel de situație este
         contrară principiului prezumției de nevinovăție și încalcă protejarea secretului profesional, astfel cum sunt interpretate
         la punctele 75-78 de mai sus, care presupun garantarea respectării reputației și demnității reclamantei. Astfel, trebuie să
         se considere că informațiile contestate au caracter de informații care constituie, prin natura lor, secret profesional în
         sensul articolului 287 CE. În această privință, trebuie să se arate, în fine, că, în ședință, Comisia însăși a admis că ar
         fi putut să publice Decizia peroxizi limitându‑se la a constata participarea reclamantei la procedura administrativă și la
         a închide examinarea în ceea ce o privește, ca efect al prescripției. Trebuie să se constate, în aceste condiții, lipsa unui
         interes general pentru publicarea informațiilor contestate susceptibil să primeze asupra interesului legitim al reclamantei
         ca acestea să fie protejate.

      81      Rezultă din cele ce precedă că, prin constatarea faptului că informațiile contestate nu erau demne de protejare și că publicarea
         lor nu reprezenta o atingere gravă și injustă a intereselor reclamantei, consilierul‑auditor a aplicat eronat în speță protejarea
         secretului profesional. Prin urmare, decizia atacată trebuie anulată în măsura în care respinge cererea reclamantei de tratament
         confidențial, fără a fi necesară pronunțarea asupra celorlalte motive și critici avansate de aceasta.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      82      În conformitate cu articolul 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții
         este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia
         la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor reclamantei.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a treia)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează Decizia (2004) D/204343 a Comisiei din 1 octombrie 2004.
      2)      Obligă Comisia la plata cheltuielilor de judecată.

               Jaeger

                Azizi

                Cremona

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 12 octombrie 2007.

               Grefier

                      Președinte

               E. Coulon

                      M. Jaeger

      Cuprins

      Cadrul juridic
      Faptele, procedura și concluziile părților
      În drept
      A –  Cu privire la admisibilitatea cererii de anulare
      1.  Argumentele părților
      2.  Aprecierea Tribunalului
      B –  Cu privire la fond
      1.  Observație introductivă
      2.  Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 21 din Regulamentul nr. 17
      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      Observație preliminară
      Cu privire la întinderea competenței de publicare a Comisiei în temeiul articolului 21 din Regulamentul nr. 17
      Cu privire la protejarea prin secretul profesional a informațiilor contestate
      –  Observație generală
      –  Cu privire la aspectele protejării secretului profesional luate în considerare de consilierul‑auditor
      –  Cu privire la caracterul întemeiat al deciziei atacate în ceea ce privește respectarea protejării secretului profesional
      Cu privire la cheltuielile de judecată
      *  Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 19 septembrie 2006.#Lidl Belgium GmbH & Co. KG împotriva Etablissementen Franz Colruyt NV.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Rechtbank van koophandel te Brussel - Belgia.#Directivă 84/450/CEE şi 97/55/CE.#Cauza C-356/04.