Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 20 iulie 2016.#TeamBank AG Nürnberg împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de declarare a nulității – Înregistrare internațională care desemnează Uniunea Europeană – Marca figurativă e@sy Credit – Marca națională figurativă anterioară EasyCredit – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și articolul 53 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-745/14.


Hotărârea Curții din data de 1 decembrie 1970. # Union nationale des mutualités socialistes împotriva La Marca Stéphanie. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Commission de réclamation de Liège en matière d'assurance obligatoire contre la maladie et l'invalidité - Belgia. # Cauza 32-70.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 16 iulie 2009.#Proces penal împotriva Tomasz Rubach.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sąd Rejonowy w Kościanie - Polonia.#Protecția speciilor faunei și florei sălbatice - Specii incluse în anexa B la Regulamentul (CE) nr. 338/97 - Dovada caracterului legal al achiziționării unor exemplare din aceste specii - Sarcina probei - Prezumția de nevinovăție - Dreptul la apărare.#Cauza C-344/08.

text:
      Cauza C‑344/08
      Procedură penală
      împotriva
      Tomasz Rubach
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Sąd Rejonowy w Kościanie)
      „Protecția speciilor faunei și florei sălbatice – Specii incluse în anexa B la Regulamentul (CE) nr. 338/97 – Dovada caracterului legal al achiziționării unor exemplare din aceste specii – Sarcina probei – Prezumția de nevinovăție – Dreptul la apărare”
      Sumarul hotărârii
      Mediu – Comerț internațional cu specii ale faunei și florei sălbatice pe cale de dispariție – Specii incluse în anexa B la
            Regulamentul nr. 338/97
      [Regulamentul nr. 338/97 al Consiliului, art. 8 alin. (5) și anexa B]
      Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 338/97 privind protecția speciilor faunei și florei sălbatice prin controlul
         comerțului cu acestea trebuie interpretat în sensul că, în cadrul unei proceduri penale inițiate împotriva unei persoane acuzate
         de încălcarea acestei dispoziții, toate mijloacele de probă pe care dreptul procesual al statului membru în cauză le admite
         în proceduri similare sunt, în principiu, admisibile pentru a aprecia legalitatea achiziționării de exemplare din speciile
         incluse în anexa B la acest regulament. Având în vedere de asemenea principiul prezumției de nevinovăție, o astfel de persoană
         dispune de toate aceste mijloace pentru a dovedi că a intrat în mod legal în posesia exemplarelor respective, în conformitate
         cu condițiile prevăzute de dispoziția menționată.

      În consecință, revine autorităților naționale sarcina de a stabili, potrivit principiilor din dreptul lor intern aplicabile
         în materia probelor, dacă, în cazul concret pe care trebuie să îl soluționeze și în lumina tuturor împrejurărilor, se dovedește
         că sunt îndeplinite cerințele prevăzute la articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 338/97. Acest regulament nu limitează
         mijloacele de probă care pot fi utilizate pentru a stabili caracterul legal al achiziționării respectivelor exemplare.

      (a se vedea punctele 28, 29 și 34 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      16 iulie 2009(*)

      „Protecția speciilor faunei și florei sălbatice – Specii incluse în anexa B la Regulamentul (CE) nr. 338/97 – Dovada caracterului legal al achiziționării unor exemplare din aceste specii – Sarcina probei – Prezumția de nevinovăție – Dreptul la apărare”
      În cauza C‑344/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Sąd Rejonowy
         w Kościanie (Polonia), prin decizia din 8 iulie 2008, primită de Curte la 24 iulie 2008, în procedura penală împotriva lui

      Tomasz Rubach,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii J.‑C. Bonichot, K. Schiemann, J. Makarczyk și doamna
         C. Toader (raportor), judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul spaniol, de doamna N. Díaz Abad, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul M. Konstantinidis și de doamna M. Owsiany‑Hornung, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul (CE)
         nr. 338/97 al Consiliului din 9 decembrie 1996 privind protecția speciilor faunei și florei sălbatice prin controlul comerțului
         cu acestea (JO 1997, L 61, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 239).

      2        Această cerere a fost prezentată în cadrul unei proceduri penale inițiate împotriva domnului Rubach pentru încălcări ale legislației
         poloneze privind protecția naturii.

       Cadrul juridic
       Convenția privind comerțul internațional cu specii ale faunei și florei sălbatice pe cale de dispariție
      3        Convenția privind comerțul internațional cu specii ale faunei și florei sălbatice pe cale de dispariție, semnată la Washington
         la 3 martie 1973 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 993, nr. I‑14537, denumită în continuare „CITES”), are drept obiectiv să garanteze că, prin comerțul internațional
         cu specii incluse în anexele la convenția menționată, precum și cu părți și produse provenite din speciile respective, nu
         se dăunează conservării biodiversității și că acest comerț se bazează pe o utilizare durabilă a speciilor sălbatice.

      4        Respectiva condiție a fost implementată în Comunitatea Europeană începând cu 1 ianuarie 1984 prin Regulamentul (CEE) nr. 3626/82
         al Consiliului din 3 decembrie 1982 de aplicare în Comunitate a Convenției privind comerțul internațional cu specii ale faunei
         și florei sălbatice pe cale de dispariție (JO L 384, p. 1). Regulamentul menționat a fost abrogat prin Regulamentul nr. 338/97,
         al cărui articol 1 al doilea paragraf prevede că aplicarea acestuia din urmă respectă obiectivele, principiile și dispozițiile
         CITES.

       Dreptul comunitar
      5        Articolul 8 din Regulamentul nr. 338/97 prevede:

      „Dispoziții referitoare la controlul activităților comerciale
      (1) Sunt interzise cumpărarea, oferta de cumpărare, achiziția în scopuri comerciale, expunerea în scopuri comerciale, utilizarea
         în scop lucrativ și vânzarea, păstrarea pentru vânzare, punerea în vânzare sau transportul pentru vânzare al exemplarelor
         speciilor incluse la anexa A.

      […]
      (5) Interdicțiile prevăzute la alineatul (1) se aplică și exemplarelor din speciile incluse la anexa B, mai puțin atunci când
         autoritatea competentă din statul membru în cauză are dovada că aceste exemplare au fost achiziționate și, în cazul în care
         nu provin din Comunitate, atunci când au fost introduse în conformitate cu legislația în vigoare referitoare la conservarea
         faunei și florei sălbatice.

      […]”
      6        Articolul 16 din regulamentul menționat prevede:

      „Sancțiuni
      (1) Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a sancționa cel puțin următoarele încălcări ale dispozițiilor prezentului
         regulament:

      (a)       introducerea în Comunitate sau exportul sau reexportul în afara Comunității al exemplarelor fără permisul sau certificatul
         corespunzător sau cu un permis sau certificat fals, falsificat, expirat sau modificat fără autorizarea autorității emitente;

      (b)       nerespectarea condițiilor stipulate într‑un permis sau certificat eliberat în temeiul prezentului regulament;
      […]
      (j)       cumpărarea, oferta de cumpărare, achiziționarea în scopuri comerciale, utilizarea în scop lucrativ, expunerea către public
         în scopuri comerciale, vânzarea, păstrarea pentru vânzare, punerea în vânzare și transportul pentru vânzare al exemplarelor
         cu încălcarea articolului 8;

      […]
      (2) Măsurile prevăzute la alineatul (1) sunt adecvate cu natura și gravitatea încălcării și includ dispoziții referitoare
         la instituirea sechestrului și, după caz, la confiscarea exemplarelor.

      […]
      (4) Atunci când un exemplar viu dintr‑o specie inclusă la anexa B sau C sosește într‑unul din punctele de intrare în Comunitate
         fără un permis sau certificat valabil corespunzător, trebuie să se instituie un sechestru cu privire la exemplar și acesta
         poate fi confiscat sau, în cazul în care destinatarul refuză să recunoască exemplarul, autoritățile competente din statul
         membru responsabil de punctul de intrare pot, după caz, să refuze acceptarea transportului și solicită transportatorului să
         returneze exemplarul la locul său de plecare.”

      7        Anexa B la Regulamentul nr. 338/97 menționează, în clasa Arachnida, ordinul Araneae, păianjenii care fac parte din genul Brachypelma.
       Dreptul național
      8        Dispozițiile naționale aplicabile în cauza principală rezultă în principal din Legea din 16 aprilie 2004 privind protecția
         naturii (DZ. U nr. 92, poziția 880, denumită în continuare „Legea privind protecția naturii”), care preia dispozițiile CITES
         și pe cele ale reglementării comunitare în materie.

      9        Articolul 61 alineatul 1 din Legea privind protecția naturii prevede:

      „1.      Transportul, în afara granițelor țării, de vegetale și de animale care aparțin speciilor ce fac obiectul unor restricții în
         temeiul dispozițiilor dreptului Uniunii Europene, precum și de părți identificabile ale acestora și de produse obținute pe
         baza lor este condiționat de obținerea autorizației din partea ministrului mediului, sub rezerva alineatului 2.”

      10      Articolul 64 din această lege prevede:

      „1.      Persoana care deține animale menționate la articolul 61 alineatul 1 care aparțin amfibienilor, reptilelor, păsărilor și mamiferelor
         sau persoana care crește astfel de animale este obligată să le declare în scris pentru înscrierea în registru.

      2.      Obligația menționată la alineatul 1 de declarare pentru înscrierea în registru nu privește:
      1)      grădinile zoologice;
      2)      persoanele a căror activitate economică privește comerțul cu animalele menționate la articolul 61 alineatul 1;
      3)      păstrarea temporară a animalelor în scopuri terapeutice și reeducative.
      3.      Registrul menționat la alineatul 1 este ținut de Starosta [președintele districtului] competent, ținând seama de locul în
         care sunt păstrate sau crescute animalele.

      […]
      5.      Obligația de declarare pentru înscrierea în registru sau pentru radierea din registru ia naștere la data achiziționării, a
         vânzării, a importului sau a exportului, a luării în posesie a animalului, a pierderii sau a morții acestuia. Cererea de înscriere
         sau de radiere trebuie transmisă către Starosta competent în termen de 14 zile de la data la care ia naștere obligația.

      […]
      8. Starosta confirmă includerea în registru prin emiterea unui certificat.
      9. Persoanele menționate la alineatul 2 punctul 2 sunt obligate să dețină și să predea, împreună cu animalul vândut, originalul
         sau o copie a documentului menționat la alineatul 4 punctul 11. Vânzătorul animalului va menționa pe copie numărul de ordine,
         data emiterii, ștampila și semnătura sa, numărul de animale pentru care a fost emis documentul și, în cazul în care documentul
         original privește mai mult de o specie, informațiile privind specia din care fac parte respectivele animale.

      […]”
      11      Articolul 128 din legea menționată prevede:

      „Orice persoană
      [...]
      2)      care încalcă dispozițiile dreptului Uniunii Europene privind protecția speciilor faunei și florei sălbatice prin controlul
         comerțului cu acestea, săvârșind unul dintre următoarele acte:

      [...]
      d)      oferirea spre vânzare sau spre cumpărare, cumpărarea sau achiziționarea, utilizarea sau exploatarea publică în scopuri lucrative,
         vânzarea, deținerea sau transportul în scopul vânzării, de exemplare din anumite specii ale florei și faunei,

      [...]
      se pedepsește cu închisoarea de la 3 luni la 5 ani.”
       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      12      Din decizia de trimitere reiese că domnul Rubach a achiziționat, în cadrul unor târguri de animale de terariu, păianjeni exotici
         aparținând genului Brachypelma Albopilosum, exemplar protejat care face parte dintr‑o specie de animale inclusă în anexa B la Regulamentul nr. 338/97, și că a început
         reproducerea în crescătorie și vânzarea la licitație prin internet a acestor arahnide, în perioada februarie‑octombrie 2006.

      13      Pentru aceste fapte, domnul Rubach a făcut obiectul unor urmăriri penale pentru 46 de încălcări ale articolului 128 punctul
         2 litera d) din Legea privind protecția naturii.

      14      Prin hotărârea din 26 octombrie 2007, Sąd Rejonowy w Kościanie a achitat învinuitul pentru toate faptele care îi erau imputate,
         apreciind că în conduita acestuia nu se regăseau elementele caracteristice ale actului ilicit pentru care era urmărit.

      15      Sesizat cu un apel introdus de prokurator Rejonowy w Kościanie, la 2 aprilie 2008, Sąd Okręgowy w Poznaniu a anulat în totalitate
         respectiva hotărâre, cu trimitere spre rejudecare.

      16      În cadrul rejudecării cauzei, Sąd Rejonowy w Kościanie a considerat că, potrivit interpretării dreptului național efectuate
         de instanța de apel, care este obligatorie pentru instanța învestită cu rejudecarea cauzei, învinuitul poate evita angajarea
         răspunderii penale numai dacă dovedește proveniența animalelor fie prin prezentarea unui certificat care atestă declararea
         pentru înscrierea în registrul ținut în temeiul articolului 64 alineatul 1 din Legea privind protecția naturii, în ceea ce
         privește animalele vândute, fie prin prezentarea unor elemente care să permită reconstituirea provenienței acestor animale
         și stabilirea în mod clar a persoanei sau a persoanelor cărora le aparțineau acestea sau care le‑au crescut.

      17      Pentru stabilirea primului element, Sąd Rejonowy w Kościanie a adresat o cerere către Starostwo Powiatowe w Kościanie (administrația
         districtului Kościan). Poziția acestei autorități arată că învinuitul nu putea să obțină înscrierea în registrul menționat
         a respectivelor exemplare care, fiind arahnide, nu erau supuse înregistrării. Această împrejurare este confirmată și de guvernul
         polonez în observațiile sale scrise.

      18      Or, potrivit Sąd Rejonowy w Kościanie, dacă învinuitul ar fi obligat să prezinte un document pe care dreptul național nu îl
         obligă să îl obțină, în condițiile în care nu are obligația să dețină cunoștințe specifice cu privire la originea animalelor
         în cauză, acesta nu ar putea să evite angajarea răspunderii penale.

      19      În aceste condiții, Sąd Rejonowy w Kościanie a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „      [Î]n ce mod poate deținătorul unor animale incluse în anexa B la [Regulamentul nr. 338/97] (care nu sunt nici amfibieni, nici
         reptile, nici păsări, nici mamifere) să facă dovada, în sensul [articolului 8 alineatul (5) din regulamentul menționat] și
         în lumina prezumției de nevinovăție, că exemplarele sale au fost achiziționate […] în conformitate cu legislația în vigoare
         referitoare la conservarea faunei și a florei sălbatice […]?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Observațiile prezentate Curții
      20      Guvernul polonez propune să se răspundă instanței de trimitere că articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 338/97, care
         condiționează posibilitatea de a exercita o activitate comercială, în sensul articolului 8 alineatul (1) din acest regulament,
         de dovada privind legalitatea achiziționării exemplarelor din speciile incluse în anexa B la regulamentul menționat, face
         trimitere la regulile privind probele care se aplică în fața autorității naționale competente. Dacă este vorba despre o instanță
         penală, dovada acestei împrejurări ar trebui făcută în conformitate cu principiile procedurii penale care impun ca existența
         faptelor să fie stabilită pe baza tuturor mijloacelor de probă posibile și ca îndoielile care nu pot fi înlăturate să profite
         învinuitului.

      21      Guvernul spaniol sugerează Curții să se răspundă la întrebare în sensul că trebuie să se solicite dovada privind legalitatea
         provenienței tuturor exemplarelor incluse în anexa B, lăsându‑se autorităților administrative ale statelor membre competente
         în temeiul CITES sarcina de a aprecia aceste dovezi care vor permite, în orice caz, să se garanteze posibilitatea de a stabili
         proveniența legală a exemplarelor respective.

      22      Potrivit Comisiei Comunității Europene, trebuie să se răspundă instanței de trimitere că, în cursul procedurii penale care
         vizează sancționarea unei eventuale încălcări a dispozițiilor articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 338/97, având
         în vedere faptul că nu există prevederi comunitare prin care să fie reglementate astfel de proceduri penale, ca regulă generală,
         instanța națională aplică dreptul intern, interpretându‑l în conformitate cu dreptul comunitar și asigurând deplina eficacitate
         a acestuia din urmă. În ceea ce privește repartizarea sarcinii probei, ținând seama de faptul că interdicția de a utiliza
         în scopuri comerciale exemplare din speciile incluse în anexa B la Regulamentul nr. 338/97 este aplicabilă ca regulă generală,
         Comisia consideră că revine procurorului obligația de a dovedi, în cadrul procedurii penale, că domnul Rubach a utilizat în
         scopuri comerciale exemplare din specii protejate. În schimb, domnului Rubach ar trebui să îi revină sarcina de a dovedi că
         a intrat în posesia acestor exemplare în mod legal, ceea ce i‑ar permite să evite angajarea răspunderii penale.

       Răspunsul Curții
      23      Astfel cum reiese din ansamblul elementelor cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare, instanța de trimitere urmărește,
         în esență, să se stabilească, pe de o parte, care sunt mijloacele de probă admise în lumina articolului 8 alineatul (5) din
         Regulamentul nr. 338/97, în cadrul unei proceduri penale referitoare la activități care privesc exemplare din anumite specii
         de animale, precum cele în cauză în acțiunea principală, incluse în anexa B la acest regulament, și, pe de altă parte, care
         este repartizarea corectă a sarcinii probei privind stabilirea caracterului legal al achiziționării unor astfel de exemplare.

      24      Regimul de protecție instituit pentru exemplarele din speciile incluse în anexele A și B la regulamentul menționat are drept
         scop să asigure protecția cea mai completă posibil pentru speciile faunei și florei sălbatice prin controlul comerțului cu
         acestea, cu respectarea obiectivelor, a principiilor și a dispozițiilor CITES.

      25      Este cert că Regulamentul nr. 338/97 nu cuprinde o interdicție generală de import și de comercializare a altor specii decât
         cele menționate în anexa A (Hotărârea din 19 iunie 2008, Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers și Andibel, C‑219/07,
         Rep., p. I‑4475, punctul 18).

      26      Astfel cum a statuat Curtea, utilizarea comercială a exemplarelor din speciile incluse în anexa B la Regulamentul nr. 338/97
         este permisă în măsura în care sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 8 alineatul (5) din acest regulament (Hotărârea
         din 23 octombrie 2001, Tridon, C‑510/99, Rec., p. I‑7777, punctul 44). Astfel, interdicția de comercializare prevăzută la
         articolul 8 din regulamentul menționat nu se aplică atunci când autoritatea competentă a statului membru în cauză are dovada
         că aceste exemplare au fost achiziționate și, în ipoteza în care nu provin din Comunitate, că au fost introduse pe teritoriul
         comunitar în conformitate cu legislația în vigoare în domeniul conservării faunei și a florei sălbatice.

      27      În lumina acestor dispoziții, trebuie, prin urmare, să se constate că Regulamentul nr. 338/97 nu precizează ce mijloace de
         probă trebuie utilizate pentru a demonstra achiziționarea legală a exemplarelor din speciile incluse în anexa B la acest regulament,
         în conformitate cu condițiile prevăzute la articolul 8 alineatul (5) din regulamentul menționat, în special în ipoteza în
         care acestea sunt născute în captivitate pe teritoriul comunitar. În consecință, sarcina de a stabili mijloacele de probă
         care să poată demonstra îndeplinirea condițiilor respective revine autorităților competente ale statelor membre. Aceste mijloace
         cuprind permisele sau certificatele prevăzute de același regulament sau orice alt document adecvat care va fi considerat util
         de către autoritățile naționale competente.

      28      În această privință, este necesar să se amintească faptul că, în lipsa unei reglementări comunitare privind noțiunea „probă”,
         toate mijloacele de probă pe care dispozițiile de drept procesual ale statelor membre le admit în proceduri similare sunt,
         în principiu, admisibile. În consecință, într‑o situație precum cea în cauză în acțiunea principală, revine autorităților
         naționale sarcina de a stabili, potrivit principiilor din dreptul lor intern aplicabile în materia probelor, dacă, în cazul
         concret pe care trebuie să îl soluționeze și în lumina tuturor împrejurărilor, se dovedește că sunt îndeplinite cerințele
         prevăzute la articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 338/97 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 martie 2000,
         Met‑Trans și Sagpol, C‑310/98 și C‑406/98, Rec., p. I‑1797, punctele 29 și 30).

      29      Prin urmare, trebuie să se răspundă instanței de trimitere, cu privire la acest prim aspect, că Regulamentul nr. 338/97 nu
         limitează mijloacele de probă care pot fi utilizate pentru a stabili caracterul legal al achiziționării exemplarelor din speciile
         incluse în anexa B la acest regulament și că toate mijloacele de probă pe care dreptul procesual al statului membru în cauză
         le admite în proceduri similare sunt, în principiu, admisibile pentru a aprecia legalitatea achiziționării exemplarelor menționate.

      30      În ceea ce privește, în al doilea rând, repartizarea sarcinii probei în ceea ce privește stabilirea caracterului legal al
         achiziționării de exemplare din speciile de animale incluse în anexa B la Regulamentul nr. 338/97, în lumina principiului
         prezumției de nevinovăție, trebuie să se amintească faptul că prezumția de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din
         articolul 6 alineatul (2) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată
         la Roma la 4 noiembrie 1950, face parte dintre drepturile fundamentale care, potrivit jurisprudenței constante a Curții, reafirmată,
         de altfel, prin preambulul Actului Unic European și prin articolul 6 alineatul (2) din Tratatul UE, sunt protejate în ordinea
         juridică comunitară (a se vedea în special Hotărârea din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctul
         149, și Hotărârea Montecatini/Comisia, C‑235/92 P, Rec., p. I‑4539, punctul 175).

      31      Prezumția de nevinovăție urmărește să garanteze oricărei persoane că nu va fi declarată și nici tratată ca fiind vinovată
         de săvârșirea unei infracțiuni înaintea ca vinovăția sa să fie stabilită de către o instanță (a se vedea Curtea Europeană
         a Drepturilor Omului, Hotărârea Y. B. și alții împotriva Turciei din 28 octombrie 2004, nr. 48173/99 și nr. 48319/99, § 43).

      32      Este necesar să se sublinieze că instituirea regimului de protecție creat pentru exemplarele din speciile incluse în anexele
         A și B la Regulamentul nr. 338/97 nu afectează obligația generală ce revine acuzării de a dovedi, în cadrul unei proceduri
         penale, că învinuitul a utilizat în scopuri comerciale exemplare din speciile incluse în anexa B la Regulamentul nr. 338/97,
         protejate de legislația în vigoare.

      33      Învinuitul are, în orice caz, dreptul de a se apăra împotriva angajării răspunderii sale penale demonstrând, potrivit dispozițiilor
         articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 338/97, că a intrat în mod legal în posesia exemplarelor respective, în conformitate
         cu condițiile prevăzute de dispoziția menționată, și dreptul de a utiliza în acest scop toate mijloacele de probă admise de
         dreptul procesual aplicabil.

      34      În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul nr. 338/97 trebuie
         interpretat în sensul că, în cadrul unei proceduri penale inițiate împotriva unei persoane acuzate de încălcarea acestei dispoziții,
         toate mijloacele de probă pe care dreptul procesual al statului membru în cauză le admite în proceduri similare sunt, în principiu,
         admisibile pentru a aprecia legalitatea achiziționării de exemplare din speciile de animale incluse în anexa B la acest regulament.
         Având în vedere de asemenea principiul prezumției de nevinovăție, o astfel de persoană dispune de toate aceste mijloace pentru
         a dovedi că a intrat în mod legal în posesia exemplarelor respective, în conformitate cu condițiile prevăzute de dispoziția
         menționată.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      35      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 338/97 al Consiliului din 9 decembrie 1996 privind protecția speciilor
            faunei și florei sălbatice prin controlul comerțului cu acestea trebuie interpretat în sensul că, în cadrul unei proceduri
            penale inițiate împotriva unei persoane acuzate de încălcarea acestei dispoziții, toate mijloacele de probă pe care dreptul
            procesual al statului membru în cauză le admite în proceduri similare sunt, în principiu, admisibile pentru a aprecia legalitatea
            achiziționării de exemplare din speciile de animale incluse în anexa B la acest regulament. Având în vedere de asemenea principiul
            prezumției de nevinovăție, o astfel de persoană dispune de toate aceste mijloace pentru a dovedi că a intrat în mod legal
            în posesia exemplarelor respective, în conformitate cu condițiile prevăzute de dispoziția menționată.

               Semnături

         * Limba de procedură: polona.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 19 aprilie 1988. # Statul elen împotriva Inter-Kom Emboriki kai Biomichaniki Epicheirisis Elaion, Liparon kai Trofimon AE. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Efeteio Athinon - Grecia. # Forță majoră. # Cauza 71/87.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 14 iulie 1994. # Proces penal împotriva J.J.J. Van der Veldt. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Rechtbank van eerste aanleg Gent - Belgia. # Cauza C-17/93.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din 5 noiembrie 2013. # Brigitte Knöll împotriva Oficiul European de Poliție (Europol). # Cauza F-105/12.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din 19 iunie 2014. # BN împotriva Parlamentului European. # Cauza F-157/12.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din 12 decembrie 2012. # BS împotriva Comisiei Europene. # Funcție publică - Securitate socială. # Cauza F-90/11.


Hotărârea Curții din data de 13 aprilie 1994. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor - Directivă 85/337/CEE. # Cauza C-313/93.


title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 10 decembrie 2015.#Simona Kornhaas împotriva Thomas Dithmar.#Cerere de decizie preliminară formulată de Bundesgerichtshof.#Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Proceduri de insolvență – Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 – Articolul 4 alineatul (1) – Stabilirea legii aplicabile – Reglementare a unui stat membru care prevede obligația administratorului unei societăți de a restitui acesteia plățile efectuate după intrarea în stare de insolvență – Aplicarea acestei reglementări unei societăți constituite în alt stat membru – Articolele 49 TFUE și 54 TFUE – Restricție privind libertatea de stabilire – Lipsă.#Cauza C-594/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
      10 decembrie 2015 (
            *
         )
      „Trimitere preliminară — Spațiul de libertate, securitate și justiție — Proceduri de insolvență — Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 — Articolul 4 alineatul (1) — Stabilirea legii aplicabile — Reglementare a unui stat membru care prevede obligația administratorului unei societăți de a restitui acesteia plățile efectuate după intrarea în stare de insolvență — Aplicarea acestei reglementări unei societăți constituite în alt stat membru — Articolele 49 TFUE și 54 TFUE — Restricție privind libertatea de stabilire — Lipsă”
      În cauza C‑594/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania), prin decizia din 2 decembrie 2014, primită de Curte la 22 decembrie 2014, în procedura

         Simona Kornhaas

      împotriva

         Thomas Dithmar, acționând în calitate de lichidator al Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd,
      CURTEA (Camera a șasea),
      compusă din domnul F. Biltgen, președintele Camerei a zecea, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a șasea, doamna M. Berger (raportor) și domnul S. Rodin, judecători,
      avocat general: domnul M. Szpunar,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru doamna Kornhaas, de W. Steinfeld, Rechtsanwalt;

               —

               pentru domnul Dithmar, de C. Esser, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Wilderspin, în calitate de agent,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență (JO L 160, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143), precum și a articolelor 49 TFUE și 54 TFUE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Dithmar, acționând în calitate de lichidator al Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd (denumită în continuare „societatea debitoare”), pe de o parte, și doamna Kornhaas, pe de altă parte, în legătură cu o acțiune în restituirea unor plăți pe care aceasta din urmă le‑ar fi efectuat în calitate de administrator al societății debitoare după intrarea acesteia în stare de insolvență.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 3 din Regulamentul nr. 1346/2000, intitulat „Competență internațională”, prevede:
               „(1)   Competența de a deschide procedura de insolvență revine instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul intereselor principale ale unui debitor. În cazul unei societăți sau persoane juridice, centrul intereselor principale este prezumat a fi, până la proba contrarie, locul unde se află sediul social.
               (2)   Atunci când centrul intereselor principale ale unui debitor este situat pe teritoriul unui stat membru, instanțele unui alt stat membru sunt competente să deschidă o procedură de insolvență împotriva acestui debitor numai dacă acesta are un sediu pe teritoriul acestui din urmă stat membru. Efectele acestei proceduri se limitează la bunurile debitorului situate pe teritoriul celui de al doilea stat membru.
               […]”

               4

               Articolul 4 din acest regulament, intitulat „Lege aplicabilă”, prevede:
               „(1)   În absența unei dispoziții contrare în prezentul regulament, legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia este legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura, denumit în continuare «stat de deschidere».
               (2)   Legea statului de deschidere determină condițiile pentru deschiderea, desfășurarea și închiderea procedurii de insolvență. Aceasta determină în special:
               […]

                        (m)

                        normele referitoare la nulitatea, anularea sau inopozabilitatea actelor prejudiciabile adunării creditorilor.”

         Dreptul german

               5

               Articolul 64 alineatele (1) și (2) din Legea privind societățile cu răspundere limitată (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung, RGBl. 1898, p. 846, denumită în continuare „GmbHG”), în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal, prevedea:
               „(1)   În caz de insolvență a societății, administratorii au obligația să introducă fără întârziere și în cel mult trei săptămâni de la intrarea în stare de insolvență o cerere de deschidere a procedurii de insolvență. Această obligație este aplicabilă, în esență, și dacă se dovedește că societatea este îndatorată excesiv.
               (2)   Administratorii trebuie să restituie societății plățile efectuate după intrarea societății în stare de insolvență sau după constatarea îndatorării excesive a acesteia. […]”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               6

               Domnul Dithmar este lichidatorul societății debitoare în cadrul unei proceduri de insolvență deschise de Amtsgericht Erfurt (Tribunalul Cantonal din Erfurt). Societatea debitoare, al cărei administrator era doamna Kornhaas, era înregistrată în Registrul comerțului din Cardiff (Regatul Unit) sub forma comercială a unei „private company limited by shares” (denumită în continuare o „Limited”). O sucursală a societății debitoare era stabilită în Germania și, în această calitate, era înscrisă în Registrul comerțului ținut de Amtsgericht Jena (Tribunalul Cantonal din Jena). Societatea debitoare, care își desfășura activitatea în principal în acest din urmă stat membru, avea ca obiect de activitate instalarea de sisteme de ventilație și prestarea de servicii conexe.

               7

               Susținând că societatea debitoare era insolvabilă cel puțin de la 1 noiembrie 2006 și că, în perioada 11 decembrie 2006-26 februarie 2007, doamna Kornhaas efectuase, în sarcina acestei societăți, plăți în sumă totală de 110151,66 euro, domnul Dithmar a formulat împotriva doamnei Kornhaas o acțiune în restituirea acestei sume în temeiul articolului 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG. Această acțiune a fost admisă de Landgericht Erfurt (Tribunalul Regional din Erfurt). Sesizat în apel de doamna Kornhaas, Oberlandesgericht Jena (Tribunalul Regional Superior din Jena) a confirmat hotărârea pronunțată de Landgericht Erfurt (Tribunalul Regional din Erfurt), acordând în același timp autorizația de a se formula recurs la Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție).

               8

               Instanța de trimitere consideră că acțiunea introdusă de domnul Dithmar este întemeiată din perspectiva dreptului german, întrucât articolul 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG are ca obiect în esență prevenirea diminuării activelor masei înainte de deschiderea procedurii de insolvență și garantarea faptului că aceste active sunt disponibile, în cadrul procedurii menționate, în vederea îndestulării în condiții de egalitate a creditorilor. Această dispoziție, deși este formal integrată într‑o legislație referitoare la dreptul societăților, ar face, prin urmare, parte din dreptul insolvenței și ar fi opozabilă administratorului unei Limited.

               9

               Instanța de trimitere își pune totuși problema conformității unei asemenea dispoziții cu dreptul Uniunii. În această privință, din articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000 ar rezulta că legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia este legea germană, în calitate de lege a statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura. Or, ar exista o controversă în doctrina germană cu privire la problema dacă articolul 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG poate fi opus administratorilor societăților constituite în conformitate cu dreptul altor state ale Uniunii Europene, dar care își au centrul intereselor principale în Germania.

               10

               Potrivit instanței de trimitere, articolul 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG nu ar reglementa condițiile în care o societate constituită în conformitate cu dreptul unui alt stat al Uniunii își poate instala sediul administrativ în Germania, ci numai consecințele juridice ale unei asemenea decizii și ale unui comportament culpabil al administratorilor săi. Prin urmare, libertatea de stabilire nu ar fi afectată.

               11

               În orice caz, eventuala restricție privind libertatea de stabilire pe care ar implica‑o aplicarea articolului 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG ar fi justificată pentru motivul că ea s‑ar aplica în mod nediscriminatoriu, ar răspunde unui motiv imperativ de interes general, și anume protecția creditorilor, ar fi de natură să prezerve masa sau să o reconstituie și nu ar depăși ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.

               12

               Instanța de trimitere arată însă că jurisprudența Curții care decurge în special din Hotărârile Überseering (C‑208/00, EU:C:2002:632) și Inspire Art (C‑167/01, EU:C:2003:512) ar putea fi interpretată și în sensul că raporturile interne ale societăților create într‑un stat membru, dar care își exercită activitatea principală într‑un alt stat membru, țin, în cadrul libertății de stabilire, de dreptul societăților din statul de constituire. Aplicarea articolului 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG administratorilor societăților dintr‑un alt stat membru ar putea fi astfel contrară libertății de stabilire în sensul articolelor 49 TFUE și 54 TFUE.

               13

               În aceste condiții, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) a decis să suspende judecata și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        O acțiune introdusă la o instanță germană împotriva unui director al unei Limited de drept englez sau galez, ale cărei active fac obiectul unei proceduri de insolvență deschise de către lichidatorul judiciar în Germania în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000, pentru restituirea plăților efectuate de director înainte de deschiderea procedurii de insolvență, dar după intrarea în stare de insolvență a societății, este reglementată de dreptul german al insolvenței în sensul articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000?

                        2)

                        O astfel de acțiune este contrară libertății de stabilire în sensul articolelor 49 TFUE și 54 TFUE?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               14

               Prin intermediul primei sale întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că intră în domeniul său de aplicare o acțiune îndreptată împotriva administratorului unei societăți de drept englez sau galez, care face obiectul unei proceduri de insolvență deschise în Germania, introdusă în fața unei instanțe germane de lichidatorul acelei societăți și prin care se solicită, în temeiul unei dispoziții naționale precum articolul 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG, restituirea plăților efectuate de acest administrator înainte de deschiderea procedurii de insolvență, însă după data la care a fost stabilită apariția stării de insolvență a societății respective.

               15

               În acest context, Curtea a stabilit deja că articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că instanțele din statul membru pe teritoriul căruia a fost deschisă o procedură de insolvență cu privire la patrimoniul unei societăți sunt competente, în temeiul acestei dispoziții, să judece o acțiune formulată de lichidatorul acelei societăți împotriva administratorului societății respective și având ca obiect restituirea plăților care au fost efectuate după intrarea în stare de insolvență a aceleiași societăți sau după constatarea îndatorării excesive a acesteia (Hotărârea H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, punctul 26).

               16

               Curtea a întemeiat această decizie în special pe considerația că o dispoziție națională, precum articolul 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG, în temeiul căreia administratorul unei societăți insolvabile trebuie să restituie plățile efectuate în numele și pe seama acestei societăți după intrarea în stare de insolvență a acesteia derogă de la normele comune ale dreptului civil și comercial, iar aceasta din cauza insolvenței societății respective. Ea a dedus de aici că o acțiune întemeiată pe această dispoziție, formulată în cadrul unei proceduri de insolvență, face parte din categoria acțiunilor care derivă în mod direct dintr‑o procedură de insolvență și se află în strânsă legătură cu aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, punctele 23 și 24).

               17

               În consecință, chiar dacă în Hotărârea H (C‑295/13, EU:C:2014:2410) răspunsul Curții la cererea de decizie preliminară se referea la articolul 3 din Regulamentul nr. 1346/2000 și la competența internațională a unei instanțe naționale de a se pronunța asupra unei acțiuni întemeiate pe o dispoziție națională precum articolul 64 alineatul 2 prima teză din GmbHG, în respectiva hotărâre o asemenea dispoziție de drept național a fost calificată totuși în mod clar ca făcând parte din dreptul insolvenței. Rezultă că această din urmă dispoziție trebuie considerată ca făcând parte din legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia, în sensul articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000. În această calitate, dispoziția menționată de drept național, ale cărei efecte constau în a obliga, dacă este cazul, administratorul unei societăți să restituie plățile pe care le‑a efectuat în numele și pe seama acesteia după intrarea ei în stare de insolvență, poate, în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000, să fie aplicată de instanța națională sesizată cu procedura de insolvență în calitate de lege a statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura de insolvență (denumită în continuare „lex fori concursus”).

               18

               Trebuie să se adauge în această privință că articolul 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG trebuie citit în coroborare cu alineatul (1) al aceluiași articol, care prevede în esență că, în caz de insolvență sau de îndatorare excesivă a unei societăți, membrii organului de reprezentare au obligația să introducă fără întârziere și în cel mult trei săptămâni de la intrarea în stare de insolvență sau de la apariția îndatorării excesive o cerere de deschidere a unei proceduri de insolvență. Astfel, articolul 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG permite printre altele angajarea răspunderii personale a administratorilor unei societăți insolvabile sau excesiv îndatorate care au omis să solicite deschiderea unei proceduri de insolvență cu încălcarea articolului 64 alineatul (1) din GmbHG. Într‑adevăr, odată deschisă o asemenea procedură, sarcina efectuării sau a autorizării plăților în numele și pe seama societății insolvabile nu îi mai revine, ca regulă generală, administratorului acelei societăți, ci lichidatorului acesteia. Rezultă de aici că, dacă administratorul unei societăți în stare de insolvență s‑a conformat obligației impuse prin articolul 64 alineatul (1) din GmbHG, sancțiunea pe care o implică în esență articolul 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG nu se va aplica.

               19

               Or, articolul 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1346/2000 prevede printre altele că lex fori concursus este cea care determină „condițiile pentru deschiderea” procedurii de insolvență. În vederea garantării efectului util al acestei dispoziții, ea trebuie să fie interpretată în sensul că intră în domeniul său de aplicare, în primul rând, condițiile prealabile pentru deschiderea unei proceduri de insolvență, în al doilea rând, normele care desemnează persoanele care au obligația să solicite deschiderea acestei proceduri și, în al treilea rând, consecințele unei încălcări a acestei obligații. Prin urmare, dispozițiile naționale, precum articolul 64 alineatul (1) și alineatul (2) prima teză din GmbHG, care au ca efect în esență sancționarea încălcării obligației de a solicita deschiderea unei proceduri de insolvență trebuie considerate, și din această perspectivă, ca intrând în domeniul de aplicare al articolului 4 din Regulamentul nr. 1346/2000.

               20

               În plus, o dispoziție precum articolul 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG contribuie la atingerea obiectivului care este intrinsec legat, mutatis mutandis, de orice procedură de insolvență, și anume prevenirea unor posibile diminuări a masei înainte de deschiderea procedurii de insolvență în scopul unei îndestulări în condiții de egalitate a creditorilor. Astfel, o asemenea dispoziție pare cel puțin asimilabilă unei norme privind „inopozabilitatea actelor prejudiciabile adunării creditorilor” care, în temeiul articolului 4 alineatul (2) litera (m) din Regulamentul nr. 1346/2000, face parte din lex fori concursus.

               21

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 4 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că intră în domeniul său de aplicare o acțiune îndreptată împotriva administratorului unei societăți de drept englez sau galez, care face obiectul unei proceduri de insolvență deschise în Germania, introdusă în fața unei instanțe germane de lichidatorul acelei societăți și prin care se solicită, în temeiul unei dispoziții naționale precum articolul 64 alineatul 2 prima teză din GmbHG, restituirea plăților efectuate de acest administrator înainte de deschiderea procedurii de insolvență, însă după data la care a fost stabilită apariția stării de insolvență a societății respective.

         Cu privire la a doua întrebare

               22

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 49 TFUE și 54 TFUE se opun aplicării unei dispoziții naționale, precum articolul 64 alineatul 2 prima teză din GmbHG, administratorului unei societăți de drept englez sau galez care face obiectul unei proceduri de insolvență deschise în Germania.

               23

               În această privință, decurge din jurisprudența Curții că, în anumite condiții, refuzul unui stat membru de a recunoaște capacitatea juridică a unei societăți constituite în conformitate cu dreptul unui alt stat membru în care aceasta are sediul social pentru motivul printre altele că societatea și‑ar fi transferat sediul efectiv pe teritoriul său poate să constituie o restricție privind libertatea de stabilire, incompatibilă, în principiu, cu articolele 49 TFUE și 54 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea Überseering, C‑208/00, EU:C:2002:632, punctul 82).

               24

               De asemenea, Curtea a decis deja că, în măsura în care dispoziții naționale referitoare la capitalul minimal sunt incompatibile cu libertatea de stabilire, astfel cum este garantată prin tratat, situația este în mod necesar aceeași în ceea ce privește sancțiunile care însoțesc nerespectarea acestor obligații, precum răspunderea personală și solidară a administratorilor, atunci când capitalul nu atinge cuantumul minimal prevăzut de legislația națională sau coboară, în cursul activității, sub acest cuantum (a se vedea în acest sens Hotărârea Inspire Art, C‑167/01, EU:C:2003:512, punctul 141).

               25

               Cu toate acestea, în ceea ce privește o dispoziție națională precum articolul 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG, trebuie să se constate că aceasta nu privește nici refuzul unui stat membru de a recunoaște capacitatea juridică a unei societăți constituite în conformitate cu dreptul unui alt stat membru și care și‑a transferat sediul efectiv pe teritoriul acestui prim stat membru, nici răspunderea personală a administratorilor, atunci când capitalul acestei societăți nu atinge cuantumul minimal prevăzut de legislația națională.

               26

               Astfel, în primul rând, decurge din decizia de trimitere că capacitatea juridică a societății debitoare nu este pusă în niciun mod în discuție în contextul cauzei principale. Modul de redactare a articolului 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG pare chiar să excludă o asemenea punere în discuție, aplicarea acestei dispoziții presupunând existența unei „societăți”.

               27

               În al doilea rând, răspunderea personală a administratorilor unei societăți în temeiul articolului 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG nu este legată de faptul că capitalul acestei societăți nu atinge cuantumul minim prevăzut de legislația germană sau de legislația în conformitate cu care a fost constituită această societate, ci exclusiv de faptul că în esență administratorii unei asemenea societăți au efectuat plăți într‑o etapă în care aveau obligația, în temeiul articolului 64 alineatul (1) din GmbHG, să solicite deschiderea unei proceduri de insolvență.

               28

               Având în vedere ceea ce precedă, aplicarea unei dispoziții naționale precum articolul 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG nu privește nicidecum constituirea unei societăți într‑un anumit stat membru și nici stabilirea sa ulterioară într‑un alt stat membru, întrucât această dispoziție de drept național nu își găsește aplicarea decât după ce această societate a fost constituită, în cadrul activității sale și, mai precis, fie începând cu momentul în care trebuie să fie considerată, potrivit dreptului național aplicabil în temeiul articolului 4 din Regulamentul nr. 1346/2000, ca fiind insolvabilă, fie începând cu momentul în care îndatorarea sa excesivă este constatată în conformitate cu dreptul național. O dispoziție națională precum articolul 64 alineatul 2 prima teză din GmbHG nu poate, prin urmare, să afecteze libertatea de stabilire.

               29

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolele 49 TFUE și 54 TFUE nu se opun aplicării unei dispoziții naționale precum articolul 64 alineatul (2) prima teză din GmbHG administratorului unei societăți de drept englez sau galez care face obiectul unei proceduri de insolvență deschise în Germania.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               30

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

                           1)

                           Articolul 4 din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență trebuie interpretat în sensul că intră în domeniul său de aplicare o acțiune îndreptată împotriva administratorului unei societăți de drept englez sau galez, care face obiectul unei proceduri de insolvență deschise în Germania, introdusă în fața unei instanțe germane de lichidatorul acelei societăți și prin care se solicită, în temeiul unei dispoziții naționale precum articolul 64 alineatul (2) prima teză din Legea privind societățile cu răspundere limitată, restituirea plăților efectuate de acest administrator înainte de deschiderea procedurii de insolvență, însă după data la care a fost stabilită apariția stării de insolvență a societății respective.

                           2)

                           Articolele 49 TFUE și 54 TFUE nu se opun aplicării unei dispoziții naționale precum articolul 64 alineatul (2) prima teză din Legea privind societățile cu răspundere limitată administratorului unei societăți de drept englez sau galez care face obiectul unei proceduri de insolvență deschise în Germania.

                     Semnături

            (
            *
         )   Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 18 iulie 2007.#État du Marele Ducat al Luxemburgului împotriva Hans Ulrich Lakebrink și Katrin Peters-Lakebrink.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour administrative - Luxemburg.#Articolul 39 CE - Impozit pe venitul nerezidenților - Calculul cotei de impozitare - Bunuri imobile situate pe teritoriul altui stat membru - Venituri locative negative neluate în considerare.#Cauza C-182/06.

text:
      Cauza C‑182/06
      Marele Ducat al Luxemburgului
      împotriva
      Hans Ulrich Lakebrink și Katrin Peters‑Lakebrink
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Cour administrative)
      „Articolul 39 CE — Impozit pe venitul nerezidenților — Calculul cotei de impozitare — Bunuri imobile situate pe teritoriul altui stat membru — Venituri locative negative neluate în considerare”
      Sumarul hotărârii
      Libera circulație a persoanelor — Lucrători — Egalitate de tratament — Remunerație — Impozite pe venit
      (art. 39 CE)
      Articolul 39 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care nu permite unui resortisant comunitar,
         nerezident în statul membru în care obține venituri ce reprezintă cea mai mare parte a veniturilor sale impozabile, să solicite
         luarea în considerare, în vederea stabilirii cotei de impozitare aplicabile veniturilor respective, a unor venituri locative
         negative aflate în legătură cu imobile neocupate personal și situate într‑un alt stat membru, în condițiile în care un rezident
         al primului stat membru poate solicita luarea în considerare a veniturilor locative negative respective.

      În materia impozitelor directe, situația rezidenților și aceea a nerezidenților nu sunt, ca regulă generală, comparabile,
         astfel încât refuzul unui stat membru de a permite unui contribuabil nerezident să beneficieze de anumite avantaje fiscale
         pe care le acordă unui contribuabil rezident nu este, ca regulă generală, discriminatoriu, deoarece aceste două categorii
         de contribuabili nu se află într‑o situație comparabilă.

      Situația este totuși diferită în cazul în care nerezidentul nu obține un venit important în statul său de reședință și obține
         cea mai mare parte a veniturilor sale impozabile dintr‑o activitate desfășurată în statul membru în care este încadrat în
         muncă, astfel încât statul membru de reședință nu este în măsură să îi acorde avantajele care rezultă din luarea în considerare
         a situației sale personale și familiale, discriminarea constând în faptul că situația personală nu este luată în considerare
         nici în statul de reședință, nici în statul în care este încadrat în muncă.

      Rațiunea pe care se întemeiază discriminarea menționată se referă la toate avantajele fiscale legate de capacitatea contributivă
         a nerezidentului care nu sunt luate în considerare nici în statul de reședință, nici în statul în care acesta este încadrat
         în muncă, capacitatea contributivă făcând parte din situația personală a nerezidentului.

      (a se vedea punctele 28-31, 34 și 36 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      18 iulie 2007(*)

      „Articolul 39 CE – Impozit pe venitul nerezidenților – Calculul cotei de impozitare – Bunuri imobile situate pe teritoriul altui stat membru – Venituri locative negative neluate în considerare”
      În cauza C‑182/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Cour administrative
         (Luxemburg), prin Decizia din 6 aprilie 2006, primită de Curte la 10 aprilie 2006, în procedura

      Marele Ducat al Luxemburgului
      împotriva
      Hans Ulrich Lakebrink,
      Katrin Peters‑Lakebrink,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii R. Schintgen, A. Tizzano, M. Ilešič și E. Levits (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Marele Ducat al Luxemburgului, de domnul C. Schiltz, în calitate de agent;
      –        pentru domnul Lakebrink și doamna Peters‑Lakebrink, de M. Kleyr, avocat;
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele H. G. Sevenster și M. de Mol, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul suedez, de doamna K. Wistrand, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și J.‑P. Keppenne, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 29 martie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 39 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Marele Ducat al Luxemburgului, pe de o parte, și domnul Lakebrink
         și doamna Peters‑Lakebrink (denumiți în continuare „soții Lakebrink”), pe de altă parte, având ca obiect impozitul pe venit
         aferent anului 2002 la care aceștia au fost supuși în Luxemburg.

       Cadrul juridic, acțiunea principală și întrebarea preliminară
      3        Soții Lakebrink, resortisanți și rezidenți germani, desfășoară, ambii, o activitate salariată exclusiv în Luxemburg. Cu privire
         la anul 2002, aceștia au solicitat impozitarea lor colectivă în acest stat membru, în sensul dispozițiilor articolului 157
         ter din Legea din 4 decembrie 1967 privind impozitul pe venit, astfel cum a fost modificată (denumită în continuare «LIR»).

      4        În declarația fiscală a acestora adresată administrației fiscale luxemburgheze, soții Lakebrink au declarat un venit locativ
         negativ în valoare de 26 080 de euro în legătură cu două imobile ai căror proprietari sunt în Germania, fără a le ocupa personal.
         Aceștia au solicitat luarea în considerare a acestei pierderi locative în vederea stabilirii cotei de impozitare de care beneficiază
         rezidenții.

      5        Respectivul venit locativ negativ a fost constatat în mod corespunzător în decizia de impunere a soților aferentă anului 2002,
         emisă de Finanzamt Trier (Germania) la 30 iulie 2003. Din această decizie rezultă că soții Lakebrink nu au obținut venituri
         impozabile în Germania. Din acest motiv, aceștia nu au plătit impozite în Germania.

      6        În urma solicitării acestora, soților Lakebrink li s‑a aplicat impozitarea colectivă în Luxemburg. Conform articolului 157
         ter din LIR, impozitul a fost calculat potrivit cotei care le‑ar fi fost aplicabilă dacă ar fi fost rezidenți în acest stat
         membru. Cu toate acestea, venitul locativ negativ aflat în legătură cu bunurile lor imobile situate în Germania nu a fost
         luat în considerare la stabilirea acestei cote.

      7        Într‑adevăr, articolul 157 ter din LIR prevede că, prin derogare de la regimul de impozitare aplicabil contribuabililor rezidenți,
         în care regula progresivității pentru calcularea cotei de impozitare se aplică tuturor veniturilor cu privire la care dreptul
         de impozitare aparține altor state, regimul de impozitare aplicabil contribuabililor nerezidenți prevede că, în conformitate
         cu articolul 134 din LIR, regula progresivității se aplică nu doar veniturilor obținute în Luxemburg, ci și veniturilor profesionale
         obținute în străinătate ale contribuabililor respectivi.

      8        În aplicarea articolului 4 din Convenția încheiată la 23 august 1958 între Marele Ducat al Luxemburgului și Republica Federală
         Germania pentru evitarea dublei impuneri și stabilirea de reguli de asistență administrativă reciprocă în materie de impozite
         pe venit și pe avere și în materie de impozit comercial comunal și impozit funciar, dreptul de impozitare a veniturilor obținute
         din închirierea bunurilor imobile aparține statului în care este situat imobilul, în speță Republicii Federale Germania.

      9        Soții Lakebrink au depus o plângere împotriva deciziei de impunere privind impozitul pe venit emise de administrația fiscală
         luxemburgheză. Această plângere nu a primit niciun răspuns. Acțiunea acestora, având ca obiect rectificarea acestei decizii,
         a fost considerată justificată de tribunal administratif luxembourgeois (Tribunalul Administrativ din Luxemburg).

      10      Marele Ducat al Luxemburgului a declarat apel împotriva acestei decizii în fața Cour administrative (Curtea Administrativă).
         Aceasta din urmă se întreabă în special dacă aplicarea articolului 157 ter din LIR, prin aceea că implică refuzul de a lua
         în considerare venituri locative negative aflate în legătură cu bunuri imobile ale soților Lakebrink situate în Germania în
         vederea stabilirii cotei de impozitare aplicabile veniturilor acestora obținute în Luxemburg, constituie o discriminare indirectă
         interzisă de articolul 39 CE.

      11      În aceste condiții, Cour administrative a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „Articolul 39 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum cea instituită în […] Luxemburg
         prin articolul 157 ter [din] LIR, în aplicarea căreia un resortisant comunitar, nerezident în Luxemburg, care obține venituri
         dintr‑o activitate [salariată] în Luxemburg, veniturile respective constituind cea mai mare parte a veniturilor sale impozabile,
         nu poate valorifica veniturile sale locative negative aflate în legătură cu imobile neocupate personal, situate într‑un alt
         stat membru, în speță în Germania, în vederea stabilirii cotei de impozitare aplicabile veniturilor sale obținute în Luxemburg?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      12      Prin intermediul întrebării sale, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 39 CE trebuie
         interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în acțiunea principală, în temeiul căreia
         un resortisant comunitar, nerezident al statului membru în care obține venituri care constituie cea mai mare parte a veniturilor
         sale impozabile, nu poate, în vederea stabilirii cotei de impozitare aplicabile veniturilor respective, valorifica venituri
         locative negative în legătură cu imobile neocupate personal și situate în alt stat membru, în timp ce un rezident al primului
         stat poate valorifica respectivele venituri locative negative.

      13      Legislația în discuție în acțiunea principală stabilește un regim fiscal diferit în funcție de situația în care lucrătorul
         care obține cea mai mare parte a veniturilor sale impozabile în Luxemburg este sau nu este rezident în acest stat membru.

      14      În această privință, trebuie amintit mai întâi că, deși materia impozitelor directe nu aparține ca atare competenței Comunității
         Europene, nu este mai puțin adevărat că statele membre trebuie să își exercite competențele proprii cu respectarea dreptului
         comunitar (a se vedea în special Hotărârea din 14 februarie 1995, Schumacker, C‑279/93, Rec., p. I‑225, punctul 21, și Hotărârea
         din 3 octombrie 2006, FKP Scorpio Konzertproduktionen, C‑290/04, Rec., p. I‑9461, punctul 30).

      15      Este necesar să se constate în continuare că orice resortisant comunitar, independent de reședința și de cetățenia sa, care
         desfășoară o activitate profesională într‑un stat membru diferit de cel de reședință intră în sfera de aplicare a articolului
         39 CE (a se vedea Hotărârea din 21 februarie 2006, Ritter‑Coulais, C‑152/03, Rec., p. I‑1711, punctul 31).

      16      Rezultă că situația soților Lakebrink, care erau încadrați în muncă într‑un stat membru diferit de cel în care se afla reședința
         acestora, intră în sfera de aplicare a articolului 39 CE.

      17      În sfârșit, potrivit unei jurisprudențe constante, rezultă că ansamblul dispozițiilor Tratatului CE referitoare la libera
         circulație a persoanelor urmărește facilitarea exercitării de activități profesionale de orice natură de către resortisanții
         comunitari pe întreg teritoriul Comunității și se opune măsurilor care i‑ar putea defavoriza atunci când doresc să exercite
         o activitate economică pe teritoriul unui alt stat membru (a se vedea Hotărârea din 15 iunie 2000, Sehrer, C‑302/98, Rec.,
         p. I‑4585, punctul 32, precum și Hotărârea din 13 noiembrie 2003, Schilling și Fleck‑Schilling, C‑209/01, Rec., p. I‑13389,
         punctul 24).

      18      Întrucât soții Lakebrink sunt încadrați în muncă în Luxemburg, dar, în același timp, au reședința în Germania, spre deosebire
         de persoanele care sunt încadrate în muncă și au reședința în Luxemburg, aceștia nu aveau dreptul, conform legislației luxemburgheze,
         să solicite luarea în considerare a pierderilor de venit locativ aflate în legătură cu bunurile imobile ale acestora situate
         în Germania în vederea stabilirii cotei de impozitare a veniturilor acestora obținute în Luxemburg.

      19      În consecință, tratamentul aplicat lucrătorilor nerezidenți, precum soții Lakebrink, prin reglementarea în discuție în acțiunea
         principală este mai puțin avantajos decât cel de care beneficiază lucrătorii rezidenți.

      20      Guvernele luxemburghez și olandez susțin, dimpotrivă, că, în măsura în care respectiva reglementare nu ține seama de vreun
         venit obținut în străinătate și care nu provine din desfășurarea unei activități profesionale, fie că este negativ sau pozitiv,
         aceasta oferă contribuabililor nerezidenți un regim fiscal în general mai avantajos față de contribuabilii rezidenți.

      21      O astfel de apreciere globală a efectelor reglementării respective nu ar putea fi reținută, în măsura în care aceasta ar echivala
         cu lipsirea de substanță a interdicției prevăzute la articolul 39 CE.

      22      Într‑adevăr, dacă o reglementare precum cea în discuție în acțiunea principală poate oferi avantaje fiscale contribuabililor
         nerezidenți care valorifică venituri pozitive obținute în străinătate ce nu provin din desfășurarea unei activități profesionale
         sau cel puțin venituri în majoritate pozitive, alta este situația în ceea ce privește contribuabilii nerezidenți, precum soții
         Lakebrink, care nu obțin decât venituri negative din străinătate ce nu provin din desfășurarea unei activități profesionale.

      23      Or, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 29 din concluzii, împrejurarea că, într‑o situație precum cea din acțiunea
         principală, reglementarea în cauză defavorizează nerezidenții nu ar putea fi compensată de faptul că, în alte situații, aceeași
         reglementare nu dezavantajează nerezidenții față de rezidenți.

      24      În acest context, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, un tratament fiscal defavorabil contrar unei
         libertăți fundamentale nu ar putea fi justificat de existența altor avantaje fiscale, presupunând chiar că astfel de avantaje
         există (a se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2002, de Groot, C‑385/00, Rec., p. I‑11819, punctul 97 și jurisprudența citată).

      25      În plus, trebuie arătat că, în absența unor venituri impozabile în statul lor de reședință, lucrători precum soții Lakebrink
         nu au posibilitatea de a solicita luarea în considerare a pierderilor de venit locativ aflate în legătură cu bunurile imobile
         ale acestora situate în acest stat membru și se văd astfel privați de orice posibilitate de a obține luarea în considerare
         a venitului lor locativ negativ în vederea stabilirii cotei de impozitare a tuturor veniturilor lor.

      26      În aceste condiții, trebuie să se verifice dacă dezavantajul fiscal care îi afectează pe lucrătorii care nu își au reședința
         la Luxemburg, precum soții Lakebrink, poate constitui o discriminare indirectă întemeiată pe criteriul cetățeniei interzisă
         de articolul 39 CE.

      27      Într‑adevăr, în temeiul unei jurisprudențe constante, o discriminare nu poate consta decât în aplicarea de reguli diferite
         unor situații comparabile sau în aplicarea aceleiași reguli unor situații diferite (Hotărârea Schumacker, citată anterior,
         punctul 30, Hotărârea din 29 aprilie 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Rec., p. I‑2651, punctul 26, și Hotărârea din
         22 martie 2007, Talotta, C‑383/05, Rec., p. I‑2555, punctul 18).

      28      Or, în materia impozitelor directe, situația rezidenților și aceea a nerezidenților nu sunt, ca regulă generală, comparabile
         (Hotărârea Schumacker, citată anterior, punctul 31).

      29      În consecință, refuzul unui stat membru de a permite unui contribuabil nerezident să beneficieze de anumite avantaje fiscale
         pe care le acordă unui contribuabil rezident nu este, ca regulă generală, discriminatoriu, deoarece aceste două categorii
         de contribuabili nu se află într‑o situație comparabilă.

      30      Potrivit unei jurisprudențe consacrate, situația este totuși diferită în cazul în care nerezidentul nu obține un venit important
         în statul său de reședință și obține cea mai mare parte a veniturilor sale impozabile dintr‑o activitate desfășurată în statul
         membru în care este încadrat în muncă, astfel încât statul membru de reședință nu este în măsură să îi acorde avantajele care
         rezultă din luarea în considerare a situației sale personale și familiale (a se vedea în special Hotărârea Schumacker, citată
         anterior, punctul 36).

      31      Potrivit aceleiași jurisprudențe, discriminarea constă în faptul că situația personală și familială a unui nerezident care
         obține într‑un stat membru diferit de cel de reședință cea mai mare parte a veniturilor sale și cvasitotalitatea veniturilor
         sale familiale nu este luată în considerare nici în statul de reședință, nici în statul în care este încadrat în muncă (Hotărârea
         Schumacker, citată anterior, punctul 38).

      32      Această jurisprudență se aplică într‑o situație precum cea din acțiunea principală.

      33      Într‑adevăr, pe de o parte, discriminarea prezentată la punctul 31 din prezenta hotărâre privește a fortiori lucrători nerezidenți, precum soții Lakebrink, care, astfel cum s‑a subliniat la punctul 25 din prezenta hotărâre, nu obțin
         niciun venit în statul lor de reședință și obțin cea mai mare parte a veniturilor lor familiale dintr‑o activitate desfășurată
         în statul în care sunt încadrați în muncă.

      34      Pe de altă parte, rațiunea pe care se întemeiază discriminarea constatată de Curte în Hotărârea Schumacker, citată anterior,
         și amintită la punctul 31 din prezenta hotărâre se referă, astfel cum a evidențiat avocatul general la punctul 36 din concluzii,
         la toate avantajele fiscale legate de capacitatea contributivă a nerezidentului care nu sunt luate în considerare nici în
         statul de reședință, nici în statul în care acesta este încadrat în muncă (a se vedea de asemenea Concluziile avocatului general
         Léger prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Ritter‑Coulais, citate anterior, punctele 97-99), capacitatea contributivă
         putând, de altfel, să fie calificată ca făcând parte din situația personală a nerezidentului în sensul Hotărârii Schumacker,
         citate anterior.

      35      În consecință, refuzul administrației fiscale dintr‑un stat membru de a lua în considerare venituri locative negative aflate
         în legătură cu bunuri imobile situate în străinătate constituie o discriminare interzisă de articolul 39 CE.

      36      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 39 CE trebuie interpretat
         în sensul că se opune unei reglementări naționale care nu permite unui resortisant comunitar, nerezident în statul membru
         în care obține venituri ce reprezintă cea mai mare parte a veniturilor sale impozabile, să solicite luarea în considerare,
         în vederea stabilirii cotei de impozitare aplicabile veniturilor respective, a unor venituri locative negative aflate în legătură
         cu imobile neocupate personal și situate într‑un alt stat membru, în condițiile în care un rezident al primului stat membru
         poate solicita luarea în considerare a veniturilor locative negative respective.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      37      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolul 39 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care nu permite unui resortisant comunitar,
            nerezident în statul membru în care obține venituri ce reprezintă cea mai mare parte a veniturilor sale impozabile, să solicite
            luarea în considerare, în vederea stabilirii cotei de impozitare aplicabile veniturilor respective, a unor venituri locative
            negative aflate în legătură cu imobile neocupate personal și situate într‑un alt stat membru, în condițiile în care un rezident
            al primului stat membru poate solicita luarea în considerare a veniturilor locative negative respective.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 14 decembrie 1965. # Domenico Morina împotriva Parlamentului European. # Cauza 21-65.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din 26 mai 2011. # Giorgio Lebedef împotriva Comisiei Europene. # Funcție publică - Funcționari. # Cauza F-40/10.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 18 noiembrie 1999. # Pharos SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs. # Cauza C-151/98 P.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 14 iunie 2017.#Savas Aydin împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene verbale ROYAL & CAPORAL – Marca Uniunii Europene verbală anterioară KAPORAL – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-95/16.