title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 8 iulie 2008. # Yves Franchet şi Daniel Byk împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Răspundere extracontractuală - Funcție publică - Investigații ale OLAF - Cazul «Eurostat» - Transmiterea către autoritățile judiciare naționale a unor informații privind fapte care pot face obiectul urmăririi penale - Neinformarea prealabilă a funcționarilor implicați și a Comitetului de supraveghere al OLAF - Scurgeri de informații către presă - Divulgarea de către OLAF și de către Comisie - Încălcarea principiului prezumției de nevinovăție - Prejudiciu moral - Legătură de cauzalitate. # Cauza T-48/05.

text:
      Cauza T‑48/05
      Yves Franchet și Daniel Byk
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Răspundere extracontractuală — Funcție publică — Investigații ale OLAF — Cazul «Eurostat» — Transmiterea către autoritățile judiciare naționale a unor informații privind fapte care pot face obiectul urmăririi penale
         — Neinformarea prealabilă a funcționarilor implicați și a Comitetului de supraveghere al OLAF — Scurgeri de informații către presă — Divulgarea de către OLAF și de către Comisie — Încălcarea principiului prezumției de nevinovăție — Prejudiciu moral — Legătură de cauzalitate”

      Sumarul hotărârii
      1.      Procedură – Măsuri de organizare a procedurii – Cerere de retragere de la dosar a anumitor documente interne ale unei instituții

      (Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 64)
      2.      Funcționari – Acțiune în despăgubiri – Obiect – Cerere având ca obiect repararea prejudiciilor cauzate de o investigație a
            Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF)
      (art. 235 CE și 236 CE)
      3.      Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) – Regulamentul nr. 1073/1999 privind investigațiile efectuate de OLAF – Metode
            de efectuare a investigațiilor interne adoptate de instituțiile comunitare
      [Regulamentul nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 10 alin. (2) și (3); Decizia 1999/396 a Comisiei,
            art. 4]
      4.      Răspundere extracontractuală – Condiții – Încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor
            – Încălcarea obligației de informare a persoanei interesate în cadrul unei investigații efectuate de Oficiul European de Luptă
            Antifraudă (OLAF) – Încălcarea obligației de informare în prealabil a Comitetului de supraveghere
      [art. 288 al doilea paragraf CE; Regulamentul nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 10 alin. (2)
            și (3); Decizia 1999/396 a Comisiei, art. 4; Regulamentul interior al Comitetului de supraveghere al OLAF, art. 2]
      5.      Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) – Regulamentul nr. 1073/1999 privind investigațiile efectuate de OLAF – Transmiterea
            către autoritățile naționale a unor informații obținute în cadrul unei investigații
      [Regulamentul nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 4 alin. (5) și art. 10 alin. (2) și (3)]
      6.      Funcționari – Acțiuni – Acțiune în despăgubiri – Motive – Acțiune având ca obiect repararea prejudiciilor cauzate de o investigație
            a Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF)
      [Statutul funcționarilor, art. 91; Regulamentul nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 10 alin. (2)]
      7.      Răspundere extracontractuală – Condiții – Nelegalitate – Prejudiciu – Legătură de cauzalitate – Sarcina probei care revine
            reclamantului – Limite
      (art. 288 al doilea paragraf CE)
      8.      Răspundere extracontractuală – Condiții – Încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor
            – Comunicat de presă al administrației care sugerează implicarea unui funcționar în săvârșirea unor nereguli fără vreo dovadă
            a vinovăției sale
      [art. 288 al doilea paragraf CE; Regulamentul nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 8 alin. (2)]
      9.      Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) – Regulamentul nr. 1073/1999 privind investigațiile efectuate de OLAF – Dreptul
            la apărare – Conținut – Dreptul de acces la dosarul investigației – Inexistență, cu excepția publicării raportului final
      (Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 41; Regulamentul nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului;
            Decizia 1999/396 a Comisiei, art. 4)
      10.    Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) – Regulamentul nr. 1073/1999 privind investigațiile efectuate de OLAF – Durata
            procedurii
      [Regulamentul nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 6 alin. (5) și art. 11 alin. (7)]
      11.    Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) – Regulamentul nr. 1073/1999 privind investigațiile efectuate de OLAF – Confidențialitatea
            investigațiilor
      (Regulamentul nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 12)
      12.    Funcționari – Regim disciplinar – Procedură disciplinară – Proceduri disciplinare și penale desfășurate concomitent în legătură
            cu aceleași fapte
      [Statutul funcționarilor, art. 88 alin. (5); anexa IX, art. 7 alin. (2)]
      1.      În general, o instituție este îndreptățită să solicite retragerea din dosarul prezentat instanței comunitare a unui document
         intern atunci când acesta nu a fost obținut prin mijloace legitime de către cel care îl invocă. Într‑adevăr, un document intern
         are un caracter confidențial, cu excepția cazului în care instituția de la care provine a acceptat divulgarea acestuia. Cu
         toate acestea, în anumite situații, nu este necesar ca reclamantul să demonstreze că a obținut în mod legal documentul confidențial
         invocat în susținerea tezei sale și trebuie să se aprecieze, procedând la o comparare a intereselor care trebuie protejate,
         dacă circumstanțe particulare, precum caracterul decisiv al prezentării unui document intern pentru a asigura controlul regularității
         procedurii de adoptare a actului atacat sau pentru a proba existența unui abuz de putere, justifică să nu se procedeze la
         retragerea sa.

      (a se vedea punctele 77 și 79)
      2.      Concluziile prin care se solicită repararea prejudiciului material și moral pe care un funcționar pretinde că l‑a suferit
         din cauza, pe de o parte, a desfășurării și a finalizării unei investigații efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă
         (OLAF) care îl menționează nominal și eventual stabilește în sarcina sa în mod public răspunderea pentru anumite nereguli
         constatate cu mult înaintea unei decizii finale a instanței naționale competente și, pe de altă parte, modul în care Comisia
         s‑a comportat în contextul acestei investigații nu pot fi respinse ca premature, astfel încât funcționarul să nu poată formula
         o astfel de cerere decât după eventuala decizie definitivă a autorităților judiciare naționale. Astfel, eventualul rezultat
         al procedurii judiciare naționale nu este susceptibil să afecteze procedura în fața instanței comunitare întrucât, în cadrul
         concluziilor privind despăgubirile menționate anterior, nu se pune problema dacă faptele care i se impută funcționarului sunt
         dovedite sau nu sunt dovedite, dacă acesta a săvârșit sau nu a săvârșit greșeli în activitatea sa profesională, ci de a examina
         modul în care OLAF a desfășurat investigația sa și modul în care Comisia s‑a comportat în contextul acestei investigații,
         prejudiciul pe care funcționarul pretinde că l‑a suferit fiind distinct de acela care ar putea rezulta din declararea nevinovăției
         de către autoritățile judiciare naționale.

      (a se vedea punctele 90 și 91)
      3.      Din dispozițiile articolului 4 primul paragraf din Decizia 1999/396 privind condițiile și metodele de efectuare a investigațiilor
         interne pentru combaterea fraudei, a corupției și a oricăror activități ilegale care afectează interesele Comunităților reiese
         că funcționarul interesat trebuie să fie informat rapid în legătură cu posibilitatea implicării sale personale atunci când
         acest lucru nu prejudiciază investigația și că, în orice caz, la finalizarea investigației nu pot fi desprinse concluzii care
         fac trimitere nominală la un funcționar fără ca părții interesate să i se fi oferit posibilitatea de a‑și exprima punctul
         de vedere asupra tuturor faptelor care o privesc. Încălcarea acestor dispoziții, care determină condițiile în care respectarea
         dreptului la apărare al funcționarului vizat poate fi conciliată cu cerințele de confidențialitate proprii oricărei investigații
         de această natură, constituie o încălcare a condițiilor de fond aplicabile procedurii de investigație.

      Este adevărat că articolul 4 din Decizia 1999/396 nu privește în mod explicit transmiterea informațiilor pe care, în temeiul
         articolului 10 din Regulamentul nr. 1073/1999 privind investigațiile efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF),
         OLAF poate sau trebuie, în ceea ce privește investigațiile externe, respectiv interne, să le transmită autorităților judiciare
         naționale și nu prevede, prin urmare, obligația de a informa funcționarul vizat înaintea unei astfel de transmiteri. Cu toate
         acestea, dacă astfel de informații conțin „concluzii care fac trimitere nominală” la funcționarul vizat, acesta trebuie, în
         principiu informat și ascultat în raport cu faptele care îl privesc.

      Totuși, articolul respectiv prevede o excepție în privința cazurilor care necesită menținerea secretului absolut în scopul
         desfășurării investigației sau utilizarea unor proceduri de investigație care sunt de competența unei autorități judiciare
         naționale. În astfel de cazuri, obligația de a invita funcționarul să își exprime punctul de vedere poate fi amânată cu acordul
         secretarului general al Comisiei. Astfel, pentru amânarea informării, trebuie îndeplinită dubla condiție a necesității de
         a menține secretul absolut în scopul desfășurării investigației și a necesității de a utiliza proceduri de investigație care
         sunt de competența unei autorități judiciare naționale. În plus, trebuie să se obțină acordul prealabil al secretarului general
         al Comisiei. Obligația de a solicita și de a obține acordul secretarului general al Comisiei nu este o simplă formalitate
         care ar putea, eventual, să fie îndeplinită ulterior. Într‑adevăr, cerința de a obține un astfel de acord și‑ar pierde rațiunea
         de a exista, și anume aceea de a garanta că este respectat dreptul la apărare al funcționarilor vizați, că informarea lor
         nu este amânată decât în cazuri cu adevărat excepționale și că aprecierea acestui caracter excepțional nu revine numai OLAF,
         ci necesită și aprecierea secretarului general al Comisiei.

      (a se vedea punctele 128-130, 133, 144-146 și 151)
      4.      Norma de drept potrivit căreia persoanele care fac obiectul unei investigații efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă
         (OLAF) trebuie să fie informate și să li se dea ocazia să își exprime punctul de vedere asupra tuturor faptelor care îi privesc
         conferă drepturi particularilor. Cu certitudine, în temeiul articolului 4 din Decizia 1999/396 privind condițiile și metodele
         de efectuare a investigațiilor interne pentru combaterea fraudei, a corupției și a oricăror activități ilegale care afectează
         interesele Comunităților, OLAF dispune de o marjă de apreciere în cazurile în care este necesară menținerea secretului absolut
         în scopul bunei desfășurări a investigației și utilizarea unor proceduri de investigație care sunt de competența unei autorități
         judiciare naționale, astfel încât obligația de a invita funcționarul să își exprime punctul de vedere poate fi amânată cu
         acordul secretarului general al Comisiei. Cu toate acestea, în ceea ce privește modalitățile de adoptare a deciziei de a amâna
         informarea funcționarilor vizați și de verificare a condițiilor de aplicare a articolului 4 din Decizia 1999/396, OLAF nu
         dispune de nicio marjă de apreciere.

      În consecință, OLAF săvârșește o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor,
         atunci când fără a fi invocat aplicarea unor astfel de proceduri și fără a solicita acordul secretarului general al Comisiei
         în timp util pentru a amâna invitarea obligatorie a funcționarului vizat de investigație pentru a‑și exprima punctul de vedere,
         acesta nu respectă nici condițiile, nici modalitățile de aplicare a acestei excepții.

      Este cazul încălcării obligației impuse OLAF prin articolul 11 alineatul (7) din Regulamentul nr. 1073/1999 privind investigațiile
         efectuate de OLAF de a consulta Comitetul de supraveghere al acestuia înainte de transmiterea informațiilor către autoritățile
         judiciare naționale, ceea ce constituie o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept ce are ca obiect conferirea de
         drepturi persoanelor interesate. Astfel, pe de o parte, deși, în temeiul articolului 11 alineatul (1) din regulamentul menționat,
         nu intervine în efectuarea investigațiilor în curs, Comitetul de supraveghere al OLAF are vocația de a proteja drepturile
         persoanelor care fac obiectul investigațiilor, întrucât în temeiul articolului 2 din regulamentul său interior, acesta „veghează
         ca activitățile OLAF să se desfășoare cu respectarea deplină a drepturilor omului și a libertăților fundamentale, în conformitate
         cu tratatele și cu dreptul derivat, în special cu Protocolul privind privilegiile și imunitățile și cu Statutul funcționarilor”.
         Pe de altă parte, articolul 11 alineatul (7) din Regulamentul nr. 1073/1999 prevede că informarea Comitetului de supraveghere
         este o obligație necondiționată și nu lasă OLAF nicio marjă de apreciere.

      (a se vedea punctele 146, 153-156, 164 și 167-170)
      5.      Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) nu este obligat să informeze instituția vizată de o investigație internă înaintea
         transmiterii către autoritățile judiciare ale statului membru interesat, în temeiul articolului 10 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 1073/1999 privind investigațiile efectuate de OLAF, a informațiilor obținute în legătură cu fapte care pot fi încadrate
         penal. Astfel, pe de o parte, transmiterea către instituția interesată a unor informații obținute în cursul investigațiilor
         interne nu este decât o opțiune conform articolului 10 alineatul (3) din acest regulament și nicio dispoziție a acestui articol
         nu prevede că transmiterea informațiilor către autoritățile judiciare naționale trebuie să fie precedată sau însoțită de informarea
         instituției vizate. Pe de altă parte, articolul 4 alineatul (5) din același regulament, potrivit căruia instituția respectivă
         trebuie să fie informată în cadrul investigațiilor interne, în cazul în care cercetările arată că un membru, director, funcționar
         sau agent poate fi personal implicat, nu prevede niciun termen pentru efectuarea acestei informări și conține în plus o excepție
         potrivit căreia OLAF poate amâna informarea în cazurile în care este necesară, la libera sa apreciere, menținerea unui secret
         absolut în scopul desfășurării investigației.

      În sfârșit, aceste dispoziții nu conțin nicio normă de drept care conferă drepturi particularilor, a cărei respectare este
         garantată de instanța comunitară.

      (a se vedea punctele 158, 159 și 162)
      6.      În cadrul unei acțiuni în despăgubiri având ca obiect repararea prejudiciului material și moral pe care un funcționar pretinde
         că l‑a suferit din cauza desfășurării și a finalizării unei investigații efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă
         (OLAF), este inoperant un motiv întemeiat pe influența exercitată asupra autorităților judiciare naționale cu ocazia transmiterii
         acestora, în temeiul articolului 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1073/1999 privind investigațiile efectuate de OLAF,
         a unor informații privind investigația și potrivit cărora OLAF ar fi orientat autoritățile judiciare, realizând deja încadrarea
         penală a faptelor comunicate. Într‑adevăr, măsurile pe care autoritățile naționale le iau în urma informațiilor transmise
         de către OLAF angajează în mod exclusiv și integral răspunderea acestora. Astfel, acestor autorități le revine sarcina de
         a verifica la rândul lor dacă astfel de informații justifică sau necesită începerea urmăririi penale. În consecință, protecția
         jurisdicțională împotriva urmăririi penale trebuie să fie asigurată la nivel național cu toate garanțiile prevăzute de dreptul
         intern, inclusiv cele care rezultă din drepturile fundamentale, care, făcând parte integrantă din principiile generale de
         drept comunitar, trebuie de asemenea să fie respectate de către statele membre atunci când pun în aplicare o reglementare
         comunitară.

      (a se vedea punctele 171-173)
      7.      În cadrul unei acțiuni în despăgubiri, reclamantului îi revine sarcina de a demonstra că sunt îndeplinite condițiile angajării
         răspunderii extracontractuale a Comunității în sensul articolului 288 al doilea paragraf CE. Există o atenuare a acestei norme
         în cazul în care un fapt cauzator de prejudicii a avut la origine mai multe cauze diferite, iar instituția comunitară nu a
         prezentat niciun element de probă care să permită să se stabilească care dintre aceste cauze era la originea faptului, deși
         instituția era cea mai în măsură să furnizeze probele în această privință, astfel încât se poate considera că incertitudinea
         care subzistă i se datorează acesteia.

      (a se vedea punctele 182 și 183)
      8.      Principiul prezumției de nevinovăție impune ca o persoană acuzată de săvârșirea unei infracțiuni să fie prezumată nevinovată
         atât timp cât nu a fost dovedită vinovăția sa mai presus de orice îndoială în cursul unui proces. Cu toate acestea, o instituție
         nu poate fi împiedicată să informeze publicul asupra investigațiilor în curs începute de Oficiul European de Luptă Antifraudă
         (OLAF) privind neregulile săvârșite în cadrul său. Totuși, aceasta trebuie să procedeze în acest sens cu toată discreția și
         cu toată reținerea necesare, respectând un echilibru just între interesele funcționarilor și cele ale instituției.

      Difuzarea de către o instituție a unui comunicat de presă care produce în rândul publicului, sau cel puțin în rândul unei
         părți a acestuia, impresia că un funcționar este implicat în neregulile săvârșite în cadrul său, atunci când vinovăția acestuia
         nu a fost încă dovedită, nu se încadrează în limitele a ceea ce este justificat de interesul de serviciu și reprezintă o încălcare
         suficient de gravă a principiului prezumției de nevinovăție, întrucât instituția nu are nicio marjă de apreciere în ceea ce
         privește obligația care îi revine de a respecta această prezumție.

      De asemenea, OLAF încalcă principiul prezumției de nevinovăție atunci când, în cursul unei proceduri de investigație împotriva
         unui funcționar, acesta permite scurgerea unor informații în presă care reflectă sentimentul că acesta este vinovat de săvârșirea
         unei fapte penale și incită publicul să creadă în vinovăția sa, înainte ca o instanță să se fi pronunțat în această privință.
         Printr‑o astfel de scurgere de informații, OLAF încalcă totodată obligația de confidențialitate a investigațiilor și, provocând
         divulgarea în presă a unor elemente sensibile ale investigațiilor, aduce atingere interesului unei bune administrări, în măsura
         în care permite accesul publicului larg, în cursul procedurii de investigație, la informații confidențiale ale administrației.
         În acest caz, este vorba despre încălcări suficient de grave ale acestor norme de drept, în măsura în care OLAF trebuie să
         vegheze ca astfel de scurgeri de informații, ce încalcă drepturile fundamentale ale persoanelor vizate, precum prezumția de
         nevinovăție, să nu aibă loc, administrația nedispunând de nicio marjă de apreciere în ceea ce privește respectarea acestei
         obligații.

      (a se vedea punctele 216, 217, 219, 309-311 și 314)
      9.      Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) nu este obligat să permită unui funcționar comunitar care se pretinde vizat de
         o investigație internă – înainte de a fi luată de către autoritatea sa împuternicită să facă numiri o decizie finală care
         îi cauzează un prejudiciu – accesul la documentele care fac obiectul unei astfel de investigații sau la cele întocmite de
         OLAF cu această ocazie; altfel, ar putea fi afectate eficacitatea și confidențialitatea misiunii atribuite OLAF, precum și
         independența acestuia. În particular, simplul fapt că o parte dintr‑un dosar confidențial de investigație pare să fi fost
         comunicată presei în mod ilegal nu justifică, în sine, derogarea, în favoarea funcționarului care pretinde că este vizat,
         de la confidențialitatea acestui dosar și a investigației efectuate de OLAF. Respectarea dreptului la apărare al funcționarului
         în cauză este garantată în mod suficient prin articolul 4 din Decizia 1999/396 privind condițiile și metodele de efectuare
         a investigațiilor interne pentru combaterea fraudei, a corupției și a oricăror activități ilegale care afectează interesele
         Comunităților, care nu obligă OLAF să permită accesul la aceste documente.

      Această abordare nu este în contradicție cu respectarea dreptului la o bună administrare, prevăzut la articolul 41 din Carta
         drepturilor fundamentale ale Uniunii Europene, potrivit căruia acest drept presupune dreptul de acces al oricărei persoane
         la dosarul propriu, cu respectarea intereselor legitime legate de confidențialitate și de secretul profesional și comercial.
         Astfel, conform acestui principiu, accesul la dosarul investigației efectuate de OLAF poate fi refuzat atunci când respectarea
         confidențialității o impune.

      OLAF nu are nici obligația să permită accesul la raportul final al investigației. Astfel, pe de o parte, niciuna dintre obligațiile
         care rezultă din articolul 4 din Decizia 1999/396 nu se referă la acest aspect și, pe de altă parte, existența unei ilegalități
         în ceea ce privește OLAF nu ar putea fi dovedită, în ceea ce privește respectarea principiului contradictorialității, decât
         în ipoteza în care raportul final ar fi publicat sau în măsura în care acesta ar fi urmat de adoptarea unui act cauzator de
         prejudiciu. Dacă acest raport a fost trimis instituției și autorităților judiciare naționale vizate, această instituție și
         aceste autorități sunt cele care, dacă este cazul, trebuie să permită accesul funcționarului vizat la raportul menționat,
         potrivit propriilor norme procedurale, în măsura în care acestea ar avea intenția să adopte în baza raportului final un act
         care îl lezează pe funcționar.

      (a se vedea punctele 255-260)
      10.    Chiar dacă Regulamentul nr. 1073/1999 privind investigațiile efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) nu prevede
         niciun termen precis și imperativ pentru încheierea investigațiilor, obligația de a respecta un termen rezonabil în desfășurarea
         procedurilor administrative constituie un principiu general de drept comunitar a cărui respectare este asigurată de instanța
         comunitară și care este de altfel preluat, drept componentă a dreptului la o bună administrare, de articolul 41 alineatul
         (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Prin urmare, procedura desfășurată în fața OLAF nu poate fi prelungită
         dincolo de un termen rezonabil, care trebuie apreciat în funcție de circumstanțele cazului și de gradul de complexitate al
         cauzei.

      Deficiențele privind organizarea administrativă a serviciilor Comisiei cauzate la momentul instituirii OLAF, care nu trebuie
         să afecteze funcționarii vizați, nu pot, prin ele însele, să justifice termene lungi în îndeplinirea procedurilor de investigație
         și nici nu pot constitui o cauză de exonerare a răspunderii Comisiei.

      (a se vedea punctele 272-274, 280 și 281)
      11.    Este adevărat că, în temeiul articolului 12 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1073/1999 privind investigațiile
         efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF), instituțiile asigură respectarea confidențialității investigațiilor
         efectuate de OLAF și a drepturilor legitime ale persoanelor implicate. Totuși, această dispoziție nu poate fi interpretată
         ca impunând Comisiei obligația generală de a garanta respectarea confidențialității de către OLAF, care efectuează investigațiile
         în deplină independență. Într‑adevăr, această dispoziție trebuie coroborată cu alineatul precedent, potrivit căruia directorul
         general al OLAF raportează periodic instituțiilor rezultatul acestor investigații, cu respectarea acelorași principii. Astfel,
         din articolul 12 din Regulamentul nr. 1073/1999 reiese că, în cazul în care directorul general al OLAF a comunicat instituțiilor,
         inclusiv Comisiei, informații legate de investigații, acestea trebuie să asigure confidențialitatea acestor informații și
         drepturile legitime ale persoanelor implicate în procesarea acestor informații.

      (a se vedea punctul 299)
      12.    Articolul 88 al cincilea paragraf din statut, care interzice autorității împuternicite să facă numiri să soluționeze definitiv
         situația funcționarului respectiv pe plan disciplinar pronunțându‑se asupra unor fapte care fac în același timp obiectul unei
         proceduri penale, atât timp cât decizia pronunțată de instanța penală sesizată nu a rămas definitivă, nu acordă puteri discreționare
         autorității menționate. Această dispoziție consacră principiul potrivit căruia „penalul ține în loc procedura disciplinară”,
         ceea ce se justifică în special prin faptul că instanțele penale naționale dispun de atribuții de investigație mai importante
         decât autoritatea împuternicită să facă numiri. Prin urmare, în cazul în care aceleași fapte pot constitui o faptă penală
         și o încălcare a obligațiilor din Statutul funcționarilor, administrația este ținută de constatările de fapt efectuate de
         instanța penală în cadrul procedurii penale. După ce aceasta din urmă constată existența faptelor din speță, administrația
         poate proceda la calificarea juridică a acestora în raport cu noțiunea de greșeală disciplinară, verificând în special dacă
         acestea constituie încălcări ale obligațiilor statutare.

      (a se vedea punctele 341 și 342)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)
      8 iulie 2008(*)

      „Răspundere extracontractuală – Funcție publică – Investigații ale OLAF – Cazul «Eurostat» – Transmiterea către autoritățile judiciare naționale a unor informații privind fapte care pot face obiectul urmăririi penale
         – Neinformarea prealabilă a funcționarilor implicați și a Comitetului de supraveghere al OLAF – Scurgeri de informații către presă – Divulgarea de către OLAF și de către Comisie – Încălcarea principiului prezumției de nevinovăție – Prejudiciu moral – Legătură de cauzalitate”

      În cauza T‑48/05,
      Yves Franchet, fost funcționar al Comisiei Comunităților Europene, cu domiciliul în Nisa (Franța),

      Daniel Byk, funcționar al Comisiei Comunităților Europene, cu domiciliul în Luxemburg (Luxemburg),

      reprezentați de G. Vandersanden și L. Levi, avocați,
      reclamanți,
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de domnul J.‑F. Pasquier, în calitate de agent,

      pârâtă,
      având ca obiect o cerere de despăgubiri pentru prejudiciul material și moral pe care reclamanții pretind că l‑au suferit din
         cauza pretinselor greșeli săvârșite de Comisie și de OLAF în cadrul investigațiilor privind cazul „Eurostat”,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a treia),
      compus din domnul M. Jaeger, președinte, doamna V. Tiili (raportor) și domnul T. Tchipev, judecători,
      grefier: doamna K. Pocheć, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 3 octombrie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Cadrul juridic
      1        Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF), instituit prin Decizia 1999/352/CE, CECO, Euratom a Comisiei din 29 aprilie 1999
         (JO L 136, p. 20, Ediție specială, 01/vol. 2, p. 148), are în special sarcina de a efectua, în cadrul instituțiilor, investigații
         administrative în vederea identificării situațiilor grave, legate de îndeplinirea sarcinilor profesionale, care ar putea constitui
         abateri de la obligațiile funcționarilor și ale angajaților Comunităților, susceptibile să conducă la proceduri disciplinare
         sau, dacă este cazul, la proceduri penale.

      2        Regulamentul (CE) nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 mai 1999 privind investigațiile efectuate
         de OLAF (JO L 136, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 2, p. 129) se referă la inspecțiile, verificările și alte măsuri luate de
         angajații OLAF pentru îndeplinirea îndatoririlor acestora. Investigațiile efectuate de OLAF sunt investigații „externe”, și
         anume în afara instituțiilor comunitare, și investigații „interne”, în cadrul acestor instituții.

      3        Considerentul (10) al Regulamentului nr. 1073/1999 prevede:

      „întrucât aceste investigații trebuie efectuate în conformitate cu tratatul și în special cu Protocolul privind privilegiile
         și imunitățile Comunităților Europene, respectând Statutul funcționarilor și Regimul aplicabil celorlalți agenți […], și respectând
         în totalitate drepturile și libertățile fundamentale ale omului, în special principiul echității, dreptul persoanelor implicate
         de a‑și exprima opiniile asupra faptelor care le privesc și principiul conform căruia concluziile unei investigații se pot
         baza exclusiv pe elementele care au valoare probatorie; întrucât, în acest scop, instituțiile, organismele, oficiile și agențiile
         trebuie să prevadă termenii și condițiile în care sunt efectuate aceste investigații interne; întrucât, în consecință, statutul
         personalului ar trebui modificat pentru a prevedea drepturile și obligațiile funcționarilor și ale altor agenți în ceea ce
         privește investigațiile interne”.

      4        Considerentul (13) al Regulamentului nr. 1073/1999 prevede:

      „întrucât este de datoria autorităților naționale competente sau a instituțiilor, organismelor, oficiilor sau agențiilor,
         după caz, de a decide asupra măsurilor ce trebuie luate privind investigațiile încheiate pe baza raportului redactat de către
         [OLAF]; întrucât, cu toate acestea, ar trebui să fie de datoria directorului [OLAF] să înainteze direct autorităților judiciare
         ale statului membru respectiv informațiile culese de către [OLAF] în decursul investigațiilor interne privind situații care
         atrag după sine urmărirea penală”.

      5        Articolul 4 din Regulamentul nr. 1073/1999 are următorul conținut:

      „Investigațiile interne
      (1) În domeniile menționate la articolul 1, [OLAF] efectuează investigații administrative în cadrul instituțiilor, organismelor,
         oficiilor și agențiilor […]

      Aceste investigații interne sunt efectuate conform normelor tratatelor și, în special, celor din Protocolul privind privilegiile
         și imunitățile Comunităților Europene, ținând seama în mod corespunzător de statutul personalului în condițiile și în conformitate
         cu procedurile prevăzute în prezentul regulament și în deciziile adoptate de către fiecare instituție, organism, oficiu și
         agenție. Instituțiile se consultă între ele cu privire la reglementările care urmează a fi prevăzute prin asemenea decizii.

      […]
      (5) În cazul în care investigațiile arată că un membru, director, funcționar sau alt agent poate fi personal implicat, instituția,
         organismul, oficiul sau agenția de care aparține acesta este informată de acest lucru.

      În cazurile în care păstrarea secretului este esențială în scopul investigației sau în situațiile care necesită recurgerea
         la mijloace de investigație care sunt de competența unei autorități judiciare naționale, furnizarea acestor informații poate
         fi amânată.

      […]”
      6        În temeiul articolului 6 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1073/1999:

      „Investigațiile se desfășoară fără întrerupere pe o perioadă care trebuie să fie proporțională cu împrejurările și complexitatea
         cazului.”

      7        Articolul 8 din Regulamentul nr. 1073/1999, intitulat „Confidențialitatea și protecția datelor”, are următorul conținut:

      „(1) Informațiile obținute în cursul investigațiilor externe, indiferent de forma acestora, sunt protejate de dispozițiile
         relevante.

      (2) Informațiile transmise sau obținute în cursul investigațiilor interne, indiferent de forma acestora, sunt supuse secretului
         profesional și se bucură de protecția acordată de dispozițiile aplicabile instituțiilor Comunităților Europene.

      Aceste informații nu pot să fie comunicate altor persoane decât celor din cadrul instituțiilor Comunităților Europene sau
         din statele membre a căror funcție necesită cunoașterea acestora și nu pot fi utilizate în alte scopuri decât în lupta antifraudă,
         împotriva corupției sau oricăror alte activități ilegale.

      (3) Directorul garantează că angajații [OLAF] și alte persoane care acționează sub autoritatea sa respectă dispozițiile comunitare
         și naționale privind protecția datelor personale și, în special, pe cele prevăzute în Directiva 95/46/CE a Parlamentului European
         și a Consiliului din 24 octombrie 1995 referitoare la protecția persoanelor în privința prelucrării datelor personale și la
         libera circulație a acestor date [JO L 281, p. 31, Ediție specială, 13/vol. 17, p. 10].

      (4)      Directorul [OLAF] și membrii Comitetului de supraveghere menționați la articolul 11 asigură aplicarea prezentului articol
         și a articolelor 286 [CE] și 287 [CE].”

      8        Articolul 9 din Regulamentul nr. 1073/1999, intitulat „Raportul investigației și măsurile întreprinse în urma investigațiilor”,
         prevede:

      „(1) La încheierea unei investigații efectuate de către [OLAF], acesta redactează un raport, sub autoritatea directorului,
         menționând faptele constatate, prejudiciul financiar, dacă există, și concluziile investigației, inclusiv recomandările directorului
         [OLAF] privind măsurile ce ar trebui luate.

      (2) La redactarea acestor rapoarte se iau în considerare cerințele procedurale prevăzute în legislația națională a statului
         membru respectiv. Rapoartele redactate pe această bază constituie probă admisibilă în procedurile administrative sau judiciare
         ale statului membru în care utilizarea acestora se dovedește necesară, în același mod și în aceleași condiții ca și rapoartele
         administrative redactate de inspectorii administrativi naționali. Acestea sunt supuse acelorași reguli de apreciere ca și
         cele aplicabile rapoartelor administrative redactate de către inspectorii administrativi naționali și au aceeași valoare ca
         și acele rapoarte.

      (3) Rapoartele redactate în urma unei investigații externe și orice informații conexe utile sunt transmise autorităților competente
         ale statelor membre în cauză în conformitate cu reglementările legate de investigațiile externe.

      (4) Rapoartele redactate în urma unei investigații interne și orice informații conexe utile sunt transmise instituției, organismului,
         oficiului sau agenției respective. Instituția, organismul, oficiul sau agenția respectivă ia acele măsuri, îndeosebi disciplinare
         sau judiciare, privind investigațiile interne, pe care rezultatele investigațiilor le reclamă și raportează aceste măsuri
         directorului [OLAF] în termenul stabilit de către acesta în concluziile raportului său.”

      9        Articolul 10 din Regulamentul nr. 1073/1999, intitulat „Transmiterea informațiilor de către [OLAF]”, prevede:

      „(1) Fără a aduce atingere articolelor 8, 9 și 11 din prezentul regulament și dispozițiilor din Regulamentul (Euratom, CE)
         nr. 2185/96, [OLAF] poate înainta în orice moment autorităților competente ale statelor membre respective informațiile obținute
         în cursul investigațiilor externe.

      (2) Fără a aduce atingere articolelor 8, 9 și 11 din prezentul regulament, directorul [OLAF] transmite autorităților judiciare
         din statul membru respectiv informațiile obținute de către [OLAF] în cursul investigațiilor interne asupra chestiunilor susceptibile
         de a avea ca rezultat urmărirea penală. În funcție de cerințele investigației, acesta informează simultan statul membru respectiv.

      (3) Fără a aduce atingere articolelor 8 și 9 din prezentul regulament, [OLAF] poate în orice moment să transmită instituției,
         organismului, oficiului sau agenției respective informațiile obținute în cursul investigațiilor interne.”

      10      Articolul 11 din Regulamentul nr. 1073/1999, intitulat „Comitetul de supraveghere”, prevede:

      „(1) Comitetul de supraveghere întărește independența [OLAF] prin monitorizarea periodică a punerii în aplicare a funcției
         de investigație.

      La cererea directorului sau din proprie inițiativă, comitetul transmite directorului avizul său privind activitățile [OLAF],
         fără însă a interveni în efectuarea investigațiilor în desfășurare.

      […]
      (7) Directorul transmite comitetului de supraveghere, în fiecare an, programul de activități al [OLAF] menționat la articolul
         1 din prezentul regulament. Directorul informează periodic comitetul asupra activităților [OLAF], a investigațiilor sale,
         a rezultatelor acestora și a măsurilor luate în urma acestora. În cazul în care o investigație este în curs de peste nouă
         luni, Directorul informează Comitetul de supraveghere asupra motivelor pentru care nu a fost încă posibilă încheierea investigației
         și asupra momentului estimat al încheierii acesteia. Directorul informează comitetul în legătură cu cazurile în care instituția,
         organismul, oficiul sau agenția respectivă nu a acționat în urma recomandărilor transmise de către acesta. Directorul informează
         comitetul în legătură cu cazurile care necesită transmiterea de informații autorităților judiciare ale unui stat membru.

      […]”
      11      Articolul 12 alineatul (3) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1073/1999 prevede:

      „Directorul raportează periodic Parlamentului European, Consiliului, Comisiei și Curții de Conturi asupra concluziilor investigațiilor
         efectuate de către [OLAF], respectând confidențialitatea acelor investigații, drepturile legitime ale persoanelor implicate
         și, unde este cazul, dispozițiile naționale aplicabile acțiunilor în justiție.

      Instituțiile de mai sus asigură respectarea confidențialității investigațiilor efectuate de către [OLAF], precum și a drepturilor
         legitime ale persoanelor implicate și, în cazul în care au fost declanșate proceduri judiciare, respectarea tuturor dispozițiilor
         naționale aplicabile acestora.”

      12      Decizia 1999/396/CE, CECO, Euratom a Comisiei din 2 iunie 1999 privind condițiile și metodele de efectuare a investigațiilor
         interne pentru combaterea fraudei, a corupției și a oricăror activități ilegale care afectează interesele Comunităților (JO
         L 149, p. 57, Ediție specială 01/vol. 2, p. 156) prevede la articolul 4 modalitățile de informare a persoanei interesate,
         în termenii următori:

      „În cazul în care apare posibilitatea implicării unui membru, funcționar sau agent al Comisiei, partea interesată este informată
         rapid, atât timp cât acest lucru nu prejudiciază investigația. În orice situație, la finalizarea investigației, nu pot fi
         trase concluzii care fac trimitere nominală la un membru, funcționar sau agent al Comisiei fără ca părții interesate să i
         se fi oferit posibilitatea de a‑și exprima punctul de vedere asupra tuturor faptelor care o privesc.

      În cazurile în care este necesară menținerea secretului absolut în scopul desfășurării investigației și care necesită utilizarea
         unor proceduri de investigație care sunt de competența unei autorități judiciare naționale, respectarea obligației de a invita
         membrul, funcționarul sau agentul Comisiei să își exprime punctul de vedere poate fi amânată cu acordul președintelui Comisiei
         sau, respectiv, al secretarului său general.”

      13      În temeiul articolului 2 din Regulamentul interior al Comitetului de supraveghere al OLAF (JO 2000, L 41, p. 12), intitulat
         „Respectarea legalității”:

      „Comitetul veghează ca activitățile OLAF să se desfășoare cu respectarea deplină a drepturilor omului și a libertăților fundamentale,
         în conformitate cu tratatele și cu dreptul derivat, în special cu Protocolul privind privilegiile și imunitățile și cu Statutul
         funcționarilor. [traducere neoficială]

      14      În temeiul articolului 14 alineatele 1-3 din Regulamentul interior al Comitetului de supraveghere al OLAF:

      „(1)      Ședințele Comitetului de supraveghere nu sunt publice. Deliberările sale, precum și documentele de orice natură care au fost
         utilizate pentru aceste deliberări sunt confidențiale, dacă nu s‑a decis altfel de către Comitetul de supraveghere.

      (2)      Documentele și informațiile prezentate de către directorul OLAF sunt supuse dispozițiilor articolului 287 [CE] privind protecția
         secretului profesional.

      (3)      Comitetul de supraveghere deliberează în baza documentelor și a proiectelor de opinii, rapoarte sau decizii.” [traducere neoficială]
      15      Articolul 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (CEDO), semnată la Roma
         la 4 noiembrie 1950, privind „dreptul la un proces echitabil”, prevede:

      „[…]
      2. Orice persoană acuzată de o infracțiune este prezumată nevinovată până ce vinovăția sa va fi legal stabilită.
      3. Orice acuzat are, în special, dreptul:
      a)      să fie informat, în termenul cel mai scurt, într‑o limbă pe care o înțelege și în mod amănunțit, asupra naturii și cauzei
         acuzației aduse împotriva sa;

      b)      să dispună de timpul și de înlesnirile necesare pregătirii apărării sale;
      […]”
      16      Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1, denumită în continuare
         „carta”), prevede:

      „Articolul 41
      Dreptul la bună administrare
      (1)      Orice persoană are dreptul de a beneficia, în ce privește problemele sale, de un tratament imparțial, echitabil și într‑un
         termen rezonabil din partea instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii.

      (2)      Acest drept include în principal:
      –        dreptul oricărei persoane de a fi ascultată înainte de luarea oricărei măsuri individuale care ar putea să îi aducă atingere;
      –        dreptul oricărei persoane de acces la dosarul propriu, cu respectarea intereselor legitime legate de confidențialitate și
         de secretul profesional și comercial;

      –        obligația administrației de a‑și motiva deciziile.
      (3)      Orice persoană are dreptul la repararea de către Uniune a prejudiciilor cauzate de către instituțiile sau agenții acesteia
         în exercitarea funcțiilor lor, în conformitate cu principiile generale comune legislațiilor statelor membre.

      […]
      Articolul 48
      Prezumția de nevinovăție și dreptul la apărare
      (1)      Orice persoană acuzată este prezumată nevinovată până ce vinovăția va fi stabilită în conformitate cu legea.
      (2)      Oricărei persoane acuzate îi este garantată respectarea dreptului la apărare.”
       Situația de fapt
      17      Reclamanții, domnul Yves Franchet și domnul Daniel Byk, sunt fostul director general al Eurostat (Biroul Statistic al Comunităților
         Europene), respectiv, fostul director al acestuia.

      18      Mai multe audituri interne ale Eurostat au evidențiat posibile nereguli în gestiunea financiară. În consecință, OLAF a început
         mai multe investigații privind, în special, contractele încheiate de Eurostat cu societățile Eurocost, Eurogramme, Datashop,
         Planistat și CESD Communautaire și subvențiile acordate acestora.

      19      La 4 iulie 2002, OLAF a comunicat autorităților judiciare luxemburgheze un dosar privind investigația referitoare la Eurocost,
         precum și un alt dosar referitor la Eurogramme.

      20      La 13 noiembrie 2002, domnul Franchet a adresat o scrisoare directorului general al OLAF, redactată în termenii următori:

      „[…]
      Aflu prin intermediul Cocobu că le‑ați furnizat informații privind dosarele pe care le‑ați transmis autorităților judiciare
         luxemburgheze, informații pe care nu le dețin; citesc în revista Stern că ați identificat în cadrul Eurostat «o serie de cazuri» despre care serviciile dumneavoastră nu mi‑au comunicat nimic.

      […]”
      21      La 13 martie 2003, Parlamentul European a adoptat o rezoluție privind cazul Eurostat.

      22      La 19 martie 2003, directorul general al OLAF a trimis autorităților judiciare franceze o scrisoare ce avea ca obiect „Transmiterea
         unor informații privind fapte care pot fi încadrate penal CMS Nr. IO/2002/0510 − Eurostat/Datashop/Planistat” (denumită în
         continuare „scrisoarea din 19 martie 2003”), însoțită de o notă întocmită de doi investigatori OLAF, adresată în aceeași zi
         directorului general al OLAF, având ca obiect „Denunțarea unor fapte care pot fi încadrate penal CMS Nr. IO/2002/0510 − Eurostat/Datashop/Planistat”
         (denumită în continuare „nota din 19 martie 2003”).

      23      La 3 aprilie 2003, directorul general al OLAF a adresat o notă de sinteză în atenția secretarului general al Comisiei, privind
         investigațiile în curs referitoare la Eurostat.

      24      La 19 mai 2003, reclamanții au solicitat Comisiei „asistență în temeiul articolului 24 din statut pentru a le proteja reputația
         și dreptul [lor] la apărare împotriva autorilor și a celor care difuzează informații mincinoase” și să suspendați din funcție
         pentru a‑și putea asigura apărarea.

      25      La 21 mai 2003, la cererea lor, reclamanții au fost transferați.

      26      La 26 mai 2003, reclamanții au adresat două scrisori directorului general al OLAF și au solicitat, în special, să fie informați
         „cât mai repede posibil asupra criticilor și a acuzațiilor formulate de OLAF” în ceea ce îi privește în scopul de a asigura
         respectarea dreptului la apărare în cadrul audierilor stabilite la sfârșitul lunii iunie 2003. Aceștia au solicitat astfel
         accesul la dosarul integral. Reclamanții au subliniat că nu fuseseră nici informați, nici ascultați înainte de comunicarea
         dosarelor către autoritățile judiciare naționale. În plus, aceștia au arătat că „apare ca evident faptul că au avut loc scurgeri
         de informații confidențiale de la OLAF către presă, aceste scurgeri fiind, eventual, organizate intenționat în cadrul unei
         campanii de denigrare și de acuzare a Eurostat sau chiar a altor persoane cu funcții înalte din cadrul Comisiei”.

      27      În aceeași zi, reclamanții au adresat de asemenea două scrisori Comitetului de supraveghere al OLAF prin care l‑au informat
         că au aflat din presă că OLAF a sesizat autoritățile judiciare naționale cu un dosar ce cuprindea acuzații privind „infracțiuni
         precum abuzul de încredere, complicitate la abuzul de încredere și asociere în scopul săvârșirii de infracțiuni”, că nu au
         fost niciodată ascultați de OLAF și că au existat scurgeri de informații. Aceștia au solicitat Comitetului de supraveghere
         să se „pronunțe asupra comportamentului inadmisibil al OLAF, care, fie a organizat aceste scurgeri, fie nu a luat toate măsurile
         necesare pentru a le evita, asumându‑și astfel întreaga răspundere în privința [acestora] […] și, pe de altă parte, să someze
         OLAF ca pe viitor să vegheze la deplina respectare a drepturile lor fundamentale”.

      28      La 26 mai 2003, reclamanții au adresat încă două scrisori secretarului general al Comisiei și, respectiv, unui director general
         din cadrul acesteia, solicitând Comisiei să precizeze conținutul asistenței pe care aceasta acceptase să le‑o acorde. Reclamanții
         au solicitat de asemenea să poată consulta elementele din dosarul OLAF care se afla, eventual, la dispoziția Comisiei.

      29      La 5 iunie 2003, reclamanții s‑au adresat directorului general al OLAF solicitând să aibă acces la dosar înaintea audierilor
         prevăzute pentru sfârșitul lui iunie 2003.

      30      La 11 iunie 2003, Comisia a mandatat Serviciul de audit intern (SAI) să examineze contractele încheiate și subvențiile acordate
         de Eurostat în continuarea procedurii de descărcare bugetară. SAI a întocmit trei rapoarte, primul la 7 iulie, al doilea la
         24 septembrie, iar al treilea la 22 octombrie 2003.

      31      În cursul lunilor iunie și iulie 2003, Comisia pentru control bugetar a Parlamentului European (Cocobu) s‑a întrunit și a
         procedat la un schimb de opinii cu privire la dosarul Eurostat, în special, cu anumiți membri ai Comisiei.

      32      La 18 iunie 2003, reclamanții s‑au adresat din nou directorului general al OLAF, susținând că „dreptul de a fi ascultat presupune
         ca persoana interesată să fie informată asupra criticilor care i se aduc și ca aceasta să aibă acces la dosar”, arătând că
         audierile prevăzute pentru sfârșitul lunii iunie nu puteau, prin urmare, să aibă loc în mod legal. Aceștia au constatat că
         „[d]upă ce vor avea acces la dosar și după ce avocații și clienții lor vor avea timpul necesar pentru a examina documentele,
         audierile ar putea să continue”.

      33      La 23 iunie 2003, cu ocazia unei prime audieri de către OLAF, domnul Franchet a depus o declarație prealabilă împreună cu
         o notă juridică privind dreptul la apărare. La 25 și 26 iunie 2003, acesta a fost ascultat de OLAF în legătură cu dosarul
         Eurocost. La 26 și 27 iunie 2003 a fost ascultat în legătură cu dosarele Datashop și Planistat, iar la 2 iulie în legătură
         cu dosarul CESD Communautaire.

      34      La 1 iulie 2003, domnul P., șef de unitate la Secretariatul general al Comisiei, a trimis o notă în atenția membrilor Comisiei,
         referitoare la ședința Cocobu, precum și la schimbul de opinii cu secretarul general al Comisiei și cu directorul general
         al OLAF din 30 iunie 2003.

      35      La 3 și la 4 iulie 2003, domnul Byk a fost ascultat de OLAF cu privire la dosarele Datashop și Planistat. Acesta a depus la
         rândul său o declarație preliminară împreună cu o analiză juridică privind dreptul la apărare.

      36      La 9 iulie 2003, Comisia a decis să inițieze o procedură disciplinară împotriva reclamanților. Această procedură a fost imediat
         suspendată din cauza faptului că investigația OLAF era încă în curs. Comisia a constituit de asemenea o echipă operațională
         multidisciplinară numită „task‑force” (denumită în continuare „task‑force”).

      37      În aceeași zi, Comisia a publicat un comunicat de presă cu titlul „Comisia adoptă măsuri în urma unor malversațiuni financiare
         în cadrul Eurostat” (IP/03/979).

      38      La 17 iulie 2003, reclamanții au adresat scrisori președintelui Comisiei, prin care l‑au informat despre situația lor.

      39      La 22 iulie 2003, reclamanții au adresat o scrisoare Comisiei, în cuprinsul căreia au prezentat greșelile pe care pretindeau
         că le‑ar fi săvârșit Comisia și care ar fi angajat răspunderea acesteia. Reclamanții au solicitat de asemenea ca aceasta să
         le comunice documentele menționate în deciziile de inițiere a procedurilor disciplinare.

      40      Procesele verbale de audiere a reclamanților la sfârșitul lunii iunie și la începutul lunii iulie au fost întocmite la 11
         august 2003.

      41      La 24 septembrie 2003, directorul general al OLAF a comunicat președintelui Comisiei un „Rezumat al cazurilor Eurostat încheiate
         până în prezent”. Potrivit notei de transmitere, „nu se poate considera în niciun caz că această notă de sinteză reprezintă
         un raport final al investigației în sensul Regulamentului nr. 1073/1999”, iar aceasta „are scopul unic a evidenția principalele
         concluzii care rezult[au] din investigațiile efectuate”.

      42      Acest rezumat, însoțit de un raport intitulat „Raport al task‑force Eurostat (TFES) – Rezumat și concluzii” și de o notă de
         informare privind Eurostat, bazată pe al doilea raport intermediar întocmit de SAI, au fost comunicate în aceeași zi Parlamentului
         European.

      43      La 25 septembrie 2003, OLAF a întocmit rapoartele finale ale investigațiilor în sensul articolului 9 din Regulamentul nr. 1073/1999,
         în cazurile Eurocost, Datashop, Planistat și CESD Communautaire.

      44      În aceeași zi, președintele Comisiei a fost ascultat de Cocobu și a ținut de asemenea un discurs în fața Conferinței președinților
         grupurilor parlamentare din Parlamentul European.

      45      La 25 septembrie 2003, reclamanții au adresat o scrisoare Comisiei în care au făcut referire la documentele comunicate Parlamentului
         European la 23 septembrie 2003. În această scrisoare, reclamanții considerau că „este inacceptabil să fie acuzați în mod public
         fără să li se permită accesul la documente care îi acuză” și se întrebau dacă „este normal ca, din nou, să afle din presă
         că sunt acuzați de diverse malversațiuni”. Prin această scrisoare, reclamanții solicitau în plus Comisiei să le comunice aceste
         rapoarte, precum și documentele solicitate prin scrisoarea din 22 iulie 2003, și anume:

      „–      nota din 3 aprilie 2003 (004201) și notele din 19 martie 2003 (003441 și 003440) întocmite de OLAF;
      –      raportul DG [«]Budget[»] din 4 iulie 2003 («DGBUDG Report – Analysis of audit reports on Eurostat systems for grants and procurement»);
      –      raportul [SAI] al Comisiei din 7 iulie 2003 («First Interim Report – IAS examination of Eurostat contracts and grants: reportable
         events»);

      –      cele trei rapoarte întocmite de [SAI], task‑force și OLAF pentru audierea [președintelui Comisiei] la 25 septembrie 2003”.
      46      La 1 octombrie 2003, Comisia a adoptat o decizie privind reorganizarea Eurostat, care își producea efectele din 1 noiembrie
         2003. S‑a decis desființarea unui departament și a unei funcții de director.

      47      La 10 octombrie 2003, reclamanții au primit o copie a rapoartelor finale din 25 septembrie 2003 în cauzele Eurocost, Datashop
         și CESD Communautaire, precum și copia a trei documente comunicate Parlamentului European la 24 septembrie 2003, menționate
         la punctul 42 de mai sus. La aceeași dată, aceștia au primit documentele menționate în deciziile de inițiere a procedurilor
         disciplinare, solicitate prin scrisorile din 22 iulie și din 25 septembrie 2003, cu excepția scrisorii și a notei din 19 martie
         2003, pe motiv că „este vorba despre corespondența adresată de OLAF autorităților judiciare franceze la Paris și că aceasta
         face parte prin urmare dintr‑o procedură de anchetă penală la nivel național”.

      48      La 23 octombrie 2003, reclamanții au formulat o cerere în temeiul articolului 90 alineatul (1) din Statutul funcționarilor
         Comunităților Europene, în versiunea aplicabilă în prezenta speță (denumit în continuare „statutul”), având ca obiect repararea
         prejudiciilor suferite din cauza greșelilor săvârșite de Comisie, inclusiv a celor imputabile OLAF.

      49      Prin decizia din 10 mai 2004, primită de reclamanți la 17 mai 2004, autoritatea împuternicită să facă numiri (denumită în
         continuare „AIPN”) a respins această cerere.

      50      La 19 mai 2004, reclamanții au formulat o reclamație în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut împotriva deciziei
         din 10 mai 2004. La 5 august 2004, reclamanții au formulat o completare la reclamația lor.

      51      Prin decizia din 27 octombrie 2004, notificată reclamanților prin scrisoarea din 3 noiembrie 2004, AIPN a respins în mod explicit
         această reclamație.

       Procedura și concluziile părților
      52      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 16 martie 2004, reclamanții au introdus prezenta acțiune.

      53      În baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia) a hotărât deschiderea procedurii orale și, în cadrul
         măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, a solicitat
         părților să prezinte anumite documente și să răspundă la anumite întrebări scrise. Acestea au răspuns în parte acestor solicitări
         în termenele acordate.

      54      Prin Ordonanța din 6 iunie 2007, conform articolului 65 litera (b), articolului 66 alineatul (1) și articolului 67 alineatul
         (3) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură, Tribunalul a solicitat Comisiei să prezinte toate documentele transmise
         autorităților judiciare franceze în cadrul cazului Eurostat și a dispus totodată ca aceste documente să nu fie comunicate
         reclamanților în această etapă. Comisia a dat curs solicitării.

      55      La 11 iunie 2007, Comisia a depus observațiile sale privind răspunsurile reclamanților la întrebările și cererile de furnizare
         de documente adresate de Tribunal. În aceeași zi, reclamanții au depus observațiile lor privind răspunsurile Comisiei la întrebările
         și cererile menționate.

      56      Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 3
         octombrie 2007.

      57      În cadrul ședinței, părțile au confirmat că, printre documentele prezentate de Comisie în urma activității de cercetare judecătorească
         dispusă de Tribunal, singurele documente de care nu dispuneau reclamanții erau anexele la nota din 19 martie 2003, plângerea
         din 10 iulie 2003 și raportul final Planistat. Reclamanții și‑au dat acordul ca Tribunalul să poată utiliza, dacă este cazul,
         informațiile cuprinse în aceste documente care nu le fuseseră comunicate, fapt care a fost consemnat în procesul‑verbal. Tribunalul
         a considerat necesar să utilizeze numai documentele de care dispun și reclamanții.

      58      În ședință, la cererea Tribunalului, Comisia a depus o notă a OLAF din 16 mai 2003. Reclamanții nu s‑au opus depunerii acesteia,
         fapt care a fost consemnat în procesul‑verbal.

      59      Reclamanții solicită Tribunalului:

      –        obligarea Comisiei la plata către reclamanți a unei sume estimate provizoriu la un milion de euro pentru prejudiciul material
         și moral suferit;

      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      60      Comisia solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamanților la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
      61      În susținerea acțiunii în despăgubiri, reclamanții invocă existența unor greșeli săvârșite atât de OLAF, cât și de Comisie,
         producerea unui prejudiciu material și moral grav, precum și existența unei legături de cauzalitate directe între greșelile
         care aceștia pretind că au fost săvârșite și prejudiciul care ar rezulta în urma lor.

      62      Cu titlul preliminar, Comisia contestă prezentarea de către reclamanți a anumitor documente ale Comitetului de supraveghere
         al OLAF, incluse în anexa la prezenta cerere.

      63      Comisia consideră de asemenea că, în parte, acțiunea în despăgubiri este prematură.

      I –  Cu privire la solicitarea de retragere de la dosar a anumitor anexe la cererea introductivă
      A –  Argumentele părților
      64      Comisia solicită ca anumite documente ale Comitetului de supraveghere al OLAF prezentate de reclamanți în susținerea cererii
         lor să fie înlăturate din dosar. Este vorba despre șase anexe la cererea introductivă.

      65      Pe de o parte, Comisia susține că aceste documente sunt de natură internă și nu au vocația să fie făcute publice. Pe de altă
         parte, acestea ar fi fost obținute de reclamanți prin mijloace nelegale și ar trebui, prin urmare, să fie înlăturate din dosar,
         inclusiv trimiterile și citatele preluate în cerere (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1981, Ludwigshafener Walzmühle Erling
         și alții/Consiliul și Comisia, 197/80-200/80, 243/80, 245/80 și 247/80, Rec., p. 3211, punctele 13-16).

      66      Comisia subliniază că, în susținerea acțiunii lor, reclamanții nu pot folosi documente interne confidențiale decât dacă pot
         demonstra că le‑au obținut prin mijloace legitime.

      67      Or, în speță, documentele în cauză ar fi de fapt documente interne ale Comitetului de supraveghere al OLAF și, în temeiul
         articolului 14 din Regulamentul interior al acestuia, documentele ar fi confidențiale. Comitetul de supraveghere nu ar fi
         decis niciodată să renunțe la această confidențialitate a documentelor respective și să le facă publice și nici măcar să le
         comunice reclamanților în cadrul apărării acestora. Dat fiind că ar fi vorba despre documente destinate să rămână pur interne,
         faptul că aceste documente nu poartă mențiunea „confidențial” nu ar fi de natură să înlăture caracterul lor confidențial.

      68      În orice caz, potrivit Comisiei, reclamanții trebuie să arate prin ce mijloace legitime au obținut aceste documente, spre
         exemplu, printr‑o cerere de acces urmată de un răspuns favorabil al Comitetului de supraveghere al OLAF. Nu ar constitui o
         justificare a obținerii legitime a documentelor menționate prezentarea de către reclamanți a unor atestări potrivit cărora
         nici nu au sustras, nici nu au furat ori interceptat vreun document intern întocmit de secretariatul Comitetului de supraveghere
         al OLAF, fapt de care Comisia nu i‑ar fi acuzat niciodată.

      69      În sfârșit, potrivit Comisiei, niciunul dintre aceste documente nu este de natură să probeze în vreun fel pretinsele greșeli
         ale OLAF sau ale Comisiei.

      70      Reclamanții contestă natura confidențială a documentelor, precum și faptul că le‑ar fi obținut prin mijloace ilicite.

      71      Reclamanții subliniază că, dacă într‑un dosar precum cel din prezenta cauză, în cadrul căruia se urmărește repararea unui
         prejudiciu, nu ar fi posibil să se comenteze și nici să se permită accesul la documente care dovedesc în mod efectiv greșelile
         săvârșite de OLAF și de Comisie, care sunt elemente esențiale pentru angajarea răspunderii, este clar că ar exista o atingere
         gravă și efectivă a respectării depline a dreptului la apărare și a dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă.

      72      Reclamanții susțin că documentele în cauză le consolidează poziția în ceea ce privește criticile privind funcționarea OLAF,
         acesta fiind motivul real pentru care Comisia contestă prezentarea documentelor.

      B –  Aprecierea Tribunalului
      73      Comisia susține că anumite anexe la cerere sunt documente interne confidențiale ale Comitetului de supraveghere al OLAF, care
         nu au fost obținute în mod legal de reclamanți. Este vorba despre următoarele documente:

      –        reproducerea exactă a intervenției secretarului general al Comisiei în fața Comitetului de supraveghere al OLAF din 3 septembrie
         2003; acesta nu ar fi fost informat în legătură cu o astfel de înregistrare în momentul intervenției sale și ar fi obținut
         mai târziu de la președintele Comitetului de supraveghere asigurarea că documentul ar rămâne pur intern acestui comitet și
         secretariatului său;

      –        nota secretariatului Comitetului de supraveghere în atenția președintelui acestuia din urmă și a unuia dintre membrii acestui
         comitet, din 5 martie 2003;

      –        nota secretariatului Comitetului de supraveghere în atenția președintelui acestuia din urmă, din 27 mai 2003;
      –        procesul‑verbal al ședinței Comitetului de supraveghere din 2 și 3 septembrie 2003;
      –        raportul Comitetului de supraveghere din 15 ianuarie 2004, întocmit la cererea Parlamentului European, privind problemele
         de procedură apărute în investigațiile efectuate în cazul Eurostat;

      –        nota de informare a secretariatului Comitetului de supraveghere din 10 octombrie 2003 privind desfășurarea investigațiilor
         OLAF în cazul Eurostat și repercusiunile acestora asupra situației OLAF.

      74      Trebuie subliniat că nici eventualul caracter confidențial al documentelor în cauză, nici faptul că aceste documente au fost
         obținute, eventual, în mod nelegal nu împiedică menținerea lor la dosar.

      75      Într‑adevăr, nu există vreo dispoziție care să prevadă expres interdicția de a ține cont de probele obținute în mod ilegal,
         spre exemplu, prin încălcarea drepturilor fundamentale.

      76      Cu siguranță, în Hotărârea Ludwigshafener Walzmühle Erling și alții/Consiliul și Comisia, punctul 65 de mai sus, invocată
         de Comisie, Curtea a constatat că, întrucât exista o îndoială atât cu privire la caracterul documentului contestat, cât și
         cu privire la problema dacă intervenienții îl obținuseră prin mijloace legitime, documentul trebuia să fie înlăturat de la
         dosar (punctul 16).

      77      Astfel, în general, o instituție este îndreptățită să solicite retragerea unui document intern atunci când acesta nu a fost
         obținut prin mijloace legitime de către cel care îl invocă. Într‑adevăr, un document intern are un caracter confidențial,
         cu excepția cazului în care instituția de la care provine a acceptat divulgarea acestuia.

      78      Cu toate acestea, în jurisprudența ulterioară, Curtea nu a exclus ca inclusiv documente interne să poată, în anumite cazuri,
         să figureze în mod legitim în dosarul unei cauze (Ordonanța Curții din 19 martie 1985, Tordeur și alții, 232/84, punctul 8,
         și Ordonanța Curții din 15 octombrie 1986, LAISA/Consiliul, 31/86, punctul 5). În plus, Tribunalul a acceptat uneori să țină
         cont de probe despre care nu stabilise totuși că fuseseră obținute prin mijloace legitime.

      79      Astfel, în anumite situații, nu a fost necesar ca reclamantul să demonstreze că a obținut în mod legal documentul confidențial
         invocat în susținerea tezei sale. Tribunalul a considerat, procedând la o comparare a intereselor care trebuie protejate,
         că trebuie apreciat dacă circumstanțe particulare, precum caracterul decisiv al prezentării unui document pentru a asigura
         controlul regularității procedurii de adoptare a actului atacat (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 6 martie
         2001, Dunnett și alții/BEI, T‑192/99, Rec., p. II‑813, punctele 33 și 34) sau pentru a proba existența unui abuz de putere
         (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 29 februarie 1996, Lopes/Curtea de Justiție, T‑280/94, RecFP, p. I‑A‑77
         și II‑239, punctul 59), justificau neretragerea unui document de la dosar.

      80      Trebuie subliniat că, în speță, cadrul specific al prezentei acțiuni permite să se considere că elementele în cauză trebuie
         să fie menținute la dosar. Într‑adevăr, aceste documente sunt necesare pentru a aprecia conduita OLAF în cadrul investigațiilor
         privind Eurostat. Prin urmare, caracterul particular al prezentei acțiuni, în cadrul căreia reclamanții urmăresc să demonstreze
         ilegalitatea conduitei OLAF, justifică faptul de a nu se proceda la retragerea acestor documente (a se vedea în acest sens
         Hotărârea Dunnett și alții/BEI, punctul 79 de mai sus, punctele 33 și 34).

      81      În această privință, trebuie reamintit că este vorba despre documente pregătitoare ale Comitetului de supraveghere al OLAF,
         a cărui sarcină este, în temeiul articolului 2 din regulamentul său interior, de a veghea „ca activitățile OLAF să se desfășoare
         cu respectarea deplină a drepturilor omului și a libertăților fundamentale, în conformitate cu tratatele și cu dreptul derivat,
         în special cu Protocolul privind privilegiile și imunitățile și cu Statutul funcționarilor”, precum și de o reproducere exactă
         a intervenției secretarului general al Comisiei în fața acestui comitet. În plus, trebuie să se constate că reclamanții se
         găsesc într‑o situație dificilă pentru a demonstra eventualul caracter ilegal al conduitei OLAF. În sfârșit, trebuie subliniat
         că aceste documente sunt susceptibile să demonstreze faptele pe care reclamanții le reproșează OLAF și pot astfel să aibă
         o anumită importanță pentru soluționarea prezentului litigiu.

      82      În consecință, având în vedere natura documentelor în cauză și circumstanțele particulare ale litigiului, trebuie să se respingă
         cererea de retragere a acestor documente de la dosar.

      II –  Cu privire la caracterul prematur al acțiunii
      A –  Argumentele părților
      83      Comisia susține că majoritatea susținerilor reclamanților privind pretinsele nereguli săvârșite în cursul procedurii de investigație
         au un caracter prematur.

      84      Comisia precizează că nu a invocat inadmisibilitatea acțiunii, ci susține caracterul prematur al acțiunii deoarece consideră,
         pe de o parte, că anumite motive ale reclamanților privind erori de procedură săvârșite de aceasta sau de OLAF nu pot fi apreciate
         decât luând în considerare consecințele pe care aceste erori le‑ar putea avea asupra unei eventuale decizii finale care va
         interveni în procedurile penale sau disciplinare (Hotărârea Tribunalului din 18 decembrie 1992, Cimenteries CBR și alții/Comisia,
         T‑10/92-T‑12/92 și T‑15/92, Rec., p. II‑2667, punctul 48) și, pe de altă parte, că, presupunând că ar putea să i se reproșeze
         greșeli Comisiei sau OLAF, aprecierea prejudiciului suferit ar varia în funcție de soluția deciziilor penale și/sau disciplinare
         respective. Astfel, aprecierea pretinsului prejudiciu moral ar fi legată de gradul de „vinovăție”, iar consecințele greșelilor
         săvârșite de OLAF sau de Comisie, presupunând că acestea ar fi dovedite, nu ar putea fi apreciate fără a se ține cont de eventualele
         greșeli ale reclamanților.

      85      Comisia se referă la Hotărârea Curții din 28 martie 1979, Granaria/Consiliul și Comisia (90/78, Rec., p. 1081, punctul 6)
         și trimite la posibilitatea Tribunalului de a se pronunța, într‑o primă etapă a procedurii, cu privire la aspectul dacă o
         anumită conduită a OLAF sau a Comisiei este de natură să angajeze răspunderea Comunității, în funcție de natura greșelilor
         reținute, problema întinderii prejudiciului moral fiind eventual amânată într‑o etapă ulterioară.

      86      Reclamanții contestă pretinsul caracter prematur al acțiunii și constată că, în această privință, concluziile Comisiei nu
         sunt clare.

      87      Reclamanții susțin că acțiunea îndeplinește toate condițiile de admisibilitate și de fond necesare pentru a angaja răspunderea
         Comisiei și pentru a permite Tribunalului să exercite controlul jurisdicțional.

      88      Nimic nu ar permite să se considere că o acțiune în despăgubiri prezintă un caracter subsidiar în raport cu inițierea unei
         proceduri disciplinare și/sau cu anchetele desfășurate de autoritățile judiciare ale unui stat membru. S‑ar încălca principiul
         fundamental al dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă și la o corectă administrare a justiției dacă un eveniment
         viitor și incert ar putea, prin el însuși, să condiționeze și să se opună unei acțiuni în despăgubiri, cu consecința că prejudiciul
         ar continua să crească și că persoanele interesate ar fi lipsite de dreptul de a obține repararea acestuia.

      89      Potrivit reclamanților, prejudiciul este născut și actual din momentul în care greșelile au fost săvârșite de către Comisie
         și acesta crește în timp.

      B –  Aprecierea Tribunalului
      90      Este necontestat faptul că procedurile judiciare naționale sunt încă în curs. Cu toate acestea, eventualele rezultate ale
         acestor proceduri nu sunt susceptibile să afecteze prezenta procedură. Într‑adevăr, în prezenta procedură nu se pune problema
         dacă faptele care li se impută reclamanților sunt dovedite sau nu sunt dovedite, această problema nefiind de competența Tribunalului.
         Astfel, în speță nu este vorba de a ști dacă reclamanții au săvârșit sau nu au săvârșit greșeli în activitatea lor profesională,
         ci de a examina modul în care OLAF a desfășurat și a finalizat o investigație care îi menționează nominal și eventual stabilește
         în sarcina lor răspunderea pentru neregulile constatate în mod public cu mult înaintea unei decizii finale, precum și modul
         în care Comisia s‑a comportat în contextul acestei investigații. Nici ipoteza ca autoritățile judiciare naționale să considere
         că reclamanții sunt nevinovați nu ar repara în mod necesar eventualul prejudiciu pe care aceștia l‑ar fi suferit.

      91      Prin urmare, dat fiind că pretinsul prejudiciu invocat în cadrul prezentei acțiuni este distinct de acela care ar putea rezulta
         din declararea nevinovăției reclamanților de către autoritățile judiciare naționale, concluziile privind despăgubirile nu
         pot fi respinse ca premature, astfel încât reclamanții să nu poată formula o astfel de cerere decât după eventualele decizii
         definitive ale autorităților judiciare naționale.

      92      În consecință, întrucât acțiunea nu are caracter prematur, nu este necesar să se amâne examinarea aspectelor privind natura
         și întinderea prejudiciului într‑o eventuală etapă ulterioară.

      III –  Cu privire la angajarea răspunderii extracontractuale a Comunității
      93      Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că angajarea răspunderii extracontractuale a Comunității pentru conduita ilicită a
         organelor sale, în sensul articolului 288 al doilea paragraf CE, este supusă întrunirii mai multor condiții, și anume: nelegalitatea
         conduitei imputate instituțiilor, existența unui prejudiciu real și existența unei legături de cauzalitate între conduita
         respectivă și prejudiciul invocat (Hotărârea Curții din 29 septembrie 1982, Oleifici Mediterranei/CEE, 26/81, Rec., p. 3057,
         punctul 16, Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 1996, International Procurement Services/Comisia, T‑175/94, Rec., p. II‑729,
         punctul 44, Hotărârea Tribunalului din 16 octombrie 1996, Efisol/Comisia, T‑336/94, Rec., p. II‑1343, punctul 30, și Hotărârea
         Tribunalului din 11 iulie 1997, Oleifici Italiani/Comisia, T‑267/94, Rec., p. II‑1239, punctul 20).

      94      În cazul în care una dintre aceste condiții nu este îndeplinită, acțiunea în despăgubire trebuie să fie respinsă în totalitate,
         fără a fi necesară examinarea celorlalte condiții (Hotărârea Tribunalului din 20 februarie 2002, Förde-Reederei/Consiliul
         și Comisia, T‑170/00, Rec., p. II‑515, punctul 37; a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 15 septembrie 1994, KYDEP/
         Consiliul și Comisia, C‑146/91, Rec., p. I‑4199, punctul 81).

      95      În ceea ce privește prima condiție, jurisprudența impune proba unei încălcări suficient de grave a unei norme de drept ce
         are ca obiect acordarea de drepturi particularilor (Hotărârea Curții din 4 iulie 2000, Bergaderm și Goupil/Comisia, C‑352/98 P,
         Rec., p. I‑5291, punctul 42). În ceea ce privește cerința potrivit căreia încălcarea trebuie să fie suficient de gravă, criteriul
         decisiv în funcție de care se apreciază dacă este îndeplinită este nerespectarea manifestă și gravă, de către instituția comunitară
         în cauză, a limitelor care se impun puterii sale de apreciere. Atunci când această instituție nu dispune decât de o marjă
         de apreciere considerabil redusă, chiar inexistentă, simpla încălcare a dreptului comunitar poate fi suficientă pentru a proba
         existența unei încălcări suficient de grave (Hotărârea Curții din 10 decembrie 2002, Comisia/Camar și Tico, C‑312/00 P, Rec.,
         p. I‑11355, punctul 54, și Hotărârea Tribunalului din 12 iulie 2001, Comafrica și Dole Fresh Fruit Europe/Comisia, T‑198/95,
         T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 și T‑225/99, Rec., p. II‑1975, punctul 134).

      96      Reclamanții susțin că atât OLAF, cât și Comisia au săvârșit greșeli, iar aceasta din urmă este singura care poate fi urmărită
         pentru toate aceste greșeli. OLAF ar fi săvârșit greșeli atât față de reclamanți, cât și față de Comisie.

      97      Astfel, Tribunalul consideră că este necesar să se examineze în primul rând aspectul dacă OLAF și/sau Comisia au încălcat
         suficient de grav o normă de drept ce are ca obiect acordarea de drepturi particularilor.

      A –  Cu privire la nelegalitatea conduitei OLAF
      1.     Cu privire la greșelile săvârșite cu ocazia transmiterii de către OLAF a dosarelor privind cazul Eurostat către autoritățile
         judiciare franceze și luxemburgheze

      a)     Argumentele părților
      98      În primul rând, reclamanții subliniază distincția netă existentă, în ceea ce privește transmiterea informațiilor de către
         OLAF, între investigațiile externe și investigațiile interne. Aceștia subliniază confuzia care se face în legătură cu natura
         investigației și cu cea a trimiterii din 19 martie 2003 către autoritățile judiciare franceze. Într‑adevăr, potrivit declarațiilor
         directorului general al OLAF în fața Cocobu, la 30 iunie 2003, ar fi fost vorba despre un „dosar extern”, care ar fi menționat,
         cu toate acestea, numele reclamanților. Or, investigația ar fi fost de natură pur internă, ceea ce ar fi necesitat ca instituția
         respectivă să fie informată înaintea oricărei transmiteri externe.

      99      Potrivit reclamanților, OLAF a calificat prin urmare investigațiile sale interne drept investigații externe pentru a acoperi
         erorile de procedură legate de faptul că nici Comisia, nici Comitetul de supraveghere al acestuia nu ar fi fost informate
         în prealabil despre transmiterea de către OLAF a dosarului Eurostat către autoritățile judiciare franceze și luxemburgheze.

      100    În continuare, reclamanții susțin că nu au fost informați în prealabil despre transmiterea de către OLAF a dosarelor Datashop
         și Planistat către autoritățile judiciare franceze și că domnul Franchet nu a fost informat despre transmiterea dosarului
         Eurocost, în care domnul Byk nu era implicat, către autoritățile judiciare luxemburgheze.

      101    Prin urmare, OLAF ar fi încălcat în mod deliberat principiul bunei administrări, principiul contradictorialității, dreptul
         la apărare și cerința unei investigații care să ia în considerare elementele în acuzare și pe cele în apărare, consacrate
         în special în CEDO și în cartă.

      102    Reclamanții invocă de asemenea articolul 4 din Decizia 1999/396 și se referă în acest sens la Decizia Ombudsmanului din 26
         aprilie 2002 privind o plângere înregistrată cu referința 781/2001/IJH, în măsura în care privește OLAF, potrivit căreia „această
         dispoziție obligă OLAF să nu ajungă la concluzii nefavorabile unei persoane în legătură cu care efectuează o investigație
         decât după ce a informat persoana interesată în legătură cu acuzațiile care i se aduc și cu faptele pe care se întemeiază
         acestea și după ce i‑a oferit ocazia să își exprime punctul de vedere”, Ombudsmanul considerând de altfel că „este vorba despre
         un element normal al oricărei proceduri de investigație eficiente și echitabile” și că, „în plus, o mărturie care nu poate
         fi astfel contestată nu are în mod obișnuit valoare probatorie”.

      103    Potrivit reclamanților, Comisia interpretează într‑un mod prea restrictiv articolele 4 și 10 din Regulamentul nr. 1073/1999,
         precum și articolul 4 din Decizia 1999/396 și, prin urmare, încalcă drepturile fundamentale. Conform unei astfel de interpretări,
         decizia OLAF de a amâna informarea instituției nu ar fi în principiu supusă unui control, iar OLAF ar putea ca atare să ia
         o astfel de decizie pentru a se exonera, fără vreo limită reală în timp, de orice obligație de informare.

      104    Într‑adevăr, nici OLAF, nici Comisia nu ar fi explicat niciodată de ce ar fi fost necesar secretul absolut sau în ce fel se
         justifică pretinsa necesitate de a amâna informarea Comisiei, cu excepția notei de sinteză privind investigațiile în curs
         privind Eurostat adresată de directorul general al OLAF în atenția secretarului general al Comisiei la 3 aprilie 2003 (a se
         vedea punctul 23 de mai sus). În ceea ce privește necesitatea de a amâna informarea funcționarului respectiv, din câte cunosc
         reclamanții, secretarul general nu ar fi exprimat niciodată acordul impus de articolul 4 al doilea paragraf din Decizia 1999/396.

      105    Reclamanții invocă de asemenea o Propunere de regulament al Parlamentului European și al Consiliului din 10 februarie 2004
         de modificare a Regulamentului nr. 1073/1999 [COM (2004) 103 final], precum și un Proiect de acord instituțional din 14 august
         2003, având ca obiect întocmirea unui cod de conduită în scopul asigurării unui schimb rapid de informații între OLAF și Comisie
         în cadrul investigațiilor interne [SEC (2003) 871 consolidat], care prevede în special obligația de a da substanță informării
         OLAF. De asemenea, potrivit propunerii de modificare a Regulamentului nr. 1073/1999, funcționarul implicat ar trebui ascultat
         în momentul comunicării unei informații către autoritățile judiciare naționale, fapt care nu ar constitui o modificare a regulamentului
         existent, întrucât acesta nu ar face decât să consacre principiile fundamentale prevăzute în special în cartă, după cum ar
         fi amintit Comisia. Reclamanții arată că au fost ascultați de OLAF deoarece au solicitat această audiere, și nu pentru că
         OLAF i‑ar fi invitat.

      106    În sfârșit, potrivit reclamanților, OLAF a „orientat” autoritățile judiciare franceze, întrucât a realizat deja încadrarea
         penală a unor fapte pe care a considerat că le poate identifica în cazul Eurostat, ceea ce ar fi contrar rolului său de a
         efectua investigații administrative. Nota din 19 martie 2003, trimisă autorităților judiciare franceze, ar conține o veritabilă
         analiză juridică de drept francez a faptelor prezentate și ar proceda la o calificare penală potrivit dreptului francez, ceea
         ce depășește cadrul unei comunicări de informații prevăzute în temeiul Regulamentului nr. 1073/1999.

      107    În primul rând, Comisia arată că reclamanții nu pot să se prevaleze de obligația OLAF de a o informa, de a‑i asculta sau de
         a‑i informa anterior transmiterii informațiilor către autoritățile judiciare naționale, oricare ar fi calificarea investigației
         (internă sau externă).

      108    Comisia susține că, în temeiul articolului 10 din Regulamentul nr. 1073/1999, OLAF trebuie să transmită autorităților judiciare
         ale statului membru vizat informațiile obținute în urma investigațiilor interne asupra unor fapte care pot face obiectul urmăririi
         penale, în timp ce, în cadrul investigațiilor externe, această transmitere nu este decât o simplă opțiune. Nicio dispoziție
         a acestui articol nu ar prevedea că această transmitere trebuie să fie precedată sau însoțită de o informare a instituției
         vizate sau de o informare a funcționarilor care sunt, eventual, implicați.

      109    Comisia face trimitere la articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1073/1999 și constată că neinformarea instituției
         de care aparțin funcționarii care ar putea fi implicați personal poate fi justificată prin necesitatea de a amâna această
         informare. Presupunând chiar că o astfel de amânare nu poate fi justificată în speță, eventuala lipsă de informare a Comisiei
         ar rămâne fără efect asupra legalității procedurii privind reclamanții, din moment ce aceștia din urmă nu ar fi fost în niciun
         fel prejudiciați prin această lipsă a informării.

      110    În ceea ce privește dreptul reclamanților de a fi ascultați sau informați, Comisia susține că, potrivit articolului 4 din
         Decizia 1999/396, informarea funcționarului care ar putea fi implicat personal este supusă condiției ca aceasta să nu prejudicieze
         investigația, această condiție rămânând la aprecierea OLAF. Obligația de a oferi persoanei interesate ocazia de a‑și exprima
         punctul de vedere în legătură cu faptele care o privesc ar fi determinantă în momentul în care OLAF desprinde concluziile
         în urma finalizării investigației, îndeplinirea acestei obligații neputând fi amânată, în anumite cazuri specifice, decât
         cu acordul președintelui Comisiei sau al secretarului general al acesteia, însă nu în momentul în care, în temeiul articolului
         10 din Regulamentul nr. 1073/1999, OLAF transmite în cursul investigației informații autorităților judiciare ale unui stat
         membru.

      111    În plus, potrivit articolului 4 din Decizia 1999/396, reclamanților li s‑ar fi oferit ocazia de a‑și exprima punctul de vedere
         în legătură cu toate faptele care îi priveau înainte ca OLAF să desprindă concluziile investigațiilor legate de aceștia.

      112    Contrar susținerilor reclamanților, ar fi greșit să se afirme că o decizie a OLAF de a amâna informarea instituției nu ar
         putea, în principiu, să facă obiectul unui control, iar un astfel de control nu ar putea fi efectuat decât la finalizarea
         investigației dacă nu s‑ar lua măsuri în urma acesteia ori la finalizarea procedurii penale și/sau disciplinare. Prin urmare,
         potrivit Comisiei, lipsa informării este justificată de necesitatea de a menține secretul absolut în scopul desfășurării investigației
         sau de necesitatea de a utiliza proceduri de investigație care sunt de competența unei autorități judiciare naționale, iar
         solicitarea de a exercita un control asupra acestei justificări într‑o etapă anterioară ar echivala cu „a o lipsi de substanță”.

      113    În plus, Comisia subliniază că o greșeală nu poate rezulta decât din încălcarea cadrului legal existent la data faptelor,
         și nu din încălcarea unei dispoziții cuprinse într‑o propunere privind un nou cadru legal, prezentată ulterior faptelor.

      114    În al doilea rând, Comisia arată că încadrarea penală a faptelor realizată de OLAF pe care o transmite unei autorități judiciare
         naționale nu reprezintă decât o simplă sugestie, care nu o obligă pe aceasta din urmă în niciun fel. Nu ar fi vorba decât
         despre rezultatul reflecțiilor agenților OLAF care au instrumentat un astfel de dosar, întrucât transmiterea către o autoritate
         judiciară nu se justifică decât dacă OLAF consideră că faptele în cauză sunt susceptibile să fie încadrate penal. Comisia
         subliniază că autoritățile judiciare naționale sesizate de OLAF rămân pe deplin libere să accepte și/sau să limiteze această
         sesizare și că nu este de competența OLAF să dea vreo instrucțiune acestor autorități.

      115    Pe de altă parte, reclamanții ar interpreta greșit punctul 3.4.3 din Raportul Comisiei din 2 aprilie 2003 privind evaluarea
         activităților OLAF [COM (2003) 154 final]. Comisia nu ar fi intenționat niciodată să afirme că sesizarea unei autorități judiciare
         naționale avea ca efect să angajeze această autoritate în ceea ce privește rezultatele de pe teren ale OLAF, ci dimpotrivă.

      b)     Aprecierea Tribunalului
       Cu privire la calificarea investigațiilor
      116    Trebuie reamintit că, în temeiul Regulamentului nr. 1073/1999, investigațiile efectuate de OLAF sunt investigații „externe”,
         și anume în afara instituțiilor comunitare, și investigații „interne”, în cadrul acestor instituții. Normele procedurale care
         trebuie respectate de OLAF diferă în funcție de natura investigației.

      117    Reclamanții susțin că OLAF a calificat investigațiile sale interne drept investigații externe pentru a acoperi erori de procedură.
         Ancheta ar fi avut o natură pur internă, ceea ce ar fi necesitat ca instituția respectivă, Comitetul de supraveghere al OLAF
         și funcționarii implicați să fie informați înaintea oricărei transmiteri către exterior.

      118    Tribunalul subliniază că a existat, într‑adevăr, o confuzie privind natura diferitelor investigații în cauză în timpul desfășurării
         acestora.

      119    În această privință, din nota de sinteză din 3 aprilie 2003 (a se vedea punctul 23 de mai sus) reiese că OLAF calificase drept
         investigații interne investigații privind dosarele Eurocost (transmis autorităților judiciare luxemburgheze) și Datashop (transmis
         autorităților judiciare franceze). În „Rezumatul cazurilor Eurostat încheiate în prezent”, investigația desfășurată în dosarul
         Eurocost fusese calificată drept investigație internă, cea privind dosarul Eurogramme drept investigație externă, cea privind
         dosarul CESD Communautaire drept investigație internă și cea privind dosarul Datashop drept investigație internă. În cadrul
         acestuia se constată de asemenea că investigația internă privind rețeaua Datashop a permis evidențierea rolului central al
         societății Planistat, motiv pentru care OLAF a deschis, la 18 martie 2003, o investigație externă în privința acestei societăți.

      120    Or, din nota din 1 iulie 2003 (a se vedea punctul 34 de mai sus) privind reuniunea Cocobu și schimbul de opinii cu secretarul
         general al Comisiei și cu directorul general al OLAF din 30 iunie 2003 reiese că această calificare nu era clară. Într‑adevăr,
         potrivit acestei note, directorul general al OLAF subliniase că în dosarul Eurostat aspectele interne și cele externe se suprapuneau
         și, mai precis, că, în dosarele Eurocost și Eurogramme, capitolul referitor la investigația externă era aproape încheiat,
         că dosarul fusese transmise autorităților judiciare luxemburgheze și că dosarele Datashop și Planistat prezentau aceeași suprapunere
         a aspectelor extern și intern.

      121    În plus, în raportul Comitetului de supraveghere al OLAF din 15 ianuarie 2004, întocmit la cererea Parlamentului European,
         în legătură cu problemele de procedură apărute în investigațiile privind Eurostat, comitetul amintit constatase următoarele:

      „OLAF a întâmpinat de asemenea dificultăți cu ocazia punerii în aplicare a dispozițiilor regulamentului privind investigațiile
         interne, pe de o parte, și investigațiile externe, pe de altă parte. Inițial, OLAF a început investigații externe și numai
         atunci când s‑a constatat că ar putea fi implicați funcționari a început și investigații interne. Această divizare pur administrativă
         a acelorași dosare a constituit o sursă de confuzii.”

      122    Din dosar reiese că, cel puțin la sfârșitul investigațiilor, dosarele Eurocost, Datashop și CESD Communautaire erau dosare
         interne, în timp ce dosarele Eurogramme și Planistat erau dosare externe. Cu toate acestea, reiese de asemenea că dosarele
         Datashop și Planistat erau în strânsă legătură.

      123    Este important să se determine natura trimiterii din 19 martie 2003 către autoritățile judiciare franceze. În această privință,
         trebuie subliniat că nu are relevanță faptul că, în scrisoarea și în nota din 19 martie 2003, trimiterea menționează dosarul
         extern Planistat (deschis în ziua anterioară), și nu dosarul intern Datashop. Un astfel de fapt nu poate înlătura obligațiile
         procedurale legate de investigațiile interne, din moment ce există funcționari implicați. În plus, în ciuda trimiterii la
         un dosar extern, în nota din 19 martie 2003, investigatorii se referă la dispoziția relevantă din Regulamentul nr. 1073/1999
         privind transmiterea unor informații obținute de OLAF cu ocazia investigațiilor interne. În scrisoarea din 19 martie 2003
         nu se specifică în mod explicit dacă este vorba despre o investigație internă sau despre una externă. Cu toate acestea, conform
         titlului scrisorii, ar fi vorba despre „[t]ransmiterea de informații privind fapte care pot fi încadrate penal”, ceea ce corespunde
         conținutului articolului 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1073/1999 privind transmiterea de informații obținute cu ocazia
         investigațiilor interne privind fapte care pot face obiectul urmăririi penale. Astfel, nemenționarea referinței corespunzătoare
         dosarului intern nu are drept consecință faptul de a autoriza ignorarea dreptului la apărare al persoanelor care sunt menționate
         în acesta. În orice caz, potrivit referinței dosarului, se menționează „Eurostat/Datashop/Planistat”. În plus, însuși directorul
         general al OLAF a constatat, în nota din 3 aprilie 2003 (a se vedea punctul 23 de mai sus), că dosarul intern Datashop, în
         care erau implicați funcționari, a fost transmis către Procureur de la République de Paris (Franța) (prim‑procurorul Parchetului
         de pe lângă Tribunalul de Mare Instanță din Paris, denumit în continuare „Parchetul de pe lângă Tribunalul de Mare Instanță
         din Paris”).

      124    În consecință, trebuie să se considere că, în scopul prezentei proceduri, trimiterea dosarului Eurocost către autoritățile
         judiciare luxemburgheze la 4 iulie 2002 privea o investigație internă, la fel ca și trimiterea dosarului Datashop – Planistat
         către autoritățile judiciare franceze la 19 martie 2003.

      125    Astfel, trebuie să se examineze dacă OLAF a încălcat o normă de drept care conferă drepturi particularilor cu ocazia transmiterii
         dosarelor de investigație internă către autoritățile judiciare naționale.

       Informarea reclamanților, a Comisiei și a Comitetului de supraveghere al OLAF
      –       Informarea reclamanților
      126    Reclamanții susțin că nu au fost informați în prealabil despre transmiterea dosarului Datashop – Planistat către autoritățile
         judiciare franceze și că domnul Franchet nu a fost informat nici despre transmiterea dosarului Eurocost, în care nu era implicat
         domnul Byk, către autoritățile luxemburgheze. Prin urmare, OLAF ar fi încălcat în mod deliberat principiul bunei administrări,
         principiul contradictorialității, dreptul la apărare și cerința unei investigații care să ia în considerare elementele în
         acuzare și cele în apărare, consacrate în special în CEDO și în cartă. Reclamanții se referă de asemenea la articolul 4 din
         Decizia 1999/396.

      127    Tribunalul amintește că informarea funcționarilor vizați este prevăzută numai în cazul investigațiilor interne, la articolul
         4 din Decizia 1999/396, prin care Comisia a definit punerea în aplicare a condițiilor și a metodelor de efectuare a investigațiilor
         interne.

      128    Din dispozițiile articolului 4 primul paragraf din Decizia 1999/396 reiese că funcționarul interesat trebuie să fie informat
         rapid în legătură cu posibilitatea implicării sale personale atunci când acest lucru nu prejudiciază investigația și că, în
         orice caz, la finalizarea investigației nu pot fi desprinse concluzii care fac trimitere nominală la un funcționar fără ca
         părții interesate să i se fi oferit posibilitatea de a‑și exprima punctul de vedere asupra tuturor faptelor care o privesc
         [Ordonanța președintelui Curții din 8 aprilie 2003, Gómez-Reino/Comisia, C‑471/02 P(R), Rec., p. I‑3207, punctul 63].

      129    Încălcarea acestor dispoziții, care determină condițiile în care respectarea dreptului la apărare al funcționarului vizat
         poate fi conciliată cu cerințele de confidențialitate proprii oricărei investigații de această natură, ar constitui o încălcare
         a condițiilor de fond aplicabile procedurii de investigație (Ordonanța Gómez-Reino/Comisia, punctul 128 de mai sus, punctul
         64).

      130    Cu toate acestea, articolul 4 din Decizia 1999/396 nu privește în mod explicit transmiterea informațiilor către autoritățile
         judiciare naționale și, prin urmare, nu prevede obligația de a informa funcționarul vizat înainte de o astfel de transmitere.
         Într‑adevăr, în temeiul articolului 10 din Regulamentul nr. 1073/1999, OLAF poate (investigații externe) sau trebuie (investigații
         interne) să transmită informații către autoritățile judiciare naționale. Prin urmare, această transmitere a informațiilor
         poate preceda „concluziile desprinse la finalizarea investigației”, care sunt în mod normal incluse în raportul investigației.

      131    În plus, potrivit Ordonanței Gómez-Reino/Comisia, punctul 128 de mai sus (punctul 68), concluziile desprinse de OLAF la finalizarea
         investigației, care face trimitere nominală la un funcționar, în sensul articolului 4 din Decizia 1999/396, sunt în mod necesar
         cele conținute în raportul întocmit sub autoritatea directorului acestui oficiu, după cum se prevede la articolul 9 din Regulamentul
         nr. 1073/1999, iar măsurile pe care le ia instituția respectivă în urma investigației pot fi îndeosebi disciplinare și judiciare.

      132    Astfel, se poate considera că, la momentul transmiterii informațiilor către autoritățile judiciare naționale, nu exista niciun
         raport în sensul articolului 9 din Regulamentul nr. 1073/1999 care ar fi fost prezentat de OLAF Comisiei și care ar fi implicat
         personal reclamanții.

      133    Cu toate acestea, trebuie să se analizeze în plus dacă, eventual, „informațiile” transmise autorităților judiciare luxemburgheze
         și franceze trebuie să fie interpretate în sensul că acestea conțin „concluzii care fac trimitere nominală” la reclamanți.

      134    În ceea ce privește, în primul rând, transmiterea dosarului Eurocost către autoritățile judiciare luxemburgheze la 4 iulie
         2002, în nota de transmitere se arată că nici domnul Franchet, nici reprezentanții Eurostat nu au fost ascultați de OLAF,
         și aceasta intenționat, cu scopul de a nu compromite rezultatele anchetei judiciare. Astfel, fără îndoială, domnul Franchet
         nu a fost ascultat în legătură cu acest dosar înaintea transmiterii sale către autoritățile judiciare luxemburgheze.

      135    În această notă se arată că domnul Franchet este unul dintre fondatori și a fost de asemenea președinte, vice‑președinte și
         membru al Eurocost, că era în mod constant prezent la adunările generale ale Eurocost și că a semnat contractul de muncă al
         directorului Eurocost în perioada în care era președinte. Directorul general al OLAF subliniază că există un conflict de interese
         potențial și că în concluziile unui audit intern sunt evidențiate numeroase nereguli și cazuri de fraude săvârșite de responsabili
         ai Eurocost în prejudiciul Eurostat. În ceea ce privește „manipulările contabile în vederea mascării unor fraude în prejudiciul
         Eurostat”, în notă se arată că a fost evocată existența unor acorduri tacite cu Eurostat în legătură cu acest subiect. Sunt
         de asemenea menționate „finanțări duble sau chiar triple ale anumitor costuri”.

      136    Trebuie subliniat că această notă de transmitere, care îl menționează expres pe domnul Franchet în ceea ce privește un potențial
         conflict de interese, trebuie interpretată în sensul că include „concluzii care fac trimitere nominală” la domnul Franchet.
         În această privință, trebuie de asemenea subliniat că, în nota din 3 aprilie 2003 (a se vedea punctul 23 de mai sus), directorul
         general al OLAF a arătat că, „[p]rin scrisoarea din 10 iulie 2002, procureur d’État de Luxembourg [prim‑procurorul Parchetului
         de pe lângă Tribunalul Luxemburg] nu s‑a opus audierii funcționarilor incriminați de investigatorii OLAF” și că „[d]irectorul
         general [al Eurostat] ar putea fi implicat”.

      137    În al doilea rând, în ceea ce privește transmiterea dosarului Datashop – Planistat către autoritățile judiciare franceze la
         19 martie 2003, este necontestat faptul că reclamanții nu au fost nici informați, nici nu li s‑a oferit ocazia să își exprime
         punctul de vedere asupra dosarului înainte de transmiterea acestuia. În continuare, trebuie amintit că scrisoarea din 19 martie
         2003 avea ca obiect „[t]ransmiterea de informații privind fapte care pot fi încadrate penal”, iar nota care o însoțea – „[d]enunțarea
         unor fapte care pot fi încadrate penal”.

      138    În scrisoarea din 19 martie 2003, directorul general al OLAF arată că, sub rezerva aprecierii de către autoritățile judiciare
         franceze, „s‑ar părea că OLAF a dezvăluit acțiuni frauduloase care au cauzat un prejudiciu bugetului comunitar și care ar
         putea fi încadrate penal”, precizând că „[i]nvestigația a evidențiat că faptele erau săvârșite de membri ai societății Planistat
         Europe SA, cu sediul la Paris, cu complicitatea activă a unor funcționari europeni”.

      139    În nota din 19 martie 2003, în cadrul „[i]storicul[ui] faptelor ce fac obiectul investigației”, la punctul 2.3, intitulat
         „Constatările realizate în cursul investigației”, se arată că un raport de audit intern al Eurostat din septembrie 1999 privind
         unitățile Datashop din Bruxelles (Belgia), Luxemburg (Luxemburg) și Madrid (Spania), în baza căruia ar fi început investigația
         OLAF, „a evidențiat numeroase nereguli săvârșite în conducerea celor trei unități Datashop începând cu anul 1996 și până la
         sfârșitul anului 1999” și că, „[î]n speță, o parte importantă din cifrele de afaceri «declarate» de cele trei unități Datashop
         – între 50 și 55 % – alimentau fonduri obscure, a căror utilizare era subordonată autorizării de către un funcționar al [Eurostat]”.

      140    În cadrul acestei note se menționează de asemenea că „[s]ingurii care au o perspectivă de ansamblu asupra acestui caz sunt
         directorii Grupului Planistat și, după toate probabilitățile, domnul Byk, șef de unitate în cadrul Eurostat, cetățean francez”,
         că facturile false „erau plătite din fondurile obscure […] după aprobarea dată de domnul Daniel Byk, director al Eurostat,
         de cetățenie franceză”, că „[a]proximativ 922 500 [de euro] au fost astfel facturați și plătiți” și că „prin stratagema fondurilor
         obscure, Eurostat a remediat un deficit important al Planistat Europe SA, care ar fi trebuit în mod normal să rămână în sarcina
         cocontractantului Comisiei”, precizând totodată că „fondurile obscure au servit de asemenea la plata unor cheltuieli legate
         de restaurante, hoteluri, călătorii […] pentru anumiți funcționari ai Eurostat, printre care domnul Byk”.

      141    În cadrul descrierii faptelor penale în cauză, la punctul 3.1, intitulat „Abuz de încredere”, se constată cele ce urmează:

      „Crearea de către anumiți funcționari comunitari a unei rețele de operatori economici, care are printre obiective și pe acela
         de a ascunde față de Comisie o parte din veniturile provenite din vânzarea unor produse și prestații statistice comunitare,
         poate constitui o deturnare «de fonduri, de valori sau a unui bun oarecare», astfel cum se prevede la articolul 314‑1 din
         Codul penal, care definește abuzul de încredere. Toate elementele constitutive ale infracțiunii au fost realizate printr‑o
         acțiune comună de către funcționarii comunitari, directorii grupului Planistat și directorii unităților Datashop vizate. Funcționarii
         comunitari nu puteau ignora regulamentul financiar în vigoare, care îi obliga să prezinte totalitatea veniturilor.

      În plus, aceiași funcționari comunitari au dispus de sumele în cauză în scopuri străine de interesul comunitar, în măsura
         în care aceste sume au servit în mod evident la plata unor cheltuieli neprevăzute în contractul încheiat între societatea
         Planistat Europe SA și Comisie sau chiar a unor cheltuieli personale ale funcționarilor. Intenția de fraudă reiese din această
         utilizare în alte scopuri decât în cele comunitare.”

      142    După ce s‑a analizat problema complicității la abuzul de încredere, în ceea ce privește societatea Planistat, la punctul 3.3,
         intitulat „Asocierea în scopul săvârșirii de infracțiuni”, se arată următoarele:

      „Potrivit articolului 450‑1 din Codul penal, „[c]onstituie o asociere în scopul săvârșirii de infracțiuni orice grupare constituită
         sau înțelegere stabilită în vederea pregătirii, caracterizată prin unul sau mai multe fapte materiale, a uneia sau mai multor
         infracțiuni pedepsite cu cel puțin cinci ani de închisoare…”

      Rămâne întrebarea dacă această încadrare nu ar putea fi aplicată și în cadrul prezentului dosar în măsura în care, pentru
         a efectua deturnarea de fonduri, a fost necesară asocierea funcționarilor, a directorilor Planistat și a celor ai Datashop,
         care au săvârșit fapte ce reprezintă un abuz de încredere.

      […]”
      143    În sfârșit, la punctul 3.5, intitulat „Aplicarea legii franceze în cazul infracțiunilor săvârșite în străinătate de către
         francezi”, se arată:

      „[…]
      În cadrul prezentului dosar, domnul Yves Franchet, director al Eurostat, și domnul Daniel Byk, șef de unitate în cadrul Eurostat,
         ambii funcționari ai Comisiei Europene, cu domiciliul în Luxemburg, care ar fi pus la punct întregul sistem sau o parte din
         acesta, sunt cetățeni francezi.

      Toate elementele care au fost prezentate mai sus permit să se afirme că OLAF se găsește în fața unei vaste operațiuni de deturnare
         de fonduri comunitare, ce are la bază o serie de fapte care, sub rezerva aprecierii de către autoritatea judiciară competentă,
         pot fi încadrate penal.

      În consecință, prezenta notă și documentele anexate trebuie transmise către Parchetul de pe lângă Tribunalul de Mare Instanță
         din Paris.”

      144    Din nota din 19 martie 2003 reiese în mod clar că aceasta conține „concluzii care fac trimitere nominală” la reclamanți.

      145    În consecință, înainte de transmiterea dosarului Eurocost către autoritățile judiciare luxemburgheze, în ceea ce îl privește
         pe domnul Franchet, și înainte de transmiterea dosarului Datashop – Planistat către autoritățile judiciare franceze, în ceea
         ce îi privește pe domnul Franchet și pe domnul Byk, aceștia din urmă ar fi trebuit, în principiu, să fie informați și ascultați
         în raport cu faptele care îi privesc, în baza articolului 4 din Decizia 1999/396.

      146    Cu toate acestea, articolul respectiv prevede o excepție în privința cazurilor care necesită menținerea secretului absolut
         în scopul desfășurării investigației sau utilizarea unor proceduri de investigație care sunt de competența unei autorități
         judiciare naționale. În astfel de cazuri, obligația de a invita funcționarul să își exprime punctul de vedere poate fi amânată
         cu acordul secretarului general al Comisiei. Astfel, pentru amânarea informării, trebuie îndeplinită dubla condiție a necesității
         de a menține secretul absolut în scopul desfășurării investigației și a necesității de a utiliza proceduri de investigație
         care sunt de competența unei autorități judiciare naționale. În plus, trebuie să se obțină un acord prealabil al secretarului
         general al Comisiei.

      147    În această privință, în cea ce privește transmiterea dosarului Eurocost către autoritățile judiciare luxemburgheze, din scrisoarea
         din 2 august 2002 a secretarului general al Comisiei către directorul general al OLAF reiese că primul și‑a dat acordul pentru
         a nu informa persoanele interesate. Acesta și‑a motivat acordul arătând că „[î]n așteptarea finalizării discuțiilor între
         serviciile [lor] în ceea ce privește modul de ameliorare a procedurilor existente, [acesta poate] să își dea acordul legat
         de propunere[a] [directorului general al OLAF] de a nu informa părțile interesate în cazul citat în titlul scrisorii”. Astfel,
         secretarul general al Comisiei nu a menționat niciuna dintre condițiile precedente. În orice caz, acest acord a fost dat ulterior
         transmiterii dosarului în cauză.

      148    În ceea ce privește transmiterea dosarului Datashop – Planistat către autoritățile judiciare franceze, din nota din 3 aprilie
         2003, care este deci ulterioară transmiterii din 19 martie 2003, reiese că directorul general al OLAF a constatat în cuprinsul
         acesteia că erau implicați funcționari ai Eurostat și ai Oficiului pentru Publicații Oficiale ale Comunităților Europene,
         că acest aspect al investigației făcuse obiectul unei transmiteri către autoritățile judiciare franceze și că era cazul să
         se amâne informarea funcționarilor în conformitate cu articolul 4 din Decizia 1999/396, datorită necesității de a menține
         secretul absolut în scopul desfășurării investigației. Cu toate acestea, nu se face nicio mențiune cu privire la a doua condiție
         amintită anterior.

      149    În plus, ca răspuns la o întrebare scrisă adresată de Tribunal, Comisia a confirmat că secretarul său general „nu a avut ocazia
         să își dea acordul pentru amânarea executării obligației de a invita reclamanții să își exprime punctul de vedere”.

      150    În consecință, condițiile pentru aplicarea excepției prevăzute la articolul 4 din Decizia 1999/396, care permit să se amâne
         informarea, nu erau îndeplinite în speță.

      151    Trebuie subliniat că obligația de a solicita și de a obține acordul secretarului general al Comisiei nu este o simplă formalitate
         care ar putea, eventual, să fie îndeplinită ulterior. Într‑adevăr, cerința de a obține un astfel de acord și‑ar pierde rațiunea
         de a exista, și anume aceea de a garanta că este respectat dreptul la apărare al funcționarilor vizați, că informarea lor
         nu este amânată decât în cazuri cu adevărat excepționale și că aprecierea acestui caracter excepțional nu revine numai OLAF,
         ci necesită și aprecierea secretarului general al Comisiei.

      152    În aceste împrejurări, OLAF a încălcat articolul 4 din Decizia 1999/396 și dreptul la apărare al reclamanților cu ocazia transmiterii
         dosarului Datashop – Planistat către autoritățile judiciare franceze, precum și articolul amintit și dreptul la apărare al
         domnului Franchet cu ocazia transmiterii dosarului Eurocost către autoritățile judiciare luxemburgheze.

      153    Nu se poate contesta că norma de drept încălcată în speță, potrivit căreia persoanele care fac obiectul unei investigații
         trebuie să fie informate și să li se dea ocazia să își exprime punctul de vedere asupra tuturor faptelor care îi privesc,
         conferă drepturi particularilor (a se vedea în acest sens, prin analogie, Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Nikolaou/Comisia,
         T‑259/03, Rep., p. II‑99*, punctul 263).

      154    Cu certitudine, articolul 4 din Decizia 1999/396 conferă OLAF o marjă de apreciere în cazurile în care este necesară menținerea
         secretului absolut în scopul bunei desfășurări a investigației și utilizarea unor proceduri de investigație care sunt de competența
         unei autorități judiciare naționale (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Nikolaou/Comisia, punctul 153 de mai sus, punctul
         264). Cu toate acestea, în ceea ce privește modalitățile de adoptare a deciziei de a amâna informarea funcționarilor vizați,
         OLAF nu dispune de nicio marjă de apreciere. De asemenea, OLAF nu dispune de vreo marjă de apreciere în ceea ce privește verificarea
         condițiilor de aplicare a articolului 4 din Decizia 1999/396.

      155    Cum s‑a constatat mai sus, condițiile și modalitățile de aplicare a acestei excepții nu au fost respectate în speță, întrucât
         OLAF nu a invocat aplicarea unor astfel de proceduri și nu a solicitat, și cu atât mai puțin a obținut, acordul secretarului
         general al Comisiei în timp util pentru a amâna invitarea obligatorie a funcționarului vizat de investigație pentru a‑și exprima
         punctul de vedere.

      156    În aceste împrejurări, prin nerespectarea obligației de informare care îi revine, OLAF a săvârșit o încălcare suficient de
         gravă a unei norme de drept ce are ca obiect acordarea de drepturi particularilor.

      –       Informarea Comisiei
      157    Reclamanții susțin că Comisia nu a fost informată în prealabil despre transmiterea de către OLAF a dosarelor privind Eurostat
         către autoritățile judiciare luxemburgheze și franceze. Tribunalul consideră că acest argument trebuie interpretat în sensul
         că este vorba despre a determina dacă într‑adevăr Comisia trebuia informată printr‑o altă modalitate decât în cadrul aplicării
         articolului 4 din Decizia 1999/396 pentru ca secretarul său general să își dea acordul, ceea ce a fost examinat mai sus.

      158    În această privință, trebuie reamintit că, în temeiul articolului 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1073/1999, OLAF trebuie
         să transmită autorităților judiciare ale unui stat membru vizat informațiile obținute cu ocazia investigațiilor interne asupra
         unor fapte care pot fi încadrate penal, în timp ce, în cadrul anchetelor externe, o astfel de transmitere este numai o opțiune.
         În speță, trebuie remarcat că rapoartele de investigație nu erau încă întocmite și că, prin urmare, transmiterea dosarelor
         consta, a priori, în transmiterea de informații, chiar dacă acestea conțineau concluzii care făceau trimitere nominală la reclamanți, și nu
         în transmiterea rapoartelor de investigație, reglementată de articolul 9 din Regulamentul nr. 1073/1999. În temeiul articolului
         10 alineatul (3), transmiterea către instituția interesată a unor informații obținute în cursul investigațiilor interne este
         de asemenea o opțiune. Nicio dispoziție a acestui articol nu prevede că transmiterea informațiilor către autoritățile judiciare
         naționale trebuie să fie precedată sau însoțită de informarea instituției vizate.

      159    Informarea instituției vizate în cadrul investigațiilor interne este prevăzută la articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul
         nr. 1073/1999. Totuși, această dispoziție nu prevede niciun termen pentru efectuarea acestei informări. Aceasta nu prevede,
         spre exemplu că instituția respectivă trebuie să fie informată înainte de transmiterea informațiilor către autoritățile judiciare
         naționale. În plus, dispoziția prevede o excepție în cazul în care este necesară menținerea unui secret absolut în scopul
         desfășurării investigației. Într‑un asemenea caz, OLAF poate amâna informarea. Din dosar reiese că OLAF a considerat că, cel
         puțin în ceea ce privește dosarul Datashop – Planistat, este vorba despre un caz în care este necesară menținerea secretului
         absolut în scopul desfășurării investigației (a se vedea nota din 3 aprilie 2003, citată la punctul 23 de mai sus). Trebuie
         subliniat că OLAF are libertatea de a decide dacă această excepție trebuie aplicată.

      160    În speță, trebuie subliniat că OLAF nu era obligat să informeze Comisia înainte de transmiterea informațiilor către autoritățile
         judiciare naționale în baza articolului 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1073/1999.

      161    Prin urmare, prin neinformarea Comisiei înainte de transmiterea informațiilor către autoritățile judiciare naționale, OLAF
         nu a încălcat articolele 4 și 10 din Regulamentul nr. 1073/1999.

      162    În orice caz, reclamanții nu au demonstrat prin ce anume faptul că nu a fost informată Comisia înainte de transmiterea informațiilor
         către autoritățile judiciare naționale le‑ar fi lezat drepturile, sub rezerva considerațiilor prezentate în cadrul aplicării
         articolului 4 din Decizia 1999/396. Într‑adevăr, trebuie subliniat că dispozițiile menționate la punctul precedent nu conțin
         nicio normă de drept care conferă drepturi particularilor, a cărei respectare este garantată de instanța comunitară.

      –       Informarea Comitetului de supraveghere al OLAF
      163    Reclamanții susțin că nici Comitetul de supraveghere al OLAF nu a fost informat înainte de transmiterea informațiilor către
         autoritățile judiciare luxemburgheze și franceze.

      164    În această privință, Tribunalul amintește că, în temeiul articolului 11 alineatul (7) din Regulamentul nr. 1073/1999, în cadrul
         controlului exercitat de Comitetul de supraveghere, „[d]irectorul [OLAF] informează comitetul în legătură cu cazurile care
         necesită transmiterea de informații autorităților judiciare ale unui stat membru”. Trebuie subliniat că modul de redactare
         a acestei dispoziții arată că această informare trebuie efectuată înainte de transmitere. Într‑adevăr, altfel aceasta nu s‑ar
         referi la „cazurile care necesită transmiterea de informații”, expresie care trimite la un eveniment viitor. Această interpretare
         este de asemenea confirmată prin declarația președintelui Comitetului de supraveghere al OLAF în fața House of Lords Select
         Committee on the European Union (Comisia specială privind Uniunea Europeană a Camerei Lorzilor, Regatul Unit) din 19 mai 2004,
         în care acesta afirmă că „OLAF are obligația de a informa comitetul [de supraveghere] înainte de a se adresa în vreun fel
         unei autorități judiciare”.

      165    Din răspunsul Comisiei la întrebarea scrisă adresată de Tribunalul reiese că, la 25 octombrie 2002, directorul general al
         OLAF a informat Comitetul de supraveghere în legătură cu transmiterea dosarelor Eurocost și Eurogramme către autoritățile
         judiciare luxemburgheze, și anume ulterior transmiterii efectuate la 4 iulie 2002. De asemenea, la 24 martie 2003, Comitetul
         de supraveghere a fost informat în legătură cu transmiterea dosarului Datashop – Planistat către autoritățile judiciare franceze,
         de asemenea ulterior transmiterii efectuate la 19 martie 2003.

      166    Prin urmare, OLAF a încălcat articolul 11 alineatul (7) din Regulamentul nr. 1073/1999. Cu toate acestea, trebuie să se examineze
         în plus dacă este vorba despre o normă de drept ce conferă drepturi particularilor, a cărei respectare este garantată de instanța
         comunitară.

      167    În această privință, trebuie amintit că, deși, în temeiul articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1073/1999, Comitetul
         de supraveghere al OLAF nu intervine în efectuarea investigațiilor în curs, în temeiul articolului 2 din regulamentul său
         interior, acesta „veghează ca activitățile OLAF să se desfășoare cu respectarea deplină a drepturilor omului și a libertăților
         fundamentale, în conformitate cu tratatele și cu dreptul derivat, în special cu Protocolul privind privilegiile și imunitățile
         și cu Statutul funcționarilor”.

      168    Astfel, acest comitet are vocația de a proteja drepturile persoanelor care fac obiectul investigațiilor OLAF. Prin urmare,
         nu se poate contesta că cerința de a consulta acest comitet înainte de transmiterea informațiilor către autoritățile judiciare
         naționale are ca obiect să confere drepturi persoanelor vizate.

      169    Prin urmare, este necesar să se considere că, prin încălcarea articolului 11 alineatul (7) din Regulamentul nr. 1073/1999,
         OLAF a încălcat o normă de drept care conferă drepturi particularilor.

      170    În plus, dat fiind că articolul 11 alineatul (7) din Regulamentul nr. 1073/1999 prevede că informarea Comitetului de supraveghere
         este o obligație necondiționată și nu lasă nicio marjă de apreciere, este vorba despre o încălcare suficient de gravă.

       Influența exercitată asupra autorităților judiciare naționale
      171    Reclamanții arată că OLAF a „orientat” autoritățile judiciare franceze, întrucât a realizat deja încadrarea penală a unor
         fapte pe care a considerat că le poate identifica în cazul Eurostat, ceea ce ar fi contrar rolului său de a efectua investigații
         administrative.

      172    Tribunalul amintește că măsurile pe care autoritățile naționale le iau în urma informațiilor transmise de către OLAF angajează
         în mod exclusiv și integral răspunderea acestora. Astfel, acestor autorități le revine sarcina de a verifica la rândul lor
         dacă astfel de informații justifică sau necesită începerea urmăririi penale. În consecință, protecția jurisdicțională împotriva
         urmăririi penale trebuie să fie asigurată la nivel național cu toate garanțiile prevăzute de dreptul intern, inclusiv cele
         care rezultă din drepturile fundamentale, care, fiind parte integrantă din principiile generale de drept comunitar, trebuie
         de asemenea să fie respectate de către statele membre atunci când pun în aplicare o reglementare comunitară [Hotărârea Curții
         din 13 iulie 1989, Wachauf, 5/88, Rec., p. 2609, punctul 19, Hotărârea Curții din 10 iulie 2003, Booker Aquaculture și Hydro
         Seafood, C‑20/00 și C‑64/00, Rec., p. I‑7411, punctul 88, și Ordonanța președintelui Curții din 19 aprilie 2005, Tillack/Comisia,
         C‑521/04 P(R), Rec., p. I‑3103, punctul 38].

      173    Prin urmare, argumentul reclamanților privind influența exercitată asupra autorităților judiciare naționale este inoperant.

      2.     Cu privire la divulgarea unor informații de către OLAF
      a)     Argumentele părților
      174    Reclamanții reproșează OLAF că a încălcat obligația de confidențialitate consacrată în special în articolele 8 și 12 din Regulamentul
         nr. 1073/1999, principiul bunei administrări și principiul prezumției de nevinovăție. În fapt, pe de o parte, scurgerile de
         informații ar fi avut loc în ceea ce privește comunicarea dosarului Datashop – Planistat către autoritățile judiciare franceze.
         Reclamanții ar fi luat cunoștință din presă, în mai 2003, de acuzațiile care li se aduc și de faptul că fuseseră sesizate
         autoritățile judiciare franceze.

      175    Pe de altă parte, aceste scurgeri de informații ar fi continuat. Potrivit reclamanților, acestea sunt bazate pe aspecte ce
         țin fie de raportul și de elementele comunicate autorităților judiciare naționale, fie direct de întrevederile pe care reclamanții
         le‑ar fi avut cu investigatorii OLAF între 23 iunie și 4 iulie 2003. Prin urmare, originea lor ar fi bine stabilită. Explicațiile
         furnizate în fața investigatorilor OLAF s‑ar fi regăsit în ziua următoare sau la interval de câteva zile, transcrise aproape
         cuvânt cu cuvânt, în presă.

      176    Comunicarea de către OLAF, la 24 septembrie 2003, către președintele Comisiei a „Rezumatului cazurilor Eurostat încheiate
         în prezent” ar constitui de asemenea o încălcare a obligației de confidențialitate. Acest document nu ar fi fost comunicat
         reclamanților, iar directorului general al OLAF ar fi trebuit să știe că acesta urma să fie utilizat în mod public de președintele
         Comisiei în ziua următoare și că, în ziua precedentă, făcuse obiectul unei difuzări publice în Parlamentul European.

      177    În plus, OLAF ar fi afirmat în mod public – inclusiv prin scurgeri de informații către presă – că reclamanții se fac vinovați
         de o serie de fapte penale, fapt care ar fi incitat la a crede în vinovăția lor și ar fi anticipat aprecierea faptelor de
         către instanța franceză, încălcând astfel principiul prezumției de nevinovăție. Directorul general al OLAF ar fi făcut declarații
         în presă și în fața Cocobu, calificând dosarul drept grav și serios, declarații care ar fi conținut astfel o pronunțare asupra
         cazului, în timp ce investigația era încă în curs. Prin urmare, OLAF nu ar fi respectat nici obligația de confidențialitate.

      178    Comisia contestă argumentele reclamanților și constată că aceștia trebuie să demonstreze temeinicia acuzației sau a imputării
         grave, ce prejudiciază onoarea OLAF, pe care au formulat‑o.

      179    În ceea ce privește comunicarea „Rezumatului cazurilor Eurostat încheiate în prezent” din 24 septembrie 2003, Comisia face
         trimitere la articolul 10 din Regulamentul nr. 1073/1999 și constată că, deși era vorba despre o investigație externă, OLAF
         ar fi putut transmite aceste informații inclusiv Comisiei, din moment ce aceasta era interesată în ceea ce privește protecția
         intereselor financiare comunitare.

      180    În sfârșit, Comisia consideră că motivul privind încălcarea prezumției de nevinovăție este lipsit de orice fundament. Într‑adevăr,
         OLAF nu ar putea să adopte nicio decizie judiciară sau disciplinară împotriva reclamanților, întrucât acesta nu ar fi un organ
         judiciar sau disciplinar. Chiar dacă o atingere a prezumției de nevinovăție ar putea proveni de asemenea de la alte autorități
         publice, reclamanții nu ar fi demonstrat în ce circumstanțe OLAF i‑ar fi considerat în mod public vinovați de o serie de fapte
         penale.

      b)     Aprecierea Tribunalului
       Cu privire la scurgerile de informații
      181    Potrivit reclamanților, pe de o parte, ar fi avut loc scurgeri de informații în ceea ce privește comunicarea dosarului Datashop
         – Planistat către autoritățile judiciare franceze. Pe de altă parte, aceste scurgeri de informații ar fi continuat.

      182    Tribunalul amintește că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei acțiuni în despăgubiri, reclamantului îi revine
         sarcina de a demonstra că sunt îndeplinite condițiile angajării răspunderii extracontractuale a Comunității în sensul articolului
         288 al doilea paragraf CE (Hotărârea Tribunalului din 19 martie 2003, Innova Privat-Akademie/Comisia, T‑273/01, Rec., p. II‑1093,
         punctul 23, și Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 2003, DLD Trading/Consiliul, T‑146/01, Rec., p. II‑6005, punctul 71).
         Astfel, în măsura în care reclamanții nu ar fi dovedit, în speță, că publicarea informațiilor relative la investigația care
         îi privea se datora unei divulgări de informați imputabilă OLAF, în principiu, nu i s‑ar putea reproșa acestuia o astfel de
         publicare (a se vedea în acest sens Hotărârea Nikolaou/Comisia, punctul 153 de mai sus, punctul 141).

      183    Cu toate acestea, există o atenuare a acestei norme în cazul în care un fapt cauzator de prejudicii a avut la origine mai
         multe cauze diferite, iar instituția comunitară nu a prezentat niciun element de probă care să permită să se stabilească care
         anume dintre aceste cauze era la originea faptului, deși instituția era cea mai în măsură să furnizeze probele în această
         privință, astfel încât se poate considera că incertitudinea care subzistă i se datorează acesteia (a se vedea în acest sens
         Hotărârea Curții din 8 octombrie 1986, Leussink-Brummelhuis/Comisia, 169/83 și 136/84, Rec., p. 2801, punctele 16 și 17).
         Trebuie să se aleagă această abordare pentru a examina dacă reclamanții au dovedit că anumite informații fuseseră divulgate
         de OLAF sau de unul dintre agenții săi, fără a afecta în acest stadiu aprecierea Tribunalului asupra aspectului dacă aceste
         eventuale divulgări reprezintă ilegalități săvârșite de OLAF (a se vedea în acest sens Hotărârea Nikolaou/Comisia, punctul
         153 de mai sus, punctul 142).

      –       Cu privire la existența și la conținutul scurgerilor de informații
      184    Este necesar să se sublinieze că existența unor scurgeri de informații trebuie să fie considerată un fapt notoriu în prezenta
         cauză. Într‑adevăr, Comisia a admis ea însăși în ședință că „a existat o comunicare către autoritățile judiciare naționale,
         că la un moment dat au avut loc cu siguranță scurgeri de informații, astfel încât, câteva săptămâni mai târziu, informațiile
         au apărut în presă”. În ciuda acestei recunoașteri generale privind existența unor scurgeri de informații, Comisia insistă
         asupra faptului că reclamanților le revine sarcina probei în ceea ce privește existența unor scurgeri de informații din cadrul
         OLAF. La rândul lor, reclamanții admit că nu dețin probe scrise că anumite persoane ar fi fost la originea acestor scurgeri
         de informații, ci un ansamblu de indicii și prezumții care indică faptul că acestea ar fi provenit de la OLAF.

      185    În această privință, trebuie să se constate că reproducerea exactă a intervenției secretarului general al Comisiei în fața
         Comitetului de supraveghere al OLAF din 3 septembrie 2003 dovedește existența unor scurgeri de informații. Este necesar să
         se citeze un pasaj din această reproducere exactă, a cărei înlăturare de la dosar a fost solicitată de către Comisie, care
         demonstrează existența unor dificultăți:

      „Cu privire la problemele legate de audierea persoanelor, sunt cu totul de acord, este vorba despre o adevărată problemă.
         Totul poate să meargă foarte bine dacă se menține această confidențialitate. Dacă există cu adevărat confidențialitate, un
         dosar pregătit de OLAF este transmis unui parchet, iar acesta va aprecia dacă trebuie sau [nu trebuie] audiate persoanele
         în cauză. Totul merge foarte bine dacă nu există scurgeri de informații. Din păcate, pentru moment, [în cadrul OLAF] totul
         iese la lumină. Prin urmare, așa‑numita confidențialitate – să presupunem că aș fi [domnul Franchet sau domnul Byk] și aș
         citi în Financial Times că sunt acuzat de deturnare de fonduri comunitare. Vă rog să mă scuzați, însă reputația mea ar fi distrusă. Nu există niciun
         remediu, chiar dacă ulterior are loc o disculpare completă, acești oameni sunt distruși profesional și chiar personal. Prin
         urmare, toate acestea reprezintă un lucru serios. Nu ne putem juca cu cariera, cu viața personală, cu integritatea persoanelor.
         Prin urmare, în opinia mea, în măsura în care scurgerile de informații nu au fost evitate, trebuie să existe o foarte mare
         atenție în legătură cu ceea ce se scrie și cu ceea ce se spune; se impune mai curând prudență.”

      186    În plus, conform notei secretariatului Comitetului de supraveghere al OLAF în atenția președintelui Comitetului de supraveghere,
         din 27 mai 2003:

      „Diverse articole apărute mai ales în presa germană și ulterior în presa franceză au informat despre transmiterea unor informații
         de către OLAF către Parchetul de pe lângă Tribunalul de Mare Instanță din Paris.

      Scurgerile de informații către presa germană par să fi fost bine sincronizate cu, pe de o parte, deplasările în Germania ale
         anumitor responsabili ai OLAF și, pe de altă parte, cu ceremoniile prilejuite de [a 50‑a] aniversare a Eurostat.

      Articolul anexat din ziarul Libération, publicat la 22 mai 2003, a fost redactat, se pare, exclusiv în baza transmiterii de către OLAF către Parchetul de pe lângă
         Tribunalul de Mare Instanță din Paris. Articolul este semnat de doi jurnaliști care lucrează la Bruxelles, ceea ce conduce
         la ideea că scurgerile de informații își au originea la Bruxelles, și nu la Paris.”

      187    De asemenea, potrivit raportului Comitetului de supraveghere al OLAF din 15 ianuarie 2004, întocmit la cererea Parlamentului
         European, în legătură cu problemele de procedură apărute în investigațiile privind Eurostat:

      „Derularea acestui caz a fost marcată de comunicarea de către OLAF, intenționată sau neintenționată, în presă și către instituții,
         a unor informații și a unor declarații care, întrucât implică drepturile individuale ale persoanelor investigate și buna desfășurare
         a investigației, ar fi trebuit să fie confidențiale.”

      188    Din nota din 1 iulie 2003 (a se vedea punctul 34 de mai sus) reiese de asemenea că scurgerile de informații erau un fapt cunoscut
         pentru directorul general al OLAF, dat fiind că acesta arătase următoarele: „În ceea ce privește scurgerile de informații,
         Serviciul de securitate al Comisiei face investigații.”

      189    În aceste condiții, trebuie subliniat că existența unor scurgeri de informații este deja suficient dovedită în baza documentelor
         menționate anterior.

      190    În răspunsurile la o întrebare scrisă adresată de Tribunal, reclamanții precizează că informațiile și termenii utilizați în
         scrisoarea și în nota OLAF din 19 martie 2003 se află la baza unei prime serii de articole sau de luări de poziție publice
         ale media sau ale parlamentarilor europeni care au avut în mod evident acces la aceste documente. Aceștia citează în această
         privință mai multe articole din presă.

      191    În observațiile sale privind răspunsul reclamanților, Comisia contestă faptul că articolele de presă prezentate dovedesc existența
         unor scurgeri de informații, în special provenind de la OLAF, și constată că este vorba despre o afirmație nedovedită. Comisia
         susține că nimic din cuprinsul acestor articole nu permite să se afirme că OLAF ar fi la originea scurgerilor de informații
         legate de transmiterea efectuată la 19 martie 2003 către autoritățile judiciare franceze sau a oricărui alt eveniment.

      192    În această privință, Tribunalul arată că articolele de presă prezentate de reclamanți confirmă existența unor scurgeri de
         informații. Acestea conțin trimiteri în special la o „sursă bine informată”, precum și citate directe din scrisoarea și din
         nota din 19 martie 2003, trimise către autoritățile judiciare franceze.

      193    În continuare, trebuie citate unele dintre aceste articole în scopul de a examina în detaliu conținutul scurgerilor de informații.

      194    Potrivit unui articol apărut în Süddeutsche Zeitung la 26 aprilie 2003:

      „Aceasta ar trebui să fie o zi de sărbătoare. La 16 mai, Biroul Statistic al Comunităților Europene va împlini 50 de ani […]
      S‑ar putea totuși ca sărbătoarea să fie mai puțin grandioasă decât se prevăzuse. Chiar înainte de acest mare jubileu, conducerea
         Eurostat este ținta unor critici. Potrivit unei informații primite de Süddeutsche Zeitung, unele audituri interne aduc acuzații grave. Este vorba despre «fonduri obscure» care și‑ar avea originea în fonduri ce provin
         de la organisme finanțate de Uniunea Europeană. De câteva luni, OLAF […] investighează intens subiectul.

      […] Cel mai târziu începând cu anul 1999, cel puțin 900 000 de euro – corespunzând veniturilor încasate de aceste «Data Shops»
         – au fost deturnați din conturi oficiale. Se bănuiește că înalți funcționari au deturnat fonduri în interes propriu prin aceste
         fonduri obscure.

      Se cunosc încă prea puține detalii. Trebuie să se prezume nevinovăția tuturor participanților până ce se dovedește contrariul.
         Dacă acuzațiile se vor menține, ne vom afla în prezența unei fraude deosebit de îndrăznețe. […]

      Bănuielile au vizat de asemenea conducerea, sub coordonarea francezului Yves Franchet. Franchet face parte dintre fondatorii
         societății Eurocost, care a primit mult timp ajutoare financiare de la Biroul Statistic. După cum arăta Parlamentul European
         în luna martie, Eurocost este acuzată în special că și‑a modificat bilanțul.

      […]
      Cu această nouă acuzație privind fonduri obscure, cazul Eurostat ar putea să ia proporții. Conform spuselor doamnei S., parlamentar
         european: «Dacă această acuzație gravă se confirmă, cazul va căpăta o nouă dimensiune» […]”

      195    La 16 mai 2003, în Financial Times a fost publicat un alt articol , potrivit căruia:

      „În Franța, Ministerul Public a deschis o anchetă penală legată de unele acuzații privind o «vastă operațiune de deturnare»
         de fonduri ce aparțin Uniunii Europene, care implică cele două cadre principale din conducerea Eurostat […]

      […]
      Anunțul efectuării unei anchete penale a apărut cu cinci zile înainte de cea de a 50‑a aniversare a Eurostat […]
      Pentru moment, este vorba despre urmărirea penală începută împotriva unui autor necunoscut, dispusă de Tribunalul de Mare
         Instanță din Paris. Aceasta a fost inițiată ca urmare a unei investigații a OLAF […] împotriva a doi înalți funcționari francezi,
         Yves Franchet, multă vreme director general al Eurostat, și Daniel Byk, director al uneia dintre cele șase direcții ale Eurostat.

      Potrivit dosarului transmis de către OLAF autorităților franceze la 1[9] martie, cei doi sunt bănuiți că au deschis un cont
         într‑o bancă de economii din Luxemburg, care a fost folosit pentru a acumula circa 900 000 de euro din fondurile care ar fi
         trebuit să parvină Eurostat.

      […]”
      196    Într‑un alt articol, scris de același jurnalist la Bruxelles, se menționează „[o] anchetă penală condusă de Ministerul Public
         din Franța cu privire la acuzațiile aduse domnului Yves Franchet, directorul general, și domnului Daniel Byk, unul dintre
         directorii instituției”, aceștia fiind „bănuiți că ar fi implicați în deschiderea, la o bancă de economii din Luxemburg, a
         unui cont bancar care nu era verificat de investigatorii financiari”. Acest articol se referă de asemenea la dosarele Eurocost,
         Eurogramme și CESD Communautaire.

      197    În plus, potrivit articolului apărut în La Voix du Luxembourg la 16 mai 2003, „după o investigație aprofundată și în conformitate cu o sursă bine informată, rezultă că acest caz este
         mult mai avansat decât părea a fi” și că „este dovedit că, într‑o scrisoare din 19 martie adresată Parchetului de pe lângă
         Tribunalul de Mare Instanță din Paris, directorul general al [OLAF] denunță identificarea unor «acțiuni frauduloase ce au
         cauzat un prejudiciu bugetului comunitar și care pot fi încadrate penal»”. Trebuie subliniat că acest articol conține citate
         directe din scrisoarea și din nota din 19 martie 2003, trimise autorităților judiciare franceze.

      198    În consecință, din aceste articole reiese că, foarte probabil, presa era în posesia anumitor informații privind transmiterea
         de informații către autoritățile judiciare franceze. În aceste articole se face trimitere la „fonduri obscure” și reclamanții
         sunt menționați nominal ca fiind susceptibili să fi pus la punct o parte sau întregul sistem.

      199    În plus, la 14 mai 2003, domnul Franchet a trimis secretarului general al Comisiei o scrisoare anonimă pe care o primise și
         care, potrivit acestuia, fusese trimisă unui ziar luxemburghez. Trebuie subliniat că această scrisoare anonimă, al cărei titlu
         este „A 50‑a aniversare a Eurostat”, conține extrase din scrisoarea și din nota din 19 martie 2003 trimise autorităților judiciare
         franceze și menționează în mod explicit numele reclamanților. Trebuie subliniat de asemenea că aceste extrase sunt similare
         cu cele care se găsesc în articolul apărut în La Voix du Luxembourg, citat la punctul 197 de mai sus.

      200    Pe de altă parte, din declarația din 16 mai 2003 privind Eurostat, care a fost difuzată prin comunicatul de presă din 19 mai
         2003 (IP/03/709) și pe care reclamanții au prezentat‑o ca răspuns la o întrebare scrisă adresată de Tribunal, reiese că Comisia
         „regret încălcarea caracterului confidențial al acestei investigații a OLAF, care cre[a] o situație dificilă, în primul rând
         pentru funcționarii menționați în media, însă și pentru Comisie, care nu e[ra] în măsură să decidă în legătură cu măsurile
         care eventual ar trebui luate, întrucât nu e[ra] în posesia unor informații corespunzătoare care să provină din investigația
         OLAF”. Comisia constatase în această declarație că „circul[au] informații în media legate de presupusele activități ilegale
         privind «datashops» ale Eurostat și de implicarea posibilă a [anumitor] funcționari [ai săi]” și că „aceste afirmații f[ăceau]
         obiectul unei investigații a OLAF, cu privire la anumite aspecte în legătură cu care OLAF transmisese un dosar Ministerului
         Public francez”.

      201    Astfel, în baza tuturor acestor documente, trebuie subliniat că, în linii generale, au existat scurgeri de informații și că
         reclamanții au aflat din presă de transmiterea dosarului Datashop – Planistat către autoritățile judiciare franceze, fapt
         necontestat de Comisie.

      202    În ceea ce privește posibilitatea de a considera că OLAF se face vinovat de aceste scurgeri de informații, în răspuns la întrebarea
         adresată de Tribunal în cadrul ședinței, Comisia a arătat că, dat fiind că informațiile conținute în transmiterea către autoritățile
         judiciare franceze fuseseră comunicate Comitetului de supraveghere al OLAF și serviciului juridic al Comisiei înainte ca aceste
         informații să apară în presă, nu se putea stabili în mod cert că scurgerile de informații nu puteau proveni decât de la OLAF.
         În această privință, Tribunalul consideră că este suficient să se constate că o eventuală scurgere de informații ce provine
         de la Comitetul de supraveghere al OLAF ar fi imputabilă OLAF și că, în orice caz, chiar dacă scurgerile de informații proveneau
         de la serviciul juridic al Comisiei, Comunitatea ar fi de asemenea responsabilă.

      203    În aceste împrejurări și dat fiind că nu a fost invocată de Comisie posibilitatea ca sursa scurgerii de informații să aibă
         o natură extracomunitară, cum ar fi autoritățile judiciare franceze, faptul că informația ar fi putut fi cunoscută prin intermediul
         acestor autorități extracomunitare nu înlătură prezumția că sursa acestei informații era OLAF sau o altă sursă aflată sub
         răspunderea Comunității.

      204    Prin urmare, trebuie să se considere că existența acestor scurgeri de informații este dovedită în ceea ce privește transmiterea
         dosarului Datashop – Planistat către autoritățile judiciare franceze. În plus, întrucât toate indiciile care figurează în
         dosar, precum și contextul acestuia (a se vedea analiza diferitelor documente efectuată mai sus) permit să se considere că
         sursa scurgerilor de informații este OLAF, și în lipsa indiciilor care să demonstreze că sursa ar fi mai degrabă serviciul
         juridic al Comisiei, trebuie să se prezume că sursa acestor scurgeri de informații este chiar OLAF.

      205    În ceea ce privește pretinsele scurgeri de informații legate de întrevederile reclamanților cu investigatorii OLAF între 23
         iunie și 4 iulie 2003 sau cele privind rapoartele, trebuie subliniat că documentele examinate mai sus nu demonstrează în mod
         explicit că ar fi avut loc scurgeri de informații în ceea ce privește întrevederile sau rapoartele menționate. Reclamanții
         nu au reușit să dovedească acest lucru nici prin intermediul articolelor din presă pe care le‑au furnizat. În consecință,
         existența acestor eventuale scurgeri de informații nu este suficient dovedită.

      206    Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că, în lipsa oricărui element de probă prezentat de către Comisie
         și care să urmărească să demonstreze că scurgerile de informații puteau să aibă o altă origine, OLAF răspunde pentru scurgerile
         de informații conținute în scrisoarea și în nota din 19 martie 2003 privind transmiterea dosarului Datashop – Planistat către
         autoritățile judiciare franceze și pentru faptul că aceste informații s‑au regăsit în presă în urma acestor scurgeri.

      207    Prin urmare, trebuie să se examineze dacă OLAF a încălcat o normă de drept care conferă drepturi particularilor.

      –       Analiza încălcărilor invocate ale unor norme de drept care conferă drepturi particularilor și care ar fi putut rezulta din
         divulgarea unor informații de către OLAF

      208    Reclamanții invocă în special încălcarea obligației de confidențialitate a investigațiilor OLAF, încălcarea principiului bunei
         administrări și încălcarea principiului prezumției de nevinovăție.

      209    În ceea ce privește principiul prezumției de nevinovăție, Tribunalul amintește că acest principiu, care constituie un drept
         fundamental, prevăzut la articolul 6 alineatul (2) din CEDO și la articolul 48 alineatul (1) din cartă, conferă particularilor
         drepturi a căror respectare este garantată de instanța comunitară (Hotărârea Tribunalului din 4 octombrie 2006, Tillack/Comisia,
         T‑193/04, Rec., p. II‑3995, punctul 121).

      210    Potrivit jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului, articolul 6 alineatul (2) din CEDO reglementează întreaga procedură
         penală, indiferent de soluția dată urmăririi penale, și nu numai examinarea temeiniciei acuzării. Această dispoziție garantează
         oricărei persoane dreptul de a nu fi declarată și nici tratată ca fiind vinovată de săvârșirea unei infracțiuni înainte ca
         vinovăția sa să fie stabilită de către o instanță. Prin urmare, aceasta impune în special ca, în exercitarea atribuțiilor
         lor, judecătorii unei instanțe să nu pornească de la prejudecata că învinuitul a săvârșit actul incriminat. Prezumția de nevinovăție
         este afectată de declarațiile sau de deciziile care reflectă sentimentul că persoana este vinovată, care incită publicul să
         creadă în vinovăția sa sau care anticipează aprecierea faptelor de către judecătorul competent (a se vedea Curtea Europeană
         a Drepturilor Omului, Hotărârea Panty împotriva Regatul Belgiei din 21 septembrie 2006, §§ 41 și 42).

      211    Pe de altă parte, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a hotărât că, deși principiul prezumției de nevinovăție consacrat
         la articolul 6 alineatul (2) din CEDO se numără printre elementele unui proces penal echitabil impus de articolul 6 alineatul
         (1) din CEDO, acesta nu se limitează la o garanție procedurală în materie penală: domeniul său de aplicare este mult mai extins
         și impune ca niciun reprezentant al unui stat să nu declare că o persoană este vinovată de săvârșirea unei infracțiuni înainte
         ca vinovăția sa să fie stabilită de către o instanță (a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Y. B. și
         alții împotriva Turciei din 28 octombrie 2004, § 43). Într‑adevăr, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a stabilit deja,
         în Hotărârea Allenet de Ribemont împotriva Franței din 10 februarie 1995 (seria A nr. 308, §§ 35 și 36), invocată de reclamanți,
         amintind că CEDO trebuie interpretată în sensul că garantează drepturi concrete și efective, iar nu teoretice și iluzorii,
         că o atingere a prezumției de nevinovăție poate să provină nu numai de la un judecător sau de la o instanță, ci de asemenea
         de la alte autorități publice. În această privință, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a subliniat importanța alegerii
         termenilor de către agenții statului în cadrul declarațiilor pe care le formulează înainte ca o persoană să fie judecată și
         declarată vinovată de săvârșirea unei infracțiuni. Ceea ce prezintă importanță în scopul aplicării articolului 6 alineatul
         (2) din CEDO este sensul real al declarațiilor în cauză, și nu forma lor literală. Cu toate acestea, aspectul dacă declarația
         unui agent public constituie o încălcare a principiului prezumției de nevinovăție trebuie soluționat în contextul împrejurărilor
         particulare în care a fost formulată declarația în litigiu (Hotărârea Y. B. și alții împotriva Turciei, citată anterior, §
         44).

      212    În plus, Curtea Europeană a Drepturilor Omului recunoaște că articolul 6 alineatul (2) din CEDO nu ar putea, în lumina articolului
         10 din CEDO, care garantează libertatea de exprimare, să împiedice autoritățile să informeze publicul asupra anchetelor penale
         în curs, însă impune ca aceste autorități să realizeze informarea cu toată discreția și cu toată reținerea pe care le impune
         respectarea prezumției de nevinovăție (Hotărârea Allenet de Ribemont împotriva Franței, punctul 211 de mai sus, § 38, și Hotărârea
         Y. B. și alții împotriva Turciei, punctul 211 de mai sus, § 47).

      213    Acest principiu își găsește expresia în obligația de confidențialitate care se impune OLAF, potrivit articolului 8 alineatul
         (2) din Regulamentul nr. 1073/1999.

      214    De asemenea, s‑a stabilit că, în temeiul obligației de solicitudine și al principiului bunei administrări, trebuie ca administrația,
         pe de o parte, să evite să ofere presei informații care ar putea cauza un prejudiciu funcționarului în cauză și, pe de altă
         parte, să ia toate măsurile necesare pentru a preveni, în cadrul instituției, orice formă de difuzare a informațiilor care
         ar putea avea un caracter compromițător față de acesta (a se vedea Ordonanța președintelui Tribunalului din 12 decembrie 1995,
         Connolly/Comisia, T‑203/95 R, Rec., p. II‑2919, punctul 35).

      215    În speță, reclamanții susțin că OLAF ar fi afirmat în mod public – inclusiv prin scurgeri de informații în presă – că se fac
         vinovați de o serie de fapte penale, fapt care ar fi incitat la a crede în vinovăția lor și ar fi anticipat aprecierea faptelor
         de către instanța franceză, încălcând astfel principiul prezumției de nevinovăție.

      216    Trebuie amintit că, spre exemplu, în articolul de presă din 16 mai 2003, apărut în Financial Times, citat la punctul 195 de mai sus, se arată clar, în baza unor informații care proveneau, după toate probabilitățile, din
         scurgeri de la OLAF, că reclamanții ar fi putut săvârși o „vastă operațiune de deturnare de fonduri comunitare”. Este evident
         că declarația încalcă principiul prezumției de nevinovăție în măsura în care aceasta reflectă sentimentul că reclamanții sunt
         vinovați și incită publicul să creadă în vinovăția lor.

      217    Astfel, permițând scurgerea unor informații care conțineau deja o astfel de declarație, OLAF a încălcat principiul prezumției
         de nevinovăție. Prin aceste scurgeri de informații a fost încălcată de asemenea obligația de confidențialitate a investigațiilor
         și, provocând divulgarea în presă a unor elemente sensibile ale investigațiilor, a fost adusă atingere interesului unei bune
         administrări, în măsura în care s‑a permis accesul publicului larg, în cursul procedurii de investigație, la informații confidențiale
         ale administrației.

      218    După cum s‑a constat deja mai sus, principiul prezumției de nevinovăție conferă drepturi particularilor. Trebuie subliniat
         că obligația de confidențialitate conferă de asemenea drepturi particularilor implicați într‑o investigație a OLAF, în măsura
         în care au dreptul să se aștepte ca investigațiile care îi privesc să fie efectuate respectând drepturile lor fundamentale.
         De asemenea, reclamanții au dreptul să invoce în speță principiul bunei administrări, în măsura în care acesta implică dreptul
         de a beneficia de respectarea confidențialității în propriile cauze.

      219    Trebuie subliniat că este vorba despre încălcări suficient de grave ale acestor norme de drept, în măsura în care OLAF trebuie
         să vegheze ca astfel de scurgeri de informații, ce încalcă drepturile fundamentale ale persoanelor vizate, precum prezumția
         de nevinovăție, să nu aibă loc, administrația nedispunând de nicio marjă de apreciere în ceea ce privește respectarea acestei
         obligații.

       Cu privire la trimiterea din 24 septembrie 2003
      220    Reclamanții susțin că OLAF a încălcat obligația de confidențialitate prin comunicarea, la 24 septembrie 2003, către președintele
         Comisiei a „Rezumatului cazurilor Eurostat încheiate în prezent”.

      221    Acest rezumat a fost trimis președintelui Comisiei de către directorul general al OLAF. Conform notei de transmitere, acesta
         din urmă i‑a transmis un „scurt rezumat al cazurilor Eurostat încheiate în prezent, care ar putea face obiectul unei eventuale
         difuzări”. În plus, directorul general a precizat că „nu se poate considera în niciun caz că această notă de sinteză reprezintă
         un raport final de investigație în sensul Regulamentului nr. 1073/1999”. În sfârșit, acesta a remarcat că „respectivul document
         de lucru, cu sens general, are scopul unic de a evidenția principalele concluzii care se desprind din investigațiile efectuate”.
         Rezumatul însuși indică pentru fiecare dosar (Eurocost, Eurogramme, Datashop, Planistat și CESD Communautaire) obiectul investigației,
         rezultatele și concluziile acesteia.

      222    În această privință, este suficient să se amintească faptul că, în temeiul articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1073/1999,
         OLAF poate transmite în orice moment instituției vizate informațiile obținute în cursul investigațiilor interne. În plus,
         reclamanții se contrazic în parte în argumentele lor, întrucât, pe de o parte, aceștia reproșează OLAF că nu a comunicat anumite
         informații Comisiei și, pe de altă parte, că i‑a adus la cunoștință alte informații. În plus, trebuie amintit că reclamanții
         fuseseră deja ascultați în legătură cu aceste dosare cu ocazia audierilor din iunie și din iulie 2003 și, prin urmare, aceștia
         nu ar putea pretinde că nu au fost ascultați înaintea acestei trimiteri.

      223    În orice caz, dat fiind că OLAF avea dreptul de a trimite acest document Comisiei, trebuie subliniat că nu poate răspunde
         pentru eventualitatea utilizării acestui document de către președintele Comisiei și a difuzării publice a acestuia în Parlamentul
         European. Acest aspect va fi examinat mai departe, în cadrul examinării eventualei conduite ilicite a Comisiei.

       Cu privire la luările de poziție ale directorului general al OLAF
      224    Reclamanții arată că directorul general al OLAF a luat poziție în legătură cu dosarul, calificându‑l drept grav și serios,
         atât în presă, cât și cu ocazia declarațiilor în fața Cocobu.

      225    În ceea ce privește pretinsele declarații de presă ale directorului general al OLAF, Tribunalul constată că reclamanții nu
         furnizează nicio probă. În plus, aceștia nu au dovedit prin ce anume declarația directorului general al OLAF, făcută într‑un
         interviu televizat, la 30 iunie 2003, potrivit căreia cazul Eurostat era un „caz grav” adusese atingere confidențialității
         cauzei. În orice caz, reclamanții nu furnizează niciun element de natură să permită verificarea conținutului declarațiilor
         televizate menționate.

      226    În legătură cu declarațiile directorului general al OLAF în fața Cocobu la 30 iunie și la 16 iulie 2003, reclamanții nu au
         demonstrat nici prin ce anume faptul că acesta a calificat dosarul Eurostat drept „anormal” și „ieșit din tipare” a adus atingere
         confidențialității cauzei.

      227    Cu toate acestea, reclamanții invocă de asemenea în această privință încălcarea principiului prezumției de nevinovăție.

      228    În această privință, trebuie să se examineze ceea ce a spus directorul general al OLAF cu ocazia declarațiilor în fața Cocobu.
         Potrivit notei din 1 iulie 2003, directorul general al OLAF a constatat, cu ocazia intervenției, la 30 iunie 2003, în fața
         Cocobu, că „OLAF continuă investigația internă și că domnul Franchet și domnul Byk vor fi ascultați, investigația neputând
         fi totuși terminată la sfârșitul lui iunie”. Acesta a afirmat în plus că „[î]n ceea ce privește chestiunea de a nu fi luat
         măsuri disciplinare precum suspendarea, [acesta] a menționat ezitările OLAF, însă a arătat în special că OLAF nu a dorit să
         compromită investigația internă trăgând imediat semnalul de alarmă”. Pe de altă parte, directorul general a subliniat că „în
         niciun moment domnul Franchet și domnul Byk nu au încercat să influențeze investigația”. Cu ocazia intervenției din 16 iulie
         2003 în fața Cocobu, directorul general al OLAF a subliniat: „faptul că un director general era implicat avea un caracter
         cu totul excepțional” și „inițial, acest element nu apăruse”. Acesta a menționat în plus că „un raport de audit nu implică
         în mod necesar existența unor probe”. Directorul general a constatat de asemenea că domnul Franchet fusese informat despre
         deschiderea investigațiilor, precum și despre transmiterea rezultatelor către autoritățile judiciare luxemburgheze.

      229    Trebuie subliniat că, în ciuda faptului că directorul general al OLAF a menționat explicit numele reclamanților cu ocazia
         intervențiilor în fața Cocobu, nu s‑ar putea considera că acesta a încălcat principiul prezumției de nevinovăție. Într‑adevăr,
         afirmațiile sale aveau mai degrabă un caracter informativ, în special ca răspuns la întrebările membrilor Cocobu, decât unul
         de natură să incite la a crede în vinovăția reclamanților.

      230    În aceste împrejurări, OLAF nu a încălcat principiul prezumției de nevinovăție în această privință.

      3.     Cu privire la pretinsele greșeli legate de întocmirea și de comunicarea notelor și a rapoartelor finale
      a)     Argumentele părților
      231    Reclamanții se referă la Decizia Ombudsmanului din 3 iulie 2003 privind plângerea împotriva OLAF înregistrată cu referința
         1625/2002/IJH, potrivit căreia principiul bunei administrări presupune ca investigațiile administrative ale OLAF să fie efectuate
         „cu precauție, imparțialitate și obiectivitate”. Or, nu aceasta ar fi situația în speță.

      232    Într‑adevăr, OLAF ar fi desprins deja concluzii într‑o notă din 1 iulie 2002, referitoare la dosarul Eurocost, deși era departe
         de a fi terminat cercetarea în acest dosar și de a‑l fi ascultat pe domnul Franchet, care ar fi fost vizat totuși în trimiterea
         din 4 iulie 2002 către autoritățile judiciare luxemburgheze.

      233    În plus, nici „Rezumatul cazurilor Eurostat încheiate în prezent” din 24 septembrie 2003, nici rapoartele finale ale OLAF
         nu luau în considerare elementele comunicate de reclamanți în cursul audierilor din iunie și din iulie 2003 privind dosarele
         Eurocost, Datashop – Planistat și CESD Communautaire. De asemenea, OLAF nu ar fi argumentat motivele pentru care nu le‑ar
         fi luat în considerare. Simplul fapt de a menționa că persoanele vizate contestă răspunderea lor nu ar însemna că acestea
         ar fi fost în mod eficient ascultate de investigatorii OLAF.

      234    În plus, OLAF nu ar fi prezentat concluziile sale reclamanților înainte de întocmirea rapoartelor finale, încălcând astfel,
         din nou, dreptul lor de a fi ascultați.

      235    Reclamanții subliniază că, potrivit considerentului (10) al Regulamentului nr. 1073/1999, concluziile unei investigații se
         pot baza exclusiv pe elementele care au valoare probatorie. Prin urmare, OLAF ar trebui să țină cont de toate elementele din
         cadrul investigației pentru a‑și argumenta concluziile și nu ar putea să le interpreteze în scopul de a susține cauza sau
         obiectivul dinainte stabilit.

      236    Pe de altă parte, OLAF ar fi făcut presiuni semnificative asupra autorităților judiciare naționale pentru ca acestea să înceapă
         urmărirea penală a reclamanților. În fapt, comunicarea de către OLAF autorităților judiciare franceze a rapoartelor finale
         privind dosarele CESD Communautaire și Datashop – Planistat ar încălca articolul 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1073/1999,
         întrucât măsurile disciplinare și judiciare care trebuiau luate în urma rapoartelor finale ar fi de competența instituției
         respective, și nu a OLAF.

      237    În legătură cu obligația de a efectua investigațiile cu precauție și imparțialitate, Comisia subliniază că OLAF poate decide
         el însuși momentul în care consideră că trebuie să transmită informațiile obținute în cursul unei investigații. Comisia contestă
         faptul că investigatorii au indicat că ar fi transmis informațiile în lipsa unei cunoașteri exacte și complete a faptelor
         la care se referă. Reclamanții ar recunoaște ei înșiși că ar fi fost ascultați de investigatorii OLAF. Cu toate acestea, investigatorii
         nu ar fi putut să îi asculte decât în momentul în care stadiul avansat al investigației ar fi permis acest lucru, ceea ce
         ar relativiza afirmația reclamanților potrivit căreia aceștia nu ar fi fost ascultați decât la cerere.

      238    În ceea ce privește neluarea în considerare a elementelor comunicate OLAF de către reclamanți cu ocazia audierilor din iunie
         și din iulie 2003, Comisia constată că dosarele în cauză sunt în prezent de competența autorităților judiciare franceze și
         luxemburgheze și că, în consecință, acesta consideră că nu trebuie să se pronunțe asupra fondului acestor dosare în cadrul
         prezentei cauze. În orice caz, OLAF nu ar fi obligat să împărtășească punctul de vedere al reclamanților. În plus, „Rezumatul
         cazurilor Eurostat încheiate în prezent” precizează că funcționarii vizați ar fi fost ascultați și că aceștia ar contesta
         răspunderea lor.

      239    În ceea ce privește pretinsele presiuni ale OLAF asupra autorităților judiciare franceze, legate de faptul că ar fi fost de
         competența Comisiei, și nu a OLAF, să efectueze comunicarea rapoartelor în temeiul articolului 9 alineatul (4) din Regulamentul
         nr. 1073/1999, Comisia subliniază că această dispoziție nu împiedică în niciun fel OLAF să adreseze cu titlu de informare
         raportul final al unei investigații interne către o autoritate judiciară națională, în special dacă aceasta a fost deja sesizată
         în legătură cu informațiile respective în cursul investigației. Această dispoziție ar stabili exclusiv în sarcina instituției
         vizate răspunderea de a lua, în urma rezultatelor unei investigații interne, măsurile disciplinare și judiciare pe care le
         consideră corespunzătoare.

      b)     Aprecierea Tribunalului
      240    În primul rând, în ceea ce privește nota din 1 iulie 2002, este suficient să se sublinieze că această notă nu conține nicio
         referire la domnul Franchet, nici măcar implicită. În orice caz, dat fiind că Tribunalul a constatat deja că domnul Franchet
         ar fi trebuit ascultat în legătură cu transmiterea dosarului Eurocost către autoritățile judiciare luxemburgheze, nu mai este
         necesar să se examineze aspectul dacă ar fi trebuit ca acesta să fie ascultat în legătură cu această notă, care făcea parte
         din dosarul trimis autorităților menționate.

      241    În al doilea rând, în ceea ce privește pretinsa neluare în considerare, cu ocazia întocmirii rapoartelor finale, a elementelor
         comunicate de către reclamanți, este suficient să se constate că reclamanții se limitează să prezinte pe larg faptele, fără
         a aduce totuși nicio dovadă în susținerea acestora. În plus, nu este de competența Tribunalului să reexamineze aceste dosare.
         Mai mult, după cum constată Comisia, OLAF și investigatorii săi nu sunt obligați să împărtășească punctul de vedere al reclamanților.
         Pe de altă parte, în „Rezumatul cazurilor Eurostat încheiate în prezent” din 24 septembrie 2003, s‑a subliniat că funcționarii
         vizați, ascultați de serviciile OLAF, au contestat răspunderea lor pentru faptele care li se impută, estimând în special că
         au acționat întotdeauna în interesul Comisiei.

      242    În plus, în ceea ce privește argumentul reclamanților potrivit căruia concluziile unei investigații se pot baza exclusiv pe
         elementele care au valoare probatorie și, prin urmare, OLAF ar trebui să ia în considerare toate elementele din cadrul investigației,
         fără să le interpreteze în scopul de a susține cauza sau obiectivul dinainte stabilit, este suficient să se constate că reclamanții
         nu au probat în niciun fel faptul că OLAF și‑ar fi întemeiat concluziile pe elemente de probă nepertinente sau că și‑ar fi
         fixat dinainte un anumit obiectiv.

      243    Pe de altă parte, în ceea ce privește pretinsa încălcare a obligației de motivare prin faptul că OLAF nu ar fi explicat motivele
         pentru care nu a luat în considerare observațiile reclamanților, este suficient să se sublinieze că, potrivit unei jurisprudențe
         constante, încălcarea obligației de motivare, consacrată la articolul 253 CE, nu este, în sine, de natură să angajeze răspunderea
         Comunității (Hotărârea Curții din 15 septembrie 1982, Kind/CEE, 106/81, Rec., p. 2885, punctul 14, Hotărârea Curții din 6
         iunie 1990, AERPO și alții/Comisia, C‑119/88, Rec., p. I‑2189, punctul 20, și Hotărârea Curții din 30 septembrie 2003, Eurocoton
         și alții/Consiliul, C‑76/01 P, Rec., p. I‑10091, punctul 98, Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie 1995, Nölle/Consiliul
         și Comisia, T‑167/94, Rec., p. II‑2589, punctul 57, Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 1995, Exporteurs in Levende Varkens
         și alții/Comisia, T‑481/93 și T‑484/93, Rec., p. II‑2941, punctul 104, Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2001, Cordis/Comisia,
         T‑18/99, Rec., p. II‑913, punctul 79, și Hotărârea Tribunalului din 6 decembrie 2001, Emesa Sugar/Consiliul, T‑43/98, Rec.,
         p. II‑3519, punctul 63). Prin urmare, acest argument trebuie respins.

      244    În orice caz, obligația de motivare nu implică cerința de a discuta toate aspectele de fapt și de drept invocate de către
         persoanele interesate în cursul procedurii (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 17 ianuarie 1984, VBVB și VBBB/Comisia,
         43/82 și 63/82, Rec., p. 19, punctul 22, Hotărârea Tribunalului din 5 decembrie 2002, Stevens/Comisia, T‑277/01, RecFP, p. I‑A‑253
         și II‑1273, punctul 71, și Hotărârea Tribunalului din 1 aprilie 2004, N/Comisia, T‑198/02, RecFP, p. I‑A‑115 și II‑507, punctul
         109).

      245    Prin urmare, reclamanții nu s‑ar putea prevala de faptul că OLAF nu ar fi ținut cont de toate elementele și observațiile comunicate
         de aceștia.

      246    În al treilea rând, în ceea ce privește argumentul reclamanților potrivit căruia OLAF nu ar fi prezentat concluziile sale
         reclamanților înainte de întocmirea rapoartelor finale, încălcând astfel dreptul lor de a fi ascultați, este suficient să
         se constate că reclamanții au fost ascultați la sfârșitul lunii iunie și la începutul lunii iulie în legătură cu dosarele
         în cauză, și anume înainte ca OLAF să întocmească aceste rapoarte, în septembrie 2003. Dreptul de a fi ascultat nu impune
         ca OLAF să prezinte concluziile sale reclamanților.

      247    În al patrulea rând, în ceea ce privește comunicarea rapoartelor finale către autoritățile judiciare naționale și pretinsele
         presiuni exercitate asupra acestora, trebuie amintit că, în temeiul articolului 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1073/1999,
         rapoartele redactate în urma unei investigații interne și orice informații conexe utile sunt transmise instituției, organismului,
         oficiului sau agenției respective, care, în urma investigațiilor interne, ia acele măsuri, îndeosebi disciplinare sau judiciare,
         pe care rezultatele investigațiilor le reclamă și raportează aceste măsuri directorului OLAF.

      248    Trebuie amintit de asemenea că, în temeiul articolului 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1073/1999, directorul OLAF transmite
         autorităților judiciare din statul membru respectiv informațiile obținute de OLAF în cursul investigațiilor interne asupra
         unor fapte pentru care s‑ar putea începe urmărirea penală.

      249    În speță, OLAF transmisese deja informații în temeiul articolului 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1073/1999 către autoritățile
         judiciare franceze. Trebuie subliniat că articolul 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1073/1999 nu împiedică OLAF să adreseze
         cu titlu de informare raportul final al unei investigații interne către o autoritate judiciară națională, în special dacă
         aceasta a fost deja sesizată în legătură cu informațiile respective în cursul investigației. Articolul 9 alineatul (4) din
         regulamentul menționat stabilește exclusiv în sarcina instituției respective răspunderea de a lua, în urma rezultatelor unei
         investigații interne, măsuri disciplinare și judiciare și de a raporta aceste măsuri directorului OLAF.

      250    În orice caz, reclamanții nu au reușit să demonstreze că OLAF ar fi făcut în mod efectiv presiuni semnificative asupra autorităților
         judiciare franceze.

      251    Din cele de mai sus reiese că reclamanții nu au reușit să demonstreze că, în ceea ce privește întocmirea și comunicarea notelor
         și a rapoartelor finale, conduita OLAF ar fi fost ilicită, cu excepția comportamentului ilegal deja constatat cu ocazia examinării
         transmiterii de informații către autoritățile judiciare luxemburgheze și franceze.

      4.     Cu privire la refuzul accesului la documente
      a)     Argumentele părților
      252    Reclamanții susțin că, prin faptul că a refuzat să le comunice dosarul în integralitatea sa, OLAF a săvârșit un act de administrare
         defectuoasă, în plus față de atingerea adusă drepturilor lor fundamentale. Într‑adevăr, niciun element din reglementarea relevantă
         nu ar justifica refuzul comunicării dosarului instrumentat și, a fortiori, a raportului investigației (externe sau interne) unei persoane vizate de OLAF, indiferent dacă investigația a fost încheiată
         integral sau parțial.

      253    Nu s‑ar putea recunoaște în favoarea OLAF dreptul de a refuza accesul la documentele sale pe motivul de ordin general de a
         garanta eficiența și confidențialitatea misiunii care îi este încredințată, precum și pe motivul independenței sale. Accesul
         la documente reprezentând un drept fundamental, orice limitare eventuală ar trebui interpretată în mod restrictiv.

      254    Comisia arată că OLAF nu s‑a opus într‑un mod ilegal accesului la documente, întrucât nu are nicio obligație în acest sens
         în etapa preliminară a investigației. Accesul la dosar ar fi deschis numai într‑o etapă ulterioară, dacă, în urma rapoartelor
         OLAF, se iau măsuri în cadrul unei proceduri disciplinare și/sau judiciare. În plus, documentele relevante ar fi fost prezentate
         reclamanților în cursul audierilor lor, în funcție de întrebările care li se adresau.

      b)     Aprecierea Tribunalului
      255    Trebuie amintit că OLAF nu este obligat să permită unui funcționar comunitar care se pretinde vizat de o investigație internă
         – înainte de a fi luată de către AIPN o decizie finală care îi cauzează un prejudiciu – accesul la documentele care fac obiectul
         unei astfel de investigații sau la cele întocmite de OLAF cu această ocazie; altfel, ar putea fi afectate eficacitatea și
         confidențialitatea misiunii atribuite OLAF, precum și independența acestuia. În particular, simplul fapt că o parte dintr‑un
         dosar confidențial de investigație pare să fi fost comunicată presei în mod ilegal nu justifică, în sine, derogarea în favoarea
         funcționarului care pretinde că este vizat, de la confidențialitatea acestui dosar și a investigației efectuate de OLAF. Respectarea
         dreptului la apărare al funcționarului în cauză este garantată în mod suficient prin articolul 4 din Decizia 1999/396 (Ordonanța
         Tribunalului din 18 decembrie 2003, Gómez-Reino/Comisia T‑215/02, RecFP, p. I‑A‑345 și II‑1685, punctul 65, Hotărârea Nikolaou/Comisia,
         punctul 153 de mai sus, punctul 241).

      256    Prin urmare, articolul 4 din Decizia 1999/396 nu obligă OLAF să permită accesul la documentele care fac obiectul unei investigații
         interne sau la cele întocmite chiar de OLAF, în special datorită faptului că o interpretare a dispoziției menționate în sensul
         că ar exista o astfel de obligație ar împiedica activitatea acestui organism (Hotărârea Nikolaou/Comisia, punctul 153 de mai
         sus, punctul 242).

      257    Această abordare nu este în contradicție cu respectarea dreptului la o bună administrare, prevăzut la articolul 41 din cartă,
         potrivit căruia acest drept presupune dreptul de acces al oricărei persoane la dosarul propriu, cu respectarea intereselor
         legitime legate de confidențialitate și de secretul profesional și comercial. Astfel, conform acestui principiu, accesul la
         dosar poate fi refuzat atunci când respectarea confidențialității o impune.

      258    Dat fiind că această interpretare exclude orice obligație pentru OLAF de a permite accesul la dosarul său înainte de adoptarea
         raportului său final, trebuie să se respingă argumentul reclamanților privind accesul la dosarul investigației.

      259    În ceea ce privește accesul la raportul final, trebuie să se constate că niciuna dintre obligațiile care rezultă din articolul
         4 din Decizia 1999/396 nu se referă la acest aspect. În ceea ce privește principiul contradictorialității, existența unei
         ilegalități în ceea ce privește OLAF nu ar putea fi dovedită decât în ipoteza în care raportul final ar fi publicat sau în
         măsura în care acesta ar fi urmat de adoptarea unui act cauzator de prejudiciu (a se vedea în acest sens, prin analogie, Hotărârea
         Nikolaou/Comisia, punctul 153 de mai sus, punctele 267 și 268).

      260    În speță, nu se invocă faptul că rapoartele ar fi fost publicate fără să fi fost comunicate în prealabil reclamanților. În
         măsura în care destinatarii rapoartelor finale, și anume Comisia și autoritățile judiciare franceze sau luxemburgheze, ar
         avea intenția să adopte un astfel de act în legătură cu reclamanții în baza rapoartelor finale, aceste autorități, și nu OLAF,
         sunt cele care, dacă este cazul, trebuie să permită accesul reclamanților la aceste rapoarte, potrivit propriilor norme procedurale
         (a se vedea în acest sens Hotărârea Nikolaou/Comisia, punctul 153 de mai sus, punctul 269).

      261    Trebuie prin urmare să se considere că OLAF nu a săvârșit nicio ilegalitate în speță în ceea ce privește accesul la rapoartele
         finale.

      262    În orice caz, astfel cum rezultă de la punctul 47 de mai sus, reclamanții au avut, la cerere, acces la rapoartele finale,
         cu excepția raportului final de investigație privind dosarul Planistat, în ceea ce privește capitolul referitor la investigația
         externă din dosarului Datashop – Planistat.

      5.     Cu privire la soluționarea cazului Eurostat într‑un termen rezonabil și la încălcarea articolelor 6 și 11 din Regulamentul
         nr. 1073/1999

      a)     Argumentele părților
      263    Reclamanții reproșează OLAF faptul că, în urma investigațiilor, rapoarte finale nu s‑au întocmit decât la 25 septembrie 2003,
         ceea ce înseamnă la aproape trei ani de la începerea investigațiilor în dosarele Eurocost și Datashop – Planistat sau trei
         ani și jumătate de la sesizarea OLAF în aceste cazuri și, respectiv, 18 luni de la începerea investigațiilor în dosarul CESD
         Communautaire sau aproape doi ani de la sesizarea OLAF în acest dosar. Prin urmare, aceste termene nu ar fi rezonabile și
         nu ar fi justificate în raport cu termenul de 9 luni prevăzut la articolul 11 alineatul (7) din Regulamentul nr. 1073/1999
         și cu obligația prevăzută la articolul 6 alineatul (5) din același regulament ca investigațiile să se desfășoare fără întrerupere
         pe o perioadă care trebuie să fie proporțională cu împrejurările și cu complexitatea cazului.

      264    În fapt, domnul Franchet ar fi comunicat către OLAF rapoartele de audit care stau la baza investigațiilor încă din martie
         2000 (în cazul Eurocost) și din noiembrie 2001 (în cazul CESD Communautaire). Controlorul financiar ar fi avut la dispoziție
         raportul de audit privind dosarul Datashop – Planistat din februarie 2000 și l‑ar fi transmis către OLAF în martie 2000. OLAF
         nu ar fi început investigațiile decât la 6 octombrie 2000 în dosarele Eurocost și Datashop – Planistat și la 18 martie 2002
         în dosarul CESD Communautaire, fiind necesare astfel opt luni (în cazurile Eurocost și Datashop – Planistat) și, respectiv,
         patru luni (în cazul CESD Communautaire) pentru a decide începerea unei investigații, fără să fi găsit, cu toate acestea,
         timpul necesar pentru a asculta reclamanții.

      265    Potrivit reclamanților, OLAF nu a informat niciodată Comitetul său de supraveghere asupra motivelor pentru care nu a fost
         posibilă încheierea investigației în termenul de 9 luni și nici asupra momentului estimat al încheierii investigației.

      266    În consecință, prin faptul că s‑a consacrat mult timp începerii investigațiilor, efectuării și finalizării acestora, precum
         și prin sesizarea autorităților judiciare în condiții puțin coerente și în baza unor investigații incomplete și nefinalizate,
         OLAF ar fi avut o conduită care ar fi încălcat noțiunea de termen rezonabil și principiile bunei administrări și bunei gestiuni.

      267    În plus, reclamanții ar fi suferit un prejudiciu din cauza acestui termen și ar fi întemeiați să critice durata excesivă a
         unei investigații chiar înainte de a fi implicați mod activ într‑o astfel de investigație sau înainte ca implicarea lor în
         această investigație să fie cunoscută.

      268    Comisia recunoaște că între momentul în care au fost comunicate către OLAF diferitele dosare, cel în care au început investigațiile
         și cel în care aceste investigații au fost încheiate s‑a scurs un lung interval de timp. Acest interval de timp s‑ar explica
         în parte chiar prin instituirea OLAF, care și‑ar fi început activitatea la 1 iunie 1999 cu personalul fostei task‑force „Coordonarea
         luptei antifraudă”, pe care a înlocuit‑o. Sosirea noilor agenți s‑ar fi desfășurat în etape începând de la mijlocul anului
         2001 până la mijlocul anului 2002, această schimbare de personal implicând o reorganizare completă a serviciului și modificări
         în structura de conducere, precum și reatribuirea unor dosare.

      269    Cu toate acestea, termenului nu ar fi în sine nerezonabil dacă se ține cont de gradul de complexitate al cazului. În fapt,
         OLAF ar fi fost sesizat punctual cu diferite dosare privind acest caz, iar întreaga dimensiune a problemei ar fi apărut abia
         după compararea acestor dosare diferite, fapt care s‑ar fi realizat numai după un anumit timp.

      b)     Aprecierea Tribunalului
      270    Trebuie amintit că, în temeiul articolului 6 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1073/1999, investigațiile se desfășoară fără
         întrerupere pe o perioadă care trebuie să fie proporțională cu împrejurările și cu complexitatea cazului.

      271    În plus, articolul 11 alineatul (7) din Regulamentul nr. 1073/1999 prevede că directorul informează Comitetul de supraveghere
         asupra motivelor pentru care nu a fost încă posibilă încheierea investigației și asupra momentului estimat al încheierii acesteia.

      272    Astfel, trebuie să se constate că Regulamentul nr. 1073/1999 nu prevede niciun termen precis și imperativ pentru încheierea
         investigațiilor de către OLAF.

      273    În această privință, trebuie amintit că obligația de a respecta un termen rezonabil în desfășurarea procedurilor administrative
         constituie un principiu general de drept comunitar a cărui respectare este asigurată de instanța comunitară și care este de
         altfel preluat, drept componentă a dreptului la o buna administrare, de articolul 41 alineatul (1) din cartă (Hotărârea Tribunalului
         din 11 aprilie 2006, Angeletti/Comisia, T‑394/03, punctul 162).

      274    Prin urmare, procedura desfășurată în fața OLAF nu poate fi prelungită dincolo de un termen rezonabil, care trebuie apreciat
         în funcție de circumstanțele cazului.

      275    În speță, din dosar reiese că OLAF dispunea de rapoartele de audit privind dosarele Datashop, Eurocost și CESD Communautaire
         de la 17 martie 2000, de la 12 aprilie 2000 și, respectiv, de la 15 noiembrie 2001.

      276    Din dosar reiese de asemenea că OLAF a început investigațiile interne în dosarele Datashop și Eurocost la 6 octombrie 2000,
         iar în dosarul CESD Communautaire la 18 martie 2002. Astfel, a fost nevoie de aproape șapte luni, și, respectiv, șase luni,
         pentru a începe investigațiile în cazurile Datashop și Eurocost și de patru luni în cazul CESD Communautaire.

      277    Aceste investigații au fost încheiate prin rapoartele finale de investigație la 25 septembrie 2003. Prin urmare, investigațiile
         efectuate în cazurile Datashop și Eurocost au fost încheiate la aproape trei ani și jumătate de la sesizarea OLAF și la aproape
         trei ani de la începerea lor; investigația efectuată în cazul CESD Communautaire a fost încheiată la aproximativ un an și
         zece luni de la sesizarea OLAF și la un an și jumătate de la începerea sa.

      278    Trebuie subliniat că aceste termene pot fi considerate relativ lungi.

      279    Astfel cum recunoaște Comisia însăși, între momentul în care au fost comunicate către OLAF diferitele dosare, cel în care
         au început investigațiile și cel în care aceste investigații au fost încheiate s‑a scurs un lung interval de timp. Acest interval
         de timp s‑ar explica în parte chiar prin instituirea OLAF, care și‑ar fi început activitatea la 1 iunie 1999 cu personalul
         fostei task‑force „Coordonarea luptei antifraudă”, pe care a înlocuit‑o. Sosirea noilor agenți s‑ar fi desfășurat în etape,
         începând de la mijlocul anului 2001 până la mijlocul lui 2002, această schimbare de personal implicând o reorganizare completă
         a serviciului și modificări în structura de conducere, precum și reatribuirea unor dosare.

      280    Tribunalul consideră că astfel de explicații nu pot, prin ele însele, să justifice aceste termene lungi. Într‑adevăr, după
         cum constată în mod întemeiat reclamanții, funcționarii vizați nu trebuie să fie afectați de deficiențele privind organizarea
         administrativă a serviciilor Comisiei. Faptul că OLAF a întâmpinat dificultăți legate de începerea activității nu poate constitui
         o cauză de exonerare a răspunderii Comisiei.

      281    Cu toate acestea, după cum subliniază Comisia, trebuie să se țină cont și de gradul de complexitate al cazului. Complexitatea
         cazului Eurostat, inerentă diferitelor investigații pe care le‑a necesitat și eventualei interacțiuni între acestea din urmă
         nu este contestată și reiese din dosar.

      282    În consecință, nu se poate considera că termenele nu sunt rezonabile în circumstanțele prezentului caz.

      283    În ceea ce privește argumentul reclamanților potrivit căruia OLAF nu a informat niciodată Comitetul său de supraveghere asupra
         motivelor pentru care nu a fost posibilă încheierea investigației în termenul de 9 luni și nici asupra momentului estimat
         al încheierii investigației, este suficient să se constate că, inclusiv în cazul în care aceasta ar fi fost situația în speță,
         reclamanții nu au demonstrat că este vorba despre o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care are ca obiect
         acordarea de drepturi particularilor.

      284    În aceste împrejurări, trebuie să se respingă motivul reclamanților privind un pretins termen nerezonabil al investigațiilor.

      285    Din considerațiile de mai sus reiese că OLAF a săvârșit mai multe greșeli susceptibile să angajeze răspunderea Comunității.
         Aceste greșeli constau în transmiterea de informații către autoritățile judiciare luxemburgheze și franceze fără să fi ascultat
         în prealabil reclamanții și Comitetul de supraveghere și în scurgerile de informații privind transmiterea dosarului Datashop
         – Planistat către autoritățile judiciare franceze.

      B –  Cu privire la caracterul ilicit al conduitei Comisiei
      1.     Cu privire la divulgarea unor informații de către Comisie
      a)     Argumentele părților
      286    Reclamanții susțin că instituțiile sunt obligate să asigure respectarea confidențialității investigațiilor efectuate de OLAF
         și a drepturilor legitime ale persoanelor implicate, în temeiul articolului 12 alineatul 3 din Regulamentul nr. 1073/1999,
         precum și respectarea drepturilor fundamentale, ceea ce nu ar fi făcut Comisia.

      287    În speță, transmiterea unor informații sau a unor rapoarte de către OLAF autorităților judiciare naționale ar fi condus la
         „scurgeri de informații mai mult sau mai puțin orchestrate, cel mai probabil intenționate, din partea OLAF”, ceea ce ar fi
         determinat o campanie mediatică de denigrare a reclamanților, care ar fi adus o gravă atingere drepturilor lor legitime, onoarei
         și demnității lor. De asemenea, după audierile reclamanților de către investigatorii OLAF, presa ar fi luat cunoștință de
         elemente extrem de precise ale cazului Eurostat. Astfel, Comisia nu ar fi garantat respectarea confidențialității. Pe de altă
         parte, reclamanții subliniază că aceste fapte nu sunt contestate de Comisie.

      288    În plus, Comisia ar fi procedat ea însăși la difuzarea unor informații, încălcând obligația sa de confidențialitate, precum
         și principiile contradictorialității și al prezumției de nevinovăție. Reclamanții se referă la un comunicat de presă din 9
         iulie 2003, în care Comisia a anunțat că inițiază procedurile disciplinare împotriva a trei dintre funcționarii săi. Chiar
         dacă în acest comunicat se preciza că inițierea procedurilor amintite a fost hotărâtă fără să se încalce principiul prezumției
         de nevinovăție, acesta intervenea într‑un context care în mod necesar aducea atingere drepturilor legitime ale reclamanților.
         În plus, în acest comunicat de presă, Comisia ar fi făcut publice elemente confidențiale privind cazul Eurostat bazându‑se
         pe investigații în cursul cărora reclamanții nu fuseseră ascultați în prealabil.

      289    Pe de altă parte, la 24 septembrie 2003, Comisia ar fi difuzat în cadrul Parlamentului European trei documente care îi acuză
         sau îi critică pe reclamanți (a se vedea punctul 42 de mai sus), care nu ar fi fost în prealabil comunicate reclamanților
         și în legătură cu care aceștia din urmă nu ar fi avut, prin urmare, ocazia să formuleze observații și care nu ar fi fost comunicate
         reclamanților decât la cererea acestora, la 10 octombrie 2003, în ciuda largii difuzări a acestor documente în incinta instituțiilor
         și în presă începând cu 25 septembrie 2003.

      290    Reclamanții arată că, deși documentele în cauză, care provin de la task‑force și de la SAI, nu îi acuză în mod specific și
         individual pe aceștia, dat fiind că misiunea acestor organisme nu era de a se pronunța în mod formal asupra existenței unei
         fraude sau de a acuza pe cineva în mod individual, simplul fapt că acestea cuprind semne de întrebare privind legalitatea
         anumitor elemente constatate constituie un prejudiciu pentru aceștia.

      291    În replică, reclamanții susțin că această difuzare a fost efectuată cu încălcarea Acordului‑cadru privind relațiile dintre
         Parlamentul European și Comisie (anexa XIII la Regulamentul de procedură al Parlamentului European), potrivit căruia cele
         două instituții trebuie să respecte, în cadrul oricărei informări confidențiale, în special „drepturile fundamentale ale persoanei,
         inclusiv dreptul la apărare și la protecția vieții private”. În plus, informațiile confidențiale nu ar putea fi comunicate
         decât președintelui Parlamentului European, președinților comisiilor parlamentare interesate, precum și Biroului și Conferinței
         președinților. Or, în speță, difuzarea ar fi fost mai extinsă, din moment ce documentele difuzate ar fi fost accesibile în
         practică oricărui parlamentar și, mai mult, presei. În plus, președintele Comisiei ar fi intervenit în fața președinților
         grupurilor parlamentare, categorie care nu ar fi vizată de articolul 1 alineatul (4) din acordul‑cadru menționat.

      292    În plus, în discursul său din 25 septembrie 2003 în fața Conferinței președinților grupurilor parlamentare din Parlamentul
         European, președintele Comisiei ar fi formulat acuzații extrem de grave la adresa reclamanților și în special a domnului Franchet.
         Chiar dacă președintele Comisiei nu l‑a nominalizat în acuzațiile sale pe domnul Franchet ca fiind responsabil pentru neregulile
         respective, acesta i‑ar fi reproșat că a permis săvârșirea unor astfel de nereguli. Domnul Franchet ar fi fost de asemenea
         acuzat că a dezinformat membrul Comisiei responsabil, după cum ar recunoaște Comisia, și că a avut un interes să „disimuleze
         adevărul privind fapte din trecut”.

      293    În consecință, prin această acuzație, neprecedată în niciun fel de ascultarea persoanei acuzate, ce ar fi fost astfel „indicată
         ca țap ispășitor” membrilor Cocobu și presei, și exclusiv în baza rapoartelor întocmite într‑un climat de suspiciune în ceea
         ce privește Comisia, care trebuia prin urmare să își arate fermitatea, președintele acesteia din urmă nu ar fi avut o conduită
         caracterizată prin demnitatea și onestitatea pe care fiecare cetățean este îndreptățit să o aștepte de la acesta. Președintele
         Comisiei nu ar fi respectat drepturile fundamentale, și în special dreptul la apărare, și și‑ar fi întemeiat aprecierile pe
         fapte eronate. Potrivit reclamanților, este inacceptabil ca acesta să fi decis, pentru motive exclusiv politice, să identifice
         un vinovat pentru a se exonera de orice critică. Această „strategie de a se pune la adăpost”, cum ar fi calificat‑o presa,
         nu ar fi avut drept scop decât să tragă de timp.

      294    Comisia subliniază că, dat fiind faptul că, în cadrul misiunii sale de investigație, OLAF acționează în deplină independență,
         nu este de competența acesteia să intervină în actele de investigație ale OLAF. Articolul 12 alineatul (3) din Regulamentul
         nr. 1073/1999 ar impune Comisiei confidențialitatea investigațiilor OLAF în privința informațiilor pe care le‑ar deține despre
         acestea. Comisia și‑ar asuma toată răspunderea eventuală imputată OLAF, însă aceasta nu i‑ar conferi nicio competență de a
         interveni în actele de investigație ale acestuia pentru a garanta confidențialitatea actelor respective.

      295    În ceea ce privește comunicatul de presă din 9 iulie 2003, precum și deciziile luate în aceeași zi, potrivit Comisiei, conținutul
         acestora pare deosebit de prudent, echilibrat și interesat de protecția individului, dacă se ține cont de contextul, „marcat
         de apariția unui incontestabil climat de tensiune interinstituțională [în] urma procedurii de descărcare de gestiune pentru
         exercițiul 2001”.

      296    În ceea ce privește cele trei documente comunicate Parlamentului European la 24 septembrie 2003 (a se vedea punctul 42 de
         mai sus), Comisia constată că rezumatul și concluziile lucrărilor task‑force nu conțin nicio acuzație la adresa reclamanților.
         Nota de informare, întemeiată pe al doilea raport intermediar întocmit de SAI, ar conține constatări preliminare a căror exhaustivitate
         nu ar fi garantată și nu ar aborda eventuala răspundere directă și individuală a reclamanților, care nu ar putea deci să invoce
         faptul că aceste documente nu le‑ar fi fost comunicate în prealabil și că nu ar fi avut ocazia să formuleze observații. Aceste
         documente se limitează la a constata disfuncționalități de sistem. A admite că rapoartele care provin de la structuri precum
         task‑force sau SAI pot crea un prejudiciu funcționarilor prin simplul fapt că ar cuprinde semne de întrebare privind legalitatea
         anumitor acte sau conduite ar echivala pur și simplu cu a nega orice posibilitate de a desfășura o activitate de audit.

      297    În ceea ce privește discursul președintelui Comisiei din 25 septembrie 2003, acesta din urmă ar fi analizat fără concesii
         o situație gravă, fără a încerca totuși să se refere la reclamanți ca la niște „țapi ispășitori”. Chiar dacă acesta îi reproșase
         domnului Franchet că nu s‑a retras suficient de repede din anumite entități, contrar instrucțiunilor date de Comisia anterioară,
         și că a continuat relațiile contractuale cu anumite societăți, în ciuda rezultatelor anumitor audituri care erau la dispoziția
         sa, ceea ce ar fi contrar principiului precauției în accepțiunea sa cea mai elementară, cu toate acestea, președintele Comisiei
         nu i‑ar fi acuzat pe reclamanți de săvârșirea acestor nereguli.

      298    Potrivit Comisiei, principala acuzație adusă domnului Franchet nu constă în eventuala sa implicare personală în săvârșirea
         unor fraude sau a unor nereguli, ci în insuficienta informare transmisă membrilor Comisiei responsabili; cu ocazia intrării
         sale în funcție, membrul Comisiei responsabil nu a fost informat despre cazul Eurostat. Comisia arată că președintele Comisiei
         a identificat de asemenea în mod clar problemele de comunicare dintre OLAF și aceasta și a recunoscut necesitatea de a ameliora
         guvernanța financiară la nivelul controlului central. Acesta nu ar fi pus în discuție niciodată răspunderea penală sau disciplinară
         a reclamanților, însă ar fi invocat în mod clar „răspunderea administrativo‑politică” a domnului Franchet.

      b)     Aprecierea Tribunalului
      299    Cu titlu preliminar, în ceea ce privește motivul reclamanților potrivit căruia Comisia nu a vegheat la confidențialitatea
         investigațiilor cu ocazia transmiterilor către autoritățile judiciare naționale, este suficient să se sublinieze că, în mod
         cert, în temeiul articolului 12 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 1073/1999, instituțiile asigură respectarea
         confidențialității investigațiilor efectuate de OLAF și a drepturilor legitime ale persoanelor implicate. Totuși, această
         dispoziție nu poate fi interpretată ca impunând Comisiei obligația generală de a garanta respectarea confidențialității de
         către OLAF, care efectuează investigațiile în deplină independență. Într‑adevăr, această dispoziție trebuie coroborată cu
         alineatul precedent, potrivit căruia directorul general al OLAF raportează periodic instituțiilor rezultatul acestor investigații,
         cu respectarea acelorași principii. Astfel, din articolul 12 din Regulamentul nr. 1073/1999 reiese că, în cazul în care directorul
         general al OLAF a comunicat instituțiilor, inclusiv Comisiei, informații legate de investigații, acestea trebuie să asigure
         confidențialitatea acestor informații și drepturile legitime ale persoanelor implicate în procesarea acestor informații.

      300    În consecință, trebuie să se examineze dacă, atunci când a divulgat ea însăși diferite informații în cadrul investigațiilor
         în cauză, Comisia a avut un comportament ilegal.

       Cu privire la comunicatul de presă al Comisiei din 9 iulie 2003
      301    Reclamanții, referindu‑se la comunicatul de presă din 9 iulie 2003 (IP/03/979), susțin că însăși Comisia a difuzat informații,
         încălcând obligația sa de confidențialitate, precum și principiile contradictorialității și prezumției de nevinovăție.

      302    Este necesar să se citeze acest comunicat de presă:

      „Comisia ia măsuri în urma unor malversațiuni financiare la Eurostat
      În aceste ultime săptămâni, Comisia Europeană a început propria investigație în cadrul [Eurostat]. Rezultatele preliminarii
         ale acestor analize indică în mod clar existența unor carențe și a unor nereguli în sistemul de gestiune din cadrul Eurostat.
         Cu tot respectul datorat măsurilor luate în prezent în deplină independență de către [OLAF], Comisia consideră că este cazul
         să se abordeze imediat aceste subiecte preocupante. În consecință, Comisia a hotărât astăzi adoptarea unei serii de măsuri
         menite să soluționeze cât mai urgent aceste probleme.

      Președintele Comisiei […] a declarat: «Așteptăm cu nerăbdare rezultatul diferitelor investigații în curs. Cu toate acestea,
         propriile analize ne oferă motive să acționăm încă de pe acum, iar Comisia dorește foarte mult ca lucrurile să se accelereze.
         Din acest moment, vor fi dispuse măsuri radicale și neplăcute, însă indispensabile. Oricare ar fi faptele care s‑au petrecut
         în trecut, acestea vor fi îndreptate, iar funcționarea Eurostat se va supune normelor și principiilor pe care prezenta Comisie
         a jurat să le aplice».

      Măsuri
      Comisia a inițiat proceduri disciplinare împotriva a trei funcționari ai Comisiei. Cu titlu provizoriu, un număr de persoane
         din conducerea Eurostat vor fi transferate și vor exercita funcția de consilier.

      Dacă se va dovedi că un actual sau un fost membru al personalului Eurostat a săvârșit o încălcare a Regulamentului financiar
         și a Statutului funcționarilor, acesta va face obiectul unei proceduri disciplinare. Comisia ține să sublinieze că deciziile
         de inițiere a unei proceduri disciplinare sau de transfer al funcționarilor sunt luate fără a se aduce atingere principiului
         prezumției de nevinovăție.

      […]
      [Analiza efectuată de DG «Buget» a rapoartelor de audit întocmite în urma auditului intern în cadrul Eurostat] demonstrează
         că au avut loc un anumit număr de încălcări grave ale Regulamentul financiar și că măsuri luate în legătură cu mai multe aspecte
         importante ale rapoartelor de audit interne nu au avut amploarea și rigoarea necesare și nici nu au condus la adoptarea unor
         măsuri esențiale.

      […]
      Rezultatele [SAI] au un caracter preliminar și urmează să fie confirmate. Totuși, aceste rezultate și primele indicii conduc
         la ideea că au fost săvârșite nereguli grave.

      Se așteptă încă raportul OLAF, prevăzut pentru sfârșitul lunii iunie.”
      303    Potrivit reclamanților, comunicatul de presă aduce atingere drepturilor lor legitime și încalcă principiul prezumției de nevinovăție.

      304    Tribunalul subliniază că reclamanții nu sunt nominalizați în acest comunicat de presă. Cu toate acestea, dat fiind că numele
         lor erau deja larg difuzate în public, în special în mai 2003, în legătură cu existența unor carențe și a unor nereguli în
         sistemul de gestiune din cadrul Eurostat, nu exista nicio îndoială că acest comunicat de presă se referea la reclamanți.

      305    Într‑adevăr, Comisia făcuse publice ea însăși numele reclamanților prin declarația referitoare la Eurostat pe care a difuzat‑o
         prin comunicatul de presă din 19 mai 2003 (IP/03/709) și pe care reclamanții au prezentat‑o în răspuns la o întrebare scrisă
         adresată de Tribunal. Potrivit acestei declarații:

      „Vinerea trecută, Comisia a primit o scurtă notă intermediară din partea OLAF privind investigațiile în curs legate de pretinsele
         nereguli din trecut din cadrul Eurostat, care confirmă că unele dintre subiectele investigate ar putea pune în discuție răspunderea
         individuală a anumitor înalți funcționari. Cu toate acestea, această notă nu furnizează încă vreo dovadă privind anumiți funcționari.
         În plus, funcționarii implicați nu au fost ascultați de OLAF.

      Comisia va analiza această situație cu ocazia următoarei ședințe de miercuri, în perspectiva de a adopta orice măsură corespunzătoare
         în scopul asigurării unei finalizări rapide a investigațiilor în curs și în scopul apărării intereselor financiare ale Comunității,
         precum și a reputației instituției și a funcționarilor săi. În acest context, Comisia va studia cererile domnilor Yves Franchet,
         director general al Eurostat, și Daniel Byk, director în cadrul Eurostat, de a fi transferați din postul actual, pentru a
         proteja interesele instituției și pentru a‑și asigura apărarea.

      Comisia solicită OLAF să accelereze investigația sa în curs și, în special, să le dea ocazia de a fi ascultați funcționarilor
         pe care îi consideră eventual implicați.”

      306    Astfel, Comisia a asociat în mod clar numele reclamanților cu pretinsele nereguli din cadrul cazului Eurostat. Aceasta s‑a
         întâmplat și la 21 mai 2003, când Comisia a publicat un alt comunicat de presă, intitulat „Comisia acționează pentru a apăra
         interesele instituției și ale personalului său în ceea ce privește acuzațiile legate de Eurostat” (IP/03/723), pe care reclamanții
         l‑au furnizat în răspuns la o întrebare scrisă adresată de Tribunal și potrivit căruia:

      „Astăzi Comisia a studiat situația creată prin acuzațiile privind Biroul Statistic al Comunităților Europene, Eurostat. În
         acest context, Comisia a adoptat patru măsuri ce vizează apărarea intereselor instituției și ale personalului său.

      În primul rând, Comisia acceptă, la cerere, transferul în alte funcții al directorului general al Eurostat, Yves Franchet,
         și al directorului din cadrul Eurostat Daniel Byk, pe durata investigației. Aceste transferuri nu reprezintă în niciun caz
         o măsură disciplinară, însă au loc în scopul de a proteja interesele instituției și de a crea persoanelor implicate condiții
         adecvate de a se apăra împotriva acestor acuzații. Din acest moment, cele două persoane sunt numite temporar în funcția de
         consilier în cadrul Direcției Generale [«]Administrație[»]. Comisia a decis de asemenea să îl numească temporar în funcția
         de director general Eurostat [pe domnul V. A.], în prezent director general al Direcției traduceri, în scopul de a asigura
         continuitatea conducerii Eurostat.

      Comisia remarcă faptul că [OLAF] are intenția de a întocmi un raport asupra implicării potențiale a funcționarilor Comisiei
         în contextul investigațiilor sale până la sfârșitul lunii iunie a acestui an.

      În al doilea rând, dată fiind situația creată în raport cu domnul Franchet și cu domnul Byk, în special în media, Comisia
         a decis să le acorde asistență pentru a‑și apăra reputația și dreptul lor la apărare.

      În al treilea rând, Comisia a însărcinat Direcția Generală [«]Buget[»] să analizeze rapoartele de audit întocmite de Eurostat
         în scopul de a verifica [dacă] au fost respectate condițiile prevăzute de Regulamentul financiar în cazurile care fac obiectul
         unei investigații a OLAF.

      În sfârșit, Comisia a decis să se constituie parte civilă în investigația deschisă de Parchetul de pe lângă Tribunalul de
         Mare Instanță din Paris, în scopul de a apăra atât interesele civile, cât și pe cele financiare ale instituției.

      Comisia subliniază că investigațiile OLAF sunt în curs și remarcă faptul că OLAF, pe de o parte, va oferi funcționarilor potențial
         implicați ocazia de a fi ascultați și, pe de altă parte, va încerca să își definitiveze investigațiile cât mai rapid posibil.

      Comisia dorește de asemenea să pună accent pe dreptul fiecărei persoane la prezumția de nevinovăție și amintește că informațiile
         de care dispune în acest stadiu nu permit să se desprindă concluzii privind răspunderea funcționarilor respectivi.

      OLAF a fost instituit tocmai pentru a apăra interesele financiare ale Comunităților, iar independența sa operațională și în
         materie de investigații este garantată. Comisia respectă prerogativele OLAF. În consecință, aceasta se abține să întreprindă
         vreo acțiune care ar putea periclita rezultatul investigațiilor sale și nu anticipează rezultatul acestora. Aceasta înseamnă
         că Comisia nu este în măsură să desprindă propriile concluzii înainte ca OLAF să își finalizeze munca și să întocmească un
         raport.”

      307    Astfel, acest comunicat de presă a asociat din nou, în mod clar, numele reclamanților cu acuzațiile privind cazul Eurostat.

      308    În consecință, având în vedere contextul și publicitatea pe care însăși Comisia a făcut‑o deja în raport cu reclamanții și
         cu eventuala lor implicare în neregulile din cadrul Eurostat, trebuie subliniat că respectiva comunicare către public a deciziei
         Comisiei din 9 iulie 2003 de a iniția procedurile disciplinare împotriva a trei dintre funcționarii săi a putut acredita ideea
         că reclamanții pot fi vinovați sau, cel puțin, suspectați de malversațiunile care făceau obiectul investigațiilor privind
         gestionarea programelor ce țin de competența Eurostat. Această impresie nu este înlăturată de indicația potrivit căreia „Comisia
         dorește să sublinieze că deciziile de inițiere a unei proceduri disciplinare sau de transfer al funcționarilor sunt luate
         fără a se aduce atingere principiului prezumției de nevinovăție” (a se vedea în acest sens Hotărârile Tribunalului din 7 februarie
         2007, Clotuche/Comisia, T‑339/03, punctul 145, și Caló/Comisia, T‑118/04 și T‑134/04, punctul 120).

      309    Trebuie subliniat că formele în care a fost făcută comunicarea către public a deciziei de inițiere a procedurilor disciplinare
         din 9 iulie 2003 au produs în mod necesar în rândul publicului, sau cel puțin în rândul unei părți a acestuia, impresia că
         reclamanții erau implicați în neregulile săvârșite în cadrul Eurostat (a se vedea în acest sens Hotărârea Clotuche/Comisia,
         punctul 308 de mai sus, punctul 219, și Hotărârea Caló/Comisia, punctul 308 de mai sus, punctul 155).

      310    În această privință, trebuie amintit, după cum s‑a constatat la punctele 210 și 211 de mai sus, că principiul prezumției de
         nevinovăție impune ca o persoană acuzată de săvârșirea unei infracțiuni să fie prezumată nevinovată atât timp cât nu a fost
         dovedită vinovăția sa mai presus de orice îndoială în cursul unui proces. Or, la momentul publicării acestui comunicat de
         presă, precum și în prezent, vinovăția reclamanților nu a fost încă dovedită.

      311    Cu toate acestea, trebuie amintit de asemenea că instituțiile nu pot fi împiedicate să informeze publicul asupra anchetelor
         în curs (a se vedea punctul 212 de mai sus). Or, în speță, nu se poate considera că această informare a fost efectuată de
         către Comisie cu toată discreția și cu toată reținerea necesare, respectând un echilibru just între interesele reclamanților
         și cele ale instituției. Într‑adevăr, cu publicitatea pe care a decis să o acorde cazului Eurostat, urmărind să asocieze numele
         reclamanților cu malversațiunile săvârșite, aceasta nu a rămas în limitele a ceea ce era justificat de interesul de serviciu.

      312    În aceste împrejurări, argumentul Comisiei potrivit căruia comunicatul de presă din 9 iulie 2003 ar fi deosebit de prudent,
         echilibrat și preocupat de protecția individului nu poate fi reținut dacă se ține cont de contextul „marcat de apariția unui
         incontestabil climat de tensiune interinstituțională [în] urma procedurii de descărcare de gestiune pentru exercițiul 2001”.

      313    În consecință, prin publicarea acestui comunicat de presă, Comisia a încălcat principiul prezumției de nevinovăție.

      314    După cum s‑a constatat la punctul 209 de mai sus, acest principiu conferă drepturi particularilor. În plus, trebuie amintit
         că, în circumstanțele din speță, această încălcare trebuie considerată suficient de gravă, întrucât Comisia nu are nicio marjă
         de apreciere în ceea ce privește obligația care îi revine de a respecta prezumția de nevinovăție.

       Cu privire la documentele comunicate Parlamentului European la 24 septembrie 2003
      315    Reclamanții susțin că, la 24 septembrie 2003, Comisia a difuzat în cadrul Parlamentului European trei documente care îi acuză
         sau îi critică pe aceștia, care nu le‑ar fi fost comunicate în prealabil și în legătură cu care aceștia nu ar fi avut, prin
         urmare, ocazia să formuleze observații.

      316    Este vorba despre „Rezumatul cazurilor Eurostat încheiate în prezent”, întocmit de directorul general al OLAF, de raportul
         intitulat „Raport al task‑force Eurostat (TFES) – Rezumat și concluzii” și de o notă de informare privind Eurostat, bazată
         pe al doilea raport intermediar întocmit de SAI.

      317    În ceea ce privește „Rezumatul cazurilor Eurostat încheiate în prezent”, acesta a fost trimis președintelui Comisiei de către
         directorul general al OLAF. Trebuie subliniat că reclamanții reproșează numai Comisiei faptul că nu le‑a comunicat acest document
         și nu i‑a ascultat înaintea transmiterii sale. Or, este suficient să se sublinieze că, dat fiind că nu este vorba despre un
         document întocmit de Comisie, aceasta nu era obligată să asculte reclamanții înainte de a‑l transmite Parlamentului European.
         În plus, astfel cum reiese de la punctele 33 și 35 de mai sus, OLAF i‑a ascultat pe reclamanți în iunie și în iulie 2003,
         prin urmare, cu mult înainte de a întocmi acest rezumat.

      318    În continuare, în ceea ce privește documentele întocmite de task‑force și de SAI în cauză, reclamanții arată că, deși acestea
         nu îi acuză în mod specific și individual, dat fiind că misiunea acestor organisme nu era de a se pronunța în mod formal asupra
         existenței unei fraude sau de a acuza pe cineva în mod individual, simplul fapt că acestea cuprind semne de întrebare privind
         legalitatea anumitor elemente constatate constituie un prejudiciu pentru aceștia.

      319    În această privință, Tribunalul subliniază că documentul ce conține rezumatul și concluziile întocmite de task‑force nu include
         nicio acuzație directă la adresa reclamanților. Într‑adevăr, nu este vorba despre un act cauzator de prejudiciu, astfel încât
         principiul respectării dreptului la apărare nu poate fi invocat în mod eficient de către reclamanți pentru a critica faptul
         că nu au fost ascultați înainte de întocmirea acestui raport. Reclamanții nu pot nici să se prevaleze de un eventual prejudiciu
         care ar rezulta din trimiterea documentului către Parlamentul European.

      320    În ceea ce privește nota informativă referitoare la Eurostat, bazată pe al doilea raport intermediar întocmit de SAI, nici
         aceasta nu conține o acuzație directă la adresa reclamanților. Potrivit reclamanților, acest document include elemente prejudiciabile
         în special împotriva domnului Franchet, prin faptul că menționează lipsa de transparență și de comunicare între fostul director
         general al Eurostat și acel membru al Comisiei care era responsabil. În plus, aceștia subliniază că în document se constată
         că „lipsa unor controale în gestionarea acestor fonduri implică riscul de a se expune, într‑o măsură inacceptabilă, fraudei
         și neregulilor”. Cu toate acestea, Tribunalul arată că reclamanții omit să citeze fraza următoare, potrivit căreia, „[ț]inând
         cont de natura mandatului SAI, pronunțarea asupra posibilității săvârșirii unei fraude ce implică îmbogățirea personală [nu
         este posibilă]”. Trebuie subliniat că aceste elemente nu sunt suficiente pentru a demonstra că reclamanții ar fi trebuit ascultați
         în această privință înainte de întocmirea acestui raport și nici că respectiva sa comunicare către Parlamentul European le‑ar
         fi cauzat vreun prejudiciu. În orice caz, raportul SAI pe care se bazează această notă nu reprezenta încă raportul final.
         În plus, nu s‑ar putea considera că este vorba despre un act cauzator de prejudiciu.

      321    În sfârșit, în replică, reclamanții susțin că difuzarea celor trei documente în discuție s‑a făcut cu încălcarea Acordului‑cadru
         privind relațiile dintre Parlamentul European și Comisie (anexa XIII la Regulamentul de procedură al Parlamentului European),
         potrivit căruia cele două instituții trebuie să respecte, în cadrul oricărei informări confidențiale, în special „drepturile
         fundamentale ale persoanei, inclusiv dreptul la apărare și la protecția vieții private”.

      322    În această privință, Tribunalul consideră că este suficient să se constate că este vorba despre un motiv nou, invocat pe parcursul
         procesului, care nu se bazează pe elemente de drept sau de fapt care au apărut în cursul procedurii. În consecință, acesta
         trebuie respins ca inadmisibil, în temeiul articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.

      323    Cu titlu suplimentar, trebuie subliniat că reclamanții nu au demonstrat în niciun fel că, în speță, Comisia ar fi comunicat
         informații confidențiale altor destinatari decât cei care sunt menționați în Acordul‑cadru amintit și că documentele difuzate
         ar fi fost accesibile în practică oricărui parlamentar și, mai mult, presei.

      324    În consecință, întrucât Comisia nu era obligată să asculte reclamanții înainte de transmiterea către Parlamentul European
         a celor trei documente în cauză sau să le comunice aceste documente înainte de transmitere, motivul invocat de reclamanți
         trebuie să se respingă în această privință.

       Cu privire la discursul președintelui Comisiei din 25 septembrie 2003
      325    Reclamanții susțin că, în discursul său din 25 septembrie 2003 din fața Conferinței președinților grupurilor parlamentare
         din Parlamentul European, președintele Comisiei ar fi formulat acuzații extrem de grave la adresa reclamanților, și în special
         a domnului Franchet, și că, prin urmare, președintele Comisiei nu a respectat drepturile lor fundamentale.

      326    Potrivit Comisiei, în discursului său, președintele Comisiei nu i‑a acuzat pe reclamanți de săvârșirea unor nereguli. Cu toate
         acestea, Tribunalul subliniază că interpretarea pe care Comisia o dă acestui discurs (a se vedea punctele 297 și 298 de mai
         sus) nu reflectă realitatea. Cu certitudine, în acest discurs, președintele Comisiei subliniază lipsa de transparență și de
         comunicare dintre fostul director general al Eurostat și acel membru al Comisiei care era responsabil. Cu toate acestea, discursul
         lasă să se înțeleagă faptul că implicarea în aceste nereguli a directorului general al Eurostat, precum și a altui înalt funcționar
         este neîndoielnică.

      327    Spre exemplu, acesta constată că, „[î]n ciuda instrucțiunilor date de precedenta Comisie de a se retrage din aceste organisme
         […], directorul general continuă totuși cooperarea cu aceste entități în alte forme și în alte condiții”, că „s‑au produs
         derapaje” și că „anumite rapoarte de audit subliniau nereguli, uneori grave și foarte grave, în raport cu normele în vigoare
         și care aduceau prejudicii intereselor financiare ale Uniunii”. În continuare, acesta subliniază că faptele au fost relevate
         Comisiei „în toată gravitatea și amploarea lor în mai 2003, în prima notă importantă comunicată de către OLAF secretarului
         general”, că „[î]n afară de gravitatea faptelor, elementul fără precedent și cel mai copleșitor era acuzarea directorului
         general al Eurostat însuși și a altui înalt funcționar în cauza Datashop” și că „dispărea o verigă esențială“, și anume „încrederea
         legitimă acordată unui director general la nivel politic, ceea ce punea într‑o lumină total diferită întregul dosar Eurostat
         și impunea o relectură aprofundată a întregii cronologii a evenimentelor”.

      328    În baza celor de mai sus, președintele Comisiei ajunge la concluzia că faptele în cauză „constituie, în afara eventualei lor
         încadrări penale, un exemplu de rele practici, de toleranță excesivă, […] chiar de amatorism în ceea ce privește gestiunea
         și controlul, nereguli vădite și riscuri de fraudă, dacă nu fraude propriu‑zise” și că „toate acestea [sunt] asumate la cel
         mai înalt nivel al ierarhiei Eurostat”.

      329    În plus, în ceea ce privește lipsa de comunicare dintre fostul director general al Eurostat și acel membru al Comisiei care
         era responsabil, președintele Comisiei constată că, începând din momentul în care cabinetul său a primit, la cerere, o „notă
         de briefing”, în iulie 2002, în urma publicării comunicatului OLAF ce anunța transmiterea către autoritățile judiciare luxemburgheze
         a dosarelor privind Eurostat, „câteva bucăți din puzzle erau disponibile la cabinet, bucăți care prin ele însele erau insuficiente
         pentru a declanșa o reacție, întrucât din acesta lipsea elementul cel mai important”, și anume „acuzarea directorului general
         însuși”. Președintele Comisiei continuă admițând că „[f]iecare poate, conform propriei culturi administrative, să evalueze
         această lipsă evidentă de comunicare și, prin urmare, de reacție”, cu alte cuvinte, că „[a]numite persoane pot considera că
         era obligația cabinetului să exercite o mai mare vigilență și să solicite informații pe care directorul general nu le oferea
         în mod spontan”. În ceea ce îl privește, președintele Comisiei consideră totuși că trebuie să se determine „[c]ine avea interesul
         să disimuleze adevărul privind fapte din trecut” și că „acesta nu ar fi, în mod sigur, [acel membru al Comisiei]”.

      330    Trebuie subliniat că rezultă în mod clar din aceste pasaje că, deși președintele Comisiei nu l‑a acuzat în mod nominal pe
         domnul Franchet că este responsabil de aceste nereguli, i‑a reproșat acestuia că a permis săvârșirea unor astfel de nereguli
         și că, din punctul său de vedere, răspunderea acestuia nu putea fi pusă la îndoială. În plus, îl acuză destul de direct că
         a disimulat adevărul privind faptele în cauză. De asemenea, acesta menționează, în ceea ce privește cazul Datashop, un „alt
         înalt funcționar”, ceea ce nu lasă nicio îndoială asupra identității domnului Byk, al cărui nume fusese deja făcut public
         de către Comisie însăși.

      331    În aceste împrejurări, trebuie să se considere că, prin acest discurs, președintele Comisiei nu a respectat pe deplin drepturile
         fundamentale ale reclamanților și în special principiul prezumției de nevinovăție, în măsura în care declarații precum „toate
         acestea asumate la cel mai înalt nivel al ierarhiei Eurostat” și „acuzarea directorului general însuși și a altui înalt funcționar”,
         conținute în aceste discursuri, reflectă sentimentul că reclamanții sunt vinovați de neregulile menționate în acestea. Un
         astfel de comportament constituie o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept ce conferă drepturi particularilor.

      332    Din considerațiile de mai sus reiese că, prin comunicatul de presă din 9 iulie 2003 și prin discursul președintelui Comisiei
         din 25 septembrie 2003, Comisia a săvârșit încălcări suficient de grave ale principiului prezumției de nevinovăție pentru
         a angaja răspunderea Comunității.

      2.     Cu privire la procedurile disciplinare
      a)     Argumentele părților
      333    Reclamanții susțin că, în speță, Comisia a adoptat un comportament contradictoriu. Într‑adevăr, Comisia ar fi decis inițierea
         procedurilor disciplinare, pentru a le suspenda la scurt timp, în așteptarea rezultatelor investigațiilor administrative pe
         care le declanșase, atitudine cu atât mai puțin de înțeles cu cât inițierea acestor proceduri disciplinare s‑ar baza pe fapte
         care nu ar fi diferite de contextul în care Comisia ar fi decis să le acorde asistență reclamanților. Reclamanții arată că
         formularea unei plângeri penale nu împiedică instituția să continue procedura disciplinară, întrucât o eventuală sancțiune
         nu ar putea fi aplicată la nivel disciplinar decât după terminarea procedurii penale desfășurate în fața autorităților judiciare
         naționale.

      334    Potrivit reclamanților, inițierea unei proceduri disciplinare înainte de finalizarea investigațiilor interne nu are niciun
         sens și este contrară principiilor bunei gestiuni și bunei administrări. În fapt, în temeiul Dispozițiilor generale de executare
         privind desfășurarea anchetelor administrative și a procedurilor disciplinare, publicate în Informations administratives nr.°86-2004 din 30 iunie 2004, directorul general al personalului și al administrației inițiază procedura disciplinară după
         raportul Biroului de investigații și disciplină al Comisiei (IDOC) sau, dacă este cazul, direct după raportul OLAF.

      335    Or, în speță, prin faptul că a declanșat, la 9 iulie 2003, investigații multiple și paralele și că a inițiat procedurile disciplinare,
         Comisia ar fi acționat într‑o situație de panică pentru „a calma spiritele”, ceea ce ar rezulta din afirmațiile făcute de
         președintele Comitetului de supraveghere al OLAF cu ocazia ședinței Comitetului de supraveghere din 3 septembrie 2003. Comisia
         ar fi trebuit astfel să aștepte finalizarea investigațiilor interne pe care le dispusese și finalizarea lucrărilor OLAF, precum
         și începutul lucrărilor IDOC, care nu debutaseră încă, și rezultatele acestora înainte de a se pronunța cu privire la inițierea
         unei proceduri disciplinare împotriva reclamanților.

      336    Reclamanții susțin că, deși decizia de a iniția procedurile disciplinare nu constituie un act cauzator de prejudiciu, aceasta
         este de natură a crea un prejudiciu din cauza caracterului dezonorant pe care îl are în mod necesar o astfel de decizie.

      337    Comisia subliniază că decizia de a iniția o procedură disciplinară nu constituie decât o etapă procedurală pregătitoare, care
         nu anticipează poziția finală a administrației și nu ar putea, prin urmare, să fie considerată un act cauzator de prejudiciu.
         În plus, reclamanții nu ar demonstra că actele efectuate de către AIPN ar fi ilegale, din moment ce obiecțiile formulate de
         AIPN în sprijinul inițierii procedurilor disciplinare ar fi fost susținute de mai multe rapoarte și informații comunicate
         de OLAF în notele sale din 3 și din 19 aprilie 2003.

      338    Potrivit Comisiei, era de dorit să se suspende procedurile disciplinare referitoare la reclamanți pentru a evita eventualele
         interferențe între aceste proceduri și procedurile penale deja începute în legătură cu fapte similare, și aceasta cu atât
         mai mult cu cât autoritățile judiciare naționale dispun de mijloace de investigație de care nu dispun autoritățile administrative.

      b)     Aprecierea Tribunalului
      339    Reclamanții reproșează Comisiei, pe de o parte, că a decis inițierea procedurilor disciplinare pentru a le suspenda la scurt
         timp, în așteptarea rezultatelor investigațiilor, și, pe de altă parte, că a inițiat procedurile disciplinare înainte de finalizarea
         investigațiilor interne.

      340    Cu titlu preliminar, Tribunalul amintește că decizia AIPN de a iniția o procedură disciplinară nu constituie decât o etapă
         procedurală pregătitoare. Aceasta nu anticipează poziția finală a administrației și nu poate, prin urmare, să fie considerată
         un act cauzator de prejudiciu în sensul articolului 91 din Statutul funcționarilor. În consecință, decizia nu poate fi atacată
         decât în mod incident, în cadrul unei acțiuni îndreptate împotriva unei decizii disciplinare finale care cauzează un prejudiciu
         funcționarului (Hotărârea Tribunalului din 13 martie 2003, Pessoa e Costa/Comisia, T‑166/02, RecFP, p. I‑A‑89 și II‑471, punctul
         37).

      341    În ceea ce privește, în primul rând, faptul că procedurile disciplinare au fost suspendate, trebuie amintit că articolul 88
         al cincilea paragraf din Statutul funcționarilor prevede că, „atunci când funcționarul se află sub urmărire penală pentru
         aceleași fapte, situația sa este reglementată definitiv numai după ce hotărârea pronunțată de instanța competentă a rămas
         definitivă”. Din această dispoziție reiese că îi este interzis AIPN să soluționeze definitiv situația funcționarului respectiv
         pe plan disciplinar pronunțându‑se asupra unor fapte care fac în același timp obiectul unei proceduri penale, atât timp cât
         decizia pronunțată de instanța penală sesizată nu a rămas definitivă (Hotărârea Pessoa e Costa/Comisia, punctul 340 de mai
         sus, punctul 45). Prin urmare, articolul 88 al cincilea paragraf din Statut nu acordă puteri discreționare AIPN în sensul
         de a soluționa definitiv situația funcționarului în privința căruia este inițiată o procedură disciplinară, spre deosebire
         de articolul 7 al doilea paragraf din Anexa IX la statut, conform căruia Comisia de disciplină poate decide, în cazul declanșării
         unei proceduri în fața unei instanțe penale, că trebuie să se suspende adoptarea unui aviz până la pronunțarea instanței (Hotărârea
         Tribunalului din 19 martie 1998, Tzoanos/Comisia, T‑74/96, RecFP, p. I‑A‑129 și II‑343, punctele 32 și 33, și Hotărârea Tribunalului
         din 10 iunie 2004, François/Comisia, T‑307/01, Rec., p. II‑1669, punctul 59).

      342    Trebuie să se precizeze că articolul 88 al cincilea paragraf din Statut are o dublă rațiune. Pe de o parte, acest articol
         vine în întâmpinarea preocupării de a nu afecta poziția funcționarului în cauză în cadrul urmăririi penale care ar fi începute
         împotriva sa din cauza faptelor care fac totodată obiectul unei proceduri disciplinare în cadrul instituției sale (Hotărârea
         Tzoanos/Comisia, punctul 341 de mai sus, punctul 34). Pe de altă parte, suspendarea procedurii disciplinare în așteptarea
         încheierii procedurii penale permite luarea în considerare, în cadrul acestei proceduri disciplinare, a constatărilor de fapt
         efectuate de instanța penală atunci când decizia sa a rămas definitivă. În acest sens, trebuie amintit că articolul 88 al
         cincilea paragraf din Statutul funcționarilor consacră principiul potrivit căruia „penalul ține în loc procedura disciplinară”,
         ceea ce se justifică în special prin faptul că instanțele penale naționale dispun de atribuții de investigație mai importante
         decât AIPN (Hotărârea Tribunalului din 21 noiembrie 2000, A/Comisia, T‑23/00, RecFP, p. I‑A‑263 și II‑1211, punctul 37). Prin
         urmare, în cazul în care aceleași fapte ar putea constitui o faptă penală și o încălcare a obligațiilor din Statutul funcționarilor,
         administrația este ținută de constatările de fapt efectuate de instanța penală în cadrul procedurii penale. După ce aceasta
         din urmă constată existența faptelor din speță, administrația poate proceda la calificarea juridică a acestora în raport cu
         noțiunea de greșeală disciplinară, verificând în special dacă acestea constituie încălcări ale obligațiilor statutare (Hotărârea
         François/Comisia, punctul 341 de mai sus, punctul 75).

      343    Astfel, în speță, dat fiind că este stabilit că procedurile disciplinare declanșate împotriva reclamanților priveau, cel puțin
         parțial, aceleași fapte care făceau obiectul procedurilor penale, îi era interzis Comisiei să se pronunțe definitiv asupra
         situației reclamanților din punct de vedere disciplinar atât timp cât nu intervenise o decizie definitivă a instanțelor penale
         (a se vedea în acest sens Hotărârea François/Comisia, punctul 341 de mai sus, punctul 73).

      344    În aceste împrejurări, nu i se poate reproșa Comisiei că a suspendat procedurile disciplinare declanșate împotriva reclamanților;
         dimpotrivă, aceasta era obligată să le suspende.

      345    În continuare, în ceea ce privește faptul că Comisia a deschis procedurile disciplinare înainte de finalizarea investigațiilor
         interne, este adevărat că, în temeiul articolului 4 alineatul (2) din Dispozițiile generale de executare privind desfășurarea
         anchetelor administrative și a procedurilor disciplinare, la care se referă reclamanții:

      „Înainte de deschiderea anchetei, directorul general al personalului și al administrației consultă [OLAF] pentru a se asigura
         că acesta nu efectuează la rândul său o investigație și că nu are intenția să o efectueze. Atât timp cât OLAF efectuează o
         investigație în sensul Regulamentului nr. 1073/1999, nu va fi deschisă nicio anchetă administrativă în sensul alineatului
         precedent, privind aceleași fapte.”

      346    Astfel, în temeiul acestei dispoziții, o procedură disciplinară nu poate fi inițiată atât timp cât investigația OLAF privind
         aceleași fapte este încă în curs. Or, această decizie nu era încă aplicabilă în momentul adoptării deciziilor de inițiere
         a procedurilor disciplinare, la 9 iulie 2003. La momentul respectiv, dispoziția relevantă era articolul 5 alineatul (2) din
         Decizia C (2002) 540 a Comisiei din 19 februarie 2002 privind desfășurarea anchetelor administrative și a procedurilor disciplinare,
         potrivit căreia:

      „Înainte de deschiderea anchetelor, directorul general al personalului și al administrației consultă mai întâi [OLAF] pentru
         a se asigura că acesta nu efectuează la rândul său o investigație și nu are intenția să o efectueze.”

      347    Chiar dacă această dispoziție nu conținea interdicția explicită de a iniția o procedură disciplinară înainte de finalizarea
         investigației OLAF în legătură cu aceleași fapte, se ridică întrebarea care este utilitatea acestei dispoziții dacă nu ar
         trebui interpretată în acest sens. Într‑adevăr, dacă se prevedea că directorul general al personalului și al administrației
         trebuia să se asigure că OLAF nu efectua la rândul său o investigație și nu avea intenția să o efectueze, aceasta ar echivala
         cu a spune că, în această situație, o investigație disciplinară nu ar putea avea încă loc.

      348    În plus, articolul 5 alineatul (7) din Decizia C (2002) 540 prevedea că: „[a]tunci când AIPN primește un raport de investigație
         de la OLAF, aceasta îl examinează, dacă este cazul, într‑un termen minim de două săptămâni și solicită OLAF, dacă aceasta
         consideră util, să completeze raportul sau să efectueze o anchetă administrativă suplimentară”. Prin urmare, în baza acestui
         raport de investigație al OLAF, AIPN ia decizia să efectueze eventual o anchetă administrativă și, dacă este cazul, să inițieze
         o procedură disciplinară.

      349    În plus, trebuie amintit că, în temeiul articolului 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1073/1999, instituțiile iau, în urma
         investigațiilor interne ale OLAF, acele măsuri, îndeosebi disciplinare și judiciare pe care rezultatele investigațiilor le
         reclamă.

      350    În aceste împrejurări, trebuie să se considere că Comisia nu ar fi trebuit să decidă inițierea procedurilor disciplinare la
         9 iulie 2003, dat fiind că investigațiile OLAF privind aceleași fapte nu fuseseră încheiate. Aceasta ar fi putut să ia o astfel
         de decizie numai după 25 septembrie 2003, după primirea rapoartelor finale de investigație.

      351    Prin urmare, Comisia a încălcat normele privind procedura disciplinară și care interzic inițierea procedurii disciplinare
         înainte de finalizarea investigațiilor efectuate de OLAF.

      352    Trebuie subliniat că obiectivul urmărit prin aceste norme este, în special, de a proteja funcționarul vizat, prin garantarea
         faptului că AIPN dispune, înainte de inițierea procedurii disciplinare, de elemente precise și pertinente, în special în apărare,
         stabilite cu ocazia investigației efectuate de OLAF, care dispune de mijloace de investigație extinse. În consecință, normele
         care reglementează procedura disciplinară evocate mai sus constituie norme de drept care conferă drepturi particularilor.

      353    În plus, trebuie subliniat că este vorba despre o încălcare suficient de gravă a acestor norme, din moment ce Comisia nu dispune
         de nicio marjă de apreciere în ceea ce privește obligația sa de a respecta normele privind procedura disciplinară. Pe de altă
         parte, din dosar reiese că nu se poate exclude în totalitate faptul că, astfel cum susțin reclamanții, Comisia a inițiat aceste
         proceduri disciplinare pentru „a calma spiritele”. Astfel, prin inițierea procedurilor disciplinare înainte de finalizarea
         acestor investigații, Comisia nu a ținut cont suficient de interesele reclamanților.

      3.     Cu privire la diferitele anchete ale Comisiei și la desfășurarea acestora
      a)     Argumentele părților
      354    Reclamanții susțin că drepturile lor fundamentale au putut fi afectate prin constituirea task‑force, întrucât aceasta din
         urmă era compusă din funcționari care nu aparțineau OLAF și care nu erau, prin urmare, supuși normelor stricte ce se impun
         funcționarilor OLAF în ceea ce privește autorizarea, mandatul și confidențialitatea conform articolului 6 din Regulamentul
         nr. 1073/1999, și aceasta chiar dacă task‑force se afla, la 23 iulie 2003, sub autoritatea directă a directorului general
         al OLAF. În plus, întrucât Comisia ar fi decis să mărească personalul OLAF cu 20 de unități pentru dosarul Eurostat, legăturile
         dintre cele două grupuri de lucru nu erau cunoscute.

      355    Potrivit reclamanților, confuzia rezultată din proceduri provine din pluralitatea de anchete administrative. În fapt, cel
         puțin opt anchete ar fi fost efectuate în paralel în dosarul Eurostat: cel puțin cinci investigații de către OLAF, o investigație
         de către SAI, o investigație de către task‑force și o investigație de către Direcția Generală (DG) „Buget” a Comisiei. În
         plus, ar fi fost sesizate două autorități judiciare naționale. Existența acestor anchete diferite, condițiile lor și suprapunerea
         acestora ar fi ridicat mai multe semne de întrebare, precum caracterul proporțional al anchetelor în raport cu costurile.

      356    Scrisoarea secretarului general al Comisiei din 10 octombrie 2003 nu ar răspunde la întrebările reclamanților legate de acest
         aspect. Aceștia remarcă faptul că obiectul task‑force până la 23 iulie 2003 era de a se ocupa de aspectele interne și externe
         ale investigațiilor OLAF și de a efectua o anchetă administrativă în scopul de a evalua răspunderea personalului privind neregulile
         financiare. În raportul său din 24 septembrie 2003, intitulat „Raport al task‑force Eurostat (TFES) – Rezumat și concluzii”,
         aceasta din urmă ar fi menționat o serie de probleme și de semne de întrebare legate efectiv de reclamanți, și în orice caz
         de domnul Franchet.

      357    Reclamanții susțin că punerea la dispoziția task‑force a personalului IDOC nu este întâmplătoare și nu este lipsită de consecințe
         în privința anchetei administrative pe care IDOC putea fi solicitat să o efectueze în dosarul Eurostat. În fapt, dat fiind
         că task‑force ar fi examinat în mod necesar aspectele referitoare la reclamanți și care erau de natură să vizeze implicarea
         personală a acestora, s‑ar părea că IDOC a efectuat o anchetă în afara cadrului său organizatoric.

      358    Pe de altă parte, reclamanții susțin că, în speță, Comisia a încălcat principiul bunei administrări. În fapt, aceștia nu ar
         fi fost niciodată ascultați în cadrul numeroaselor anchete deschise de Comisie. Singura ocazie pe care au avut‑o de a formula
         observații a privit raportul DG „Buget” din iunie 2003.

      359    Acest comportament ar demonstra o lipsă cronică de comunicare și de transparență în privința Eurostat. Reclamanții se întreabă
         de ce controlorul financiar nu a interpelat niciodată Eurostat pentru a‑i solicita explicații sau un schimb de opinii în urma
         transmiterii raportului de audit Datashop și de ce acesta s‑a adresat direct OLAF, în termeni deosebit de alarmanți. Controlorul
         financiar nu ar fi păstrat pentru Eurostat nicio copie a notei sale din 2 martie 2000 către OLAF, și aceasta contrar recomandărilor
         incluse în acea notă. Controlorul financiar nu ar fi întrebat niciodată Eurostat în legătură cu deficiențele eventuale legate
         de mecanismele sale de gestiune sau de control, în timp ce acesta, SAI și DG „Buget” ar fi formulat astfel de critici în 2003.
         Dacă astfel de critici ar fi fost întemeiate și dacă ar fi existat conținut pentru acuzațiile grave formulate și făcute publice
         de președintele Comisiei, aceste servicii ar fi trebuit să sesizeze membrul responsabil al Comisiei. Totuși, acestea nu ar
         fi acționat timp de mai mulți ani. Potrivit reclamanților, nimic nu poate justifica lipsa de acțiune repetată a Comisiei.

      360    În plus, reclamanții se referă la două întrebări parlamentare adresate Comisiei în iulie și în octombrie 2003, care pun în
         evidență perplexitatea pe care o provoacă comportamentul Comisiei și al OLAF în cazul Eurostat, precum și legalitatea deciziilor
         adoptate. Aceștia invocă de asemenea faptul că presa a putut măsura „pagubele” produse de OLAF și de Comisie.

      361    În ceea ce privește înființarea task‑force, Comisia susține că secretarul său general a explicat pe larg acest aspect reclamanților,
         în scrisoarea din 10 octombrie 2003. În plus, ar rezulta în mod clar din raportul task‑force din 24 septembrie 2003 că aceasta
         și‑ar fi concentrat lucrările pe disfuncții de sistem și nu ar fi formulat concluzii privind persoanele. Desemnarea unui membru
         al IDOC pentru a face parte din task‑force ar fi intervenit ad‑hoc, pentru îmbogățirea paletei de competențe a task‑force.
         Potrivit Comisiei, această desemnare era posibilă, întrucât activitățile task‑force nu intrau în domeniul de aplicare al Deciziei
         C (2002) 540, ci aveau un obiectiv diferit de cel al anchetelor administrative și al procedurilor disciplinare, și anume dezvăluirea
         disfuncțiilor de sistem.

      362    În orice caz, reclamanții nu ar putea judeca oportunitatea modului în care Comisia a decis să efectueze anchetele interne
         ce vizau clarificarea tuturor activităților Eurostat, întrucât aceste diferite anchete nu ar fi afectat drepturile lor individuale.

      363    În ceea ce privește dreptul de a fi ascultat, reclamanții înșiși recunosc că au avut posibilitatea să formuleze observații
         privind raportul DG „Buget” din iunie 2003.

      364    În sfârșit, Comisia subliniază că nu este de competența sa să răspundă în acest stadiu afirmațiilor care se raportează în
         particular la conținutul acuzațiilor care au determinat‑o să inițieze procedurile disciplinare împotriva reclamanților. Argumentele
         reclamanților ce vizează să demonstreze lipsa de temei a criticilor formulate împotriva lor ar fi examinate, cu respectarea
         dreptului la apărare, numai în cadrul acestor proceduri.

      b)     Aprecierea Tribunalului
      365    În primul rând, în ceea ce privește constituirea task‑force, este suficient să se constate că reclamanții nu demonstrează
         în mod concret prin ce anume simpla constituire a task‑force ar fi încălcat drepturile lor fundamentale și prin ce anume eventualul
         caracter inoportun al constituirii acesteia le‑ar fi afectat direct drepturile. Prin urmare, trebuie să se respingă acest
         argument.

      366    În al doilea rând, în ceea ce privește pluralitatea de anchete, este suficient de asemenea să se constate că reclamanții nu
         demonstrează în mod concret prin ce anume simpla deschidere și existența acestor diferite anchete ar constitui o încălcare
         suficient de gravă a unei norme de drept care le conferă drepturi. După cum constată Comisia, chiar dacă o astfel de confuzie
         ar corespunde realității, reclamanții nu pot să se pronunțe asupra oportunității modului în care Comisia a decis să efectueze
         anchetele interne privind clarificarea activităților Eurostat. În plus, problema caracterului proporțional al anchetelor în
         raport cu costurile nu depinde în niciun fel de o normă de drept care conferă drepturi particularilor. În consecință, trebuie
         să se respingă argumentele privind pluralitatea de anchete.

      367    În al treilea rând, în ceea ce privește pretinsa încălcare a principiului bunei administrări prin faptul că, în cadrul numeroaselor
         anchete deschise de Comisie, aceasta nu i‑ar fi ascultat niciodată pe reclamanți, este suficient să se constate că dreptul
         reclamanților de a fi ascultați a fost deja examinat mai sus, în cadrul analizei argumentelor concrete formulate în acest
         sens. Trebuie numai amintit că, din moment ce nu era vorba despre acte ale Comisiei cauzatoare de prejudicii reclamanților,
         principiul respectării dreptului la apărare nu ar putea fi invocat în mod eficient de reclamanți pentru a critica faptul că
         nu fuseseră ascultați înaintea întocmirii rapoartelor sau a notelor din cadrul diferitelor anchete.

      368    În sfârșit, în ceea ce privește celelalte critici generale formulate în ceea ce privește conduita Comisiei, este suficient
         să se constate că, din nou, reclamanții nu au demonstrat existența unei încălcări suficient de grave a unei norme de drept
         care conferă drepturi particularilor.

      4.     Cu privire la refuzul accesului la documente
      a)     Argumentele părților
      369    Reclamanții susțin că, în speță, Comisia refuză să le comunice documentele care sunt în posesia sa și care provin de la OLAF,
         aducând astfel atingere dreptului fundamental de acces la documente, consacrat în articolul 255 CE, în articolul 41 din cartă
         și în Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la
         documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO L 145, p. 43, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76).

      370    Reclamanții se referă la acțiunile lor întemeiate pe Regulamentul nr. 1049/2001, care fac obiectul cauzelor conexate T‑391/03
         și T‑70/04. Totuși, reclamanții subliniază că obiecția lor în cadrul prezentei acțiuni este independentă de Regulamentul nr. 1049/2001,
         întrucât vizează interesul lor propriu, independent de dreptul de acces al oricărui cetățean la documente ale Comisiei. Aceștia
         ar avea un interes cu totul special să obțină comunicarea documentelor deținute de Comisie și care provin de la OLAF, dată
         fiind situația lor personală în cadrul cazului Eurostat.

      371    În particular, Comisia ar fi refuzat să comunice scrisoarea și nota din 19 martie 2003 adresate autorităților judiciare franceze,
         justificând aceasta, în scrisoarea din 10 octombrie 2003, prin faptul că documentele respective ar face parte integrantă dintr‑o
         procedură de investigație la nivel național. Or, ar fi vorba despre documente esențiale în cadrul acestui dosar, care ar fi
         de natură să permită reclamanților să examineze și să critice legalitatea conduitei Comisiei și a serviciului său administrativ,
         OLAF, precum și să își apere drepturile.

      372    Comisia se limitează să menționeze faptul că, în cauzele conexate T‑391/03 și T‑70/04, reclamanții au introdus acțiuni în
         temeiul Regulamentului nr. 1049/2001 și să sublinieze că cererea reclamanților de acces la documente și respingerea acesteia
         se circumscriu regulamentului menționat.

      b)     Aprecierea Tribunalului
      373    În măsura în care aceștia invocă accesul la documente în temeiul Regulamentului nr. 1049/2001, cererea reclamanților nu face
         obiectul prezentei proceduri, întrucât această cerere a fost deja examinată în cadrul Hotărârii din 6 iulie 2006, Franchet
         și Byk/Comisia (T‑391/03 și T‑70/04, Rec., p. II‑2023).

      374    În plus, în măsura în care reclamanții invocă interesul lor particular, este suficient să se constate că aceștia au obținut,
         în cadrul prezentei proceduri, accesul la scrisoarea și la nota din 19 martie 2003, comunicate autorităților judiciare franceze,
         și prin urmare au avut posibilitatea să își apere drepturile în mod eficient. De asemenea, aceștia au obținut în ședință accesul
         la nota OLAF din 16 mai 2003, la care se face trimitere în comunicatul de presă din 19 mai 2003, și au avut posibilitatea
         să își apere drepturile în mod eficient.

      375    Astfel, nu mai este necesar ca Tribunalul să se pronunțe asupra cererii de acces la documentele OLAF aflate în posesia Comisiei.

      376    Din considerațiile de mai sus reiese că, în speță, Comisia a săvârșit mai multe greșeli susceptibile să angajeze răspunderea
         Comunității. Aceste greșeli constau în publicarea comunicatului de presă din 9 iulie 2003, în discursul din 25 septembrie
         2003 al președintelui său și în inițierea procedurilor disciplinare înainte de finalizarea investigațiilor.

      377    Prin urmare, trebuie să se examineze caracterul real al prejudiciilor invocate și existența unei legături de cauzalitate între
         greșelile constatate de Tribunal și prejudiciile suferite.

      C –  Cu privire la prejudiciu și la legătura de cauzalitate
      378    Ținând cont de legătura deosebit de strânsă care există, în circumstanțele prezentei spețe, între problema dacă reclamanții
         au suferit un prejudiciu susceptibil să fie reparat și aceea a legăturii de cauzalitate între nelegalitățile constatate și
         prejudiciul invocat, aceste două probleme trebuie examinate împreună.

      1.     Argumentele părților
      a)     Cu privire la prejudiciul moral
      379    Reclamanții susțin în primul rând că reputația lor profesională, care era recunoscută și apreciată de toți, atât în cadrul
         Eurostat și al Comisiei, cât și în afara acestei instituții, „a fost grav pătată în mod public”. Fără avertisment și fără
         a fi ascultați, reclamanții ar fi fost „discreditați, într‑o reacție de apărare precipitată”, care ar fi nedemnă de întreaga
         ierarhie. În plus, atacurile violente îndreptate împotriva reclamanților de o parte din presa germană, care prelua afirmații
         total străine de realitatea faptelor, exprimate în cadrul Parlamentului European și de către anumiți funcționari, i‑ar fi
         obligat pe reclamanți să depună, la 21 mai 2003, plângeri pentru calomnie.

      380    Reclamanții invocă astfel respingerea din mediul lor profesional și atingerea iremediabilă adusă reputației lor. Aceștia ar
         fi suferit un veritabil „«linșaj» profesional”. În această privință, reclamanții se referă la intervenția secretarului general
         al Comisiei în fața Comitetului de supraveghere al OLAF, la 3 septembrie 2003.

      381    Domnul Franchet, pensionat în martie 2004, ar fi suferit o ruptură totală și brutală a oricărei legături cu colaboratorii
         săi, cu partenerii săi și cu mediul profesional. Ar fi circulat „bârfe” despre acesta, într‑un mod agresiv și injust.

      382    În ceea ce îl privește pe domnul Byk, deși Comisia de selecție l‑a considerat cel mai calificat pentru ocuparea postului de
         director al Eurostat, pentru care a candidat în urma reorganizării Biroului Statistic, acesta nu ar fi putut fi numit în funcție
         din cauza procedurii inițiate împotriva sa. Transferat la DG „Personal și Administrație”, acesta ar fi abandonat orice perspectivă
         și orice speranță de a‑și găsi în viitor un post care să corespundă specializării și experienței sale. Acuzațiile neîntemeiate
         difuzate în presă i‑ar fi cauzat imense suferințe și un sentiment de disperare incontestabil.

      383    Pe de altă parte, reclamanții invocă unele consecințe grave asupra vieții lor private și sociale. Apropiații lor s‑ar fi întrebat
         în legătură cu acest subiect. În plus, starea de sănătate a reclamanților ar fi avut de suferit, iar domnul Byk ar fi fost
         victima unui atac cerebral, legat eventual de neliniștea și de iritarea provocate de cazul Eurostat. Aceștia consideră că
         au fost victimele care avut de suportat consecințele unui joc politic ce s‑ar fi țesut în jurul lor și că ar fi avut de suferit
         foarte mult prin respectarea obligației de rezervă.

      384    În ceea ce privește evaluarea prejudiciului moral, reclamanții îl estimează, cu titlu provizoriu, la 800 000 de euro, sumă
         ce ar corespunde cu gravitatea greșelilor săvârșite de Comisie și de OLAF și cu urmările pe care acestea le‑ar fi avut asupra
         stării lor de sănătate fizică și mentală. Această sumă ar trebui repartizată în părți egale între reclamanți, întrucât aceștia
         ar fi avut de suferit în urma acelorași greșeli, în aceleași condiții, iar consecințele asupra stării lor de sănătate, deși
         ușor diferite, ar trebui apreciate în mod echivalent.

      385    Potrivit reclamanților, dacă OLAF și Comisia ar fi acționat din momentul transmiterii rapoartelor de audit intern de către
         domnul Franchet, din 2000 pentru dosarele în cauză, și dacă s‑ar fi deschis un dialog în acel moment, nu ar mai fi existat
         cazul Eurostat și nimeni nu ar mai fi fost afectat în mod injust. Lipsa de reacție a Comisiei și a OLAF ar fi în mare parte
         cauza turnurii pe care ar fi luat‑o ulterior evenimentele și a acuzațiilor nejustificate formulate împotriva reclamanților.

      386    Reclamanții subliniază că, în ochii tuturor, ei sunt vinovați, chiar dacă cercetarea penală a domnului Byk este încă în curs
         la Paris, iar procedurile disciplinare sunt în continuare deschise. Condamnarea publică fără judecată și fără o investigație
         prealabilă veritabilă ar reprezenta o greșeală gravă și sursa unui prejudiciu moral considerabil și în creștere în măsura
         în care suferința ar persista. Această condamnare publică ar putea avea de asemenea o influență asupra rezultatului anchetei
         desfășurate de autoritățile judiciare franceze.

      387    Comisia nu contestă faptul că situația trăită de reclamanți poate constitui un prejudiciu moral. Cu toate acestea, Comisia
         nu înțelege cum a fost evaluat eventualul prejudiciu la suma de 800 000 de euro și nici ce parte din această sumă ar reveni
         fiecăruia dintre aceștia și în ce temei.

      b)     Cu privire la prejudiciul material
      388    Reclamanții susțin că prejudiciul material pe care l‑au suferit constă în principal în cheltuielile importante pe care au
         trebuit să le suporte pentru apărarea drepturilor lor începând cu data (mai 2003) la care au luat cunoștință, pentru prima
         oară, de acuzațiile care li se aduceau.

      389    Aceștia evaluează prejudiciul material la 200 000 de euro, cu titlu provizoriu și sub rezerva majorării. Acest prejudiciu
         ar putea fi redus în cazul în care Tribunalul ar urma să decidă obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată în integralitate.

      390    În replică, reclamanții precizează că prejudiciul material nu constă numai în rambursarea cheltuielilor și a onorariilor avocaților,
         cu titlu de cheltuieli de judecată. În fapt, ar rămâne în sarcina acestora cheltuieli importante, neincluse în cheltuielile
         de judecată, precum cheltuielile de transport pentru deplasările numeroase care au fost efectuate între Nisa și Luxemburg,
         chiar până la Bruxelles, după deschiderea acestei proceduri, în mai 2003. În plus, reclamanții ar fi trebuit să își asigure
         apărarea începând cu această dată și să facă apel la asistența avocaților lor în fața OLAF și pe tot parcursul procedurii
         precontencioase privind cererea și reclamația, aceste costuri nefiind incluse în cheltuielile de judecată. În plus, ar exista
         costuri și cheltuieli adiționale ocazionate de procedurile desfășurate în Franța, ce includ deplasările și onorariile avocaților
         francezi. Reclamanții se referă de asemenea la acțiunile lor întemeiate pe Regulamentul nr. 1049/2001.

      391    La cererea Tribunalului, reclamanții sunt pregătiți să detalieze elementele constitutive ale prejudiciului material, cu excluderea
         cheltuielilor legate de procedura de judecată.

      392    Comisia susține că reclamanții nu demonstrează niciun prejudiciu material. Cheltuielile pe care reclamanții le‑ar fi efectuat
         pentru a‑și asigura apărarea nu ar putea constitui un prejudiciu material, ci cheltuieli de judecată. Aceștia nu ar putea
         obține rambursarea părții din cheltuieli care ar fi nerecuperabilă, calificând‑o drept prejudiciu material, întrucât aceasta
         rezultă din cheltuielile efectuate în cursul procedurii precontencioase.

      c)     Cu privire la legătura de cauzalitate
      393    Reclamanții susțin că toate prejudiciile pe care le‑au suferit sunt cauzate direct de conduita culpabilă a Comisiei și a OLAF,
         precum și a altor servicii. Aceștia ar fi fost profund lezați, spre exemplu, prin caracterul neprevăzut al atacurilor care
         ar fi fost îndreptate împotriva lor, prin inculparea lor, fără investigație prealabilă și fără ca autoritățile judiciare franceze
         să respecte dreptul la apărare, prin lipsa unei audieri prealabile, prin scurgeri de informații orchestrate, care urmăreau
         să dăuneze, precum și prin inițierea unor proceduri disciplinare suspendate imediat, pentru a permite Comisiei să „salveze
         aparențele” față de Parlamentul European.

      394    Reclamanții subliniază că, în cazul în care Comisia ar fi acționat corect, nu ar mai fi avut loc acuzarea reclamanților și
         reputația lor nu ar fi fost distrusă în mod public. Aceștia nu ar fi fost „abandonați” de mediul profesional și declarați
         responsabili de cele mai rele josnicii de către președintele Comisiei. În fapt, nu ar fi existat cazul Eurostat. „Perturbarea
         la nivel instituțional” care ar fi trebuit să conducă la o condamnare a Comisiei nu ar fi putut fi evitată decât printr‑o
         astfel de manevră, și anume culpabilizarea reclamanților. În plus, acuzațiile publice ar fi susceptibile să prejudicieze investigațiile
         efectuate în privința domnului Byk de către autoritățile judiciare franceze.

      395    În sfârșit, reclamanții se întreabă ce ar fi determinat prejudiciului lor, dacă nu modalitatea în care ar fi fost tratați
         de Comisie și de OLAF. Aceștia se întreabă cum poate Comisia, pe de o parte, să recunoască existența prejudiciului lor moral
         real și, pe de altă parte, să nege legătura de cauzalitate între nașterea acestui prejudiciu și greșelile săvârșite de Comisie.

      396    Comisia susține că reclamanții nu aduc probe pentru a demonstra legătura de cauzalitate. Cauza directă a prejudiciului suferit
         de reclamanți ar fi scurgerile de informații în presă, însă aceștia nu ar aduce niciun element de natură să demonstreze că
         răspunderea pentru aceste scurgeri de informații revine Comisiei sau OLAF.

      2.     Aprecierea Tribunalului
      397    Trebuie amintit, cu titlu preliminar, că, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a se putea obține repararea unui prejudiciu,
         trebuie ca acesta să rezulte în mod suficient de direct din conduita criticată (Hotărârea Curții din 4 octombrie 1979, Dumortier
         Frères și alții/Consiliul, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 și 45/79, Rec., p. 3091, punctul 21, Hotărârea Tribunalului
         International Procurement Services/Comisia, punctul 93 de mai sus, punctul 55, Hotărârea Tribunalului din 25 iunie 1997, Perillo/Comisia,
         T‑7/96, Rec., p. II‑1061, punctul 41, și Hotărârea Tribunalului din 27 iunie 2000, Meyer/Comisia, T‑72/99, Rec., p. II‑2521,
         punctul 49). Dintr‑o jurisprudență bine stabilită rezultă de asemenea că reclamantul are sarcina de a proba legătura de cauzalitate,
         în sensul articolului 288 al doilea paragraf CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 30 ianuarie 1992, Finsider
         și alții/Comisia, C‑363/88 și C‑364/88, Rec., p. I‑359, punctul 25, Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie 1995, Blackspur
         și alții/Consiliul și Comisia, T‑168/94, Rec., p. II‑2627, punctul 40, și Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 1998, Coldiretti
         și alții/Consiliul și Comisia, T‑149/96, Rec., p. II‑3841, punctul 101).

      398    În această privință, trebuie amintit că greșelile OLAF susceptibile să angajeze răspunderea Comunității constau în transmiterea
         de informații către autoritățile judiciare luxemburgheze și franceze fără să fi ascultat în prealabil reclamanții și Comitetul
         de supraveghere și în scurgerile de informații privind transmiterea dosarului Datashop – Planistat către autoritățile judiciare
         franceze (a se vedea punctul 285 de mai sus); greșelile Comisiei susceptibile să angajeze răspunderea Comunității constau
         în publicarea comunicatului de presă din 9 iulie 2003, în discursul din 25 septembrie 2003 al președintelui său și în inițierea
         procedurilor disciplinare înainte de finalizarea investigațiilor (a se vedea punctul 376 de mai sus).

      399    Reclamanții au invocat două prejudicii distincte în speță, și anume un prejudiciu moral și un prejudiciu material. Tribunalul
         consideră că trebuie să se examineze succesiv fiecare tip de prejudiciu pentru a aprecia în ce măsură este probată existența
         acestora, pe de o parte, și legătura de cauzalitate care există între fiecare dintre aceste prejudicii și una dintre nelegalitățile
         săvârșite de OLAF sau de Comisie, pe de altă parte.

      a)     Cu privire la prejudiciul moral
      400    Trebuie subliniat că faptul că OLAF a transmis dosarele Eurocost și Datashop – Planistat către autoritățile judiciare naționale
         fără să fi ascultat reclamanții le‑a cauzat acestora un prejudiciu. Într‑adevăr, faptul de a nu se fi putut exprima cu privire
         la faptele care îi priveau direct și de a nu se fi putut apăra le‑a provocat în mod necesar sentimente de nedreptate și de
         frustrare. Trebuie să se constate că acest prejudiciu rezultă direct din conduita ilegală a OLAF și că există astfel o legătură
         de cauzalitate între această conduită și prejudiciul respectiv.

      401    În ceea ce privește faptul că OLAF nu și‑a informat Comitetul de supraveghere înaintea acestor transmiteri, este suficient
         să se sublinieze că un asemenea fapt nu a cauzat niciun prejudiciu suplimentar reclamanților. Într‑adevăr, consecințele acestei
         nelegalități sunt aceleași cu cele care au rezultat din faptul că reclamanții nu au fost ascultați și, prin urmare, nu poate
         constitui un prejudiciu distinct.

      402    În ceea ce privește scurgerile de informații privind transmiterea dosarului Datashop – Planistat către autoritățile judiciare
         franceze, se admite chiar de către Comisie că există o atingere a onoarei și a reputației profesionale a reclamanților, ținând
         cont de informațiile care au fost publicate în presă. Trebuie de asemenea să se constate că nu există îndoială cu privire
         la caracterul direct al legăturii de cauzalitate între nelegalitatea săvârșită de OLAF și prejudiciul moral produs reclamanților
         Într‑adevăr, din moment ce informații confidențiale fac obiectul unor scurgeri de informații, publicarea acestora este consecința
         previzibilă și naturală a acestei nelegalități, astfel încât legătura de cauzalitate rămâne suficient de directă.

      403    În ceea ce privește publicarea comunicatului de presă din 9 iulie 2003 (a se vedea punctul 302 de mai sus), trebuie să se
         sublinieze că, dând impresia, prin acest comunicat de presă accesibil în mod liber publicului, că reclamanții erau implicați
         în malversațiunile în cauză, Comisia a adus atingere reputației și onoarei acestora (a se vedea punctele 308-310 de mai sus).
         Dat fiind că acest comunicat de presă a fost publicat de către Comisie însăși, nu există îndoială cu privire la existența
         unei legături de cauzalitate directe între această nelegalitate săvârșită de Comisie și un astfel de prejudiciu moral.

      404    De asemenea, în ceea ce privește discursul președintelui Comisiei, nu se poate nega faptul că, prin declarațiile sale în fața
         Parlamentului European, acesta a adus atingere reputației și onoarei reclamanților (a se vedea punctele 326-331 de mai sus)
         și prin urmare există o legătură de cauzalitate directă între aceste declarații și acest prejudiciu.

      405    În ceea ce privește faptul că Comisia a inițiat procedurile disciplinare împotriva reclamanților înainte de finalizarea investigațiilor
         OLAF, trebuie subliniat că această împrejurare a cauzat reclamanților o atingere a reputației lor și perturbări în viața lor
         privată și i‑a plasat într‑o stare de incertitudine, constituind un prejudiciu moral care trebuie reparat (a se vedea în acest
         sens Hotărârea François/Comisia, punctul 341 de mai sus, punctul 110). În plus, deși Comisia le‑a suspendat imediat, această
         suspendare nu a avut niciun efect asupra publicului, întrucât comunicatul de presă din 9 iulie 2003 menționa numai deciziile
         de inițiere a procedurilor disciplinare, nu și suspendarea acestora. Cu toate acestea, dat fiind că investigațiile OLAF au
         fost încheiate la două luni de la inițierea procedurilor disciplinare, moment în care Comisia putea să inițieze în mod valabil
         aceste proceduri, această stare de incertitudine nu a durat mult timp.

      406    În plus, reclamanții susțin că deși domnul Byk a fost considerat de către comisia de selecție cel mai calificat pentru ocuparea
         postului de director al Eurostat, pentru care candidase în urma restructurării Biroului Statistic, în toamna anului 2003,
         nu a putut fi numit în funcție din cauza procedurii inițiate împotriva sa. În această privință, Tribunalul constată că reclamanții
         nu au dovedit această susținere. Dimpotrivă, din nota din 5 martie 2004, pe care reclamanții au prezentat‑o Tribunalului în
         răspuns la o întrebare scrisă, reiese că trei candidaturi, printre care cea a domnului Byk, întruneau calificările necesare
         pentru postul în cauză. Din această notă reiese că de asemenea Comitetul consultativ remarcase calificările bune ale altor
         doi candidați. Astfel, acest argument trebuie respins.

      407    În orice caz, era posibil ca domnul Byk să solicite anularea acestei pretinse respingeri a candidaturii dacă aceasta s‑ar
         fi întemeiat, în mod eronat, pe existența unei proceduri disciplinare în curs în privința sa (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Pessoa e Costa/Comisia, punctul 340 de mai sus, punctul 69).

      408    Pe de altă parte, reclamanții invocă un prejudiciu legat de starea lor de sănătate. Tribunalul subliniază în primul rând că
         reclamanții nu și‑au susținut în niciun fel argumentele cu acte justificative, cum ar fi certificate medicale, și că, prin
         urmare, acest prejudiciu nu a fost dovedit.

      409    În orice caz, trebuie subliniat că reclamanții nu reușesc să dovedească faptul că nelegalitățile identificate mai sus ar fi
         fost cauza directă, în sensul jurisprudenței citate la punctul 397 de mai sus, a unei eventuale deteriorări a stării lor de
         sănătate fizică sau mentală. În plus, reclamanții s‑au referit ei înșiși la „atacuri violente împotriva lor ale unei părți
         din presa germană”, ceea ce ar putea de asemenea să constituie o cauză.

      410    În sfârșit, în ceea ce privește componenta prejudiciului moral legată de consecințele grave asupra persoanelor apropiate,
         trebuie subliniat că afirmațiile reclamanților nu sunt susținute prin niciun element concret care să dovedească existența
         acestei componente a prejudiciului invocat, a legăturii de cauzalitate între acest pretins prejudiciu și procedurile de investigație
         și disciplinare în care au fost implicați (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2002, Zavvos/Comisia,
         T‑21/01, RecFP, p. I‑A‑101 și II‑483, punctul 334).

      411    Din considerațiile de mai sus reiese că reclamanții au trebuit să facă față unor sentimente de nedreptate și de frustrare
         și că s‑a adus atingere onoarei și reputației lor profesionale din cauza conduitei ilegale a OLAF și a Comisiei. Ținând cont
         de circumstanțele particulare din prezenta cauză și de faptul că reputația reclamanților a fost foarte serios afectată, trebuie
         să se evalueze cuantumul acestui prejudiciu ex aequo et bono la 56 000 de euro.

      b)     Cu privire la prejudiciul material
      412    Reclamanții susțin că prejudiciul material pe care l‑au suferit constă în principal în cheltuielile importante pe care au
         trebuit să le suporte pentru a‑și apăra drepturile începând cu data (mai 2003) la care au luat cunoștință, pentru prima oară,
         de acuzațiile care li se aduc.

      413    Tribunalul constată că cererea având ca obiect repararea prejudiciului material nu poate fi considerată admisibilă. Deși au
         evaluat în mod global acest prejudiciu la suma de 200 000 de euro, reclamanții nu au estimat valoarea diferitelor componente
         ale pretinsului prejudiciu și nu au dovedit și nici nu au invocat măcar existența unor circumstanțe particulare care să justifice
         de ce au omis să facă o estimare a acestui prejudiciu în cuprinsul cererii. În această privință, nu este suficient să se arate
         că, „la cererea Tribunalului”, aceștia sunt „pregătiți să detalieze elementele constitutive ale [pretinsului] prejudiciu material,
         cu excepția cheltuielilor legate de procedura de judecată”. Prin urmare, trebuie subliniat că, în speță, cererea de reparare
         a prejudiciului material nu îndeplinește cerințele impuse de articolul 44 alineatul (1) din Regulamentul de procedură și,
         în consecință, trebuie respinsă ca inadmisibilă (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 23 septembrie 2004, Hectors/Parlamentul
         European, C‑150/03 P, Rec., p. I‑8691, punctul 62, Hotărârea Tribunalului din 20 septembrie 1990, Hanning/Parlamentul European,
         T‑37/89, Rec., p. II‑463, punctul 82, și Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 2006, Camós Grau/Comisia, T‑309/03, Rec., p. II‑1173,
         punctul 166).

      414    Cu titlu suplimentar, trebuie subliniat, după cum constată în mod just Comisia, că acele cheltuieli pe care reclamanții le‑ar
         fi efectuat pentru a‑și asigura apărarea nu reprezintă un prejudiciu material, ci cheltuieli de judecată. În această privință,
         trebuie amintit că nu se poate considera că acele cheltuieli efectuate de părți în scopul bunei desfășurări a procedurii jurisdicționale
         reprezintă, în sine, un prejudiciu distinct de obligația de plată a cheltuielilor de judecată (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Curții din 10 iunie 1999, Comisia/Montorio, C‑334/97, Rec., p. I‑3387, punctul 54).

      415    În ceea ce privește onorariile de avocat suportate înainte de introducerea procedurii jurisdicționale, prejudiciul invocat
         rezultă în realitate din propria inițiativă a reclamanților și nu poate fi, în consecință, imputat direct Comisiei (a se vedea
         în acest sens Hotărârea Curții din 28 iunie 2007, Internationaler Hilfsfonds/Comisia, C‑331/05 P, Rep., p. I‑5475, punctul
         27).

      416    În consecință, reclamanții nu au temei să solicite, în cadrul unei acțiuni în despăgubiri, repararea prejudiciului ce rezultă
         din cheltuielile pe care pretind că le‑au efectuat în etapa administrativă a procedurii în fața Comisiei. Trebuie subliniat
         că aceeași soluție este valabilă în ceea ce privește onorariile de avocat legate de procedura în fața OLAF.

      417    În ceea ce privește eventualele cheltuieli corespunzătoare derulării procedurii în fața instanțelor naționale, trebuie să
         se considere că acestea nu pot fi rambursate în cadrul prezentei cauze, în lipsa unei legături de cauzalitate între acest
         pretins prejudiciu și greșelile săvârșite de OLAF și de Comisie (a se vedea în acest sens Hotărârea François/Comisia, punctul
         341 de mai sus, punctul 109). În orice caz, problema rambursării cheltuielilor de judecată efectuate la nivel național este
         de competența exclusivă a instanței naționale, care, în lipsa unor măsuri de armonizare comunitară în acest domeniu, trebuie
         să soluționeze o astfel de problemă în temeiul dreptului național aplicabil (a se vedea în acest sens Hotărârea Nölle/Consiliul
         și Comisia, punctul 243 de mai sus, punctul 37).

      418    În aceste circumstanțe, trebuie să se constate că, în speță, cererea reclamanților de reparare a prejudiciului material este
         inadmisibilă și, în orice caz, neîntemeiată.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      419    Potrivit articolului 87 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată
         în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, dat fiind că, în temeiul articolului
         88 din același regulament, în litigiile dintre Comunități și agenții acestora, cheltuielile efectuate de către instituții
         rămân în sarcina acestora.

      420    În speță, întrucât acțiunea a fost admisă în parte, se va proceda la o justă apreciere a cauzei, ținând cont de contextul
         particular al acesteia, prin luarea hotărârii de a obliga Comisia să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, toate
         cheltuielile de judecată efectuate de reclamanți.

                                                   Pentru aceste motive,

      TRIBUNALUL (Camera a treia)
      declară și hotărăște:
      1)      Obligă Comisia Comunităților Europene la plata către domnii Yves Franchet și Daniel Byk a sumei de 56 000 de euro.
      2)      Respinge celelalte capete de cerere.
      3)      Obligă Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată.

               Jaeger

                Tiili

                Tchipev

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 8 iulie 2008.

               Grefier

                      Președinte

               E. Coulon

                      M. Jaeger

         Cuprins

      Cadrul juridic
      Situația de fapt
      Procedura și concluziile părților
      În drept
      I –  Cu privire la solicitarea de retragere de la dosar a anumitor anexe la cererea introductivă
      A –  Argumentele părților
      B –  Aprecierea Tribunalului
      II –  Cu privire la caracterul prematur al acțiunii
      A –  Argumentele părților
      B –  Aprecierea Tribunalului
      III –  Cu privire la angajarea răspunderii extracontractuale a Comunității
      A –  Cu privire la nelegalitatea conduitei OLAF
      1.  Cu privire la greșelile săvârșite cu ocazia transmiterii de către OLAF a dosarelor privind cazul Eurostat către autoritățile
         judiciare franceze și luxemburgheze

      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la calificarea investigațiilor
      Informarea reclamanților, a Comisiei și a Comitetului de supraveghere al OLAF
      –  Informarea reclamanților
      –  Informarea Comisiei
      –  Informarea Comitetului de supraveghere al OLAF
      Influența exercitată asupra autorităților judiciare naționale
      2.  Cu privire la divulgarea unor informații de către OLAF
      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la scurgerile de informații
      –  Cu privire la existența și la conținutul scurgerilor de informații
      –  Analiza încălcărilor invocate ale unor norme de drept care conferă drepturi particularilor și care ar fi putut rezulta
         din divulgarea unor informații de către OLAF

      Cu privire la trimiterea din 24 septembrie 2003
      Cu privire la luările de poziție ale directorului general al OLAF
      3.  Cu privire la pretinsele greșeli legate de întocmirea și de comunicarea notelor și a rapoartelor finale
      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      4.  Cu privire la refuzul accesului la documente
      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      5.  Cu privire la soluționarea cazului Eurostat într‑un termen rezonabil și la încălcarea articolelor 6 și 11 din Regulamentul
         nr. 1073/1999

      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      B –  Cu privire la caracterul ilicit al conduitei Comisiei
      1.  Cu privire la divulgarea unor informații de către Comisie
      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la comunicatul de presă al Comisiei din 9 iulie 2003
      Cu privire la documentele comunicate Parlamentului European la 24 septembrie 2003
      Cu privire la discursul președintelui Comisiei din 25 septembrie 2003
      2.  Cu privire la procedurile disciplinare
      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      3.  Cu privire la diferitele anchete ale Comisiei și la desfășurarea acestora
      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      4.  Cu privire la refuzul accesului la documente
      a)  Argumentele părților
      b)  Aprecierea Tribunalului
      C –  Cu privire la prejudiciu și la legătura de cauzalitate
      1.  Argumentele părților
      a)  Cu privire la prejudiciul moral
      b)  Cu privire la prejudiciul material
      c)  Cu privire la legătura de cauzalitate
      2.  Aprecierea Tribunalului
      a)  Cu privire la prejudiciul moral
      b)  Cu privire la prejudiciul material
      Cu privire la cheltuielile de judecată

      * Limba de procedură: franceza.