title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 10 septembrie 2009.#Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha) împotriva Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Thüringer Oberlandesgericht - Germania.#Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale - Serviciu public de distribuție a apei potabile și de tratare a apelor uzate - Concesionare de servicii - Noțiune - Transfer către cocontractant al riscului legat de exploatarea serviciului în cauză.#Cauza C-206/08.

text:
      Cauza C‑206/08
      Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha)
      împotriva
      Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Thüringer Oberlandesgericht)
      „Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale – Serviciu public de distribuție a apei potabile și de tratare a apelor uzate – Concesionare de servicii – Noțiune – Transfer către cocontractant al riscului legat de exploatarea serviciului în cauză”
      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare – Competența Curții – Limite – Competența instanței naționale – Stabilirea și aprecierea faptelor deduse
            judecății – Necesitatea unei întrebări preliminare și pertinența problemelor ridicate – Aprecierea instanței naționale
      (art. 234 CE)
      2.        Întrebări preliminare – Competența Curții – Limite – Întrebări lipsite în mod vădit de pertinență și întrebări ipotetice adresate
            într‑un context care exclude un răspuns util – Întrebări fără legătură cu obiectul acțiunii principale
      (art. 234 CE)
      3.        Apropierea legislațiilor – Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor
            și serviciilor poștale – Directiva 2004/17 – Domeniu de aplicare – Concesionarea de servicii publice
      [Directiva 2004/17 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 1 alin. (3) lit. (b)]
      1.        În cadrul cooperării instituite la articolul 234 CE, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului
         și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze,
         luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe
         propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările
         adresate au ca obiect interpretarea dreptului comunitar, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe.

      (a se vedea punctul 33)
      2.        În circumstanțe excepționale, Curtea este îndreptățită să analizeze condițiile în care este sesizată de instanța națională
         în scopul de a‑și verifica propria competență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate
         de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului comunitar nu are nicio legătură cu
         realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune
         de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate.

      (a se vedea punctul 34)
      3.        Faptul că, în cadrul unui contract cu privire la servicii, autoritatea contractantă nu plătește direct o remunerație cocontractantului,
         ci acesta din urmă are dreptul să perceapă o remunerație de drept privat de la terți este suficient, în sine, pentru ca respectivul
         contract să fie calificat drept „concesionare de servicii” în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva
         2004/17 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor
         și serviciilor poștale, în măsura în care cocontractantul preia în totalitate sau cel puțin în mare parte riscul de exploatare
         asumat de autoritatea contractantă, chiar dacă acest risc este de la început foarte limitat datorită modalității de drept
         public de organizare a serviciului.

      Faptul că prestatorul de servicii este remunerat prin plăți ce provin de la terți reprezintă una dintre formele pe care le
         poate lua exercitarea dreptului, recunoscut prestatorului, de a exploata serviciul. Este lipsit de relevanță, în această privință,
         faptul că remunerația este reglementată de dreptul privat sau de dreptul public.

      În cazul în care modul de remunerare convenit rezidă în dreptul prestatorului de a‑și valorifica propria prestație, acest
         mod de remunerare presupune ca acesta să își asume riscul legat de exploatarea serviciilor în cauză, riscul fiind astfel inerent
         exploatării economice a serviciului. În cazul în care autoritatea contractantă continuă să suporte în totalitate riscul, fără
         a expune prestatorul hazardului pieței, atribuirea exploatării serviciului impune aplicarea formalităților prevăzute de Directiva
         2004/17 în vederea protecției transparenței și a concurenței.

      În lipsa completă de transfer către prestator al riscului legat de prestarea de servicii, operațiunea respectivă constituie
         un contract de servicii. În acest din urmă caz, echivalentul nu ar consta în dreptul de a exploata serviciul. În orice caz,
         chiar dacă riscul la care este expusă autoritatea contractantă este foarte limitat, ca urmare a aplicării reglementării proprii
         sectorului de activitate respectiv, pentru a se concluziona în sensul existenței unei concesionări de servicii, este necesar
         ca autoritatea contractantă să transfere către concesionar totalitatea sau, cel puțin, o parte semnificativă din riscul de
         exploatare la care este expusă.

      Instanța națională este singura competentă să aprecieze dacă riscul existent a fost transferat în totalitate sau într‑o proporție
         semnificativă de către autoritatea contractantă. În acest sens, nu trebuie luate în considerare riscurile de ordin general
         ce rezultă din modificările reglementării care au intervenit în cursul executării contractului.

      (a se vedea punctele 53, 55, 57, 59, 67-69 și 77-80 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      10 septembrie 2009(*)

      „Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale – Serviciu public de distribuție a apei potabile și de tratare a apelor uzate – Concesionare de servicii – Noțiune – Transfer către cocontractant al riscului legat de exploatarea serviciului în cauză”
      În cauza C‑206/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Thüringer Oberlandesgericht
         (Germania), prin decizia din 8 mai 2008, primită de Curte la 19 mai 2008, în procedura

      Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha)
      împotriva
      Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH,
      cu participarea:
      Stadtwirtschaft Gotha GmbH,

      Wasserverband Lausitz Betriebsführungs GmbH      (WAL),

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii J. N. Cunha Rodrigues (raportor) și J. Klučka, doamna P. Lindh și
         domnul A. Arabadjiev, judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 23 aprilie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha), de S. Wellmann și P. Hermisson, Rechtsanwälte;
      –        pentru Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH, de U.‑D. Pape, Rechtsanwalt;
      –        pentru Stadtwirtschaft Gotha GmbH, de E. Glahs, Rechtsanwältin;
      –        pentru Wasserverband Lausitz Betriebsführungs GmbH (WAL), de S. Gesterkamp și S. Sieme, Rechtsanwälte;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și J. Möller, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii P. Oliver, D. Kukovec și C. Zadra, în calitate de agenți, asistați de B.
         Wägenbaur, Rechtsanwalt,

      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea noțiunii „concesionare de servicii” în sensul Directivei
         2004/17/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor
         de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale (JO L 134, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 8,
         p. 3).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landeskreisgemeinden
         (grupul pentru distribuirea apei și evacuarea apelor uzate al orașului Gotha și al comunelor care fac parte din districtul
         său administrativ, denumit în continuare „WAZV Gotha”), pe de o parte, și Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft
         mbH (întreprindere de tratare și eliminare a apelor, denumită în continuare „Eurawasser”), pe de altă parte, cu privire la
         atribuirea serviciului public de distribuție a apei potabile și de evacuare a apelor uzate.

       Cadrul juridic
      3        Articolul 1 alineatul (2) literele (a) și (d) din Directiva 2004/17 prevede:

      „(2)      (a)   «Contracte de bunuri, de lucrări și de servicii» reprezintă contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între una sau mai
         multe entități contractante menționate la articolul 2 alineatul (2) și unul sau mai mulți antreprenori, furnizori sau prestatori
         de servicii;

      […]
      (d)      «Contract de servicii» reprezintă contracte, altele decât cele de lucrări sau bunuri, care au ca obiect prestarea de servicii
         menționate la anexa XVII.

      […]”
      4        Articolul 1 alineatul (3) litera (b) din această directivă prevede:

      „O «concesionare de servicii» reprezintă un contract de același tip ca și un contract de servicii, cu excepția faptului că
         echivalentul financiar pentru prestarea de servicii constă numai în dreptul de a exploata serviciul sau în acel drept însoțit
         de un preț.”

      5        Potrivit dispozițiilor articolului 2 din directiva menționată:

      „(1) În sensul prezentei directive, se înțelege prin:
      (a)      «Autorități contractante»: statul, colectivitățile teritoriale, organismele de drept public, asociațiile formate din una sau
         mai multe asemenea colectivități sau unul sau mai multe asemenea organisme de drept public.

      […]
      (2)      Prezenta directivă se aplică entităților contractante:
      (a)      care sunt autorități contractante sau întreprinderi publice și care desfășoară una din activitățile menționate la articolele
         3-7;

      […]”
      6        Articolul 4 din Directiva 2004/17 prevede:

      „(1)      Prezenta directivă se aplică următoarelor activități:
      (a)      punerea la dispoziție sau exploatarea de rețele fixe destinate furnizării unui serviciu publicului în domeniul producerii,
         transportului sau distribuției de apă potabilă sau

      (b)      alimentarea cu apă potabilă a unor asemenea rețele.
      (2)      Prezenta directivă se aplică și contractelor sau concursurilor de proiecte atribuite sau organizate de entități care desfășoară
         o activitate menționată la alineatul (1) și care:

      […]
      (b)      au legătură cu evacuarea sau tratarea apelor uzate.
      […]”
      7        Articolul 18 din această directivă prevede:

      „Prezenta directivă nu se aplică concesiunilor de lucrări și servicii care sunt atribuite de entități contractante care desfășoară
         una sau mai multe din activitățile menționate la articolele 3-7, în cazul în care aceste concesiuni sunt atribuite pentru
         desfășurarea acestor activități.”

      8        Potrivit dispozițiilor articolului 31 din directiva menționată:

      „Contractele care au ca obiect serviciile enumerate la anexa XVII A se atribuie în conformitate cu articolele 34-59.”
      9        Articolul 32 din aceeași directivă prevede:

      „Atribuirea de contracte care au ca obiect serviciile enumerate la anexa XVII B este reglementată exclusiv de articolele 34
         și 43.”

      10      În conformitate cu articolul 71 din Directiva 2004/17, statele membre trebuiau să pună în aplicare dispozițiile necesare pentru
         a se conforma acesteia până cel târziu la 31 ianuarie 2006.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      11      Din cuprinsul dosarului rezultă că WAZV Gotha este un grup alcătuit din comune, căruia, în temeiul anumitor dispoziții din
         dreptul german, îi revine sarcina de a asigura populației care locuiește pe teritoriul său distribuția apei potabile și evacuarea
         apelor uzate.

      12      În cadrul unui contract de gestiune de afaceri încheiat în 1994, WAZV Gotha a încredințat către Stadtwirtschaft Gotha GmbH
         (întreprindere municipală a orașului Gotha, denumită în continuare „Stadtwirtschaft”) toate prestațiile tehnice, comerciale
         și administrative în domeniul distribuției apei. Având în vedere că acest contract expira în cursul anului 2008, WAZV Gotha
         și‑a propus să primească Stadtwirtschaft în cadrul său, în calitate de membru, în scopul de a‑i putea încredința în continuare
         gestiunea de afaceri. Autoritățile de supraveghere au refuzat însă să autorizeze admiterea Stadtwirtschaft în cadrul WAZV
         Gotha, invocând dispozițiile din domeniul atribuirii contractelor de achiziții.

      13      Pentru a continua să încredințeze gestiunea de afaceri unor terți, WAZV Gotha a decis să concesioneze serviciul de distribuție
         de apă potabilă și de evacuare a apelor uzate. În acest scop, în cursul lunii septembrie 2007, a lansat o procedură informală
         de licitație, și nu procedura oficială de atribuire a contractelor de achiziții prevăzută la articolul 97 și următoarele din
         Legea împotriva restricționării concurenței (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen, denumită în continuare „GWB”). WAZV Gotha
         a dispus totuși publicarea unui anunț în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 19 septembrie 2007, cu numărul de referință 2007/S 180‑220518.

      14      Anunțul de participare prevedea atribuirea unei concesionări de servicii pentru distribuția apei și evacuarea apelor uzate
         pe teritoriul acoperit de WAZV Gotha, pentru o durată de 20 de ani, și invita întreprinderile interesate să își prezinte candidatura.

      15      Anunțul de participare și proiectele de contract aferente prevedeau furnizarea de către concesionar a serviciilor menționate,
         pe baza contractelor de drept privat încheiate în nume și în folos propriu, în favoarea utilizatorilor care locuiesc pe teritoriul
         acoperit de WAZV Gotha, și faptul că acesta urma să primească, drept contraprestație, o remunerație de la utilizatorii menționați.

      16      Era prevăzută competența concesionarului de a calcula el însuși, în mod echitabil, remunerațiile datorate pentru serviciile
         furnizate, precum și pentru a stabili pe proprie răspundere cuantumul acestor remunerații. Această competență era însă limitată
         în măsura în care, până la 31 decembrie 2009, concesionarul trebuia să aplice tarifele în vigoare în momentul publicării anunțului
         de participare, iar ulterior, tarifele trebuiau să fie conforme dispozițiilor Legii landului Turingia privind impozitele comunale
         (Thüringer Kommunalabgabengesetz).

      17      Anunțul de participare și proiectele de contract prevedeau de asemenea că instalațiile tehnice de distribuție a apei și de
         evacuare a apelor uzate vor rămâne în proprietatea WAZV Gotha și că vor fi închiriate de către concesionar, acesta având dreptul
         să contabilizeze chiria corespunzătoare în cadrul remunerației cerute utilizatorilor ca echivalent al serviciilor furnizate.
         Întreținerea instalațiilor respective era în sarcina concesionarului.

      18      WAZV Gotha se angaja să declare obligatorii, printr‑un regulament, racordarea la rețelele publice de distribuție a apei și
         de evacuare a apelor uzate, precum și utilizarea acestora. Concesionarul nu putea însă să ceară respectarea acestei obligații
         în fiecare caz individual.

      19      În sfârșit, WAZV Gotha se angaja să ramburseze concesionarului subvențiile pe care urma să le primească, în limita posibilităților
         legale.

      20      Data limită prevăzută în anunț pentru primirea cererilor de participare era 8 octombrie 2007. Printr‑o scrisoare din 4 octombrie
         2007, Eurawasser a denunțat intenția WAZV Gotha de a nu atribui serviciile sus‑menționate printr‑o licitație oficială în vederea
         atribuirii unui contract de achiziții publice de servicii, ci prin intermediul unei concesionări de servicii.

      21      Eurawasser și‑a depus cererea de participare la 8 octombrie 2007. Stadtwirtschaft și Wasserverband Lausitz Betriebsführung
         GmbH (întreprindere de gestiune aparținând grupului intercomunal pentru apă al regiunii Lausitz, denumită în continuare „WAL”)
         au participat de asemenea la procedura de licitație competitivă și au fost invitate de WAZV Gotha să prezinte o ofertă. În
         total, la expirarea termenului stabilit în anunțul de participare la licitație fuseseră depuse opt cereri de participare.

      22      Printr‑o scrisoare din 9 octombrie 2007, WAZV Gotha a respins contestația formulată de Eurawasser. După ce a formulat fără
         succes alte contestații la 19 octombrie și la 23 noiembrie 2007, Eurawasser a înaintat o acțiune la Vergabekammer (Camera
         pentru Achiziții Publice) competentă, cu motivarea că WAZV Gotha nu a ales procedura de atribuire adecvată.

      23      Prin decizia din 24 ianuarie 2008, Vergabekammer a considerat că operațiunea în cauză constituia într‑adevăr un contract de
         achiziții publice de servicii, că WAZV Gotha ar fi trebuit să inițieze o procedură oficială de atribuire a contractului de
         achiziții și că procedura trebuia repusă în situația anterioară publicării anunțului de participare la licitație.

      24      Împotriva acestei decizii, WAZV Gotha a declarat apel la Thüringer Oberlandesgericht.

      25      Stadtwirtschaft și WAL au fost autorizate să intervină în această procedură.

      26      În aceste condiții, Thüringer Oberlandesgericht a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Un contract cu privire la servicii (în speță, servicii de distribuție a apei și de tratare a apelor uzate) trebuie să fie
         calificat drept «concesionare de servicii» în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva [2004/17] – prin
         opoziție cu contractul de servicii cu titlu oneros în sensul articolului 1 alineatul (2) literele (a) și (d) din directivă
         – numai pentru că prin acest contract se prevede că autoritatea contractantă nu plătește direct o remunerație cocontractantului,
         ci că acesta din urmă are dreptul să perceapă o remunerație de drept privat de la terți?

      2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare preliminară: contractele de tipul celor descrise la prima întrebare preliminară
         constituie o concesionare de servicii atunci când cocontractantul preia în totalitate sau cel puțin în mare parte riscul de
         exploatare legat de serviciul în discuție, chiar dacă acest risc este de la început, deci chiar și în cazul furnizării prestației
         de către însăși autoritatea contractantă, foarte limitat datorită modalității de drept public de organizare a serviciului
         în discuție (racordarea și utilizarea obligatorie, calcularea prețului potrivit principiului acoperirii costurilor)?

      3)      În cazul unui răspuns negativ și la doua întrebare preliminară: articolul 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva [2004/17]
         trebuie să fie interpretat în sensul că riscul de exploatare legat de furnizarea prestației, în special riscul comercial,
         trebuie să fie comparabil din punct de vedere calitativ cu cel care există în mod obișnuit pe o piață liberă cu mai mulți
         furnizori concurenți?”

       Cu privire la admisibilitate
      27      WAZV Gotha arată că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este inadmisibilă pentru motivul că răspunsul la prima
         întrebare rezultă în mod manifest din definiția concesionării de servicii ce figurează la articolul 1 alineatul (3) litera
         (b) din Directiva 2004/17, precum și din jurisprudența Curții. Prin urmare, interpretarea solicitată nu ar răspunde niciunei
         necesități. WAL prezintă argumente similare în esență.

      28      Stadtwirtschaft susține că întrebările preliminare nu sunt pertinente pentru decizia pe care trebuie să o adopte instanța
         de trimitere, având în vedere că litigiul din acțiunea principală poate fi soluționat fără să se răspundă la aceste întrebări.
         Astfel, WAZV Gotha ar fi pus în aplicare o procedură de atribuire care este adecvată chiar dacă se dovedește că, în speță,
         contractele în cauză în acțiunea principală trebuiau să fie calificate drept contracte de achiziții de servicii ce aparțin
         domeniului de aplicare al Directivei 2004/17.

      29      În schimb, Comisia Comunităților Europene consideră că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este admisibilă.
         În opinia sa, astfel cum rezultă din decizia de trimitere, instanța națională consideră că întrebările preliminare privind
         deosebirea dintre noțiunile de contract de servicii și concesionare de servicii sunt indispensabile pentru a se pronunța asupra
         admisibilității apelului dedus judecății sale.

      30      După formularea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare, WAZV Gotha a decis, la 4 septembrie 2008, să anuleze procedura
         de licitație care face obiectul litigiului din acțiunea principală.

      31      În urma acestei anulări, Eurawasser și‑a modificat acțiunea, fără însă a o retrage. De atunci, Eurawasser solicită să se pronunțe
         o hotărâre prin care să se constate că, prin anularea procedurii, se aduce atingere drepturilor sale privind respectarea normelor
         de atribuire a contractelor de achiziții, care rezultă, în opinia sa, din dispozițiile articolului 97 și ale următoarelor
         din GWB.

      32      Printr‑o scrisoare din 24 decembrie 2008, instanța de trimitere a informat Curtea cu privire la menținerea cererii sale de
         pronunțare a unei hotărâri preliminare. Astfel, instanța de trimitere consideră că, pentru a se putea pronunța asupra acțiunii
         modificate, este în continuare necesar să obțină un răspuns la întrebările adresate, fie și pentru motivul că respectivele
         concesionări de servicii sunt omise de la bun început din domeniul de aplicare al articolului 97 și al următoarelor din GWB
         și că, în consecință, modificarea acțiunii principale nu are nicio incidență asupra faptului că sesizarea instanțelor competente
         să controleze respectarea procedurilor aplicabile în domeniul contractelor de achiziții publice, respectiv Vergabekammer și
         Vergabesenat, ar fi inadmisibilă în ipoteza în care contactul vizat în acțiunea principală ar fi calificat drept concesionare
         de servicii.

      33      În această privință, Curtea a hotărât că, în cadrul cooperării dintre Curte însăși și instanțele naționale, procedură instituită
         la articolul 234 CE, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea
         pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile
         cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor
         pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului comunitar,
         Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea printre altele Hotărârea din 23 aprilie 2009, Rüffler, 44/07,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 36 și jurisprudența citată).

      34      Curtea a hotărât de asemenea că, în circumstanțe excepționale, este îndreptățită să analizeze condițiile în care este sesizată
         de instanța națională în scopul de a‑și verifica propria competență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări
         preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului comunitar nu
         are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci
         când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost
         adresate (a se vedea printre altele Hotărârea Rüffler, citată anterior, punctele 37 și 38, precum și jurisprudența citată).

      35      În decizia de trimitere, precum și în cuprinsul scrisorii din 24 decembrie 2008, instanța de trimitere a explicat cu claritate
         motivele pentru care consideră că întrebările pe care le adresează sunt pertinente și că răspunsul la aceste întrebări este
         necesar pentru soluționarea litigiului cu care a fost sesizată. Având în vedere aceste explicații, întrebările adresate nu
         par să fie ipotetice sau lipsite de legătură cu obiectul acțiunii principale.

      36      Prin urmare, întrebările adresate sunt admisibile.

       Cu privire la întrebările preliminare
       Observații introductive
      37      Cu titlu introductiv, trebuie precizat că, potrivit elementelor aflate la dosar, WAZV Gotha intră sub incidența definiției
         autorității contractante ce figurează la articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2004/17, respectiva autoritate
         contractantă fiind una dintre categoriile de entități contractante cărora li se aplică această directivă în temeiul articolului
         2 alineatul (2) litera (a).

      38      Acțiunea principală mai intră, în plus, sub incidența Directivei 2004/17, în conformitate cu articolul 4 din aceasta, în măsura
         în care autoritatea contractantă în cauză, respectiv WAZV Gotha, exercită o activitate în domeniul alimentării cu apă potabilă
         și al evacuării apelor uzate.

      39      Directiva 2004/17 este aplicabilă ratione temporis litigiului din acțiunea principală având în vedere că, în măsura în care termenul prevăzut la articolul 71 din aceasta a expirat
         la 31 ianuarie 2006, procedura de licitație în cauză în acțiunea principală a fost lansată în cursul lunii septembrie 2007.

      40      Este necesar să se amintească faptul că definiția concesionării de servicii a fost introdusă în legislația comunitară la articolul
         1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/17. Această definiție nu figura în precedentele directive din acest domeniu,
         printre care Directiva 93/38/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor
         de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și telecomunicațiilor (JO L 199, p. 84).

      41      La articolul 18 din Directiva 2004/17, legiuitorul comunitar a precizat că aceasta nu este aplicabilă concesiunilor de lucrări
         și servicii care sunt atribuite de entități contractante care desfășoară activități în special în sectorul apei.

      42      Pe de altă parte, trebuie amintit că, în ceea ce privește propriul domeniu de aplicare, Directiva 2004/18/CE a Parlamentului
         European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice
         de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116) cuprinde, la articolul 1 alineatul
         (2) litera (a) și alineatul (4), definiții pentru „contractele de achiziții publice” și „concesionarea serviciilor”, asemănătoare
         în esență cu definițiile corespunzătoare ce figurează la articolul 1 alineatul (2) litera (a) și alineatul (3) litera (b)
         din Directiva 2004/17.

      43      Această asemănare impune ca aceleași considerații să fie utilizate pentru interpretarea noțiunilor de contract de achiziții
         de servicii și de concesionare de servicii în domeniul de aplicare respectiv al celor două directive menționate mai sus.

      44      Rezultă că, dacă operațiunea în cauză în acțiunea principală este calificată drept „contract de servicii” în sensul Directivei
         2004/17, un astfel de contract trebuie să fie atribuit, în principiu, în conformitate cu procedurile prevăzute la articolele
         31 și 32 din aceasta. În schimb, dacă această operațiune este calificată drept „concesionare de servicii”, respectiva directivă,
         în temeiul articolului 18, nu îi este aplicabilă. În acest caz, atribuirea concesiunii ar fi reglementată în continuare de
         normele fundamentale din Tratatul CE, în general, și de principiile egalității de tratament și nediscriminării pe motiv de
         cetățenie sau naționalitate, precum și de obligația de transparență care rezultă din acestea, în special (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 7 decembrie 2000, Telaustria et Telefonadress, C‑324/98, Rec., p. I‑10745, punctele 60-62, Hotărârea din
         21 iulie 2005, Coname, C‑231/03, Rec., p. I‑7287, punctele 16-19, Hotărârea din 13 octombrie 2005, Parking Brixen, C‑458/03,
         Rec., p. I‑8585, punctele 46-49, și Hotărârea din 13 noiembrie 2008, Coditel Brabant, C‑324/07, nepublicată încă în Repertoriu,
         punctul 25).

      45      Acesta este contextul în care instanța de trimitere urmărește să obțină precizarea criteriilor care permit să se stabilească
         o distincție între un contract de servicii și o concesionare de servicii.

       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      46      Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere dorește să
         se stabilească în esență dacă, în cazul unui contract cu privire la servicii, împrejurarea că autoritatea contractantă nu
         plătește direct o remunerație cocontractantului, ci acesta din urmă are dreptul să perceapă o remunerație de drept privat
         de la terți, este suficientă, în sine, pentru ca respectivul contract să fie calificat drept concesionare de servicii în sensul
         articolului 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2004/17. În cazul unui răspuns negativ la această întrebare, instanța
         națională dorește să se stabilească dacă un astfel de contract trebuie să fie calificat drept concesionare de servicii atunci
         când cocontractantul preia în totalitate sau cel puțin în mare parte riscul de exploatare legat de serviciul în discuție,
         chiar dacă acest risc este de la început foarte limitat datorită modalității de drept public de organizare a serviciului în
         discuție.

      47      Pledând în favoarea unui răspuns afirmativ la prima întrebare, WAZV Gotha, Stadtwirtschaft și WAL, precum și guvernele german
         și ceh susțin că împrejurarea că respectivul cocontractant primește drept plată o remunerație de la utilizatorii serviciului
         în cauză este suficientă pentru a caracteriza o concesionare de servicii.

      48      În schimb, Eurawasser și Comisia apreciază că trebuie ca, în plus, cocontractantul să își asume riscul economic al exploatării
         serviciului în cauză.

      49      Este necesar să se arate, în această privință, că articolul 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/17 definește „contractele
         de bunuri, lucrări și servicii” ca fiind contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între una sau mai multe entități contractante
         menționate la articolul 2 alineatul (2) din această directivă și unul sau mai mulți antreprenori, furnizori sau prestatori
         de servicii.

      50      În conformitate cu articolul 1 alineatul (3) litera (b) din directiva menționată, o „concesionare de servicii” reprezintă
         un contract de același tip ca și un contract de servicii, cu excepția faptului că echivalentul financiar pentru prestarea
         de servicii constă numai în dreptul de a exploata serviciul sau în acel drept însoțit de un preț.

      51      Din compararea acestor două definiții rezultă că diferența dintre un contract de servicii și o concesionare de servicii constă
         în contraprestația lucrării. Contractul de servicii presupune un echivalent financiar care este plătit direct de autoritatea
         contractantă prestatorului de servicii (a se vedea în acest sens Hotărârea Parking Brixen, citată anterior, punctul 39), în
         timp ce, în cazul unei concesionări de servicii, echivalentul financiar constă în dreptul de a exploata serviciul, fie singur,
         fie însoțit de un preț.

      52      Întrebările adresate pornesc în mod explicit de la împrejurarea că respectivul contract prevede faptul că autoritatea contractantă
         nu plătește direct o remunerație cocontractantului, ci acesta din urmă este autorizat de autoritatea contractantă să perceapă
         o remunerație de drept privat de la terți.

      53      În lumina criteriului prevăzut la punctul 51 din prezenta hotărâre, faptul că prestatorul de servicii este remunerat prin
         plăți ce provin de la terți, în speță de la utilizatorii serviciului respectiv, reprezintă una dintre formele pe care le poate
         lua exercitarea dreptului, recunoscut prestatorului, de a exploata serviciul.

      54      Acest criteriu rezulta deja din jurisprudența Curții anterioară intrării în vigoare a Directivei 2004/17. Potrivit acestei
         jurisprudențe, se vorbea de concesionare de servicii în cazul în care modul de remunerare convenit rezida în dreptul prestatorului
         de a‑și valorifica propria prestație (a se vedea în acest sens Hotărârea Telaustria și Telefonadress, citată anterior, punctul
         58, Ordonanța din 30 mai 2002, Buchhändler‑Vereinigung, C‑358/00, Rec., p. I‑4685, punctele 27 și 28, precum și Hotărârea
         din 18 iulie 2007, Comisia/Italia, C‑382/05, Rep., p. I‑6657, punctul 34, și Hotărârea din 13 noiembrie 2008, Comisia/Italia,
         C‑437/07, punctul 29).

      55      Este lipsit de relevanță, în această privință, faptul că remunerația este reglementată de dreptul privat sau de dreptul public.

      56      Curtea a recunoscut existența unei concesionări de servicii, printre altele, în cazul în care remunerația prestatorului provenea
         de la plăți efectuate de utilizatorii unei parcări publice, ai unui serviciu de transport public și ai unei rețele de difuzare
         prin cablu a programelor de televiziune (a se vedea Hotărârea Parking Brixen, citată anterior, punctul 40, Hotărârea din 6
         aprilie 2006, ANAV, C‑410/04, Rec., p. I‑3303, punctul 16, și Hotărârea din 13 noiembrie 2008, Coditel Brabant, citată anterior,
         punctul 24).

      57      Rezultă că, în cazul unui contract privind serviciile, împrejurarea că autoritatea contractantă nu plătește direct o remunerație
         cocontractantului, ci acesta din urmă are dreptul să perceapă o remunerație de drept privat de la terți, îndeplinește cerințele
         unui echivalent financiar în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2004/17.

      58      Această concluzie impune, cu toate acestea, să fie precizată noțiunea „drept de a exploata” ca „echivalent financiar al prestației”
         care figurează în cuprinsul dispoziției menționate.

      59      Rezultă din jurisprudența Curții că, în cazul în care modul de remunerare convenit rezidă în dreptul prestatorului de a‑și
         valorifica propria prestație, acest mod de remunerare presupune ca acesta să își asume riscul legat de exploatarea serviciilor
         în cauză (a se vedea Hotărârea citată anterior Parking Brixen, punctul 40, Hotărârea din 18 iulie 2007, Comisia/Italia, punctul
         34, precum și Hotărârea din 13 noiembrie 2008, Comisia/Italia, punctul 29).

      60      În această privință, părțile interesate care au prezentat observații au adoptat, cu titlu principal sau subsidiar, poziții
         divergente.

      61      WAZV Gotha susține că faptul că, în condițiile proprii acțiunii principale, cocontractantul își asumă riscul legat de exploatare
         este suficient pentru a caracteriza o concesionare de servicii.

      62      Pentru Stadtwirtschaft, WAL și guvernul ceh, cocontractantul nu este obligat să își asume în totalitate acest risc. Ar fi
         suficient ca acesta să preia în mare parte acest risc.

      63      Guvernul german consideră că o concesionare de servicii este caracterizată în măsura în care cocontractantul își asumă un
         risc legat de exploatare, risc care nu este total nesemnificativ.

      64      Eurawasser apreciază că, în operațiunea vizată în acțiunea principală, nu există un risc semnificativ care să poată fi transferat
         de autoritatea contractantă către cocontractant. Prin urmare, ar trebui ca aceasta să fie calificată drept contract, și nu
         concesionare.

      65      Comisia observă că trebuie să existe un risc de exploatare important, care însă nu trebuie să corespundă în mod necesar riscului
         economic suportat în mod obișnuit pe o piață liberă. Un contract de servicii al cărui risc economic este redus la minimum
         de către autoritățile publice nu ar putea fi calificat drept concesionare de servicii.

      66      În această privință, este necesar să se precizeze că riscul este inerent exploatării economice a serviciului.

      67      În cazul în care autoritatea contractantă continuă să suporte în totalitate riscul, fără a expune prestatorul hazardului pieței,
         atribuirea exploatării serviciului impune aplicarea formalităților prevăzute de Directiva 2004/17 în vederea protecției transparenței
         și a concurenței.

      68      În lipsa completă de transfer către prestator al riscului legat de prestarea de servicii, operațiunea respectivă constituie
         un contract de servicii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 2005, Contse și alții, C‑234/03, Rec., p. I‑9315,
         punctul 22, și Hotărârea din 18 iulie 2007, Comisia/Italia, citată anterior, punctele 35-37, precum și, prin analogie, în
         ceea ce privește o concesionare de lucrări, Hotărârea din 13 noiembrie 2008, Comisia/Italia, citată anterior, punctele 30
         și 32-35). Astfel cum s‑a precizat la punctul 51 din prezenta hotărâre, în acest din urmă caz, echivalentul nu ar consta în
         dreptul de a exploata serviciul.

      69      Întrebările adresate pornesc de la premisa că furnizarea serviciului vizat în acțiunea principală implică riscuri economice
         foarte limitate chiar și în cazul în care respectivul serviciu ar fi furnizat de către autoritatea contractantă, aceasta ca
         urmare a aplicării reglementării proprii sectorului de activitate respectiv.

      70      Or, potrivit anumitor argumente prezentate Curții, pentru ca în astfel de împrejurări operațiunea respectivă să constituie
         o concesionare, ar trebui ca riscul transferat către concesionar să fie un risc important.

      71      Aceste argumente nu pot fi reținute în mod absolut.

      72      Este frecvent ca anumite sectoare de activitate, în special sectoarele care au tangență cu activitățile de utilitate publică,
         precum cele de distribuție a apei și evacuare a apelor uzate, să facă obiectul unei reglementări ce poate avea ca efect limitarea
         riscurilor economice existente.

      73      Pe de o parte, modalitățile de drept public care reglementează exploatarea economică și financiară a serviciului facilitează
         controlul exploatării acestuia din urmă și reduc factorii care pot să aducă atingere transparenței și să denatureze concurența.

      74      Pe de altă parte, autoritățile contractante care acționează cu bună‑credință trebuie să aibă în continuare posibilitatea de
         a asigura furnizarea serviciilor prin intermediul unei concesionări, în măsura în care apreciază că este modalitatea optimă
         de asigurare a serviciului public respectiv, chiar și în cazul în care riscul legat de exploatare este foarte limitat.

      75      Nu ar fi rezonabil, pe de altă parte, să se ceară autorității publice concedente să creeze condiții de concurență și de risc
         economic mai ridicate decât cele care există în sectorul respectiv, ca urmare a reglementării aplicabile acelui sector.

      76      În astfel de situații, întrucât autoritatea contractantă nu are nicio influență asupra modalităților de drept public aplicabile
         organizării serviciului, îi este imposibil să introducă și, așadar, să transfere, prin intermediul acestor modalități, factori
         de risc care sunt excluși.

      77      În orice caz, chiar dacă riscul la care este expusă autoritatea contractantă este foarte limitat, pentru a se concluziona
         în sensul existenței unei concesionări de servicii, este necesar ca autoritatea contractantă să transfere către concesionar
         totalitatea sau cel puțin o parte semnificativă din riscul de exploatare la care este expusă.

      78      Instanța națională este singura competentă să aprecieze dacă riscul existent a fost transferat în totalitate sau într‑o proporție
         semnificativă de către autoritatea contractantă.

      79      În acest sens, nu trebuie luate în considerare riscurile de ordin general ce rezultă din modificările reglementării care au
         intervenit în cursul executării contractului.

      80      În consecință, trebuie să se răspundă la prima și la cea de a doua întrebare în sensul în care faptul că, în cadrul unui contract
         cu privire la servicii, autoritatea contractantă nu plătește direct o remunerație cocontractantului, ci acesta din urmă are
         dreptul să perceapă o remunerație de drept privat de la terți, este suficient, în sine, pentru ca respectivul contract să
         fie calificat drept „concesionare de servicii” în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2004/17, în
         măsura în care cocontractantul preia în totalitate sau cel puțin în mare parte riscul de exploatare asumat de autoritatea
         contractantă, chiar dacă acest risc este de la început foarte limitat datorită modalității de drept public de organizare a
         serviciului.

       Cu privire la a treia întrebare
      81      Având în vedere răspunsul dat la prima și la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      82      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Faptul că, în cadrul unui contract cu privire la servicii, autoritatea contractantă nu plătește direct o remunerație cocontractantului,
            ci acesta din urmă are dreptul să perceapă o remunerație de drept privat de la terți, este suficient, în sine, pentru ca respectivul
            contract să fie calificat drept „concesionare de servicii” în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva
            2004/17/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor
            de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale, în măsura în care cocontractantul preia
            în totalitate sau cel puțin în mare parte riscul de exploatare asumat de autoritatea contractantă, chiar dacă acest risc este
            de la început foarte limitat datorită modalității de drept public de organizare a serviciului.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (camera a șaptea) din 29 octombrie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Politica comună în domeniul pescuitului - Conservarea rezervelor - Sistem de control în domeniul pescuitului -Regulamentul (CE) nr. 894/97 - Articolul 11 - Regulamentul (CEE) nr.º2241/87 - Articolul 1 alineatele (1) și (2) - Regulamentul (CEE) nr.º2847/93 - Articolul 2 alineatul (1) și articolul 31 alineatele (1) și (2) - Interzicerea setcilor în derivă - Lipsa unui sistem de control eficient pentru a determina respectarea acestei interdicții. # Cauza C-249/08.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 29 octombrie 2009 – Comisia/Italia
      (Cauza C‑249/08)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Politica comună în domeniul pescuitului – Conservarea resurselor – Sistem de control în domeniul pescuitului – Regulamentul (CE) nr. 894/97 – Articolul 11 – Regulamentul (CEE) nr. 2241/87 – Articolul 1 alineatele (1) și (2) – Regulamentul (CEE) nr. 2847/93 – Articolul 2 alineatul (1) și articolul 31 alineatele (1) și (2) – Interzicerea setcilor în derivă – Lipsa unui sistem de control eficient pentru a determina respectarea acestei interdicții”
      1.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată
            în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 28)
      2.                     Pescuit – Conservarea resurselor mării – Măsuri de control – Obligații ale statelor membre [art. 10 CE; Regulamentul nr. 2241/87
            al Consiliului, art. 1 alin. (1), și Regulamentul nr. 2847/93 al Consiliului, art. 1, 2 și art. 31 alin. (1) și (2)] (a se
            vedea punctele 30-33)
      3.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Proba neîndeplinirii obligațiilor – Sarcina probei ce revine Comisiei
            – Prezentarea unor elemente care indică neîndeplinirea obligațiilor – Respingere în sarcina statului membru incriminat (art.
            226 CE) (a se vedea punctele 45 și 46)
      4.                     Pescuit – Conservarea resurselor mării – Măsuri de control – Obligație de a sancționa a statelor membre [Regulamentul nr. 2241/87
            al Consiliului, art. 1 alin. (2), și Regulamentul nr. 2847/93 al Consiliului, art. 31 alin. (1) și (2)] (a se vedea punctele
            59-64, 70-72 și 77)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Încălcarea articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2241/87
                  al Consiliului din 23 iulie 1987 de instituire a anumitor măsuri de control pentru activitățile de pescuit (JO L 207, p. 1),
                  a articolului 2 și a articolului 31 alineatele (1) și (2) din Regulamentul (CEE) nr. 2847/93 al Consiliului din 12 octombrie
                  1993 de instituire a unui sistem de control aplicabil politicii comune din domeniul pescuitului (JO L 261, p. 1, Ediție specială,
                  04/vol. 2, p. 109) – Inspectarea și controlul navelor de pescuit și a activităților acestora – Măsuri ce trebuie luate în
                  cazul nerespectării reglementărilor în vigoare – Dispoziții privind deținerea la bord sau utilizarea setcilor în derivă

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin faptul că a omis să controleze, să inspecteze și să supravegheze în mod satisfăcător, în cadrul teritoriului național
                     și al apelor maritime aflate sub suveranitatea sau sub jurisdicția sa, activitatea de pescuit, în special în ceea ce privește
                     respectarea dispozițiilor privind deținerea la bord și utilizarea setcilor în derivă, și că nu s‑a asigurat în mod satisfăcător
                     că se iau măsuri adecvate împotriva autorilor încălcărilor normelor comunitare din domeniul deținerii la bord și al utilizării
                     setcilor în derivă, în special prin aplicarea de sancțiuni disuasive împotriva autorilor menționați, Republica Italiană nu
                     și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2241/87 al Consiliului
                     din 23 iulie 1987 de instituire a anumitor măsuri de control pentru activitățile de pescuit, precum și în temeiul articolului
                     2 alineatul (1) și al articolului 31 alineatele (1) și (2) din Regulamentul (CEE) nr. 2847/93 al Consiliului din 12 octombrie
                     1993 de instituire a unui sistem de control aplicabil politicii comune din domeniul pescuitului, astfel cum a fost modificat
                     prin Regulamentul (CE) nr. 2846/98 al Consiliului din 17 decembrie 1998.

                  2)

                  	Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 6 noiembrie 2003. # Regatul Țărilor de Jos împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza C-501/01.


Hotărârea Curții din data de 19 ianuarie 1993. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Portugheze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Măsuri tranzitorii. # Cauza C-361/90.


Hotărârea Tribunalului (Camera de recursuri) din 19 iunie 2012. # Oscar Orlando Arango Jaramillo și alții împotriva Băncii Europene de Investiții (BEI). # Recurs - Funcție publică - Personalul BEI - Pensii - Contribuție la regimul de pensii - Respingerea acțiunii în primă instanță ca vădit inadmisibilă - Termen de introducere a acțiunii - Tardivitate - Termen rezonabil. # Cauza T-234/11 P.


Hotărârea Curții din data de 2 august 1993. # Klaus Kuhn împotriva Landwirtschaftskammer Rheinland-Pfalz. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Germania. # Cauza C-289/91.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 19 aprilie 2012.#Pro‑Braine ASBL și alții împotriva Commune de Braine-le-Château, cu participarea: Veolia es treatment SA.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Conseil dʼÉtat.#Directiva 1999/31/CE — Depozite de deșeuri — Directiva 85/337/CEE — Evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului — Decizie privind continuarea exploatării unui depozit de deșeuri autorizat, în lipsa unui studiu privind efectele asupra mediului — Noțiunea „autorizație”.#Cauza C-121/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      19 aprilie 2012 (
            *1
         )
      „Directiva 1999/31/CE — Depozite de deșeuri — Directiva 85/337/CEE — Evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului — Decizie privind continuarea exploatării unui depozit de deșeuri autorizat, în lipsa unui studiu privind efectele asupra mediului — Noțiunea «autorizație»”
      În cauza C-121/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Conseil d’État (Belgia), prin decizia din 24 februarie 2011, primită de Curte la 8 martie 2011, în procedura

         Pro-Braine ASBL și alții

      împotriva

         Commune de Braine-le-Château,

      cu participarea:

         Veolia es treatment SA,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnii E. Juhász (raportor), G. Arestis, T. von Danwitz și D. Šváby, judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 decembrie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Pro-Braine ASBL și alții, de J. Sambon, avocat;

               —

               pentru Veolia es treatment SA, de B. Deltour, avocat;

               —

               pentru guvernul belgian, de T. Materne și de C. Pochet, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul austriac, de A. Posch și de G. Holley, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de P. Oliver, de A. Marghelis și de M. Verheij, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 14 litera (b) din Directiva 1999/31/CE a Consiliului din 26 aprilie 1999 privind depozitele de deșeuri (JO L 182, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 5, p. 94), precum și a articolului 1 alineatul (2) din Directiva 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului (JO L 175, p. 40, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 174), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2003/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 mai 2003 (JO L 156, p. 17, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 8, denumită în continuare „Directiva 85/337”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Pro-Braine ASBL și alții (denumită în continuare „asociația Pro-Braine”), pe de o parte, și consiliul local din Braine-le-Château, pe de altă parte, cu privire la cererea de anulare a deciziei prin care a fost autorizată continuarea exploatării centrului tehnic de rampe de gunoi pe situl denumit „Cour-au-Bois Nord” până la expirarea autorizației existente, respectiv până la 27 decembrie 2009, prin care au fost abrogate condițiile de exploatare anterioare și prin care au fost impuse noi condiții de exploatare.

         Cadrul juridic

         Reglementarea Uniunii

               3

               Articolul 1 din Directiva 85/337 prevede:
               „(1)   Prezenta directivă se aplică evaluării efectelor proiectelor publice și private care pot avea efecte importante asupra mediului.
               (2)   În sensul prezentei directive:
               «proiect» înseamnă:

                        —

                        executarea lucrărilor de construcții sau a altor instalații sau scheme;

                        —

                        alte intervenții în mediul natural și asupra peisajului, inclusiv cele care implică exploatarea resurselor minerale;

                  [...]
               «autorizație» înseamnă:
               decizia autorității sau a autorităților competente care împuternicesc inițiatorul proiectului să își realizeze proiectul.
               [...]”

               4

               Potrivit articolului 4 alineatul (2) din Directiva 85/337:
               „Sub rezerva articolului 2 alineatul (3), pentru proiectele enumerate la anexa II, statele membre stabilesc,

                        (a)

                        pe baza unei analize de caz

                  sau

                        (b)

                        pe baza pragurilor sau a criteriilor fixate de statul membru,

                  dacă proiectul trebuie supus unei evaluări în conformitate cu articolele 5-10.
               Statele membre pot decide aplicarea ambelor proceduri prevăzute la literele (a) și (b).”

               5

               Anexa II la Directiva 85/337 enumeră proiectele care intră sub incidența articolului 4 alineatul (2) din această directivă. La punctul 11 din anexa menționată, intitulat „Alte proiecte”, sunt menționate cu acest titlu, printre altele, „instalații pentru evacuarea deșeurilor (proiecte neincluse la anexa I)”.

               6

               Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 13 din anexa amintită, printre proiectele menționate în această anexă figurează și „[o]rice modificare sau extensie a proiectelor menționate la anexa I sau la anexa II, deja autorizate, executate sau în curs de executare, care pot avea efecte negative semnificative asupra mediului (modificare sau extindere care nu este inclusă în anexa I)”.

               7

               Articolul 8 din Directiva 1999/31, intitulat „Condițiile eliberării de autorizații”, prevede:
               „Statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că:

                        (a)

                        autoritățile competente nu eliberează permisele pentru depozite de deșeuri decât dacă se asigură următoarele:

                                 (i)

                                 fără a aduce atingere articolului 3 alineatele (4) și (5), proiectul pentru depozitul de deșeuri satisface toate cerințele relevante stabilite în prezenta directivă, inclusiv în anexe;

                                 (ii)

                                 administrarea depozitului de deșeuri este efectuată de persoana fizică competentă din punct de vedere tehnic să facă acest lucru; se asigură dezvoltarea profesională și tehnică și formarea operatorilor depozitului de deșeuri și a personalului;

                                 (iii)

                                 depozitul de deșeuri este exploatat astfel încât să existe măsurile necesare prevenirii accidentelor și limitării consecințelor acestora;

                                 (iv)

                                 înainte de începerea operațiilor de evacuare, solicitantul a luat sau va lua măsuri adecvate, prin intermediul unor garanții financiare sau echivalente, pe baza modalităților care urmează a fi decise de statele membre, pentru a se asigura că obligațiile (inclusiv perioada posttratare) care decurg din autorizația eliberată pe baza prezentei directive sunt îndeplinite și că procedurile de închidere stabilite la articolul 13 sunt respectate. Garanția financiară sau echivalentă se păstrează atât cât este necesar pentru operațiile de întreținere și posttratare din amplasament în conformitate cu articolul 13 litera (d). Statele membre pot stabili că acest punct nu se aplică depozitelor de deșeuri pentru deșeuri inerte;

                        (b)

                        proiectul pentru depozitul de deșeuri corespunde planului sau planurilor relevante de management al deșeurilor menționate la articolul 7 din Directiva 75/442/CEE;

                        (c)

                        înainte de începerea operațiilor de evacuare, autoritățile competente inspectează amplasamentul pentru a se asigura de conformitatea cu condițiile relevante ale autorizației. Acest lucru nu va diminua în niciun fel responsabilitatea care îi revine operatorului pe baza autorizației respective.”

               8

               Potrivit articolului 14 din Directiva 1999/31, intitulat „Depozitele de deșeuri existente”:
               „Statele membre iau măsurile necesare pentru ca depozitele de deșeuri autorizate sau care funcționau deja la data punerii în aplicare a prezentei directive să nu poată continua să își desfășoare activitatea fără a trece prin etapele enumerate mai jos în cel mai scurt timp posibil și în termen de maximum opt ani de la data stabilită la articolul 18 alineatul (1):

                        (a)

                        într-o perioadă de un an de la data stabilită la articolul 18 alineatul (1), operatorul unui depozit de deșeuri elaborează și prezintă autorităților competente spre aprobare un plan de amenajare a spațiului care să includă detaliile enumerate la articolul 8 și măsurile de remediere pe care operatorul le consideră necesare pentru a îndeplini condițiile stabilite de prezenta directivă, cu excepția condițiilor stabilite în anexa I punctul 1;

                        (b)

                        în urma prezentării planului de amenajare a spațiului, autoritățile competente iau o decizie definitivă prin care stabilesc dacă operațiile de exploatare mai pot continua pe baza respectivului plan de amenajare și a prezentei directive. Statele membre iau măsurile necesare pentru a închide cât mai repede posibil, în conformitate cu articolul 7 litera (g) și articolul 13, acele depozite de deșeuri care, în conformitate cu articolul 8, nu au primit o autorizație care să le permită să funcționeze în continuare;

                        (c)

                        pe baza planului de amenajare aprobat, autoritățile competente autorizează lucrările necesare și stabilesc o perioadă temporară pentru finalizarea planului. Toate depozitele de deșeuri existente trebuie să îndeplinească cerințele stabilite în prezenta directivă, cu excepția cerințelor stabilite în anexa I punctul 1, în termen de maximum opt ani de la data stabilită la articolul 18 alineatul (1);

                  [...]”

         Reglementarea națională

               9

               Articolul 180 al patrulea paragraf și următoarele din Decretul din 11 martie 1999 privind autorizația de mediu (Moniteur belge din 8 iunie 1999), astfel cum a fost modificat prin Decretul din 19 septembrie 2002 (Moniteur belge din 27 septembrie 2002, denumit în continuare „Decretul din 11 martie 1999”), prevede:
               „[...] autorizațiile eliberate înaintea intrării în vigoare a prezentului decret pentru exploatarea unui centru tehnic de rampe de gunoi rămân valabile pentru termenul stabilit cu respectarea următoarelor condiții.
               În termen de trei luni de la intrarea în vigoare a prezentului decret, operatorul unui centru tehnic de rampe de gunoi autorizat înainte de intrarea în vigoare a prezentului decret trebuie să prezinte autorității competente un plan de amenajare a sitului care să cuprindă în special următoarele informații:

                        1°

                        descrierea conformității centrului tehnic de rampe de gunoi și a anexelor sale în raport cu reglementarea aplicabilă și, dacă este cazul, o descriere a măsurilor de remediere care ar trebui adoptate;

                        2°

                        informații privind capacitatea sa profesională, tehnică și financiară de a continua să exploateze centrul tehnic de rampe de gunoi și de a asuma obligațiile de postgestiune.

                  Pe baza planului de amenajare a sitului prezentat de operator, autoritatea competentă:

                        1o

                        se pronunță cu privire la continuarea exploatării centrului tehnic de rampe de gunoi, modificând sau completând, dacă este cazul, condițiile de exploatare;

                        2o

                        stabilește obligațiile de postgestiune în conformitate cu articolul 59 bis;

                        3o

                        stabilește măsurile necesare în vederea dezafectării în cel mai scurt timp a centrului tehnic de rampe de gunoi care nu a obținut autorizația de continuare a exploatării.

                  [...]”

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               10

               Exploatarea centrului tehnic de rampe de gunoi de la Cour-au-Bois Nord, situat pe teritoriul comunei Braine-le-Château, a fost autorizată prin Decretul regal din 7 martie 1979, modificat prin Decretul regal din 27 decembrie 1979, pe o durată de 30 de ani, în scopul colectării de deșeuri industriale netoxice.

               11

               Această autorizație de exploatare a fost modificată și la 29 septembrie 1988, pentru ca la respectivul centru să poată fi colectate alte tipuri de deșeuri, precum deșeurile menajere și deșeurile inerte, determinând clasificarea centrului menționat drept depozit de deșeuri din clasele 2 și 3. Autorizația de exploatare a acestuia din urmă, astfel cum a fost modificată, a fost transferată operatorilor ulteriori.

               12

               La 30 octombrie 2002, Office wallon des déchets (Oficiul Valon al Deșeurilor) a invitat Biffa Waste Services SA (denumită în continuare „Biffa Waste Services”), care exploata la acea dată centrul pe situl de la Cour-au-Bois Nord, să formuleze un plan de amenajare pentru acest sit, în conformitate cu articolul 180 din Decretul din 11 martie 1999.

               13

               În cursul anului 2006, grupul Veolia es treatment SA a achiziționat Biffa Waste Services.

               14

               Pe baza planului de amenajare prezentat de Biffa Waste Services, consiliul local din Braine-le-Château a autorizat, prin decizia din 14 mai 2008, continuarea exploatării respectivului centru tehnic până la 27 decembrie 2009, a abrogat condițiile de exploatare existente și le-a înlocuit cu condiții de exploatare noi.

               15

               La 18 iulie 2008, asociația Pro-Braine a introdus la Conseil d’État (Consiliul de Stat) o acțiune în anulare împotriva acestei decizii din 14 mai 2008.

               16

               Prin acțiunea formulată, reclamanta din acțiunea principală impută, în esență, consiliului local din Braine-le-Château că a adoptat decizia menționată fără ca în prealabil să fi supus sistemului de evaluare a efectelor asupra mediului cererea de exploatare a acestei instalații clasate și în special fără să fi solicitat realizarea unui studiu privind efectele asupra mediului și fără să fi respectat formalitățile materiale și procedurale aferente.

               17

               Potrivit reclamantei din acțiunea principală, decizia din 14 mai 2008 ar fi nelegală, întrucât decizia de a continua exploatarea, adoptată în temeiul articolului 180 din Decretul din 11 martie 1999, ar constitui o „autorizație” în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 85/337, iar centrele tehnice de rampe de gunoi din clasa 2 ar constitui o instalație menționată la punctul 11 litera (b) din anexa II la Directiva 85/337 supusă de plin drept unor studii privind efectele potrivit articolului 2 din Decretul guvernului valon din 4 iulie 2002 de stabilire a listei proiectelor supuse studiului privind efectele și a instalațiilor și activităților clasate.

               18

               Având în vedere aceste considerații, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Decizia definitivă care permite continuarea exploatării unui depozit de deșeuri autorizat sau aflat deja în exploatare, adoptată în temeiul articolului 14 litera (b) din Directiva 1999/31[...], constituie o «autorizație» în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 85/337[...]?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               19

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă decizia definitivă prin care a fost autorizată continuarea exploatării unui depozit de deșeuri existent, adoptată în temeiul articolului 14 litera (b) din Directiva 1999/31 pe baza unui plan de amenajare propus de operator, constituie „o autorizație” în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 85/337.

               20

               Din modul de redactare a articolului 14 din Directiva 1999/31, intitulat „Depozite de deșeuri existente”, reiese că, în privința depozitelor de deșeuri autorizate sau care funcționau deja la momentul transpunerii respectivei directive, statele membre trebuie să ia măsuri pentru ca acestea să nu poată continua să își desfășoare activitatea dacă operatorii lor nu se conformează dispozițiilor directivei menționate.

               21

               În acest scop, operatorii acestor depozite de deșeuri elaborează și prezintă spre aprobare autorităților competente un plan de amenajare a sitului pe care este instalat fiecare depozit de deșeuri care să cuprindă cerințele enumerate la articolul 8 din Directiva 1999/31, precum și măsurile de remediere pe care operatorul le consideră necesare pentru a îndeplini condițiile prevăzute de directiva amintită, cu excepția celor menționate la punctul 1 din anexa I la aceasta.

               22

               Potrivit articolului 14 litera (b) din Directiva 1999/31, în urma prezentării acestui plan de amenajare, autoritățile competente iau o decizie definitivă prin care stabilesc dacă operațiile de exploatare mai pot continua pe baza respectivului plan de amenajare și a acestei directive.

               23

               Din decizia de trimitere reiese că exploatarea depozitului de deșeuri pe situl de la Cour-au-Bois Nord a fost autorizată prin Decretul regal din 7 martie 1979, modificat prin Decretul regal din 27 decembrie 1979, pe o durată de 30 de ani, respectiv până la 27 decembrie 2009. Din dosar reiese de asemenea că, până la data litigiului care face obiectul acțiunii principale, acest depozit de deșeuri fusese exploatat în mod continuu de la momentul eliberării autorizației inițiale, autorizația de exploatare nefiind încă expirată.

               24

               Societatea care exploata respectivul depozit de deșeuri, Biffa Waste Services, a prezentat, la 23 mai 2003, consiliului local din Braine-le-Château un plan de amenajare, în temeiul articolului 180 din Decretul din 11 martie 1999, conformându-se dispozițiilor articolului 14 din Directiva 1999/31.

               25

               Pe baza acestui plan de amenajare, consiliul local din Braine-le-Château a autorizat, în urma deliberării din 14 mai 2008, continuarea exploatării depozitului de deșeuri de la Cour-au-Bois Nord până la expirarea autorizației existente, și anume până la 27 decembrie 2009, a abrogat condițiile de exploatare existente și le-a înlocuit cu condiții noi.

               26

               Astfel, trebuie să se examineze dacă o asemenea decizie constituie o „autorizație” în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 85/337.

               27

               În această privință, trebuie amintit că noțiunea „autorizație” este definită la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 85/337 drept „decizia autorității sau a autorităților competente care împuternicesc inițiatorul proiectului să își realizeze proiectul”. În consecință, se poate vorbi despre o „autorizație” în sensul acestei directive numai în măsura în care trebuie realizat un „proiect”.

               28

               În definiția noțiunii „proiect” care figurează la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 85/337 nu se precizează dacă modificările sau extinderile aduse proiectelor existente pot fi considerate ele însele „proiecte”.

               29

               Cu toate acestea, în sensul Directivei 85/337, reprezintă, printre altele, „proiecte” instalațiile și siturile enumerate în anexa II la directiva menționată, la care face trimitere articolul 4 alineatul (2) din aceeași directivă. Punctul 11 din respectiva anexă II, intitulat „Alte proiecte”, menționează cu acest titlu, printre altele, „instalații pentru evacuarea deșeurilor (proiecte neincluse la anexa I)”, categorie care cuprinde siturile de rampe de gunoi. Potrivit punctului 13 din aceeași anexă, proiectele vizate includ „[o]rice modificare sau extensie a proiectelor menționate la anexa I sau la anexa II, deja autorizate, executate sau în curs de executare, care pot avea efecte negative semnificative asupra mediului [...]”.

               30

               Din aceste dispoziții rezultă că modificarea sau extinderea unui sit de rampe de gunoi, precum cel în discuție în acțiunea principală, este susceptibilă să constituie un „proiect” în sensul Directivei 85/337, în măsura în care poate avea efecte negative semnificative asupra mediului.

               31

               Astfel cum Curtea a statuat, termenul „proiect” vizează lucrări sau intervenții care modifică realitatea fizică a sitului (Hotărârea din 17 martie 2011, Brussels Hoofdstedelijk Gewest și alții, C-275/09, Rep., p. I-1753, punctele 20, 24, precum și punctul 38).

               32

               Astfel, în absența unor lucrări sau a unor intervenții care să modifice realitatea fizică a sitului, simpla reînnoire a unei autorizații existente de exploatare a unui sit de rampe de gunoi nu poate fi calificată drept „proiect” în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 85/337.

               33

               În consecință, în măsura în care „planul de amenajare” care face obiectul unei „decizii definitive”, adoptată în conformitate cu articolul 14 litera (b) din Directiva 1999/31, privește modificarea sau extinderea, prin lucrări sau prin intervenții care modifică realitatea fizică, a unui astfel de sit de rampe de gunoi și poate avea efecte negative semnificative asupra mediului, acea decizie ar putea fi considerată o „autorizație” în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 85/337.

               34

               În ceea ce privește cauza principală, Curtea nu dispune de elemente suficiente care să îi permită să aprecieze implicațiile deciziei adoptate de consiliul local din Braine-le-Château la 14 mai 2008 cu privire la depozitul de deșeuri de la Cour-au-Bois Nord, apreciere care revine, în orice caz, instanței de trimitere.

               35

               Revine, astfel, instanței de trimitere sarcina să verifice dacă prin decizia definitivă referitoare la planul de amenajare, prezentat de operatorul în discuție în acțiunea principală în temeiul articolului 14 litera (b) din Directiva 1999/31, se autorizează o modificare sau o extindere a instalației sau a sitului în cauză, prin lucrări sau prin intervenții care îi modifică realitatea fizică, care poate avea efecte negative semnificative asupra mediului și, prin urmare, poate constitui un „proiect” în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 85/337 și al punctului 13 prima liniuță din anexa II la aceasta.

               36

               În cadrul evaluării existenței unor efecte negative semnificative asupra mediului, trebuie luat în considerare faptul că planul de amenajare aprobat printr-o astfel de decizie definitivă are ca obiect, astfel cum rezultă din considerentul (26) al Directivei 1999/31, adoptarea măsurilor necesare adaptării unui depozit de deșeuri existent la dispozițiile acestei directive și, așadar, includerea acestei decizii într-o politică de protecție a mediului.

               37

               Trebuie să se răspundă, așadar, la întrebarea adresată că decizia definitivă referitoare la continuarea exploatării unui depozit de deșeuri existent, adoptată în temeiul articolului 14 litera (b) din Directiva 1999/31 pe baza unui plan de amenajare, constituie o „autorizație” în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 85/337 numai în cazul în care prin această decizie se autorizează o modificare sau o extindere a instalației sau a sitului prin lucrări sau prin intervenții care îi modifică realitatea fizică, de natură să aibă efecte negative semnificative asupra mediului, în sensul punctului 13 din anexa II la Directiva 85/337, și să constituie astfel un „proiect” în sensul articolului 1 alineatul (2) din această din urmă directivă.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               38

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Decizia definitivă referitoare la continuarea exploatării unui depozit de deșeuri existent, adoptată în temeiul articolului 14 litera (b) din Directiva 1999/31/CE a Consiliului din 26 aprilie 1999 privind depozitele de deșeuri, pe baza unui plan de amenajare, constituie o „autorizație” în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2003/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 mai 2003, numai în cazul în care prin această decizie se autorizează o modificare sau o extindere a instalației sau a sitului prin lucrări sau prin intervenții care îi modifică realitatea fizică, de natură să aibă efecte negative semnificative asupra mediului, în sensul punctului 13 din anexa II la respectiva Directivă 85/337, și să constituie astfel un „proiect” în sensul articolului 1 alineatul (2) din această din urmă directivă.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții din data de 1 februarie 1979. # Giuseppe Bardi împotriva Azienda Agricola Paradiso. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura di Cecina - Italia. # Organizare comună a pieței. # Cauza 121/78.