Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 12 decembrie 1996. # BVBA Kruidvat împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza T-87/92.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 14 decembrie 2006.#Technische Glaswerke Ilmenau GmbH împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Intervenția.#Cauza T-237/02.


Hotărârea Curții din data de 19 iunie 1990. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Libera circulație a mărfurilor. # Cauza C-177/89.


title: Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 20 septembrie 2007.#Benetton Group SpA împotriva G-Star International BV.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad der Nederlanden - Țările de Jos.#Mărci - Directiva 89/104/CEE - Articolul 3 alineatul (1) litera (e) a treia liniuță și alineatul (3) - Semn - Formă care dă valoare substanțială produsului - Utilizare - Campanii publicitare - Putere de atracție a formei, dobândită anterior cererii de înregistrare, datorită notorietății sale ca semn distinctiv.#Cauza C-371/06.

text:
      Cauza C‑371/06
      Benetton Group SpA
      împotriva
      G‑Star International BV
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Hoge Raad der Nederlanden)
      „Mărci — Directiva 89/104/CEE — Articolul 3 alineatul (1) litera (e) a treia liniuță și alineatul (3) — Semn — Formă care dă valoare substanțială produsului — Utilizare — Campanii publicitare — Putere de atracție a formei dobândită anterior cererii de înregistrare datorită notorietății sale ca semn distinctiv”
      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Refuzul înregistrării sau nulitatea –Semn constituit din forma produsului
            care dă valoare substanțială produsului
      [Directiva 89/104 a Consiliului, art. 3 alin. (1) lit. (e) și art. 3 alin. (3)]
      Articolul 3 alineatul (1) litera (e) a treia liniuță din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de
         apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci trebuie interpretat în sensul că forma unui produs care îi dă
         acestuia valoare substanțială nu poate constitui o marcă potrivit articolului 3 alineatul (3) din directivă atunci când, anterior
         cererii de înregistrare, aceasta a dobândit o putere de atracție datorită notorietății sale ca semn distinctiv, ca urmare
         a campaniilor publicitare care prezintă caracteristicile concrete ale produsului în cauză.

      (a se vedea punctul 28 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
      20 septembrie 2007(*)

      „Mărci – Directiva 89/104/CEE – Articolul 3 alineatul (1) litera (e) a treia liniuță și alineatul (3) – Semn – Formă care dă valoare substanțială produsului – Utilizare – Campanii publicitare – Putere de atracție a formei dobândită anterior cererii de înregistrare datorită notorietății sale ca semn distinctiv“
      În cauza C‑371/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE, introdusă de Hoge
         Raad der Nederlanden (Țările de Jos), prin Decizia din 8 septembrie 2006, primită de Curte la 12 septembrie 2006, în procedura

      Benetton Group SpA
      împotriva
      G‑Star International BV,
      CURTEA (Camera a șasea),
      compusă din domnul P. Kūris, președinte de cameră, domnii K. Schiemann și L. Bay Larsen (raportor), judecători,
      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Benetton Group SpA, de N. W. Mulder, advocaat;
      –        pentru G‑Star International BV, de G. van der Wal, advocaat;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul S. Fiorentino, avvocato dello
         Stato;

      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul W. Wils, în calitate de agent,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) litera (e) a treia liniuță
         din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire
         la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92, denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Benetton Group Spa (denumită în continuare „Benetton”), pe de
         o parte, și G‑Star International BV (denumită în continuare „G‑Star”), pe de altă parte, cu privire la comercializarea de
         către Benetton a unui articol de îmbrăcăminte care, prin forma sa, ar prejudicia două mărci constituite din forma produsului
         înregistrate de G‑Star.

       Cadrul juridic
       Dreptul comunitar
      3        Articolul 2 din directivă, intitulat „Semne care pot să constituie o marcă”, prevede:

      „Pot constitui mărci toate semnele apte de o reprezentare grafică, în special cuvintele, inclusiv numele de persoane, desenele,
         literele, cifrele, forma produsului sau a ambalajului său, cu condiția ca astfel de semne să fie capabile să distingă produsele
         sau serviciile unei întreprinderi de cele ale altor întreprinderi.”

      4        Articolul 3 din directivă, intitulat „Motivele de refuz sau de nulitate”, prevede:

      „(1)  Sunt refuzate înregistrării sau pot să fie declarate nule dacă sunt înregistrate:
      (a)       semnele care nu pot constitui o marcă;
      (b)       mărcile fără caracter distinctiv;
      (c)       mărcile care sunt compuse exclusiv din semne sau indicii putând servi, în comerț, pentru a desemna felul, calitatea, cantitatea,
         destinația, valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării de servicii sau alte caracteristici
         ale acestora;

      (d)       mărcile care sunt compuse exclusiv din semne sau indicii devenite uzuale în limbajul curent sau în practicile bona fide și constante ale comerțului;

      (e)       semnele constituite exclusiv:
      –        din forma impusă de chiar natura produsului;
      –        din forma produsului necesar obținerii unui rezultat tehnic;
      –        din forma care dă valoare substanțială produsului;
      [...]
      (3)       Unei mărci nu i se refuză înregistrarea sau, dacă este înregistrată, nu poate fi declarată nulă în conformitate cu alineatul
         (1) litera (b), (c) sau (d) dacă, anterior cererii de înregistrare și după utilizarea ei, aceasta a dobândit un caracter distinctiv.
         În plus, statele membre pot prevedea ca prezenta dispoziție să se aplice și atunci când caracterul distinctiv a fost dobândit
         după cererea de înregistrare sau după înregistrare.

      […]”
       Legislația națională
      5        Articolul 1 din Legea uniformă a Benelux privind mărcile din 19 martie 1962 (Trb. 1962, 58), în redactarea sa aplicabilă la
         data faptelor din acțiunea principală, prevede:

      „Sunt considerate mărci individuale denumirile, desenele, amprentele, ștampilele, literele, cifrele, formele produselor sau
         ale ambalajelor și orice alte semne de diferențiere a produselor unei întreprinderi.

      Cu toate acestea, nu pot fi considerate ca fiind mărci formele care sunt impuse de însăși natura produsului, care afectează
         valoarea sa esențială sau care produc rezultate tehnice.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      6        G‑Star concepe, dispune producerea și comercializează îmbrăcăminte purtând marca cu același nume, în special bluejeans.

      7        Aceasta este titulara a două mărci constituite din forma produsului pentru produse din clasa 25, definită în Aranjamentul
         de la Nisa din 15 iunie 1957 privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor,
         astfel cum a fost revizuit și modificat, și anume pentru îmbrăcăminte. Aceste două mărci au fost înregistrate la 7 august
         1997 și la 24 noiembrie 1999.

      8        A fost solicitată protecția pentru fiecare dintre acestea, cu privire la următoarele elemente distinctive:

      –        tigheluri dispuse în diagonală de la nivelul șoldului până la cusătura dintre picioare, genunchiere, petic pe turul pantalonului,
         tigheluri orizontale pe partea din spate la nivelul genunchilor, bandă de culoare contrastantă sau dintr‑un alt material pe
         spatele părții de jos a pantalonului, toate aceste elemente coexistând; și, respectiv,

      –        cusături, tigheluri și crestături pe genunchiera pantalonului, genunchieră ușor bufantă.
      9        Benetton exploatează întreprinderi comerciale de confecții. În Țările de Jos, aceasta își vinde produsele prin intermediul
         unor magazine în regim de franciză.

      10      La 25 mai 2005, G‑Star a chemat în judecată societatea Benetton, în fața Rechtbank te Amsterdam, cu scopul de a împiedica
         orice producere, comercializare și/sau distribuţie în Țările de Jos a unui model de pantalon purtând marca Benetton. În sprijinul
         cererii, G‑Star a susținut că întreprinderea menționată a adus atingere drepturilor sale asupra mărcii privind modelul său
         de pantalon Elwood, prin producerea și introducerea pe piață, în cursul verii anului 1999, a unui model de pantalon caracterizat
         inter alia printr‑o genunchieră ovală și două tigheluri care coborau în diagonală de la nivelul șoldurilor până la cusătura dintre picioare
         a pantalonului.

      11      Benetton a contestat această cerere și a solicitat pe cale reconvențională anularea mărcilor înregistrate potrivit articolului
         1 al doilea paragraf din Legea uniformă a Benelux privind mărcile pe motiv că formele în cauză determinau, într‑o mare măsură,
         valoarea comercială a produselor prin frumusețea sau prin originalitatea lor.

      12      Prima instanță a respins cererile formulate de G‑Star, întemeiate pe încălcarea drepturilor sale asupra mărcii, precum și
         cererea reconvențională a societății Benetton.

      13      Ambele părți au declarat apel la Gerechtshof te Amsterdam, care a admis apelul declarat de G‑Star și a respins cererea de
         anulare formulată de Benetton.

      14      Gerechtshof s‑a pronunțat în sensul că Rechtbank considerase în mod întemeiat, în special, că modelul de pantalon Elwood constituia
         un mare succes comercial, că G‑Star a desfășurat campanii publicitare intensive pentru a conferi acestui model de pantalon,
         cu caracteristici specifice, notorietatea unui produs G‑Star și că, pe cale de consecință, renumele modelului de pantalon
         Elwood se explică în mare parte nu prin atractivitatea estetică a formei, ci prin puterea de atracție a notorietății mărcii.

      15      Instanța a subliniat că, datorită publicității de mare anvergură desfășurate, G‑Star a atras puternic atenția asupra caracteristicilor
         distinctive ale pantalonului și ale genunchierei.

      16      Benetton a formulat recurs în casaţie la Hoge Raad der Nederlanden, contestând aceste consideraţii ale Gerechtshof.

      17      Hoge Raad subliniază că ideea care a stat la baza considerațiilor din decizia emisă de Gerechtshof, contestate aici, este
         aceea că motivul de refuz prevăzut la articolul 3 alineatul (1) litera (e) a treia liniuță din directivă nu trebuie să se
         opună validității înregistrării unei mărci în cazul în care, la un moment dat, anterior cererii de înregistrare, atractivitatea
         formei a derivat din puterea sa de atracție legată de notorietatea formei ca marcă.

      18      Hoge Raad amintește că, în Hotărârea din 18 iunie 2002, Philips (C‑299/99, p. I‑5475), Curtea a statuat că, în temeiul articolului
         3 alineatul (3) din directivă, semnele care nu pot fi înregistrate potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (e) din această
         directivă nu pot dobândi un caracter distinctiv prin utilizare.

      19      Cu toate acestea, în opinia sa, Curtea nu a tranșat acest aspect în acțiunea principală, aspect care ar fi străin de caracterul
         distinctiv al mărcilor contestate.

      20      În acest context, Hoge Raad der Nederlanden a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări:

      „1)      Articolul 3 alineatul (1) litera (e) a treia liniuță [din directivă] trebuie interpretat în sensul că motivul de refuz pe
         care îl cuprinde împiedică în mod durabil înregistrarea unei forme ca marcă dacă produsul este de o asemenea natură încât
         aspectul și forma sa determină, prin frumusețea și originalitatea lor, valoarea sa comercială, în întregime sau în mare parte,
         sau acest motiv de refuz nu mai subzistă atunci când, anterior cererii de înregistrare, puterea de atracție a formei respective
         este generată, în percepţia publicului, îndeosebi de notorietatea sa ca semn distinctiv?

      2)       Dacă la prima întrebare se răspunde în acest din urmă sens, în ce măsură puterea de atracție trebuie să primeze dacă se dorește
         ca motivul de refuz să nu mai subziste?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      21      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul
         (1) litera (e) a treia liniuță din directivă trebuie interpretat în sensul că forma unui produs care îi dă acestuia valoare
         substanțială poate constitui totuși o marcă potrivit articolului 3 alineatul (3) din această directivă atunci când, anterior
         cererii de înregistrare, aceasta a dobândit putere de atracție datorită notorietății sale ca semn distinctiv, ca urmare a
         unor campanii publicitare care prezintă caracteristicile specifice ale produsului în cauză.

      22      Această întrebare are în vedere situația în care un semn care, constituit inițial în mod exclusiv dintr‑o formă ce dă valoare
         substanțială produsului, a dobândit, ulterior, dar anterior cererii de înregistrare, notorietate ca urmare a campaniilor publicitare,
         și anume datorită utilizării sale.

      23      Altfel spus, întrebarea echivalează cu problema dacă utilizarea, anterior cererii de înregistrare, a unui semn avut în vedere
         la articolul 3 alineatul (1) litera (e) a treia liniuță din directivă, poate să permită înregistrarea sa ca marcă sau poate
         să împiedice anularea acesteia atunci când semnul a fost înregistrat.

      24      În acest sens, trebuie constatat, cu titlu introductiv, că articolul 3 alineatul (3) din directivă prezintă o legătură cu
         noțiunea „caracter distinctiv al unui semn” în sensul articolului 2 din directivă. Într‑adevăr, potrivit modului său de redactare,
         acesta permite înregistrarea sau validitatea mărcilor avute în vedere la articolul menționat alineatul (1) litera (b), (c)
         sau (d), ca urmare a utilizării lor, atunci când, datorită acestei utilizări, marca „a dobândit caracter distinctiv”.

      25      Trebuie constatat, pe de altă parte, că articolul 3 alineatul (3) din directivă nu se referă, pentru stabilirea domeniului
         de aplicare al excepției pe care o prevede, la semnele vizate la articolul 3 alineatul (1) litera (e).

      26      Trebuie amintit, în cele din urmă, că în Hotărârea Philips, citată anterior, Curtea a statuat deja în sensul că:

      –        dacă înregistrarea unei forme este refuzată în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (e) din directivă, respectiva formă
         nu poate fi, în niciun caz, înregistrată potrivit alineatului (3) al aceluiași articol (punctul 57);

      –        un semn a cărui înregistrare a fost refuzată în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (e) nu poate dobândi niciodată
         prin utilizare un caracter distinctiv în sensul articolului 3 alineatul (3) (punctul 75);

      –        articolul 3 alineatul (1) litera (e) are în vedere anumite semne care nu sunt de natură să constituie mărci și constituie
         un obstacol preliminar susceptibil să împiedice înregistrarea unui semn constituit exclusiv din forma unui produs, astfel
         încât, dacă un singur criteriu dintre cele menționate în această dispoziție este îndeplinit, semnul constituit exclusiv din
         forma unui produs nu poate fi înregistrat ca marcă (punctul 76).

      27      Rezultă că, într‑un caz precum cel prezentat de instanța de trimitere, utilizarea unui semn prevăzut la articolul 3 alineatul
         (1) litera (e) din directivă prin intermediul campaniilor publicitare nu permite să se aplice acestui semn articolul 3 alineatul
         (3) din directivă.

      28      Prin urmare, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 3 alineatul (1) litera (e) a treia liniuță din directivă
         trebuie interpretat în sensul că forma unui produs care îi dă acestuia valoare substanțială nu poate constitui o marcă potrivit
         articolului 3 alineatul (3) din această directivă atunci când, anterior cererii de înregistrare, aceasta a dobândit o putere
         de atracție datorită notorietății sale ca semn distinctiv, ca urmare a campaniilor publicitare care prezintă caracteristicile
         concrete ale produsului în cauză.

       Cu privire la a doua întrebare
      29      Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la cea de a doua întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      30      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
      Articolul 3 alineatul (1) litera (e) a treia liniuță din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de
            apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci trebuie interpretat în sensul că forma unui produs care îi dă
            acestuia valoare substanțială nu poate constitui o marcă potrivit articolului 3 alineatul (3) din această directivă atunci
            când, anterior cererii de înregistrare, aceasta a dobândit o putere de atracție datorită notorietății sale ca semn distinctiv,
            ca urmare a campaniilor publicitare care prezintă caracteristicile concrete ale produsului în cauză.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 12 iunie 1997. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 92/116/CEE. # Cauza C-138/96.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 28 iulie 2016.#Nils-Johannes Kratzer împotriva R+V Allgemeine Versicherung AG.#Cerere de decizie preliminară formulată de Bundesarbeitsgericht.#Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 2000/78/CE – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Articolul 3 alineatul (1) litera (a) – Directiva 2006/54/CE – Egalitate de șanse și egalitate de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă – Articolul 14 alineatul (1) litera (a) – Domeniu de aplicare – Noțiunea „acces la încadrare în muncă, la activități nesalariate sau la muncă” – Prezentarea unei candidaturi pentru un loc de muncă prin care se urmărește obținerea statutului formal de candidat doar cu scopul de a solicita o despăgubire pentru discriminare – Abuz de drept.#Cauza C-423/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      28 iulie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Politica socială — Directiva 2000/78/CE — Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă — Articolul 3 alineatul (1) litera (a) — Directiva 2006/54/CE — Egalitate de șanse și egalitate de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă — Articolul 14 alineatul (1) litera (a) — Domeniu de aplicare — Noțiunea «acces la încadrare în muncă, la activități nesalariate sau la muncă» — Prezentarea unei candidaturi pentru un loc de muncă prin care se urmărește obținerea statutului formal de candidat doar cu scopul de a solicita o despăgubire pentru discriminare — Abuz de drept”
      În cauza C‑423/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă, Germania), prin decizia din 18 iunie 2015, primită de Curte la 31 iulie 2015, în procedura

         Nils‑Johannes Kratzer

      împotriva

         R+V Allgemeine Versicherung AG,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, și domnii A. Arabadjiev, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund și S. Rodin, judecători,
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Kratzer, de el însuși;

               —

               pentru R+V Allgemeine Versicherung AG, de B. Göpfert, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de A. Lippstreu, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de M. Holt, în calitate de agent, asistat de K. Apps, barrister;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Kellerbauer și de D. Martin, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO 2000, L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7) și a articolului 14 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă (JO 2006, L 204, p. 23, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 262).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Nils‑Johannes Kratzer, pe de o parte, și R+V Allgemeine Versicherung AG (denumită în continuare „R+V”), pe de altă parte, în legătură cu cererile domnului Kratzer de despăgubire, de reparare a prejudiciului material și de încetare introduse pentru motivul că ar fi suferit o discriminare din cauza vârstei și a sexului său ca urmare a respingerii de către aceasta din urmă a candidaturii sale pentru un post care a făcut obiectul unei invitații de depunere a candidaturilor.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Directiva 2000/78

               3

               Articolul 1 din Directiva 200/78 prevede:
               „Prezenta directivă are ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament.”

               4

               Articolul 3 alineatul (1) din această directivă prevede:
               „În limitele competențelor conferite Comunității, prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor, atât din sectorul public, cât și din cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește:

                        (a)

                        condițiile de acces la încadrare în muncă, la activități nesalariate sau la muncă, inclusiv criteriile de selecție și condițiile de recrutare, oricare ar fi ramura de activitate și la toate nivelurile ierarhiei profesionale, inclusiv în materie de promovare;

                  […]”

               5

               Articolul 17 din directiva menționată are următorul cuprins:
               „Statele membre stabilesc regimul sancțiunilor aplicabile în cazul nerespectării dispozițiilor naționale adoptate conform prezentei directive și iau toate măsurile necesare pentru asigurarea aplicării acestora. Sancțiunile astfel prevăzute, care pot consta în despăgubirea victimei, trebuie să fie efective, proporționale și disuasive. […]”

         Directiva 2006/54

               6

               Articolul 1 din Directiva 2006/54 prevede:
               „Prezenta directivă își propune să garanteze punerea în aplicare a principiului șanselor egale și al egalității de tratament între femei și bărbați în materie de încadrare în muncă și de muncă.
               În acest scop, aceasta conține dispoziții destinate punerii în aplicare a principiului egalității de tratament în ceea ce privește:

                        (a)

                        accesul la muncă, inclusiv promovare, și la formarea profesională;

                  […]”

               7

               Potrivit articolului 14 alineatul (1) din această directivă:
               „Se interzice orice discriminare directă sau indirectă pe criteriul sexului în sectoarele public sau privat, inclusiv organismele publice, în ceea ce privește:

                        (a)

                        condițiile de acces la încadrare în muncă, la activitățile nesalariale sau la muncă, inclusiv criteriile de selecție și condițiile de recrutare, oricare ar fi ramura de activitate și la toate nivelurile ierarhiei profesionale, inclusiv în materie de promovare;

                  […]”

               8

               Articolul 18 din directiva menționată are următorul cuprins:
               „Statele membre introduc în dreptul intern măsurile necesare pentru a se asigura că prejudiciul suferit de o persoană lezată din cauza discriminării pe criteriul sexului este efectiv reparat sau despăgubit în conformitate cu modalitățile pe care acestea le stabilesc, într‑o manieră care să descurajeze o astfel de discriminare și proporțional cu prejudiciul suferit. […]”

               9

               Articolul 25 din aceeași directivă prevede:
               „Statele membre determină regimul sancțiunilor aplicabile încălcărilor dispozițiilor naționale adoptate în conformitate cu prezenta directivă și iau toate măsurile necesare pentru a asigura aplicarea acestor sancțiuni. Sancțiunile, care pot include plata de despăgubiri unei victime, trebuie să fie efective, proporționale și să fie disuasive. […]”

         Dreptul german

               10

               Articolul 1 din Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (Legea generală privind egalitatea de tratament) din 14 august 2006 (BGBl. 2006 I, p. 1897), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „AGG”), prevede:
               „Prezenta lege are drept obiectiv să împiedice sau să elimine orice discriminare pe motive de rasă sau origine etnică, sex, religie sau credință, handicap, vârstă sau identitate sexuală.”

               11

               Articolul 2 alineatul 1 din AGG prevede:
               „În temeiul prezentei legi, discriminările întemeiate pe unul dintre motivele enumerate la articolul 1 sunt ilicite în ceea ce privește:

                        1.

                        condițiile de acces la încadrare în muncă, la activități nesalariate sau la muncă, inclusiv criteriile de selecție și condițiile de recrutare, oricare ar fi ramura de activitate și la toate nivelurile ierarhiei profesionale, inclusiv în materie de promovare,

                  […]”

               12

               Articolul 6 alineatul 1 din AGG prevede:
               „Sunt angajați în sensul prezentei legi:

                        1.

                        lucrătoarele și lucrătorii,
                        […]

                  De asemenea, sunt considerate angajați persoanele care sunt candidate la un loc de muncă, precum și cele al căror raport de muncă a luat sfârșit.”

               13

               Potrivit articolului 7 alineatul 1 din AGG:
               „Lucrătorii nu trebuie să sufere nicio discriminare pentru motivele enumerate la articolul 1; această interdicție se aplică deopotrivă atunci când autorul discriminării nu face decât să presupună existența unuia dintre motivele prevăzute la articolul 1 în cadrul faptului discriminatoriu.”

               14

               Articolul 15 alineatele 1 și 2 din AGG are următorul cuprins:
               „(1)   În cazul încălcării interdicției privind discriminarea, angajatorul trebuie să repare prejudiciul cauzat. Această obligație nu se aplică în cazul în care angajatorul nu este răspunzător de încălcare.
               (2)   Lucrătorul poate solicita o despăgubire pecuniară corespunzătoare pentru un prejudiciu nepatrimonial. În cazul nerecrutării, această despăgubire nu poate depăși trei salarii lunare în cazul în care lucrătorul nu ar fi fost recrutat nici în cadrul unei proceduri de selecție nediscriminatorii.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               15

               În luna martie 2009, R+V a publicat o invitație de depunere a candidaturilor pentru posturi de stagiar destinate unor absolvenți în domeniul științelor economice, al matematicii aplicate în economie, al informaticii aplicate în economie și al dreptului.

               16

               Criteriile impuse prin această invitație de depunere a candidaturilor constau în posesia unei diplome de studii superioare cu un nivel foarte bun în una dintre disciplinele în discuție, obținută cu cel mult un an înainte sau care urma să fie obținută în lunile următoare, și o experiență profesională practică și de calificare, obținută, de exemplu, printr‑o formare, prin stagii sau prin muncă în timpul studiilor. În ceea ce privește candidaturile în domeniul dreptului, erau de asemenea necesare reușita la cele două examene de stat în drept și o opțiune „dreptul muncii” sau cunoștințe medicale.

               17

               Domnul Kratzer și‑a prezentat candidatura pentru un post de stagiar în domeniul dreptului, subliniind nu numai că îndeplinește toate criteriile prevăzute în invitația de depunere a candidaturilor, ci și că, în calitate de avocat și de fost cadru într‑o societate de asigurări, avea o experiență în funcții de conducere și era obișnuit să își asume responsabilități și să lucreze în mod independent. De asemenea, a precizat că urmează o formare pentru a deveni avocat specializat în dreptul muncii și că, în urma decesului tatălui său, se ocupa de un dosar voluminos privind dreptul medical, astfel încât dispune de o largă experiență în acest domeniu.

               18

               La 19 aprilie 2009, R+V a respins candidatura domnului Kratzer arătând că nu era în măsură să îi ofere în acel moment o posibilitate de angajare.

               19

               La 11 iunie 2009, domnul Kratzer a adresat R+V o reclamație scrisă prin care îi solicita o despăgubire de 14000 de euro pentru discriminare pe motive de vârstă.

               20

               R+V l‑a invitat atunci pe domnul Kratzer la o întrevedere, la începutul lunii iulie 2009, cu șeful de personal, precizând că respingerea candidaturii sale fusese generată în mod automat și că nu corespundea intențiilor sale.

               21

               Domnul Kratzer a refuzat această invitație și a propus să discute despre viitorul său la R+V atunci când cererea sa de despăgubiri va fi fost admisă.

               22

               El a formulat o acțiune în despăgubire în cuantum de 14000 de euro pentru discriminare pe motive de vârstă la Arbeitsgericht Wiesbaden (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Wiesbaden, Germania). Ulterior, după ce a aflat că R+V atribuise cele patru posturi de stagiari în cauză doar unor femei, în condițiile în care cele peste 60 de candidaturi prezentate pentru aceste posturi se repartizau în mod aproape egal între bărbați și femei, domnul Kratzer a solicitat o despăgubire suplimentară de 3500 de euro pentru discriminare pe criterii de sex.

               23

               După ce Arbeitsgericht Wiesbaden (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Wiesbaden) i‑a respins acțiunea, domnul Kratzer a declarat apel împotriva acestei decizii de respingere la Hessisches Landesarbeitsgericht (Tribunalul Superior pentru Litigii de Muncă al Landului Hessen, Germania), care, la rândul său, a respins acțiunea domnului Kratzer.

               24

               Domnul Kratzer a declarat atunci recurs la instanța de trimitere.

               25

               În aceste condiții, Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă, Germania) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/78 și articolul 14 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/54 trebuie interpretate în sensul că urmărește «acces[ul] la încadrare în muncă [sau] la muncă» și persoana care, astfel cum rezultă din candidatura sa, nu urmărește recrutarea sau încadrarea în muncă, ci vizează recunoașterea statutului de candidat?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
                        Situația în care statutul de candidat nu a fost obținut pentru recrutarea sau încadrarea în muncă, ci numai pentru a avea posibilitatea de a invoca dreptul la despăgubire, poate fi considerată, în temeiul dreptului Uniunii, un abuz de drept?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               26

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/78 și articolul 14 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/54 trebuie interpretate în sensul că o situație în care o persoană care, prin prezentarea candidaturii sale pentru un loc de muncă, nu vizează să obțină acel loc de muncă, ci doar statutul formal de candidat, cu unicul scop de a solicita o despăgubire, intră sub incidența noțiunii „acces la încadrare în muncă sau la muncă”, în sensul acestor dispoziții, și dacă, în temeiul dreptului Uniunii, o astfel de situație poate fi calificată ca abuz de drept.

               27

               Trebuie amintit că, în temeiul unei jurisprudențe constante a Curții, în cadrul procedurii preliminare prevăzute la articolul 267 TFUE, întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, numai instanța națională este competentă să constate și să aprecieze situația de fapt din litigiul principal (a se vedea printre altele Hotărârea din 25 octombrie 2012, Rintisch, C‑553/11, EU:C:2012:671, punctul 15). În acest cadru, Curtea este abilitată să se pronunțe numai cu privire la interpretarea sau la validitatea dreptului Uniunii în raport cu situația de fapt și de drept astfel cum este descrisă de instanța de trimitere, pentru a‑i da acesteia din urmă elementele utile soluționării litigiului cu care este sesizată (a se vedea printre altele Hotărârea din 9 noiembrie 2006, Chateignier, C‑346/05, EU:C:2006:711, punctul 22).

               28

               În consecință, pe baza elementelor de fapt indicate de Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă) în decizia de trimitere, trebuie să se răspundă la întrebările adresate de această instanță.

               29

               În această privință, reiese din decizia respectivă că litigiul principal se caracterizează prin faptul că domnul Kratzer și‑a prezentat candidatura pentru un post de stagiar la R+V nu în vederea obținerii acestui post, ci doar a statutului formal de candidat, cu unicul scop de a solicita o despăgubire în temeiul Directivelor 2000/78 și 2006/54.

               30

               O situație de fapt care prezintă caracteristici precum cele descrise în decizia menționată nu intră, în principiu, în domeniul de aplicare al Directivelor 2000/78 și 2006/54.

               31

               Astfel, este necesar să se arate că, potrivit însuși modului de redactare a titlului acestor directive, ele privesc încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă.

               32

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, atât din titlul și din preambulul Directivei 2000/78, cât și din conținutul și din finalitatea sa rezultă că aceasta urmărește să stabilească un cadru general pentru a asigura oricărei persoane egalitatea de tratament „în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă”, oferindu‑i o protecție eficientă împotriva discriminărilor bazate pe unul dintre motivele menționate la articolul 1, printre care figurează vârsta (a se vedea printre altele Hotărârea din 16 octombrie 2007, Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, punctul 42, Hotărârea din 13 septembrie 2011, Prigge și alții, C‑447/09, EU:C:2011:573, punctul 39, precum și Hotărârea din 13 noiembrie 2014, Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, punctul 28).

               33

               În ceea ce privește Directiva 2006/54, ea vizează, conform articolului 1 primul paragraf din aceasta, să garanteze punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă.

               34

               În special, rezultă din articolul 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/78, precum și din articolul 1 al doilea paragraf litera (a) și din articolul 14 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/54 că aceste directive sunt aplicabile unei persoane care urmărește să obțină un loc de muncă, inclusiv în ceea ce privește criteriile de selecție și condițiile de recrutare pentru acest loc de muncă (a se vedea Hotărârea din 19 aprilie 2012, Meister, C‑415/10, EU:C:2012:217, punctul 33).

               35

               Or, o persoană care își prezintă candidatura pentru un loc de muncă în condiții precum cele descrise la punctul 29 din prezenta hotărâre nu urmărește, în mod vădit, să obțină locul de muncă pentru care și‑a depus candidatura în mod formal. În consecință, ea nu se poate prevala de protecția conferită de Directivele 2000/78 și 2006/54. O interpretare contrară ar fi incompatibilă cu obiectivul urmărit de acestea, care constă în a asigura oricărei persoane egalitatea de tratament „în materie de încadrare în muncă și de muncă”, oferindu‑i o protecție eficace împotriva anumitor discriminări, printre altele în ceea ce privește „acces[ul] la încadrare în muncă”.

               36

               În plus, o astfel de persoană nu poate fi considerată, în aceste condiții, ca fiind o „victimă”, în sensul articolului 17 din Directiva 2000/78 și al articolului 25 din Directiva 2006/54, sau o „persoană lezată” care a suferit un „prejudiciu”, în sensul articolului 18 din Directiva 2006/54.

               37

               Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, justițiabilii nu se pot prevala în mod fraudulos sau abuziv de normele Uniunii Europene (a se vedea Hotărârea din 13 martie 2014, SICES și alții, C‑155/13, EU:C:2014:145, punctul 29, precum și jurisprudența citată).

               38

               Constatarea existenței unei practici abuzive impune întrunirea unui element obiectiv și a unui element subiectiv (a se vedea Hotărârea din 13 martie 2014, SICES și alții, C‑155/13, EU:C:2014:145, punctul 31).

               39

               Pe de o parte, în ceea ce privește elementul obiectiv, această constatare necesită să rezulte dintr‑un ansamblu de circumstanțe obiective că, în pofida unei respectări formale a condițiilor prevăzute de reglementarea Uniunii, obiectivul urmărit de această reglementare nu a fost atins (a se vedea Hotărârea din 14 decembrie 2000, Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, punctul 52, precum și Hotărârea din 13 martie 2014, SICES și alții, C‑155/13, EU:C:2014:145, punctul 32).

               40

               Pe de altă parte, o astfel de constatare impune existența unui element subiectiv, și anume trebuie să rezulte dintr‑un ansamblu de elemente obiective că scopul esențial al operațiunilor în cauză este obținerea unui avantaj necuvenit. Astfel, interzicerea practicilor abuzive nu este relevantă atunci când operațiunile în cauză pot avea o altă justificare decât simpla obținere a unui avantaj (a se vedea Hotărârea din 21 februarie 2006, Halifax și alții, C‑255/02, EU:C:2006:121, punctul 75, Hotărârea din 22 decembrie 2010, Weald Leasing, C‑103/09, EU:C:2010:804, punctul 30, precum și Hotărârea din 13 martie 2014, SICES și alții, C‑155/13, EU:C:2014:145, punctul 33).

               41

               Pentru a dovedi existența acestui al doilea element, care privește intenția operatorilor, se poate ține seama în special de caracterul pur artificial al operațiunilor în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2000, Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, punctele 53 și 58, Hotărârea din 21 februarie 2006, Halifax și alții, C‑255/02, EU:C:2006:121, punctul 81, Hotărârea din 21 februarie 2008, Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, punctul 62, precum și Hotărârea din 13 martie 2014, SICES și alții, C‑155/13, EU:C:2014:145, punctul 33).

               42

               Este de competența instanței de trimitere să verifice, potrivit regulilor de probă din dreptul național, atât timp cât nu se aduce atingere eficacității dreptului Uniunii, dacă elementele constitutive ale unei practici abuzive sunt întrunite în litigiul principal (a se vedea Hotărârea din 14 decembrie 2000,Emsland‑Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, punctul 54, Hotărârea din 21 iulie 2005, Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, EU:C:2005:491, punctul 40, Hotărârea din 21 februarie 2006, Halifax și alții, C‑255/02, EU:C:2006:121, punctul 76, precum și Hotărârea din 13 martie 2014, SICES și alții, C‑155/13, EU:C:2014:145, punctul 34).

               43

               În această privință, deși rezultă în mod obiectiv, pe de o parte, că, în pofida respectării formale a condițiilor prevăzute de Directivele 2000/78 și 2006/54, obiectivul urmărit de acestea nu a fost atins și, pe de altă parte, că domnul Kratzer a candidat în mod artificial la un loc de muncă nu cu scopul esențial de a ocupa efectiv acest loc de muncă, ci de a se prevala de protecția conferită de aceste directive în vederea obținerii unui avantaj necuvenit, ceea ce este de competența instanței de trimitere să verifice, ar trebui atunci să se considere că domnul Kratzer se prevalează în mod abuziv de protecția menționată.

               44

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/78 și articolul 14 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/54 trebuie interpretate în sensul că o situație în care o persoană, prin prezentarea candidaturii sale pentru un loc de muncă, nu vizează să obțină acel loc de muncă, ci doar statutul formal de candidat, cu unicul scop de a solicita o despăgubire, nu intră sub incidența noțiunii „acces la încadrare în muncă sau la muncă”, în sensul acestor dispoziții, și poate fi calificată abuz de drept în cazul în care sunt întrunite condițiile impuse în temeiul dreptului Uniunii.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               45

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Articolul 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă și articolul 14 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă trebuie interpretate în sensul că o situație în care o persoană, prin prezentarea candidaturii sale pentru un loc de muncă, nu vizează să obțină acel loc de muncă, ci doar statutul formal de candidat, cu unicul scop de a solicita o despăgubire, nu intră sub incidența noțiunii „acces la încadrare în muncă sau la muncă”, în sensul acestor dispoziții, și poate fi calificată abuz de drept în cazul în care sunt întrunite condițiile impuse în temeiul dreptului Uniunii.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 10 iulie 2014.#Víctor Manuel Julian Hernández și alții împotriva Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm.#Protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului – Directiva 2008/94/CE – Domeniu de aplicare – Dreptul unui angajator de a primi despăgubiri de la un stat membru pentru salariile plătite unui salariat în cursul procedurii de contestare a concedierii acestuia din urmă după trecerea a 60 de zile lucrătoare de la introducerea acțiunii în contestare – Inexistența dreptului la despăgubire în cazul unor concedieri nule – Subrogarea lucrătorului în dreptul la despăgubire al angajatorului său în cazul insolvenței provizorii a acestuia din urmă – Discriminarea lucrătorilor care au făcut obiectul unei concedieri nule – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Domeniu de aplicare – Articolul 20.#Cauza C‑198/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑198/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm (Spania), prin decizia din 21 februarie 2013, primită de Curte la 16 aprilie 2013, în procedura
            Víctor Manuel Julian Hernández,
            Chems Eddine Adel,
            Jaime Morales Ciudad,
            Bartolomé Madrid Madrid,
            Martín Selles Orozco,
            Alberto Martí Juan,
            Said Debbaj
            împotriva
            Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante),
            Puntal Arquitectura SL,
            Obras Alteamar SL,
            Altea Diseño y Proyectos SL,
            Ángel Muñoz Sánchez,
            Vicente Orozco Miro,
            CURTEA (Camera a cincea),
            compusă din domnul T. von Danwitz (raportor), președinte de cameră, și domnii E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby și C. Vajda, judecători,
            avocat general: domnul Y. Bot,
            grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 martie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru domnii Julian Hernández, Eddine Adel, Morales Ciudad, Madrid Madrid, Selles Orozco, Martí Juan și Debbaj, de F. Van de Velde Moors, abogado;
            – pentru guvernul spaniol, de M. García‑Valdecasas Dorrego, în calitate de agent;
            – pentru Comisia Europeană, de R. Vidal Puig, în calitate de agent,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 2008/94/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului (JO L 283, p. 36) și a articolului 20 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnii Julian Hernández, Eddine Adel, Morales Ciudad, Madrid Madrid, Selles Orozco, Martí Juan și Debbaj, pe de o parte, și Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) [Regatul Spaniei (Subdelegația guvernului spaniol la Alicante), denumită în continuare „Subdelegación”], precum și Puntal Arquitectura SL, Obras Alteamar SL, Altea Diseño y Proyectos SL și domnii Muñoz Sánchez și Orozco Miro, pe de altă parte, cu privire la plata unei sume cu un cuantum corespunzător celui al salariilor reclamanților din litigiul principal datorate în cursul procedurii de contestare a concedierii acestora din urmă, după trecerea a 60 de zile lucrătoare de la data introducerii acțiunilor lor în contestarea concedierii și până la data comunicării hotărârii prin care se constată nulitatea concedierilor respective.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Potrivit considerentelor (3) și (7) ale Directivei 2008/94:
            „(3) Sunt necesare dispoziții pentru protejarea lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului și pentru a le asigura un grad minim de protecție, în special pentru a garanta plata creanțelor lor salariale neachitate, ținând seama de necesitatea unei dezvoltări economice și sociale echilibrate în cadrul Comunității. În acest scop, statele membre ar trebui să instituie un organism care să garanteze lucrătorilor salariați plata creanțelor lor salariale neachitate.
            […]
            (7) Statele membre pot stabili limitări în ceea ce privește responsabilitatea instituțiilor de garantare care ar trebui să fie compatibile cu obiectivul social al directivei și pot lua în considerare diversele niveluri de creanțe.”
            4. Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2008/94 prevede că „[p]rezenta directivă se aplică creanțelor salariale care izvorăsc din contracte de muncă sau raporturi de muncă încheiate cu angajatori care sunt în stare de insolvență în sensul articolului 2 alineatul (1)”.
            5. Articolul 2 din directiva menționată are următorul cuprins:
            „(1) În sensul prezentei directive, un angajator este considerat a fi în stare de insolvență în cazul în care a fost formulată o cerere privind deschiderea unei proceduri colective întemeiate pe insolvența angajatorului, prevăzută de actele cu putere de lege și de actele administrative ale unui stat membru, implicând lipsirea, în tot sau în parte, a angajatorului de activele sale și numirea unui judecător sindic sau a unei persoane care exercită o funcție similară, iar autoritatea care este competentă în temeiul dispozițiilor menționate:
            (а) fie a hotărât instituirea procedurii;
            (b) fie a constatat că întreprinderea sau unitatea angajatorului a fost definitiv închisă și că activele disponibile sunt insuficiente pentru a justifica instituirea procedurii.
            (2) Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului intern cu privire la definirea termenilor «lucrător salariat», «angajator», «remunerație», «drept dobândit», «drept în curs de a fi dobândit».
            […]
            (4) Prezenta directivă nu împiedică statele membre să extindă protecția lucrătorilor și la alte situații de insolvență, de exemplu o situație permanentă de facto  de încetare de plăți, stabilită prin proceduri diferite de cele menționate la primul paragraf, prevăzute în dreptul național.
            […]”
            6. Articolul 3 din aceeași directivă prevede:
            „Statele membre iau măsurile necesare pentru a asigura că instituțiile de garantare asigură, sub rezerva articolului 4, plata creanțelor neachitate ale lucrătorilor salariați care rezultă din contracte de muncă sau raporturi de muncă, inclusiv, în cazurile prevăzute de dreptul intern, compensația pentru încetarea raporturilor de muncă.
            Creanțele preluate de instituția de garantare sunt drepturile salariale neplătite referitoare la o perioadă care precede și/sau, după cum este cazul, succede o dată stabilită de statele membre.”
            7. Potrivit articolului 4 alineatele (1) și (2) din Directiva 2008/94:
            „(1) Statele membre au posibilitatea de a limita obligația de plată prevăzută la articolul 3 pentru instituțiile de garantare.
            (2) În cazul în care statele membre își exercită dreptul prevăzut la alineatul (1), acestea specifică durata perioadei pentru care creanțele neachitate urmează să fie plătite de către instituția de garantare. Aceasta însă nu poate fi mai scurtă decât perioada care acoperă drepturile salariale pentru ultimele trei luni ale raportului de muncă care precede sau succede data menționată la articolul 3 al doilea paragraf.
            Statele membre pot include această perioadă minimă de trei luni într‑o perioadă de referință a cărei durată nu poate fi mai mică de șase luni.
            Statele membre care prevăd o perioadă de referință de cel puțin optsprezece luni pot limita durata perioadei pentru care creanțele neachitate urmează să fie plătite de către instituția de garantare la opt săptămâni. În acest caz, pentru calculul perioadei minime se folosesc perioadele care sunt cele mai favorabile salariatului.”
            8. Articolul 5 din directiva menționată prevede:
            „Statele membre stabilesc modalitățile de organizare, finanțare și funcționare a instituțiilor de garantare […]
            […]”
            9. Potrivit articolului 11 primul paragraf din aceeași directivă, aceasta „nu aduce atingere posibilității statelor membre de a aplica sau de a introduce acte cu putere de lege sau acte administrative mai favorabile lucrătorilor salariați”.
            Dreptul spaniol
            Constituția
            10. Potrivit articolului 121 din Constituție, „[d]aunele cauzate de o eroare judiciară, precum și cele care sunt consecința unei funcționări anormale a administrației judiciare dau dreptul la o despăgubire din partea statului, potrivit legii”.
            Statutul lucrătorilor
            11. Articolul 33 din textul consolidat al Legii privind statutul lucrătorilor (texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores), adoptat prin Decretul Regal Legislativ 1/1995 (Real Decreto Legislativo 1/1995) din 24 martie 1995 (BOE nr. 75 din 29 martie 1995, p. 9654), în versiunea în vigoare la data faptelor din litigiul principal (denumită în continuare „Statutul lucrătorilor”), este redactat după cum urmează:
            „1. Fondul de garantare salarială, organism autonom din cadrul Ministerului Muncii și Securității Sociale, având personalitate juridică și capacitate de exercițiu în vederea îndeplinirii obiectivelor sale, plătește salariaților cuantumul salariilor care nu au putut să le fie plătite din cauza insolvenței angajatorului sau a procedurii de reorganizare judiciară desfășurate în privința acestuia.
            În sensul paragrafului anterior, se consideră salariu orice sumă dintre cele menționate la articolul 26 alineatul 1, recunoscută ca atare printr‑un act de conciliere sau printr‑o hotărâre judecătorească, precum și salariile datorate în cursul procedurii de contestare a unei concedieri în cazurile prevăzute de lege, fără ca Fondul să poată plăti, cu orice titlu, împreună sau separat, o sumă mai mare decât cuantumul care rezultă din înmulțirea triplului salariului minim interprofesional zilnic, inclusiv partea corespunzătoare primelor, cu numărul de zile de salariu neplătite, în limita a o sută cincizeci de zile.
            2. În cazurile menționate la alineatul precedent, Fondul de garantare salarială plătește despăgubirile recunoscute prin hotărâre judecătorească, ordonanță, act de conciliere judiciară sau decizie administrativă în favoarea lucrătorilor ca urmare a concedierii sau a încetării contractelor potrivit articolelor 50, 51 și 52 din prezenta lege sau a încetării contractelor potrivit articolului 64 din Legea 22/2003 din 9 iulie 2003 privind falimentul, precum și despăgubirile pentru încetarea contractelor temporare sau cu durată determinată în cazurile prevăzute de lege. În toate cazurile, această plată se efectuează în limita maximă a unei anuități, dat fiind că salariul zilnic, care servește ca bază de calcul, nu poate depăși triplul salariului minim interprofesional, inclusiv partea corespunzătoare primelor.
            […]
            6. În sensul prezentului articol, se consideră că angajatorul se află în stare de insolvență atunci când, după punerea în executare în forma prevăzută de Legea privind procedura de dreptul muncii, nu s‑a putut obține plata creanțelor salariale. […]”
            12. Articolul 53 din Statutul lucrătorilor, intitulat „Forma și efectele încetării din motive obiective”, prevede:
            „1. Adoptarea acordului de încetare în temeiul dispozițiilor articolului precedent necesită respectarea următoarelor condiții:
            a) Notificarea scrisă adresată lucrătorului în care să fie precizată cauza concedierii.
            b) Plata către lucrător, în același timp cu notificarea scrisă, a indemnizației reprezentând echivalentul a douăzeci de zile de salariu pe an de vechime, care se calculează prorata pe lună pentru perioadele mai mici de un an și al cărei cuantum total nu poate depăși 12 salarii.
            […]
            4. În cazul în care angajatorul nu respectă condițiile prevăzute la alineatul 1 al prezentului articol sau în cazul în care decizia de încetare a contractului de muncă are ca motiv una dintre cauzele de discriminare interzise prin Constituție sau prin lege ori în cazul în care concedierea a fost efectuată cu încălcarea drepturilor fundamentale și a libertăților publice ale salariatului, decizia de reziliere a contractului de muncă este nulă, această nulitate trebuind să fie constatată din oficiu de instanță. […]
            […]”
            13. Articolul 55 alineatul 6 litera c) din statutul menționat prevede:
            „Concedierea nulă are ca efect reintegrarea imediată în muncă a salariatului, cu plata salariilor neîncasate.”
            14. Conform articolului 56 alineatul 1 din același statut:
            „În cazul în care concedierea este declarată abuzivă, angajatorul, în termen de cinci zile de la comunicarea hotărârii, va putea alege între reintegrarea în muncă a lucrătorului, plătindu‑i salariile restante vizate la alineatul 1 litera b), și plata următoarelor sume stabilite prin hotărâre:
            a) O indemnizație reprezentând patruzeci și cinci de zile de salariu pe an de vechime, calculându‑se prorata în funcție de lunile muncite pentru perioadele mai mici de un an, și al cărei cuantum total nu poate depăși 42 de salarii.
            b) O sumă reprezentând totalul salariilor datorate corespunzătoare perioadei cuprinse între data concedierii și data comunicării hotărârii prin care se constată caracterul abuziv al concedierii sau data încadrării în muncă a salariatului într‑un nou loc de muncă, dacă această din urmă dată este anterioară datei pronunțării hotărârii și dacă angajatorul face dovada sumelor plătite salariatului, în vederea deducerii acestora din valoarea salariilor restante.”
            15. Articolul 57 alineatul 1 din Statutul lucrătorilor prevede:
            „Atunci când hotărârea prin care se constată caracterul abuziv al concedierii este pronunțată după mai mult de șaizeci de zile lucrătoare de la data introducerii cererii, angajatorul poate solicita statului plata sumelor plătite lucrătorului prev ăzute la articolul 56 alineatul 1 litera b) corespunzătoare perioadei care depășește cele șaizeci de zile.”
            LPL
            16. Articolul 116 din textul consolidat al Legii privind procedura de dreptul muncii (texto refundido de la Ley de Procedimiento Laboral), adoptat prin Decretul Regal Legislativ 2/1995 (Real Decreto Legislativo 2/1995) din 7 aprilie 1995 (BOE nr. 86 din 11 aprilie 1995, p. 10695), în versiunea în vigoare la data faptelor din litigiul principal (denumită în continuare „LPL”), prevede:
            „1. Dacă între data introducerii cererii de contestare a concedierii și cea a pronunțării hotărârii Juzgado sau a Tribunalului prin care se constată pentru prima dată caracterul abuziv al concedierii respective au trecut mai mult de șaizeci de zile lucrătoare, angajatorul, după ce hotărârea devine definitivă, poate solicita statului salariile plătite salariatului după acest termen.
            2. În cazul insolvenței provizorii a angajatorului, salariatul poate solicita direct statului salariile menționate la alineatul anterior care nu i‑au fost plătite de angajator.”
            17. Articolul 279 alineatul 2 din LPL prevede:
            „În termen de trei zile, instanța pronunță o ordonanță prin care, cu excepția cazurilor în care nu se probează niciuna dintre cele două situații invocate de partea care solicită restituirea:
            a. constată încetarea raportului de muncă de la data pronunțării ordonanței menționate;
            b. dispune să i se plătească salariatului indemnizația prevăzută la articolul 110 alineatul 1 din prezenta lege […];
            c. obligă angajatorul la plata salariilor neîncasate de la data comunicării hotărârii prin care se declară pentru prima dată caracterul abuziv al concedierii până la data pronunțării ordonanței menționate mai sus.”
            18. Potrivit articolului 284 din LPL:
            „Fără a aduce atingere dispozițiilor articolelor precedente, atunci când se dovedește că este imposibilă reintegrarea în muncă a salariatului ca urmare a încetării activității sau a închiderii întreprinderii, instanța pronunță o ordonanță prin care constată încetarea raportului de muncă la data pronunțării acestei ordonanțe și dispune să i se plătească salariatului salariile și indemnizațiile neîncasate prevăzute la articolul 279 alineatul 2.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            19. La 16 decembrie 2008, reclamanții din litigiul principal au sesizat Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm cu o acțiune în contestarea concedierii lor, formulată împotriva angajatorilor lor, și anume Puntal Arquitectura SL, Obras Alteamar SL, Altea Diseño y Proyectos SL, precum și domnii Muñoz Sánchez și Orozco Miro.
            20. Prin hotărârea din 2 octombrie 2009, instanța menționată a constatat, pe de o parte, nulitatea acestor concedieri și, pe de altă parte, a declarat încetate raporturile de muncă dintre reclamanții din litigiul principal și Obras Alteamar SL și Altea Diseño y Proyectos SL din cauza încetării activităților acestora. Prin hotărârea menționată, cele două societăți au fost obligate să plătească reclamanților din litigiul principal indemnizații de concediere și salariile datorate după concedierea acestora, inclusiv în cursul procedurii de contestare a respectivelor concedieri. De asemenea, prin această hotărâre, aceeași instanță a obligat Fondo de Garantía Salarial (Fondul de garantare salarială, denumit în continuare „Fogasa”) să garanteze cu titlu subsidiar plata acestor sume până la concurența plafoanelor legale.
            21. La 11 iunie 2010, societățile menționate au fost declarate în stare de insolvență provizorie.
            22. După ce au încercat fără succes să obțină executarea hotărârii Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm din 2 octombrie 2009 împotriva acelorași societăți, reclamanții din litigiul principal au solicitat Fogasa plata, până la concurența plafoanelor legale, a sumelor stabilite prin această hotărâre.
            23. Aceștia au solicitat apoi Subdelegación plata unei sume cu un cuantum corespunzător celui al salariilor datorate în cursul procedurii de contestare a concedierii lor, după trecerea a 60 de zile lucrătoare de la data introducerii acțiunii în contestare și până la data comunicării hotărârii prin care se constată nulitatea concedierilor respective. Această cerere a fost respinsă prin decizia Subdelegación din 9 noiembrie 2010 pentru motivul că, potrivit hotărârii menționate, concedierile amintite nu erau abuzive, ci nule.
            24. La 25 noiembrie 2010, reclamanții din litigiul principal au sesizat Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm cu o acțiune împotriva acestei decizii solicitând obligarea Subdelegación la plata sumei menționate.
            25. Întrucât legislația națională prevede plata de către statul spaniol a salariilor datorate după trecerea a 60 de zile de la data introducerii acțiunii în contestarea concedierii numai în cazurile în care concedierea este declarată abuzivă, iar nu și în cazurile în care se constată nulitatea concedierii, instanța de trimitere ridică problema de a ști dacă această diferență de tratament între salariații care au făcut obiectul unei concedieri abuzive și salariații care au făcut obiectul unei concedieri nule trebuie considerată contrară articolului 20 din cartă.
            26. În această privință, instanța menționată precizează că, potrivit legislației naționale, diferența esențială dintre concedierea abuzivă și concedierea nulă constă în faptul că, în primul caz, angajatorul are posibilitatea ca, în locul reintegrării în muncă a salariatului, să rezilieze contractul de muncă al acestuia cu plata unei indemnizații, în timp ce în cel de al doilea caz angajatorul are obligația de a reintegra salariatul în muncă. În aceste condiții, în ipoteza unei încetări a activităților angajatorului, instanța națională poate înlocui obligația de reintegrare în muncă a salariatului a cărui concediere este declarată nulă cu o obligație de plată a unei indemnizații după constatarea stingerii contractului de muncă. În toate ipotezele, angajatorul ar fi ținut să plătească salariatului salariile datorate în cursul procedurii de contestare a concedierii.
            27. În ceea ce privește obligația statului spaniol de a plăti salariile datorate în cursul procedurii de contestare a concedierilor după trecerea a 60 de zile lucrătoare de la data introducerii acțiunii în contestare, instanța de trimitere arată că, potrivit jurisprudenței Tribunal Supremo (Curtea Supremă), creditorul principal al acestei obligații este angajatorul, care nu trebuie să suporte consecințele anumitor întârzieri de natură judiciară. Numai prin subrogare în acest drept al angajatorului, în ipoteza insolvenței acestuia din urmă, atunci când salariile respective nu au fost plătite, salariații pot solicita direct statului spaniol plata acestor salarii în temeiul articolului 116 alineatul 2 din LPL. Întrucât angajatorul nu poate solicita statului spaniol plata salariilor achitate în caz de concediere nulă, salariații astfel concediați nu ar putea, prin subrogare în drepturile angajatorului lor aflat în insolvență, să își valorifice creanța față de stat în ceea ce privește salariile care nu le‑au fost plătite.
            28. În aceste condiții, Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Reglementarea prevăzută la articolul 57 din Statutul lucrătorilor coroborat cu articolul 116 alineatul 2 din [LPL], pe care se întemeiază practica statului spaniol de a plăti direct lucrătorilor, în cazul insolvenței angajatorului, salariile datorate în cursul procedurii de contestare a concedierii acestora după trecerea a 60 […] de zile lucrătoare de la sesizarea instanței competente cu acțiunea respectivă, intră în domeniul de aplicare al Directivei [2008/94] și, mai precis, intră sub incidența articolului 1 alineatul (1), a articolului 2 alineatele (3) și (4), a articolului 3, a articolului 5 și a articolului 11 din aceasta?
            2) În cazul unui răspuns pozitiv, practica statului spaniol de a plăti direct lucrătorilor, în cazul insolvenței angajatorului, salariile datorate în cursul procedurii de contestare a concedierii acestora după trecerea a 60 […] de zile lucrătoare de la introducerea acțiunii, însă numai în cazul concedierilor declarate abuzive pe cale judiciară, iar nu și în cazul celor declarate nule pe cale judiciară, este considerată contrară articolului 20 din [cartă] și, în orice caz, principiului general al egalității și al nediscriminării din dreptul Uniunii […]?
            3) În sensul întrebării anterioare, o instanță precum cea de trimitere poate să lase neaplicată o reglementare care permite statului spaniol să plătească direct salariaților, în cazul insolvenței angajatorului, salariile datorate în cursul procedurii de contestare a concedierii acestora după trecerea a 60 […] de zile lucrătoare de la introducerea acțiunii, însă numai în cazul concedierilor declarate abuzive pe cale judiciară, iar nu și în cazul celor declarate nule pe cale judiciară, atunci când între cele două nu s‑au constatat diferențe obiective în ceea ce privește acest aspect (salariile restante)?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            29. Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia angajatorul poate solicita statului membru în cauză plata salariilor datorate în cursul procedurii de contestare a unei concedieri după trecerea a 60 de zile lucrătoare de la introducerea acțiunii și potrivit căreia, în cazul în care angajatorul nu a plătit aceste salarii și se află în stare de insolvență provizorie, salariatul în cauză poate solicita, prin efectul unei subrogații legale, plata salariilor menționate direct statului respectiv, intră în domeniul de aplicare al Directivei 2008/94, dacă articolul 20 din cartă se opune acestei reglementări în măsura în care aceasta nu se aplică decât în caz de concediere abuzivă, nu și în cazurile de concediere nulă, și dacă reglementarea menționată poate fi lăsată neaplicată de o instanță națională sesizată cu o acțiune împotriva unei concedieri nule.
            30. Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, deși un stat membru se poate desemna el însuși debitor al obligației de plată a creanțelor privind remunerația garantate în temeiul Directivei 2008/94 (a se vedea în acest sens Hotărârea Gharehveran, C‑441/99, EU:C:2001:551, punctul 39), Regatul Spaniei a creat Fogasa în calitate de instituție de garantare în conformitate cu această directivă. Reiese din dosarul de care dispune Curtea că, potrivit articolului 33 din Statutul lucrătorilor, Fogasa a plătit reclamanților din litigiul principal, până la concurența plafoanelor legale, salariile datorate, printre altele, în cursul procedurii de contestare a concedierii acestora și indemnizațiile de concediere care nu au fost plătite de angajatorii lor aflați în stare de insolvență. Rezultă de asemenea din acest dosar că plățile respective ale Fogasa îndeplineau obligația de protecție minimă a lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului pe care o impune Directiva 2008/94, aspect a cărui verificare este totuși de competența instanței de trimitere.
            31. Întrebările privesc numai dreptul, care rezultă din articolul 57 din Statutul lucrătorilor și din articolul 116 din LPL, de a solicita statului spaniol plata salariilor datorate după trecerea a 60 de zile lucrătoare de la data introducerii procedurii de contestare a concedierilor și împrejurarea că acest drept nu este prevăzut decât în cazurile de concediere abuzivă, iar nu și în cazurile de concediere nulă.
            32. Trebuie arătat că aceste dispoziții din dreptul spaniol trebuie apreciate în lumina articolului 20 din cartă doar dacă intră în domeniul de aplicare al Directivei 2008/94. Astfel, în temeiul articolului 51 alineatul (1) din cartă, dispozițiile acesteia se adresează statelor membre numai în cazul în care aceste state pun în aplicare dreptul Uniunii. Potrivit alineatului (2) al aceluiași articol, carta nu extinde domeniul de aplicare al dreptului Uniunii în afara competențelor Uniunii, „nu creează nicio competență sau sarcină nouă pentru Uniune și nu modifică competențele și sarcinile stabilite prin tratate”. Astfel, Curtea este chemată să interpreteze, în lumina cartei, dreptul Uniunii în limitele competențelor atribuite acesteia (Hotărârea McB., C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, punctul 51, Hotărârea Dereci și alții, C‑256/11, EU:C:2011:734, punctul 71, precum și Hotărârea Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, punctul 20).
            33. Astfel cum rezultă din explicațiile aferente articolului 51 din cartă, care trebuie luate în considerare în mod corespunzător în temeiul articolului 52 alineatul (7) din aceasta, noțiunea de punere în aplicare prevăzută la articolul 51 menționat confirmă jurisprudența Curții referitoare la aplicabilitatea drepturilor fundamentale ale Uniunii în calitate de principii generale ale dreptului Uniunii elaborată anterior intrării în vigoare a cartei (Hotărârea Wachauf, 5/88, EU:C:1989:321, Hotărârea ERT, C‑260/89, EU:C:1991:254, și Hotărârea Annibaldi, C‑309/96, EU:C:1997:631), potrivit căreia statelor membre le este impusă obligația de a respecta drepturile fundamentale garantate în ordinea juridică a Uniunii numai în cazul în care pun în aplicare dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 18).
            34. În această privință, trebuie amintit că noțiunea „punere în aplicare a dreptului Uniunii” în sensul articolului 51 din cartă presupune existența unei legături între un act de drept al Uniunii și măsura națională în cauză care depășește proximitatea materiilor menționate sau efectele indirecte ale unei materii asupra celeilalte (a se vedea în acest sens hotărârile anterioare intrării în vigoare a cartei, Defrenne, 149/77, EU:C:1978:130, punctele 29-32, Kremzow, C‑299/95, EU:C:1997:254, punctele 16 și 17, și Mangold, C‑144/04, EU:C:2005:709, punctul 75, precum și Hotărârea Siragusa, EU:C:2014:126, punctul 24).
            35. Printre altele, Curtea a concluzionat în sensul inaplicabilității drepturilor fundamentale ale Uniunii în raport cu o reglementare națională ca urmare a faptului că dispozițiile Uniunii din domeniul în cauză nu impuneau nicio obligație specifică statelor membre cu privire la situația în discuție în litigiul principal (a se vedea Hotărârea Maurin, C‑144/95, EU:C:1996:235, punctele 11 și 12, precum și Hotărârea Siragusa, EU:C:2014:126, punctele 26 și 27).
            36. În aceeași perspectivă, Curtea a statuat deja că articolul 13 CE (devenit articolul 19 TFUE) nu poate, ca atare, să plaseze sub incidența dreptului Uniunii, în scopul aplicării drepturilor fundamentale în calitate de principii generale ale dreptului Uniunii, o măsură națională care nu intră în cadrul măsurilor adoptate în temeiul articolului respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea Bartsch, C‑427/06, EU:C:2008:517, punctul 18, Hotărârea Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, punctul 25, și Hotărârea Römer, C‑147/08, EU:C:2011:286, punctul 61). În consecință, simplul fapt că o măsură națională aparține unui domeniu în care Uniunea dispune de competențe nu o poate plasa în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii și, prin urmare, nu poate atrage aplicabilitatea cartei (a se vedea în acest sens Hotărârea Gueye și Salmerón Sánchez, C‑483/09 și C‑1/10, EU:C:2011:583, punctele 55, 69 și 70, precum și Hotărârea Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, punctele 104, 105, 180 și 181).
            37. Conform unei jurisprudențe constante a Curții, pentru a stabili dacă o măsură națională implică punerea în aplicare a dreptului Uniunii în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă, trebuie să se verifice, printre alte elemente, dacă reglementarea națională în cauză are drept scop punerea în aplicare a unei dispoziții a dreptului Uniunii, caracterul respectivei reglementări și aspectul dacă aceasta urmărește alte obiective decât cele acoperite de dreptul Uniunii, chiar dacă este de natură să îl afecteze în mod indirect pe acesta din urmă, precum și problema dacă există o reglementare de drept al Uniunii specifică în materie sau de natură să îl afecteze (a se vedea Hotărârea Annibaldi, EU:C:1997:631, punctele 21-23, Hotărârea Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, punctul 79, Hotărârea Ymeraga și alții, C‑87/12, EU:C:2013:291, punctul 41, precum și Hotărârea Siragusa, EU:C:2014:126, punctul 25).
            38. În ceea ce privește, în primul rând, obiectivele urmărite de reglementarea în discuție în litigiul principal, rezultă, potrivit indicațiilor cuprinse în dosarul transmis Curții și explicațiilor guvernului spaniol din ședință, că această reglementare stabilește un sistem de răspundere a statului spaniol pentru „funcționarea anormală” a administrației judiciare. În acest scop, articolul 57 din Statutul lucrătorilor și articolul 116 alineatul 1 din LPL acordă angajatorului, în cazul în care durata procedurii de contestare a unei concedieri depășește 60 de zile, dreptul de a solicita statului spaniol plata salariilor datorate după trecerea a 60 de zile lucrătoare de la data introducerii acestei proceduri. Deși, în temeiul articolului 116 alineatul 2 din LPL, lucrătorul salariat poate solicita în mod direct statului spaniol plata acestor salarii în cazul în care angajatorul se află în stare de insolvență provizorie și nu a plătit încă salariile menționate, această situație este efectul unei subrogații legale în dreptul care a fost constituit în favoarea angajatorului în raport cu statul spaniol.
            39. În consecință, articolul 116 alineatul 2 din LPL nu are ca obiect recunoașterea unei creanțe a salariatului care rezultă din raporturile sale de muncă și care există față de angajatorul său, cu privire la care Directiva 2008/94 este susceptibilă să se aplice în temeiul articolului 1 alineatul (1) din aceasta, ci recunoașterea unui drept de o altă natură, și anume dreptul angajatorului de a solicita statului spaniol despăgubiri pentru prejudiciul suferit din cauza unei „funcționări anormale” a administrației judiciare, care rezultă din faptul că legislația națională obligă angajatorul să plătească salarii în cursul procedurii de contestare a concedierii. Reiese astfel că, deși articolul 116 alineatul 2 din LPL dă dreptul la plata unei sume egale cu salariile datorate după cea de a 60‑a zi lucrătoare a acestei proceduri, suma respectivă constituie o despăgubire acordată angajatorului de legiuitorul spaniol, pe care lucrătorul salariat nu o poate pretinde decât prin efectul unei subrogații legale.
            40. În plus, trebuie arătat că dreptul care rezultă din articolul 57 din Statutul lucrătorilor și din articolul 116 din LPL nu acoperă salariile datorate în primele 60 de zile lucrătoare ale procedurii de contestare a unei concedieri. Astfel, întrucât aceste dispoziții nu dau dreptul la nicio plată în cazul în care durata procedurii de contestare a unei concedieri nu depășește 60 de zile lucrătoare, ele nu asigură plata remunerației în perioada minimă a ultimelor trei luni a raportului de muncă, prevăzută la articolul 3 și la articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2008/94. În schimb, în perioada cuprinsă între cea de a 60‑a zi lucrătoare și comunicarea hotărârii prin care se constată caracterul abuziv al concedierii respective, acest drept acoperă toate salariile fără niciun plafon.
            41. Din aceste caracteristici ale reglementării în discuție în litigiul principal rezultă că aceasta urmărește un alt obiectiv decât cel privind garantarea unei protecții minime a lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului, vizat de Directiva 2008/94, și anume acela de a asigura plata unei despăgubiri de către statul spaniol pentru consecințele prejudiciabile ale duratei procedurilor judiciare care depășește 60 de zile lucrătoare.
            42. Deși cuantumul sumelor plătite în temeiul articolului 116 alineatul 2 din LPL îl poate depăși pe cel al creanțelor salariale garantate de Fogasa, reiese din observațiile guvernului spaniol, pe de o parte, că această împrejurare rezultă din faptul că dispoziția respectivă dă dreptul la o despăgubire al cărei cuantum nu este plafonat, cu obiectivul de a stabili răspunderea statului spaniol pentru o durată excesivă a procedurii judiciare, și, pe de altă parte, că ea nu este expresia unei decizii a legiuitorului spaniol de a acorda lucrătorilor salariați o protecție suplimentară în raport cu garanția Fogasa.
            43. Trebuie arătat, în al doilea rând, că cererile privind plata formulate de reclamanții din litigiul principal în temeiul articolului 116 alineatul 2 din LPL, cu care este sesizată instanța de trimitere, nu se raportează la o perioadă acoperită de garanția Fogasa, ci depășesc această garanție. Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 30 din prezenta hotărâre, acești lucrători au obținut de la Fogasa plata unor creanțe salariale până la concurența plafoanelor legale care îndeplineau obligația de protecție minimă a lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului impusă de Directiva 2008/94. În aceste împrejurări, faptul de a acorda sau de a nu acorda reclamanților din litigiul principal dreptul care rezultă din articolul 116 alineatul 2 din LPL nu este susceptibil nici să afecteze, nici să limiteze protecția minimă pe care statul spaniol le‑a garantat‑o prin Fogasa, în conformitate cu articolele 3 și 4 din această directivă.
            44. În ceea ce privește, în al treilea rând, articolul 11 primul paragraf din directiva menționată, la care se referă instanța de trimitere în decizia de trimitere, această dispoziție se limitează să constate că Directiva 2008/94 „nu aduce atingere posibilității statelor membre de a aplica sau de a introduce acte cu putere de lege sau acte administrative mai favorabile lucrăto rilor salariați”. Având în vedere termenii săi, această dispoziție, care figurează în capitolul V, intitulat „Dispoziții generale și finale”, nu conferă statelor membre o posibilitate de a legifera în temeiul dreptului Uniunii, ci se limitează, spre deosebire de posibilitățile prevăzute în capitolele I și II din directiva menționată, să recunoască competența statelor membre în temeiul dreptului național de a prevedea astfel de dispoziții mai favorabile în afara cadrului sistemului prevăzut de această directivă.
            45. În consecință, o dispoziție de drept național precum cea în discuție în litigiul principal, care se limitează să acorde lucrătorilor salariați o protecție mai favorabilă care rezultă numai din exercitarea competenței statelor membre, confirmată la articolul 11 primul paragraf din Directiva 2008/94, nu poate fi considerată că intră în domeniul de aplicare al acestei directive.
            46. Pe de altă parte, în temeiul jurisprudenței Curții menționate la punctul 36 din prezenta hotărâre, simpla împrejurare că reglementarea în discuție în litigiul principal ține de un domeniu în care Uniunea dispune de competențe în temeiul articolului 153 alineatul (2) TFUE nu poate atrage aplicabilitatea cartei.
            47. În sfârșit, trebuie amintit că urmărirea obiectivului privind protecția drepturilor fundamentale în dreptul Uniunii, în ceea ce privește atât acțiunea Uniunii, cât și punerea în aplicare a dreptului Uniunii de către statele membre, este motivată de necesitatea de a evita ca o protecție a drepturilor fundamentale care poate varia în funcție de dreptul național în cauză să aducă atingere unității, supremației și caracterului efectiv al dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, EU:C:1970:114, punctul 3, Hotărârea Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, punctul 60, și Hotărârea Siragusa, EU:C:2014:126, punctele 31 și 32). Or, având în vedere considerațiile care figurează la punctele 40, 41 și 43 din prezenta hotărâre, reglementarea în discuție în litigiul principal nu prezintă un astfel de risc.
            48. Rezultă din ansamblul acestor elemente că articolul 116 alineatul 2 din LPL nu poate fi considerat că pune în aplicare dreptul Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă, și, prin urmare, nu poate fi examinat în raport cu garanțiile cartei și în special ale articolului 20 din aceasta.
            49. Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia angajatorul poate solicita statului membru în cauză plata salariilor datorate în cursul procedurii de contestare a unei concedieri după trecerea a 60 de zile lucrătoare de la introducerea acțiunii și potrivit căreia, în cazul în care angajatorul nu a plătit aceste salarii și se află în stare de insolvență provizorie, salariatul în cauză poate solicita, prin efectul unei subrogații legale, plata salariilor menționate direct statului respectiv nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2008/94 și, în consecință, nu poate fi examinată în raport cu drepturile fundamentale garantate de cartă și în special de articolul 20 din aceasta.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            50. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
            O reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia angajatorul poate solicita statului membru în cauză plata salariilor datorate în cursul procedurii de contestare a unei concedieri după trecerea a 60 de zile lucrătoare de la introducerea acțiunii și potrivit căreia, în cazul în care angajatorul nu a plătit aceste salarii și se află în stare de insolvență provizorie, salariatul în cauză poate solicita, prin efectul unei subrogații legale, plata salariilor menționate direct statului respectiv nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2008/94/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului și, în consecință, nu poate fi examinată în raport cu drepturile fundamentale garantate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și în special de articolul 20 din aceasta.


Hotărârea Curții din data de 9 iunie 1982. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza 58/81.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 30 noiembrie 2005. # Autosalone Ispra Snc împotriva Comunitatea Europeană a Energiei Atomice. # Cauza T-250/02.