title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (Camera de Recurs) din 30 septembrie 2009. # Carina Skareby împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Funcție publică - Funcționari. # Cauza T-193/08 P.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera de recursuri)
      30 septembrie 2009
      Cauza T‑193/08 P
      Carina Skareby
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Recurs — Funcție publică — Funcționari — Evaluare — Raport asupra evoluției carierei — Exercițiul de evaluare 2004 — Stabilirea obiectivelor și comunicarea criteriilor de evaluare”
      Obiectul: Recurs declarat împotriva Hotărârii Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera a doua) din 6 martie 2008, Skareby/Comisia
         (F‑46/06, nepublicată încă în Repertoriu), și având ca obiect anularea acestei hotărâri

      Decizia: Anulează Hotărârea Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera a doua) din 6 martie 2008, Skareby/Comisia (F‑46/06,
         nepublicată încă în Repertoriu), în măsura în care Tribunalul Funcției Publice a respins motivul întemeiat pe nestabilirea
         prealabilă a obiectivelor, pe comunicarea prealabilă a criteriilor de evaluare și pe descrierea postului ocupat de doamna
         Carina Skareby. Anulează decizia din 31 august 2005 prin care a fost întocmit raportul asupra evoluției carierei în privința
         doamnei Skareby pentru perioada 1 ianuarie-31 decembrie 2004, în măsura în care se referă la punctul 6.1, intitulat „Randamentul”.
         Respinge celelalte capete de cerere ale acțiunii introduse la Tribunalul Funcției Publice sub numărul F‑46/06. Obligă Comisia
         Comunităților Europene la plata tuturor cheltuielilor de judecată efectuate în fața prezentei instanțe și în fața Tribunalului
         Funcției Publice.

      Sumarul hotărârii
      1.      Recurs — Motive — Denaturarea elementelor de probă — Inexactitate materială a constatărilor privind situația de fapt care
            rezultă din înscrisurile de la dosar — Admisibilitate — Examinarea incompletă a situației de fapt — Admisibilitate
      (art. 225 CE)
      2.      Procedură — Cerere de sesizare a instanței — Cerințe de formă — Expunere sumară a motivelor invocate
      [Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, art. 44 alin. (1)]
      3.      Funcționari — Evaluare — Raport asupra evoluției carierei — Puterea de apreciere a evaluatorilor
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      4.      Funcționari — Evaluare — Raport asupra evoluției carierei — Delegare către persoana evaluată a funcțiilor care țin de competența
            evaluatorilor — Inadmisibilitate
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      5.      Recurs — Motive — Denaturarea elementelor de probă — Inexactitate materială a constatărilor privind situația de fapt care
            rezultă din înscrisurile de la dosar — Sarcina probei
      (art. 225 CE)
      1.      În stadiul recursului sunt admisibile obiecțiile care privesc stabilirea situației de fapt realizată în primă instanță atunci
         când aceste obiecții sunt invocate în sprijinul ideii că inexactitatea acestei stabiliri a situației de fapt rezultă din înscrisurile
         dosarului sau dintr‑o examinare incompletă a faptelor.

      (a se vedea punctul 48)
      Trimitere la: Curte 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P,
         C‑247/99 P, C‑250/99 P‑C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctele 392-405; Tribunal 19 septembrie 2008, Chassagne/Comisia,
         T‑253/06 P, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 57 și jurisprudența citată

      2.      În cadrul examinării conformității unei cereri introductive cu cerințele articolului 44 alineatul (1) din Regulamentul de
         procedură al Tribunalului de Primă Instanță, conținutul afirmațiilor formulate într‑un stadiu mai avansat al procedurii este,
         prin ipoteză, lipsit de relevanță.

      (a se vedea punctul 61)
      Trimitere la: Tribunal 19 mai 2008, TF1/Comisia, T‑144/04, Rep., p. II‑761, punctul 30 și jurisprudența citată
      3.      În domeniul evaluării funcționarilor, evaluatorii se bucură de cea mai mare putere de apreciere în ceea ce privește analizarea
         activității persoanelor pe care trebuie să le evalueze și nu este de competența instanței să intervină în această apreciere
         și să îi controleze temeinicia, controlul jurisdicțional exercitat asupra conținutului rapoartelor întocmite de evaluatori
         fiind limitat, printre altele, la controlul regularității procedurii.

      În ceea ce privește acest control al regularității procedurii, în cazurile în care o instituție a Comunității dispune de o
         putere de apreciere, respectarea garanțiilor procedurale conferite de ordinea juridică comunitară are o importanță fundamentală.

      Puterea de apreciere deosebit de largă de care se bucură evaluatorii în cadrul evaluării unui funcționar trebuie, prin urmare,
         să fie atenuată de respectarea foarte atentă a normelor care guvernează organizarea acestei evaluări și desfășurarea procedurii
         prevăzute pentru aceasta.

      (a se vedea punctele 68-70)
      Trimitere la: Curte 21 noiembrie 1991, Technische Universität München, C‑269/90, Rec., p. I‑5469, punctul 14; Curte 6 noiembrie
         2008, Țările de Jos/Comisia, C‑405/07 P, Rep., p. I‑8301, punctele 56 și 57; Tribunal 21 octombrie 1992, Maurissen/Curtea
         de Conturi, T‑23/91, Rec., p. II‑2377, punctul 41; Tribunal 26 octombrie 1994, Marcato/Comisia, T‑18/93, RecFP, p. I‑A‑215
         și II‑681, punctul 45; Tribunal 9 noiembrie 1995, France‑aviation/Comisia, T‑346/94, Rec., p. II‑2841, punctele 32-34; Tribunal
         23 martie 2000, Gogos/Comisia, T‑95/98, RecFP, p. I‑A‑51 și II‑219, punctul 37; Tribunal 4 mai 2005, Schmit/Comisia, T‑144/03,
         RecFP, p. I‑A‑101 și II‑465, punctul 70 și jurisprudența citată

      4.      Delegarea către persoana evaluată a unor atribuții care țin exclusiv de competența intrinsecă a evaluatorului, precum stabilirea
         obiectivelor persoanei evaluate, este în contradicție nu doar cu articolul 8 alineatul (5) al patrulea paragraf litera (b)
         din dispozițiile generale de aplicare adoptate de Comisie în ceea ce privește articolul 43 din statut, ci și cu principiul
         ce impune un tratament egal al funcționarilor în materie de evaluare. Astfel, rapoartele asupra evoluției carierei constituie
         elemente importante în procedurile de promovare, alegerea funcționarului promovat efectuându‑se în special pe baza unei examinări
         comparative a acestor rapoarte. Având în vedere scopul rapoartelor sus‑menționate, principiul egalității de tratament impune,
         în toate cazurile, o separare strictă între funcțiile evaluatorului și cele ale evaluatului.

      (a se vedea punctele 80 și 81)
      Trimitere la: Tribunal 19 martie 2003, Tsarnavas/Comisia, T‑188/01-T‑190/01, RecFP, p. I‑A‑95 și II‑495, punctele 97 și 98;
         Tribunal 17 martie 2004, Lebedef/Comisia, T‑175/02, RecFP, p. I‑A‑73 și II‑313, punctele 25 și 26

      5.      Conferind întâietate unor simple afirmații unilaterale, care sunt în plus imprecise, ale unei instituții comunitare în raport
         cu negarea expresă din partea unei reclamante în legătură cu o chestiune în privința căreia sarcina probei incumbă instituției,
         a fost realizată în primă instanță o examinare incompletă a situației de fapt, astfel încât hotărârea atacată este afectată
         de o inexactitate materială a constatărilor efectuate, ce rezultă din înscrisurile de la dosar.

      (a se vedea punctul 87)
      Trimitere la: Curte 6 decembrie 2007, Marcuccio/Comisia, C‑59/06 P, nepublicată în Repertoriu, punctele 67, 68 și 70


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 7 februarie 1991. # Harissios Tagaras împotriva Curții de Justiție a Comunităților Europene. # Funcționari - Admisibilitate. # Cauze conexate T-18/89 și T-24/89.


Hotărârea Curții din data de 25 octombrie 1978. # Royal Scholten-Honig (Holdings) Limited împotriva Intervention Board for Agricultural Produce ; Tunnel Refineries Limited împotriva Intervention Board for Agricultural Produce. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice, Queen's Bench Division, Commercial Court - Regatul Unit. # Cauze conexate 103 și 145/77.


Hotărârea Curții din data de 24 noiembrie 1987. # Rijn-Schelde-Verolme (RSV) Machinefabrieken en Scheepswerven NV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza 223/85.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 12 iunie 1980. # Ministerul Public împotriva Siegfried Grunert. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de grande instance de Strasbourg - Franța. # Apropierea legislațiilor. # Cauza 88/79.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 3 octombrie 2000. # Cinzia Gozza și alții împotriva Università degli Studi di Padova și alții. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale civile e penale di Venezia - Italia. # Libera prestare a serviciilor - Remunerație - Efect direct. # Cauza C-371/97.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 10 martie 1992. # Chemie Linz AG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza T-15/89.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 8 iulie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Atlantic Energy Ltd. # Clauză compromisorie - Contract pentru acordarea unui ajutor financiar încheiat în cadrul unui program specific în domeniul energiei nenucleare - Nerespectarea contractului - Rambursarea sumelor plătite - Compensare legală - Procedură de judecare în lipsă. # Cauza T-182/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 8 iulie 2009 — Comisia/Atlantic Energy
      (Cauza T‑182/08)
      „Clauză compromisorie — Contract pentru acordarea unui ajutor financiar încheiat în cadrul unui program specific în domeniul energiei nenucleare
         — Nerespectarea contractului — Rambursarea sumelor plătite — Compensare legală — Procedură de judecare în lipsă”

      1.                     Procedură — Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii (art. 238 CE) (a se vedea punctele 50-69)
      2.                     Procedură — Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii — Controlul legalității unei decizii de compensare
            extrajudiciară între datorii și creanțe adoptată de Comisie în temeiul Regulamentului nr. 1605/2002 — Excludere (art. 230
            CE și 238 CE) (a se vedea punctul 70)
      Obiectul

               Acțiune formulată de Comisie în temeiul articolului 238 CE în vederea obligării pârâtei la rambursarea unui avans plătit de
                  Comunitatea Europeană, majorat cu dobânzi, în cadrul contractului BU 183/95 UK/AT

            Dispozitivul

                  1)

                  	Obligă Atlantic Energy Ltd la rambursarea către Comisia Comunităților Europene a sumei de 226 010 euro, majorată cu dobânzile
                     prevăzute la articolul 23.1 din condițiile generale ale contractului BU 183/95 UK/AT pentru perioadele cuprinse, pe de o parte,
                     între 1 iunie 1996 și 28 februarie 2002 și, pe de altă parte, între 16 iulie 2002 și 31 mai 2008 și diminuată cu suma de 3 610,53
                     euro, suma finală fiind la rândul ei majorată cu dobânzile prevăzute la articolul 23.1 din condițiile generale menționate
                     anterior, începând cu 1 iunie 2008 și până la stingerea completă a datoriei.

                  2)

                  	Obligă Atlantic Energy Ltd la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 30 septembrie 2014.#Scooters India Ltd împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de decădere – Marca comunitară verbală LAMBRETTA – Utilizare serioasă a mărcii – Decădere parțială – Articolul 51 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T‑51/12.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 27 septembrie 2006. # Archer Daniels Midland Co. împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Articol 81 CE - Amendă - Egalitate de tratament. # Cauza T-59/02.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 14 noiembrie 2013.#Bundesrepublik Deutschland împotriva lui Kaveh Puid.#Cerere de decizie preliminară formulată de Hessischer Verwaltungsgerichtshof.#Azil – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 4 – Regulamentul (CE) nr. 343/2003 – Articolul 3 alineatele (1) și (2) – Determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate în unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe – Articolele 6-12 – Criterii de determinare a statului membru responsabil – Articolul 13 – Clauză reziduală.#Cauza C-4/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      14 noiembrie 2013 (
            *1
         )
      „Azil — Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene — Articolul 4 — Regulamentul (CE) nr. 343/2003 — Articolul 3 alineatele (1) și (2) — Determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate în unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe — Articolele 6-12 — Criterii de determinare a statului membru responsabil — Articolul 13 — Clauză reziduală”
      În cauza C‑4/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Germania), prin decizia din 22 decembrie 2010, primită de Curte la 5 ianuarie 2011, în procedura

         Bundesrepublik Deutschland

      împotriva

         Kaveh Puid,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii M. Ilešič, L. Bay Larsen (raportor) și M. Safjan, președinți de cameră, domnii J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, D. Šváby, doamnele M. Berger și A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 22 ianuarie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul german, de N. Graf Vitzthum, în calitate de agent;

               —

               pentru domnul Puid, de U. Schlung‑Muntau, Rechtsanwältin;

               —

               pentru guvernul belgian, de T. Materne, în calitate de agent;

               —

               pentru Irlanda, de D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de D. Conlan Smyth, barrister;

               —

               pentru guvernul elen, de A. Samoni‑Rantou, de M. Michelogiannaki, de T. Papadopoulou, de F. Dedousi și de G. Papagianni, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul francez, de G. de Bergues și de B. Beaupère‑Manokha, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de L. D’Ascia, avvocato dello Stato;

               —

               pentru guvernul polonez, de M. Szpunar, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de C. Murrell, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul elvețian, de O. Kjelsen, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Condou‑Durande și de W. Bogensberger, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 aprilie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 343/2003 al Consiliului din 18 februarie 2003 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe (JO L 50, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 56, denumit în continuare „regulamentul”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Bundesrepublik Deutschland, reprezentată de Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Oficiul Federal pentru Migrație și Refugiați, denumit în continuare „Bundesamt”), pe de o parte, și domnul Puid, resortisant iranian, pe de altă parte, în legătură cu decizia Bundesamt de a declara inadmisibilă cererea de azil a acestuia și de a ordona transferul său spre Grecia.

         Cadrul juridic

               3

               Articolul 3 alineatele (1) și (2) din regulament prevede:
               „(1)   Statele membre examinează cererea de azil prezentată de un resortisant al unei țări terțe oricăruia dintre ele, la frontieră sau pe teritoriul statului membru în cauză. Cererea este examinată de un singur stat membru, și anume acela pe care criteriile stabilite de capitolul III îl desemnează responsabil.
               (2)   Prin derogare de la alineatul (1), fiecare stat membru poate examina o cerere pentru azil care îi este prezentată de un resortisant al unei țări terțe, chiar dacă această examinare nu este responsabilitatea sa în temeiul criteriilor prezentate de prezentul regulament. În acest caz, acel stat membru devine statul membru responsabil în sensul prezentului regulament și își asumă obligațiile asociate acestei responsabilități. [...]”

               4

               Articolul 5 alineatul (1) din regulament are următorul cuprins:
               „Criteriile pentru determinarea statului membru responsabil sunt aplicate în ordinea în care acestea sunt prezentate în [capitolul III].”

               5

               În vederea determinării statului membru responsabil în sensul articolului 3 alineatul (1) din regulament, capitolul III din acesta prevede o listă de criterii obiective și ierarhizate.

               6

               Articolul 6 din regulament indică statul membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate de un minor neînsoțit.

               7

               Articolele 7 și 8 din regulament sunt aplicabile solicitanților de azil care au un membru al familiei căruia i‑a fost permis să rezide în calitate de refugiat într‑un stat membru sau a cărui cerere nu a făcut încă obiectul unei prime decizii pe fond într‑un astfel de stat.

               8

               Articolul 9 din regulament privește solicitanții de azil titulari ai unui permis de ședere sau ai unei vize valabile sau expirate.

               9

               Criteriul prevăzut la articolul 10 alineatul (1) din regulament este următorul:
               „Atunci când se stabilește […] că un solicitant de azil a trecut ilegal frontiera într‑un stat membru pe uscat, pe mare sau pe calea aerului venind dintr‑o țară terță, statul membru în care s‑a intrat astfel este responsabil de examinarea cererii de azil. [...]”

               10

               Criteriul care figurează la articolul 11 din regulament se poate aplica, în anumite condiții, atunci când un solicitant de azil a intrat pe teritoriul unui stat membru în care este exonerat de obligația de a deține viză.

               11

               Articolul 12 din regulament se referă la cererile de azil formulate în zona de tranzit internațional a unui aeroport al unui stat membru.

               12

               Articolul 13 din regulament prevede că, atunci când niciun stat membru nu poate fi desemnat potrivit ierarhiei criteriilor, regula care se aplică este că va fi responsabil de examinarea cererii primul stat membru în care a fost înregistrată cererea de azil.

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               13

               Domnul Puid, născut în 1979, a sosit în Grecia la 20 octombrie 2007, cu un zbor de la Teheran (Iran) la Atena (Grecia), folosindu‑se de documente de călătorie falsificate. După ce a rămas patru zile în Grecia, a călătorit mai departe spre Frankfurt am Main (Germania), unde a depus cererea de azil.

               14

               În aceste condiții, s‑a dispus luarea sa în custodie publică până la 25 ianuarie 2008 pentru garantarea returnării sale. În continuare, domnul Puid a sesizat, prin procedura măsurilor provizorii, Verwaltungsgericht Frankfurt am Main, solicitând, printre altele, pronunțarea unei somații prin care Bundesrepublik Deutschland să fie obligată să se declare responsabilă de examinarea cererii sale de azil în temeiul articolului 3 alineatul (2) din regulament. Instanța menționată a dispus ca domnul Puid să nu fie transferat spre Grecia înainte de 16 ianuarie 2008.

               15

               La 14 decembrie 2007, Bundesamt a declarat inadmisibilă cererea sa de azil și a dispus transferul său spre Grecia. Astfel, acesta a considerat că Republica Elenă este statul membru responsabil de examinarea acestei cereri și nu a identificat niciun motiv care să poată determina Bundesrepublik Deutschland să aplice articolul 3 alineatul (2) din regulament. La 23 ianuarie 2008, domnul Puid a fost transferat în Grecia.

               16

               Cu toate acestea, între timp, domnul Puid a sesizat la 25 decembrie 2007 Verwaltungsgericht Frankfurt am Main cu o acțiune având ca obiect anularea acestei decizii a Bundesamt și obligarea Bundesrepublik Deutschland să se declare responsabilă cu privire la cererea sa de azil.

               17

               Prin hotărârea din 8 iulie 2009, Verwaltungsgericht Frankfurt am Main a anulat decizia Bundesamt și a concluzionat că executarea ordinului de returnare era nelegală. Această decizie se întemeiază pe faptul că Bundesrepublik Deutschland era ținută să exercite dreptul de asumare a responsabilității conferit de articolul 3 alineatul (2) din regulament, având în vedere în special condițiile de primire a solicitanților de azil și de soluționare a cererilor de azil în Grecia.

               18

               Bundesrepublik Deutschland, reprezentată de Bundesamt, a formulat apel împotriva acestei hotărâri în fața Hessischer Verwaltungsgerichtshof.

               19

               În aceste condiții, Hessischer Verwaltungsgerichtshof, prin decizia din 22 decembrie 2010, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții patru întrebări preliminare prin care se urmărește stabilirea domeniului de aplicare al articolului 3 alineatul (2) din regulament în ipoteza în care situația care predomină în statul membru pe care criteriile enunțate în capitolul III din regulament îl desemnează drept responsabil de examinarea unei cereri de azil periclitează drepturile fundamentale ale solicitantului de azil în cauză.

               20

               La 20 ianuarie 2011, Bundesamt a acceptat să examineze cererea de azil a domnului Puid în temeiul articolului 3 alineatul (2) din regulament. Ulterior, acesta i‑a recunoscut calitatea de refugiat printr‑o decizie din 18 mai 2011.

               21

               Hessischer Verwaltungsgerichtshof consideră totuși că cererea sa de decizie preliminară mai are obiect în măsura în care domnul Puid poate justifica un interes legitim în stabilirea nelegalității deciziei din 14 decembrie 2007, în vederea obținerii examinării unei cereri în despăgubire întemeiate pe luarea în custodie publică dispusă în privința sa.

               22

               Prin scrisoarea din 21 decembrie 2011, grefa Curții a transmis instanței de trimitere Hotărârea din 21 decembrie 2011, N. S. și alții (C-411/10 și C-493/10, Rep., p. I-13905), invitând‑o să precizeze dacă, în lumina acestei hotărâri, dorea să mențină trimiterea sa preliminară.

               23

               Prin decizia din 1 iunie 2012, primită de Curte la 8 iunie 2012, Hessischer Verwaltungsgerichtshof a retras primele trei întrebări, considerând că acestea au primit un răspuns suficient în Hotărârea N. S. și alții, citată anterior. Instanța de trimitere consideră însă că, în vederea precizării întinderii acestei hotărâri cu privire la posibilitatea solicitantului de a se prevala în justiție de obligația statului membru în care se află de a examina cererea sa de azil, este necesară menținerea următoarei întrebări:
               „Obligația [...] statului membru de exercitare a posibilității conferite de articolul 3 alineatul (2) prima teză din [regulament] dă solicitantului de azil un drept subiectiv de a solicita asumarea responsabilității de către acest stat membru, susceptibil să fie invocat în justiție?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               24

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă un solicitant de azil se poate prevala, în fața unei instanțe naționale, de obligația statului membru în care a prezentat o cerere de azil de a examina această cerere, în temeiul articolului 3 alineatul (2) din regulament, în cazul în care situația care predomină în statul membru pe care criteriile enunțate în capitolul III din regulament îl desemnează drept responsabil de examinarea respectivei cereri de azil periclitează drepturile fundamentale ale solicitantului de azil menționat.

               25

               De la bun început trebuie să se constate că din deciziile pronunțate de instanța de trimitere la 22 decembrie 2010 și la 1 iunie 2012 reiese că această întrebare se bazează pe premisa potrivit căreia, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, statul membru în care solicitantul de azil și‑a prezentat cererea ar fi obligat să își exercite dreptul de asumare a responsabilității conferit de articolul 3 alineatul (2) din regulament.

               26

               Or, această dispoziție nu poate întemeia o astfel de premisă.

               27

               În această privință, trebuie amintit că, conform articolului 3 alineatul (1) din regulament, o cerere de azil este examinată de un singur stat membru, și anume acela pe care criteriile stabilite în capitolul III din regulament îl desemnează drept responsabil.

               28

               Cu toate acestea, articolul 3 alineatul (2) din regulament prevede că, prin derogare de la alineatul (1) al articolului menționat, fiecare stat membru poate examina o cerere de azil care îi este prezentată de un resortisant al unei țări terțe, chiar dacă această examinare nu este responsabilitatea sa în temeiul criteriilor stabilite de regulament.

               29

               Deși Curtea a amintit, la punctul 107 din Hotărârea N. S. și alții, citată anterior, că, într‑un context precum cel în cauză în această hotărâre, statul membru care procedează la determinarea statului membru responsabil dispune de facultatea prevăzută la articolul 3 alineatul (2) din regulament de a examina el însuși cererea, totuși nu a constatat că statul menționat este ținut să o examineze.

               30

               În schimb, trebuie subliniat că Curtea a statuat că revine statelor membre obligația de a nu transfera un solicitant de azil către statul membru pe care criteriile enunțate în capitolul III din regulament îl desemnează drept responsabil atunci când acestea nu pot ignora faptul că deficiențele sistemice ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire a solicitanților de azil în acest stat membru constituie motive serioase și întemeiate să se creadă că solicitantul va fi expus unui risc real de a fi supus unor tratamente inumane sau degradante în sensul articolului 4 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (a se vedea în acest sens Hotărârea N. S. și alții, citată anterior, punctele 94 și 106).

               31

               Revine instanței de trimitere sarcina de a examina dacă astfel de deficiențe sistemice existau la data executării deciziei de transfer al domnului Puid în Grecia.

               32

               În ceea ce privește aspectul dacă statul membru care nu poate să efectueze transferul solicitantului de azil către statul membru identificat inițial drept responsabil în temeiul regulamentului este obligat să examineze el însuși cererea, trebuie amintit că în capitolul III din acest regulament sunt prevăzute anumite criterii și că, în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din regulament, aceste criterii se aplică în ordinea în care sunt prezentate în capitolul menționat (Hotărârea N. S. și alții, citată anterior, punctul 95).

               33

               În consecință, astfel cum a statuat deja Curtea, sub rezerva prerogativei de a examina el însuși cererea menționată la articolul 3 alineatul (2) din regulament, imposibilitatea de a transfera un solicitant de azil către statul membru desemnat inițial drept responsabil potrivit criteriilor prevăzute în capitolul III din regulament impune statului membru care trebuia să efectueze acest transfer să continue examinarea criteriilor din capitolul menționat pentru a verifica dacă vreunul dintre aceste criterii permite identificarea unui alt stat membru drept responsabil de examinarea cererii de azil (Hotărârea N. S. și alții, citată anterior, punctele 96 și 107).

               34

               Dacă acest lucru nu este posibil, primul stat membru în care a fost prezentată cererea de azil este responsabil de această examinare în temeiul articolului 13 din regulament (a se vedea în acest sens Hotărârea N. S. și alții, citată anterior, punctul 97).

               35

               Cu toate acestea, trebuie ca statul membru în care se află solicitantul de azil să se asigure că încălcarea drepturilor fundamentale ale acestuia nu se agravează printr‑o procedură de determinare a statului membru responsabil care ar avea o durată nerezonabilă. La nevoie, revine acestui stat obligația de a examina el însuși cererea în conformitate cu modalitățile prevăzute la articolul 3 alineatul (2) din regulament (Hotărârea N. S. și alții, citată anterior, punctele 98 și 108).

               36

               Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că, atunci când statele membre nu pot ignora faptul că deficiențele sistemice ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire a solicitanților de azil în statul membru desemnat inițial drept responsabil în temeiul criteriilor prevăzute în capitolul III din regulament constituie motive serioase și întemeiate să se creadă că solicitantul de azil în cauză va fi expus unui risc real de a fi supus unor tratamente inumane sau degradante în sensul articolului 4 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, ceea ce revine instanței de trimitere să verifice, statul membru care procedează la determinarea statului membru responsabil este ținut să nu transfere solicitantul de azil către statul membru desemnat inițial drept responsabil și, sub rezerva exercitării facultății de a examina el însuși cererea, să continue examinarea criteriilor din capitolul menționat pentru a stabili dacă vreunul dintre aceste criterii sau, în lipsa lor, articolul 13 din același regulament permite identificarea unui alt stat membru drept responsabil.

               37

               În schimb, într‑o astfel de situație, imposibilitatea transferului unui solicitant de azil către statul membru desemnat inițial drept responsabil nu implică, în sine, că statul membru care procedează la determinarea statului membru responsabil este ținut să examineze el însuși cererea de azil în temeiul articolului 3 alineatul (2) din regulament.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               38

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                     Atunci când statele membre nu pot ignora faptul că deficiențele sistemice ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire a solicitanților de azil în statul membru desemnat inițial drept responsabil în temeiul criteriilor prevăzute în capitolul III din Regulamentul (CE) nr. 343/2003 al Consiliului din 18 februarie 2003 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe constituie motive serioase și întemeiate să se creadă că solicitantul de azil în cauză va fi expus unui risc real de a fi supus unor tratamente inumane sau degradante în sensul articolului 4 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, ceea ce revine instanței de trimitere să verifice, statul membru care procedează la determinarea statului membru responsabil este ținut să nu transfere solicitantul de azil către statul membru desemnat inițial drept responsabil și, sub rezerva exercitării facultății de a examina el însuși cererea, să continue examinarea criteriilor din capitolul menționat pentru a stabili dacă vreunul dintre aceste criterii sau, în lipsa lor, articolul 13 din același regulament permite identificarea unui alt stat membru drept responsabil.

                     În schimb, într‑o astfel de situație, imposibilitatea transferului unui solicitant de azil către statul membru desemnat inițial drept responsabil nu implică, în sine, că statul membru care procedează la determinarea statului membru responsabil este ținut să examineze el însuși cererea de azil în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 343/2003.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 16 decembrie 1997. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 93/36/CEE. # Cauza C-341/96.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 25 mai 1993. # Finanzamt München III împotriva Gerhard Mohsche. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # TVA. # Cauza C-193/91.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 19 mai 1983. # Kaffee-Contor Bremen GmbH & Co. KG împotriva Hauptzollamt Bremen-Nord. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Bremen - Germania. # Cauza 192/82.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 22 martie 1984. # 3M Deutschland GmbH împotriva Oberfinanzdirektion Frankfurt/Main. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Clasificare tarifară. # Cauza 92/83.


Hotărârea Curții din data de 30 noiembrie 1976. # Handelskwekerij G. J. Bier BV împotriva Mines de potasse d'Alsace SA. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Gerechtshof 's-Gravenhage - Țările de Jos. # # Cauza 21-76.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 14 ianuarie 2009. # Kronoply GmbH & Co. KG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutoare de stat - Ajutoare regionale pentru proiecte mari de investiții - Decizie prin care ajutorul este declarat incompatibil cu piața comună - Motivare - Efectul de stimulare al ajutorului - Necesitatea ajutorului. # Cauza T-162/06.

text:
      Cauza T‑162/06
      Kronoply GmbH & Co. KG
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Ajutoare de stat – Ajutoare regionale pentru proiecte mari de investiții – Decizie prin care ajutorul este declarat incompatibil cu piața comună – Motivare – Efectul de stimulare al ajutorului − Necesitatea ajutorului”
      Sumarul hotărârii
      1.      Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut – Decizie a Comisiei prin care se constată incompatibilitatea unui
            ajutor cu piața comună
      (art. 253 CE)
      2.      Ajutoare acordate de state – Interzicere – Derogări – Ajutoare care pot beneficia de derogarea prevăzută la articolul 87 alineatul
            (3) litera (c) CE – Ajutor pentru funcționare – Excludere
      [art. 87 alin. (3) lit. (c) CE]
      3.      Ajutoare acordate de state – Proiecte de ajutoare – Notificarea Comisiei
      (art. 88 CE)
      1.      Motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar
         și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință
         de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite controlul.

      Comisia, într‑o decizie prin care o măsură de stat este considerată ajutor pentru funcționare nejustificat care nu poate fi
         autorizat ca urmare a lipsei efectului de stimulare și a necesității, trebuie să își motiveze în mod explicit această concluzie.

      (a se vedea punctele 26-28)
      2.      Comisia nu poate declara un ajutor compatibil cu articolul 87 alineatul (3) CE decât dacă poate constata că acest ajutor contribuie
         la realizarea unuia dintre obiectivele citate în această dispoziție, obiective pe care întreprinderea beneficiară nu le poate
         îndeplini prin propriile mijloace în condiții normale de piață. Cu alte cuvinte, statelor membre nu trebuie să li se permită
         să efectueze plăți care ar aduce o ameliorare a situației financiare a întreprinderii beneficiare fără a fi necesare pentru
         îndeplinirea obiectivelor prevăzute la articolul 87 alineatul (3) CE.

      Astfel, nu se poate accepta ca un ajutor să cuprindă modalități, în special cuantumul acestuia, ale căror efecte restrictive
         ar depăși ceea ce este necesar pentru ca ajutorul să poată îndeplini obiectivele admise de tratat.

      Un ajutor care nu impune întreprinderii beneficiare nici o contraprestație, nici o contribuție la un obiectiv de interes comun
         este un ajutor pentru funcționare destinat să acopere cheltuielile curente pe care întreprinderea trebuie în mod normal să
         le suporte și, în consecință, nu poate fi autorizat. Astfel, un asemenea ajutor denaturează, în principiu, condițiile privind
         concurența.

      (a se vedea punctele 65, 66, 74 și 75)
      3.      Ulterior unei notificări a unui proiect de ajutor de stat de către un stat membru și a autorizării sale de către Comisie,
         acest stat are posibilitatea de a notifica un proiect care are drept scop instituirea unui nou ajutor în favoarea întreprinderii
         beneficiare sau modificarea ajutorului deja acordat respectivei întreprinderi. Această nouă notificare este supusă controlului
         Comisiei, care, după verificarea condițiilor prevăzute la articolul 87 alineatele (2) și (3) CE, poate declara ajutorul compatibil
         cu piața comună.

      Faptul că o reglementare națională prevede că un proiect trebuie să fie realizat într‑un anumit termen nu determină în mod
         automat pierderea posibilității de a solicita și de a obține, după expirarea termenului menționat, autorizarea unei majorări
         a ajutorului deja acordat pentru proiectul menționat.

      (a se vedea punctele 85-87)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)
      14 ianuarie 2009(*)

      „Ajutoare de stat – Ajutoare regionale pentru proiecte mari de investiții – Decizie prin care ajutorul este declarat incompatibil cu piața comună – Motivare – Efectul de stimulare al ajutorului − Necesitatea ajutorului”
      În cauza T‑162/06,
      Kronoply GmbH & Co. KG, cu sediul în Heiligengrabe (Germania), reprezentată de R. Nierer și de L. Gordalla, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată inţial de domnii K. Gross și T. Scharf și ulterior de domnii V. Kreuschitz, K. Gross și T. Scharf, în calitate
         de agenți,

      pârâtă,
      având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei 2006/262/CE a Comisiei din 21 septembrie 2005 privind ajutorul de stat C 5/2004
         (ex N 609/2003) pe care Germania intenționează să îl acorde Kronoply (JO 2006, L 94, p. 50),

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a cincea),
      compus din domnii M. Vilaras (raportor), președinte, M. Prek și V. Ciucă, judecători,
      grefier: doamna C. Kristensen, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 3 septembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Situația de fapt
      1        Reclamanta, Kronoply GmbH & Co. KG, este o întreprindere de drept german care produce materiale derivate din lemn.

      2        La 28 ianuarie 2000, reclamanta a introdus la Investitionsbank des Landes Brandenburg (Banca de Investiții a Landului Brandenburg,
         denumită în continuare „ILB”) o cerere de subvenții în cuantum de 77 de milioane de mărci germane (DEM) (39,36 milioane de
         euro) în vederea realizării unei unități de producție de panouri cu lamele orientate al cărei cost total era de 220 de milioane
         DEM (112,5 milioane de euro).

      3        Prin scrisoarea din 22 decembrie 2000, Republica Federală Germania a notificat Comisiei, conform articolului 2 alineatul (1)
         din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88]
         din Tratatul CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41), un proiect de ajutor pentru investiții în favoarea reclamantei,
         în cuantum de 77 de milioane DEM, pentru construirea unei instalații de producție de panouri cu lamele orientate, ajutorul
         menționat intrând în domeniul de aplicare al Cadrului multisectorial privind ajutorul regional pentru proiecte mari de investiții
         (JO 1998, C 107, p. 7, denumit în continuare „cadrul multisectorial”), astfel cum era în vigoare la momentul faptelor. Această
         notificare a fost înregistrată și analizată de Comisie sub numărul N 813/2000 (denumită în continuare „procedura N 813/2000”).

      4        Cuantumul maxim al unui ajutor acordat în temeiul cadrului multisectorial este stabilit pe baza unui calcul care implică luarea
         în considerare a mai multor parametri și în special situația concurenței în sectorul vizat, denumită factorul T, care cuprinde
         4 niveluri: 0,25, 0,5, 0,75 și 1. În speță, proiectul a fost mai întâi notificat de Republica Federală Germania cu un factor
         T cu valoarea 1, care corespunde unui proiect ce nu are niciun efect negativ asupra concurenței.

      5        În urma unui schimb de scrisori cu Comisia, Republica Federală Germania și‑a modificat notificarea la 19 iunie 2001 cu privire
         la intensitatea ajutorului. Aceasta a comunicat Comisiei în special că „decis[ese] să reducă factorul notificat, situația
         concurenței, de la valoarea 1 la valoarea 0,75”. Factorul T cu valoarea 0,75 se aplică proiectelor care determină o sporire
         a capacității într‑un sector caracterizat printr‑o supracapacitate structurală și/sau printr‑o piață în scădere. În aplicarea
         factorului T cu valoarea 0,75, intensitatea ajutorului a fost redusă de la 35 % la 31,5 %, și anume la un cuantum total al
         ajutorului de 69,3 milioane DEM (35,43 milioane de euro) în loc de 77 de milioane DEM (39,36 milioane de euro), notificate
         inițial.

      6        La 3 iulie 2001, Comisia, în aplicarea articolului 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999, a adoptat o decizie de a
         nu ridica obiecții cu privire la acordarea acestui ajutor, care a fost publicată în Jurnalul Oficial la 11 august același
         an (JO C 226, p. 14).

      7        Prin scrisoarea din 3 ianuarie 2002, Republica Federală Germania a introdus o cerere de modificare a Deciziei Comisiei din
         3 iulie 2001 pentru motivul că piața relevantă nu putea fi considerată în scădere, aspect care trebuia să determine aplicarea
         unui factor T cu valoarea 1 și creșterea intensității ajutorului autorizat de la 31,5 % la 35 % din costul investiției eligibile.

      8        Prin scrisoarea din 5 februarie 2002, Comisia a refuzat să își modifice Decizia din 3 iulie 2001 pentru motivul că ajutorul
         fusese evaluat pe baza unui calcul corect al tuturor criteriilor aplicabile.

      9        Întrucât a considerat această scrisoare o decizie a Comisiei, reclamanta a introdus o cerere în anulare împotriva acesteia,
         care a fost respinsă de Tribunal ca inadmisibilă prin Ordonanța din 5 noiembrie 2003, Kronoply/Comisia (T‑130/02, Rec., p. II‑4857),
         pentru motivul inexistenței unui act atacabil.

      10      Prin scrisoarea din 22 decembrie 2003, Republica Federală Germania a notificat Comisei intenția de a‑i acorda reclamantei
         o subvenție pentru investiții în cuantum de 3 936 947 de euro, și aceasta în temeiul cadrului multisectorial. Acest ajutor
         a fost înregistrat cu nr. N 609/03.

      11      Prin scrisoarea din 18 februarie 2004, Comisia a informat Republica Federală Germania cu privire la decizia sa de a iniția
         procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE, pentru motivul că aceasta avea rezerve considerabile în privința efectului
         de stimulare și a necesității ajutorului suplimentar notificat.

      12      În urma primirii observațiilor Republicii Federale Germania și ale reclamantei, Comisia a adoptat, la 21 septembrie 2005,
         Decizia 2006/262/CE privind ajutorul de stat C 5/2004 (ex N 609/2003) pe care Germania intenționează să îl acorde Kronoply
         (JO 2006, L 94, p. 50, denumită în continuare „decizia”).

      13      Considerentul (42) al deciziei are următorul cuprins:

      „Comisia concluzionează că ajutorul notificat constituie un ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) din Tratatul
         CE. Având în vedere că acest ajutor nu are efect de stimulare și că nu este necesar, nu se aplică niciuna dintre derogările
         prevăzute la articolul 87 alineatele (2) și (3) [CE]. În consecință, este vorba despre un ajutor pentru funcționare nedatorat
         care nu poate fi autorizat.”

      14      Articolul 1 din decizie prevede:

      „Ajutorul de stat în cuantum de 3 936 947 de euro pe care Germania intenționează să îl acorde Kronoply [...], conform notificării
         N 609/2003, este incompatibil cu piața comună.

      În consecință, acest ajutor nu poate fi pus în aplicare.”
       Procedura și concluziile părților
      15      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 26 iunie 2006, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

      16      Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a cincea) a decis deschiderea procedurii orale. În cadrul ședinței
         din 3 septembrie 2008, au fost ascultate pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal.

      17      Reclamanta solicită Tribunalului:

      –        anularea deciziei;
      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      18      Comisia solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
      19      În susținerea acțiunii sale, reclamanta invocă cinci motive întemeiate, în primul rând, pe încălcarea articolului 253 CE,
         în al doilea rând, pe încălcarea dispozițiilor Regulamentului nr. 659/1999, în al treilea rând, pe încălcarea articolului
         87 alineatul (3) literele (a) și (c) CE, a articolului 88 CE și a Liniilor directoare privind ajutoarele de stat regionale
         (JO 1998, C 74, p. 9, denumite în continuare „Liniile directoare”), în al patrulea rând, pe existența unor erori vădite ale
         Comisiei cu privire la constatarea faptelor și, în al cincilea rând, pe existența unor erori vădite ale Comisiei în aprecierea
         faptelor și a unui abuz de putere.

       Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 253 CE
       Argumentele părților
      20      Reclamanta pretinde, pe de o parte, că nu poate să cunoască justificările Comisiei, în măsura în care decizia cuprinde o „lacună”
         în privința logicii raționamentului instituției, aceasta din urmă negând astfel existența unui efect de stimulare, fără a
         verifica totuși dacă există un astfel de efect în temeiul criteriilor pe care ea însăși le‑a stabilit. Conform prevederilor
         Liniilor directoare, efectul de stimulare ar exista dacă cererea de ajutor ar fi formulată anterior realizării proiectului,
         situație care se regăsește în speță. Prin lipsa menționării acestui element, Comisia s‑ar face vinovată, pe lângă o inexactitate
         la nivelul constatării faptelor, de o lipsă de motivare.

      21      Reclamanta afirmă, pe de altă parte, că, în speță, Comisia nu a analizat posibilitatea expres invocată de Tribunal în jurisprudența
         sa de a modifica un ajutor deja acordat și autorizat, întrucât Comisia impune în Decizie investigarea altui proiect de investiție
         care ocazionează o cerere de ajutor nou. Din aceasta ar rezulta o motivare insuficientă a deciziei.

      22      Comisia solicită respingerea motivului de anulare invocat de reclamantă.

       Aprecierea Tribunalului
      23      Rezultă din formularea și din conținutul argumentației prezentate de reclamantă în susținerea celor două critici invocate
         în cuprinsul primului motiv întemeiat pe încălcarea articolului 253 CE că respectivele critici nu se referă propriu‑zis la
         o lipsă de motivare sau la o motivare insuficientă, care se încadrează în încălcarea normelor fundamentale de procedură în
         sensul articolului 230 CE. În realitate, criticile în discuție coincid cu critica privind temeinicia deciziei și, în consecință,
         a legalității pe fond a acestui act, care ar fi nelegal, având în vedere în special pretinsa încălcare de către Comisie a
         articolului 87 CE și a Liniilor directoare, ca urmare mai ales a unei aprecieri greșite a efectului de stimulare și a necesității
         ajutorului în litigiu, și un pretins abuz de putere săvârșit de pârâtă.

      24      În această privință, este semnificativ faptul că respectivele critici privind neluarea în considerare de către Comisie a datei
         de depunere a cererii de ajutor inițial și a posibilității, recunoscute de Tribunal, a unei modificări a ajutorului deja acordat
         și autorizat sunt reluate în mod expres în argumentația reclamantei, care are ca scop să dovedească aprecierea greșită a efectului
         de stimulare și a necesității ajutorului în litigiu, precum și un pretins abuz de putere.

      25      În orice caz, trebuie constatat că motivarea deciziei îndeplinește cerințele articolului 253 CE, astfel cum este interpretat
         în jurisprudență.

      26      Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză
         și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea
         persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite controlul.
         Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor
         invocate și de interesul de a primi explicații propriu destinatarului sau altor persoane vizate în mod direct și individual
         de acest act. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în
         care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fi apreciată nu numai prin
         prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează
         materia respectivă (Hotărârea Curții din 13 martie 1985, Țările de Jos și Leeuwarder Papierwarenfabriek/Comisia, 296/82 și
         318/82, Rec., p. 809, punctul 19, Hotărârea Curții din 14 februarie 1990, Delacre și alții/Comisia, C‑350/88, Rec., p. I‑395,
         punctele 15 și 16, și Hotărârea Curții din 29 februarie 1996, Belgia/Comisia, C‑56/93, Rec., p. I‑723, punctul 86).

      27      Din considerentul (42) al deciziei rezultă că măsura notificată de autoritățile germane la 22 decembrie 2003 a fost considerată
         de Comisie ajutor pentru funcționare nejustificat care nu poate fi autorizat ca urmare a lipsei efectului de stimulare și
         a necesității.

      28      Trebuie constatat că în cuprinsul deciziei Comisia își motivează în mod explicit concluzia privind lipsa efectului de stimulare
         și lipsa necesității ajutorului în litigiu.

      29      Trebuie arătat în special că referindu‑se în mod expres la Ordonanța Kronoply/Comisia, punctul 9 de mai sus, Comisia indică
         faptul că aceasta consideră că un stat membru poate notifica un ajutor nou sau poate modifica un proiect care a fost deja
         autorizat, inclusiv diferitele tranșe dintr‑un ajutor de stat pentru un proiect determinat, și că îl poate ea însăși autoriza
         în măsura în care efectul de stimulare și necesitatea fiecărei tranșe din ajutor pot fi dovedite [considerentul (24) al deciziei].

      30      Comisia amintește de asemenea în considerentul (28) al deciziei dispozițiile punctului 4.2 din Liniile directoare, conform
         căruia trebuie să se presupună existența unui efect de stimulare al ajutorului atunci când beneficiarul a introdus cererea
         sa de ajutor înainte de începerea executării proiectului. Din simpla lectură a considerentelor (24) și (26)-(35) ale deciziei
         rezultă că, în speță, Comisia a examinat efectiv condiția efectului de stimulare al ajutorului, explicând motivul pentru care
         împrejurările specifice prezentei cauze au permis să se înlăture prezumția de la punctul 4.2 din Liniile directoare și să
         se concluzioneze în sensul lipsei efectului de stimulare.

      31      De asemenea, Comisia a indicat în mod clar în considerentul (24), precum și în considerentele (36)-(39) ale deciziei motivele
         care îi permit să concluzioneze în sensul lipsei necesității ajutorului în litigiu.

      32      Rezultă astfel că, pe de o parte, reclamantei i s‑a dat pe deplin posibilitatea să înțeleagă motivele care au determinat Comisia
         să declare ajutorul în litigiu incompatibil cu piața comună, astfel cum atestă explicațiile importante din memoriile reclamantei
         consacrate caracterului pretins greșit al aprecierii Comisiei privind efectul de stimulare și necesitatea ajutorului în litigiu,
         și, pe de altă parte, Tribunalul poate să își exercite controlul.

      33      Rezultă că motivul întemeiat pe încălcarea articolului 253 CE trebuie să fie respins.

       Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea dispozițiilor Regulamentului nr. 659/1999
       Argumentele părților
      34      Reclamanta consideră că articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999 oferă un temei juridic care permite modificarea unui ajutor
         deja acordat și în special majorarea acestuia și că, în speță, Comisia a încălcat dispozițiile regulamentului menționat.

      35      Reclamanta susține că, în situația în care Consiliul acordă Comisiei competența de a revoca o decizie și de a dispune restituirea
         ajutorului în ipoteza în care informațiile furnizate nu sunt exacte, Comisia trebuie, a fortiori, să fie împuternicită să modifice și să majoreze un ajutor acordat. Într‑adevăr, modificarea și majorarea unui ajutor ar constitui
         atingeri mult mai puțin importante aduse drepturilor persoanelor interesate decât o revocare.

      36      Comisia solicită respingerea motivului de anulare invocat de reclamantă.

       Aprecierea Tribunalului
      37      Deși reclamanta susține o încălcare a „dispozițiilor” Regulamentului nr. 659/1999, aceasta nu se referă în argumentația sa
         decât la articolul 9 din regulamentul menționat.

      38      Articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999, intitulat „Revocarea unei decizii”, are următorul cuprins:

      „Comisia poate revoca o decizie adoptată în temeiul articolului 4 alineatul (2) sau (3) sau al articolului 7 alineatul (2),
         (3) sau (4), după ce a acordat statului membru în cauză posibilitatea de a‑și prezenta observațiile, în cazul în care decizia
         respectivă s‑a bazat pe informații eronate furnizate în cursul procedurii, determinante în adoptarea deciziei. Înainte de
         revocarea unei decizii și de adoptarea unei noi decizii, Comisia inițiază o procedură oficială de investigare în temeiul articolului
         4 alineatul (4). Articolele 6, 7 și 10, articolul 11 alineatul (1), articolele 13, 14 și 15 se aplică mutatis mutandis.”

      39      Dintr‑o simplă interpretare literală a articolului 9 din Regulamentul nr. 659/1999 rezultă că acesta din urmă are drept scop
         exclusiv să acorde Comisiei o competență de revocare a deciziilor sale și că acesta nu este aplicabil decât în cazurile în
         care Comisiei i‑au fost transmise informații inexacte și că, în temeiul acestora, instituția a adoptat o decizie prin care
         se constată lipsa ajutorului sau prin care un ajutor este declarat compatibil cu piața comună.

      40      Or, astfel cum subliniază în mod întemeiat Comisia, reclamanta admite în mod expres în cererea sa introductivă că „o astfel
         de ipoteză nu există în speță, întrucât informațiile furnizate nu erau inexacte”. Trebuie arătat de asemenea că, în speță,
         reclamanta nu impută Comisiei faptul că nu și‑a revocat Decizia din 3 iulie 2001.

      41      Raționamentul „a fortiori” al reclamantei constă în realitate în a deduce din articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999 posibilitatea Comisiei de a
         adopta, în temeiul articolului menționat, o decizie prin care se aprobă modificarea ajutorului deja acordat și autorizat,
         care nu poate fi reținut de Tribunal, din moment ce acesta rezultă dintr‑o interpretare deosebit de extensivă și vădit contra legem a articolului în discuție.

      42      În orice caz, chiar dacă articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999 ar putea fi considerat un temei juridic adecvat pentru
         adoptarea deciziei menționate mai sus, aceasta nu ar însemna că orice ajutor suplimentar notificat Comisiei, precum în speță,
         ar fi în mod necesar compatibil cu piața comună.

      43      În aceste împrejurări, trebuie respins motivul întemeiat pe încălcarea dispozițiilor Regulamentului nr. 659/1999.

       Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (3) literele (a) și (c) CE, a articolului 88 CE și
            a Liniilor directoare
       Argumentul părților
      –       Cu privire la lipsa efectului de stimulare
      44      În primul rând, reclamanta precizează că, în conformitate cu punctul 4.2 al treilea paragraf din Liniile directoare, pentru
         îndeplinirea criteriului privind efectul de stimulare este suficient ca cererea de ajutor să fi fost introdusă înainte de
         începerea executării proiectului. Acest criteriu unic ar fi îndeplinit în speță, întrucât cererea de ajutor a fost introdusă
         la organismul național competent la 28 ianuarie 2000, și anume anterior începerii lucrărilor de executare a proiectului. Deși
         Comisia a amintit în cuprinsul deciziei criteriul menționat la punctul 4.2 din Liniile directoare, aceasta nu ar fi examinat
         efectul de stimulare în raport cu momentul la care reclamanta a notificat proiectul autorităților naționale, ci în raport
         cu momentul la care statul membru a notificat ajutorul în litigiu, ceea ce a determinat Comisia să încalce dispoziția în discuție.

      45      Abordarea urmată de Comisie în decizie, atât cu privire la luarea în considerare a momentului notificării, cât și cu privire
         la faptul că proiectul ar fi fost finalizat anterior acestei notificări, ar fi lipsită de relevanță pentru aprecierea efectului
         de stimulare, în contradicție cu Hotărârea Tribunalului din 14 mai 2002, Graphischer Maschinenbau/Comisia (T‑126/99, Rec.,
         p. II‑2427), și nu ar lua în considerare realitățile economice.

      46      În al doilea rând, reclamanta amintește că a solicitat un ajutor de 77 de milioane DEM, reprezentând 35 % din costul investițiilor,
         și că a obținut de la ILB 69,3 milioane DEM, reprezentând 31,5 % din valoarea investiției. Cererea reclamantei ar rămâne valabilă
         pentru suma de 7,7 milioane DEM, și anume pentru 3,5 % din valoarea investiției, având în vedere că procedura administrativă
         de opoziție la ILB nu ar fi încă finalizată.

      47      Reclamanta pretinde că în mod eronat Comisia consideră în cuprinsul deciziei că cererea de ajutor inițială este „epuizată”
         prin adoptarea Deciziei din 3 iulie 2001, întrucât prin această decizie Comisia se pronunță doar asupra unei părți din ajutorul
         solicitat. Reclamanta evidențiază de asemenea că decizia a fost adoptată drept răspuns la o „cerere de modificare”, astfel
         cum a fost menționată în mod expres în notificarea autorităților germane din 22 decembrie 2003.

      48      În al treilea rând, reclamanta susține că, în speță, Comisia nu ia în considerare faptul că nu este necesar să existe noi
         costuri admisibile pentru a autoriza un alt ajutor suplimentar față de cel deja acordat. Faptul că, în principiu, este posibil
         să se obțină mai multe ajutoare pentru un unic proiect și, în consecință, pentru aceleași costuri admisibile, ar rezulta din
         ultima teză a considerentului (5) al Regulamentului (CE) nr. 69/2001 al Comisiei din 12 ianuarie 2001 de aplicare a articolelor
         87 și 88 din Tratatul CE la ajutoarele de minimis (JO L 10, p. 30). Această soluție ar fi aplicabilă ajutoarelor regionale, sub rezerva respectării plafonului ajutorului de
         35 %, stabilit conform dispozițiilor cadrului multisectorial. Or, o intensitate a ajutorului de 35 % ar fi în speță compatibilă
         cu piața comună, având în vedere că factorul „situația concurenței” care trebuie reținut nu ar avea valoarea 0,75, ci 1.

      –       Cu privire la lipsa necesității
      49      Reclamanta susține că, în domeniul ajutoarelor regionale, Comisia a precizat și a limitat criteriul necesității în sensul
         că, pentru a recunoaște existența necesității unui ajutor, este suficient ca cererea să fi fost introdusă înainte de începerea
         realizării proiectului. În această măsură, examinarea criteriului necesității ar corespunde examinării efectului de stimulare.

      50      Kronoply GmbH & Co. KG consideră că acest criteriu al datei depunerii cererii de ajutor este aplicabil de asemenea în ipoteza
         unei modificări a ajutorului acordat și evidențiază că însăși Comisia admite că posibilitatea unei majorări a ajutorului,
         menționată în jurisprudența Tribunalului, nu este aplicabilă doar în cazul unui proiect complet nou. În completarea exemplelor
         prezentate de Comisie, în care ar putea fi admisă modificarea unui ajutor sau un ajutor suplimentar, ar trebui adăugat cazul
         în care, precum în speță, Comisia a efectuat o evaluare greșită a pieței, se urmărește realizarea unei practici de autorizare
         uniforme a Comisiei, iar procedura administrativă națională de origine nu este încă finalizată.

      51      Interpretarea noțiunii de necesitate dată de Comisie în considerentul (39) al deciziei ar fi în plus greșită, având în vedere
         că, în speță, Comisia nu ar lua în considerare faptul că reclamanta ar fi fost obligată, conform dispozițiilor din reglementarea
         națională aplicabilă, să realizeze proiectul într‑un termen de 36 de luni, și anume înainte de 1 ianuarie 2005, sub sancțiunea
         pierderii totalității ajutorului. Ar fi contradictoriu să i se impună reclamantei să realizeze proiectul într‑un anumit termen,
         considerând în același timp că realizarea în termenul prevăzut are drept consecință pierderea posibilității de a obține autorizarea
         unei majorări a ajutorului. O astfel de abordare ar însemna a nega jurisprudența Tribunalului, care prevede posibilitatea
         unei modificări a unui ajutor sau acordarea unui ajutor suplimentar.

      –       Cu privire la calificarea drept ajutor pentru funcționare
      52      Reclamanta pretinde că, în speță, calificarea drept ajutor pentru funcționare, reținută de Comisie în cuprinsul deciziei,
         este greșită, întrucât notificarea Republicii Federale Germania se referă la un ajutor regional, iar totalitatea informațiilor
         oferite de aceasta Comisiei se referă la cerințele cadrului multisectorial.

      53      Comisia solicită respingerea motivului invocat de reclamantă.

       Aprecierea Tribunalului
      –       Cu privire la admisibilitatea motivului
      54      Trebuie amintit că, potrivit articolului 44 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, cererea introductivă
         de instanță trebuie să cuprindă o expunere sumară a motivelor invocate. Această mențiune trebuie să fie suficient de clară
         și de precisă pentru a‑i permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului, să se pronunțe asupra acțiunii,
         dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații. Din acest motiv, cererea introductivă trebuie să explice în ce constă
         motivul pe care se întemeiază acțiunea, astfel încât simpla sa enunțare abstractă nu îndeplinește cerințele Regulamentului
         de procedură (Hotărârea Tribunalului din 12 ianuarie 1995, Viho/Comisia, T‑102/92, Rec., p. II‑17, punctul 68, și Hotărârea
         Tribunalului din 14 mai 1998, Mo och Domsjö/Comisia, T‑352/94, Rec., p. II‑1989, punctul 333).

      55      O astfel de încălcare a articolului 44 alineatul (1) din Regulamentul de procedură se numără printre cauzele de inadmisibilitate
         pe care Tribunalul, în temeiul articolului 113 din regulamentul menționat, le poate invoca din oficiu în orice stadiu al procedurii,
         după ascultarea părților (Hotărârea Tribunalului din 10 iulie 1990, Automec/Comisia, T‑64/89, Rec., p. II‑367, punctele 73
         și 74, și Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 1995, Exporteurs in Levende Varkens și alții/Comisia, T‑481/93 și T‑484/93,
         Rec., p. II‑2941, punctul 75).

      56      În speță, trebuie constatat că reclamanta se limitează să invoce o încălcare a articolului 88 CE fără a formula niciun alt
         argument în susținerea acestei afirmații. Fiind interogată de Tribunal în cursul ședinței cu privire la acest aspect, reclamanta
         nu a oferit nicio precizare.

      57      În aceste împrejurări, motivul în discuție trebuie declarat inadmisibil în măsura în care se referă la încălcarea articolului
         88 CE.

      –       Cu privire la temeinicia motivului
      58      Este cert că, în speță, Comisia a considerat că niciuna dintre derogările prevăzute la articolul 87 alineatele (2) și (3)
         CE nu se putea aplica în privința ajutorului de stat în cuantum de 3 936 947 de euro pe care Republica Federală Germania intenționa
         să îl acorde reclamantei și că, în consecință, ajutorul menționat trebuia să fie declarat incompatibil cu piața comună.

      59      Rezultă atât din structura deciziei, cât și din cuprinsul considerentelor deciziei că această concluzie a Comisiei se întemeiază
         pe două elemente distincte, și anume lipsa stimulării și lipsa necesității ajutorului în litigiu. Astfel, Comisia precizează
         în considerentul (20) al deciziei că „ajutorul în discuție nu îndeplinește cele două condiții esențiale: efectul de stimulare
         și necesitatea”.

      60      Chiar dacă, în anumite ipoteze, cele două condiții privind compatibilitatea ajutoarelor pot coincide, acestea au o semnificație
         proprie, astfel încât cele două elemente ale deciziei, referitoare la lipsa stimulării și la lipsa necesității, trebuie să
         fie considerate autonome. În cadrul prezentului motiv de anulare, reclamanta contestă în definitiv în mod specific fiecare
         dintre elementele deciziei.

      61      Fiind interogate în cursul ședinței, cele două părți au confirmat această interpretare a deciziei și cumulul necesar al celor
         două condiții referitoare la efectul de stimulare și la necesitatea ajutorului pentru a admite compatibilitatea acestuia cu
         piața comună, aspect care a fost consemnat în procesul‑verbal al ședinței.

      62      În această etapă trebuie amintit că, în măsura în care anumite motive ale unei decizii sunt, prin ele însele, de natură să
         o justifice corespunzător cerințelor legale, viciile care ar putea afecta alte motive ale actului nu au, în orice caz, niciun
         efect asupra dispozitivului acestuia (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Curții din 12 iulie 2001, Comisia și Franța/TF1,
         C‑302/99 P și C‑308/99 P, Rec., p. I‑5603, punctele 26-29, și Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2005, General Electric/Comisia,
         T‑210/01, Rec., p. II‑5575, punctul 42). În plus, din moment ce dispozitivul unei decizii a Comisiei se întemeiază pe mai
         multe elemente de raționament dintre care fiecare ar fi suficient singur pentru a constitui temeiul dispozitivului respectiv,
         acest act nu trebuie anulat, în principiu, decât dacă fiecare dintre aceste elemente este nelegal. În această ipoteză, o eroare
         sau o altă nelegalitate care nu ar afecta decât unul dintre elementele raționamentului nu poate fi suficientă pentru a justifica
         anularea deciziei în litigiu, din moment ce această eroare nu a putut avea o influență hotărâtoare în privința dispozitivului
         reținut de instituția care a emis decizia (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Graphischer Maschinenbau/Comisia, punctul
         45 de mai sus, punctele 49-51, și Hotărârea General Electric/Comisia, citată anterior, punctul 43).

      63      În aceste împrejurări, trebuie mai întâi să se analizeze criticile reclamantei formulate în cadrul motivului întemeiat pe
         încălcarea articolului 87 alineatul (3) literele (a) și (c) CE cu privire la al doilea element al deciziei, referitor la lipsa
         necesității ajutorului în litigiu.

      64      Acest articol prevede că pot fi considerate compatibile cu piața comună:

      „(a)      ajutoarele destinate să favorizeze dezvoltarea economică a regiunilor în care nivelul de trai este anormal de scăzut sau în
         care există un grad de ocupare a forței de muncă extrem de scăzut;

      […]
      (c)      ajutoarele destinate să faciliteze dezvoltarea anumitor activități sau a anumitor regiuni economice, în cazul în care acestea
         nu modifică în mod nefavorabil condițiile schimburilor comerciale într‑o măsură care contravine interesului comun;

      […]”
      65      Astfel cum precizează Comisia în considerentul (36) al deciziei, aceasta nu poate declara un ajutor compatibil cu articolul
         87 alineatul (3) CE decât dacă poate constata că acest ajutor contribuie la realizarea unuia dintre obiectivele citate, obiective
         pe care întreprinderea beneficiară nu le poate îndeplini prin propriile mijloace în condiții normale de piață. Cu alte cuvinte,
         statelor membre nu trebuie să li se permită să efectueze plăți care ar aduce o ameliorare a situației financiare a întreprinderii
         beneficiare, fără a fi necesare pentru îndeplinirea obiectivelor prevăzute la articolul 87 alineatul (3) CE (a se vedea în
         acest sens Hotărârea Curții din 17 septembrie 1980, Philip Morris Holland/Comisia, 730/79, Rec., p. 2671, punctul 17).

      66      Astfel, nu se poate accepta ca un ajutor să cuprindă modalități, în special cuantumul acestuia, ale căror efecte restrictive
         ar depăși ceea ce este necesar pentru ca ajutorul să poată îndeplini obiectivele admise de tratat (a se vedea în acest sens
         Hotărârea Curții din 22 martie 1977, Iannelli & Volpi, 74/76, Rec., p. 557, punctul 15).

      67      Rezultă din decizie că, în speță, Comisia a ajuns la concluzia lipsei necesității ajutorului în litigiu, în esență, pe temeiul
         a două constatări obiective.

      68      În primul rând, Comisia a arătat că ajutorul în cuantum de 3 936 947 de euro, notificat de Republica Federală Germania la
         22 decembrie 2003, nu se referea nici la un nou proiect de investiții al reclamantei, nici la crearea de locuri de muncă,
         ci viza doar construirea unei instalații de producție de panouri cu lamele orientate, care a făcut obiectul notificării din
         22 decembrie 2000.

      69      În înscrisurile sale, Comisia citează astfel, fără a fi contrazisă de reclamantă, o frază preluată de la punctul 3.2.2 din
         notificarea din 22 decembrie 2003, conform căreia „toate investițiile care pot fi subvenționate se limitează la investițiile
         solicitate inițial”. Rezultă de asemenea din cifrele indicate la punctul 3.3.1 din această notificare că valoarea ajutorului
         în litigiu este de 3,5 % din costul investiției inițiale, majorând astfel intensitatea ajutorului de la 31,5 % la 35 % din
         costul menționat.

      70      În al doilea rând, Comisia a luat în considerare faptul că proiectul de investiții referitor la construcția unei instalații
         de producție de panouri cu lamele orientate fusese realizat integral de reclamantă prin intermediul subvenției autorizate
         în cuantum de 35,43 milioane de euro, reprezentând o intensitate a ajutorului de 31,5 % din costul investiției, și aceasta
         cu mult înainte de cea de a doua notificare din 22 decembrie 2003.

      71      Astfel, este cert între părți că reclamanta și‑a continuat activitățile după ce a obținut doar un ajutor cu o intensitate
         de 31,5 % și că lucrările în vederea construirii instalației menționate mai sus, începute în februarie 2000, au fost terminate
         definitiv la sfârșitul lui ianuarie 2003, și anume cu aproape un an înaintea celei de a doua notificări.

      72      Din această a doua împrejurare Comisia a dedus că activitatea economică a Kronoply era rentabilă și că, în orice caz, această
         întreprindere nu avea nevoie de ajutoare suplimentare și că, în această etapă, orice ajutor nou ar constitui un beneficiu
         neprevăzut pentru reclamantă [considerentul (39) al deciziei].

      73      Trebuie constatat în această privință că reclamanta nu pretinde că realizarea completă a proiectului de investiții în discuție
         a determinat în final costuri suplimentare pe care a trebuit să le finanțeze prin intermediul resurselor proprii sau al unui
         credit și că din acest motiv și‑ar fi îngreunat situația financiară. În consecință, reclamanta nu dovedește că ajutorul suplimentar
         în cuantum de 3 936 947 de euro notificat Comisiei la 22 decembrie 2003 îi era necesar din punct de vedere economic pentru
         realizarea completă a proiectului de investiții în discuție.

      74      Rezultă astfel că în mod întemeiat Comisia a considerat în aceste împrejurări că ajutorul în litigiu nu impunea beneficiarului
         nici o contraprestație, nici o contribuție la un obiectiv de interes comun și că, în consecință, era vorba despre un ajutor
         pentru funcționare destinat să acopere cheltuielile curente pe care Kronoply trebuia în mod normal să le suporte, ajutor care
         nu putea fi autorizat.

      75      Trebuie amintit în această privință că ajutoarele pentru funcționare, și anume ajutoarele care au drept scop să libereze o
         întreprindere de costurile pe care aceasta ar fi trebuit în mod normal să le suporte în cadrul administrării sale curente
         sau a activităților sale obișnuite, denaturează, în principiu, condițiile privind concurența (a se vedea Hotărârea Curții
         din 19 septembrie 2000, Germania/Comisia, C‑156/98, Rec., p. I‑6857, punctul 30 și jurisprudența citată).

      76      Totalitatea argumentelor invocate de reclamantă nu sunt de natură să infirme concluzia prezentată la punctul 74 de mai sus.

      77      În primul rând, reclamanta pretinde că, din practica decizională a Comisiei, astfel cum este preluată în Liniile directoare,
         rezultă că, pentru a caracteriza necesitatea unui ajutor, este suficient, precum în cazul efectului de stimulare, ca o cerere
         națională de acordare a ajutorului să fi fost depusă înainte de începerea executării proiectului de investiții.

      78      Cu toate acestea, trebuie constatat că reclamanta nu face nicio referire la decizii ale Comisiei care atestă practica invocată
         și că analiza deciziei evidențiază dimpotrivă că punctul 4.2 al treilea paragraf din Liniile directoare se referă doar la
         condiția privind efectul de stimulare al ajutorului.

      79      Conform acestei dispoziții „schemele de ajutoare trebuie să prevadă că cererea de ajutor trebuie introdusă înainte de începerea
         executării proiectelor”. [traducere neoficială]

      80      Trebuie observat că această dispoziție se referă la o împrejurare de ordin cronologic și, în consecință, face trimitere la
         o examinare ratione temporis, care este pe deplin adecvată pentru aprecierea efectului de stimulare. Astfel, aprecierea trebuie să fie efectuată în raport
         cu decizia de investiție a întreprinderii în cauză, care marchează începutul acestui proces dinamic ce constituie în mod necesar
         o investiție de exploatare precum cea efectuată de reclamantă.

      81      Astfel cum se precizează în considerentul (30) al deciziei, aplicarea criteriului de la punctul 4.2 din Liniile directoare
         are drept scop să se stabilească dacă există un efect de stimulare, fără a întârzia în mod nejustificat investiția printr‑o
         examinare completă a tuturor aspectelor economice ale deciziei de investiție a beneficiarului ajutorului, examinare care s‑ar
         putea dovedi foarte dificilă și/sau foarte lungă. Această ultimă preocupare explică faptul că simpla constatare a anteriorității
         cererii de ajutor în raport cu începerea executării proiectului de investiții permite, conform opiniei Comisiei, să se prezume
         existența unui efect de stimulare.

      82      În schimb, întrebarea adresată în cadrul prezentului litigiu privind condiția referitoare la necesitatea ajutorului este cea
         privind aprecierea condițiilor efective ale realizării proiectului de investiții în discuție și privind existența unei contraprestații
         în sarcina reclamantei, care justifică acordarea ajutorului suplimentar notificat la 22 decembrie 2003.

      83      În realitate, argumentația reclamantei constă în efectuarea evaluării condiției obiective și substanțiale a necesității ajutorului
         în raport cu un criteriu pur formal, ceea ce nu poate fi acceptat.

      84      În al doilea rând, reclamanta susține că interpretarea de către Comisie a noțiunii de necesitate a ajutorului nu ține seama
         de faptul că, în conformitate cu dispozițiile din reglementarea națională aplicabilă, reclamanta era obligată să realizeze
         proiectul într‑un termen de 36 de luni, și anume înainte de 1 ianuarie 2005, sub sancțiunea pierderii totalității ajutorului,
         și echivalează cu negarea jurisprudenței Tribunalului, care prevede posibilitatea de a autoriza o majorare a ajutorului deja
         acordat.

      85      Este cert că ulterior unei notificări a unui proiect de ajutor de către un stat membru și a autorizării sale de către Comisie,
         acest stat are posibilitatea de a notifica un proiect care are drept scop instituirea unui nou ajutor în favoarea întreprinderii
         beneficiare sau modificarea ajutorului deja acordat acesteia (Hotărârea Tribunalului din 30 ianuarie 2002, Nuove Industrie
         Molisane/Comisia, T‑212/00, Rec., p. II‑347, punctul 47, și Ordonanța Kronoply/Comisia, punctul 9 de mai sus, punctul 50).
         Această nouă notificare este supusă controlului Comisiei, care, după verificarea condițiilor prevăzute la articolul 87 alineatele
         (2) și (3) CE, poate declara ajutorul compatibil cu piața comună (a se vedea în acest sens Hotărârea Nuove Industrie Molisane/Comisia,
         citată anterior, punctul 46).

      86      Departe de a nega această posibilitate recunoscută statelor membre, Comisia face referire în mod expres la aceasta în considerentul
         (24) al deciziei. Comisia admite în mod clar că, pentru același proiect de investiții, se pot cumula mai multe ajutoare, dar
         cu condiția ca fiecare dintre ele să poată fi considerat compatibil cu piața comună și, în consecință, condiția necesității
         ajutorului să fie respectată.

      87      În plus, astfel cum subliniază Comisia în mod întemeiat în înscrisurile sale, faptul că o reglementare națională prevede că
         un proiect trebuie să fie realizat într‑un anumit termen nu determină în mod automat pierderea posibilității de a solicita
         și de a obține, după expirarea termenului menționat, autorizarea unei majorări a ajutorului deja acordat pentru proiectul
         menționat.

      88      Astfel, se poate preconiza ca un stat membru să notifice Comisiei, după expirarea termenului stabilit prin reglementarea națională,
         un ajutor suplimentar pentru un proiect determinat a cărui executare a generat costuri suplimentare ca urmare a unor factori
         externi imprevizibili.

      89      Într‑o astfel de situație, revine Comisiei sarcina de a stabili dacă ajutorul suplimentar notificat poate fi considerat necesar,
         ținând seama, în special pentru ajutoarele regionale care intră în domeniul de aplicare al cadrului multisectorial, de plafonul
         intensității maxime a ajutorului aplicabil.

      90      În speță, Comisia s‑a limitat în mod întemeiat să constate că proiectul de investiții în discuție fusese executat integral
         de reclamantă prin intermediul ajutorului autorizat inițial și anterior notificării ajutorului în litigiu.

      91      Astfel, trebuie amintit că reclamanta nu a pretins în niciun moment că realizarea proiectului de investiții în discuție și,
         în consecință, a unuia dintre obiectivele prevăzute la articolul 87 alineatul (3) CE determinase un cost suplimentar și că
         majorarea preconizată a ajutorului inițial în cuantum de 3 936 947 de euro, notificată Comisiei la 22 decembrie 2003, era
         destinată să compenseze parțial sau total acest cost suplimentar și, în această măsură, trebuia să fie considerată necesară.

      92      Reclamanta se limitează să susțină că un ajutor suplimentar pentru un proiect de investiții trebuie să fie autorizat în cazul
         în care, precum în speță:

      –        în decizia sa prin care ajutorul inițial a fost declarat compatibil, Comisia a efectuat o apreciere greșită a pieței produselor
         în discuție;

      –        se urmărește realizarea unei practici de autorizare uniforme a ajutoarelor care se referă la această piață;
      –        procedura administrativă națională referitoare la cererea de ajutor inițial nu este încă finalizată.
      93      Trebuie arătat, pe de o parte, că afirmația ipotetică a unei aprecieri greșite de către Comisie a pieței produselor în discuție
         contrazice afirmația privind caracterul exact al informațiilor furnizate de autoritățile germane, pe baza cărora a fost adoptată
         Decizia din 3 iulie 2001. Pe de altă parte, considerațiile reclamantei amintite la punctul precedent sunt lipsite de orice
         relevanță cu privire la condiția referitoare la necesitatea ajutorului, astfel cum este definită la punctele 65 și 66 de mai
         sus.

      94      În realitate, din dosar rezultă că notificarea ajutorului în litigiu avea drept scop pur și simplu să obțină o intensitate
         a ajutorului de 35 %, corespunzătoare cererii de ajutor inițial, întrucât reclamanta nu a acceptat în mod evident stabilirea
         unui coeficient cu valoarea 0,75 pentru factorul „situația concurenței”, în timp ce Comisia aprobase un coeficient cu valoarea
         1 cu privire la proiectul de ajutor notificat în favoarea întreprinderii concurente Glunz AG, în decizia sa privind ajutorul
         în favoarea întreprinderii menționate, adoptată la câteva săptămâni după Decizia din 3 iulie 2001.

      95      În al treilea rând, reclamanta critică încadrarea ajutorului în litigiu drept ajutor pentru funcționare, întemeindu‑se în
         esență pe cuprinsul notificării din 22 decembrie 2003.

      96      Cu toate acestea, trebuie arătat că simplul fapt că notificarea efectuată de un stat membru „se referă” la un ajutor regional
         pentru investiții nu înseamnă că măsura menționată nu poate fi un ajutor pentru funcționare.

      97      Trebuie amintit că punerea în aplicare a sistemului de control al ajutoarelor de stat, astfel cum rezultă din articolul 88
         CE și din jurisprudența aferentă, revine în esență Comisiei și că aceasta se bucură de o largă putere de apreciere în aplicarea
         articolului 87 alineatul (3) CE, a cărei exercitare implică evaluări de ordin economic și social care trebuie efectuate într‑un
         context comunitar (Hotărârea Curții din 21 martie 1991, Italia/Comisia, C‑303/88, Rec., p. I‑1433, punctul 34, și Hotărârea
         Curții Germania/Comisia, punctul 75 de mai sus, punctul 67).

      98      În speță, Comisia a considerat în mod întemeiat că nu era îndeplinită condiția referitoare la necesitatea ajutorului și că
         ajutorul în litigiu trebuia să fie calificat drept ajutor pentru funcționare, având în vedere că ajutorul a fost acordat fără
         a se solicita o contraprestație din partea beneficiarului și că a fost destinat să amelioreze situația trezoreriei întreprinderii.

      99      Din considerentele de mai sus rezultă că reclamanta nu a demonstrat că, în mod greșit, Comisia a concluzionat în sensul lipsei
         necesității ajutorului.

      100    În aceste împrejurări și presupunând chiar că, în speță, Comisia a considerat în mod greșit că ajutorul în litigiu nu îndeplinea
         condiția privind efectul de stimulare în împrejurările specifice speței, caracterizate prin notificarea unui ajutor suplimentar
         privind un proiect de investiții deja autorizat și care formează un ansamblu economic indisociabil, trebuie constatat că,
         în conformitate cu observațiile formulate la punctele 59-62 de mai sus, decizia ar rămâne întemeiată doar pe constatarea privind
         lipsa necesității ajutorului.

      101    Rezultă că motivul întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (3) literele (a) și (c) CE și a Liniilor directoare trebuie
         să fie respins.

       Cu privire la motivul întemeiat pe existența unor erori vădite ale Comisiei în constatarea faptelor
       Argumentele părților
      102    În primul rând, reclamanta pretinde că, în considerentul (22) al deciziei, Comisia precizează în mod greșit că, în cadrul
         procedurii N 813/2000, aceasta a recunoscut relevanța indicațiilor furnizate de Republica Federală Germania și a acceptat
         concluziile formulate de aceasta din urmă cu privire la piața produselor în discuție. Din Decizia Comisiei din 3 iulie 2001
         ar rezulta în mod clar că aceasta din urmă și Republica Federală Germania nu ar fi fost de acord cu privire la problema dacă
         investiția a fost sau nu a fost realizată într‑o piață în scădere.

      103    În al doilea rând, reclamanta susține că mențiunea care este cuprinsă de asemenea în considerentul (22) al deciziei, potrivit
         căreia Decizia Comisiei din 3 iulie 2001 a fost acceptată de Republica Federală Germania și de reclamantă, este inexactă.
         Faptul de a nu fi introdus o acțiune împotriva acestei decizii prin care ajutorul a fost declarat în întregime compatibil
         nu poate fi considerat o acceptare, având în vedere că o astfel de acțiune ar fi fost inadmisibilă ca urmare a lipsei interesului
         de a acționa. În plus, conform reglementării naționale, reclamanta ar fi avut obligația legală de a realiza proiectul, astfel
         cum a fost notificat, într‑un termen de 36 de luni după aprobarea Comisiei.

      104    În al treilea rând, reclamanta afirmă că în mod greșit Comisia precizează în cuprinsul deciziei că îi fusese deja refuzată
         o intensitate a ajutorului de 35 %. În opinia reclamantei, diferența dintre intensitatea ajutorului de 31,5 %, autorizată
         prin Decizia din 3 iulie 2001, și intensitatea ajutorului de 35 % care rezultă din aplicarea corectă a cadrului multisectorial
         nu făcuse încă obiectul unei proceduri de ajutor de stat anterior notificării din 22 decembrie 2003 și doar în cadrul deciziei
         Comisia a refuzat o intensitate a ajutorului (cumulată) de 35 %.

      105    În al patrulea rând, reclamanta evidențiază că, în cadrul verificării existenței unui efect de stimulare și, în consecință,
         a faptului că într‑adevăr cererea de ajutor a fost introdusă înainte de începerea executării proiectului, Comisia nu menționează
         nici măcar o dată în decizie data cererii de ajutor a reclamantei, și anume 28 ianuarie 2000. În consecință, Comisia s‑ar
         întemeia pe fapte incomplete.

      106    Reclamanta concluzionează că, în cazul în care Comisia ar fi constatat în mod corect faptele, aceasta ar fi ajuns la o concluzie
         diferită și că erorile vădite săvârșite de aceasta în cadrul constatării faptelor justifică singure anularea deciziei.

      107    Comisia solicită respingerea motivului invocat de reclamantă.

       Aprecierea Tribunalului
      108    Rezultă din jurisprudență că, pentru a determina anularea actului atacat, nu este suficient să se dovedească faptul că acesta
         din urmă cuprinde o eroare de fapt; trebuie de asemenea ca această eroare să fi avut efecte asupra cuprinsului actului însuși
         sau, cu alte cuvinte, trebuie ca, în lipsa acestei erori, actul să fi putut să fie diferit (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Tribunalului din 2 mai 1995, NTN Corporation și Koyo Seiko/Consiliul, T‑163/94 și T‑165/94, Rec., p. II‑1381, punctul 115,
         Hotărârea Tribunalului din 28 octombrie 2004, Shanghai Teraoka Electronic/Consiliul, T‑35/01, Rec., p. II‑3663, punctul 167,
         și Hotărârea Tribunalului din 14 martie 2007, Aluminium Silicon Mill Products/Consiliul, T‑107/04, Rep., p. II‑669, punctul
         66).

      109    Este suficient să se constate că, presupunând chiar că, în speță, Comisia a săvârșit cele patru erori de fapt invocate de
         reclamantă, concluzia privind lipsa necesității ajutorului ar rămâne întemeiată în raport cu elementele amintite la punctele
         68-74 de mai sus.

      110    Cele patru pretinse erori de fapt săvârșite de Comisie în decizie, referitoare la mențiunea privind recunoașterea relevanței
         informațiilor furnizate de Republica Federală Germania, la mențiunea privind acceptarea Deciziei din 3 iulie 2001 privind
         refuzul unei valori a ajutorului de 35 % și privind lipsa unei mențiuni referitoare la data precisă a depunerii cererii de
         ajutor inițial, nu au, astfel, niciun efect asupra concluziei menționate mai sus și asupra declarării incompatibilității ajutorului
         în litigiu care decurge din aceasta.

      111    În aceste împrejurări, motivul vizat trebuie să fie respins ca fiind în orice caz inoperant.

       Cu privire la motivul întemeiat pe existența unor erori vădite ale Comisiei în aprecierea faptelor și a unui abuz de putere
       Argumentele părților
      112    Reclamanta pretinde că, în speță, în mod vădit Comisia a apreciat greșit criteriul efectului de stimulare, având în vedere
         că nu a examinat criteriul prevăzut la punctul 4.2 din Liniile directoare și nu a luat în considerare faptul că, în temeiul
         legilor naționale autorizate de Comisie, reclamanta era obligată să își realizeze proiectul într‑un interval de timp determinat.
         În plus, în cadrul deciziei, Comisia ar contrazice jurisprudența Tribunalului conform căreia ar fi posibilă acordarea unui
         alt ajutor sau modificarea unui ajutor deja acordat.

      113    De asemenea, Comisia nu și‑ar fi utilizat puterea de apreciere, astfel cum a fost confirmată de Tribunal în jurisprudența
         menționată mai sus și astfel cum este acordată în temeiul articolului 9 din Regulamentul nr. 659/1999.

      114    Întrucât s‑a limitat să întemeieze întreaga decizie pe simplul fapt că proiectul ar fi fost realizat cu o intensitate a ajutorului
         de 31,5 % înainte să îi parvină notificarea Germaniei, Comisia ar lăsa să transpară intenția sa de a atinge un rezultat determinat,
         întemeind decizia doar pe împrejurări materiale, fără a le califica și fără a le aprecia pe plan juridic. Lipsa examinării
         criteriului privind efectul de stimulare ar avea în mod vădit drept scop să permită concluzionarea în sensul lipsei unui astfel
         de efect. În aceasta ar trebui să se constate existența unui abuz de putere al Comisiei.

      115    Comisia solicită respingerea motivului invocat de reclamantă.

       Aprecierea Tribunalului
      116    Cu privire la motivul întemeiat pe existența unor erori vădite de apreciere, din analiza cererii introductive rezultă că reclamanta
         dezvoltă în acest sens argumente deja prezentate în susținerea motivelor întemeiate pe încălcarea articolului 9 din Regulamentul
         nr. 659/1999, precum și pe încălcarea articolului 87 CE și a Liniilor directoare.

      117    Or, astfel cum s‑a menționat mai sus, aceste două ultime motive nu sunt de natură să constituie temeiul pentru anularea deciziei.

      118    În ceea ce privește motivul întemeiat pe un abuz de putere, argumentarea reclamantei este întemeiată pe afirmația potrivit
         căreia „lipsa examinării criteriului privind efectul de stimulare are în mod vădit drept scop să permită concluzionarea în
         sensul lipsei unui astfel de efect” și că „în aceasta trebuie constatat un abuz de putere al Comisiei”.

      119    Din simpla lectură a deciziei rezultă că motivul în discuție este întemeiat pe o premisă greșită, în sensul că în mod efectiv
         Comisia a examinat condiția privind efectul de stimulare al ajutorului, explicând motivele pentru care împrejurările specifice
         ale prezentei cauze permiteau să elimine prezumția de la punctul 4.2 din Liniile directoare și să concluzioneze în sensul
         lipsei efectului de stimulare.

      120    În aceste împrejurări, trebuie să se considere că reclamanta nu a dovedit că, în speță, Comisia a săvârșit un abuz de putere.

      121    Din toate considerațiile de mai sus rezultă că prezentul motiv nu poate fi admis și că, în consecință, acțiunea trebuie să
         fie respinsă în totalitate.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      122    Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor
         de judecată, conform concluziilor Comisiei.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a cincea)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă Kronoply GmbH & Co. KG la plata cheltuielilor de judecată.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 14 ianuarie 2009.
      Cuprins

      Situația de fapt
      Procedura și concluziile părților
      În drept
      Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 253 CE
      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea dispozițiilor Regulamentului nr. 659/1999
      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (3) literele (a) și (c) CE, a articolului 88 CE și
         a Liniilor directoare

      Argumentul părților
      – Cu privire la lipsa efectului de stimulare
      – Cu privire la lipsa necesității
      – Cu privire la calificarea drept ajutor pentru funcționare
      Aprecierea Tribunalului
      – Cu privire la admisibilitatea motivului
      – Cu privire la temeinicia motivului
      Cu privire la motivul întemeiat pe existența unor erori vădite ale Comisiei în constatarea faptelor
      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la motivul întemeiat pe existența unor erori vădite ale Comisiei în aprecierea faptelor și a unui abuz de putere
      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la cheltuielile de judecată
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 11 ianuarie 2001. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - A șasea directivă TVA. # Cauza C-76/99.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 27 ianuarie 2000. # Dansommer A/S împotriva Andreas Götz. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landgericht Heilbronn - Germania. # Convenția de la Bruxelles. # Cauza C-8/98.