title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 8 mai 2008. # Eurohypo AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Recurs - Marcă comunitară - Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) - Marcă verbală EUROHYPO - Motiv absolut de respingere a înregistrării - Marcă lipsită de caracter distinctiv. # Cauza C-304/06 P.

text:
      Cauza C‑304/06 P
      Eurohypo AG
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Recurs — Marcă comunitară — Regulamentul (CE) nr. 40/94 — Articolul 7 alineatul (1) litera (b) — Marcă verbală EUROHYPO — Motiv absolut de respingere a înregistrării — Marcă lipsită de caracter distinctiv”
      Sumarul hotărârii
      1.        Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive absolute de refuz — Examinare separată a diferitelor
            motive de refuz — Interpretarea motivelor de refuz în lumina interesului general care stă la baza fiecăruia dintre ele — Aprecierea
            caracterului distinctiv al unei mărci efectuând numai analiza caracterului descriptiv al mărcii
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (b) și (c)]
      2.        Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive absolute de refuz — Mărci lipsite de caracter distinctiv
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (b)]
      1.        Deși există o anumită suprapunere între domeniile de aplicare ale fiecăruia dintre motivele absolute de respingere a înregistrării
         unei mărci prevăzute la articolul 7 alineatul (1) literele (b)-(d) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară, nu
         este mai puțin adevărat că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că fiecare dintre motivele de refuz al înregistrării prevăzute
         la articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 este independent de celelalte și necesită o examinare separată. În
         plus, aceste motive de refuz trebuie interpretate în lumina interesului general care se află la baza fiecăruia dintre acestea,
         iar interesul general luat în considerare la momentul examinării fiecăruia dintre aceste motive de refuz poate și chiar trebuie
         să reflecte considerente diferite, în funcție de motivul de refuz în cauză.

      În acest sens, noțiunea de interes general subiacentă articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 se
         confundă, în mod evident, cu funcția esențială a mărcii, care este aceea de a garanta consumatorului sau utilizatorului final
         identitatea originii produsului sau a serviciului desemnat de marcă, permițându‑i să distingă, fără vreo posibilitate de confuzie,
         acest produs sau serviciu de cele care au o altă proveniență.

      Astfel, caracterul distinctiv al unei mărci nu poate fi apreciat efectuând numai analiza caracterului descriptiv al mărcii
         în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c), fără nicio examinare individuală a motivului de refuz prevăzut la articolul
         7 alineatul (1) litera (b). Într‑adevăr, o astfel de analiză omite să ia în considerare interesul public pe care această din
         urmă dispoziție vizează în mod particular să îl protejeze, respectiv garantarea identității originii produsului sau a serviciului
         desemnat de marcă.

      Mai mult, deși acest criteriu, potrivit căruia o marcă compusă din elemente descriptive ar putea îndeplini condițiile de înregistrare
         în măsura în care cuvântul a intrat în limbajul curent și a dobândit o semnificație proprie, este relevant în cadrul articolului
         7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, nu este cel în funcție de care trebuie interpretat articolul 7 alineatul
         (1) litera (b). Astfel, în timp ce criteriul menționat permite excluderea posibilității de a utiliza o marcă pentru a descrie
         un produs sau un serviciu, totuși acesta nu permite să se determine dacă o marcă poate garanta consumatorului sau utilizatorului
         final identitatea originii produsului sau a serviciului desemnat de aceasta.

      (a se vedea punctele 54-56, 58, 59, 61 și 62)
      2.        Semnul verbal EUROHYPO, a cărui înregistrare ca marcă comunitară se solicită pentru „afaceri financiare, monetare, imobiliare;
         servicii financiare; finanțări” din clasa 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa, este lipsit de caracter distinctiv, în sensul
         articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară, în ceea ce privește serviciile
         vizate.

      Astfel, consumatorul mediu germanofon percepe semnul verbal EUROHYPO, în cadrul domeniului vizat în cererea de înregistrare
         a mărcii, ca referindu‑se, în ansamblul său, în general la servicii financiare pentru care sunt necesare garanții reale și
         în special la împrumuturi ipotecare plătite în moneda Uniunii Economice și Monetare Europene. În plus, niciun element adițional
         nu permite să se aprecieze că rezultatul combinării elementelor curente și uzuale EURO și HYPO ar fi neobișnuit sau că ar
         avea o semnificație proprie care diferențiază, în percepția publicului în discuție, serviciile solicitantului de cele având
         o altă origine comercială. Prin urmare, publicul relevant percepe marca în cauză ca pe una care furnizează informații cu privire
         la natura serviciilor pe care le desemnează, și nu ca pe una care indică originea serviciilor în cauză.

      (a se vedea punctele 68 și 69)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      8 mai 2008(*)

      „Recurs – Marcă comunitară – Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) – Marcă verbală EUROHYPO – Motiv absolut de respingere a înregistrării – Marcă lipsită de caracter distinctiv”
      În cauza C‑304/06 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 13 iulie 2006,
      Eurohypo AG, cu sediul în Eschborn (Germania), reprezentată de C. Rohnke și M. Kloth, Rechtsanwälte, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      recurentă,
      cealaltă parte în proces fiind:
      Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnii G. Schneider și J. Weberndörfer, în calitate de agenți,

      pârât în primă instanță,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii A. Tizzano (raportor), A. Borg Barthet, M. Ilešič și E. Levits, judecători,
      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul J. Swedenborg, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 octombrie 2007,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 noiembrie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, societatea Eurohypo AG (denumită în continuare „recurenta”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului
         de Primă Instanță al Comunităților Europene din 3 mai 2006, Eurohypo/OAPI (EUROHYPO) (T‑439/04, Rec., p. II‑1269, denumită
         în continuare „hotărârea atacată”), prin care s‑a respins acțiunea sa îndreptată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs
         a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din 6 august 2004 (cauza
         R 829/2002‑4, denumită în continuare „decizia în litigiu”).

      2        Prin decizia în litigiu, OAPI a refuzat înregistrarea ca marcă comunitară a semnului verbal EUROHYPO pentru serviciile din
         clasa 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării
         mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat (denumit în continuare „Aranjamentul de la Nisa”), clasă
         care corespunde următoarei descrieri: „[a]faceri financiare, monetare, imobiliare; servicii financiare; finanțări […]”.

       Cadrul juridic
      3        Articolul 7 din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11,
         p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3288/94 al Consiliului din
         22 decembrie 1994 (JO L 349, p. 83, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 185, denumit în continuare „Regulamentul nr. 40/94”), prevede:

      „(1)      Se respinge înregistrarea următoarelor:
      […]
      b)      mărci care sunt lipsite de caracter distinctiv;
      c)      mărci care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească, în comerț, pentru a desemna specia, calitatea,
         cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte
         caracteristici ale acestora;

      d)      mărci care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații devenite uzuale în limbajul curent sau în practicile de loialitate
         și constanță ale comerțului;

      […]
      (2)      Alineatul (1) se aplică chiar dacă motivele de refuz nu există decât într‑o parte a Comunității.
      […]”
      4        Articolul 38 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 prevede:

      „În cazul în care o marcă este exclusă de la înregistrare în temeiul articolului 7, în ceea ce privește toate sau doar o parte
         dintre produsele sau serviciile pentru care se solicită înregistrarea mărcii comunitare, cererea se respinge pentru aceste
         produse sau servicii”.

      5        Articolul 74 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 prevede:

      „În cursul procedurii, Oficiul procedează la examinarea din oficiu a faptelor […].”
       Istoricul cauzei
      6        La 30 aprilie 2002, recurenta a solicitat OAPI înregistrarea semnului verbal EUROHYPO pentru serviciile din clasa 36 în sensul
         de Aranjamentului de la Nisa, care corespund următoarei descrieri:

      „Afaceri financiare, monetare, imobiliare; servicii financiare; finanțări; analize financiare; investiții; asigurări”.
      7        Întrucât, prin Decizia examinatorului OAPI din 30 august 2002, această cerere a fost respinsă în temeiul articolului 7 alineatul
         (1) literele (b) și (c) și al articolului 2 din Regulamentul nr. 40/94, reclamanta a formulat recurs la OAPI.

      8        Prin decizia în litigiu, OAPI a admis în parte recursul și a anulat decizia examinatorului în ceea ce privește serviciile
         „analize financiare; investiții; asigurări”.

      9        În schimb, recursul a fost respins în ceea ce privește celelalte servicii din clasa 36, respectiv „[a]faceri financiare, monetare,
         imobiliare; servicii financiare; finanțări”.

      10      În esență, OAPI a apreciat că elementele EURO și HYPO conțin o indicație direct comprehensibilă a caracteristicilor celor
         cinci servicii sus‑menționate și că asocierea celor două elemente într‑un singur cuvânt nu conferă mărcii un caracter mai
         puțin descriptiv. Prin urmare, acesta a considerat că semnul verbal EUROHYPO are caracter descriptiv în ceea ce privește „afaceri[le]
         financiare, monetare, imobiliare; servicii[le] financiare; finanțări[le]” și, în consecință, este lipsit de caracter distinctiv
         în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94, cel puțin în țările de limbă germană, ceea ce
         este suficient, potrivit articolului 7 alineatul (2) din acest regulament, pentru a justifica refuzul acordării protecției.

       Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
      11      La 5 noiembrie 2004, recurenta a introdus la Tribunal o acțiune în anulare împotriva deciziei în litigiu. În susținerea acțiunii,
         aceasta a invocat două motive, întemeiate pe încălcarea articolului 74 alineatul (1) și, respectiv, a articolului 7 alineatul
         (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

      12      Prin intermediul primului motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 74 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94, recurenta
         a susținut că OAPI nu a examinat în mod exhaustiv, în decizia în litigiu, percepția publicului asupra semnului verbal EUROHYPO.

      13      Tribunalul a respins acest motiv, apreciind, la punctul 20 din hotărârea atacată, că „[…] faptul că, după ce a fost suficient
         de convinsă în ceea ce privește caracterul descriptiv al elementelor «EURO» și «HYPO» și al termenului «EUROHYPO» ca să dispună
         respingerea înregistrării, camera de recurs a ales să nu facă cercetări suplimentare nu contravine articolului 74 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 40/94”.

      14      Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurenta a invocat încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94 în măsura în care Camera a patra de recurs a OAPI a apreciat că semnul verbal EUROHYPO este descriptiv în ceea ce
         privește serviciile financiare în cauză.

      15      Referitor la temeinicia deciziei în litigiu, Tribunalul a subliniat mai întâi, la punctele 41, 43 și 44 din hotărârea atacată,
         că:

      „41      […] spre deosebire de cele susținute de OAPI, de la punctul 12 și următoarele ale deciziei [în litigiu] rezultă că decizia
         de respingere a cererii de înregistrare a semnului verbal EUROHYPO pentru serviciile «afaceri financiare, monetare, imobiliare;
         servicii financiare; finanțări» are în vedere numai articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. Totuși,
         analiza de la punctele 13-16, care susține respectiva decizie de respingere, vizează caracterul descriptiv al semnului verbal
         EUROHYPO.

      […]
      43      Cu toate acestea, există o suprapunere evidentă a domeniilor de aplicare ale fiecăruia dintre motivele enunțate la literele
         (b)-(d) ale prevederii amintite […].

      44      Din jurisprudența Curții și a Tribunalului rezultă de asemenea că o marcă verbală care este descriptivă în ceea ce privește
         caracteristicile produselor sau ale serviciilor vizate în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94
         este, ca urmare a acestui fapt, în mod necesar lipsită de caracter distinctiv cu privire la aceste produse sau servicii potrivit
         articolului 7 alineatul (1) litera (b) din același regulament […].”

      16      În consecință, Tribunalul a menționat, la punctul 45 din hotărârea atacată, că „[…] aprecierea legalității deciziei [în litigiu]
         presupune să se verifice dacă s‑a demonstrat de către camera de recurs că semnul verbal EUROHYPO este descriptiv în ceea ce
         privește serviciile «afaceri financiare, monetare, imobiliare; servicii financiare; finanțări» din clasa 36. Dacă aceasta
         este situația, refuzul înregistrării este rezultatul aplicării corecte a articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94 și în același timp al aplicării corecte a articolului 7 alineatul (1) litera (c) din același regulament, iar decizia
         [în litigiu] trebuie menținută […]”.

      17      Tribunalul a examinat în continuare dacă semnul verbal EUROHYPO este descriptiv pentru serviciile în cauză.

      18      În primul rând, acesta a apreciat, la punctele 51 și 52 din hotărârea atacată, că OAPI a concluzionat în mod corect că elementele
         separate EURO și HYPO sunt descriptive pentru serviciile în cauză.

      19      În al doilea rând, Tribunalul a examinat dacă și cuvântul compus însuși are caracterul descriptiv al elementelor care compun
         semnul verbal EUROHYPO. La punctul 55 din hotărârea atacată, acesta a conchis în sens afirmativ din următoarele motive:

      „55      În speță, pe de o parte, semnul verbal EUROHYPO este o simplă combinație a două elemente descriptive care nu creează o impresie
         suficient de îndepărtată de cea produsă prin simpla alăturare a elementelor care îl compun ca să primeze asupra ansamblului
         respectivelor elemente. Pe de altă parte, reclamanta nu a demonstrat că acest cuvânt compus a intrat în limbajul curent și
         că a dobândit o semnificație proprie. Dimpotrivă, aceasta susține că semnul verbal EUROHYPO nu este folosit în mod curent
         în limba germană pentru a descrie servicii financiare.”

      20      În plus, Tribunalul, la punctul 56 din hotărârea atacată, s‑a pronunțat în sensul că soluția adoptată de Curte în Hotărârea
         din 20 septembrie 2001, Procter & Gamble/OAPI, cunoscută drept „Baby‑dry” (C‑383/99 P, Rec., p. I‑6251), nu era aplicabilă
         în speță, dat fiind că „[…] [s]intagma în discuție în acea cauză era o invenție lexicală neobișnuită prin structura sa, ceea
         ce nu este cazul semnului verbal EUROHYPO”.

      21      În consecință, Tribunalul a conchis, la punctul 57 din hotărârea atacată:

      „Camera de recurs a […] apreciat în mod corect că semnul verbal EUROHYPO este descriptiv în ceea ce privește serviciile «afaceri
         financiare, monetare, imobiliare; servicii financiare și finanțări» din clasa 36 și, ca urmare a acestui fapt, este lipsit
         de caracter distinctiv. În conformitate cu cele arătate la punctul 45 de mai sus, rezultă că nu mai este necesar să se examineze
         dacă, pentru a aprecia că semnul solicitat este lipsit de caracter distinctiv, camera de recurs a invocat și alte motive.”

      22      În sfârșit, la punctul 58 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat inadmisibil motivul întemeiat pe utilizarea intensivă
         a mărcii, întrucât fusese invocat pentru prima dată în fața Tribunalului.

      23      În consecință, Tribunalul a respins acțiunea în totalitate.

       Concluziile părților
      24      În recursul formulat, recurenta solicită Curții:

      –        anularea hotărârii atacate;
      –        anularea deciziei în litigiu;
      –        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.
      25      OAPI solicită Curții respingerea recursului și obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

       Cu privire la recurs
      26      În susținerea recursului, recurenta invocă două motive, întemeiate pe încălcarea articolului 74 alineatul (1) și, respectiv,
         a articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

       Cu privire la primul motiv
       Argumentele părților
      27      Prin intermediul primului motiv, recurenta susține că articolul 74 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 obligă OAPI să
         efectueze cercetări aprofundate pentru a stabili cu certitudine dacă există motive de respingere a înregistrării. Or, în speță,
         OAPI s‑ar fi limitat să analizeze caracterul descriptiv al elementelor separate EURO și HYPO, fără a menționa constatări de
         fapt privind marca verbală EUROHYPO, apreciată în ansamblul său.

      28      În plus, recurenta reproșează OAPI că a efectuat cercetări pe internet referitoare la marca EUROHYPO și că a prezentat cu
         bună știință trunchiat rezultatele în măsura în care acestea nu erau de natură să demonstreze că această marcă era utilizată
         în mod descriptiv. OAPI ar fi denaturat astfel faptele.

      29      Prin urmare, Tribunalul ar fi comis o eroare de drept atunci când a constatat că lipsa trimiterilor la cercetările întreprinse
         pe internet în legătură cu caracterul descriptiv al mărcii EUROHYPO în cuprinsul motivării deciziei în litigiu nu contravenea
         articolului 74 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94.

      30      În replică, OAPI precizează că nu este supus unor cerințe de probă rigide. În particular, în temeiul principiului libertății
         de apreciere a probelor, acesta poate decide în baza propriei convingeri dacă un fapt este dovedit. Prin urmare, odată ce
         apreciază că dispune de suficiente elemente pentru a lua o decizie, OAPI nu are obligația de a‑și continua investigațiile
         și analizele.

      31      În plus, OAPI subliniază că utilizarea descriptivă a unui un termen nou creat nu este un criteriu relevant pentru aplicarea
         articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 și, în consecință, nu se poate reproșa camerei de recurs
         omisiunea de a‑l menționa.

       Aprecierea Curții
      32      Trebuie constatat mai întâi faptul că, prin intermediul primului motiv, chiar dacă recurenta invocă formal o eroare de drept,
         în esență urmărește să repună în discuție aprecierea Tribunalului asupra faptelor și, în special, să conteste forța probatorie
         a anumitor fapte care l‑au determinat pe acesta să conchidă că OAPI nu avea obligația de a efectua cercetări suplimentare
         din moment ce era suficient de convins cu privire la caracterul descriptiv al elementelor EURO și HYPO și al termenului EUROHYPO.

      33      Or, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că nu este de competența Curții să se pronunțe asupra situației de fapt și, în
         principiu, nici să examineze probele pe care Tribunalul le‑a reținut în susținerea acesteia. Astfel, din moment ce aceste
         probe au fost obținute în mod legal și au fost respectate principiile generale de drept și normele de procedură aplicabile
         în materia sarcinii și a administrării probelor, numai Tribunalul are competența de a aprecia valoarea care trebuie să fie
         atribuită elementelor care i‑au fost prezentate. Prin urmare, această apreciere nu constituie, cu excepția cazului denaturării
         acestor elemente, o problemă de drept supusă ca atare controlului Curții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 decembrie
         1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 24, Hotărârea din 14 iulie 2005, Rica Foods/Comisia, C‑40/03 P,
         Rec., p. I‑6811, punctul 60, și Hotărârea din 6 aprilie 2006, General Motors/Comisia, C‑551/03 P, Rec., p. I‑3173, punctul
         52).

      34      În această privință, trebuie amintit că o denaturare a elementelor de probă are loc dacă, fără a fi necesar să se recurgă
         la noi elemente de probă, aprecierea elementelor de probă existente apare ca fiind vădit greșită (Hotărârea din 18 ianuarie
         2007, PKK și KNK/Consiliul, C‑229/05 P, Rep., p. I‑439, punctul 37, precum și Hotărârea din 18 iulie 2007, Industrias Químicas
         del Vallés/Comisia, C‑326/05 P, Rep., p. I‑6557, punctul 60).

      35      Or, se impune constatarea faptului că, în cadrul acestui motiv, recurenta s‑a limitat să conteste analiza faptelor efectuată
         de OAPI în decizia în litigiu și, mai ales, caracterul pretins incomplet al unei astfel de analize. În schimb, recurenta nici
         nu a demonstrat și nici măcar nu a afirmat că Tribunalul a apreciat elementele de probă în mod vădit eronat.

      36      Prin urmare, primul motiv trebuie considerat inadmisibil.

       Cu privire la al doilea motiv
      37      Prin al doilea motiv invocat, recurenta susține că Tribunalul a comis o eroare de drept în interpretarea articolului 7 alineatul
         (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94. Acest motiv se structurează pe trei aspecte diferite.

      38      Prin intermediul primului aspect, recurenta reproșează Tribunalului că nu a luat în considerare în mod corect impresia de
         ansamblu produsă de marca EUROHYPO. În cadrul celui de al doilea aspect, recurenta susține că Tribunalul a interpretat greșit
         criteriile de respingere a înregistrării prevăzute la articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul nr. 40/94.
         În sfârșit, în ceea ce privește al treilea aspect, recurenta susține că Tribunalul a aplicat incorect principiile care rezultă
         din hotărârea Baby‑dry, citată anterior.

       Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv
      –        Argumentele părților
      39      În opinia recurentei, Tribunalul a analizat numai caracterul descriptiv al elementelor EURO și HYPO luate separat, examinând
         numai în subsidiar impresia de ansamblu produsă de marcă. În hotărârea atacată, Tribunalul s‑ar fi întemeiat pe prezumția
         potrivit căreia dacă elementele care alcătuiesc o marcă compusă sunt descriptive, marca în ansamblul ei este, în principiu,
         de asemenea descriptivă.

      40      OAPI respinge această argumentație, arătând că Tribunalul a consacrat o parte din raționamentul său tocmai aprecierii directe
         și specifice a caracterului distinctiv al mărcii complexe în ansamblul său, și nu s‑a întemeiat doar pe o prezumție.

      –        Aprecierea Curții
      41      În ceea ce privește o marcă complexă, cum este cazul în speță, aprecierea caracterului său distinctiv nu se poate limita la
         o analiză a fiecăruia dintre termenii sau dintre elementele sale, luate separat, ci trebuie să se întemeieze, în orice caz,
         pe percepția de ansamblu a publicului relevant asupra acestei mărci, și nu pe prezumția că elementele care, în mod separat,
         nu au caracter distinctiv nu pot avea un astfel de caracter după combinarea lor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16
         septembrie 2004, SAT.1/OAPI, C‑329/02 P, Rec., p. I‑8317, punctul 35). Astfel, simpla împrejurare că fiecare dintre aceste
         elemente, luat separat, este lipsit de caracter distinctiv nu exclude posibilitatea ca rezultatul combinării acestora să poată
         avea un astfel de caracter (Hotărârea din 15 septembrie 2005, BioID/OAPI, C‑37/03 P, Rec., p. I‑7975, punctul 29).

      42      Or, la punctul 54 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a pronunțat în mod întemeiat în sensul că, pentru a aprecia caracterul
         descriptiv al unei mărci complexe, trebuie examinate nu numai diversele elemente din care este compusă marca, ci și marca
         în ansamblul său.

      43      Desigur, la același punct 54, Tribunalul a afirmat că o marcă alcătuită dintr‑un cuvânt compus din elemente, fiecare dintre
         acestea fiind descriptiv în ceea ce privește caracteristicile produselor sau ale serviciilor pentru care se solicită înregistrarea,
         este ea însăși descriptivă în ceea ce privește caracteristicile acestor produse sau ale acestor servicii.

      44      Totuși, această constatare nu a avut efecte asupra analizei efectuate de Tribunal cu privire la această problemă, din moment
         ce acesta nu s‑a limitat să examineze în mod subsidiar impresia produsă de marca solicitată în ansamblul său, ci a consacrat
         o parte din raționamentul său evaluării, în cazul unei mărci complexe, a caracterului descriptiv al semnului în ansamblul
         său.

      45      Astfel, la punctul 55 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a pronunțat în sensul că impresia creată de marca în cauză nu este
         suficient de îndepărtată de cea produsă prin simpla alăturare a elementelor care o compun ca să primeze asupra ansamblului
         respectivelor elemente și că recurenta nu a demonstrat că acest cuvânt compus a intrat în limbajul curent și că a dobândit
         o semnificație proprie.

      46      În plus, la punctul 56 din hotărârea menționată, Tribunalul a examinat dacă marca în cauză era o invenție lexicală cu o structură
         neobișnuită, statuând că nu era cazul în speță.

      47      În sfârșit, la punctul 57 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că marca EUROHYPO, în ansamblul său, este descriptivă
         în ceea ce privește serviciile în cauză.

      48      Prin urmare, nu se poate reproșa Tribunalului că nu a verificat dacă marca, în ansamblul său, avea sau nu avea caracter descriptiv
         ori că a verificat doar în subsidiar acest aspect.

      49      Rezultă că primul aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

       Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv
      –        Argumentele părților
      50      Recurenta susține că Tribunalul a aplicat în mod greșit la o analiză efectuată în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera
         (b) din Regulamentul nr. 40/94 un criteriu relevant doar în vederea aplicării articolului 7 alineatul (1) litera (c) din acest
         regulament. Astfel, Tribunalul ar fi apreciat că o marcă compusă din elemente descriptive îndeplinește condițiile de înregistrare
         dacă respectivul cuvânt a intrat în limbajul curent și a dobândit o semnificație proprie, în timp ce, în opinia recurentei,
         acest criteriu este irelevant în cadrul aplicării articolului 7 alineatul (1) litera (c) din regulamentul menționat.

      51      Recurenta subliniază în plus că, deși este adevărat că există o suprapunere a domeniilor de aplicare ale fiecăruia dintre
         motivele prevăzute la articolul 7 alineatul (1) literele (b)-(d) din Regulamentul nr. 40/94, acest fapt nu ar degreva totuși
         Tribunalul de obligația de a interpreta în mod autonom motivele de refuz în lumina diferitelor obiective de interes general
         care se află la baza fiecăruia dintre aceste prevederi.

      52      OAPI răspunde acestor argumente amintind că domeniile de aplicare ale prevederilor articolului 7 alineatul (1) literele (b)
         și (c) din Regulamentul nr. 40/94 se intersectează și, din această cauză, un semn descriptiv intră în mod normal în domeniul
         de aplicare al ambelor norme.

      53      În opinia OAPI, faptul că normele în discuție urmăresc interese generale distincte nu atrage după sine interpretarea diferită
         a noțiunii de caracter descriptiv în funcție de dispoziția în cauză. Prin urmare, Tribunalul nu ar fi comis nicio eroare de
         drept în cadrul interpretării articolului 7 alineatul (1) litera (b) din regulamentul menționat.

       Aprecierea Curții
      54      Este necesar mai întâi să se amintească faptul că, deși Curtea a avut ocazia să indice o anumită suprapunere între domeniile
         de aplicare ale fiecăruia dintre motivele absolute de refuz al înregistrării unei mărci prevăzute la articolul 7 alineatul
         (1) literele (b)-(d) din Regulamentul nr. 40/94 [a se vedea, prin analogie, în ceea ce privește prevederile identice ale articolului
         3 alineatul (1) din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre
         cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92), Hotărârile din 12 februarie 2004, Koninklijke
         KPN Nederland, C‑363/99, Rec., p. I‑1619, punctul 67, și Campina Melkunie, C‑265/00, Rec. p. I‑1699, punctul 18], nu este
         mai puțin adevărat că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că fiecare dintre motivele de refuz al înregistrării prevăzute
         la articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 este independent de celelalte și necesită o examinare separată (a
         se vedea Hotărârea din 29 aprilie 2004, Henkel/OAPI, C‑456/01 P și C‑457/01 P, Rec., p. I‑5089, punctul 45, Hotărârea din
         21 octombrie 2004, OAPI/Erpo Möbelwerk, C‑64/02 P, Rec., p. I‑10031, punctul 39, precum și Hotărârea din 12 ianuarie 2006,
         Deutsche SiSi‑Werke/OAPI, C‑173/04 P, Rec., p. I‑551, punctul 59).

      55      Curtea a avut de asemenea ocazia să sublinieze că aceste motive de refuz trebuie interpretate în lumina interesului general
         care se află la baza fiecăruia dintre acestea. Interesul general luat în considerare la momentul examinării fiecăruia dintre
         aceste motive de refuz poate și chiar trebuie să reflecte considerente diferite, în funcție de motivul de refuz în cauză (Hotărârile
         citate anterior Henkel/OAPI, punctele 45 și 46, SAT.1/OAPI, punctul 25, precum și BioID/OAPI, punctul 59).

      56      Trebuie subliniat în acest sens că noțiunea de interes general subiacentă articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         nr. 40/94 se confundă, în mod evident, cu funcția esențială a mărcii, care este aceea de a garanta consumatorului sau utilizatorului
         final identitatea originii produsului sau a serviciului desemnat de marcă, permițându‑i să distingă, fără vreo posibilitate
         de confuzie, acest produs sau serviciu de cele care au o altă proveniență (Hotărârile citate anterior SAT.1/OAPI, punctele
         23 și 27, și BioID/OAPI, punctul 60).

      57      Or, în speță, raționamentul urmat de Tribunal rezultă dintr‑o interpretare incorectă a principiilor menționate la punctele
         54-56 din prezenta hotărâre.

      58      Astfel, se impune constatarea faptului că de la punctele 45, 54, 55 și 57 din hotărârea atacată rezultă că Tribunalul a apreciat
         caracterul distinctiv al mărcii EUROHYPO efectuând numai analiza caracterului său descriptiv în sensul articolului 7 alineatul
         (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94. În consecință, această hotărâre nu conține nicio examinare individuală a motivului
         de refuz prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din același regulament, în temeiul căruia Tribunalul a respins totuși
         al doilea motiv de recurs invocat în primă instanță împotriva deciziei în litigiu.

      59      Procedând astfel, Tribunalul a analizat marca EUROHYPO omițând în special să ia în considerare interesul public pe care articolul
         7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 vizează în mod particular să îl protejeze, respectiv garantarea identității
         originii produsului sau a serviciului desemnat de marcă.

      60      În plus, în cadrul unei astfel de analize, Tribunalul a utilizat un criteriu eronat pentru a stabili dacă marca în cauză putea
         fi înregistrată.

      61      Potrivit acestui criteriu, o marcă compusă din elemente descriptive ar putea îndeplini condițiile de înregistrare dacă respectivul
         cuvânt a intrat în limbajul curent și a dobândit o semnificație proprie. Or, deși acest criteriu este relevant în cadrul articolului
         7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, nu este cel în funcție de care trebuie interpretat articolul 7 alineatul
         (1) litera (b).

      62      Astfel, deși criteriul menționat permite excluderea posibilității de a utiliza o marcă pentru a descrie un produs sau un serviciu,
         totuși acesta nu permite să se determine dacă o marcă poate garanta consumatorului sau utilizatorului final identitatea originii
         produsului sau a serviciului desemnat de aceasta.

      63      În aceste împrejurări, este întemeiată susținerea recurentei potrivit căreia hotărârea atacată conține o eroare de drept în
         interpretarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

      64      Rezultă din considerentele precedente, fără a mai fi necesar să se examineze al treilea aspect al celui de al doilea motiv
         de recurs, că hotărârea atacată trebuie anulată în măsura în care Tribunalul s‑a pronunțat în sensul că articolul 7 alineatul
         (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 nu a fost încălcat de către Camera a patra de recurs a OAPI prin faptul că, prin
         decizia în litigiu, a refuzat înregistrarea ca marcă comunitară a sintagmei EUROHYPO pentru serviciile din clasa 36 în sensul
         Aranjamentului de la Nisa, „[a]faceri financiare, monetare, imobiliare; servicii financiare; finanțări […]”.

       Cu privire la acțiunea în fața Tribunalului
      65      În conformitate cu articolul 61 alineatul (1) a doua teză din Statutul Curții de Justiție, aceasta din urmă poate, în cazul
         anulării hotărârii Tribunalului, să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată.

      66      Cu titlu prealabil, trebuie subliniat că, după cum rezultă de la punctul 56 din prezenta hotărâre, caracterul distinctiv al
         unei mărci în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 înseamnă că această marcă permite să
         se identifice produsul a cărui înregistrare este solicitată ca provenind de la o întreprindere determinată și, prin urmare,
         să se distingă acel produs de cele ale altor întreprinderi (Hotărârea Henkel/OAPI, citată anterior, punctul 34 și jurisprudența
         citată).

      67      În această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că acest caracter distinctiv trebuie apreciat în raport cu produsele
         sau cu serviciile a căror înregistrare este solicitată, pe de o parte, și în raport cu percepția publicului relevant asupra
         acestora, pe de altă parte (Hotărârea din 29 aprilie 2004, Procter & Gamble/OAPI, C‑473/01 P și C‑474/01 P, Rec., p. I‑5173,
         punctul 33, precum și Hotărârea din 22 iunie 2006, Storck/OAPI, C‑25/05 P, Rec., p. I‑5719, punctul 25).

      68      În speță, este necesar să se constate că, astfel cum a arătat și camera de recurs în decizia în litigiu, serviciile vizate
         se adresează tuturor consumatorilor, fapt necontestat de recurentă. În plus, este cert că motivul absolut de refuz nu a fost
         invocat decât în raport cu una dintre limbile vorbite în Uniunea Europeană, respectiv limba germană. În consecință, publicul
         relevant în funcție de care trebuie apreciat caracterul distinctiv al mărcii este consumatorul mediu germanofon, normal informat,
         suficient de atent și de avizat.

      69      Or, după cum în mod corect a subliniat OAPI în decizia în litigiu, publicul relevant percepe semnul verbal EUROHYPO, în cadrul
         domeniului vizat în cererea de înregistrare a mărcii, ca referindu‑se, în ansamblul său, în general la servicii financiare
         pentru care sunt necesare garanții reale și în special la împrumuturi ipotecare plătite în moneda Uniunii Economice și Monetare
         Europene. În plus, niciun element adițional nu permite să se aprecieze că rezultatul combinării elementelor curente și uzuale
         EURO și HYPO ar fi neobișnuit sau că ar avea o semnificație proprie care diferențiază, în percepția publicului în discuție,
         serviciile recurentei de cele având o altă origine comercială. Prin urmare, publicul relevant percepe marca în cauză ca pe
         una care furnizează informații cu privire la natura serviciilor pe care le desemnează, și nu ca pe una care indică originea
         serviciilor în cauză.

      70      Rezultă că marca a cărei înregistrare se solicită nu are caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera
         (b) din Regulamentul nr. 40/94. În aceste condiții, acțiunea recurentei împotriva deciziei în litigiu trebuie respinsă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      71      Potrivit articolului 122 din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează
         ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.

      72      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din
         regulamentul menționat, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât
         OAPI a solicitat obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată, iar recurenta a căzut în pretenții, se impune obligarea
         acesteia la plata cheltuielilor de judecată efectuate la cele două instanțe.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 3 mai 2006, Eurohypo/OAPI (EUROHYPO) (T‑439/04),
            în măsura în care Tribunalul de Primă Instanță al Comunităților Europene s‑a pronunțat în sensul că articolul 7 alineatul
            (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară, astfel cum a fost
            modificat prin Regulamentul (CE) nr. 3288/94 al Consiliului din 22 decembrie 1994, nu a fost încălcat de către Camera a patra
            de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) prin faptul
            că, prin Decizia din 6 august 2004 (cauza R 829/2002‑4), a refuzat înregistrarea ca marcă comunitară a sintagmei EUROHYPO
            pentru serviciile din clasa 36 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor
            în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat, clasă care corespunde următoarei
            descrieri: „[a]faceri financiare, monetare, imobiliare; servicii financiare; finanțări […]”.
      2)      Respinge acțiunea împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci,
            desene și modele industriale) (OAPI) din 6 august 2004 (cauza R 829/2002‑4).
      3)      Eurohypo AG este obligată la plata cheltuielilor de judecată efectuate la cele două instanțe.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții din data de 26 ianuarie 1993. # Telemarsicabruzzo SpA și alții împotriva Circostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni și Ministero della Difesa. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura di Frascati - Italia. # Cauze conexate C-320/90, C-321/90 și C-322/90.

text:
HOTĂRÂREA CURȚIIdin 26 ianuarie 1993(*)„Trimitere preliminară formulată în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE – Condiții”În cauzele conexate C‑320/90, C‑321/90 și C‑322/90,având
 ca obiect cererile de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresate
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Pretura di
Frascati (Italia), în litigiile pendinte la această instanță întreTelemarsicabruzzo SpAșiCircostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni și Ministero della Difesași întreTelaltitalia SrlșiCircostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni și Ministero della Difesași întreTelelazio SpAșiCircostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni și Ministero della Difesa,cu
 privire la interpretarea articolelor 85, 86 și 90 din Tratatul CEE în
considerarea comportamentului guvernului italian în materia atribuirii
canalelor UHF destinate difuzării programelor de televiziune,CURTEA,compusă
 din domnul O. Due, președinte, domnii C. N. Kakouris, G. C.
Rodríguez Iglesias, M. Zuleeg și J. L. Murray, președinți de
cameră, G. F. Mancini, R. Joliet, F. A. Schockweiler,
J. C. Moitinho de Almeida, F. Grévisse, M. Díez de Velasco,
P. J. G. Kapteyn și D. A. O. Edward, judecători,avocat general: domnul C. Gulmann,grefier: domnul H. A. Rühl, administrator principal,luând în considerare observațiile scrise prezentate:–        pentru
 societatea Telemarsicabruzzo SpA, de Giorgio Rubini, avocat în
Frascati; –        pentru
 societatea Telelazio SpA, de Fabrizio Paoletti, avocat în cadrul
Baroului din Roma;–        pentru
 guvernul italian, de domnul profesor Luigi Ferrari Bravo, șeful
Serviciului de contencios diplomatic din cadrul Ministerului Afacerilor
Externe, în calitate de agent, asistat de Sergio Laporta, avvocato dello
 Stato; –        pentru
 Comisia Comunităților Europene, de Enrico Traversa, membru al
Serviciului juridic, în calitate de agent,având în vedere raportul de ședință,după ascultarea observațiilor orale ale guvernului italian și ale Comisiei în ședința din 9 iunie 1992, după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 6 octombrie 1992,pronunță prezentaHotărâre1.     Prin
 Ordonanțele din 4 septembrie 1990, primite de Curte la 22 octombrie
1990, Vice Pretore di Frascati (Italia) a adresat, în temeiul
articolului 177 din Tratatul CEE, două întrebări preliminare privind
interpretarea dispozițiilor tratatului în materie de concurență, pentru a
 aprecia compatibilitatea cu dreptul comunitar a anumitor aspecte ale
unui sistem național de repartizare a frecvențelor în beneficiul
serviciului de radiodifuziune televizată.2.     Aceste
 întrebări au fost formulate în cadrul unor litigii între societățile
Telemarsicabruzzo, Telaltitalia și Telelazio, proprietare de emițătoare
de radiodifuziune televizată, pe de o parte, și Circostel (Circolo
Costruzioni Telegrafiche e Telefoniche di Roma, serviciul de construire a
 rețelelor telegrafice și telefonice din Roma), Ministerul Poștelor și
Telecomunicațiilor și Ministerul Apărării, pe de altă parte.3.     Pentru
 explicarea acestor întrebări, în cauzele C‑320/90 și C‑322/90, Vice
Pretore di Frascati se mărginește, după citarea conținutului articolului
 86 din Tratatul CEE, să arate că această dispoziție interzice orice
formă de monopol. În cauza C‑321/90, instanța națională adaugă că, în
speță, a fost ridicată o problemă de competență. Cu toate acestea,
consideră că, dată fiind supremația dreptului comunitar, această
excepție nu poate fi examinată înainte de a fi adresat Curții întrebări
preliminare. De asemenea, precizează că, chiar dacă nu este competentă,
întrebările respective se justifică din rațiuni de economie de
procedură. 4.     Întrebările preliminare adresate de Vice Pretore di Frascati sunt redactate după cum urmează:„1)
 Faptul că guvernul italian și‑a rezervat utilizarea anumitor canale
pentru radiodifuziunea televizată, împiedicând sectorul privat să
dispună de aceste canale cuprinse între frecvențele de 67 și 99 UHF și,
în special, de canalele 67, 68 și 69, fără să enunțe norme de coordonare
 privind utilizarea acestor canale, constituie o încălcare a articolului
 85 alineatul (3) și a articolului 86 din tratat?2.      Este
 un astfel de comportament compatibil cu Tratatul de la Roma și cu
normele privind concurența?”5.     Cu
 titlu introductiv, Comisia atrage atenția că ordonanțele de trimitere
sunt deosebit de laconice și lipsite de precizări privind elementele de
fapt și de drept care ar permite identificarea obiectului întrebărilor
adresate și, în consecință, înțelegerea sensului și a sferei acestora.6.     Trebuie
 amintit faptul că necesitatea de a se ajunge la o interpretare a
dreptului comunitar care să fie utilă instanței naționale impune ca
aceasta să definească cadrul factual și legal în care se încadrează
întrebările pe care le adresează sau, cel puțin, să explice ipotezele de
 fapt pe care se întemeiază întrebările respective.7.     Aceste
 exigențe prezintă deosebită importanță în domeniul concurenței, care se
 caracterizează prin situații complexe de fapt și de drept.8.     Or, ordonanțele de trimitere nu conțin nicio indicație în acest sens.9.     Desigur,
 dosarul transmis de către instanța națională și observațiile scrise au
furnizat Curții anumite informații, astfel cum rezultă din raportul de
ședință și din observațiile prezentate de părți în cadrul ședinței.
Totuși, acestea sunt fragmentare și nu permit Curții, ca urmare a unei
cunoașteri insuficiente a faptelor aflate la originea litigiului
principal, să interpreteze regulile comunitare de concurență în
considerarea situației care face obiectul acestui litigiu, astfel cum ar
 dori instanța de trimitere.10.   În
 aceste condiții, nu este necesar să se pronunțe cu privire la
întrebările adresate de către Vice Pretore di Frascati. Cu privire la cheltuielile de judecată11.   Cheltuielile
 efectuate de guvernul italian, precum și de către Comisia Comunităților
 Europene, care au prezentat observații Curții, nu pot face obiectul
unei rambursări. Întrucât, în privința părților din acțiunea principală,
 procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de
trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la
cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive,CURTEAcu privire la întrebările ce i‑au fost adresate de Vice Pretore di Frascati, prin Ordonanțele din 4 septembrie 1990, declară:Nu este necesar să se pronunțe cu privire la întrebările adresate.DueKakourisRodríguez IglesiasZuleegMurrayManciniJolietSchockweilerMoitinho de AlmeidaGrévisseDíez de VelascoKapteynEdwardPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 26 ianuarie 1993.Grefier       PreședinteJ.‑G. Giraud       O. Due* Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 9 septembrie 2004. # Carbonati Apuani Srl împotriva Comune di Carrara. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara - Italia. # Cauza C-72/03.


Hotărârea Curții din data de 14 decembrie 1995. # Proces penal împotriva Giorgio Domingo Banchero. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura circondariale di Genova - Italia. # Cauza C-387/93.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 20 octombrie 2016.#Evelyn Danqua împotriva Minister for Justice and Equality și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Court of Appeal.#Trimitere preliminară – Directiva 2004/83/CE – Standarde minime referitoare la condițiile de acordare a statutului de refugiat sau a statutului conferit prin protecție subsidiară – Normă de procedură națională care prevede, pentru introducerea unei cereri de protecție subsidiară, un termen de 15 zile lucrătoare de la data notificării respingerii cererii de azil – Autonomie procedurală a statelor membre – Principiul echivalenței – Principiul efectivității – Buna desfășurare a procedurii de examinare a cererii de protecție subsidiară – Buna desfășurare a procedurii de returnare – Incompatibilitate.#Cauza C-429/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      20 octombrie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Directiva 2004/83/CE — Standarde minime referitoare la condițiile de acordare a statutului de refugiat sau a statutului conferit prin protecție subsidiară — Normă de procedură națională care prevede, pentru introducerea unei cereri de protecție subsidiară, un termen de 15 zile lucrătoare de la data notificării respingerii cererii de azil — Autonomie procedurală a statelor membre — Principiul echivalenței — Principiul efectivității — Buna desfășurare a procedurii de examinare a cererii de protecție subsidiară — Buna desfășurare a procedurii de returnare — Incompatibilitate”
      În cauza C‑429/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Court of Appeal (Curtea de Apel, Irlanda), prin decizia din 29 iulie 2015, primită de Curte la 5 august 2015, în procedura

         Evelyn Danqua

      împotriva

         Minister for Justice and Equality,

         Ireland,

         Attorney General,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul L. Bay Larsen (raportor), președinte de cameră, și domnii M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan și D. Šváby, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 16 iunie 2016,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru doamna Danqua, de M. Trayers, solicitor, de P. O’Shea, BL, și de C. Power, SC;

               —

               pentru Minister for Justice and Equality, de R. Cotter și de E. Creedon, în calitate de agenți, asistați de F. O’Sullivan, BL, și de R. Barron, SC;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Condou‑Durande și de X. Lewis, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 29 iunie 2016,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea principiului echivalenței.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Evelyn Danqua, resortisant ghanez, pe de o parte, și Minister for Justice and Equality (Ministrul Justiției și Egalității, Irlanda) (denumit în continuare „ministrul”), Irlanda și Attorney General, pe de altă parte, în legătură cu refuzul ministrului de a examina cererea persoanei interesate de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară.

         Cadrul juridic

         Directiva 2004/83/CE

               3

               Potrivit articolului 2 literele (a), (e) și (f) din Directiva 2004/83/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate (JO 2004, L 304, p. 12, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 52), în sensul acestei directive:

                        „(a)

                        «protecție internațională» înseamnă statutul de refugiat și statutul conferit prin protecție subsidiară, definite la literele (d) și (f);

                  […]

                        (e)

                        «persoană care poate beneficia de protecție subsidiară» înseamnă orice resortisant al unei țări terțe […] care nu poate fi considerat refugiat, dar în privința căruia există motive serioase și întemeiate de a crede că, în cazul în care ar fi trimis în țara sa de origine […], ar fi supus unui risc real de a suferi vătămările grave definite la articolul 15 […]

                        (f)

                        «statut conferit prin protecție subsidiară» înseamnă recunoașterea, de către un stat membru, a unui resortisant al unei țări terțe […] ca persoană care poate beneficia de protecție subsidiară.”

               4

               Articolul 18 din această directivă prevedea:
               „Statele membre acordă statutul conferit prin protecție subsidiară unui resortisant al unei țări terțe […] eligibil pentru protecție subsidiară în conformitate cu capitolele II și V.”

         Directiva 2005/85/CE

               5

               Directiva 2005/85/CE a Consiliului din 1 decembrie 2005 privind standardele minime cu privire la procedurile din statele membre de acordare și retragere a statutului de refugiat (JO 2005, L 326, p. 13, rectificare în JO 2006, L 236, p. 36, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 242) prevede printre altele drepturile solicitanților de azil.

               6

               În temeiul articolului 3 alineatul (1) din directiva respectivă, aceasta se aplică tuturor cererilor de azil depuse pe teritoriul statelor membre.

               7

               Articolul 3 alineatul (3) din directiva menționată prevede:
               „În cazul în care statele membre utilizează sau instituie o procedură prin care cererile de azil sunt examinate atât ca cereri în temeiul Convenției [privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 189, p. 150, nr. 2545 [1954])], cât și ca cereri pentru alte forme de protecție internațională acordată în situațiile prevăzute la articolul 15 din Directiva [2004/83], acestea aplică prezenta directivă pe tot parcursul procedurii acestora.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               8

               Reiese din dosarul de care dispune Curtea că doamna Danqua, resortisant ghanez, a introdus în Irlanda, la 13 aprilie 2010, o cerere de acordare a statutului de refugiat, cererea respectivă fiind motivată de temerea persoanei interesate de a fi supusă practicilor trokosi, o formă de sclavie ritualică practicată în Ghana care afectează în cea mai mare parte femeile.

               9

               Refugee Applications Commissionner (Comisarul însărcinat cu soluționarea cererilor de acordare a statutului de refugiat, Irlanda), într‑un raport din 16 iunie 2010, a formulat cu privire la cererea menționată o recomandare negativă ca urmare a lipsei sale de credibilitate. Această recomandare a fost confirmată în apel de Refugee Appeals Tribunal (Tribunalul de Apel privind Refugiații, Irlanda), printr‑o decizie din 13 ianuarie 2011.

               10

               La 9 februarie 2011, ministrul a notificat doamnei Danqua o decizie de respingere a cererii sale de azil și i‑a comunicat intenția sa de a dispune returnarea la frontieră a acesteia (proposal to deport), informând‑o printre altele despre posibilitatea pe care o avea de a introduce o cerere de protecție subsidiară, în termen de 15 zile lucrătoare de la data notificării respective.

               11

               În urma acestei decizii, Refugee Legal Service (Serviciul de Asistență Juridică, Irlanda) a informat‑o pe doamna Danqua că, din cauza respingerii menționate, nu va fi asistată în cadrul demersurilor sale privind obținerea protecției subsidiare.

               12

               Serviciul de Asistență Juridică a prezentat totuși, în numele doamnei Danqua, o cerere de acordare a unei autorizații de ședere din motive umanitare.

               13

               Prin scrisoarea din 23 septembrie 2013, ministrul a informat‑o pe doamna Danqua că această cerere a fost respinsă și că a fost adoptată o decizie de returnare în privința persoanei interesate la 17 septembrie 2013.

               14

               Doamna Danqua a depus, la 8 octombrie 2013, o cerere de protecție subsidiară.

               15

               Prin scrisoarea din 5 noiembrie 2013, ministrul a informat‑o pe doamna Danqua că cererea sa privind acordarea statutului conferit prin protecție subsidiară nu putea fi admisă, întrucât această cerere nu fusese depusă în termenul de 15 zile lucrătoare menționat în notificarea deciziei ministrului din 9 februarie 2011 prin care s‑a respins cererea de azil a persoanei interesate.

               16

               Doamna Danqua a contestat respectiva decizie la High Court (Înalta Curte, Irlanda), invocând printre altele încălcarea principiului echivalenței din cauza obligației unui solicitant de protecție subsidiară de a respecta un termen precum cel în discuție în litigiul principal în vederea introducerii unei cereri de protecție subsidiară, în condițiile în care respectarea unui termen similar nu este impusă pentru formularea unei cereri de azil.

               17

               Prin hotărârea din 16 octombrie 2014, High Court (Înalta Curte) a respins acțiunea doamnei Danqua, reținând printre altele că principiul echivalenței nu este aplicabil în speță, întrucât persoana interesată compară două norme procedurale întemeiate pe dreptul Uniunii.

               18

               La 13 noiembrie 2014, doamna Danqua a declarat apel împotriva acestei hotărâri la Court of Appeal (Curtea de Apel). Persoana interesată și‑a reiterat în fața acestei instanțe argumentația potrivit căreia obligația unui solicitant de protecție subsidiară de a respecta un termen precum cel în discuție în litigiul principal încalcă principiul echivalenței, din moment ce nu ar exista un termen similar aplicabil persoanelor care formulează o cerere de acordare a statutului de refugiat.

               19

               Court of Appeal (Curtea de Apel) ridică problema relevanței principiului echivalenței în prezenta cauză și consideră totodată că o cerere de azil poate constitui un element de comparație adecvat pentru a se asigura respectarea principiului echivalenței.

               20

               În această privință, instanța de trimitere arată că, deși majoritatea cererilor de azil sunt examinate conform sistemului instituit prin Directiva 2004/83, statele membre pot acorda în continuare azil, cel puțin teoretic, în conformitate cu dreptul lor național. În această măsură, cererile de azil ar putea intra, în parte, sub incidența dreptului Uniunii și, în parte, a dreptului național.

               21

               În ceea ce privește obligația unui solicitant de protecție subsidiară de a respecta un termen precum cel în discuție în litigiul principal pentru introducerea unei cereri de protecție subsidiară, instanța de trimitere consideră că acest termen este justificat de motive obiective. Astfel, reglementarea națională în vigoare înainte de pronunțarea Hotărârii din 8 mai 2014, N. (C‑604/12, EU:C:2014:302), ar fi fost caracterizată de existența a două proceduri separate și succesive în vederea examinării cererii de azil și, respectiv, a cererii de protecție subsidiară, care condiționa examinarea cererii de protecție subsidiară de respingerea prealabilă a cererii de acordare a statutului de refugiat.

               22

               Potrivit acestei instanțe, reglementarea în vigoare la data faptelor în discuție în litigiul principal avea ca obiectiv să asigure ca cererile de protecție internațională să fie soluționate într‑un termen rezonabil.

               23

               În acest context, Court of Appeal (Curtea de Apel) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        O cerere de azil, reglementată de legislația internă care reflectă obligațiile unui stat membru potrivit [Directivei 2004/83], poate să fie considerată un element de comparație adecvat pentru o cerere de protecție subsidiară în lumina principiului echivalenței?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, este relevant în acest scop faptul că termenul impus pentru cererile de protecție subsidiară servește interesului major de a asigura soluționarea cererilor de protecție internațională într‑un termen rezonabil?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               24

               Prin intermediul celor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă principiul echivalenței trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme de procedură naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care supune o cerere de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară unui termen de decădere de 15 zile lucrătoare de la data notificării, de către autoritatea competentă, a posibilității solicitantului de azil a cărui cerere a fost respinsă să formuleze o astfel de cerere de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară.

               25

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că Directiva 2004/83 nu cuprindea norme de procedură aplicabile examinării unei cereri de protecție internațională.

               26

               În ceea ce privește Directiva 2005/85, aceasta stabilește standarde minime cu privire la procedurile de examinare a cererilor de protecție internațională și precizează drepturile solicitanților de azil. Articolul 3 alineatele (1) și (3) din respectiva directivă precizează că aceasta se aplică cererilor de azil care au fost examinate atât ca cereri în temeiul Convenției privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951, cât și ca cereri pentru alte forme de protecție internațională acordată în situațiile prevăzute la articolul 15 din Directiva 2004/83.

               27

               Prin urmare, Curtea a decis că Directiva 2005/85 nu se aplică cererilor de protecție subsidiară decât în cazul în care un stat membru a instaurat o procedură unică în cadrul căreia examinează o cerere în lumina ambelor forme de protecție internațională, și anume cea privind statutul de refugiat și cea aferentă protecției subsidiare (Hotărârea din 8 mai 2014, N., C‑604/12, EU:C:2014:302, punctul 39).

               28

               Reiese însă din dosar că nu aceasta era situația în Irlanda la data faptelor din litigiul principal.

               29

               În consecință, în lipsa unor reguli stabilite de dreptul Uniunii în privința modalităților procedurale referitoare la introducerea și la examinarea unei cereri de protecție subsidiară aplicabile în Irlanda, revine ordinii juridice interne a acestui stat membru sarcina de a reglementa modalitățile respective cu condiția ca, pe de o parte, modalitățile menționate să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare de natură internă (principiul echivalenței) și, pe de altă parte, să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai 2014, N., C‑604/12, EU:C:2014:302, punctul 41 și jurisprudența citată).

               30

               În ceea ce privește principiului echivalenței, trebuie amintit că respectarea acestui principiu impune ca o normă națională să se aplice nediferențiat procedurilor întemeiate pe dreptul Uniunii și celor întemeiate pe dreptul național (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 ianuarie 2015, ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, punctul 74).

               31

               Instanța de trimitere manifestă dubii privind aspectul dacă cererea de acordare a statutului de refugiat constituie un temei adecvat de comparație cu cererea de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară, în scopul asigurării respectării acestui principiu.

               32

               Or, în speță, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 54 și 58 din concluzii, situația în discuție în litigiul principal privește două proceduri întemeiate pe dreptul Uniunii, și anume cererea persoanei interesate de acordare a statutului de refugiat și cererea acesteia de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară.

               33

               Trebuie subliniat de altfel că, potrivit însuși modului de redactare a primei întrebări, legislația națională care reglementează examinarea cererilor de azil „reflectă” obligațiile statelor membre în temeiul Directivei 2004/83.

               34

               În plus, din elementele de care dispune Curtea nu reiese că dreptul irlandez privind azilul ar cuprinde norme materiale naționale care să completeze dreptul Uniunii.

               35

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie constatat că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, care privește două tipuri de cereri întemeiate, ambele, pe dreptul Uniunii, invocarea principiului echivalenței este lipsită de relevanță.

               36

               În aceste condiții, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate (Hotărârea din 28 aprilie 2016, Oniors Bio, C‑233/15, EU:C:2016:305, punctul 30 și jurisprudența citată).

               37

               În plus, revine Curții sarcina să furnizeze instanței naționale toate elementele de interpretare a dreptului Uniunii care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă instanța de trimitere s‑a referit sau nu s‑a referit la acestea în enunțul întrebării sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 februarie 2006, Ritter‑Coulais, C‑152/03, EU:C:2006:123, punctul 29 și jurisprudența citată).

               38

               În speță, în acest scop, cele două întrebări adresate de instanța de trimitere trebuie înțelese ca vizând problema dacă principiul efectivității trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme de procedură naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care supune o cerere de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară unui termen de decădere de 15 zile lucrătoare de la data notificării, de către autoritatea competentă, a posibilității unui solicitant de azil a cărui cerere a fost respinsă să formuleze o astfel de cerere de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară.

               39

               În ceea ce privește acest principiu, după cum s‑a amintit la punctul 29 din prezenta hotărâre, o normă de procedură națională precum cea în discuție în litigiul principal nu trebuie să fie de natură să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii. Astfel, o asemenea normă trebuie să permită, în speță, un acces efectiv al persoanelor care solicită acordarea protecției subsidiare la drepturile care le sunt conferite de Directiva 2004/83.

               40

               În consecință, trebuie examinată problema dacă o persoană precum doamna Danqua, care solicită acordarea protecției subsidiare, este în mod concret în măsură să își valorifice drepturile care îi sunt conferite de Directiva 2004/83, și anume, în speță, dreptul de a formula o cerere de acordare a acestei protecții și, în cazurile în care condițiile impuse pentru a putea beneficia de protecția menționată sunt îndeplinite, cel de a dobândi statutul conferit prin aceasta din urmă.

               41

               Rezultă din decizia de trimitere, precum și din dosarul de care dispune Curtea că, potrivit normei de procedură naționale în discuție în litigiul principal, solicitantul unei protecții subsidiare nu mai poate în principiu să formuleze o cerere de acordare a statutului conferit prin această protecție după expirarea unui termen de 15 zile lucrătoare de la data notificării respingerii cererii sale de acordare a statutului de refugiat.

               42

               În această privință, trebuie amintit că Curtea a statuat deja că fiecare caz în care se ridică problema dacă o prevedere procedurală națională face imposibilă sau excesiv de dificilă aplicarea dreptului Uniunii trebuie analizat ținând cont de locul pe care respectiva prevedere îl ocupă în cadrul procedurii în ansamblul său, de modul în care se derulează și de particularitățile acesteia în fața diverselor instanțe naționale. Din această perspectivă, trebuie în special să se ia în considerare, după caz, protecția dreptului la apărare, principiul securității juridice și buna desfășurare a procedurii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 noiembrie 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, punctul 41 și jurisprudența citată).

               43

               În speță, trebuie să se examineze în special dacă un termen de decădere precum cel în discuție în litigiul principal poate fi justificat în scopul asigurării bunei desfășurări a procedurii de examinare a unei cereri de protecție subsidiară, având în vedere consecințele care decurg din acesta pentru aplicarea dreptului Uniunii (a se vedea prin analogie Hotărârea din 3 septembrie 2009, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, punctul 28).

               44

               În ceea ce privește termenele de decădere, Curtea a statuat că este de competența statelor membre să determine, pentru reglementările naționale care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, termene în raport, printre altele, cu importanța pentru persoanele interesate a deciziilor care trebuie adoptate, cu complexitatea procedurilor și a legislației care trebuie aplicată, cu numărul de persoane susceptibile de a fi vizate și cu celelalte interese publice sau private care trebuie luate în considerare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 octombrie 2009, Pontin, C‑63/08, EU:C:2009:666, punctul 48).

               45

               Or, în ceea ce privește legislația în discuție în litigiul principal, trebuie arătat că, după cum a subliniat avocatul general la punctele 75-78 din concluzii, procedura de examinare a cererilor de protecție subsidiară prezintă o importanță specială în măsura în care permite să li se asigure solicitanților de protecție internațională prezervarea drepturilor lor celor mai importante prin acordarea unei astfel de protecții.

               46

               În acest context, ținând seama de dificultățile cu care asemenea solicitanți se pot confrunta în special din cauza situației dificile din punct de vedere uman și material în care se pot afla astfel de solicitanți, trebuie constatat că un termen de decădere precum cel în discuție în litigiul principal se dovedește a fi deosebit de scurt și nu asigură, în practică, tuturor acestor solicitanți o posibilitate efectivă de a formula o cerere de acordare a protecției subsidiare și, dacă este cazul, de a dobândi statutul conferit prin această protecție. În consecință, un asemenea termen nu poate fi justificat în mod rezonabil în scopul asigurării bunei desfășurări a procedurii de examinare a unei cereri de acordare a respectivului statut.

               47

               Această concluzie nu poate de altfel să fie repusă în discuție de necesitatea de a asigura eficacitatea procedurilor de returnare, întrucât termenul în discuție în litigiul principal nu este legat în mod direct de procedura de returnare, ci de respingerea cererii de acordare a statutului de refugiat.

               48

               Prin urmare, trebuie concluzionat că o normă de procedură națională precum cea în discuție în litigiul principal este de natură să compromită accesul efectiv al solicitanților de protecție subsidiară la drepturile care le sunt recunoscute de Directiva 2004/83.

               49

               Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că principiul efectivității trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme de procedură naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care supune o cerere de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară unui termen de decădere de 15 zile lucrătoare de la data notificării, de către autoritatea competentă, a posibilității unui solicitant de azil a cărui cerere a fost respinsă să formuleze o astfel de cerere de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               50

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Principiul efectivității trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme de procedură naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care supune o cerere de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară unui termen de decădere de 15 zile lucrătoare de la data notificării, de către autoritatea competentă, a posibilității unui solicitant de azil a cărui cerere a fost respinsă să formuleze o astfel de cerere de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.