title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 22 decembrie 2010.#Comisia Europeană împotriva Republicii Italiene.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Ajutoare de stat - Ajutoare în favoarea societăților cotate recent la bursă - Recuperare.#Cauza C-304/09.

text:
      Cauza C‑304/09
      Comisia Europeană
      împotriva
      Republicii Italiene
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Ajutoare de stat — Ajutoare în favoarea societăților cotate recent la bursă — Recuperare”
      Sumarul hotărârii
      1.        Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Neîndeplinirea obligației de recuperare a ajutoarelor ilegale — Mijloace
            de apărare — Imposibilitate absolută de executare
      [art. 10 CE, art. 88 alin. (2) CE și art. 249 CE]
      2.        Ajutoare acordate de state — Recuperarea unui ajutor ilegal — Aplicarea dreptului național — Adoptarea unor măsuri provizorii
            de suspendare — Admisibilitate — Condiții
      [Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 14 alin. (3)]
      1.        În temeiul articolului 249 CE, statul membru destinatar al unei decizii prin care este obligat să recupereze anumite ajutoare
         ilegale trebuie să ia toate măsurile necesare pentru a asigura executarea deciziei amintite. Statul membru trebuie să realizeze
         o recuperare efectivă a sumelor datorate. O recuperare tardivă, ulterioară termenelor stabilite, precum și demersurile legislative
         destinate să garanteze executarea de către instanțele naționale a unei decizii a Comisiei prin care statul membru este obligat
         să recupereze ajutorul ilegal, care sunt adoptate tardiv sau care se dovedesc ineficiente, nu pot îndeplini cerințele tratatului.

      Astfel, un stat membru care nu ia, în termenele prevăzute, toate măsurile necesare pentru a abroga o schemă de ajutoare declarată
         nelegală și incompatibilă cu piața comună printr‑o decizie a Comisiei și pentru a recupera de la beneficiari ajutoarele acordate
         în temeiul schemei amintite nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul deciziei menționate.

      Singurul mijloc de apărare care poate fi invocat de un stat membru împotriva unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor
         introduse de Comisie în temeiul articolului 88 alineatul (2) CE este acela întemeiat pe imposibilitatea absolută de a executa
         corect decizia respectivă.

      Condiția privind existența unei imposibilități absolute de executare nu este îndeplinită atunci când statul membru pârât se
         limitează să comunice Comisiei dificultăți juridice, politice sau practice pe care le prezintă punerea în aplicare a deciziei,
         fără a realiza demersuri efective pe lângă întreprinderile în cauză în vederea recuperării ajutorului și fără a propune Comisiei
         modalități alternative de punere în aplicare a acestei decizii, care să permită depășirea acestor dificultăți.

      Un stat membru care, în cursul executării unei decizii a Comisiei în materie de ajutoare de stat, întâlnește dificultăți neprevăzute
         și imprevizibile sau ia cunoștință despre consecințe pe care Comisia nu le‑a avut în vedere trebuie să supună problemele respective
         aprecierii acesteia din urmă și să propună modificări adecvate ale deciziei în cauză. Într‑un astfel de caz, în temeiul principiului
         care impune statelor membre și instituțiilor Uniunii obligații reciproce de cooperare loială, principiu care stă, între altele,
         la baza articolului 10 CE, statul membru și Comisia trebuie să colaboreze cu bună‑credință în scopul depășirii dificultăților
         existente cu deplina respectare a dispozițiilor tratatului și în special a celor referitoare la ajutoare.

      (a se vedea punctele 31, 32, 35-37, 42 și 58 și dispozitivul)
      2.        Instanțele naționale sunt obligate, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999, să garanteze efectivitatea
         deplină a deciziei prin care se dispune recuperarea ajutorului ilegal și să ajungă la o soluție conformă cu finalitatea acestei
         decizii.

      În ce privește măsurile provizorii de suspendare adoptate de instanțele naționale, astfel de măsuri pot fi acordate sub rezerva
         îndeplinirii anumitor condiții, și anume: în primul rând, dacă această instanță are dubii serioase în legătură cu validitatea
         actului Uniunii și, în cazul în care Curtea nu este deja sesizată cu privire la validitatea actului contestat, dacă instanța
         amintită însăși sesizează Curtea cu privire la actul în cauză, în al doilea rând, dacă există o urgență, în sensul că măsurile
         provizorii sunt necesare pentru a se evita suportarea de către partea care le solicită a unui prejudiciu grav și ireparabil,
         în al treilea rând, dacă instanța ia în considerare în mod adecvat interesul Uniunii, în al patrulea rând, dacă, în aprecierea
         tuturor acestor condiții, instanța națională respectă deciziile Curții sau pe cele ale Tribunalului pronunțate cu privire
         la legalitatea actului Uniunii sau o ordonanță privind măsurile provizorii prin care se urmărește, la nivelul Uniunii Europene,
         acordarea de măsuri provizorii similare. În această privință, trebuie subliniat că instanța națională nu se poate limita la
         sesizarea Curții cu o trimitere preliminară privind aprecierea validității, ci, în momentul în care dispune acordarea măsurii
         provizorii, trebuie să arate motivele pentru care consideră că se va constata de către Curte nevaliditatea actului Uniunii.

      (a se vedea punctele 44-46)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      22 decembrie 2010(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Ajutoare de stat – Ajutoare în favoarea societăților cotate recent la bursă – Recuperare”
      În cauza C‑304/09,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 88 alineatul (2) CE,
         introdusă la 30 iulie 2009,

      Comisia Europeană, reprezentată de domnii L. Flynn și V. Di Bucci, precum și de doamna E. Righini, în calitate de agenți, cu domiciliul ales
         în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Italiene, reprezentată de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de domnul P. Gentili, avvocato dello Stato, cu domiciliul
         ales în Luxemburg,

      pârâtă,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits și M. Safjan (raportor),
         judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 septembrie 2010,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin neluarea, în termenele prevăzute,
         a tuturor măsurilor necesare pentru a abroga schema de ajutoare declarată nelegală și incompatibilă cu piața comună prin Decizia
         2006/261/CE a Comisiei din 16 martie 2005 privind schema de ajutoare nr. C 8/2004 (ex NN 164/2003) pusă în aplicare de Italia
         în favoarea unor societăți cotate recent la bursă (JO 2006, L 94, p. 42) și pentru a recupera de la beneficiari ajutoarele
         acordate în temeiul schemei amintite, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul Tratatului
         CE și al articolelor 2-4 din decizia menționată.

       Cadrul juridic
      2        Considerentul (13) al Regulamentului (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare
         a articolului [88 CE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41) are următorul cuprins:

      „întrucât, în cazul ajutoarelor ilegale care nu sunt compatibile cu piața comună, trebuie restabilită concurența efectivă;
         întrucât, în acest scop, este necesară recuperarea fără întârziere a ajutorului, inclusiv a dobânzii; întrucât este necesar
         ca recuperarea să se realizeze în conformitate cu procedurile de drept național; întrucât aplicarea acestor proceduri nu trebuie
         să ridice obstacole în calea restabilirii concurenței nedenaturate, prin împiedicarea executării imediate și efective a deciziei
         Comisiei; întrucât, pentru a obține acest rezultat, statele membre trebuie să ia toate măsurile necesare pentru a asigura
         efectul util al deciziei Comisiei”.

      3        Articolul 14 din Regulamentul nr. 659/1999, intitulat „Recuperarea ajutorului”, are următorul cuprins:

      „(1)      Atunci când adoptă decizii negative în cazuri de ajutor ilegal, Comisia decide ca statul membru în cauză să ia toate măsurile
         necesare pentru recuperarea ajutorului de la beneficiar (denumită în continuare «decizie de recuperare»). Comisia nu solicită
         recuperarea ajutorului în cazul în care aceasta ar contraveni unui principiu general de drept comunitar.

      (2)      Ajutorul care urmează să fie recuperat în temeiul unei decizii de recuperare include dobânda calculată pe baza unei rate adecvate,
         fixată de Comisie. Dobânda se datorează de la data la care ajutorul ilegal a fost pus la dispoziția beneficiarului până la
         data recuperării sale.

      (3)      Fără a aduce atingere unui ordin emis de Curtea de Justiție a Comunităților Europene în temeiul articolului [242 CE], recuperarea
         se efectuează fără întârziere și în conformitate cu procedurile legislației naționale a statului membru în cauză, cu condiția
         ca acestea să permită executarea imediată și efectivă a deciziei Comisiei. În acest scop și în eventualitatea unei proceduri
         derulate în fața instanțelor naționale, statele membre în cauză parcurg toate etapele necesare permise de legislațiile naționale
         respective, inclusiv măsuri provizorii, fără a aduce atingere dreptului comunitar.”

      4        În temeiul articolului 23 alineatul (1) din același regulament:

      „Atunci când statul membru în cauză nu respectă deciziile condiționale sau negative, mai ales în situațiile prevăzute la articolul
         14, Comisia poate sesiza direct Curtea de Justiție a Comunităților Europene, în conformitate cu articolul [88 alineatul (2)
         CE].”

       Situația de fapt și Decizia 2006/261
      5        Prin articolul 1 din Decizia 2006/261, Comisia a stabilit că schema de ajutoare de stat pusă în aplicare de Republica Italiană
         sub formă de stimulente fiscale în favoarea societăților admise la cotare pe o piață reglementată europeană este incompatibilă
         cu piața comună.

      6        Astfel cum reiese din decizia menționată, schema de ajutoare în cauză conferea două tipuri de avantaje economice. În primul
         rând, aceasta instituia, în favoarea societăților admise la cotare la o bursă de valori reglementată, o rată a impozitului
         pe profit redusă cu 20 %, sporind astfel timp de trei ani profitul net realizat de aceste societăți în cadrul oricărei activități
         economice. În al doilea rând, schema de ajutoare avea drept efect reducerea profitului impozabil pentru exercițiul fiscal
         în cursul căruia a avut loc operațiunea de admitere la cotare la bursă. În plus, aceste reduceri reprezentau aplicarea unei
         rate de impozitare reale mai scăzute cu privire la profiturile din anul 2004.

      7        În urma inițierii unei investigații oficiale de către Comisie, autoritățile italiene au informat public beneficiarii potențiali
         ai schemei de ajutoare în legătură cu consecințele posibile ale constatării de către această instituție a faptului că respectiva
         schemă constituie un ajutor incompatibil cu piața comună. Comisia a considerat că, oricare ar fi situația, era necesară recuperarea
         ajutoarelor eventual deja acordate beneficiarilor.

      8        Mai specific, articolele 2-4 din Decizia 2006/261 prevedeau următoarele:

      „Articolul 2
      Italia este obligată să abroge schema de ajutoare [...] începând cu exercițiul financiar în cursul căruia a avut loc notificarea
         prezentei decizii.

      Articolul 3
      (1)      Italia ia toate măsurile necesare pentru recuperarea de la beneficiari a ajutorului […] care a fost pus deja la dispoziția
         acestora în mod ilegal.

      (2)      Recuperarea are loc fără întârziere conform procedurilor de drept național, în măsura în care acestea permit executarea imediată
         și efectivă a prezentei decizii.

      (3)      Recuperarea este finalizată în cel mai scurt termen. În special, atunci când ajutorul a fost acordat sub forma unei reduceri
         a impozitului datorat pentru exercițiul financiar în curs, Italia trebuie să recupereze în întregime impozitul datorat prin
         ultima plată prevăzută pentru 2004. În toate celelalte cazuri, Italia recuperează impozitul exigibil cel mai târziu la finalul
         primului exercițiu financiar în cursul căruia a avut loc notificarea prezentei decizii.

      (4)      Ajutoarele care urmează să fie recuperate includ dobânzi de la data la care au fost puse la dispoziția beneficiarilor până
         la data recuperării lor.

      (5)      Dobânzile sunt calculate pe baza capitolului V din Regulamentul (CE) nr. 794/2004.
      (6)      În termen de două luni calculat de la data notificării prezentei decizii, Italia îi pune în întârziere pe toți beneficiarii
         ajutoarelor avute în vedere la articolul 1 să ramburseze ajutoarele ilegale majorate cu dobânzi.

      Articolul 4
      În termen de două luni calculat de la data notificării prezentei decizii, Italia informează Comisia cu privire la măsurile
         pe care le‑a luat pentru a se conforma deciziei, folosind chestionarul din anexa I la prezenta decizie. Italia comunică în
         același termen toate documentele care dovedesc deschiderea efectivă a procedurii de recuperare de la beneficiarii ajutoarelor
         ilegale.” [traducere neoficială]

       Acțiunea introdusă împotriva Deciziei 2006/261
      9        La 26 mai 2005, Republica Italiană a introdus o acțiune la Tribunalul de Primă Instanță al Comunităților Europene prin care
         a solicitat anularea Deciziei 2006/261. Republica Italiană nu a solicitat măsuri provizorii.

      10      Prin Hotărârea din 4 septembrie 2009, Italia/Comisia (T‑211/05, Rep., p. II‑2777), Tribunalul a respins acțiunea sus‑menționată.
         La 16 noiembrie 2009, Republica Italiană a formulat recurs împotriva hotărârii amintite. Acest recurs, înregistrat sub numărul
         C‑458/09 P, este în prezent pe rolul Curții.

       Procedura precontencioasă
      11      La 17 martie 2005, Decizia 2006/261 a fost notificată Republicii Italiene.

      12      În scopul executării acestei decizii, autoritățile italiene au adoptat o serie de măsuri și au informat Comisia cu privire
         la acestea. Astfel, între altele, procedura de executare s‑a desfășurat după cum urmează:

      –        a fost elaborat un proiect de lege în vederea executării Deciziei 2006/261;
      –        confruntate cu dificultăți în procesul legislativ de adoptare a unei legi, în luna iulie 2006, autoritățile italiene au optat
         pentru recuperarea ajutoarelor ilegale pe calea administrativă;

      –        Agenzia delle Entrate (denumită în continuare „Agenzia”) a efectuat notificarea prealabilă a contribuabililor vizați prin
         intermediul unei comunicări care cuprindea somația de plată, în termen de 60 de zile, a sumelor datorate și a stabilit coduri
         adecvate pentru a permite beneficiarilor să restituie spontan ajutorul primit, precum și dobânda; note interne speciale au
         fost adresate direcțiilor și birourilor care aveau atribuții de efectuare a procedurilor de control și de recuperare aferente
         anterior datei de 30 septembrie 2006;

      –        două societăți au formulat o acțiune la instanțele fiscale italiene, împotriva actelor prin care se urmărea recuperarea ajutoarelor;
         una dintre societăți a căzut în pretenții în primă instanță și, în consecință, la 1 aprilie 2009, a achitat integral sumele
         datorate; în cazul altei societăți, beneficiara principală a ajutorului, Commissione tributaria provinciale di Modena a suspendat
         somația de plată, motivul decisiv al acestei suspendări reprezentându‑l adoptarea somației menționate fără temei legal; în
         cadrul apelului introdus împotriva deciziei din primă instanță prin care se anula somația menționată, Commissione tributaria
         regionale di Bologna a dispus suspendarea procedurii, afirmând în special că acțiunea în anularea Deciziei 2006/261 era pe
         rolul Tribunalului (cauza T‑211/05);

      –        legiuitorul italian a încercat rezolvarea pe cale legislativă a problemei procedurale ce rezultă din suspendarea ordinelor
         prin care se urmărea recuperarea ajutoarelor, pronunțată de instanțele naționale, prin adoptarea Decretului‑lege nr. 59 din
         8 aprilie 2008 (GURI nr. 84 din 9 aprilie 2008, p. 3, denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 59/2008”), aprobat prin Legea
         nr. 101 din 6 iunie 2008 (GURI nr. 132 din 7 iunie 2008, p. 4).

      13      Pe întreaga durată a procedurii precontencioase, Comisia a insistat în sensul executării imediate și efective a Deciziei 2006/261.
         În plus, în mai multe rânduri, Comisia a solicitat informații și clarificări suplimentare cu privire la beneficiari și la
         modalitățile de adoptare a normelor administrative de recuperare. Solicitările Comisiei au fost motivate fie prin insuficiența
         – în opinia acesteia – a informațiilor furnizate de autoritățile italiene, fie prin actualizarea datelor privind progresele
         înregistrate în recuperarea ajutorului. Autoritățile italiene au informat Comisia, prin mai multe scrisori consecutive, în
         legătură cu starea și cu modalitățile de executare a Deciziei 2006/261.

      14      Comisia a atras atenția Republicii Italiene cu privire la caracterul insuficient al procedurii de recuperare a ajutorului
         ilegal, întrucât, în luna octombrie 2008, cuantumul total al ajutoarelor primite în mod nejustificat și încă nerambursate
         era de 4 365 265,04 euro (ajutoare și dobânzi). Prin urmare, în opinia Comisiei, recuperarea ajutoarelor nu a progresat, în
         pofida intervențiilor legislative. În aceste condiții, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      15      În cererea introductivă, Comisia susține că, în temeiul articolului 249 CE, statul membru destinatar al unei decizii prin
         care este obligat să recupereze ajutoare ilegale trebuie să ia toate măsurile necesare pentru a asigura executarea deciziei
         amintite.

      16      În opinia Comisiei, obligația de recuperare constituie o adevărată obligație de rezultat. În plus, recuperarea trebuie să
         fie nu numai efectivă, ci și imediată.

      17      În ce privește proiectul de lege inițial pe care Republica Italiană intenționa să îl adopte în vederea executării Deciziei
         2006/261, Comisia ar fi reamintit în mai multe rânduri că alegerea unui instrument legislativ nu constituie mijlocul cel mai
         adecvat pentru a garanta executarea imediată și efectivă a acestei decizii.

      18      Or, aplicarea procedurilor naționale nu ar trebui să ridice obstacole în calea restabilirii concurenței nedenaturate. Dimpotrivă,
         aceste proceduri ar trebui adoptate în scopul asigurării eficacității Deciziei 2006/261.

      19      În continuare, Comisia observă că singurul mijloc de apărare care ar putea fi invocat de Republica Italiană în speță este
         acela întemeiat pe imposibilitatea absolută de a executa corect Decizia 2006/261. Or, autoritățile italiene nu ar fi invocat
         niciodată o imposibilitate absolută în această privință.

      20      Condiția privind existența unei imposibilități absolute de executare nu ar fi îndeplinită atunci când statul membru pârât
         se limitează să comunice Comisiei, precum în speță, dificultăți juridice, politice sau practice pe care le prezintă punerea
         în aplicare a Deciziei 2006/261, fără a realiza demersuri efective pe lângă întreprinderile în cauză în vederea recuperării
         ajutorului și fără a propune Comisiei modalități alternative de punere în aplicare a acestei decizii, care să permită depășirea
         acestor dificultăți.

      21      În ce privește deciziile instanțelor naționale prin care se dispun măsuri de suspendare, Comisia subliniază că principiul
         efectivității trebuie să se aplice și instanțelor naționale. Sesizată cu o cerere eventuală de suspendare a executării măsurii
         de recuperare prezentată de beneficiar, instanța națională ar fi obligată să aplice condițiile prevăzute de jurisprudență
         în scopul de a evita ca decizia de recuperare să fie lipsită de efect util. Or, în prezenta cauză, măsurile de suspendare
         aplicate de instanțele naționale nu ar îndeplini cerințele care decurg din jurisprudența amintită.

      22      Deși, în temeiul Decretului‑lege nr. 59/2008, menționat la punctul 12 din prezenta hotărâre, în cazul suspendării întemeiate
         pe motivul nelegalității deciziei de recuperare, instanța națională are, în principiu, obligația să adreseze de îndată Curții
         o trimitere preliminară cu privire la aceasta, Comisia consideră că această reglementare națională nu pare să fi produs efecte
         semnificative asupra practicii procedurale a instanțelor naționale. Astfel, subliniază Comisia, la mai mult de patru ani de
         la adoptarea Deciziei 2006/261, autoritățile italiene nu au recuperat decât 25,91 % din ajutoarele pentru care a fost trimisă
         o somație de plată.

      23      În ce privește acțiunea în anularea Deciziei 2006/261 introdusă la Tribunal, Comisia subliniază că Republica Italiană a atacat
         decizia menționată fără a solicita totuși suspendarea executării acesteia. Cu toate acestea, ordonanța pronunțată de Commissione
         tributaria provinciale di Modena nu ar face nicio mențiune legată de existența procedurii în fața Tribunalului, nici de eventualele
         vicii ale respectivei decizii, ci s‑ar întemeia numai pe pretinsa lipsă de temei juridic a ordinului prin care se urmărea
         recuperarea ajutorului, emis de autoritățile italiene.

      24      În cele din urmă, în ce privește cele două societăți beneficiare ale ajutorului, Comisia arată că, de la 31 octombrie 2008
         nu a fost transmisă nicio actualizare legată de situația acțiunii în curs în a doua instanță, nici de situația recuperărilor.
         Această situație ar constitui o încălcare a obligației de informare care revine autorităților italiene atât în temeiul articolului
         4 din Decizia 2006/261, cât și al articolului 10 CE.

      25      Republica Italiană arată că dreptul Uniunii nu impune desfășurarea unei proceduri specifice în scopul recuperării ajutoarelor
         de stat, ci stabilește numai condiția ca aplicarea procedurilor naționale să permită executarea imediată și efectivă a Deciziei
         2006/261.

      26      În temeiul Constituției italiene, numai o măsură normativă ar fi de natură să reglementeze activitatea administrativă de recuperare
         și sumele care trebuie rambursate în acest cadru. În plus, proiectul de lege vizat la punctul 17 din prezenta hotărâre ar
         urmări să favorizeze restituirea spontană a ajutorului, tocmai în scopul de a accelera faza de recuperare.

      27      Republica Italiană arată de asemenea că faptul că statul membru destinatar nu poate invoca alte motive decât existența unei
         imposibilități de executare absolute nu împiedică un stat membru care întâlnește dificultăți neprevăzute și imprevizibile
         cu ocazia executării unei decizii precum cea aflată la originea prezentului litigiu sau identifică urmări neanticipate de
         Comisie să prezinte aceste probleme în vederea aprecierii de către instituția amintită și să propună modificări adecvate ale
         deciziei în cauză.

      28      Or, în corespondența voluminoasă dintre Comisie și autoritățile italiene, acestea din urmă ar fi semnalat atât motivele pentru
         care considerau că se impune să se procedeze prin intermediul adoptării unei norme specifice, cât și împrejurările neprevăzute
         care au condus ulterior la adoptarea unei proceduri de recuperare diferite de cea avută în vedere inițial, și anume o procedură
         pusă în aplicare pe cale administrativă.

      29      În ce privește măsurile jurisdicționale de suspendare, Republica Italiană arată că decizia Commissione tributaria provinciale
         di Modena de a suspenda somația de plată ar fi fost pronunțată deși Agenzia ar fi insistat cu privire la caracterul legal
         al recuperării, precum și cu privire la aplicabilitatea directă a Deciziei 2006/261 în sistemul juridic italian. În ce privește
         procedura desfășurată la Commissione tributaria regionale di Bologna, Agenzia ar fi adresat acestei instanțe o cerere de anulare
         a ordonanței de suspendare pronunțate de această ultimă instanță. În urma Hotărârii Tribunalului Italia/Comisia, citată anterior,
         prin care acesta a respins acțiunea formulată împotriva Deciziei 2006/261, Agenzia ar fi solicitat din nou revocarea ordonanței
         respective.

      30      În cele din urmă, în ce privește motivul invocat de Comisie și întemeiat pe încălcarea obligației de informare, Republica
         Italiană a prezentat, în memoriul în apărare, o evidență suplimentară a stării sumelor primite, precum și a contenciosului
         în curs în materie.

       Aprecierea Curții
      31      Reiese dintr‑o jurisprudență constantă că, în temeiul articolului 249 CE, statul membru destinatar al unei decizii prin care
         este obligat să recupereze anumite ajutoare ilegale trebuie să ia toate măsurile necesare pentru a asigura executarea deciziei
         amintite (a se vedea Hotărârea din 5 octombrie 2006, Comisia/Franța, C‑232/05, Rec., p. I‑10071, punctul 42 și jurisprudența
         citată).

      32      Statul membru trebuie să realizeze o recuperare efectivă a sumelor datorate (a se vedea Hotărârea Comisia/Franța, citată anterior,
         punctul 42). O recuperare tardivă, ulterioară termenelor stabilite, nu poate îndeplini cerințele tratatului (a se vedea în
         acest sens Hotărârea din 14 februarie 2008, Comisia/Grecia, C‑419/06, punctele 38 și 61).

      33      În conformitate cu articolul 3 alineatul (3) din Decizia 2006/261, Republica Italiană este obligată să abroge schema de ajutoare
         în cel mai scurt termen. În special, în cazul în care ajutorul a fost deja acordat sub forma unei reduceri a impozitului datorat
         pentru exercițiul financiar în curs, acest stat membru trebuia să recupereze în întregime impozitul datorat și dobânzile prin
         ultima plată prevăzută pentru 2004. În toate celelalte cazuri, impozitul exigibil și dobânzile trebuiau recuperate cel târziu
         la finalul primului exercițiu financiar în curs la data notificării prezentei decizii, respectiv la 17 martie 2005.

      34      Or, în prezenta cauză, nu se contestă că, la mai mulți ani de la comunicarea Deciziei 2006/261 Republicii Italiene și ulterior
         expirării tuturor termenelor stabilite prin aceasta, o parte semnificativă a ajutoarelor ilegale nu au fost încă recuperate
         de acest stat membru. O astfel de situație este vădit inconciliabilă cu obligația acestuia din urmă de a realiza o recuperare
         efectivă a sumelor datorate și constituie o încălcare a obligației de executare imediată și efectivă a Deciziei 2006/261.

      35      În ce privește argumentele Republicii Italiene invocate în apărarea sa, trebuie arătat că, potrivit unei jurisprudențe constante,
         singurul mijloc de apărare care poate fi invocat de un stat membru împotriva unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor
         introduse de Comisie în temeiul articolului 88 alineatul (2) CE este acela întemeiat pe imposibilitatea absolută de a executa
         corect decizia în cauză (a se vedea în special Hotărârea din 20 septembrie 2007, Comisia/Spania, C‑177/06, Rep., p. I‑7689,
         punctul 46, și Hotărârea din 13 noiembrie 2008, Comisia/Franța, C‑214/07, Rep., p. I‑8357, punctul 44).

      36      Condiția unei imposibilități absolute de executare nu este îndeplinită atunci când statul membru pârât se limitează să comunice
         Comisiei dificultăți juridice, politice sau practice pe care le prezintă punerea în aplicare a deciziei, fără a realiza demersuri
         efective pe lângă întreprinderile în cauză în vederea recuperării ajutorului și fără a propune Comisiei modalități alternative
         de punere în aplicare a deciziei, care să permită depășirea acestor dificultăți (a se vedea în special Hotărârea din 14 decembrie
         2006, Comisia/Spania, C‑485/03-C‑490/03, Rec., p. I‑11887, punctul 74, și Hotărârea din 13 noiembrie 2008, Comisia/Franța,
         citată anterior, punctul 46).

      37      Curtea a decis de asemenea că un stat membru care, în cursul executării unei decizii a Comisiei în materie de ajutoare de
         stat, întâlnește dificultăți neprevăzute și imprevizibile sau ia cunoștință despre consecințe pe care Comisia nu le‑a avut
         în vedere trebuie să supună problemele respective aprecierii acesteia din urmă și să propună modificări adecvate ale deciziei
         în cauză. Într‑un astfel de caz, în temeiul principiului care impune statelor membre și instituțiilor Uniunii obligații reciproce
         de cooperare loială, principiu care stă, între altele, la baza articolului 10 CE, statul membru și Comisia trebuie să colaboreze
         cu bună‑credință în scopul depășirii dificultăților existente cu privire la respectarea deplină a dispozițiilor tratatului
         și în special a celor referitoare la ajutoare (a se vedea între altele Hotărârea din 4 aprilie 1995, Comisia/Italia, C‑348/93,
         Rec. p. I‑673, punctul 17, Hotărârea din 1 aprilie 2004, Comisia/Italia, C‑99/02, Rec. p. I‑3353, punctul 17, Hotărârea din
         1 iunie 2006, Comisia/Italia, C‑207/05, punctul 47, și Hotărârea din 6 decembrie 2007, Comisia/Italia, C‑280/05, punctul 20)

      38      În această privință, trebuie subliniat că, nici în relația sa cu Comisia și nici în cadrul procedurii desfășurate la Curte,
         Republica Italiană nu a invocat imposibilitatea absolută de executare a Deciziei 2006/261, unicul motiv de apărare admisibil
         în temeiul jurisprudenței vizate la punctul 35 din prezenta hotărâre.

      39      În realitate, guvernul italian s‑a limitat să comunice Comisiei dificultățile juridice, politice sau practice pe care le prezintă
         punerea în aplicare a respectivei decizii.

      40      Este adevărat că, în cursul procedurii de recuperare, legiuitorul italian a realizat un demers serios în vederea garantării
         eficacității acestei recuperări, prin adoptarea Decretului‑lege nr. 59/2008. În special, reiese din dosar că acest decret‑lege,
         destinat să rezolve problema procedurală a suspendării ordinelor prin care se urmărea recuperarea ajutoarelor, pronunțată
         de instanțele naționale, avea ca obiect accelerarea soluționării litigiilor deja în curs.

      41      Totuși, Decretul‑lege nr. 59/2008 nu a permis remedierea întârzierii în recuperarea ajutorului vizat prin Decizia 2006/261.
         Astfel, acesta a fost adoptat la 8 aprilie 2008, respectiv ulterior datei de 7 februarie 2007, dată la care Commissione tributaria
         provinciale di Modena a suspendat somația de plată adresată beneficiarei principale a ajutorului ilegal. În plus, în pofida
         intrării în vigoare a acestui decret‑lege, procedura referitoare la beneficiara principală a ajutorului a fost suspendată
         de instanța de apel.

      42      Or, trebuie să se observe că demersurile legislative destinate să garanteze executarea de către instanțele naționale a unei
         decizii a Comisiei prin care un stat membru este obligat să recupereze un ajutor ilegal, care sunt adoptate tardiv sau care
         se dovedesc ineficiente, nu îndeplinesc cerințele care decurg din jurisprudența vizată la punctele 31 și 32 din prezenta hotărâre.

      43      Trebuie adăugat că, oricare ar fi situația, autoritățile italiene nu au solicitat modificarea sau revocarea deciziei Commissione
         tributaria provinciale di Modena din 7 februarie 2007 prin care se dispunea suspendarea somației de plată, deși, astfel cum
         a admis Republica Italiană în ședința de audiere a pledoariilor, o astfel de cerere poate fi prezentată în acest tip de procedură.
         În sfârșit, până în ziua ședinței din prezenta cauză, Republica Italiană nu a realizat demersuri în vederea încetării suspendării
         procedurii de apel, suspendare dispusă de Commissione tributaria regionale di Bologna la 21 ianuarie 2010.

      44      În plus, în ce privește argumentul Comisiei privind posibilitatea acordată instanțelor naționale de a dispune măsuri de suspendare
         în cursul procedurii de recuperare a ajutorului, trebuie amintit că instanțele menționate sunt obligate, în temeiul articolului
         14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999, printre altele, să garanteze efectivitatea deplină a deciziei prin care se
         dispune recuperarea ajutorului ilegal și să ajungă la o soluție conformă cu finalitatea acestei decizii (a se vedea Hotărârea
         din 20 mai 2010, Scott și Kimberly Clark, C‑210/09, Rep., p. I‑4613, punctul 29).

      45      În ce privește măsurile provizorii de suspendare adoptate de instanțele italiene, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe
         constante [a se vedea în special Hotărârea din 21 februarie 1991, Zuckerfabrik Süderdithmarschen și Zuckerfabrik Soest, C‑143/88
         și C‑92/89, Rec., p. I‑415, precum și Hotărârea din 9 noiembrie 1995, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft și alții (I), C‑465/93,
         Rec., p. I‑3761], astfel de măsuri pot fi acordate sub rezerva îndeplinirii anumitor condiții, și anume:

      –        această instanță are dubii serioase în legătură cu validitatea actului Uniunii și, în cazul în care Curtea nu este deja sesizată
         cu privire la validitatea actului contestat, instanța amintită însăși sesizează Curtea cu privire la actul în cauză;

      –        există o urgență, în sensul că măsurile provizorii sunt necesare pentru a se evita suportarea de către partea care le solicită
         a unui prejudiciu grav și ireparabil;

      –        instanța ia în considerare în mod adecvat interesul Uniunii;
      –        în aprecierea tuturor acestor condiții, instanța națională respectă deciziile Curții sau pe cele ale Tribunalului pronunțate
         cu privire la legalitatea actului Uniunii sau o ordonanță privind măsurile provizorii prin care se urmărește, la nivelul Uniunii
         Europene, acordarea de măsuri provizorii similare.

      46      Trebuie subliniat de asemenea că instanța națională nu se poate limita la sesizarea Curții cu o trimitere preliminară privind
         aprecierea validității, ci, în momentul în care dispune acordarea măsurii provizorii, trebuie să arate motivele pentru care
         consideră că se va constata de către Curte nevaliditatea actului Uniunii [Hotărârea Atlanta Fruchthandelsgesellschaft și alții
         (I), citată anterior, punctul 36].

      47      Cerințele vizate la cele două puncte precedente sunt de asemenea aplicabile oricărei acțiuni prin care se urmărește suspendarea
         procedurii în apel, în cadrul căreia se contestă anularea în primă instanță a actului național prin care se urmărește recuperarea
         ajutorului ilegal.

      48      Se impune să se examineze dacă, în prezenta cauză, deciziile instanțelor italiene îndeplinesc cerințele menționate.

      49      Actele de suspendare, în cadrul procedurii de recuperare privind beneficiarul principal al ajutorului nelegal, au fost adoptate
         de instanțele italiene din două motive. În primul rând, prin decizia din 7 februarie 2007, Commissione tributaria provinciale
         di Modena a suspendat somația de plată pentru rambursarea ajutorului, motivul decisiv pentru această suspendare fiind faptul
         că somația respectivă ar fi fost adoptată fără temei legal. În al doilea rând, prin deciziile din 26 mai 2009 și din 21 ianuarie
         2010, Commissione tributaria regionale di Bologna a suspendat judecarea apelului în cadrul căruia s‑a contestat anularea în
         primă instanță a somației de plată amintite, pentru motivul că acțiunea în anularea Deciziei 2006/261 era pe rolul Tribunalului
         (cauza T‑211/05, citată anterior).

      50      În această privință, trebuie să se observe că, în lumina jurisprudenței Zuckerfabrik Süderdithmarschen și Zuckerfabrik Soest,
         citată anterior, precum și Atlanta Fruchthandelsgesellschaft și alții (I), citată anterior, primul dintre cele două motive
         menționate anterior nu poate justifica suspendarea actului prin care se urmărește recuperarea ajutorului ilegal.

      51      În ce privește al doilea motiv, trebuie constatat că o decizie a unei instanțe naționale care urmărește să suspende procedura
         necesară pentru punerea în aplicare efectivă a unei decizii a Comisiei de obligare a statului membru la recuperarea ajutorului
         ilegal, ca urmare a faptului că legalitatea deciziei menționate este contestată la Tribunal, are obligația de a justifica
         această suspendare, astfel cum s‑a amintit la punctul 46 din prezenta hotărâre, prin prezentarea argumentelor prin care se
         urmărește stabilirea nevalidității deciziei în cauză.

      52      Această cerință își găsește confirmarea în faptul că o acțiune în anulare introdusă la Tribunal împotriva unei decizii prin
         care se dispune recuperarea unui ajutor nu are efect suspensiv în raport cu obligația de executare a acestei decizii (a se
         vedea Hotărârea din 6 decembrie 2007, Comisia/Italia, citată anterior, punctul 21). Situația este aceeași în cazul în care
         hotărârea Tribunalului, pronunțată în cadrul acestei acțiuni, face obiectul unui recurs la Curte. În această privință, trebuie
         adăugat că, în speță, Republica Italiană nu a solicitat măsuri provizorii în cadrul acțiunii în anulare menționate.

      53      Or, în speță, instanțele italiene nu menționează în deciziile lor motivele pentru care instanțele Uniunii trebuie să constate
         nevaliditatea Deciziei 2006/261. În plus, procedura a fost suspendată prin decizia din 21 ianuarie 2010 pentru motivul existenței
         unei acțiuni introduse la Tribunal împotriva Deciziei 2006/261, în pofida faptului că acesta respinsese deja acțiunea prin
         Hotărârea din 4 septembrie 2009.

      54      În cele din urmă, în ce privește celelalte condiții care trebuie îndeplinite în temeiul jurisprudenței vizate la punctul 45
         din prezenta hotărâre, este suficient să se constate că deciziile naționale în cauză nu fac trimitere la interesul Uniunii,
         iar Commissione tributaria regionale di Bologna nu a abordat, în deciziile sale din 26 mai 2009 și din 21 ianuarie 2010, aspectul
         urgenței măsurilor dispuse.

      55      În aceste condiții, se impune să se constate că deciziile de suspendare au fost pronunțate de instanțele italiene cu nerespectarea
         vădită a cerințelor dreptului Uniunii în materia recuperării ajutoarelor de stat.

      56      Rezultă din cele de mai sus că prezenta acțiune este întemeiată în măsura în care Comisia reproșează Republicii Italiene neluarea,
         în termenele prevăzute, a tuturor măsurilor necesare pentru a abroga schema de ajutoare declarată nelegală și incompatibilă
         cu piața comună prin Decizia 2006/261 și pentru a recupera de la beneficiari ajutoarele acordate în temeiul schemei amintite.

      57      Ținând seama de concluzia de la punctul precedent, nu este necesară pronunțarea asupra capătului de cerere al Comisiei care
         vizează condamnarea Republicii Italiene pentru neinformarea Comisiei cu privire la măsurile menționate la acest punct, având
         în vedere că respectivul stat membru chiar nu a executat aceste obligații în termenul prevăzut (a se vedea Hotărârea din 4
         aprilie 1995, Comisia/Italia, citată anterior, punctul 31, Hotărârea din 14 decembrie 2006, Comisia/Spania, citată anterior,
         punctul 82, Hotărârea din 20 septembrie 2007, Comisia/Spania, citată anterior, punctul 54, Hotărârea din 6 decembrie 2007,
         Comisia/Italia, citată anterior, punctul 30, și Hotărârea din 13 noiembrie 2008, Comisia/Franța, citată anterior, punctul
         67).

      58      Prin urmare, trebuie să se constate că, prin neluarea, în termenele prevăzute, a tuturor măsurilor necesare pentru a abroga
         schema de ajutoare declarată nelegală și incompatibilă cu piața comună prin Decizia 2006/261 și pentru a recupera de la beneficiari
         ajutoarele acordate în temeiul schemei amintite, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul
         articolelor 2 și 3 din decizia menționată.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      59      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Republica Italiană a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata
         cheltuielilor de judecată, conform concluziilor formulate de Comisie în acest sens.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Prin neluarea, în termenele prevăzute, a tuturor măsurilor necesare pentru a abroga schema de ajutoare declarată nelegală
            și incompatibilă cu piața comună prin Decizia 2006/261/CE a Comisiei din 16 martie 2005 privind schema de ajutoare nr. C 8/2004
            (ex NN 164/2003) pusă în aplicare de Italia în favoarea unor societăți cotate recent la bursă și pentru a recupera de la beneficiari
            ajutoarele acordate în temeiul schemei amintite, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul
            articolelor 2 și 3 din decizia menționată.
      2)      Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 16 ianuarie 2014.#Secretary of State for the Home Department împotriva M. G.#Cerere de decizie preliminară formulată de Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London.#Trimitere preliminară – Directiva 2004/38/CE – Articolul 28 alineatul (3) litera (a) – Protecția împotriva expulzării – Modul de calcul al perioadei de zece ani – Luarea în considerare a perioadelor de detenție.#Cauza C‑400/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      16 ianuarie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Directiva 2004/38/CE — Articolul 28 alineatul (3) litera (a) — Protecția împotriva expulzării — Modul de calcul al perioadei de zece ani — Luarea în considerare a perioadelor de detenție”
      În cauza C‑400/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London (Regatul Unit), prin decizia din 24 august 2012, primită de Curte la 31 august 2012, în procedura

         Secretary of State for the Home Department

      împotriva

         M. G.,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, și domnii J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot și A. Arabadjiev, judecători,
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 20 iunie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru doamna G., de R. Drabble, QC, de L. Hirst, barrister, și de E. Sibley;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de A. Robinson, în calitate de agent, asistat de R. Palmer, barrister;

               —

               pentru guvernul eston, de M. Linntam și de N. Grünberg, în calitate de agenți;

               —

               pentru Irlanda, de E. Creedon, în calitate de agent, asistată de D. Conlan Smyth, barrister;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna și de M. Szpunar, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Wilderspin și de C. Tufvesson, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (JO L 158, p. 77, rectificare în JO L 229, p. 35, și în JO 2005, L 197, p. 34, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 56).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Secretary of State for the Home Department (ministrul de interne, denumit în continuare „Secretary of State”), pe de o parte, și doamna G., pe de altă parte, cu privire la o decizie de expulzare a acesteia de pe teritoriul Regatului Unit.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Potrivit considerentelor (23) și (24) ale Directivei 2004/38:

                        „(23)

                        Expulzarea cetățenilor Uniunii [Europene] și a membrilor familiilor lor din motive de ordine publică sau de siguranță publică este o măsură care poate afecta grav persoanele care, folosindu‑se de drepturile și libertățile conferite prin tratat, s‑au integrat în mod real în statul membru gazdă. Domeniul de aplicare al unor asemenea măsuri trebuie, prin urmare, să fie restrâns, în conformitate cu principiul proporționalității, pentru a se ține seama de gradul de integrare a persoanelor în cauză, de durata șederii acestora în statul membru gazdă, de vârsta, de starea lor de sănătate, de situația lor familială și economică, precum și de legăturile lor cu țara de origine.

                        (24)

                        În consecință, cu cât este mai mare gradul de integrare a cetățenilor Uniunii și a membrilor familiilor lor în statul membru gazdă, cu atât ar trebui să fie mai mare gradul lor de protecție împotriva expulzării. O măsură de expulzare îndreptată împotriva unor cetățeni ai Uniunii care au locuit mulți ani pe teritoriul statului membru gazdă și, în special, dacă s‑au născut și și‑au avut reședința acolo întreaga lor viață ar trebui să se ia numai în împrejurări excepționale, pentru motive imperative ce țin de siguranța publică. De asemenea, astfel de împrejurări excepționale ar trebui avute în vedere și în cazul unei măsuri de expulzare luate împotriva unor minori, pentru a se proteja legăturile acestora cu familia, în conformitate cu Convenția Organizației Națiunilor Unite privind drepturile copilului, încheiată la 20 noiembrie 1989.”

               4

               Sub titlul „Definiții”, articolul 2 din Directiva 2004/38 prevede:
               „În sensul prezentei directive:

                        1.

                        prin «cetățean al Uniunii» se înțelege orice persoană având cetățenia unui stat membru;

                        2.

                        prin «membru de familie» se înțelege:

                                 (a)

                                 soțul;

                           [...]

                        3.

                        prin «stat membru gazdă» se înțelege statul membru în care se deplasează un cetățean al Uniunii în scopul de a‑și exercita dreptul la liberă circulație și ședere.”

               5

               Articolul 3 din această directivă, intitulat „Destinatarii”, prevede:
               „(1)   Prezenta directivă se aplică oricărui cetățean al Uniunii care se deplasează sau își are reședința într‑un stat membru, altul decât cel al cărui resortisant este, precum și membrilor familiei sale, conform definiției de la articolul 2 punctul 2, care îl însoțesc sau i se alătură.
               [...]”

               6

               Capitolul III din directiva menționată, intitulat „Dreptul de ședere”, cuprinde articolele 6-15. Articolul 6 privește „[d]reptul de ședere pentru o perioadă de cel mult trei luni”. Articolul 7 prevede, sub anumite condiții, un „[d]rept[...] de ședere pentru o perioadă mai mare de trei luni”.

               7

               În capitolul IV din aceeași directivă, intitulat „Dreptul de ședere permanentă”, articolul 16 din aceasta, intitulat „Regula generală pentru cetățenii Uniunii și pentru membrii familiilor acestora”, prevede:
               „(1)   Cetățenii Uniunii care și‑au avut reședința legală pe teritoriul statului membru gazdă în cursul unei perioade neîntrerupte de cinci ani dobândesc dreptul de ședere permanentă pe teritoriul acestuia. Acest drept nu face obiectul condițiilor prevăzute la capitolul III.
               (2)   Alineatul (1) se aplică și în cazul membrilor de familie care nu au cetățenia unui stat membru și care și‑au avut reședința legală împreună cu cetățeanul Uniunii în statul membru gazdă în cursul unei perioade neîntrerupte de cinci ani.
               (3)   Continuitatea șederii nu este afectată de absențe temporare care nu depășesc un total de șase luni pe an sau de absențe de durată mai lungă în vederea îndeplinirii serviciului militar obligatoriu ori de o absență de maximum douăsprezece luni consecutive determinată de motive importante, precum sarcina și nașterea, boli grave, studiile sau formare profesională ori detașarea în alt stat membru sau într‑o țară terță.
               (4)   Odată dobândit, dreptul de ședere permanentă se pierde numai în cazul unei absențe din statul membru gazdă pe o perioadă care depășește doi ani consecutivi.”

               8

               În cadrul capitolului VI din Directiva 2004/38, intitulat „Restrângerea dreptului de intrare și a dreptului de ședere pentru motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică”, articolul 27 din această directivă, intitulat „Principii generale”, prevede:
               „(1)   Sub rezerva dispozițiilor prezentului capitol, statele membre pot restrânge libertatea de circulație și de ședere a cetățenilor Uniunii și a membrilor lor de familie, indiferent de cetățenie, pentru motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică. Aceste motive nu pot fi invocate în scopuri economice.
               (2)   Măsurile luate din motive de ordine publică sau siguranță publică respectă principiul proporționalității și se întemeiază exclusiv pe conduita persoanei în cauză. Condamnările penale anterioare nu pot justifica în sine luarea unor asemenea măsuri.
               Conduita persoanei în cauză trebuie să constituie o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății. Nu pot fi acceptate motivări care nu sunt direct legate de caz sau care sunt legate de considerații de prevenție generală.
               (3)   Pentru a stabili dacă persoana respectivă reprezintă un pericol pentru ordinea publică sau siguranța publică, la eliberarea certificatului de înregistrare sau, în absența unui sistem de înregistrare, în termen de cel mult trei luni de la intrarea persoanei respective pe teritoriul său sau de la data la care persoana și‑a semnalat prezența pe teritoriul său în conformitate cu articolul 5 alineatul (5) ori la eliberarea permisului de ședere, statul membru gazdă poate, în cazul în care consideră indispensabil, să ceară statului membru de origine sau, dacă este necesar, altor state membre să îi furnizeze informații privind antecedentele persoanei respective. Această consultare nu poate avea un caracter sistematic. Statul membru consultat răspunde în termen de două luni.
               (4)   Statul membru care a eliberat pașaportul sau cartea de identitate permite titularului documentului care a fost expulzat din motive de ordine publică, siguranță publică sau sănătate publică de pe teritoriul altui stat membru să reintre pe teritoriul său fără nicio formalitate, chiar dacă documentul nu mai este valabil sau dacă cetățenia titularului este contestată.”

               9

               Articolul 28 din directiva menționată, intitulat „Protecția împotriva expulzării” și care figurează de asemenea în capitolul VI din aceasta, prevede:
               „(1)   Înainte de a lua o decizie de expulzare de pe teritoriul său din motive de ordine publică sau siguranță publică, statul membru gazdă ia în considerare diverși factori precum durata șederii individului respectiv pe teritoriul său, vârsta acestuia, starea lui de sănătate, situația sa familială și economică, integrarea sa socială și culturală în statul membru gazdă și legăturile sale cu țara de origine.
               (2)   Statul membru gazdă nu poate lua o decizie de expulzare împotriva unui cetățean al Uniunii sau a membrilor familiei sale, indiferent de cetățenie, care au dobândit dreptul de ședere permanentă pe teritoriul său, cu excepția cazurilor în care există motive imperative [a se citi «motive grave»] de ordine publică sau siguranță publică.
               (3)   Nu se poate lua o decizie de expulzare împotriva cetățenilor Uniunii, indiferent de cetățenia acestora, cu excepția cazului în care decizia se bazează pe motive imperative de siguranță publică definite de statele membre, dacă aceștia:

                        (a)

                        și‑au avut reședința în statul membru gazdă în cei zece ani anteriori sau

                        (b)

                        sunt minori, cu excepția cazului în care expulzarea este în interesul copilului, în conformitate cu Convenția Organizației Națiunilor Unite privind drepturile copilului, încheiată la 20 noiembrie 1989.”

         Dreptul Regatului Unit

               10

               Regulamentul din 2006 privind imigrarea (Spațiul Economic European) [Immigration (European Economic Area) Regulations 2006] transpune în dreptul Regatului Unit dispozițiile Directivei 2004/38.

               11

               Articolul 21 din regulamentul menționat, intitulat „Decizii adoptate pentru motive de ordine publică, de siguranță publică sau de sănătate publică”, asigură transpunerea articolelor 27 și 28 din această directivă.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               12

               Doamna G. este resortisant portughez. La 12 aprilie 1998, aceasta a intrat în Regatul Unit împreună cu soțul său, de asemenea resortisant portughez. Doamna G. a ocupat un loc de muncă între lunile mai 1998 și martie 1999. În cursul acestei din urmă luni, ea a încetat să lucreze pentru a avea primul său copil, născut în luna iunie a aceluiași an. În cursul anilor 2001 și 2004, doamna G. și soțul său au mai avut doi copii. În perioada sa de inactivitate și până la separarea cuplului, în luna decembrie 2006, doamna G. a fost susținută financiar de soțul său. În pofida acestei separări, doamna G. și soțul său au rămas căsătoriți.

               13

               În luna aprilie 2008, copiii doamnei G. au fost plasați într‑o familie substitutivă în urma unui raport al personalului spitalicesc în care se afirma că leziunile suferite de unul dintre aceștia nu aveau o origine accidentală. La 21 noiembrie 2008, instanța pentru cauze de familie a stabilit răspunderea doamnei G. pentru leziunile cauzate unuia dintre copiii săi. La 27 august 2009, doamna G. a fost declarată vinovată cu privire la un capăt de acuzare de rele tratamente și la trei capete de acuzare de loviri și vătămări corporale săvârșite asupra unei persoane care nu a împlinit vârsta de 16 ani și a fost condamnată la 21 de luni de închisoare.

               14

               În urma condamnării doamnei G., copiii au fost încredințați soțului persoanei interesate. Deși se afla în închisoare, doamnei G. i s‑a acordat un drept de vizitare a copiilor săi, sub supraveghere și în public. Cu toate acestea, în luna aprilie 2010, autoritățile locale au întrerupt aceste vizite, iar în luna august care a urmat au solicitat suspendarea dreptului în discuție. La 5 iulie 2011, instanța pentru cauze de familie a decis să mențină supravegherea, să limiteze vizitele, sub forma unor contacte indirecte, și să interzică anumite acte, arătând că doamna G. trebuia încă să facă dovada că era capabilă să ducă o viață stabilă și să nu consume droguri.

               15

               La 11 mai 2010, în timp ce se afla în închisoare, doamna G. a prezentat Secretary of State o cerere de eliberare a unui permis de ședere permanentă în Regatul Unit. La 8 iulie 2010, Secretary of State a respins această cerere și a dispus expulzarea doamnei G. pentru motive de ordine publică și de siguranță publică, conform articolului 21 din Regulamentul din 2006 privind imigrarea (Spațiul Economic European).

               16

               La 11 iulie 2010, doamna G., care își executase pedeapsa, a rămas totuși în detenție ca urmare a adoptării deciziei Secretary of State privind expulzarea sa. În această decizie, Secretary of State a considerat, în primul rând, că protecția sporită împotriva expulzării prevăzută la articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 se întemeiază pe integrarea cetățeanului în statul membru gazdă și că o astfel de integrare nu se poate realiza în perioada în care acesta se află în închisoare. În al doilea rând, Secretary of State a apreciat că doamna G. nu putea să beneficieze nici de protecția intermediară împotriva expulzării, întrucât, pe de o parte, nu a demonstrat că dobândise un drept de ședere permanentă și, pe de altă parte, existau, în orice caz, motive grave de ordine publică sau de siguranță publică ce justificau expulzarea persoanei interesate. În al treilea rând, Secretary of State a constatat că, cu atât mai mult, doamna G. nu putea să beneficieze de protecția de bază împotriva expulzării.

               17

               Doamna G. a formulat o acțiune la First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber). La 10 ianuarie 2011, această instanță a admis acțiunea, apreciind că doamna G. locuise în Regatul Unit anterior deciziei de expulzare pentru o perioadă mai mare de zece ani și că Secretary of State nu demonstrase existența unor motive imperative de siguranță publică. First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) a considerat totuși că, în lipsa unor probe prin care să se demonstreze că soțul său ocupase un loc de muncă sau exercitase într‑un alt mod drepturi conferite de Tratatul FUE, doamna G. nu dovedise dobândirea dreptului de ședere permanentă în sensul Directivei 2004/38.

               18

               Secretary of State a formulat apel împotriva deciziei First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) la instanța de trimitere. Printr‑o decizie notificată la 13 august 2011, această din urmă instanță a anulat decizia First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) pentru motivul că era în contradicție cu jurisprudența internă.

               19

               În cadrul procedurii angajate în fața instanței de trimitere, Secretary of State a admis că doamna G. dobândise un drept de ședere permanentă, în sensul Directivei 2004/38, în luna mai 2003 și că nu pierduse acest drept ulterior. Pozițiile părților din litigiul principal rămân însă divergente în ceea ce privește atât modul de calcul al perioadei de zece ani prevăzute la articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38, cât și aprecierea, în speță, a motivelor grave de ordine publică sau de siguranță publică, în sensul articolului 28 alineatele (1) și (2) din această directivă.

               20

               În cursul procedurilor desfășurate în fața First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) și a instanței de trimitere, procedurile inițiate în materie familială au luat sfârșit în urma mutării soțului doamnei G. la Manchester (Regatul Unit) în luna septembrie 2011. Încarcerarea doamnei G. a fost menținută până la 20 martie 2012.

               21

               În acest context, Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        O perioadă de detenție a unui cetățean al Uniunii, ca urmare a unei condamnări penale, întrerupe perioada de ședere în statul membru gazdă care este necesară pentru ca această persoană să beneficieze de nivelul cel mai ridicat de protecție împotriva expulzării, conferit de articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38, sau împiedică în alt mod persoana să se întemeieze pe acest nivel de protecție?

                        2)

                        Referirea la perioada de «zece ani anteriori» cuprinsă în articolul 28 alineatul (3) litera (a) [din Directiva 2004/38] înseamnă că șederea trebuie să fie continuă pentru ca un cetățean al Uniunii să poată beneficia de nivelul de protecție cel mai ridicat împotriva expulzării?

                        3)

                        În sensul articolului 28 alineatul (3) litera (a) [menționat], perioada necesară de zece ani în cursul căreia un cetățean al Uniunii trebuie să fi avut reședința în statul membru gazdă este calculată

                                 a)

                                 în sens invers, începând cu decizia de expulzare, sau

                                 b)

                                 plecând de la începutul șederii acestui cetățean în statul membru gazdă?

                        4)

                        În cazul în care răspunsul la întrebarea [a treia litera a)] este că trebuie să se calculeze în sens invers perioada de zece ani, situația este diferită dacă persoana a acumulat zece ani de ședere înainte de o asemenea detenție?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la a doua și la a treia întrebare

               22

               Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate în primul rând, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, pe de o parte, dacă perioada de ședere de zece ani prevăzută la articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 trebuie calculată în sens invers, începând de la decizia de expulzare a persoanei în cauză, sau dacă, dimpotrivă, ea trebuie calculată plecând de la începutul șederii acestei persoane și, pe de altă parte, dacă perioada respectivă trebuie să fie continuă.

               23

               În această privință, este necesar să se amintească, în primul rând, că Curtea a avut deja ocazia să constate că, deși este adevărat că în cadrul considerentelor (23) și (24) ale Directivei 2004/38 se prevede o protecție specială pentru persoanele care sunt integrate în mod real în statul membru gazdă, în special în cazul în care acestea s‑au născut și au avut reședința de‑a lungul întregii vieți în statul membru gazdă, nu este mai puțin adevărat că, având în vedere modul în care este formulat articolul 28 alineatul (3) din Directiva 2004/38, criteriul decisiv este acela dacă cetățeanul Uniunii a avut reședința în acest stat membru în cei zece ani anteriori deciziei de expulzare (Hotărârea din 23 noiembrie 2010, Tsakouridis, C-145/09, Rep., p. I-11979, punctul 31).

               24

               În consecință, spre deosebire de perioada impusă pentru dobândirea dreptului de ședere permanentă, care începe odată cu șederea legală în statul membru gazdă a persoanei în cauză, perioada de ședere de zece ani necesară pentru acordarea protecției sporite prevăzute la articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 trebuie calculată în sens invers, începând cu data deciziei de expulzare a acestei persoane.

               25

               În al doilea rând, Curtea a considerat, de asemenea, că articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 trebuie interpretat în sensul că, pentru a stabili dacă un cetățean al Uniunii a avut reședința în statul membru gazdă în cei zece ani anteriori deciziei de expulzare, criteriu decisiv pentru acordarea protecției sporite pe care această dispoziție o conferă, trebuie să se țină seama de toate aspectele relevante în fiecare caz, în special de durata fiecăreia dintre absențele persoanei în cauză din statul membru gazdă, de durata cumulată și de frecvența acestor absențe, precum și de motivele care au determinat persoana în cauză să părăsească acest stat membru și care sunt de natură să indice dacă aceste absențe implică deplasarea către un alt stat a centrului intereselor sale personale, familiale sau profesionale (Hotărârea Tsakouridis, citată anterior, punctul 38).

               26

               Astfel de considerații urmăreau să stabilească în ce măsură absențele de pe teritoriul statului membru gazdă în perioada menționată la articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 împiedică persoana în cauză să beneficieze de protecția sporită prevăzută la această dispoziție și porneau de la constatarea prealabilă a faptului că aceeași dispoziție nu cuprindea nicio mențiune în privința împrejurărilor care pot determina întreruperea perioadei de ședere de zece ani necesară în vederea dobândirii dreptului la protecția menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea Tsakouridis, citată anterior, punctele 22 și 29).

               27

               Or, întrucât criteriul decisiv pentru acordarea protecției sporite prevăzute la articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 constă, în privința persoanei în cauză, în condiția de a fi avut reședința în statul membru gazdă în cursul celor zece ani anteriori deciziei de expulzare și întrucât absențele de pe teritoriul acestui stat pot afecta acordarea unei astfel de protecții, trebuie să se considere că perioada de ședere prevăzută la această dispoziție trebuie să fie, în principiu, continuă.

               28

               Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 trebuie interpretat în sensul că perioada de ședere de zece ani prevăzută la această dispoziție trebuie să fie, în principiu, continuă și să se calculeze în sens invers, începând de la data deciziei de expulzare a persoanei în cauză.

         Cu privire la prima și la a patra întrebare

               29

               Prin intermediul primei și al celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 trebuie interpretat în sensul că o perioadă de detenție a persoanei în cauză este de natură să întrerupă continuitatea șederii în sensul acestei dispoziții și, prin urmare, să afecteze acordarea protecției sporite pe care o prevede, inclusiv în cazul în care această persoană a avut reședința în statul membru gazdă în cursul celor zece ani anteriori încarcerării sale.

               30

               În această privință, trebuie să se arate că Curtea a considerat deja că regimul de protecție împotriva măsurilor de expulzare instaurat prin Directiva 2004/38 este întemeiat pe gradul de integrare a persoanelor în cauză în statul membru gazdă, astfel încât, cu cât este mai mare gradul de integrare a cetățenilor Uniunii și a membrilor familiilor lor în statul membru gazdă, cu atât ar trebui să fie mai mare gradul lor de protecție împotriva expulzării, ținând seama de faptul că această expulzare poate afecta grav persoanele care, folosindu‑se de drepturile și de libertățile conferite prin Tratatul FUE, s‑au integrat în mod real în statul membru gazdă (a se vedea în acest sens Hotărârea Tsakouridis, citată anterior, punctele 24 și 25).

               31

               Curtea a avut deja ocazia să afirme, cu prilejul interpretării pe care a dat‑o articolului 16 alineatul (2) din Directiva 2004/38, că aplicarea de către instanța națională a unei pedepse cu închisoarea este de natură să demonstreze nerespectarea de către persoana în cauză a valorilor exprimate de societatea din statul membru gazdă în dreptul penal al acestuia, astfel încât luarea în considerare a perioadelor de detenție în vederea dobândirii de către membrii de familie ai unui cetățean al Uniunii care nu au cetățenia unui stat membru a dreptului de ședere permanentă în sensul articolului 16 alineatul (2) din Directiva 2004/38 ar contraveni în mod vădit obiectivului urmărit de directiva menționată prin instituirea acestui drept de ședere (Hotărârea din 16 ianuarie 2014, Onuekwere, C‑378/12, punctul 26).

               32

               În măsura în care gradul de integrare a persoanelor în cauză fundamentează în mod esențial atât dreptul de ședere permanentă, cât și regimul de protecție împotriva expulzării prevăzut de Directiva 2004/38, motivele care justifică faptul că perioadele de detenție nu sunt luate în considerare în vederea dobândirii dreptului de ședere permanentă sau faptul că aceste perioade întrerup continuitatea șederii necesare pentru dobândirea dreptului respectiv trebuie de asemenea reținute în cadrul interpretării articolului 28 alineatul (3) litera (a) din această directivă.

               33

               Rezultă că perioadele de detenție nu pot fi luate în considerare în vederea acordării protecției sporite prevăzute la articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 și că aceste perioade întrerup, în principiu, continuitatea șederii în sensul dispoziției menționate.

               34

               În ceea ce privește această continuitate a șederii, la punctul 28 din prezenta hotărâre s‑a amintit că perioada de zece ani necesară pentru acordarea protecției sporite prevăzute la articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 trebuie să fie, în principiu, continuă.

               35

               Or, în ceea ce privește întrebarea în ce măsură discontinuitatea șederii în cursul celor zece ani anteriori deciziei de expulzare a persoanei în cauză o împiedică pe aceasta să beneficieze de protecția sporită, trebuie ca de fiecare dată să se facă o apreciere globală a situației persoanei în cauză la momentul precis la care se pune problema expulzării (a se vedea în acest sens Hotărârea Tsakouridis, citată anterior, punctul 32).

               36

               În această privință, din moment ce perioadele de detenție întrerup, în principiu, continuitatea șederii în sensul articolului 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38, acestea, împreună cu celelalte elemente care reprezintă totalitatea aspectelor pertinente în fiecare cauză, pot fi luate în considerare de autoritățile naționale însărcinate cu aplicarea articolului 28 alineatul (3) din Directiva 2004/38 în cadrul aprecierii globale necesare pentru a se determina dacă legăturile create anterior ca expresie a integrării în statul membru gazdă au fost rupte, astfel încât protecția sporită prevăzută prin dispoziția respectivă să fie sau să nu fie acordată (a se vedea în acest sens Hotărârea Tsakouridis, citată anterior, punctul 34).

               37

               În sfârșit, în ceea ce privește incidența împrejurării că persoana în cauză a avut reședința în statul membru gazdă în cursul celor zece ani anteriori încarcerării sale, trebuie amintit că, chiar dacă, astfel cum s‑a amintit la punctele 24 și 25 din prezenta hotărâre, perioada de ședere de zece ani necesară pentru acordarea protecției sporite prevăzute la articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 trebuie calculată în sens invers, începând de la data deciziei de expulzare a acestei persoane, o astfel de împrejurare poate fi luată în considerare în cadrul aprecierii globale menționate la punctul anterior întrucât calculul efectuat în temeiul acestei dispoziții este diferit de cel la care se procedează pentru acordarea dreptului de ședere permanentă.

               38

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima și la a patra întrebare că articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 trebuie interpretat în sensul că o perioadă de detenție a persoanei în cauză este, în principiu, de natură să întrerupă continuitatea șederii, în sensul acestei dispoziții, și să afecteze acordarea protecției sporite pe care o prevede, inclusiv în cazul în care această persoană a avut reședința în statul membru gazdă în cursul celor zece ani anteriori încarcerării sale. Cu toate acestea, împrejurarea respectivă poate fi luată în considerare în cadrul aprecierii globale necesare pentru a se determina dacă legăturile create anterior ca expresie a integrării în statul membru gazdă au fost sau nu au fost rupte.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               39

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                           1)

                           Articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE, trebuie interpretat în sensul că perioada de ședere de zece ani prevăzută la această dispoziție trebuie să fie, în principiu, continuă și să se calculeze în sens invers, începând de la data deciziei de expulzare a persoanei în cauză.

                           2)

                           Articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 trebuie interpretat în sensul că o perioadă de detenție a persoanei în cauză este, în principiu, de natură să întrerupă continuitatea șederii, în sensul acestei dispoziții, și să afecteze acordarea protecției sporite pe care o prevede, inclusiv în cazul în care această persoană a avut reședința în statul membru gazdă în cursul celor zece ani anteriori încarcerării sale. Cu toate acestea, împrejurarea respectivă poate fi luată în considerare în cadrul aprecierii globale necesare pentru a se determina dacă legăturile create anterior ca expresie a integrării în statul membru gazdă au fost sau nu au fost rupte.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 25 septembrie 2014. # CEWE Stiftung & Co. KgaA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-484/12.


Hotărârea Curții din data de 18 februarie 1971. # Sirena S.r.l. împotriva Eda S.r.l. și alții. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale civile e penale di Milano - Italia. # Cauza 40-70.


title: Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 22 decembrie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Finlanda. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2004/35/CE - Răspundere pentru mediul înconjurător - Netranspunere în termenul prevăzut. # Cauza C-328/08.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 22 decembrie 2008 – Comisia/Finlanda
      (Cauza C‑328/08)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2004/35/CE – Răspundere pentru mediul înconjurător – Netranspunere în termenul prevăzut”
      State membre – Obligații – Executarea directivelor – Neîndeplinire necontestată a obligațiilor (art. 226 CE) (a se vedea punctele 9 și 10)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor necesare pentru a se conforma
                  Directivei 2004/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind răspunderea pentru mediul înconjurător
                  în legătură cu prevenirea și repararea daunelor aduse mediului (JO L 143, p. 56, Ediție specială, 15/vol. 11, p. 168)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma Directivei 2004/35/CE
                     a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind răspunderea pentru mediul înconjurător în legătură cu
                     prevenirea și repararea daunelor aduse mediului, Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul
                     acestei directive.

                  2)

                  	Obligă Republica Finlanda la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții din data de 28 aprilie 1971. # Alfons Lütticke GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 4-69.