title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 26 mai 2016.#Bookit Ltd împotriva Commissioners for Her Majestyʼs Revenue and Customs.#Cerere de decizie preliminară formulată de First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Trimitere preliminară – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Directiva 2006/112/CE – Scutire – Articolul 135 alineatul (1) litera (d) – Operațiuni privind plăți și viramente – Noţiune – Cumpărare prin telefon sau pe internet de bilete de cinema – Plata cu un card de debit sau cu un card de credit – Servicii denumite «de prelucrare a plății cu un card».#Cauza C-607/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      26 mai 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată — Directiva 2006/112/CE — Scutire — Articolul 135 alineatul (1) litera (d) — Operațiuni privind plățile și viramentele — Noțiune — Cumpărare prin telefon sau pe internet de bilete de cinema — Plată cu cardul de debit sau cu cardul de credit — Servicii numite «de procesare a plății cu cardul»”
      În cauza C‑607/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [Tribunalul de Primă Instanță (Secția fiscală), Regatul Unit], prin decizia din 22 decembrie 2014, primită de Curte la 29 decembrie 2014, în procedura

         Bookit Ltd

      împotriva

         Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, doamna C. Toader, domnul A. Rosas, doamna A. Prechal și domnul E. Jarašiūnas (raportor), judecători,
      avocat general: domnul M. Campos Sánchez‑Bordona,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 16 decembrie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Bookit Ltd, de N. Gardner și de S. Mardell, solicitors, precum și de Z. Yang, barrister, și de A. Hitchmough, QC;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de M. Holt, în calitate de agent, asistat de K. Beal, QC;

               —

               pentru guvernul elen, de S. Charitaki și de A. Magrippi, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes, de A. Cunha și de R. Campos Laires, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Lozano Palacios și de R. Lyal, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7, denumită în continuare „Directiva TVA”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Bookit Ltd, pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs (administrația fiscală și vamală din Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, denumită în continuare „administrația fiscală”), în legătură cu refuzul scutirii de taxa pe valoarea adăugată (TVA) a anumitor prestări de servicii efectuate de Bookit.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA supune la plata TVA‑ului „prestările de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul unui stat membru de către o persoană impozabilă care acționează ca atare”.

               4

               Articolul 135 alineatul (1) literele (b)-(g) din această directivă prevede, în termeni în esență identici, scutirile care erau prevăzute anterior la articolul 13 secțiunea B litera (d), respectiv la punctele 1-6 din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO 1977, L 145, p. 1).

               5

               Potrivit articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA:
               „Statele membre scutesc următoarele operațiuni:
               […]

                        (d)

                        operațiuni, inclusiv negocierea, privind conturile de depozit sau conturile curente, plăți, viramente, creanțe, cecuri și alte instrumente negociabile, exceptând recuperarea creanțelor […]”

         Dreptul Regatului Unit

               6

               Articolul 31 din Value Added Tax Act 1994 (Legea din 1994 privind taxa pe valoarea adăugată, denumită în continuare „Legea din 1994”) prevede la alineatul (1) că „[l]ivrările de bunuri sau prestările de servicii sunt scutite dacă corespund descrierii care figurează în prezent la anexa 9”.

               7

               Anexa 9 amintită menționează mai multe grupe de bunuri și de servicii care beneficiază de o scutire de TVA. Grupa 5 din aceasta vizează finanțele și prevede scutirea următoarelor servicii:
               „[…]

                        1.

                        Viramentul, transferul sau primirea de bani, a oricărui titlu care reprezintă bani sau a oricărui bilet sau ordin care are drept scop plata în bani, precum și orice operațiune referitoare la bani sau la efecte similare.

                  […]

                        5.

                        Furnizarea de servicii de către intermediari în legătură cu orice operațiune vizată la punctul 1, 2, 3, 4 sau 6 (indiferent dacă asemenea operațiuni sunt încheiate în final) de către o persoană care acționează în calitate de intermediar.

                  […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               8

               Bookit este o societate deținută în proporție de 100 % de Odeon Cinemas Holding Limited (denumită în continuare „Odeon”), care deține și exploatează un lanț de cinematografe în Regatul Unit. Activitatea comercială declarată a Bookit constă în procesarea plăților efectuate cu carduri de debit și cu carduri de credit (denumită în continuare „procesarea plății cu cardul”) pentru clienții grupului deținut de Odeon. Ea gestionează de asemenea un call center în numele Odeon. Veniturile Bookit provin exclusiv din operațiunile legate de grupul deținut de Odeon și de la clienții acestor cinematografe.

               9

               Printr‑o decizie din 24 decembrie 2009, administrația fiscală a concluzionat că prestațiile efectuate de Bookit în schimbul unor plăți descrise clienților care cumpărau bilete de cinema Odeon drept comisioane aferente serviciului de procesare a plății cu cardul nu constituie prestări de servicii scutite în temeiul grupei 5 din anexa 9 la Legea din 1994. Bookit a formulat o acțiune la First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [Tribunalul de Primă Instanță (Secția fiscală), Regatul Unit] împotriva acestei decizii.

               10

               Această instanță precizează că vânzările de bilete pentru cinematografele Odeon se efectuează fie la casele și la automatele cinematografelor, fie prin telefon, prin intermediul unui call center, fie pe internet.

               11

               Vânzările la case sunt realizate de angajații Odeon. Pentru aceste vânzări, ca și pentru cele realizate la automatele cinematografelor, Bookit furnizează Odeon servicii de procesare a plăților cu cardul, însă niciun comision nu se facturează Odeon sau clienților pentru aceste servicii. Vânzările prin telefon și pe internet sunt efectuate de Bookit, care acționează în calitate de agent al Odeon. Pentru aceste vânzări, cumpărarea biletelor cu cardul de debit sau cu cardul de credit determină plata de către client a prețului biletului, precum și a comisionului aferent serviciului de procesare a plății cu cardul. În perioadele în cauză, acesta a variat între 0,65 și 0,75 lire sterline (GBP) (aproximativ 0,82 și 0,95 euro) pe operațiune.

               12

               Instanța de trimitere arată că, în toată perioada în cauză, plățile cu cardul de debit și cu cardul de credit percepute de Bookit de la clienții care cumpărau bilete pentru cinematografele Odeon au fost procesate de banca sa acceptantă, în temeiul unui contract de prestări de servicii. Acest contract prevedea că banca acceptantă creditează contul Bookit cu totalul cuantumului operațiunilor pentru care îi erau prezentate datele aferente operațiunilor cu cardul în cauză. Acesta prevedea de asemenea că Bookit sau, dacă era cazul, Odeon era obligată, pe de o parte, să obțină, de la banca sa acceptantă, un cod de autorizare – eliberat de banca titularului cardului, numită „banca emitentă”, și care confirma, în esență, validitatea cardului și disponibilitatea fondurilor – înaintea efectuării oricărei vânzări și, pe de altă parte, să se asigure că acest cod era inclus într‑un fișier, numit „fișier de plăți”, care prelua datele operațiunilor cu cardul și care trebuia să fie retransmis acestei bănci acceptante la sfârșitul zilei în vederea încheierii plăților.

               13

               Odeon și Bookit au încheiat de asemenea un contract de prestări de servicii distinct cu DataCash Limited, în temeiul căruia DataCash furniza „servicii de plată standard cu cardul bancar”. Aceste servicii cuprindeau obținerea codurilor de autorizare în numele și pe seama Bookit, prin depunerea cererilor de autorizare necesare la banca acceptantă și primirea răspunsurilor corespunzătoare, precum și stocarea autorizațiilor într‑un fișier grupat, care permitea să se afle dacă vânzările au fost efectuate de Odeon în cinematografe sau de Bookit la distanță, în vederea procesării de către banca acceptantă.

               14

               Instanța de trimitere arată că, în practică, cumpărarea unui bilet de cinema prin telefon sau pe internet include etapele descrise în continuare. Mai întâi, clientul furnizează Bookit datele relevante privind cardul de debit sau cardul de credit pe care dorește să îl utilizeze, precum numele și adresa titularului acestuia, numărul și criptograma care figurează pe verso, date pe care Bookit le trimite, prin intermediul DataCash, băncii acceptante. Aceasta din urmă le transmite băncii emitente care, dacă sunt acceptate, alocă banii și transmite un cod de autorizare băncii acceptante. Aceasta, prin intermediul DataCash, transmite respectivul cod Bookit, care, atunci când îl primește, examinează dacă locurile de cinema solicitate sunt încă disponibile. În caz afirmativ, biletele sunt atribuite clientului, iar operațiunea este încheiată pentru acesta din urmă, care primește din partea Odeon o confirmare a rezervării care indică că au fost sau vor fi prelevate prin intermediul cardului său o sumă în schimbul biletelor rezervate, precum și o sumă datorată Bookit cu titlu de cheltuieli de rezervare.

               15

               Ulterior, în cadrul procesului de la sfârșitul zilei efectuat de fiecare cinematograf, Bookit transmite DataCash informațiile de plată pe care le‑a colectat, sub forma unor fișiere de plăți care cuprind, pentru fiecare operațiune, datele referitoare la plata cu cardul, inclusiv codul de autorizare al băncii emitente, apoi DataCash trimite băncii acceptante un fișier grupat care preia toate operațiunile încheiate în cursul zilei, în vederea transmiterii lor diferitor bănci emitente, ceea ce declanșează plata de către băncile emitente către banca acceptantă. Aceasta din urmă creditează atunci contul bancar al Bookit cu fondurile în cauză. În sfârșit, Bookit virează către Odeon încasările provenind din vânzarea biletelor și păstrează comisioanele aferente serviciului de procesare a plății cu cardul.

               16

               Instanța de trimitere arată că rolul Bookit cuprinde astfel, pe de o parte, o prestație ca agent al Odeon de vânzare a biletelor și, pe de altă parte, furnizarea către cumpărătorii acestor bilete de servicii de procesare a plății cu cardul constând în obținerea informațiilor privind cardul de la client, în transmiterea acestor informații băncii acceptante, în obținerea codului de autorizare de la aceasta din urmă și în retransmiterea informațiilor referitoare la card, inclusiv codul de autorizare, băncii acceptante în cadrul procesului de plată.

               17

               Instanța de trimitere precizează că, în primul rând, fără fișierele de plăți, banca acceptantă nu ar fi în măsură să știe dacă operațiunile au fost încheiate. În al doilea rând, Bookit nu ar putea procesa plățile cu cardul fără serviciile unei bănci acceptante întrucât nu poate furniza datele referitoare la carduri direct băncilor emitente în vederea obținerii codurilor de autorizare. În al treilea rând, Bookit are de asemenea nevoie de serviciile DataCash pentru ca datele referitoare la carduri să fie puse sub o formă recunoscută de sistemul de plată. Instanța menționată arată că pentru aceasta este însă cert că intervenția DataCash nu are un impact asupra naturii serviciului furnizat de Bookit. În al patrulea rând, ea atrage atenția că relațiile dintre Odeon, Bookit și clienții lor sunt descrise pe situl internet al Odeon și este de părere că, pe întreaga perioadă în cauză, acești clienți știau că încheie un contract distinct cu Bookit pentru prestarea serviciului de procesare a plății cu cardul, în schimbul plății unui comision.

               18

               În fața instanței de trimitere, Bookit susține că serviciul de procesare a plății cu cardul pe care îl furnizează cumpărătorilor de bilete de cinema Odeon constituie o prestare de servicii scutită în temeiul anexei 9 grupa 5 punctul 1 din Legea din 1994 și al articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA, transmiterea către banca acceptantă a datelor referitoare la carduri, inclusiv a codurilor de autorizare, având ca efect transferul fondurilor în contul pe care Bookit îl deține la această bancă.

               19

               Administrația fiscală, în schimb, arată că Bookit nu operează în niciun moment transferul de fonduri pentru clienții Odeon în sensul jurisprudenței Curții, acest transfer fiind efectuat de banca acceptantă împreună cu băncile emitente. Prin urmare, serviciile efectuate de Bookit ar fi supuse cotei de TVA standard.

               20

               Instanța de trimitere arată că întâmpină, la fel ca alte instanțe din Regatul Unit, dificultăți în a determina ce tip de activitate intră în domeniul de aplicare al scutirii prevăzute la articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA.

               21

               În aceste condiții, First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [Tribunalul de Primă Instanță (Secția fiscală)] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        În cazul scutirii de TVA prevăzute la articolul 135 alineatul (1) litera (d) din [Directiva TVA], astfel cum a fost interpretat de Curte în Hotărârea din 5 iunie 1997, SDC (C‑2/95, EU:C:1997:278), care sunt principiile relevante care trebuie să fie aplicate atunci când se stabilește dacă un «serviciu de procesare a plăților efectuate [cu cardul]» (cum este serviciul furnizat în speță) are «ca efect un transfer de fonduri și determină modificări juridice și financiare» în sensul punctului 66 din hotărârea respectivă?

                        2)

                        Care sunt elementele care diferențiază, în principiu, i) un serviciu care constă în comunicarea informațiilor financiare fără de care plata nu ar fi realizată, dar care nu se încadrează în domeniul de aplicare al scutirii [ca în Hotărârea din 28 iulie 2011, Nordea Pankki Suomi (C‑350/10, EU:C:2011:532)], ii) de un serviciu de procesare a datelor care are în practică efectul de a transfera fondurile și în privința cărora Curtea a statuat că se poate încadra, prin urmare, în domeniul de aplicare al scutirii [ca la punctul 66 din Hotărârea din 5 iunie 1997, SDC (C‑2/95, EU:C:1997:278)]?

                        3)

                        În special și în cadrul serviciilor de procesare a plății [cu cardul]:

                                 a)

                                 este scutirea aplicabilă unor astfel de servicii care determină un transfer de fonduri, dar care nu cuprinde funcția care constă în debitarea unui cont sau în creditarea altuia cu suma corespunzătoare?

                                 b)

                                 depinde dreptul la scutire de aspectul dacă prestatorul de servicii obține el însuși codurile de autorizare direct de la banca emitentă sau, în mod alternativ, le obține prin banca sa acceptantă?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Observații introductive

               22

               Instanța de trimitere își întemeiază cererea de decizie preliminară pe premisa potrivit căreia serviciul de procesare a plății cu cardul efectuat de Bookit atunci când o persoană care dorește să meargă la un cinematograf Odeon cumpără prin intermediul Bookit un bilet pe care îl plătește prin intermediul unui card de debit sau al unui card de credit constituie o prestare de servicii distinctă și independentă de vânzarea acestui bilet.

               23

               Curtea a statuat însă că cheltuielile suplimentare facturate clienților de un prestator de servicii, în cazul în care clienții respectivi plătesc aceste servicii prin card de credit, prin card de debit, prin cec sau în numerar la ghișeul unei bănci sau al unui agent împuternicit să primească plata în numele acestui prestator de servicii, nu reprezintă contrapartida unei prestări de servicii distincte și independente de prestarea de servicii principală pentru care este efectuată această plată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 decembrie 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, punctul 32).

               24

               În această privință, Curtea a considerat, mai întâi, că punerea la dispoziția clienților de către prestatorul unui serviciu principal a unei infrastructuri ce le permite să plătească prețul serviciului respectiv, în special prin card bancar, nu reprezintă pentru clienții respectivi un scop în sine și că această pretinsă prestare de servicii, la care clienții menționați nu pot să recurgă independent de cumpărarea serviciului principal, nu prezintă, din punctul de vedere al acestora din urmă, niciun interes autonom în raport cu acest serviciu (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 decembrie 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, punctul 27).

               25

               În continuare, Curtea a adăugat că primirea unei plăți, precum și procesarea acesteia sunt legate în mod intrinsec de orice prestare de servicii furnizată cu titlu oneros și că este inerent unei asemenea prestații ca prestatorul de servicii să solicite să fie plătit și să depună eforturile necesare în vederea efectuării de către client, în schimbul prestației furnizate, a unei plăți efective, considerând că, în principiu, orice mod de plată pentru o prestare de servicii implică faptul ca prestatorul să efectueze anumite demersuri pentru procesarea plății, chiar dacă întinderea acestor demersuri poate varia în funcție de modul de plată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 decembrie 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, punctul 28).

               26

               În sfârșit, Curtea a precizat că împrejurarea că un preț distinct pentru pretinsul serviciu financiar este identificat în documentul contractual și este detaliat în mod separat în facturile adresate clienților nu este determinantă în această privință, considerând că faptul că este facturat un preț unic sau că au fost prevăzute contractual prețuri distincte nu prezintă o importanță decisivă pentru a stabili dacă trebuie să se considere că există două sau mai multe operațiuni distincte sau o operațiune economică unică (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 decembrie 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, punctul 29 și jurisprudența citată).

               27

               În conformitate cu o jurisprudență constantă a Curții, este de competența instanței naționale să aprecieze dacă elementele care îi sunt prezentate caracterizează, prin prisma realității economice și comerciale a operațiunilor în discuție, existența unei operațiuni unice, dincolo de forma contractuală a acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 februarie 2008, Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, punctul 54, și Hotărârea din 20 iunie 2013, Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, punctele 42-45) și luând în considerare toate împrejurările în care se desfășoară aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 decembrie 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, punctul 26 și jurisprudența citată).

               28

               Având în vedere aceste elemente, revine instanței de trimitere sarcina să verifice dacă, în cauza principală, serviciul de procesare a plății cu cardul, furnizat de Bookit, ar trebui să fie considerat, în vederea aplicării TVA‑ului, drept un serviciu accesoriu vânzării biletelor de cinema în cauză sau drept un serviciu accesoriu unui alt serviciu principal care ar fi furnizat de Bookit cumpărătorilor biletelor respective, care ar putea fi rezervarea sau cumpărarea în avans și la distanță de bilete de cinema, și, prin urmare, ca formând împreună cu această prestație principală o prestație unică, astfel încât acestui serviciu ar trebui să i se aplice același tratament fiscal precum prestației principale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 februarie 1999, CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, punctul 32, și Hotărârea din 16 aprilie 2015, Wojskowa Agencja Mieszkaniowa w Warszawie, C‑42/14, EU:C:2015:229, punctul 31).

               29

               Sub această rezervă, este necesar să se procedeze în speță la interpretarea de către Curte a dreptului Uniunii solicitată de instanța de trimitere.

         Cu privire la întrebări

               30

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că scutirea de TVA care este prevăzută în cuprinsul acestuia se aplică unui serviciu numit „de procesare a plății cu cardul”, precum cel în discuție în litigiul principal, efectuat de o persoană impozabilă, prestator al acestui serviciu, atunci când o persoană cumpără prin intermediul acestui prestator un bilet de cinema pe care respectivul prestator îl vinde în numele și pe seama unei alte entități, indiferent dacă acea persoană plătește cu cardul de debit sau cu cardul de credit.

               31

               Din decizia de trimitere reiese că acest serviciu de procesare a plății cu cardul constă, mai întâi, în obținerea de către prestatorul respectivului serviciu, de la cumpărător, a datelor referitoare la cardul de debit sau la cardul de credit pe care acest cumpărător dorește să îl utilizeze și în transmiterea de către acest prestator a acestor date băncii sale acceptante, care le transmite băncii emitente. Acesta constă, apoi, atunci când banca emitentă, după primirea acestor date, a confirmat băncii acceptante, prin transmiterea către aceasta din urmă a unui cod de autorizare, validitatea cardului și disponibilitatea fondurilor necesare, în primirea codului respectiv de către acest prestator, prin intermediul băncii sale acceptante, ceea ce îl autorizează să realizeze vânzarea. El constă, în sfârșit, în retransmiterea de către acest prestator băncii sale acceptante, la sfârșitul zilei, a unui fișier de plăți care recapitulează ansamblul vânzărilor realizate efectiv în cursul zilei și care cuprinde datele relevante referitoare la cardurile de plată utilizate, inclusiv codurile de autorizare, în vederea retransmiterii sale de către banca acceptantă diferitor bănci emitente în cauză, care procedează astfel la plățile sau la viramentele către această bancă acceptantă, care transferă fondurile în cauză în contul prestatorului de servicii respectiv.

               32

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că articolul 135 alineatul (1) literele (b)-(g) din Directiva TVA preia, fără modificări de substanță, scutirile care erau prevăzute anterior la articolul 13 secțiunea B litera (d) din A șasea directivă 77/388, respectiv la punctele 1-6 ale acestuia. Prin urmare, jurisprudența referitoare la aceste din urmă dispoziții rămâne pertinentă pentru interpretarea dispozițiilor echivalente ale Directivei TVA.

               33

               Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, scutirile prevăzute la articolul 135 alineatul (1) din Directiva TVA constituie noțiuni autonome de drept al Uniunii care au ca obiect evitarea unor divergențe în aplicarea sistemului TVA‑ului de la un stat membru la altul (a se vedea Hotărârea din 10 martie 2011, Skandinaviska Enskilda Banken, C‑540/09, EU:C:2011:137, punctul 19 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 22 octombrie 2015, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, punctul 33 și jurisprudența citată).

               34

               Tot dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că termenii folosiți pentru a desemna scutirile menționate sunt de strictă interpretare, dat fiind că aceste scutiri constituie derogări de la principiul general potrivit căruia TVA‑ul este perceput pentru fiecare prestare de servicii efectuată cu titlu oneros de către o persoană impozabilă (a se vedea în special Hotărârea din 28 iulie 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, punctul 23, precum și Hotărârea din 22 octombrie 2015, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, punctul 34 și jurisprudența citată).

               35

               În acest context, trebuie amintit că articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA prevede că statele membre scutesc „operațiuni, inclusiv negocierea, privind conturile de depozit sau conturile curente, plăți, viramente, creanțe, cecuri și alte instrumente negociabile, exceptând recuperarea creanțelor”.

               36

               Operațiunile scutite în temeiul acestei dispoziții sunt, prin urmare, definite în funcție de natura prestărilor de servicii furnizate, iar nu în funcție de prestator sau de destinatarul serviciului. Scutirea nu este, așadar, subordonată cerinței ca operațiunile să fie efectuate de un anumit tip de întreprindere sau de persoană juridică, din moment ce operațiunile în cauză aparțin domeniului operațiunilor financiare (a se vedea Hotărârea din 28 octombrie 2010, Axa UK, C‑175/09, EU:C:2010:646, punctul 26 și jurisprudența citată).

               37

               În speță este cert că doar scutirea prevăzută la articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA în favoarea unor „operațiuni […] privind […] plăți [și] viramente” poate fi relevantă în cauza principală.

               38

               În această privință, Curtea a statuat deja că viramentul este o operațiune care constă în executarea unui ordin de transfer al unei sume de bani dintr‑un cont bancar în alt cont bancar. Viramentul se caracterizează în special prin faptul că determină modificarea situației juridice și financiare care există, pe de o parte, între ordonator și beneficiar și, pe de altă parte, între aceștia și băncile lor, precum și, dacă este cazul, între bănci. În plus, operațiunea care determină modificarea este simplul transfer de fonduri între conturi, independent de motivul acestuia. Astfel, întrucât viramentul este doar un mijloc de a transfera fonduri, aspectele funcționale sunt decisive pentru a determina dacă o operațiune constituie un virament în sensul articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, punctul 53, și Hotărârea din 28 iulie 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, punctul 25).

               39

               În plus, textul articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA nu exclude, în principiu, ca o operațiune de virament să fie defalcată în mai multe servicii distincte, care constituie în acest caz „operațiuni privind” viramentele în sensul acestei dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, punctul 64). Deși nu se poate exclude ca scutirea în discuție să se poată extinde la servicii care nu reprezintă în mod intrinsec viramente, această scutire nu poate totuși privi decât operațiuni care formează un ansamblu distinct, apreciat în mod global, și care au drept efect îndeplinirea funcțiilor specifice și esențiale ale unor asemenea viramente (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, punctele 66-68).

               40

               Rezultă din cele ce precedă că, pentru a fi calificate drept operațiuni privind viramentele în sensul articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA, serviciile în discuție trebuie să formeze un ansamblu distinct, apreciat în mod global, care are drept efect îndeplinirea funcțiilor specifice și esențiale ale unui virament și, prin urmare, care are ca efect un transfer de fonduri și determină modificări juridice și financiare. În această privință, este necesar să se distingă serviciul scutit în sensul Directivei TVA de furnizarea unei simple prestații materiale sau tehnice. În acest scop, este pertinent să se examineze în special întinderea răspunderii prestatorului de servicii, mai ales problema dacă această răspundere se limitează la aspectele tehnice sau dacă se extinde la funcțiile specifice și esențiale ale operațiunilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, punctul 66, și Hotărârea din 28 iulie 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, punctul 24).

               41

               Este de asemenea necesar să se sublinieze că, întrucât aspectele funcționale sunt decisive pentru a determina dacă o operațiune privește un virament în sensul articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA, criteriul care permite să se facă distincție între o operațiune care are ca efect un transfer de fonduri și determină modificări juridice și financiare în sensul jurisprudenței amintite la punctele 38-40 din prezenta hotărâre, care intră în domeniul de aplicare al scutirii în cauză, și o operațiune care nu are asemenea efecte și, prin urmare, nu intră în domeniul de aplicare al acesteia constă în aspectul dacă operațiunea respectivă transferă, în mod efectiv sau potențial, proprietatea fondurilor în discuție sau are ca efect îndeplinirea funcțiilor specifice și esențiale ale unui asemenea transfer (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 iulie 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, punctul 33).

               42

               În această privință, deși faptul că prestatorul de servicii în cauză debitează și/sau creditează el însuși în mod direct un cont sau chiar intervine prin înscriere în conturile aceluiași titular permite, în principiu, să se considere că această condiție este îndeplinită și să se constate caracterul scutit al serviciului avut în vedere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 martie 2014, ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, punctele 80, 81 și 85), simplul fapt că acest serviciu nu cuprinde în mod direct o asemenea funcție nu poate exclude însă de la bun început ca acesta să poată intra în domeniul de aplicare al scutirii în discuție, considerând că interpretarea amintită la punctul 38 din prezenta hotărâre nu prejudecă modalitățile de realizare a viramentelor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 martie 2014, ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, punctul 80).

               43

               Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, considerațiile referitoare la operațiunile privind viramentele sunt aplicabile de asemenea operațiunilor privind plățile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, punctul 50, și Hotărârea din 28 iulie 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, punctul 26).

               44

               În speță trebuie arătat că, astfel cum reiese din descrierea care figurează la punctul 31 din prezenta hotărâre, un serviciu de procesare a plății cu cardul, precum cel în discuție în litigiul principal, are ca efect determinarea executării unei plăți sau a unui virament, iar un asemenea serviciu poate fi considerat indispensabil pentru executarea acesteia, considerându‑se că, după cum reiese din decizia de trimitere, tocmai transmiterea la sfârșitul zilei a fișierului de plăți de către prestatorul acestui serviciu băncii sale acceptante este cea care declanșează procesul de plată sau de virament al sumelor în cauză de la băncile emitente către banca acceptantă respectivă și, într‑o ultimă etapă, în contul acestui prestator și că sunt executate efectiv doar plățile sau viramentele pentru care informațiile necesare sunt preluate în fișierul menționat.

               45

               Cu toate acestea, în primul rând, întrucât articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte, din simpla împrejurare că un serviciu este indispensabil pentru efectuarea unei operațiuni scutite nu se poate deduce că acesta este scutit (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, punctul 65, și Hotărârea din 28 iulie 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, punctul 31).

               46

               În al doilea rând, nici obținerea de către prestatorul acestui serviciu, de la cumpărător, a datelor referitoare la cardul de plată pe care acesta din urmă dorește să îl utilizeze, nici transmiterea lor de către acest prestator băncii sale acceptante, nici primirea de către acest prestator a codului de autorizare emis de banca emitentă, nici chiar retransmiterea de către acest prestator către banca sa acceptantă, la sfârșitul zilei, a unui fișier de plăți care preia în special codurile de autorizare aferente vânzărilor realizate nu pot fi considerate, individual sau împreună, ca realizând o funcție specifică și esențială a unei operațiuni de plată sau de virament în sensul articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA.

               47

               Este cert, având în vedere această descriere, că prestatorul unui astfel de serviciu nu debitează și nu creditează el însuși în mod direct conturile în cauză, nici nu intervine în acestea prin înscriere în cont, nici măcar nu ordonă un asemenea debit sau credit, întrucât cumpărătorul este cel care, prin utilizarea cardului său de plată în vederea efectuării unei achiziții, decide că contul său va fi debitat în favoarea contului unui terț.

               48

               În plus, astfel cum a indicat Comisia Europeană în ședință, fișierele de plăți prezentate de un comerciant prestator de servicii băncii sale acceptante nu sunt nimic altceva decât o cerere privind obținerea unei plăți într‑o formă electronică. Retransmiterea unui asemenea fișier la sfârșitul zilei urmărește astfel doar informarea sistemului de plată în cauză cu privire la faptul că o vânzare autorizată în prealabil a fost într‑adevăr efectuată. Prin urmare, nu s‑ar putea considera că retransmiterea menționată execută plata sau viramentul în cauză sau că are ca efect îndeplinirea funcțiilor specifice și esențiale ale acestora. Împrejurarea că un asemenea fișier se limitează să reia datele și codurile aferente vânzărilor realizate efectiv și, prin urmare, ale celor pentru care s‑a confirmat disponibilitatea biletului dorit de client este irelevantă în această privință, împrejurarea respectivă fiind inerentă naturii înseși a unui asemenea fișier.

               49

               Este necesar să se sublinieze de asemenea că, astfel cum reiese din decizia de trimitere, codul de autorizare – pe care prestatorul se limitează de altfel să îl solicite, să îl recepționeze și să îl retransmită și asupra emiterii căruia nu are deci un control – care este cuprins în acest fișier nu reprezintă decât autorizarea efectuării vânzării, pe care banca emitentă în cauză, prin intermediul băncii acceptante, o dă prestatorului. Prin urmare, nu este vorba nici despre o funcție specifică și esențială transferului proprietății fondurilor în discuție. Așadar, faptul că un asemenea cod este obținut de prestatorul acestui serviciu direct din partea băncii emitente sau prin intermediul băncii sale acceptante este irelevant pentru a determina dacă un serviciu de procesare a plății cu cardul, precum cel în discuție în litigiul principal, intră sau nu intră în domeniul de aplicare al scutirii în discuție.

               50

               În al treilea rând, din decizia de trimitere nu reiese dacă prestatorul unui asemenea serviciu și‑ar asuma vreo răspundere în ceea ce privește realizarea transformărilor juridice și financiare care caracterizează existența unei operațiuni de virament sau de plată scutite în sensul articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA și, prin urmare, în ceea ce privește funcțiile specifice și esențiale ale procesului de transfer al fondurilor care intervine între băncile emitente și banca acceptantă, apoi de la banca acceptantă în contul acestui prestator. În special, deși prestatorul unui serviciu de procesare cu cardul se poate angaja, așa cum indică Bookit în observațiile sale scrise, față de cumpărătorul său și, eventual, față de entitatea pe seama căreia realizează vânzarea să efectueze corespunzător această vânzare și acest serviciu de procesare a plății cu cardul aferent, așadar, să execute satisfăcător acest serviciu, această răspundere nu implică faptul că prestatorul respectiv își asumă o răspundere pentru realizarea modificărilor juridice și financiare care sunt de natură să caracterizeze o operațiune de plată sau de virament scutită.

               51

               Din ansamblul acestor elemente rezultă că prestatorul unui serviciu de procesare a plății cu cardul, precum cel în discuție în litigiul principal, nu participă în mod specific și esențial la modificările juridice și financiare care materializează un transfer al proprietății fondurilor în cauză și care permit, potrivit jurisprudenței Curții, caracterizarea unei operațiuni privind plățile sau viramentele scutite în temeiul articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA, ci se limitează să pună în aplicare mijloace tehnice și administrative care îi permit să colecteze informații și să le comunice băncii sale acceptante, precum și să îi fie comunicate, pe aceeași cale, informații care îi permit să realizeze o vânzare și să primească fondurile corespunzătoare.

               52

               În această privință, trebuie amintit că natura automatizată a unui asemenea serviciu, în special faptul că transmiterea fișierului de plăți determină declanșarea automată a plăților sau a viramentelor avute în vedere, nu poate modifica natura serviciului furnizat și, în consecință, nu are impact asupra aplicării scutirii în discuție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, punctul 37).

               53

               Un serviciu de procesare a plății cu cardul, precum cel în discuție în litigiul principal, care constă, astfel, în esență, într‑un schimb de informații între un comerciant și banca sa acceptantă în vederea primirii plății unui bun sau a unui serviciu oferit spre vânzare nu poate intra în domeniul de aplicare al scutirii prevăzute la articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA în favoarea operațiunilor privind plățile și viramentele.

               54

               În fond, pe de o parte, un asemenea serviciu nu poate fi considerat ca fiind, prin natura sa, o operațiune financiară în sensul articolului 135 alineatul (1) literele (b)-(g) din Directiva TVA decât dacă se apreciază că orice comerciant care întreprinde demersurile necesare pentru a primi o plată efectuată cu un card de debit sau cu un card de credit realizează o operațiune financiară în sensul acestor dispoziții, ceea ce ar lipsi această noțiune de sensul său și ar încălca cerința strictei interpretări a scutirilor de TVA.

               55

               Pe de altă parte, acordarea scutirii prevăzute la articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA unui serviciu de procesare a plății cu cardul, precum cel în discuție în litigiul principal, ar contraveni obiectivelor urmărite de scutirea operațiunilor financiare, care urmărește să reducă dificultățile legate de determinarea bazei de impozitare și a cuantumului TVA‑ului deductibil și să evite o creștere a costului creditului de consum (Hotărârea din 19 aprilie 2007, Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, EU:C:2007:232, punctul 24, precum și Ordonanța din 14 mai 2008, Tiercé Ladbroke și Derby, C‑231/07 și C‑232/07, nepublicată, EU:C:2007:332, punctul 24).

               56

               Astfel, aplicarea TVA‑ului unui serviciu de procesare a plății cu cardul, precum cel în discuție în litigiul principal, nu prezintă asemenea dificultăți. În special, baza de impozitare, care corespunde contraprestației primite în schimbul acestui serviciu, și anume comisionul facturat cumpărătorului biletului pentru serviciul respectiv, poate fi determinată cu ușurință, iar o asemenea operațiune nu implică un credit pentru cumpărător din partea prestatorului acestui serviciu. Prin urmare, un asemenea serviciu nu are vocație să fie scutit în temeiul articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA.

               57

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că scutirea de TVA prevăzută în cuprinsul acestuia pentru operațiunile privind plățile și viramentele nu se aplică unui serviciu numit „de procesare a plății cu cardul de debit sau cu cardul de credit”, precum cel în discuție în litigiul principal, efectuat de o persoană impozabilă, prestator al acestui serviciu, atunci când o persoană cumpără prin intermediul acestui prestator un bilet de cinema pe care persoana impozabilă menționată îl vinde în numele și pe seama unei alte entități, indiferent dacă acea persoană plătește cu cardul de debit sau cu cardul de credit.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               58

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                     Articolul 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că scutirea de taxa pe valoarea adăugată care este prevăzută în cuprinsul acestuia pentru operațiunile privind plățile și viramentele nu se aplică unui serviciu numit „de procesare a plății cu cardul de debit sau cu cardul de credit”, precum cel în discuție în litigiul principal, efectuat de o persoană impozabilă, prestator al acestui serviciu, atunci când o persoană cumpără prin intermediul acestui prestator un bilet de cinema pe care respectivul prestator îl vinde în numele și pe seama unei alte entități, indiferent dacă acea persoană plătește cu cardul de debit sau cu cardul de credit.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din 8 iulie 2010. # Stefano Sotgia împotriva Comisiei Europene. # Funcție publică - Funcționari. # Cauza F-130/06.


Hotărârea Curții din data de 14 decembrie 1962. # Milchwerke Heinz Wöhrmann & Sohn KG și Alfons Lütticke GmbH împotriva Comisiei Comunității Economice Europene. # Cauze conexate 31/62 și 33/62.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 11 noiembrie 1992. # Roland Teulie împotriva Cave coopérative "les Vignerons de Puissalicon". # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal d'instance de Béziers - Franța. # Cauza C-251/91.


Hotărârea Curții din data de 10 iulie 1984. # Dansk Denkavit ApS împotriva Ministeriet for skatter og afgifter. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Østre Landsret - Danemarca. # Cauza 42/83.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 11 mai 1993. # H.J.J. van Doesselaar împotriva Minister van Verkeer en Waterstaat. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Țările de Jos. # Cauza C-304/91.


title: Cauza T-61/22: Acțiune introdusă la 31 ianuarie 2022 – OD/Eurojust

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/57

      Acțiune introdusă la 31 ianuarie 2022 – OD/Eurojust
      (Cauza T-61/22)
      (2022/C 119/81)
      Limba de procedură: franceza

         Părțile

         Reclamantă: OD (reprezentant: N. de Montigny, avocată)

         Pârâtă: Agenția Uniunii Europene pentru Cooperare în Materie de Justiție Penală

         Concluziile

      Reclamanta solicită Tribunalului:

                  —

                  anularea deciziei din 17 iunie 2021;

                  —

                  anularea, dacă este necesar, în măsura în care ar aduce o motivare suplimentară, a deciziei din 21 octombrie 2021;

                  —

                  obligarea agenției să o despăgubească pe reclamantă cu suma de 35 000 de euro ex aequo et bono pentru prejudiciile psihologice, materiale și morale;

                  —

                  obligarea pârâtei la plata cheltuielilor de judecată.

         Motivele și principalele argumente

      În susținerea acțiunii împotriva deciziei de schimbare a repartizării, reclamanta invocă patru motive.

                  1.

                  Primul motiv, întemeiat pe încălcarea principiului confidențialității în legătură cu cererea de asistență și pe lipsa unei aparențe de imparțialitate în soluționarea dosarului său de către Eurojust.

                  2.

                  Al doilea motiv, întemeiat pe lipsa competenței directorului administrativ de a lua decizia atacată, din cauza situației sale de conflict de interese, a lipsei imparțialității sale față de reclamantă, sau, în orice caz, a lipsei unei aparențe de imparțialitate, și a încălcării regulilor de înlocuire a autorității abilitate să încheie contractele de muncă în cazul imposibilității de a interveni.

                  3.

                  Al treilea motiv, întemeiat pe abuzul de procedură și pe un abuz de putere din partea directorului administrativ.

                  4.

                  Al patrulea motiv, întemeiat pe faptul că schimbarea repartizării în pretinsul interes al serviciului a avut loc cu încălcarea obligației de solicitudine, fără a se lua în considerare nici interesul serviciului, nici cel al agentului și fără respectarea dreptului de a fi ascultat și a obligației de motivare a deciziei care afectează interesele agentului în cauză.


title: Cauza T-361/20: Ordonanța Tribunalului din 21 decembrie 2021 – El Corte Inglés/EUIPO – Europull (GREEN COAST)

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/58

      Ordonanța Tribunalului din 21 decembrie 2021 – El Corte Inglés/EUIPO – Europull (GREEN COAST)
      (Cauza T-361/20) (1)

      (2022/C 119/82)
      Limba de procedură: engleza
      Președintele Camerei a treia a dispus radierea cauzei.

         (1)  JO C 255, 3.8.2020.


title: Cauza T-724/20: Ordonanța Tribunalului din 21 decembrie 2021 – Senseon Tech/EUIPO – Accuride International (SENSEON)

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/58

      Ordonanța Tribunalului din 21 decembrie 2021 – Senseon Tech/EUIPO – Accuride International (SENSEON)
      (Cauza T-724/20) (1)

      (2022/C 119/83)
      Limba de procedură: engleza
      Președintele Camerei a șasea a dispus radierea cauzei.

         (1)  JO C 44, 8.2.2021.


title: Cauzele conexate T-23/21, T-50/21 și T-51/21: Ordonanța Tribunalului din 27 ianuarie 2022 – About You/EUIPO – Safe-1 Immobilieninvest (Y/O/U), (Y/O/U YOUR ORIGINAL U) și (/Y/O/U YOUR ORIGINAL U)

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/59

      Ordonanța Tribunalului din 27 ianuarie 2022 – About You/EUIPO – Safe-1 Immobilieninvest (Y/O/U), (Y/O/U YOUR ORIGINAL U) și (/Y/O/U YOUR ORIGINAL U)
      (Cauzele conexate T-23/21, T-50/21 și T-51/21) (1)

      (2022/C 119/84)
      Limba de procedură: engleza
      Președintele Camerei a cincea a dispus radierea cauzelor.

         (1)  JO C 79, 8.3.2021.


title: Cauza T-380/21: Ordonanța Tribunalului din 13 ianuarie 2022 – Flybe/Comisia

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/59

      Ordonanța Tribunalului din 13 ianuarie 2022 – Flybe/Comisia
      (Cauza T-380/21) (1)

      (2022/C 119/85)
      Limba de procedură: engleza
      Președintele Camerei a șasea a dispus radierea cauzei.

         (1)  JO C 338, 23.8.2021.


title: Cauza T-488/21: Ordonanța Tribunalului din 20 ianuarie 2022 – Tralux și alții/Parlamentul

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/59

      Ordonanța Tribunalului din 20 ianuarie 2022 – Tralux și alții/Parlamentul
      (Cauza T-488/21) (1)

      (2022/C 119/86)
      Limba de procedură: franceza
      Președintele Camerei a cincea a dispus radierea cauzei.

         (1)  JO C 422, 18.10.2021.


title: Cauza C-151/21: Ordonanța Curții (Camera a opta) din 13 decembrie 2021 (cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha – Spania) – Servicio de Salud de Castilla-La Mancha (SESCAM)/BF (Acordul-cadrul cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Clauza 4 – Principiul nediscriminării – Domeniul sănătății publice – Calcularea sporurilor de vechime – Reglementare națională care refuză să ia în considerare, pentru personalul statutar permanent, în vederea calculării sporurilor de vechime, perioadele corespunzătoare activităților exercitate cu titlu temporar într-o categorie profesională superioară)

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/14

      Ordonanța Curții (Camera a opta) din 13 decembrie 2021 (cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha – Spania) – Servicio de Salud de Castilla-La Mancha (SESCAM)/BF
      (Cauza C-151/21) (1)

      (Acordul-cadrul cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP - Clauza 4 - Principiul nediscriminării - Domeniul sănătății publice - Calcularea sporurilor de vechime - Reglementare națională care refuză să ia în considerare, pentru personalul statutar permanent, în vederea calculării sporurilor de vechime, perioadele corespunzătoare activităților exercitate cu titlu temporar într-o categorie profesională superioară)
      (2022/C 119/18)
      Limba de procedură: spaniola

         Instanța de trimitere

      Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

         Părțile din procedura principală

         Reclamant: Servicio de Salud de Castilla-La Mancha (SESCAM)

         Pârât: BF

         Dispozitivul

      Clauza 4 din Acordul-cadrul cu privire la munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999, care figurează în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind Acordul-cadrul cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP trebuie interpretată în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care prevede că, în cazul unui lucrător pe durată nedeterminată care exercită, cu titlu provizoriu, funcții într-o categorie profesională superioară celei din categoria lui, sporurile de vechime trienale la care el are dreptul sunt cele aferente acestei din urmă categorii, în timp ce, pentru un lucrător pe durată determinată aflat în aceeași situație, sporurile de vechime trienale corespund celor din categoria profesională ale cărei funcții au fost exercitate în realitate.

         (1)  Data depunerii: 9/3/2021.


title: Cauza C-226/21: Ordonanța Curții (Camera a opta) din 13 decembrie 2021 (cerere de decizie preliminară formulată de Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n° 1 de Toledo – Spania) – KQ/Servicio de Salud de Castilla-La Mancha (SESCAM) (Acordul-cadrul cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP – Clauza 4 – Principiul nediscriminării – Noțiunea de „condiții de încadrare în muncă” – Scutire de la prestarea de servicii de gardă medicală din cauza vârstei acordată doar lucrătorilor pe durată nedeterminată)

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/14

      Ordonanța Curții (Camera a opta) din 13 decembrie 2021 (cerere de decizie preliminară formulată de Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 1 de Toledo – Spania) – KQ/Servicio de Salud de Castilla-La Mancha (SESCAM)
      (Cauza C-226/21) (1)

      (Acordul-cadrul cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP - Clauza 4 - Principiul nediscriminării - Noțiunea de „condiții de încadrare în muncă” - Scutire de la prestarea de servicii de gardă medicală din cauza vârstei acordată doar lucrătorilor pe durată nedeterminată)
      (2022/C 119/19)
      Limba de procedură: spaniola

         Instanța de trimitere

      Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 1 de Toledo

         Părțile din procedura principală

         Reclamant: KQ

         Pârât: Servicio de Salud de Castilla-La Mancha (SESCAM)

         Dispozitivul

      Clauza 4 punctul (1) din Acordul-cadrul cu privire la munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999, care figurează în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind Acordul-cadrul cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP, trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia dreptul de a fi scutit de la prestarea de servicii de gardă este acordat lucrătorilor pe durată nedeterminată, cu excluderea lucrătorilor pe durată determinată.

         (1)  Data depunerii: 8.4.2021.


title: Cauza C-740/21: Ordonanța Curții din 5 ianuarie 2022 (cerere de decizie preliminară formulată de Landgericht Düsseldorf – Germania) – SN și alții/Eurowings GmbH (Transporturi aeriene – Compensarea pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare – Pasageri care s-au prezentat la timp la aeroport – Zbor pierdut ca urmare a unei durate de înregistrare neobișnuit de lungă – Deficiențe organizatorice sau perturbări la aeroport)

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/15

      Ordonanța Curții din 5 ianuarie 2022 (cerere de decizie preliminară formulată de Landgericht Düsseldorf – Germania) – SN și alții/Eurowings GmbH
      (Cauza C-740/21) (1)

      (Transporturi aeriene - Compensarea pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare - Pasageri care s-au prezentat la timp la aeroport - Zbor pierdut ca urmare a unei durate de înregistrare neobișnuit de lungă - Deficiențe organizatorice sau perturbări la aeroport)
      (2022/C 119/20)
      Limba de procedură: germana

         Instanța de trimitere

      Landgericht Düsseldorf

         Părțile din procedura principală

         Reclamanți: SN, DR, GI, reprezentați legali SN și DR

         Pârâtă: Eurowings GmbH

         Dispozitivul

      Radiază cauza C-740/20 din registrul Curții.

         (1)  Data depunerii: 01.12.2021.


title: Cauza C-169/21 P: Recurs introdus la 15 martie 2021 de Sergio Spadafora împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a patra) din 10 februarie 2021 în cauza T-130/19, Spadafora/Comisia

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/15

      Recurs introdus la 15 martie 2021 de Sergio Spadafora împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a patra) din 10 februarie 2021 în cauza T-130/19, Spadafora/Comisia
      (Cauza C-169/21 P)
      (2022/C 119/21)
      Limba de procedură: italiana

         Părțile

         Recurent: Sergio Spadafora (reprezentant: G. Belotti, avocat)

         Celelalte părți din procedură: Comisia Europeană, CC
      Prin Ordonanța din 25 ianuarie 2022, Curtea (Camera a noua) a declarat că respinge recursul ca fiind în parte vădit inadmisibil și în parte vădit nefondat și l-a obligat pe domnul Sergio Spadafora la suportarea propriilor cheltuieli de judecată.


title: Cauza C-514/21: Cerere de decizie preliminară introdusă de Court of Appeal (Irlanda) la 20 august 2021 – LU/Minister for Justice and Equality

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/16

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Court of Appeal (Irlanda) la 20 august 2021 – LU/Minister for Justice and Equality
      (Cauza C-514/21)
      (2022/C 119/22)
      Limba de procedură: engleza

         Instanța de trimitere

      Court of Appeal

         Părțile din procedura principală

         Recurent: LU

         Intimat: Minister for Justice and Equality

         Întrebările preliminare

                  1)

                              (a)

                              În cazul în care predarea persoanei căutate este solicitată în scopul executării unei pedepse privative de libertate care a fost suspendată ab initio, dar a cărei executare a fost dispusă ulterior ca urmare a condamnării persoanei căutate pentru o nouă infracțiune, iar ordonanța de executare respectivă a fost pronunțată de instanța care a condamnat persoana căutată și i-a aplicat pedeapsa pentru această nouă infracțiune, procedura care a condus la această condamnare ulterioară și la emiterea ordonanței de executare face parte din „procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia”, în sensul articolului 4a alineatul (1) din Decizia-cadru 2002/584/JAI a Consiliului (1)?

                              (b)

                              Răspunsul la prima întrebare litera (a) de mai sus este influențat de aspectul dacă instanța care a pronunțat ordonanța de executare era obligată din punct de vedere juridic să pronunțe această ordonanță sau dacă dispunea de o putere discreționară pentru a pronunța o astfel de ordonanță?

                  2)

                  În împrejurările prezentate la prima întrebare de mai sus, autoritatea judiciară de executare este îndreptățită să verifice dacă procedura care a condus la condamnarea ulterioară și la pronunțarea ordonanței de executare și care a avut loc în absența persoanei căutate s-a desfășurat în conformitate cu articolul 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale și, în special, dacă absența persoanei căutate a implicat o încălcare a dreptului la apărare și/sau a dreptului la un proces echitabil al persoanei căutate?

                  3)

                              (a)

                              În împrejurările menționate la prima întrebare de mai sus, în cazul în care autoritatea judiciară de executare este convinsă că procedura care a condus la condamnarea ulterioară și la ordonanța de executare nu s-a desfășurat în conformitate cu articolul 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale și, în special, că absența persoanei căutate a implicat o încălcare a dreptului la apărare și/sau a dreptului persoanei căutate la un proces echitabil, autoritatea judiciară de executare este îndreptățită și/sau obligată (a) să refuze predarea persoanei căutate pentru motivul că o astfel de predare ar fi contrară articolului 6 din convenție și/sau articolului 47 și articolului 48 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și/sau (b) să solicite autorității judiciare emitente, ca o condiție pentru predare, să garanteze că persoana căutată va avea dreptul, în urma predării, la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, în cadrul căreia va avea dreptul să participe și care va permite reexaminarea fondului cauzei, inclusiv a probelor noi – ceea ce poate conduce la desființarea hotărârii inițiale –, în ceea ce privește condamnarea care a condus la emiterea ordonanței de executare?

                              (b)

                              În scopul celei de a treia întrebări litera (a) de mai sus, testul aplicabil pentru a se stabili dacă predarea persoanei căutate ar încălca substanța drepturilor sale fundamentale conferite de articolul 6 din convenție și/sau de articolul 47 și de articolul 48 alineatul (2) din cartă și, în caz afirmativ, faptul că procedura care a condus la condamnarea ulterioară și la emiterea ordonanței de executare s-a desfășurat in absentia și că, în cazul predării sale, persoana căutată nu va avea dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, este suficient pentru a permite autorității judiciare de executare să concluzioneze că predarea ar încălca substanța acestor drepturi?

         (1)  Decizia-cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre – Declarații ale anumitor state membre cu privire la adoptarea deciziei-cadru (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3).


title: Cauza C-515/21: Cerere de decizie preliminară introdusă de Court of Appeal (Irlanda) la 20 august 2021 – PH/Minister for Justice and Equality

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/17

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Court of Appeal (Irlanda) la 20 august 2021 – PH/Minister for Justice and Equality
      (Cauza C-515/21)
      (2022/C 119/23)
      Limba de procedură: engleza

         Instanța de trimitere

      Court of Appeal

         Părțile din procedura principală

         Recurent: PH

         Intimat: Minister for Justice and Equality

         Întrebările preliminare

                  1)

                  În cazul în care predarea persoanei căutate este solicitată în scopul executării unei pedepse privative de libertate care a fost suspendată ab initio, dar a cărei executare a fost dispusă ulterior ca urmare a condamnării ulterioare a persoanei căutate pentru o nouă infracțiune, în condițiile în care ordonanța de executare era obligatorie ca urmare a acestei condamnări, procedura care a condus la această condamnare ulterioară și/sau procedura care a condus la emiterea ordonanței de executare fac parte din „procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia”, în sensul articolului 4a alineatul (1) din Decizia-cadru 2002/584/JAI a Consiliului (1)?

                  2)

                  În împrejurările prezentate la prima întrebare de mai sus, autoritatea judiciară de executare este îndreptățită și/sau obligată să verifice dacă procedura care a condus la condamnarea ulterioară și/sau procedura care a condus la pronunțarea ordonanței de executare – care au avut loc, ambele, în absența persoanei căutate – s-au desfășurat în conformitate cu articolul 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale și, în special, dacă absența persoanei căutate de la aceste proceduri a implicat o încălcare a dreptului la apărare și/sau a dreptului la un proces echitabil al persoanei căutate?

                  3)

                              (a)

                              În împrejurările menționate la prima întrebare de mai sus, în cazul în care autoritatea judiciară de executare este convinsă că procedura care a condus la condamnarea ulterioară și la ordonanța de executare nu s-a desfășurat în conformitate cu articolul 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale și, în special, că absența persoanei căutate a implicat o încălcare a dreptului la apărare și/sau a dreptului persoanei căutate la un proces echitabil, autoritatea judiciară de executare este îndreptățită și/sau obligată (a) să refuze predarea persoanei căutate pentru motivul că o astfel de predare ar fi contrară articolului 6 din convenție și/sau articolului 47 și articolului 48 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și/sau (b) să solicite autorității judiciare emitente, ca o condiție pentru predare, să garanteze că persoana căutată va avea dreptul, în urma predării, la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, în cadrul căreia va avea dreptul să participe și care va permite reexaminarea fondului cauzei, inclusiv a probelor noi – ceea ce poate conduce la desființarea hotărârii inițiale –, în ceea ce privește condamnarea care a condus la emiterea ordonanței de executare?

                              (b)

                              În scopul celei de a treia întrebări litera (a) de mai sus, testul aplicabil pentru a se stabili dacă predarea persoanei căutate ar încălca substanța drepturilor sale fundamentale conferite de articolul 6 din convenție și/sau de articolul 47 și de articolul 48 alineatul (2) din cartă și, în caz afirmativ, faptul că procedura care a condus la condamnarea ulterioară și la emiterea ordonanței de executare s-a desfășurat in absentia și că, în cazul predării sale, persoana căutată nu va avea dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, este suficient pentru a permite autorității judiciare de executare să concluzioneze că predarea ar încălca substanța acestor drepturi?

         (1)  Decizia-cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre – Declarații ale anumitor state membre cu privire la adoptarea deciziei-cadru (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3).


title: Cauza C-518/21 P: Recurs introdus la 20 august 2021 de FT și alții împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a opta) din 9 iunie 2021 în cauza T-699/19, FT și alții/Comisia

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/18

      Recurs introdus la 20 august 2021 de FT și alții împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a opta) din 9 iunie 2021 în cauza T-699/19, FT și alții/Comisia
      (Cauza C-518/21 P)
      (2022/C 119/24)
      Limba de procedură: franceza

         Părțile

         Recurenți: FT, FU, FV, FY, FZ, GA, GB, GC, GD, GG, GE, GF, GH, GI, GJ, GK, GL, GM, GN, GO, GP, GQ, GR, GS, GT, GU (reprezentant: J.-N. Louis, avocat)

         Cealaltă parte din procedură: Comisia Europeană
      Prin Ordonanța din 27 ianuarie 2022, Curtea (Camera a șaptea) a respins recursul ca vădit inadmisibil și a obligat recurenții să suporte propriile cheltuieli de judecată.


title: Cauza C-713/21: Cerere de decizie preliminară introdusă de Bundesfinanzhof (Germania) la 25 noiembrie 2021 – A/Finanzamt X

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/18

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Bundesfinanzhof (Germania) la 25 noiembrie 2021 – A/Finanzamt X
      (Cauza C-713/21)
      (2022/C 119/25)
      Limba de procedură: germana

         Instanța de trimitere

      Bundesfinanzhof

         Părțile din procedura principală

         Reclamant: A

         Pârâtă: Finanzamt X

         Întrebarea preliminară

      În sensul articolului 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112/CE (1), astfel cum a fost interpretată prin Hotărârea Curții de Justiție a Uniunii Europene din 10 noiembrie 2016, Baštová (2):
      Proprietarul unui grajd de antrenament pentru cai de competiție furnizează proprietarului de cai, cu titlu oneros, o prestație unică ce constă în cazarea, antrenarea și participarea la competiții a cailor și atunci când proprietarul de cai remunerează această prestație prin cesionarea a jumătate din dreptul la premiul în bani care îi revine în cazul unei participări cu succes la competiții?

         (1)  Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7).

         (2)  C-432/15, EU:C:2016:855.


title: Cauza C-741/21: Cerere de decizie preliminară introdusă de Landgericht Saarbrücken (Germania) la 1 decembrie 2021 – GP/juris GmbH

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/19

      Cerere de decizie preliminară introdusă de Landgericht Saarbrücken (Germania) la 1 decembrie 2021 – GP/juris GmbH
      (Cauza C-741/21)
      (2022/C 119/26)
      Limba de procedură: germana

         Instanța de trimitere

      Landgericht Saarbrücken

         Părțile din procedura principală

         Reclamant: GP

         Pârâtă: juris GmbH

         Întrebările preliminare

                  1)

                  Având în vedere considerentul (85) și considerentul (146) a treia teză ale Regulamentului 2016/679, noțiunea de prejudiciu moral prevăzută la articolul 82 alineatul (1) din RGPD (1) trebuie să fie înțeleasă în sensul că acoperă orice atingere adusă situației juridice protejate, indiferent de efectele sale colaterale și de importanța acestei atingeri?

                  2)

                  Răspunderea pentru daune prevăzută la articolul 82 alineatul (3) din RGPD este exclusă prin faptul că încălcarea este cauzată printr-o eroare umană în cazul individual a unei persoane care acționează sub autoritatea operatorului în sensul articolului 29 din RGPD?

                  3)

                  La evaluarea prejudiciului moral, este permisă sau necesară utilizarea criteriilor de evaluare prevăzute la articolul 83 din RGPD, în special la articolul 83 alineatele (2) și (5) din RGPD?

                  4)

                  Prejudiciul moral trebuie stabilit pentru fiecare încălcare concretă sau pentru mai multe încălcări – cel puțin pentru încălcări similare – trebuie stabilită o despăgubire globală care nu este determinată prin adunarea sumelor individuale, ci pe baza unei aprecieri de ansamblu?

         (1)  Regulamentul (UE) 2016/679 al Parlamentului European și al Consiliului din 27 aprilie 2016 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și privind libera circulație a acestor date și de abrogare a Directivei 95/46/CE (Regulamentul general privind protecția datelor) (JO 2016, L 119, p. 1)


title: Cauza C-746/21 P: Recurs introdus la 2 decembrie 2021 de Altice Group Lux Sàrl, fostă New Altice Europe BV, în lichidare, împotriva hotărârii Tribunalului (Camera a șasea) din 22 septembrie 2021 în cauza T-425/18, Altice Europe/Comisia

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/19

      Recurs introdus la 2 decembrie 2021 de Altice Group Lux Sàrl, fostă New Altice Europe BV, în lichidare, împotriva hotărârii Tribunalului (Camera a șasea) din 22 septembrie 2021 în cauza T-425/18, Altice Europe/Comisia
      (Cauza C-746/21 P)
      (2022/C 119/27)
      Limba de procedură: engleza

         Părțile

         Recurentă: Altice Group Lux Sàrl, fostă New Altice Europe BV, în lichidare (reprezentanți: R. Allendesalazar Corcho, H. Brokelmann, avocați)

         Celelalte părți din procedură: Comisia Europeană, Consiliul Uniunii Europene

         Concluziile

      Recurenta solicită Curții:

                  —

                  anularea articolelor 1-4 din Decizia C(2018) 2418 (final) a Comisiei din 24 aprilie 2018 de impunere a unei amenzi pentru punerea în aplicare a unei concentrări cu încălcarea articolului 4 alineatul (1) și a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (1) [cazul M.7993 – Altice/PT Portugal, procedură în temeiul articolului 14 alineatul (2)] (denumită în continuare „decizia atacată”);

                  —

                  cu titlu subsidiar, exercitarea competenței sale de fond pentru a reduce substanțial amenzile impuse la articolele 3 și 4 din decizia atacată, aceasta din urmă astfel cum a fost modificată prin hotărârea Tribunalului;

                  —

                  cu titlu încă mai subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal, care este legat de aspectele de drept soluționate prin decizia Curții;

                  —

                  obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată efectuate de recurentă atât în recurs, cât și în procedura în fața Tribunalului.

         Motivele și principalele argumente

      Primul motiv întemeiat pe faptul că hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept întrucât a respins excepția de nelegalitate invocată de Altice.
      Hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept și a încălcat principiul proporționalității și principiul interdicției dublei sancțiuni întemeiate pe principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre care reglementează concursul de legi atunci când a respins excepția de nelegalitate invocată de Altice (articolul 277 TFUE) referitoare la articolul 14 alineatul (2) litera (a) coroborat cu articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004. Nu există o „obligație de notificare” la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004 distinctă de „obligația de suspendare” prevăzută la articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004, întrucât încălcarea articolului 4 alineatul (1) impune în mod necesar „punerea în aplicare” a unei concentrări. Articolul 4 alineatul (1) și prima teză a articolului 7 alineatul (1) se aplică aceluiași comportament și urmăresc același interes juridic. Posibilitatea impunerii a două amenzi cumulative în temeiul articolului 14 alineatul (2) literele (a) și (b) contravine așadar respectivelor principii generale ale dreptului Uniunii.
      Al doilea motiv întemeiat pe faptul că hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept întrucât neagă faptul că, prin impunerea a două amenzi cumulative pentru același comportament, decizia atacată a încălcat principiile proporționalității și interdicției dublei sancțiuni.
      Jurisprudența Curții impune ca, atunci când principiul ne bis in idem nu împiedică impunerea a două amenzi unei întreprinderi într-o singură decizie pentru aceleași fapte, autoritatea „trebuie totuși să se asigure că amenzile considerate împreună sunt proporționale cu natura încălcării”. Hotărârea atacată nu respectă această obligație. Numai o singură amendă impusă în conformitate cu articolul 14 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 139/2004 pentru încălcarea articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004 poate fi compatibilă cu principiul proporționalității. O a doua amendă impusă în conformitate cu articolul 14 alineatul (2) din Regulamentul nr. 139/2004 este prin definiție excesivă și prin urmare disproporționată și, de asemenea, contrară interdicției dublei sancțiuni întemeiate pe principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre care reglementează concursul de legi.
      Al treilea motiv întemeiat pe faptul că hotărârea atacată este afectată o eroare de drept la interpretarea noțiunii de „punere în aplicare” din articolele 4 alineatul (1) și 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004.
      Considerând că „posibilitatea exercitării unei influențe decisive” constituie deja punerea în aplicare a unei concentrări, hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept, întrucât confundă noțiunile de „concentrare” și „punere în aplicare” și se bazează pe o interpretare inexactă a Hotărârii din 31 mai 2018 în cauza C-633/16, Ernst & Young, care a clarificat că operațiunile care nu sunt necesare pentru punerea în aplicare unei astfel de modificări a controlului nu intră în domeniul de aplicare al articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004 deoarece nu prezintă o legătură funcțională cu punerea sa în aplicare.
      Al patrulea motiv întemeiat pe faptul că hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept la interpretarea noțiunii de „drept de veto” în sensul articolului 3 alineatul (2), al articolului 4 alineatul (1) și al articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004 sau, cu titlu subsidiar, a denaturat SPA atunci când a interpretat că acesta conferă „drepturi de veto”.
      Presupunând – quod non – că simpla „posibilitate a exercitării unei influențe decisive” constituie o „punere în aplicare” a unei concentrări, articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 139/2004 impune o modificare de durată a controlului care rezultă din mijloace care conferă „drepturi de veto asupra unor decizii comerciale strategice”, respectiv „puterea de a bloca” comportamentul strategic al unei întreprinderi. Hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept întrucât a extins noțiunea de „drepturi de veto” la situații care nu conferă puterea de a bloca decizii strategice. Cu titlu subsidiar, hotărârea atacată a denaturat SPA prin faptul că a interpretat că aranjamentele anterioare finalizării achiziției conferă „drepturi de veto” societății Altice.
      Al cincilea motiv întemeiat pe faptul că Tribunalul a săvârșit o eroare drept atunci când a concluzionat că schimburile de informații constituie o „punere în aplicare” a unei concentrări în sensul articolului 4 alineatul (1) și al articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004.
      Hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept întrucât consideră că schimburile de informații în contextul unei concentrări intră în domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (1) și al articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004, în timp ce articolul 101 TFUE și Regulamentul (CE) 1/2003 (2) presupun un mecanism ex-post. Acest lucru este incompatibil cu hotărârea din cauza C-633/16 și ar reduce domeniul de aplicare al Regulamentului (CE) 1/2003. Hotărârea atacată denaturează de asemenea decizia atacată atunci când consideră că schimburile de informații nu au încălcat în sine articolul 4 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 139/2004, ci doar „au contribuit” la demonstrarea încălcării.
      Al șaselea motiv întemeiat pe faptul că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a respins excepția de nelegalitate invocată de Altice și lipsa de proporționalitate a amenzilor.
      Hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept întrucât a considerat că Altice a manifestat neglijență. În plus, nivelul amenzilor rezultate din hotărârea atacată nu este numai inadecvat, ci și excesiv, până la a fi disproporționat. Prin urmare, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când nu a redus în mod substanțial cuantumul amenzilor în exercitarea competenței sale de fond.

         (1)  Regulamentul (CE) nr. 139/2004 al Consiliului din 20 ianuarie 2004 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi [Regulamentul (CE) privind concentrările economice] (JO 2004 L 24, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 201).

         (2)  Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat (JO 2003, L 1, p.1, Ediție specială 08/vol. 1, p. 167).


title: Cauza C-766/21 P: Recurs introdus la 8 decembrie 2021 de Parlamentul European împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a opta) din 29 septembrie 2021 în cauza T-384/19, Parlamentul/Axa Assurances Luxembourg SA și alții

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/21

      Recurs introdus la 8 decembrie 2021 de Parlamentul European împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a opta) din 29 septembrie 2021 în cauza T-384/19, Parlamentul/Axa Assurances Luxembourg SA și alții
      (Cauza C-766/21 P)
      (2022/C 119/28)
      Limba de procedură: franceza

         Părțile

         Recurent: Parlamentul European (reprezentanți: E. Paladini și B. Schäfer, agenți)

         Celelalte părți din procedură: Axa Assurances Luxembourg SA, Bâloise Assurances Luxembourg SA, La Luxembourgeoise SA, Nationale-Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV

         Concluziile recurentului

                  —

                  Anularea celui de al doilea și celui de al patrulea punct din dispozitivul hotărârii atacate;

                  —

                  trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal;

                  —

                  soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată, cu excepția celor care fac obiectul celui de al treilea punct din dispozitivul hotărârii atacate.

            În subsidiar,

                  —

                  anularea celui de al doilea și celui de al patrulea punct din dispozitivul hotărârii atacate;

                  —

                  admiterea concluziilor formulate de Parlamentul European în primă instanță în privința Axa Assurances Luxembourg SA, Bâloise Assurances Luxembourg SA și La Luxembourgeoise SA.

         Motivele și principalele argumente

      În susținerea recursului introdus, Parlamentul invocă trei motive.
      Primul motiv este întemeiat pe o eroare de drept constând în încălcarea principiilor de interpretare în dreptul european. Parlamentul consideră că Tribunalul a încălcat în special regula de interpretare care constă în luarea în considerare a obiectivului contractului și a contextului în care se înscriu termenii acestuia, și mai precis termenul „inundație”. În subsidiar, Parlamentul consideră că Tribunalul a denaturat clauza de excludere referitoare la inundații.
      Al doilea motiv este întemeiat pe o eroare referitoare la motivarea hotărârii atacate, care, potrivit Parlamentului, este viciată de o contradicție în raționamentul Tribunalului referitoare la interpretarea termenului „inundație”.
      În al treilea rând, Parlamentul consideră că hotărârea atacată conține mai multe denaturări ale faptelor și ale probelor: Tribunalul a denaturat poziția Parlamentului cu privire la interpretarea termenului „inundație”, a apreciat în mod vădit eronat situația șantierului la momentul sinistrului, și, totodată, a denaturat constatările raportului de expertiză referitoare la cauzele sinistrului.


title: Cauza C-778/21 P: Recurs introdus la 14 decembrie 2021 de Comisia Europeană împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 29 septembrie 2021 în cauzele conexate T-344/19 și T-356/19, Front Polisario/ Consiliul

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/22

      Recurs introdus la 14 decembrie 2021 de Comisia Europeană împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 29 septembrie 2021 în cauzele conexate T-344/19 și T-356/19, Front Polisario/ Consiliul
      (Cauza C-778/21 P)
      (2022/C 119/29)
      Limba de procedură: franceza

         Părțile

         Recurentă: Comisia Europeană (reprezentanți: A. Bouquet, F. Castillo de la Torre, A. Stobiecka-Kuik, agenți)

         Celelalte părți din procedură: Front populaire pour la libération de la Saguia el-Hamra et du Rio de oro (Front Polisario), Consiliul Uniunii Europene, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Chambre des pêches maritimes de la Méditerranée, Chambre des pêches maritimes de l’Atlantique Nord, Chambre des pêches maritimes de l’Atlantique Centre, Chambre des pêches maritimes de l’Atlantique Sud

         Concluziile recurentei

                  —

                  anularea punctelor 1 și 2 ale dispozitivului hotărârii atacate și, în consecință:

                  —

                  respingerea acțiunii introduse în primă instanță de Front Polisario, sau, în cazul în care Curtea consideră că prezenta cauză nu este în stare de judecată, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului;

                  —

                  obligarea Front Polisario la plata tuturor cheltuielilor de judecată aferente ambelor proceduri.

         Motivele și principalele argumente

                  —

                  Primul motiv: erori de drept întemeiate pe lipsa capacității procesuale a Front Polisario;

                  —

                  Al doilea motiv: erori de drept întemeiate pe lipsa afectării directe a Front Polisario;

                  —

                  Al treilea motiv: erori de drept întemeiate pe lipsa afectării individuale a Front Polisario;

                  —

                  Al patrulea motiv: erori de drept cu privire la întinderea controlului jurisdicțional, marja de apreciere a instituțiilor și necesitatea de reține o eroare vădită; cu privire la lipsa unei cerințe a consimțământului poporului Saharei Occidentale; cu privire la faptul că noțiunea de consimțământ reținută este prea strictă și teoretică, că este respins caracterul suficient al consultației care a primit avizul favorabil și că examinarea beneficiilor este înlăturată; cu privire la identificarea Front Polisario drept o entitate căreia i-ar reveni să dea un astfel de consimțământ, având în vedere statutul său și reprezentativitatea sa limitate.

                  —

                  Al cincilea motiv: erori de drept cu privire la invocabilitatea dreptului internațional cutumiar în cadrul examinării validității unui act al Uniunii.


title: Cauza C-779/21 P: Recurs introdus la 14 decembrie 2021 de Comisia Europeană împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 29 septembrie 2021 în cauza T-279/19, Front Polisario/Consiliul

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/23

      Recurs introdus la 14 decembrie 2021 de Comisia Europeană împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 29 septembrie 2021 în cauza T-279/19, Front Polisario/Consiliul
      (Cauza C-779/21 P)
      (2022/C 119/30)
      Limba de procedură: franceza

         Părțile

         Recurentă: Comisia Europeană (reprezentanți: A. Bouquet, F. Castillo de la Torre, F. Clotuche-Duvieusart, B. Eggers, agenți)

         Celelalte părți din procedură: Front populaire pour la libération de la Saguia el-Hamra et du Rio de oro (Front Polisario), Consiliul Uniunii Europene, Republica Franceză, Confédération marocaine de l’agriculture et du développement rural (Comader)

         Concluziile recurentei

                  —

                  anularea hotărârii atacate și, în consecință:

                  —

                  respingerea acțiunii introduse în primă instanță de Front Polisario, sau, în cazul în care Curtea consideră că prezenta cauză nu este în stare de judecată, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului;

                  —

                  obligarea Front Polisario la plata tuturor cheltuielilor de judecată aferente ambelor proceduri.

         Motivele și principalele argumente

                  —

                  Primul motiv: erori de drept întemeiate pe lipsa capacității procesuale a Front Polisario;

                  —

                  Al doilea motiv: erori de drept întemeiate pe lipsa afectării directe a Front Polisario;

                  —

                  Al treilea motiv: erori de drept întemeiate pe lipsa afectării individuale a Front Polisario;

                  —

                  Al patrulea motiv: erori de drept cu privire la întinderea controlului jurisdicțional, marja de apreciere a instituțiilor și necesitatea de reține o eroare vădită; cu privire la lipsa unei cerințe a consimțământului poporului Saharei Occidentale; cu privire la faptul că noțiunea de consimțământ reținută este prea strictă și teoretică, că este respins caracterul suficient al consultației care a primit avizul favorabil și că examinarea beneficiilor este înlăturată; cu privire la identificarea Front Polisario drept o entitate căreia i-ar reveni să dea un astfel de consimțământ, având în vedere statutul său și reprezentativitatea sa limitate.

                  —

                  Al cincilea motiv: erori de drept cu privire la invocabilitatea dreptului internațional cutumiar în cadrul examinării validității unui act al Uniunii.


title: Cauza C-798/21 P: Recurs introdus la 16 decembrie 2021 de Consiliul Uniunii Europene împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 29 septembrie 2021 în cauzele conexate T-344/19 și T-356/19, Frontul Polisario/Consiliul

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/23

      Recurs introdus la 16 decembrie 2021 de Consiliul Uniunii Europene împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 29 septembrie 2021 în cauzele conexate T-344/19 și T-356/19, Frontul Polisario/Consiliul
      (Cauza C-798/21 P)
      (2022/C 119/31)
      Limba de procedură: franceza

         Părțile

         Recurent: Consiliul Uniunii Europene (reprezentanți: F. Naert, V. Piessevaux, agenți)

         Celelalte părți din procedură: Front populaire pour la libération de la Saguia el-Hamra et du Rio de oro (Frontul Polisario), Regatul Spaniei, Republica Franceză, Comisia Europeană, Chambre des pêches maritimes de la Méditerranée, Chambre des pêches maritimes de l’Atlantique Nord, Chambre des pêches maritimes de l’Atlantique Centre, Chambre des pêches maritimes de l’Atlantique Sud

         Concluziile recurentului

                  —

                  anularea hotărârii atacate în măsura în care aceasta anulează Decizia 2019/441 (1)

                  —

                  soluționarea definitivă a chestiunilor care fac obiectul recursului și respingerea acțiunii formulate de Frontul Polisario în cauza T-344/19;

                  —

                  obligarea Frontului Polisario la plata cheltuielilor de judecată efectuate în recurs și în cauza T-344/19;

                  —

                  cu titlu subsidiar: menținerea efectelor Deciziei 2019/441 pentru o perioadă de 12 luni de la data pronunțării hotărârii.

         Motivele și principalele argumente

      Primul motiv de recurs se întemeiază pe încălcarea articolului 263 al patrulea paragraf TFUE și se referă la hotărârea atacată în măsura în care aceasta decide că Frontul Polisario are capacitatea de a sta în judecată în fața instanței Uniunii.
      Al doilea motiv de recurs se întemeiază pe încălcarea articolului 263 al patrulea paragraf TFUE și pe încălcarea caracterului autentic al actelor, și se referă la hotărârea atacată în măsura în care aceasta decide că Frontul Polisario este vizat în mod direct și individual prin decizia în litigiu.
      Al treilea motiv de recurs se întemeiază pe o eroare de drept în ceea ce privește posibilitatea invocării unor norme de drept internațional și se referă la hotărârea atacată în măsura în care aceasta decide că Frontul Polisario poate invoca principiul autodeterminării și principiul efectului relativ al tratatelor.
      Al patrulea motiv de recurs se întemeiază pe interpretarea și pe aplicarea eronată a principiului general al efectului relativ al tratatelor și al dreptului la autodeterminare, pe încălcarea caracterului autentic al actelor, pe denaturarea argumentației Consiliului și pe încălcarea articolului 36 coroborat cu articolul 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție. Se referă la hotărârea atacată în măsura în care aceasta decide că poporul din Sahara Occidentală nu și-a dat consimțământul la acordul care face obiectul Deciziei 2019/441.

         (1)  Decizia (UE) 2019/441 a Consiliului din 4 martie 2019 privind încheierea Acordului de parteneriat în domeniul pescuitului sustenabil dintre Uniunea Europeană și Regatul Maroc, a protocolului său de punere în aplicare și a schimbului de scrisori care însoțește acordul (JO 2019, L 77, p. 4).


title: Cauza C-799/21 P: Recurs introdus la 16 decembrie 2021 de Consiliul Uniunii Europene împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 29 septembrie 2021 în cauza T-279/19, Frontul Polisario/Consiliul

text:
               14.3.2022

               RO

               Jurnalul Oficial al Uniunii Europene

               C 119/24

      Recurs introdus la 16 decembrie 2021 de Consiliul Uniunii Europene împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a noua extinsă) din 29 septembrie 2021 în cauza T-279/19, Frontul Polisario/Consiliul
      (Cauza C-799/21 P)
      (2022/C 119/32)
      Limba de procedură: franceza

         Părțile

         Recurent: Consiliul Uniunii Europene (reprezentanți: F. Naert, V. Piessevaux, agenți)

         Celelalte părți din procedură: Front populaire pour la libération de la Saguia el-Hamra et du Rio de oro (Frontul Polisario), Republica Franceză, Comisia Europeană, Confédération marocaine de l’agriculture et du développement rural (Comader)

         Concluziile recurentului

                  —

                  anularea hotărârii atacate;

                  —

                  soluționarea definitivă a chestiunilor care fac obiectul recursului și respingerea acțiunii formulate de Frontul Polisario;

                  —

                  obligarea Frontului Polisario la plata cheltuielilor de judecată efectuate în recurs și în cauza T-279/19;

                  —

                  cu titlu subsidiar: menținerea efectelor Deciziei 2019/217 (1) pentru o perioadă de 12 luni de la data pronunțării hotărârii.

         Motivele și principalele argumente

      Primul motiv de recurs se întemeiază pe încălcarea articolului 263 al patrulea paragraf TFUE și se referă la hotărârea atacată în măsura în care aceasta decide că Frontul Polisario are capacitatea de a sta în judecată în fața instanței Uniunii.
      Al doilea motiv de recurs se întemeiază pe încălcarea articolului 263 al patrulea paragraf TFUE și pe încălcarea caracterului autentic al actelor, și se referă la hotărârea atacată în măsura în care aceasta decide că Frontul Polisario este vizat în mod direct și individual prin decizia în litigiu.
      Al treilea motiv de recurs se întemeiază pe o eroare de drept în ceea ce privește posibilitatea invocării unor norme de drept internațional și se referă la hotărârea atacată în măsura în care aceasta decide că Frontul Polisario poate invoca principiul autodeterminării și principiul efectului relativ al tratatelor.
      Al patrulea motiv de recurs se întemeiază pe interpretarea și pe aplicarea eronată a principiului general al efectului relativ al tratatelor și al dreptului la autodeterminare, pe încălcarea caracterului autentic al actelor, pe denaturarea argumentației Consiliului și pe încălcarea articolului 36 coroborat cu articolul 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție. Se referă la hotărârea atacată în măsura în care aceasta decide că poporul din Sahara Occidentală nu și-a dat consimțământul la acordul care face obiectul Deciziei 2019/217.

         (1)  Decizia (UE) 2019/217 a Consiliului din 28 ianuarie 2019 privind încheierea Acordului sub forma unui schimb de scrisori între Uniunea Europeană și Regatul Maroc cu privire la modificarea protocoalelor nr. 1 și 4 la Acordul euro-mediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Maroc, pe de altă parte (JO 2019, L 34, p. 1).