title: Cauza C-652/21: Cerere de decizie preliminară introdusă de Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 2 – León (Spania) la 22 octombrie 2021 – ACNC/Unicaja Banco, SA

text:
               27.6.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 244/10

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 2 – León (Spania) la 22 octombrie 2021 – ACNC/Unicaja Banco, SA
      (Cauza C-652/21)
      (2022/C 244/13)
      Limba de procedură: spaniola

         Instanța de trimitere

      Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 2 – León

         Părțile din procedura principală

         Reclamant: ACNC

         Pârâtă: Unicaja Banco, SA

         Întrebările preliminare

                  1)

                  Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii trebuie interpretat în sensul că obligația de restituire integrală este îndeplinită prin simpla restituire a sumelor plătite în mod nejustificat în temeiul unei clauze abuzive? Sau trebuie considerată ca fiind îndeplinită prin adăugarea la aceste sume a dobânzilor legale aferente generate în urma fiecărei plăți efectuate în mod nejustificat, astfel cum prevede dreptul național?

                  2)

                  În cazul unui răspuns afirmativ la includerea dobânzilor legale în restituirea integrală:

                              2.1.

                              Articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE (1) a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii se opun principiilor de procedură civilă din dreptul național ale disponibilității și coerenței hotărârii cu petitul atunci când în petitul cererii introductive nu se solicită restituirea integrală a dobânzilor legale aferente sumelor care fac obiectul restituirii?

                              2.2.

                              Articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii se opun pronunțării unei hotărâri de către instanța națională în conformitate cu un petit în care nu se solicită plata tuturor dobânzilor legale aferente sumelor care fac obiectul restituirii?

                              2.3.

                              Principiul efectivității prevăzut la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii se opune refuzului instanței naționale de a acorda o parte din dobânzile generate de sumele care fac obiectul restituirii atunci când acestea nu au fost solicitate de reclamant?

                              2.4.

                              Principiile efectivității și restituirii integrale prevăzute la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii permit sau impun instanței naționale să extindă din punct de vedere cantitativ petitul la sumele care nu au fost solicitate de către aceasta pentru a efectua o restituire integrală, incluzând partea din dobânzile legale nesolicitată în petitul respectiv atunci când acest lucru este în beneficiul consumatorului?

                  3)

                  În cazul unui răspuns negativ la întrebarea 2.4, articolul 6 alineatul (1) din Directiva 13/93 se opune principiilor de procedură civilă din dreptul național ale expirării termenului de prezentare a memoriilor și autorității de lucru judecat în scopul rezervării dreptului de a introduce o acțiune în justiție cu privire la dobânzile legale datorate care nu au fost solicitate în cererea introductivă în cadrul unei proceduri ulterioare?

         (1)  JO 1993, L 95, p. 29.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 5 octombrie 2016.#TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH împotriva Finanzamt Kassel II - Hofgeismar.#Cerere de decizie preliminară formulată de Hessisches Finanzgericht.#Trimitere preliminară – Fiscalitate – Taxa pe valoarea adăugată – Directiva 2006/112/CE – Scutiri pentru anumite activități de interes general – Articolul 132 alineatul (1) litera (d) – Livrare de organe, sânge și lapte, de proveniență umană – Conținut – Plasmă din sânge uman prelucrată și utilizată în scopuri industriale.#Cauza C-412/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      5 octombrie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Fiscalitate — Taxa pe valoare adăugată — Directiva 2006/112/CE — Scutiri pentru anumite activități de interes general — Articolul 132 alineatul (1) litera (d) — Livrare de organe, sânge și lapte, de proveniență umană — Conținut — Plasmă din sânge uman transformată și utilizată în scopuri industriale”
      În cauza C‑412/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Hessisches Finanzgericht (Tribunalul Fiscal din Hessen, Germania), prin decizia din 24 martie 2015, primită de Curte la 28 iulie 2015 în procedura

         TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH

      împotriva

         Finanzamt Kassel II – Hofgeismar,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, și domnii D. Šváby, J. Malenovský (raportor), M. Safjan și M. Vilaras, judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 28 aprilie 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH, de T. Dennisen și de T. Otto, Rechtsanwälte, precum și de U. Prinz, Steuerberater;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze, de J. Möller și de K. Petersen, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul maghiar, de M. Z. Fehér, de G. Koós și de M. Bóra, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de R. Lyal și de B.‑R. Killmann, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 2 iunie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH (denumită în continuare „TMD”), societate cu sediul în Germania, care administrează un centru de donare a sângelui, pe de o parte, și Finanzamt Kassel II – Hofgeismar (Administrația fiscală din Kassel, Germania, denumită în continuare „administrația fiscală”), pe de altă parte, în legătură cu supunerea la plata taxei pe valoarea adăugată (TVA) a activității, efectuată de TMD, de livrare a plasmei destinate producerii de medicamente.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 2 din Directiva 2006/112 prevede:
               „(1)   Următoarele operațiuni sunt supuse TVA:
               […]

                        (c)

                        prestarea de servicii efectuată cu titlu oneros pe teritoriul unui stat membru de către o persoană impozabilă care acționează ca atare;

                  […]”

               4

               Titlul IX din această directivă, intitulat „Scutiri”, cuprinde printre altele un capitol 2, referitor la „Scutiri pentru anumite activități de interes general”, și un capitol 4, intitulat „Scutiri pentru operațiunile intracomunitare”.

               5

               Articolul 132 alineatul (1) din directiva menționată, care figurează în acest capitol 2, prevede:
               „Statele membre scutesc următoarele tranzacții:
               […]

                        (b)

                        spitalizarea și îngrijirea medicală și activitățile conexe asigurate de organisme de drept public sau, în condiții sociale comparabile celor aplicabile organismelor de drept public, asigurate de spitale, centre de tratament medical sau diagnoză și alte instituții de natură similară recunoscute în mod corespunzător;

                        (c)

                        prestarea de îngrijiri medicale în exercitarea profesiunilor medicale și paramedicale, astfel cum sunt definite de statul membru în cauză;

                        (d)

                        livrarea de organe, sânge și lapte, de proveniență umană;

                        (e)

                        prestarea de servicii efectuată în cadrul profesiei lor de către tehnicienii dentari și livrarea de proteze dentare de către dentiști și tehnicieni dentari;

                  […]”

         Dreptul german

               6

               Articolul 4 punctul 17 din Umsatzsteuergesetz (Legea privind impozitul pe cifra de afaceri, denumită în continuare „UStG”), în versiunea aplicabilă în litigiul principal, are următorul cuprins:
               „Printre operațiunile prevăzute la articolul 1 alineatul 1 punctul 1, sunt scutite de TVA:
               […]

                        a)

                        livrarea de organe, sânge și lapte, de proveniență umană.”

               7

               Articolul 15 din UStG reglementează dreptul de deducere a taxei achitate în amonte. Acesta este redactat, în versiunea aplicabilă litigiului principal, după cum urmează:
               „(1)   Antreprenorul poate deduce următoarele taxe achitate în amonte:

                        1.

                        taxele legal datorate pentru livrări și alte prestări efectuate în favoarea acestuia de un alt antreprenor […]

                  (2)   Este exclusă de la dreptul de deducere taxa achitată în amonte pentru livrările, importul și achiziția intracomunitară de bunuri sau pentru celelalte prestații pe care antreprenorul le utilizează în vederea următoarelor operațiuni:

                        1.

                        operațiunile scutite;

                  […]
               (3)   Excluderea de la dreptul de deducere a TVA‑ului potrivit alineatului 2 nu intervine atunci când operațiunile:

                        1.

                        în cazurile prevăzute la alineatul 2 prima teză punctul 1

                                 a)

                                 sunt scutite de TVA în temeiul articolului 4 punctele 1-7 […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               8

               TMD administrează un centru de donare a sângelui. Activitatea sa constă în a preleva, prin intermediul unui proces de inginerie chimică, plasmă sanguină de la donatori și în a o amesteca cu o soluție anticoagulantă care conține printre altele citrat de sodiu. Apoi, acest amestec este prelucrat prin centrifugare în vederea extragerii anumitor elemente. Elementele menționate sunt recoltate și livrate în stare congelată unor întreprinderi din sectorul farmaceutic.

               9

               În cadrul activității sale, TMD a livrat respectivul tip de plasmă societății X AG, cu sediul în Elveția. Aceasta a ridicat plasma de la TMD și a transportat‑o la diferitele ei unități de producție situate în alte state membre ale Uniunii, în scopul preparării medicamentelor.

               10

               TMD a considerat că plasma pe care o livra producătorilor de medicamente nu intra sub incidența scutirii pentru livrările de sânge uman. În declarația sa privind TVA‑ul pentru anul 2008, TMD a solicitat, așadar, administrației fiscale deducerea TVA‑ului achitat în amonte pentru operațiuni în legătură cu livrările sale de plasmă.

               11

               Administrația fiscală a considerat, în schimb, că livrările de plasmă având ca destinație alte state membre ale Uniunii erau operațiuni scutite de TVA și, în consecință, a refuzat deducerea taxei aferente intrărilor.

               12

               În declarațiile sale pentru anii 2009 și 2010, pe care administrația fiscală le‑a acceptat, TMD nu a dedus taxa aferentă intrărilor.

               13

               La data de 7 decembrie 2012, TMD a solicitat o rectificare a sumelor calculate cu titlu de TVA pentru perioada cuprinsă între anul 2008 și anul 2010. Aceasta a solicitat recunoașterea dreptului de deducere a taxelor achitate în amonte în legătură cu livrările de plasmă. În susținerea cererii sale, a arătat că livrările intracomunitare de plasmă pentru care solicita deducerea taxelor achitate în amonte nu erau operațiuni scutite de TVA în temeiul articolului 4 punctul 17 litera a) din UStG întrucât, în opinia acestei societăți, era vorba în fapt despre livrări de „plasmă‑sursă” către întreprinderi farmaceutice în scopul fracționării pentru producerea de medicamente.

               14

               Administrația fiscală a respins cererile de rectificare prin decizia din 7 mai 2013, împotriva căreia TMD a formulat o acțiune la instanța de trimitere.

               15

               În susținerea acțiunii sale, TMD a arătat că livrarea de plasmă destinată producerii de medicamente nu constituie o livrare de sânge în sensul articolului 4 punctul 17 litera a) din UStG sau al articolului 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112.

               16

               În aceste condiții, Hessisches Finanzgericht (Tribunalul Fiscal din Hessen, Germania) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că livrarea de sânge uman include și livrarea de plasmă extrasă din sângele uman?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, acest lucru se aplică și plasmei care nu este utilizată în mod direct în scopuri terapeutice, ci servește exclusiv producerii de medicamente?

                        3)

                        În cazul unui răspuns negativ la a doua întrebare, pentru a clasifica plasma drept «sânge», prezintă relevanță numai destinația aleasă sau și orice posibilitate ipotetică de utilizare a plasmei?”

         Cu privire la cererea de redeschidere a procedurii orale

               17

               Prin scrisoarea din 13 iunie 2016, TMD a solicitat redeschiderea procedurii orale pentru motivul că, în esență, la punctul 49 din concluziile avocatului general există o eroare obiectivă.

               18

               În această privință, trebuie amintit că Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și Regulamentul de procedură al Curții nu prevăd posibilitatea ca părțile să depună observații în răspuns la concluziile prezentate de avocatul general (Ordonanța din 4 februarie 2000, Emesa Sugar, C‑17/98, EU:C:2000:69, punctul 2, și Hotărârea din 6 septembrie 2012, Döhler Neuenkirchen, C‑262/10, EU:C:2012:559, punctul 29).

               19

               Curtea poate, desigur, astfel cum reiese din articolul 83 din Regulamentul de procedură al acesteia, să dispună oricând, după ascultarea avocatului general, redeschiderea fazei orale a procedurii, în special atunci când consideră că nu este suficient de lămurită sau atunci când o parte a invocat, după închiderea acestei faze, un fapt nou de natură să aibă o influență decisivă asupra deciziei Curții sau atunci când cauza trebuie soluționată pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților.

               20

               Cu toate acestea, Curtea consideră, după ascultarea avocatului general, că dispune de toate elementele necesare pentru a se pronunța în prezenta cauză.

               21

               Având în vedere considerațiile care precedă, Curtea apreciază că nu este necesar să dispună redeschiderea fazei orale a procedurii.

         Cu privire la întrebările preliminare

               22

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că livrările de sânge uman pe care statele membre sunt obligate să le scutească în temeiul acestei dispoziții vizează și livrările de plasmă extrasă din sângele uman atunci când această plasmă nu este utilizată în mod direct în scopuri terapeutice, ci servește exclusiv producerii de medicamente.

               23

               În temeiul articolului 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112, statele membre scutesc livrările de organe, sânge și lapte, de proveniență umană.

               24

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, noțiunile care figurează la acest articol 132 constituie noțiuni autonome de drept al Uniunii care au ca obiect evitarea unor divergențe în aplicarea sistemului de TVA de la un stat membru la altul (Hotărârea din 26 februarie 2015, VDP Dental Laboratory și alții, C‑144/13, C‑154/13 și C‑160/13, EU:C:2015:116, punctul 44).

               25

               Or, noțiunea „sânge uman”, prevăzută la articolul 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112, nu este definită de Directiva 2006/112.

               26

               În aceste condiții, semnificația și sfera de aplicare ale acestei noțiuni trebuie stabilite conform sensului obișnuit în limbajul curent, ținând cont în același timp de contextul în care se utilizează noțiunea respectivă și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 octombrie 2012, Ketelä, C‑592/11, EU:C:2012:673, punctul 51 și jurisprudența citată).

               27

               În ceea ce privește sensul său obișnuit, este necesar să se arate că noțiunea „sânge uman” face referire la un element al corpului uman constituit din mai multe componente lipsite de autonomie, de natură complementară, a căror acțiune sinergică permite irigarea tuturor organelor și țesuturilor.

               28

               Unul dintre aceste componente complementare este plasma, mai exact lichidul care servește la transportul altor componente ale sângelui uman prin corp.

               29

               Mai întâi, în ceea ce privește contextul general, trebuie amintit că, potrivit articolului 3 alineatul (2) litera (c) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, este interzisă utilizarea corpului uman și a părților sale, ca atare, ca sursă de profit.

               30

               În continuare, în ceea ce privește finalitatea ansamblului dispozițiilor articolului 132 din Directiva 2006/112, trebuie amintit că prin acest articol se urmărește scutirea de TVA a anumitor activități de interes general în vederea facilitării accesului la anumite servicii, precum și a livrării anumitor bunuri, evitând costurile suplimentare care ar apărea dacă ar fi supuse TVA‑ului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 februarie 2015, VDP Dental Laboratory și alții, C‑144/13, C‑154/13 și C‑160/13, EU:C:2015:116, punctele 43 și 45, precum și jurisprudența citată).

               31

               În sfârșit, în ceea ce privește articolul 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112, este necesar să se arate că această dispoziție se referă, la fel ca punctele (b), (c) și (e) ale aceluiași alineat, la operațiuni direct legate de îngrijirea sănătății sau care au o finalitate terapeutică.

               32

               Prin urmare, scutirea livrării de sânge uman prevăzută la articolul 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112 trebuie interpretată ca fiind menită să garanteze că livrarea produselor care contribuie la îngrijirea sănătății sau care au o finalitate terapeutică nu devine inaccesibilă din cauza costurilor sporite ale acestor produse în cazul în care livrarea lor ar fi supusă TVA‑ului (a se vedea prin analogie Hotărârea din 26 februarie 2015, VDP Dental Laboratory și alții, C‑144/13, C‑154/13 și C‑160/13, EU:C:2015:116, punctul 46, precum și jurisprudența citată).

               33

               Ținând seama de cele de mai sus, livrarea de sânge uman, inclusiv livrarea plasmei care intră în compoziția sa, trebuie să intre sub incidența scutirii prevăzute la articolul 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112 atunci când această livrare contribuie în mod direct la activități de interes general, și anume atunci când plasma livrată este utilizată în mod direct pentru îngrijirea sănătății sau în scopuri terapeutice.

               34

               În aceste condiții, trebuie amintit că termenii folosiți pentru a desemna scutirile prevăzute la articolul 132 din Directiva 2006/112 sunt de strictă interpretare, dat fiind că acestea constituie derogări de la principiul general potrivit căruia TVA‑ul este perceput pentru fiecare prestare de servicii efectuată cu titlu oneros de o persoană impozabilă (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 28 iulie 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, punctul 23, precum și Hotărârea din 22 octombrie 2015, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, punctul 34 și jurisprudența citată).

               35

               Rezultă de aici că, în schimb, plasma așa‑numită „industrială”, respectiv plasma a cărei livrare nu contribuie în mod direct la activități de interes general, nu poate să intre sub incidența scutirii prevăzute la articolul 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112 în cazul în care este destinată a fi integrată într‑o producție industrială, în special în vederea producerii de medicamente.

               36

               În consecință, numai plasma destinată efectiv unei utilizări terapeutice directe intră sub incidența scutirii prevăzute la articolul 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112.

               37

               Întrucât, pentru a beneficia de această scutire, este necesar ca plasma să fie alocată unui anumit tip de activitate de interes general, împrejurarea că o plasmă destinată unei utilizări industriale poate, teoretic, să facă obiectul unei utilizări terapeutice directe, presupunând că este dovedită, nu poate însemna că aceasta trebuie să beneficieze de regimul de scutire prevăzut în vederea limitării costului numai pentru plasma alocată efectiv unei utilizări terapeutice directe.

               38

               Or, din dosarul aflat pe rolul Curții reiese că o plasmă precum cea în discuție în litigiul principal nu este destinată unor scopuri de îngrijire a sănătății sau terapeutice, ci unor scopuri exclusiv farmaceutice.

               39

               În aceste condiții, o astfel de plasmă nu poate intra sub incidența scutirii prevăzute la articolul 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112.

               40

               Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că articolul 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că livrările de sânge uman pe care statele membre sunt obligate să le scutească în temeiul acestei dispoziții nu vizează livrările de plasmă extrasă din sângele uman atunci când această plasmă nu este utilizată în mod direct în scopuri terapeutice, ci servește exclusiv producerii de medicamente.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               41

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 132 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că livrările de sânge uman pe care statele membre sunt obligate să le scutească în temeiul acestei dispoziții nu vizează livrările de plasmă extrasă din sângele uman atunci când această plasmă nu este utilizată în mod direct în scopuri terapeutice, ci servește exclusiv producerii de medicamente.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 11 noiembrie 2015.#Republica Elenă împotriva Comisiei Europene.#FEOGA – Secțiunea «Garantare» – FEGA și FEADR – Cheltuieli excluse de la finanțare – Termen rezonabil – Absența controalelor-cheie – Extrapolarea constatărilor privind deficiențe.#Cauza T-550/13.


Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 15 septembrie 2016.#Arrom Conseil împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative Roméo has a Gun by Romano Ricci – Mărcile Uniunii Europene verbale anterioare NINA RICCI și RICCI – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Profit necuvenit obținut din caracterul distinctiv sau din renumele mărcilor anterioare – Atingere adusă renumelui – Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 207/2009.#Cauza T-359/15.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 29 ianuarie 2009.#Consiglio Nazionale degli Ingegneri împotriva Ministero della Giustizia şi Marco Cavallera.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Consiglio di Stato - Italia.#Recunoașterea diplomelor - Directiva 89/48/CEE - Omologarea unui titlu de studii - Inginer.#Cauza C-311/06.

text:
      Cauza C‑311/06
      Consiglio Nazionale degli Ingegneri
      împotriva
      Ministero della Giustizia
      și
      Marco Cavallera
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Consiglio di Stato)
      „Recunoașterea diplomelor — Directiva 89/48/CEE — Omologarea unui titlu de studii — Inginer”
      Sumarul hotărârii
      Libera circulație a persoanelor — Libertatea de stabilire — Lucrători — Recunoașterea diplomelor de învățământ superior acordate
            pentru formarea profesională cu durata minimă de trei ani — Directiva 89/48
      [Directiva 89/48 a Consiliului, art. 1 lit. (a)]
      Prevederile Directivei 89/48 privind sistemul general de recunoaștere a diplomelor de învățământ superior acordate pentru
         formarea profesională cu durata minimă de trei ani nu pot fi invocate, în vederea accesului la o profesie reglementată într‑un
         stat membru gazdă, de deținătorul unui titlu eliberat de o autoritate a unui alt stat membru care nu atestă nicio formare
         din cadrul sistemului de învățământ al acestui stat membru și nu are la bază nici un examen, nici o experiență profesională
         dobândită în respectivul stat membru.

      Astfel, Directiva 89/48 urmărește eliminarea obstacolelor din calea exercitării unei profesii într‑un alt stat membru decât
         cel în care a fost eliberat titlul care atestă calificarea profesională respectivă. Din primul, din al treilea și din al cincilea
         considerent ale directivei rezultă că un titlu care atestă o calificare profesională nu poate fi asimilat unei „diplome” în
         sensul aceleiași directive în lipsa dobândirii, în tot sau în parte, a calificării respective în cadrul sistemului de învățământ
         al statului membru care eliberează titlul în cauză. De altfel, un titlu facilitează accesul la o profesie sau la exercitarea
         acesteia în măsura în care confirmă deținerea unei calificări suplimentare.

      Or, în cazul în care omologarea obținută într‑un alt stat membru nu reprezintă dovada niciunei calificări suplimentare și
         în care nici această omologare, nici înscrierea în tabloul unui ordin profesional din acest alt stat membru nu au avut la
         bază o verificare a calificării sau a experienței profesionale dobândite de un solicitant, acceptarea posibilității ca Directiva
         89/48 să fie invocată pentru a beneficia de acces la o profesie reglementată în statul de origine ar avea ca efect să se permită
         unei persoane care nu a obținut decât un titlu eliberat în acest ultim stat membru, care, în sine, nu conferă accesul la respectiva
         profesie reglementată, să acceadă totuși la această profesie, fără ca titlul de omologare obținut în celălalt stat membru
         să dovedească în vreun fel dobândirea unei calificări suplimentare sau a unei experiențe profesionale. Un astfel de rezultat
         ar fi contrar principiului consacrat prin Directiva 89/48, enunțat în al cincilea considerent al acesteia, potrivit căruia
         statele membre își rezervă dreptul de a stabili nivelul minim de calificare necesară cu scopul de a garanta calitatea muncii
         depuse pe teritoriul lor.

      (a se vedea punctele 55-57 și 59 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      29 ianuarie 2009(*)

      „Recunoașterea diplomelor – Directiva 89/48/CEE – Omologarea unui titlu de studii – Inginer”
      În cauza C‑311/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Consiglio di
         Stato (Italia), prin decizia din 28 februarie 2006, primită de Curte la 17 iulie 2006, în procedura

      Consiglio Nazionale degli Ingegneri
      împotriva
      Ministero della Giustizia,
      Marco Cavallera,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii J.‑C. Bonichot, K. Schiemann (raportor), J. Makarczyk
         și L. Bay Larsen, judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 13 septembrie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Consiglio Nazionale degli Ingegneri, de A. Romei, avvocato;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul S. Fiorentino, avvocato dello
         Stato;

      –        pentru guvernul belgian, de doamna L. Van den Broeck, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul ceh, inițial de domnul T. Boček și ulterior de domnul M. Smolek, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul elen, de doamna E. Skandalou, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul cipriot, de domnul C. Lycourgos și de doamna I. Neofitou, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul suedez, de doamna A. Falk și de domnul A. Kruse, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul H. Støvlbæk și de doamna E. Montaguti, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 februarie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Directivei 89/48/CEE a Consiliului din 21 decembrie
         1988 privind sistemul general de recunoaștere a diplomelor de învățământ superior acordate pentru formarea profesională cu
         durata minimă de trei ani (JO 1989, L 19, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 76).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Consiglio Nazionale degli Ingegneri (Consiliul Național al Inginerilor),
         pe de o parte, și Ministero della Giustizia (Ministerul Justiției), pe de altă parte, având ca obiect recunoașterea de către
         acesta din urmă, în favoarea domnului Cavallera, resortisant italian, a unui titlu spaniol de inginer, obținut prin omologarea
         unui titlu de studii italian, în vederea înscrierii persoanei interesate în tabloul inginerilor din Italia.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Primul considerent al Directivei 89/48 este redactat după cum urmează:

      „întrucât, în temeiul articolului 3 litera (c) din tratat, eliminarea, între statele membre, a obstacolelor în calea liberei
         circulații a persoanelor și serviciilor constituie unul dintre obiectivele Comunității; întrucât, pentru resortisanții statelor
         membre, aceasta presupune, în special, posibilitatea exercitării unei profesii, în mod independent sau ca salariat, în alt
         stat membru decât cel în care a fost obținută calificarea profesională”.

      4        Al treilea considerent al acestei directive prevede:

      „întrucât, pentru a răspunde rapid așteptărilor cetățenilor europeni care dețin diplome de învățământ superior acordate pentru
         formări profesionale și eliberate într‑un alt stat membru decât cel în care doresc să‑și exercite profesia, se impune punerea
         în aplicare a unei alte metode de recunoaștere a diplomelor, astfel încât să faciliteze cetățenilor respectivi exercitarea
         tuturor activităților profesionale care corespund într‑un stat membru gazdă unei formări postliceale, dacă posedă astfel de
         diplome care îi pregătesc pentru astfel de activități, diplome acordate după un ciclu de studii cu durata minimă de trei ani
         și eliberate într‑un alt stat membru”.

      5        Al cincilea considerent al directivei amintite precizează:

      „întrucât, în cazul profesiilor pentru a căror exercitare Comunitatea nu a stabilit nivelul minim de calificare necesară,
         statele membre își rezervă dreptul de a stabili acest nivel, cu scopul de a garanta calitatea muncii depuse pe teritoriul
         lor; întrucât, totuși, statele membre nu pot, fără să încalce obligațiile înscrise la articolul 5 din tratat, să impună unui
         resortisant dintr‑un stat membru să obțină acele calificări pe care, în general, le stabilesc în cazul diplomelor eliberate
         în cadrul sistemului lor național de învățământ, dacă persoana respectivă a obținut deja toate sau o parte dintre calificări
         în alt stat membru; întrucât, în consecință, orice stat membru gazdă unde o profesie este reglementată trebuie să țină cont
         de calificările obținute în alt stat membru și să verifice dacă aceste calificări corespund celor pe care le cere statul respectiv”.

      6        Articolul 1 literele (a) și (b) din Directiva 89/48 prevede:

      „În sensul prezentei directive:
      (a)      prin diplomă se înțelege orice diplomă, certificat sau alt titlu de calificare oficială sau ansamblu de astfel de diplome,
         certificate sau alte titluri:

      –        care au fost eliberate de o autoritate competentă dintr‑un stat membru, desemnată în conformitate cu actele cu putere de lege
         sau actele administrative ale statului membru respectiv;

      –        din care rezultă că titularul a urmat cu succes un ciclu de studii postliceale cu o durată minimă de trei ani sau cu o durată
         echivalentă la fără frecvență, în cadrul unei universități sau altei instituții de învățământ superior sau altei instituții
         cu un nivel similar și, dacă este cazul, că [titularul] a urmat cu succes o formare profesională cerută pe lângă un ciclu
         de studii postliceale;

      –        care arată că titularul are calificarea profesională cerută care îi permite accesul la o profesie reglementată în statul membru
         respectiv sau exercitarea respectivei profesii,

               dacă educația și formarea atestate de această diplomă, certificat sau alt titlu de calificare oficială au fost obținute în
         special în Comunitate sau dacă titularul are o experiență profesională de trei ani atestată de statul membru care recunoaște
         o diplomă, un certificat sau alt titlu eliberat de o țară terță.

               În sensul primului paragraf, se consideră diplome următoarele titluri: orice diplomă, certificat sau alt titlu de calificare
         oficială sau un ansamblu de astfel de diplome, certificate sau alte titluri acordate de o autoritate competentă dintr‑un stat
         membru numai pe baza unei pregătiri dobândite în cadrul Comunității și recunoscute de autoritatea competentă din acel stat
         membru ca având un nivel echivalent și numai dacă conferă aceleași drepturi de acces la o profesie reglementată în acel stat
         membru;

      (b)      prin stat membru gazdă se înțelege orice stat membru în care un resortisant [al unui stat membru] solicită exercitarea unei
         profesii reglementate în statul membru respectiv, cu excepția statului în care a obținut diploma sau și‑a exercitat, pentru
         prima oară, profesia respectivă”.

      7        Numai în versiunile în limbile italiană și maghiară, articolul 1 litera (b) din Directiva 89/48 are în vedere un resortisant
         „al unui alt stat membru” („di un altro Stato membro”/„egy másik tagállam”), în loc de un resortisant „al unui stat membru”.

      8        Articolul 2 primul paragraf din Directiva 89/48 indică:

      „Prezenta directivă se aplică oricărui resortisant al unui stat membru care dorește să exercite, cu statut de independent
         sau de salariat, o profesie reglementată în statul membru gazdă.”

      9        Numai în versiunile în limbile germană și maghiară, articolul 2 primul paragraf din această directivă se referă la exercitarea
         unei profesii reglementate „într‑un alt stat membru” („in einem anderen Mitgliedstaat”/„egy másik tagállamban”), în loc de
         exercitarea unei profesii reglementate „în statul membru gazdă”.

      10      Articolul 3 primul paragraf litera (a) din Directiva 89/48 prevede:

      „În cazul în care, într‑un stat membru gazdă, accesul la o profesie reglementată sau exercitarea acesteia este condiționată
         de posesia unei diplome, autoritatea competentă nu îi poate refuza resortisantului unui stat membru, din motiv de calificare
         necorespunzătoare, accesul la profesia respectivă sau exercitarea ei în aceleași condiții ca și pentru resortisanții statului
         membru gazdă:

      (a)      în cazul în care solicitantul deține o diplomă cerută într‑un alt stat membru pentru [accesul la respectiva profesie sau pentru
         exercitarea acesteia] pe teritoriul său, diploma fiind obținută într‑un stat membru […]”

      11      Numai în versiunile în limbile italiană, spaniolă și slovenă, articolul 3 primul paragraf din această directivă are în vedere
         refuzul accesului unui resortisant „al unui alt stat membru” („di un altro Stato membro”/„de otro Estado miembro”/„druge države
         članice”), în locul unui refuz al accesului unui resortisant „al unui stat membru”.

      12      În plus, numai în versiunile în limbile italiană și slovenă, articolul 3 primul paragraf litera (a) din directivă are în vedere
         o diplomă obținută „în alt stat membru” („in un altro Stato membro”/„drugi državi članici”), în locul unei diplome obținute
         „într‑un stat membru”.

      13      Fără a aduce atingere articolului 3 din Directiva 89/48, articolul 4 din aceasta permite statului membru gazdă să ceară solicitantului,
         în anumite condiții, să facă dovada faptului că are o experiență profesională de o anumită durată, să urmeze un stagiu de
         adaptare care să nu depășească trei ani sau să dea o probă de aptitudine. Articolul menționat stabilește anumite norme și
         condiții aplicabile acestor măsuri compensatorii care pot fi cerute pentru a remedia insuficiența formării de care face dovadă
         solicitantul respectiv.

       Reglementarea națională
       Reglementarea profesiei de inginer în Spania și în Italia
      14      Profesia de inginer constituie o profesie reglementată atât în Spania, cât și în Italia.

      –       Sistemele de pregătire și condițiile de acces la profesia de inginer
      15      Sistemele de pregătire italian și spaniol sunt similare în ceea ce privește calificările din domeniul ingineriei. În aceste
         două state membre, astfel de calificări pot fi obținute la încheierea unei perioade de studii postliceale cu o durată de trei
         ani sau de cinci ani.

      16      În Italia, diplomele universitare obținute după trei ani de studii („laurea triennale”) atestă pregătirea inginerilor juniori
         („ingegnere junior”).

      17      Accesul la profesia de inginer junior este condiționat de deținerea diplomei universitare cerute, precum și de promovarea
         examenului de stat („esame di Stato”) corespunzător profesiei respective [articolul 4 din Decretul regal nr. 2537 din 23 octombrie
         1925 (Gazzetta ufficiale nr. 37 din 15 februarie 1926)]. Examenul de stat menționat cuprinde, potrivit articolelor 47 și 48 din Decretul Președintelui
         Republicii nr. 328 din 5 iunie 2001 (supliment ordinar la GURI nr. 190 din 17 august 2001), cel puțin două probe scrise, o
         probă orală și o probă practică. Candidații care au promovat examenul de stat obțin dreptul de a exercita profesia de inginer
         („abilitazione all’esercizio della professione di ingegnere”).

      18      În Spania, diplomele universitare obținute după trei ani de studii conferă calificarea de inginer tehnic („ingeniero técnico”).

      19      Reglementarea spaniolă în domeniul diplomelor universitare operează o distincție între două tipuri de diplome, respectiv „diplome
         oficiale”, a căror validitate este recunoscută pe întreg teritoriul național și care dau acces la profesiile reglementate,
         și „diplomele proprii” pe care diferitele universități au dreptul să le elibereze, dar care, în special, nu permit accesul
         la profesiile reglementate. Acest domeniu este reglementat prin Legea organică 6/2001 din 21 decembrie 2001 privind universitățile
         (BOE nr. 307 din 24 decembrie 2001, p. 49400).

      20      În Spania, accesul la profesia de inginer tehnic este în principiu condiționat de deținerea unei diplome universitare oficiale
         în sensul Legii organice 6/2001, corespunzătoare profesiei respective.

      21      Atât în Italia, cât și în Spania, exercitarea profesiei de inginer necesită deopotrivă înscrierea în tabloul unui ordin profesional.
         În Italia, un tablou al inginerilor este ținut în fiecare provincie de Consiglio dell’Ordine degli Ingegneri (Consiliul Ordinului
         Inginerilor). Acest tablou se împarte în două secțiuni, secțiunea B fiind rezervată inginerilor juniori. În Spania, în funcție
         de specializări și de regiuni, sunt competente diferite „colegios de ingenieros” (ordine ale inginerilor). În aceste două
         state membre, înscrierea în tabloul unui ordin al inginerilor constituie un simplu demers administrativ care nu atestă, în
         sine, calificarea profesională a persoanelor respective, ci urmărește să garanteze că exercitarea profesiei respectă anumite
         norme deontologice.

      –       Profesia de inginer mecanic în Italia
      22      Persoanele care doresc să exercite profesia de inginer mecanic în Italia trebuie, în mod normal, să dețină diploma universitară
         de inginer mecanic („laurea in ingegneria meccanica”), care atestă o formare cu o durată de trei ani, precum și dreptul de
         a exercita profesia de inginer, conferit după promovarea examenului de stat. În plus, aceste persoane trebuie să fie înscrise
         în tabloul inginerilor dintr‑o provincie, în secțiunea B, sectorul industrial.

      –       Profesia de inginer tehnic industrial, specializarea mecanică, în Spania
      23      În Spania, persoanele care doresc să exercite profesia de inginer tehnic industrial, specializarea mecanică („ingeniero técnico
         industrial, especialidad mecánica”), trebuie, în mod normal, să dețină diploma universitară oficială, în sensul Legii organice
         6/2001, de inginer tehnic industrial, specialitatea mecanică, ce se obține după trei ani de studiu. În plus, aceste persoane
         trebuie să fie înscrise în tabloul ținut de „Colegio de ingenieros técnicos industriales” (ordinul profesional al inginerilor
         tehnici industriali).

       Procedura de recunoaștere în Italia
      24      În Italia, Decretul legislativ nr. 115 din 27 ianuarie 1992 (GURI nr. 40 din 18 februarie 1992, denumit în continuare „Decretul
         legislativ nr. 115/1992”) urmărește să transpună Directiva 89/48 în ordinea juridică internă.

      25      Articolul 1 din Decretul legislativ nr. 115/1992, intitulat „Recunoașterea titlurilor de formare obținute în cadrul Comunității
         Europene”, prevede:

      „1.      În condițiile stabilite prin prevederile prezentului decret, se recunosc în Italia diplomele eliberate într‑un stat membru
         al Comunității Europene care atestă o formare profesională și de a căror deținere depinde exercitarea unei profesii potrivit
         legislației acestui stat membru.

      2.      Recunoașterea se acordă în favoarea resortisantului comunitar în vederea exercitării în Italia, ca lucrător independent sau
         salariat, a profesiei ce corespunde aceleia pe care are dreptul să o exercite în țara care a eliberat diploma prevăzută la
         alineatul precedent.

      3.      Se recunosc diplomele dacă includ documentul care atestă că solicitantul a urmat cu succes un ciclu de studii superioare cu
         durată minimă de trei ani (sau cu o durată echivalentă la fără frecvență) în cadrul unei universități sau al unui institut
         de pregătire superioară sau al unei alte instituții care asigură același nivel de formare.”

      26      Potrivit instanței de trimitere, Decretul legislativ nr. 115/1992 nu permite recunoașterea unei diplome eliberate într‑un
         alt stat membru în temeiul unui titlu de studii italian. Această instanță precizează că, în conformitate cu articolul 1 alineatul
         3 din acest decret legislativ, diploma străină trebuie să ateste că solicitantul a urmat un ciclu de studii, ceea ce implică
         necesitatea existenței unei legături nemijlocite între titlu și ciclul de studii, precum și că acesta din urmă trebuie să
         fie în mod direct atestat prin diplomă. Astfel, această prevedere nu ar putea să se aplice în cazul unei diplome eliberate
         de un alt stat membru care atestă, în realitate, existența unui titlu de studii italian.

       Procedura de omologare în Spania
      27      În dreptul spaniol, trebuie să se distingă între procedura de omologare a diplomelor universitare și procedura de recunoaștere
         a calificărilor profesionale prevăzută de Decretul regal 1665/1991 din 25 octombrie 1991 de reglementare a sistemului general
         de recunoaștere a diplomelor instituțiilor de învățământ superior eliberate în statele membre ale Uniunii Europene pentru
         care este necesară o formare cu durata minimă de trei ani (BOE nr. 208 din 22 noiembrie 1991, p. 37916), care urmărește să
         transpună Directiva 89/48 în ordinea juridică spaniolă. Omologarea constituie o modalitate de verificare a conținutului academic,
         din punctul de vedere al cunoștințelor, al studiilor urmate în vederea obținerii unei diplome.

      28      Până la 4 septembrie 2004, procedura de omologare a diplomelor universitare străine era reglementată în Spania prin Decretul
         regal 86/1987 din 16 ianuarie 1987 (BOE nr. 20 din 23 ianuarie 1987), precum și prin legislația adoptată pentru aplicarea
         acestuia.

      29      Noțiunea de omologare era definită la articolul 1 din Decretul regal 86/1987. Potrivit acestei dispoziții, omologarea presupune
         recunoașterea, în Spania, în scopuri academice, a validității oficiale a diplomelor de învățământ superior obținute în străinătate.

      30      De la articolul 2 din acest decret regal rezultă că, deși omologarea diplomelor străine nu presupune în mod obligatoriu promovarea
         unor examene suplimentare în cazul în care pregătirea atestată prin diploma străină nu este echivalentă cu cea atestată prin
         diploma spaniolă corespunzătoare, omologarea poate fi condiționată de susținerea cu succes a unor probe din domeniul cunoștințelor
         cerute în Spania pentru obținerea diplomei.

      31      În temeiul articolului 3 din Decretul regal 86/1987, procedura de omologare se aplică exclusiv formelor de învățământ cu caracter
         oficial. Celelalte forme de învățământ universitar, care nu au caracter oficial, sunt, prin urmare, excluse din domeniul de
         aplicare al acestui decret regal.

      32      De la data acordării, omologarea conferă diplomei străine aceleași efecte ca și cele recunoscute diplomei sau gradului universitar
         spaniol echivalent.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      33      Domnul Cavallera, resortisant italian, este deținătorul unui titlu de studii de inginer mecanic eliberat la 9 martie 1999
         de Universitatea din Torino (Italia) la încheierea unei formări cu durata de trei ani.

      34      În Spania, domnul Cavallera a solicitat Ministerului Educației și Științelor omologarea titlului său de studii italian în
         vederea asimilării acestuia cu titlul universitar spaniol echivalent, în temeiul dispozițiilor Decretului regal 86/1987. La
         17 octombrie 2001, ministerul în cauză a omologat titlul de studii italian al domnului Cavallera în vederea asimilării cu
         titlul oficial spaniol de inginer tehnic industrial, specializarea mecanică.

      35      Domnul Cavallera are, prin urmare, dreptul să exercite, în Spania, profesia reglementată de inginer tehnic industrial, specializarea
         mecanică. Pe baza certificatului prin care se atestă omologarea titlului său de studii italian, domnul Cavallera a obținut
         înscrierea în tabloul ținut de unul dintre „colegios de ingenieros técnicos industriales” din Catalonia.

      36      Este însă cert că domnul Cavallera nu și‑a exercitat activitatea profesională în afara teritoriului italian și nici nu a urmat
         vreo formare, nici nu a promovat vreun examen în cadrul sistemului de învățământ spaniol. De asemenea, este cert că acesta
         nu a promovat examenul de stat prevăzut de reglementarea italiană în vederea obținerii dreptului de a exercita profesia de
         inginer.

      37      Printr‑o cerere formulată la 6 martie 2002, domnul Cavallera a solicitat, în Italia, recunoașterea de către Ministero della
         Giustizia a calificărilor sale spaniole în temeiul Decretului legislativ nr. 115/1992 pentru a se putea înscrie, în acest
         stat membru, în cadrul tabloului inginerilor.

      38      Conform reglementării italiene, această cerere a fost supusă avizării de către o comisie de cercetare care s‑a pronunțat,
         cu majoritate de voturi, în sens favorabil, deși reprezentantul Consiglio Nazionale degli Ingegneri, membru al acestei comisii,
         a exprimat un vot împotrivă.

      39      Prin Decretul din 23 octombrie 2002, Ministero della Giustizia a recunoscut validitatea titlului spaniol al domnului Cavallera
         în vederea înscrierii acestuia în tabloul inginerilor (secțiunea B, sectorul industrial). Pe baza acestui decret, domnul Cavallera
         a fost înscris în tabloul ordinului inginerilor din orașul Alessandria (Italia), unde domiciliază.

      40      Consiglio Nazionale degli Ingegneri a atacat decretul ministerial în cauză la Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
         (Italia), susținând că, în temeiul Directivei 89/48 și al reglementării naționale relevante, autoritățile italiene nu puteau
         să recunoască titlul spaniol al domnului Cavallera, această recunoaștere echivalând cu scutirea sa de îndeplinirea cerinței
         de a promova examenul de stat prevăzut de reglementarea italiană.

      41      Prin Hotărârea din 5 octombrie 2004, instanța menționată a respins acțiunea formulată de Consiglio Nazionale degli Ingegneri,
         considerând că Ministero della Giustizia acționase în mod legal. Ca urmare, Consiglio Nazionale degli Ingegneri a declarat
         apel împotriva acestei hotărâri la Consiglio di Stato (Italia).

      42      Consiglio di Stato consideră că Directiva 89/48 nu este aplicabilă în situația domnului Cavallera, deoarece acesta nu ar fi
         obținut nicio „diplomă” în sensul articolului 1 litera (a) din Directiva 89/48 în Spania, iar solicitarea formulată se întemeiază
         pe calificări italiene. Totuși, Consiglio di Stato are o serie de îndoieli cu privire la acest aspect.

      43      În aceste condiții, Consiglio di Stato a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Directiva 89/48/CEE se aplică în cazul unui resortisant italian care:
      –        a obținut în Italia o diplomă de inginer care atestă că au fost urmate studii cu o durată de trei ani;
      –        a obținut recunoașterea acestui titlu ca echivalent al titlului spaniol corespunzător;
      –        a obținut înscrierea în tabloul spaniol al inginerilor, dar nu a exercitat niciodată această profesie în Spania [și]
      –        a solicitat în Italia înscrierea în tabloul inginerilor pe baza titlului de omologare spaniol?
      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, norma de drept intern (articolul 1 din Decretul legislativ [nr. 115/1992]),
         care nu permite recunoașterea în Italia a unui titlu care a fost eliberat de un stat membru și care este, la rândul său, exclusiv
         rezultatul recunoașterii unui titlu italian precedent, este compatibilă cu Directiva 89/48/CEE?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      44      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă prevederile Directivei
         89/48 pot fi invocate, în vederea accesului la o profesie reglementată într‑un stat membru gazdă, de deținătorul unui titlu
         eliberat de o autoritate a unui alt stat membru care nu atestă nicio formare din cadrul sistemului de învățământ al acestui
         stat membru și nu are la bază nici un examen, nici o experiență profesională dobândită în acest stat membru.

      45      Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar să se verifice dacă recunoașterea unui titlu precum cel în litigiu în
         cauza principală intră sub incidența Directivei 89/48.

      46      Sub rezerva prevederilor articolului 4 din Directiva 89/48, articolul 3 primul paragraf litera (a) din directivă conferă oricărui
         solicitant titular al unei „diplome” în sensul directivei, diplomă care îi permite să exercite o profesie reglementată într‑un
         stat membru, dreptul de a exercita aceeași profesie în oricare alt stat membru. Așadar, noțiunea „diplomă”, definită la articolul
         1 litera (a) din Directiva 89/48, constituie cheia de boltă a sistemului general de recunoaștere a diplomelor de învățământ
         superior prevăzut de această directivă.

      47      În ceea ce privește aprecierea calificărilor de care se prevalează domnul Cavallera, trebuie amintit, mai întâi, că „diploma”,
         în sensul articolului 1 litera (a) din Directiva 89/48, poate fi constituită dintr‑un ansamblu de titluri.

      48      În continuare, condiția prevăzută la articolul 1 litera (a) prima liniuță din Directiva 89/48 este îndeplinită în ceea ce
         privește titlurile de care se prevalează domnul Cavallera, fiecare dintre acestea fiind eliberate de o autoritate competentă,
         desemnată în conformitate cu actele cu putere de lege italiene și, respectiv, spaniole.

      49      În ceea ce privește condiția prevăzută la articolul 1 litera (a) a doua liniuță din Directiva 89/48, din dosarul transmis
         Curții reiese că domnul Cavallera îndeplinește în mod evident condiția potrivit căreia titularul trebuie să fi urmat cu succes
         un ciclu de studii postliceale cu o durată minimă de trei ani în cadrul unei universități. Într‑adevăr, titlul de studii care
         a fost eliberat persoanei interesate de către Universitatea din Torino confirmă în mod expres acest lucru.

      50      Pe de altă parte, în ceea ce privește condiția prevăzută la articolul 1 litera (a) a treia liniuță din Directiva 89/48, din
         certificatul de omologare întocmit de Ministerul Educației și Științelor rezultă că domnul Cavallera are calificarea profesională
         cerută care îi permite accesul la o profesie reglementată în Spania. Chiar admițând că nu ar rezulta expres din certificatul
         în cauză, acest element este dovedit în mod neechivoc prin înscrierea domnului Cavallera în tabloul ordinului profesional
         competent în Spania.

      51      Dat fiind însă că certificatul de omologare menționat de domnul Cavallera nu atestă nicio formare din cadrul sistemului de
         învățământ spaniol și nu are la bază nici un examen, nici o experiență profesională dobândită în Spania, rămâne de stabilit
         dacă ansamblul de titluri de care dispune acesta poate fi totuși considerat o „diplomă” în sensul Directivei 89/48 sau poate
         fi asimilat cu o astfel de diplomă în temeiul articolului 1 litera (a) al doilea paragraf din Directiva 89/48.

      52      În acest context, nu ar putea fi admise argumentele invocate de Consiglio Nazionale degli Ingegneri, precum și de guvernele
         italian și austriac, întemeiate pe modul de redactare a anumitor versiuni lingvistice ale Directivei 89/48, care diferă în
         anumite privințe, astfel cum s‑a indicat la punctele 7, 9, 11 și 12 din prezenta hotărâre, de cele ale altor versiuni lingvistice
         prin faptul că menționează termenii „alt stat membru”, în timp ce marea majoritate a celorlalte versiuni lingvistice conține
         numai expresiile „stat membru” sau „stat membru gazdă”.

      53      În această privință, dintr‑o jurisprudență constantă reiese că necesitatea aplicării și, prin urmare, a interpretării uniforme
         a dispozițiilor dreptului comunitar exclude posibilitatea ca, în caz de îndoială, textul unei dispoziții să fie privit în
         mod izolat din perspectiva uneia dintre versiuni, însă impune, dimpotrivă, ca acesta să fie interpretat și aplicat în lumina
         versiunilor existente în celelalte limbi oficiale (Hotărârea din 12 noiembrie 1969, Stauder, 29/69, Rec., p. 419, punctul
         3, Hotărârea din 2 aprilie 1998, EMU Tabac și alții, C‑296/95, Rec., p. I‑1605, punctul 36, și Hotărârea din 9 martie 2006,
         Zuid‑Hollandse Milieufederatie și Natuur en Milieu, C‑174/05, Rec., p. I‑2443, punctul 20).

      54      Pe de altă parte, deși este adevărat că a fost decis că Directiva 89/48 nu conține vreo limitare în ceea ce privește statul
         membru în care solicitantul trebuie să își fi obținut calificarea profesională (Hotărârile din 23 octombrie 2008, Comisia/Grecia,
         C‑274/05, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 28, și Comisia/Spania, C‑286/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctul
         62), această jurisprudență stabilește cu toate acestea o distincție între locul geografic unde a avut loc formarea și sistemul
         de învățământ din care face parte aceasta. Într‑adevăr, în cadrul acestor hotărâri, părțile interesate urmaseră formări din
         cadrul unui alt sistem de învățământ decât cel al statului membru în care doreau să se prevaleze de calificarea profesională
         dobândită.

      55      Directiva 89/48 urmărește eliminarea obstacolelor din calea exercitării unei profesii într‑un alt stat membru decât cel în
         care a fost eliberat titlul care atestă calificarea profesională respectivă. Din primul, din al treilea și din al cincilea
         considerent ale directivei rezultă că un titlu care atestă o calificare profesională nu poate fi asimilat unei „diplome” în
         sensul aceleiași directive în lipsa dobândirii, în tot sau în parte, a calificării respective în cadrul sistemului de învățământ
         al statului membru care eliberează titlul în cauză. De altfel, Curtea a subliniat deja că un titlu facilitează accesul la
         o profesie sau la exercitarea acesteia în măsura în care confirmă deținerea unei calificări suplimentare (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 31 martie 1993, Kraus, C‑19/92, Rec., p. I‑1663, punctele 18-23, și Hotărârea din 9 septembrie 2003, Burbaud,
         C‑285/01, Rec., p. I‑8219, punctele 47-53).

      56      Or, omologarea spaniolă nu reprezintă dovada niciunei calificări suplimentare. În această privință, nici omologarea, nici
         înscrierea în tabloul unuia dintre „colegios de ingenieros técnicos industriales” din Catalonia nu au avut la bază o verificare
         a calificării sau a experienței profesionale dobândite de domnul Cavallera.

      57      Acceptarea, în asemenea împrejurări, a posibilității ca Directiva 89/48 să fie invocată pentru a benefica de acces la profesia
         reglementată în Italia, în discuție în cauza principală, ar avea ca efect să se permită unei persoane care nu a obținut decât
         un titlu eliberat în acest stat membru, care, în sine, nu conferă accesul la respectiva profesie reglementată, să acceadă
         totuși la această profesie, fără ca titlul de omologare obținut în Spania să dovedească în vreun fel dobândirea unei calificări
         suplimentare sau a unei experiențe profesionale. Un astfel de rezultat ar fi contrar principiului consacrat prin Directiva
         89/48, enunțat în al cincilea considerent al acesteia, potrivit căruia statele membre își rezervă dreptul de a stabili nivelul
         minim de calificare necesară cu scopul de a garanta calitatea muncii depuse pe teritoriul lor.

      58      Din ansamblul considerațiilor precedente rezultă că articolul 1 litera (a) din Directiva 89/48 trebuie interpretat în sensul
         că definiția noțiunii „diplomă” pe care o enunță nu include un titlu eliberat de un stat membru care nu atestă nicio formare
         din cadrul sistemului de învățământ al acestui stat membru și nu are la bază nici un examen, nici o experiență profesională
         dobândită în respectivul stat membru.

      59      Prin urmare, este necesar să se răspundă la prima întrebare că prevederile Directivei 89/48 nu pot fi invocate, în vederea
         accesului la o profesie reglementată într‑un stat membru gazdă, de deținătorul unui titlu eliberat de o autoritate a unui
         alt stat membru care nu atestă nicio formare din cadrul sistemului de învățământ al acestui stat membru și nu are la bază
         nici un examen, nici o experiență profesională dobândită în respectivul stat membru.

      60      Având în vedere răspunsul la prima întrebare, nu este necesar să se ofere un răspuns la a doua întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      61      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Prevederile Directivei 89/48/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 privind sistemul general de recunoaștere a diplomelor
            de învățământ superior acordate pentru formarea profesională cu durata minimă de trei ani nu pot fi invocate, în vederea accesului
            la o profesie reglementată într‑un stat membru gazdă, de deținătorul unui titlu eliberat de o autoritate a unui alt stat membru
            care nu atestă nicio formare din cadrul sistemului de învățământ al acestui stat membru și nu are la bază nici un examen,
            nici o experiență profesională dobândită în respectivul stat membru.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 18 mai 2017.#Fondul Proprietatea SA împotriva Complexului Energetic Oltenia SA.#Cerere de decizie preliminară formulată de Curtea de Apel Craiova.#Trimitere preliminară – Ajutoare de stat – Creanță deținută de o societate al cărei capital este deținut în majoritate de statul român, față de o societate al cărei unic acționar este acest stat – Dare în plată – Noțiunea «ajutor de stat» – Obligație de notificare către Comisia Europeană.#Cauza C-150/16.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      18 mai 2017 (
            1
         )
      „Trimitere preliminară — Ajutoare de stat — Creanță deținută de o societate al cărei capital este deținut în majoritate de statul român, față de o societate al cărei unic acționar este acest stat — Dare în plată — Noțiunea «ajutor de stat» — Obligație de notificare către Comisia Europeană”
      În cauza C‑150/16,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Curtea de Apel Craiova (România), prin decizia din 3 martie 2016, primită de Curte la 14 martie 2016, în procedura

         Fondul Proprietatea SA

      împotriva

         Complexului Energetic Oltenia SA,

      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul J. L. da Cruz Vilaça (raportor), președinte de cameră, doamna M. Berger, și domnii A. Borg Barthet, E. Levits și F. Biltgen, judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Fondul Proprietatea SA, de C. Dontu, de D. Petrache și de A. Dăscălescu, avocați;

               —

               pentru guvernul român, de R. H. Radu, precum și de R. Mangu și de M. Bejenar, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Nicolae și de P. Němečková, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 107 TFUE și a articolului 108 alineatul (3) TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Fondul Proprietatea SA (denumit în continuare „Fondul”), pe de o parte, și Complexul Energetic Oltenia SA (denumit în continuare „CE Oltenia”), pe de altă parte, în legătură cu o cerere de anulare a deciziei adunării generale a CE Oltenia de a accepta o dare în plată a unei creanțe deținute de aceasta față de Electrocentrale Grup SA (denumită în continuare „Electrocentrale”).

         Dreptul român

               3

               Potrivit articolului 1469 alineatul (2) din Codul civil, „[p]lata constă în remiterea unei sume de bani sau, după caz, în executarea oricărei alte prestații care constituie obiectul însuși al obligației”.

               4

               Articolul 1609 din codul menționat prevede:

                        „(1)

                        Novația are loc atunci când debitorul contractează față de creditor o obligație nouă, care înlocuiește și stinge obligația inițială.

                        (2)

                        De asemenea, novația se produce atunci când un debitor nou îl înlocuiește pe cel inițial, care este liberat de creditor, stingându‑se astfel obligația inițială. În acest caz, novația poate opera fără consimțământul debitorului inițial.

                        (3)

                        Novația are loc și atunci când, ca efect al unui contract nou, un alt creditor este substituit celui inițial, față de care debitorul este liberat, stingându‑se astfel obligația veche.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               5

               CE Oltenia, al cărei capital social este deținut în proporție de 77,17 % de statul român și în proporție de 21,53 % de Fond, era creditoare în privința Electrocentrale, al cărei acționar unic este statul român, pentru o sumă de 28709475,13 lei (RON) (aproximativ 6,4 milioane de euro).

               6

               La 27 septembrie 2013, adunarea generală a CE Oltenia a aprobat transferul dreptului de proprietate, în beneficiul acesteia, asupra centralei termoelectrice Chișcani (România), aparținând Electrocentrale, cu titlu de dare în plată (denumită în continuare „decizia în discuție în litigiul principal”).

               7

               Întrucât centrala termoelectrică Chișcani a fost evaluată la 36810200 RON (aproximativ 8,2 milioane de euro), CE Oltenia a achitat diferența dintre această sumă și cuantumul datoriei contractate de Electrocentrale prin plata către aceasta din urmă a sumei de 8100724,87 RON (aproximativ 1,8 milioane de euro). În plus, CE Oltenia a preluat 280 de angajați ai Electrocentrale care lucrau la centrala termoelectrică Chișcani și a obținut transferul, în beneficiul său, al cotelor de emisii de gaze cu efect de seră.

               8

               La 24 decembrie 2013, Fondul a formulat, la o instanță de prim grad, o acțiune în declararea nulității deciziei în discuție în litigiul principal. Întrucât cererea sa de declarare a nulității a fost respinsă, Fondul a sesizat Curtea de Apel Craiova (România).

               9

               Fondul a susținut în fața acestei instanțe că, întrucât centrala termoelectrică Chișcani nu era profitabilă, darea în plată în discuție în litigiul principal nu aducea niciun avantaj CE Oltenia și aducea beneficii numai Electrocentrale, care, liberată de sarcina pe care o constituie această centrală, se putea menține pe piața furnizării de energie electrică.

               10

               În aceste condiții, Curtea de Apel Craiova a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Hotărârea adunării generale a acționarilor prin care s‑a acceptat stingerea unei datorii a SC Electrocentrale Grup SA, în valoare de 28709475,13 lei, către Complexul Energetic Oltenia SA, prin darea în plată [constând în transferul dreptului de proprietate] a unui activ, reprezentând bunurile intabulate în Cartea funciară sub nr. 70301 a localității Chișcani, județul Brăila, și totodată s‑a hotărât și plata către SC Electrocentrale Grup SA a diferenței dintre valoarea de piață a activului și valoarea creanței Complexului Energetic Oltenia SA, adoptată prin votul statului român, prin Ministerul Economiei – Departamentul pentru energie, în calitate de acționar deținând 77,17 % din capitalul social al Complexului Energetic Oltenia SA, constituie ajutor de stat în înțelesul articolului 107 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, respectiv (i) este o măsură finanțată de stat sau prin intermediul resurselor de stat; (ii) are caracter selectiv; (iii) poate afecta schimburile comerciale între statele membre?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea nr. 1, ajutorul de stat era supus notificării prevăzute de articolul 108 alineatul (3) din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene?”

         Cu privire la întrebările preliminare

            Cu privire la prima întrebare

               11

               Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, în împrejurări precum cele din cauza principală, decizia unei societăți deținute în majoritate de un stat membru de a accepta, pentru stingerea unei creanțe, o dare în plată a unui activ care este proprietatea altei societăți al cărei unic acționar este acest stat membru și de a achita o sumă corespunzătoare diferenței dintre valoarea estimată a acestui activ și cuantumul acestei creanțe poate constitui un ajutor de stat în sensul articolului 107 TFUE.

               12

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că competența Comisiei Europene de a aprecia compatibilitatea unui ajutor cu piața internă nu se opune ca o instanță națională să sesizeze Curtea cu titlu preliminar cu privire la interpretarea noțiunii „ajutor”. Astfel, Curtea poate să furnizeze instanței de trimitere elementele de interpretare proprii dreptului Uniunii care să îi permită să stabilească dacă o măsură națională poate fi calificată ca „ajutor de stat” în sensul dreptului menționat (Hotărârea din 19 martie 2015, OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, punctul 30 și jurisprudența citată).

               13

               Potrivit unei jurisprudențe constate a Curții, pentru calificarea unei măsuri naționale drept „ajutor de stat”, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, este necesară îndeplinirea tuturor condițiilor următoare. În primul rând, trebuie să fie vorba despre o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat. În al doilea rând, această intervenție trebuie să fie susceptibilă să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. În al treilea rând, trebuie să acorde un avantaj selectiv beneficiarului său. În al patrulea rând, aceasta trebuie să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența (a se vedea în special Hotărârea din 19 decembrie 2013, și alții! Colère De VentAssociation , C‑262/12, EU:C:2013:851, punctul 15, Hotărârea din 22 octombrie 2015, EasyPay și Finance Engineering, C‑185/14, EU:C:2015:716, punctul 35, precum și Hotărârea din 21 decembrie 2016, Comisia/World Duty Free Group SA și alții, C‑20/15 P și C‑21/15 P, EU:C:2016:981, punctul 53).

         Cu privire la condiția finanțării măsurii de către stat sau prin intermediul resurselor de stat

               14

               Se impune să se precizeze de la bun început că, pentru ca avantajele să poată fi calificate drept ajutoare în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, acestea trebuie, pe de o parte, să fie acordate direct sau indirect prin intermediul resurselor de stat și, pe de altă parte, să fie imputabile statului (Hotărârea din 16 mai 2002, Comisia/Franța, C‑482/99, EU:C:2002:294, punctul 24 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 19 decembrie 2013, ! Colère De VentAssociation și alții, C‑262/12, EU:C:2013:851, punctul 16).

               15

               În ceea ce privește, în primul rând, condiția ca avantajul să fie acordat direct sau indirect prin intermediul resurselor de stat, rezultă dintr‑o jurisprudență consacrată că noțiunea „ajutor” este mai generală decât noțiunea „subvenție”, pentru că include nu numai prestații pozitive precum subvențiile propriu‑zise, ci și intervenții care, sub diverse forme, reduc sarcinile care grevează în mod normal bugetul unei întreprinderi și care, din acest motiv, fără să fie subvenții în sensul strict al termenului, au aceeași natură și efecte identice (a se vedea în special Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze și alții, C‑222/04, EU:C:2006:8, punctul 131, precum și Hotărârea din 19 martie 2015, OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, punctul 40).

               16

               În acest sens, Curtea a statuat deja că articolul 107 alineatul (1) TFUE cuprinde toate mijloacele pecuniare pe care autoritățile publice le pot utiliza în mod efectiv pentru a sprijini anumite întreprinderi, indiferent dacă aceste mijloace aparțin sau nu aparțin în mod permanent patrimoniului statului. În consecință, chiar dacă sumele aferente măsurii în cauză nu sunt permanent în posesia Trezoreriei, faptul că rămân în mod constant sub control public și, așadar, la dispoziția autorităților naționale competente este suficient pentru calificarea lor drept resurse de stat (Hotărârea din 19 decembrie 2013, și alții! Colère De VentAssociation , C‑262/12, EU:C:2013:851, punctul 21 și jurisprudența citată).

               17

               În ceea ce privește, mai precis, întreprinderile publice, precum CE Oltenia, Curtea a statuat de asemenea că statul este în măsură, prin exercitarea influenței sale dominante asupra unor astfel de întreprinderi, să orienteze utilizarea resurselor lor pentru a finanța, dacă este cazul, avantaje specifice în favoarea altor întreprinderi (Hotărârea din 16 mai 2002, Franța/Comisia, C‑482/99, EU:C:2002:294, punctul 38).

               18

               În ceea ce privește, în al doilea rând, condiția privind imputabilitatea în sarcina statului a unei măsuri de ajutor luate de o întreprindere publică, dintr‑o jurisprudență consacrată rezultă că aceasta poate fi dedusă dintr‑un ansamblu de indicii care rezultă din împrejurările cauzei și din contextul în care a intervenit această măsură (Hotărârea din 16 mai 2002, Franța/Comisia, C‑482/99, EU:C:2002:294, punctul 55).

               19

               În această privință, Curtea a luat în considerare în special faptul că organismul în discuție nu putea lua decizia contestată fără a ține seama de cerințele autorităților publice sau că, în plus față de elementele de natură organică ce legau întreprinderile publice de stat, acestea, prin intermediul cărora fuseseră acordate ajutoarele, trebuiau să țină seama de directivele emise de organismele statului. Alte indicii ar putea fi eventual pertinente pentru a se stabili imputabilitatea în sarcina statului a unei măsuri de ajutor luate de o întreprindere publică, precum în special:

                        —

                        integrarea sa în structurile administrației publice;

                        —

                        natura activităților întreprinderii și exercitarea acestora pe piață în condiții normale de concurență cu operatori privați;

                        —

                        statutul juridic al întreprinderii, aceasta fiind reglementată de dreptul public sau de dreptul comun al societăților comerciale;

                        —

                        intensitatea supravegherii exercitate de autoritățile publice asupra conducerii întreprinderii

                        —

                        sau orice alt indiciu care să evidențieze, în cazul concret, o implicare a autorităților publice sau improbabilitatea neimplicării în adoptarea unei măsuri, având în vedere și amploarea acesteia, conținutul său sau condițiile pe care le presupune (Hotărârea din 16 mai 2002, Franța/Comisia, C‑482/99, EU:C:2002:294, punctele 55 și 56).

               20

               Simpla împrejurare că o întreprindere publică a fost constituită sub forma unei societăți de capitaluri de drept comun, având în vedere autonomia pe care această formă juridică este susceptibilă să i‑o confere, nu poate fi considerată suficientă pentru a exclude ipoteza ca o măsură de ajutor luată de o asemenea societate să fie imputabilă statului. Astfel, existența unei situații de control și posibilitățile reale de exercitare a unei influențe dominante pe care aceasta le presupune în practică se opun excluderii de la bun început a oricărei imputabilități în sarcina statului a unei măsuri luate de o asemenea societate și, pe cale de consecință, a riscului eludării normelor tratatului referitoare la ajutoarele de stat, în pofida pertinenței ca atare a formei juridice a întreprinderii publice drept indiciu, printre altele, care permite stabilirea într‑un caz concret a implicării sau nu a statului (Hotărârea din 16 mai 2002, Franța/Comisia, C‑482/99, EU:C:2002:294, punctul 57).

               21

               Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă decizia în discuție în litigiul principal, pe de o parte, constituie un avantaj acordat în mod direct sau indirect prin intermediul resurselor de stat și, pe de altă parte, având în vedere indiciile enunțate la punctele 19 și 20 din prezenta hotărâre, este imputabilă statului membru în cauză.

         Cu privire la condiția referitoare la existența unui avantaj selectiv

               22

               Unul dintre elementele constitutive ale unui ajutor de stat, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, este existența unui avantaj selectiv acordat unei întreprinderi.

               23

               Fondul consideră că darea în plată în discuție în litigiul principal constituie un ajutor de stat acordat Electrocentrale pentru motivul că centrala termoelectrică Chișcani, a cărei proprietate a fost transferată către CE Oltenia, nu era profitabilă. În consecință, statul român nu ar fi acționat în interesul general sau în interesul CE Oltenia, ci cu unicul scop de a conferi un avantaj patrimonial Electrocentrale, pentru a o menține pe piața energiei electrice.

               24

               În această privință, se impune să se arate că o dare în plată aprobată de o societate al cărei acționar majoritar este statul nu constituie în mod necesar un ajutor de stat.

               25

               Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, condițiile pe care trebuie să le îndeplinească o măsură pentru a se încadra în noțiunea „ajutor”, în sensul articolului 107 TFUE, nu sunt îndeplinite dacă întreprinderea beneficiară ar fi putut obține același avantaj precum cel pus la dispoziția sa prin intermediul resurselor de stat în împrejurări care corespund condițiilor normale de piață. Această apreciere se realizează, atunci când un creditor public acordă facilități de plată pentru o creanță pe care o are față de o întreprindere, cu aplicarea, în principiu, a criteriului creditorului privat (a se vedea în special Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, punctele 70 și 71, precum și Hotărârea din 21 martie 2013, Comisia/Buczek Automotive, C‑405/11 P, nepublicată, EU:C:2013:186, punctele 31 și 32).

               26

               Asemenea facilități de plată constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE dacă, ținând seama de importanța avantajului economic acordat astfel, întreprinderea beneficiară nu ar fi obținut în mod evident facilități comparabile de la un creditor privat care se află într‑o situație cât mai apropiată de cea a creditorului public și care urmărește să obțină plata sumelor pe care i le datorează un debitor care are dificultăți financiare (Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, punctul 72).

               27

               Revine instanței de trimitere sarcina de a efectua o apreciere globală, luând în considerare toate elementele relevante în cauza în discuție în litigiul principal, și anume în special valoarea activului care a făcut obiectul dării în plată și cuantumul soldului achitat de CE Oltenia, pentru a stabili dacă Electrocentrale nu ar fi obținut facilități comparabile de la un asemenea creditor privat (a se vedea prin analogie Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, punctul 73).

         Cu privire la condițiile referitoare la afectarea schimburilor comerciale dintre statele membre și la denaturarea concurenței

               28

               Articolul 107 alineatul (1) TFUE interzice ajutoarele care afectează schimburile comerciale dintre statele membre și denaturează sau amenință să denatureze concurența.

               29

               În vederea calificării unei măsuri naționale ca ajutor de stat, nu este necesar să se stabilească un efect real al ajutorului asupra schimburilor comerciale dintre statele membre și o denaturare efectivă a concurenței, ci doar să se examineze dacă ajutorul este susceptibil să afecteze aceste schimburi și să denatureze concurența (Hotărârea din 30 aprilie 2009, Comisia/Italia și Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, punctul 50, precum și Hotărârea din 26 octombrie 2016, Orange/Comisia, C‑211/15 P, EU:C:2016:798, punctul 64).

               30

               Cu toate acestea, o afectare a schimburilor comerciale dintre statele membre nu poate fi pur ipotetică sau prezumată. Astfel, este necesar să se determine motivul pentru care măsura analizată denaturează sau amenință să denatureze concurența și este susceptibilă să afecteze, prin efectele sale previzibile, schimburile comerciale dintre statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 aprilie 2009, Comisia/Italia și Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, punctul 64).

               31

               În special, atunci când un ajutor acordat de un stat membru consolidează poziția unei întreprinderi în raport cu alte întreprinderi concurente în cadrul schimburilor comerciale intracomunitare, acestea din urmă trebuie considerate ca fiind influențate de ajutor (Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze și alții, C‑222/04, EU:C:2006:8, punctul 141).

               32

               În această privință, nu este necesar ca întreprinderile beneficiare să participe ele însele la schimburile comerciale intracomunitare. Astfel, atunci când un stat membru acordă un ajutor unor întreprinderi, activitatea internă poate fi menținută sau intensificată, cu consecința că șansele întreprinderilor stabilite în alte state membre de a intra pe piața acestui stat membru sunt în acest fel diminuate (Hotărârea din 14 ianuarie 2015, Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, punctul 67).

               33

               Cât privește condiția privind denaturarea concurenței, trebuie amintit că ajutoarele care au drept scop să degreveze o întreprindere de costurile pe care aceasta ar fi trebuit să le suporte în mod normal în cadrul administrării sale curente sau al activităților sale obișnuite denaturează, în principiu, condițiile privind concurența (Hotărârea din 30 aprilie 2009, Comisia/Italia și Wam, C‑494/06 P, EU:C:2009:272, punctul 54).

               34

               Pe de altă parte, împrejurarea că un sector economic precum cel al energiei a făcut obiectul unei liberalizări la nivelul Uniunii este de natură să caracterizeze un efect real sau potențial al ajutoarelor asupra concurenței, precum și efectul acestora asupra schimburilor comerciale dintre statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze și alții, C‑222/04, EU:C:2006:8, punctul 142, precum și Hotărârea din 5 martie 2015, Banco Privado Português și Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, punctul 51).

               35

               Or, astfel cum a arătat Comisia în observațiile sale scrise, întrucât energia electrică face obiectul schimburilor comerciale transfrontaliere, acordarea unui ajutor prin decizia în discuție în litigiul principal ar fi de natură să aibă un efect asupra comerțului. Un astfel de ajutor ar putea de asemenea să denatureze concurența pe piața energiei electrice.

               36

               În litigiul principal, revine instanței de trimitere sarcina de a determina, în fapt, în lumina elementelor de interpretare care precedă, dacă cele două condiții examinate sunt îndeplinite.

               37

               Având în vedere considerațiile care precedă, se impune să se răspundă la prima întrebare adresată că, în împrejurări precum cele din cauza principală, decizia unei societăți deținute în majoritate de un stat membru de a accepta, cu scopul stingerii unei creanțe, o dare în plată a unui activ care este proprietatea altei societăți al cărei unic acționar este acest stat membru și de a achita o sumă corespunzătoare diferenței dintre valoarea estimată a acestui activ și cuantumul acestei creanțe este de natură să constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 TFUE dacă

                        —

                        această decizie constituie un avantaj acordat direct sau indirect prin intermediul resurselor de stat și este imputabilă statului,

                        —

                        întreprinderea beneficiară nu ar fi obținut facilități comparabile de la un creditor privat și

                        —

                        decizia menționată este de natură să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre și să denatureze concurența.

                  Revine instanțelor naționale sarcina de a verifica dacă aceste condiții sunt îndeplinite.

            Cu privire la a doua întrebare

               38

               În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, instanța de trimitere solicită, prin intermediul celei de a doua întrebări, să se stabilească dacă ajutorul de stat în discuție în litigiul principal intră sub incidența obligației de notificare vizate la articolul 108 alineatul (3) TFUE.

               39

               Articolul 108 alineatul (3) TFUE instituie un control preventiv asupra proiectelor de ajutoare noi. Măsura de prevenție astfel organizată urmărește să fie puse în aplicare doar ajutoarele compatibile. În vederea realizării acestui obiectiv, punerea în aplicare a unui proiect de ajutor este amânată până când îndoiala privind compatibilitatea acestuia este eliminată prin decizia finală a Comisiei (Hotărârea din 21 noiembrie 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctele 25 și 26).

               40

               Punerea în aplicare a sistemului de control al ajutoarelor de stat revine, pe de o parte, în sarcina Comisiei și, pe de altă parte, în sarcina instanțelor naționale, rolurile lor respective fiind complementare, însă distincte (Hotărârea din 13 februarie 2014, Mediaset, C‑69/13, EU:C:2014:71, punctul 19).

               41

               În timp ce aprecierea compatibilității unor măsuri de ajutor cu piața internă este de competența exclusivă a Comisiei, care acționează sub controlul instanțelor Uniunii, instanțele naționale asigură, până la adoptarea deciziei finale a Comisiei, protecția drepturilor justițiabililor în raport cu o încălcare eventuală de către autoritățile de stat a interdicției prevăzute la articolul 108 alineatul (3) TFUE (Hotărârea din 21 noiembrie 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, punctul 28).

               42

               Rezultă că, în ipoteza în care decizia în discuție în litigiul principal ar constitui un ajutor de stat în beneficiul Electrocentrale, autoritățile naționale ar avea obligația de a notifica acest ajutor Comisiei înainte de punerea sa în aplicare, în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE.

               43

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, se impune să se răspundă la a doua întrebare adresată că, în cazul în care o instanță națională califică drept ajutor de stat decizia unei societăți deținute în majoritate de un stat membru de a accepta, cu scopul stingerii unei creanțe, o dare în plată a unui activ care este proprietatea altei societăți al cărei acționar unic este acest stat membru și de a achita o sumă corespunzătoare diferenței dintre valoarea estimată a acestui activ și cuantumul acestei creanțe, autoritățile statului membru menționat au obligația de a notifica acest ajutor Comisiei înainte de punerea sa în aplicare, în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               44

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

                           1)

                           În împrejurări precum cele din cauza principală, decizia unei societăți deținute în majoritate de un stat membru de a accepta, cu scopul stingerii unei creanțe, o dare în plată a unui activ care este proprietatea altei societăți al cărei unic acționar este acest stat membru și de a achita o sumă corespunzătoare diferenței dintre valoarea estimată a acestui activ și cuantumul acestei creanțe este de natură să constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 TFUE dacă

                                 —

                                    această decizie constituie un avantaj acordat direct sau indirect prin intermediul resurselor de stat și este imputabilă statului,

                                 —

                                    întreprinderea beneficiară nu ar fi obținut facilități comparabile de la un creditor privat și

                                 —

                                    decizia menționată este de natură să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre și să denatureze concurența.

                           Revine instanțelor naționale sarcina de a verifica dacă aceste condiții sunt îndeplinite.

                           2)

                           În cazul în care o instanță națională califică drept ajutor de stat decizia unei societăți deținute în majoritate de un stat membru de a accepta, cu scopul stingerii unei creanțe, o dare în plată a unui activ care este proprietatea altei societăți al cărei acționar unic este acest stat membru și de a achita o sumă corespunzătoare diferenței dintre valoarea estimată a acestui activ și cuantumul acestei creanțe, autoritățile statului membru menționat au obligația de a notifica acest ajutor Comisiei Europene înainte de punerea sa în aplicare, în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE.

                           Da Cruz Vilaça

                           Berger

                           Borg Barthet

                           Levits

                           Biltgen

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 18 mai 2017.

                           Grefierul
                           A. Calot Escobar

                           Președintele Camerei a cincea
                           J. L. da Cruz Vilaça

            (
            1
         )	Limba de procedură: româna.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 19 aprilie 1988. # SPRL Louis Erauw-Jacquery împotriva Société coopérative La Hesbignonne. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de commerce de Liège - Belgia. # Cauza 27/87.