title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 24 martie 2009.#Danske Slagterier împotriva Bundesrepublik Deutschland.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania.#Măsuri cu efect echivalent - Sănătate animală - Schimburi intracomunitare - Carne proaspătă - Controale veterinare - Răspunderea extracontractuală a unui stat membru - Termen de prescripție - Stabilirea prejudiciului.#Cauza C-445/06.

text:
      Cauza C‑445/06
      Danske Slagterier
      împotriva
      Bundesrepublik Deutschland
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesgerichtshof)
      „Măsuri cu efect echivalent – Sănătate animală – Schimburi intracomunitare – Carne proaspătă – Controale veterinare – Răspunderea extracontractuală a unui stat membru – Termen de prescripție – Stabilirea prejudiciului”
      Sumarul hotărârii
      1.        Agricultură – Apropierea legislațiilor în domeniul sănătății animale – Schimburi intracomunitare de carne proaspătă – Controale
            veterinare – Directivele 64/433 și 89/662 – Transpunere și aplicare incorecte – Obligația statului membru de a repara prejudiciul
            cauzat particularilor
      (art. 28 CE; Directiva 64/433 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/497, și Directiva 89/662 a Consiliului)
      2.        Drept comunitar – Drepturi acordate particularilor – Încălcare de către un stat membru – Obligația de a repara prejudiciul
            cauzat particularilor
      3.        Drept comunitar – Drepturi acordate particularilor – Încălcare de către un stat membru – Obligația de a repara prejudiciul
            cauzat particularilor
      (art. 226 CE)
      4.        Drept comunitar – Drepturi acordate particularilor – Încălcare de către un stat membru a obligației de a transpune o directivă
            – Obligația de a repara prejudiciul cauzat particularilor
      5.        Drept comunitar – Drepturi acordate particularilor – Încălcare de către un stat membru – Obligația de a repara prejudiciul
            cauzat particularilor
      (art. 226 CE și 234 CE)
      1.        Principiul răspunderii statului pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului comunitar care îi
         sunt imputabile este inerent sistemului tratatului. Particularii vătămați au un drept la despăgubire dacă sunt îndeplinite
         trei condiții, și anume ca norma de drept comunitar încălcată să aibă ca obiect conferirea de drepturi particularilor, încălcarea
         acestei norme să fie suficient de gravă și să existe o legătură directă de cauzalitate între încălcarea obligației și prejudiciul
         suferit de particulari.

      În această privință, cu referire la prima condiție, articolul 28 CE are un efect direct, în sensul că acesta conferă particularilor
         drepturi pe care aceștia pot să le invoce direct în fața instanțelor naționale, iar încălcarea acestei dispoziții poate da
         naștere unui drept la despăgubire

      Dreptul conferit de articolul 28 CE este precizat și concretizat prin intermediul Directivei 64/433 privind problemele de
         sănătate în domeniul schimburilor intracomunitare de cărnuri proaspete, astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/497,
         și al Directivei 89/662 privind controlul veterinar în cadrul schimburilor intracomunitare în vederea realizării pieței interne.
         Astfel, libera circulație a mărfurilor este unul dintre obiectivele acestor directive, care, prin eliminarea disparităților
         existente între statele membre în materie de reglementări sanitare pentru carnea proaspătă, urmăresc favorizarea schimburilor
         intracomunitare. În special, interdicția pentru statele membre de a împiedica importul de carne proaspătă, cu excepția situației
         când marfa nu corespunde condițiilor impuse de directivele comunitare sau în anumite cazuri foarte speciale, cum ar fi în
         cazul epidemiilor, acordă particularilor dreptul de a comercializa carnea proaspătă conformă cerințelor comunitare într‑un
         alt stat membru.

      De aici rezultă că particularii care au fost vătămați prin transpunerea și prin aplicarea incorecte ale Directivei 64/433
         și ale Directivei 89/662 pot să invoce dreptul la libera circulație a mărfurilor pentru a putea angaja răspunderea statului
         pentru încălcarea dreptului comunitar.

      (a se vedea punctele 19, 20, 22-24 și 26 și dispozitiv 1)
      2.        În lipsa unei reglementări comunitare, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru atribuția de a desemna instanțele
         competente și de a prevedea modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția deplină
         a drepturilor conferite justițiabililor de dreptul comunitar. Prin urmare, statului îi revine obligația ca, în cadrul dreptului
         național al răspunderii, să repare prejudiciul cauzat particularilor prin încălcarea dreptului comunitar, fiind înțeles că
         condițiile, în special cele privind termenul de prescripție, prevăzute de legislațiile naționale în domeniul reparării prejudiciilor,
         respectă principiul echivalenței și principiul efectivității.

      În privința acestui din urmă principiu, stabilirea unor termene rezonabile de introducere a acțiunilor, sub sancțiunea decăderii,
         în vederea asigurării securității juridice, este compatibilă cu dreptul comunitar. Astfel, asemenea termene nu sunt de natură
         să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară. În această
         privință, un termen național de decădere de trei ani pare a fi rezonabil.

      Totuși, pentru a îndeplini funcția de garantare a securității juridice un termen de prescripție trebuie stabilit în avans.
         Or, o situație caracterizată printr‑o incertitudine juridică importantă poate constitui o încălcare a principiului efectivității,
         întrucât repararea prejudiciilor cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului comunitar imputabile unui stat membru
         ar putea deveni în practică excesiv de dificilă dacă aceștia nu puteau să stabilească termenul de prescripție aplicabil cu
         un grad rezonabil de certitudine. Este de competența instanței naționale, ținând seama de ansamblul elementelor care caracterizează
         situația juridică și de fapt la data faptelor, să verifice, în lumina principiului efectivității, dacă aplicarea prin analogie
         a unui termen prevăzut de o normă națională la cererile de reparare a prejudiciilor cauzate de încălcarea dreptului comunitar
         de către statul membru respectiv era suficient de previzibilă pentru justițiabil.

      În ceea ce privește compatibilitatea cu principiul echivalenței a aplicării prin analogie a unui astfel de termen, revine
         de asemenea instanței naționale să verifice dacă, din cauza acestei aplicări, condițiile de reparare a prejudiciilor cauzate
         particularilor prin încălcări ale dreptului comunitar de către acest stat membru nu ar fi fost mai puțin favorabile decât
         cele aplicabile reparării prejudiciilor similare de natură internă.

      (a se vedea punctele 31-35)
      3.        Dreptul comunitar nu impune ca, atunci când Comisia Comunităților Europene a inițiat o procedură de constatare a neîndeplinirii
         obligațiilor în temeiul articolului 226 CE, termenul de prescripție a dreptului de angajare a răspunderii statului pentru
         încălcarea dreptului comunitar prevăzut de reglementarea națională să fie întrerupt sau suspendat în cursul acestei proceduri.

      Astfel, faptul că formularea unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor nu are ca efect întreruperea sau suspendarea
         termenului de prescripție nu face imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea de către justițiabil a drepturilor conferite
         acestuia de ordinea juridică comunitară, având în vedere că un particular poate formula o cerere de despăgubiri în cadrul
         modalităților prevăzute în acest scop de dreptul național fără să trebuiască să aștepte pronunțarea unei hotărâri de constatare
         a încălcării dreptului comunitar de către statul membru.

      În plus, având în vedere particularitățile procedurii întemeiate pe articolul 226 CE în raport cu normele procedurale naționale,
         principiul echivalenței este respectat de o reglementare națională care nu prevede întreruperea sau suspendarea termenului
         de prescripție atunci când Comisia a inițiat o astfel de procedură.

      (a se vedea punctele 39, 42, 45 și 46 și dispozitiv 2)
      4.        Dreptul comunitar nu se opune ca termenul de prescripție a unei acțiuni în răspundere împotriva statului pentru transpunerea
         incorectă a unei directive să înceapă să curgă de la data la care primele consecințe prejudiciabile ale acestei transpuneri
         incorecte s‑au produs și de la care consecințele prejudiciabile ulterioare ale acesteia sunt previzibile, chiar dacă această
         dată este anterioară transpunerii corecte a acestei directive.

      Astfel, faptul că termenul de prescripție prevăzut de dreptul național începe să curgă de la această dată nu este de natură
         să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul comunitar.

      (a se vedea punctele 49 și 56 și dispozitiv 3)
      5.        Dreptul comunitar nu se opune aplicării unei reglementări naționale care prevede că un particular nu poate obține repararea
         unui prejudiciu a cărui apariție acesta a omis, intenționat sau din neglijență, să o prevină prin utilizarea unor căi legale,
         cu condiția ca utilizarea acestei căi legale să poată fi impusă în mod rezonabil persoanei vătămate, fapt care trebuie apreciat
         de instanța de trimitere având în vedere ansamblul împrejurărilor din acțiunea principală.

      Probabilitatea ca instanța națională să introducă o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare în temeiul articolului
         234 CE sau existența unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor pendinte în fața Curții nu poate constitui, ca
         atare, un motiv suficient pentru a concluziona că nu este rezonabil să se utilizeze o cale legală.

      Astfel, în primul rând, clarificările obținute de instanța națională ca urmare a introducerii unei cereri de pronunțare a
         unei hotărâri preliminare îi permit facilitarea aplicării dreptului comunitar, astfel încât utilizarea acestui instrument
         de cooperare între Curte și instanțele naționale nu contribuie în niciun fel la a face excesiv de dificilă pentru justițiabil
         exercitarea drepturilor conferite de dreptul comunitar. În consecință, nu ar fi rezonabil să nu se utilizeze o cale legală
         numai pentru motivul că aceasta ar putea conduce la formularea unei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare.

      În al doilea rând, procedura întemeiată pe articolul 226 CE este complet independentă de procedurile naționale și nu le înlocuiește.
         O acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor constituie astfel un control obiectiv de legalitate în interes general.
         Chiar dacă rezultatul unei astfel de acțiuni poate servi intereselor justițiabilului, nu este mai puțin adevărat că rămâne
         rezonabil ca acesta să prevină apariția prejudiciului punând în aplicare toate mijloacele aflate la dispoziția sa, și anume
         utilizând căile legale disponibile.

      (a se vedea punctele 65, 67 și 69 și dispozitiv 4)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      24 martie 2009(*)

      „Măsuri cu efect echivalent – Sănătate animală – Schimburi intracomunitare – Carne proaspătă – Controale veterinare – Răspunderea extracontractuală a unui stat membru – Termen de prescripție – Stabilirea prejudiciului”
      În cauza C‑445/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de le Bundesgerichtshof
         (Germania), prin decizia din 12 octombrie 2006, primită de Curte la 6 noiembrie 2006, în procedura

      Danske Slagterier
      împotriva
      Bundesrepublik Deutschland,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, M. Ilešič și A. Ó.
         Caoimh, președinți de cameră, domnii G. Arestis, A. Borg Barthet (raportor), J. Malenovský, J. Klučka, U. Lõhmus și E. Levits,
         judecători

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: doamna K. Sztranc-Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 mai 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Danske Slagterier, de R. Karpenstein, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți, asistați de L. Giesberts, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul T. Boček, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul elen, de domnul V. Kontolaimos și de doamnele S. Charitaki și S. Papaioannou, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul francez, de domnul G. de Bergues și de doamna A.‑L. During, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de doamna W. Ferrante, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul polonez, de doamna E. Ośniecka-Tamecka și de P. Kucharski, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna S. Lee, barrister;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii F. Erlbacher și H. Krämer, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 4 septembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 5 alineatul (1) litera (o) și a articolului
         6 alineatul (1) litera (b) punctul (iii) din Directiva 64/433/CEE a Consiliului din 26 iunie 1964 privind problemele de sănătate
         în domeniul schimburilor intracomunitare de cărnuri proaspete (JO 1964, 121, p. 2012), astfel cum a fost modificată prin Directiva
         91/497/CEE a Consiliului din 29 iulie 1991 (JO L 268, p. 69, denumită în continuare „Directiva 64/433”), a articolului 5 alineatul
         (1) și a articolelor 7 și 8 din Directiva 89/662/CEE a Consiliului din 11 decembrie 1989 privind controlul veterinar în cadrul
         schimburilor intracomunitare în vederea realizării pieței interne (JO L 395, p. 13, Ediție specială, 03/vol. 7, p. 202), precum
         și a articolului 28 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Danske Slagterier, pe de o parte, și Bundesrepublik Deutschland,
         pe de altă parte, având ca obiect o cerere de reparare a prejudiciului.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 5 alineatul (1) din Directiva 64/433 prevede:

      „Statele membre trebuie să se asigure că vor fi declarate de veterinarul oficial improprii pentru consumul uman:
      [...]
      (o)      carnea care prezintă un miros sexual pronunțat.” [traducere neoficială]
      4        Articolul 6 alineatul (1) din directiva menționată prevede:

      „Statele membre trebuie să se asigure că:
      [...]
      (b)      carnea:
               [...]
      (iii) fără a aduce atingere cazurilor prevăzute la articolul 5 alineatul (1) litera (o), de porc mascul necastrat, având o greutate
         a carcasei mai mare de 80 de kilograme, cu excepția situației în care exploatația poate garanta, printr‑o metodă recunoscută
         conform procedurii prevăzute la articolul 16 sau, în lipsa unei astfel de metode, printr‑o metodă recunoscută de autoritatea
         competentă în domeniu, că pot fi detectate carcasele cu un miros sexual pronunțat,

      poartă marca specială prevăzută prin Decizia 84/371/CEE [a Comisiei din 3 iulie 1984 privind caracteristicile mărcii speciale
         pentru carne proaspătă prevăzută la articolul 5 litera (a) din Directiva 64/433/CEE a Consiliului (JO L 196, p. 46, Ediție
         specială, 03/vol. 4, p. 235)] și este supusă unui tratament prevăzut de Directiva 77/99/CEE [a Consiliului din 21 decembrie
         1976 privind problemele de sănătate care afectează schimburile intracomunitare cu preparate din carne și a altor produse de
         origine animală (JO 1977, L 26, p. 85)];

      [...]
      (g)      tratamentele prevăzute la punctele precedente sunt efectuate în exploatația de origine sau în orice altă exploatație desemnată
         de veterinarul oficial;

      [...]” [traducere neoficială]
      5        Dispozițiile Directivei 64/433 trebuiau să fie transpuse în dreptul național înainte de 1 ianuarie 1993.

      6        Articolul 5 alineatul (1) din Directiva 89/662 prevede:

      „Statele membre destinatare pun în aplicare următoarele măsuri de control:
      (a)      la locul de destinație al mărfii, autoritatea competentă poate verifica, pe baza controalelor sanitare veterinare prin sondaj
         și nediscriminatorii, respectarea cerințelor de la articolul 3; cu această ocazie, ea poate efectua prelevarea de eșantioane.

      În plus, atunci când dispune de elemente informative care îi permit să bănuiască o infracțiune, autoritatea competentă a statului
         membru prin care se tranzitează sau a statului membru destinatar poate efectua controale și pe parcursul transportului mărfii
         pe teritoriile respective, inclusiv controale privind conformitatea mijloacelor de transport;

      [...]”
      7        Articolul 7 alineatul (1) din această directivă prevede:

      „În cazul în care, la un control efectuat la punctul de destinație al transportului sau pe parcursul acestuia, autoritățile
         competente ale unui stat membru:

      [...]
      (b)      constată că marfa nu corespunde condițiilor impuse de directivele comunitare sau dacă nu există decizii privind normele comunitare
         prevăzute de directivele sau normele naționale, atunci respectivele autorități pot lăsa la latitudinea expeditorului sau a
         mandatarului acestuia[, dacă condițiile de salubritate sau de sănătate animală permit,] posibilitatea de a alege între:

      –        distrugerea mărfurilor
      sau
      –        utilizarea lor în alte scopuri, inclusiv reexpedierea lor, autorizată de autoritatea competentă, în țara exploatației de origine.
      [...]”
      8        În sfârșit, articolul 8 din directiva menționată prevede:

      „(1) În cazurile prevăzute la articolul 7, autoritatea competentă a unui stat membru destinatar intră fără întârziere în legătură
         cu autoritățile competente ale statului membru expeditor. Acestea din urmă iau toate măsurile necesare și comunică autorității
         competente a statului membru destinatar natura controalelor efectuate, hotărârile luate, precum și motivația acestora.

      [...]
      (2) […]
      Deciziile luate de autoritatea competentă a statului membru destinatar și indicațiile legate de motivarea lor trebuie comunicate
         expeditorului sau mandatarului său, precum și autorității competente a statului membru expeditor.

      La cererea expeditorului sau a mandatarului, deciziile motivate sunt comunicate în scris, cu indicarea căilor de atac permise
         de legislația în vigoare în statul membru destinatar, precum și a formei și a intervalului de timp în care ele trebuie inițiate.

      [...]”
       Reglementarea națională
      9        Conform articolului 839 din Codul civil german (Bürgerliches Gesetzbuch), în versiunea în vigoare până la 31 decembrie 2001
         (denumit în continuare „BGB”):

      „(1)      Orice funcționar care, intenționat sau din neglijență, nu își îndeplinește obligațiile impuse de sarcinile sale față de un
         terț este obligat să îl despăgubească pe terț pentru dauna astfel rezultată. Dacă nu se poate reproșa funcționarului decât
         neglijența, acesta va fi ținut răspunzător pentru prejudiciul cauzat numai dacă persoana vătămată nu poate obține despăgubirea
         în alt mod.

      (2)      Orice funcționar care, în cadrul adoptării unei decizii într‑o cauză, nu își îndeplinește obligațiile impuse de sarcinile
         sale nu este responsabil de prejudiciul rezultat decât dacă această încălcare constituie o infracțiune. Această dispoziție
         nu este aplicabilă în caz de refuz sau de întârziere nelegale din partea funcționarului în exercitarea funcției sale.

      (3)      Nu există obligație de reparare atunci când persoana vătămată a omis, intenționat sau din neglijență, să ia măsuri legale
         de prevenire a apariției prejudiciului.”

      10      Articolul 852 din BGB prevedea:

      „(1)      Dreptul la repararea prejudiciului cauzat printr‑o faptă ilicită se prescrie în termen de trei ani începând de la data la
         care persoana vătămată a avut cunoștință despre existența prejudiciului și despre identitatea persoanei obligate la repararea
         prejudiciului și, fără a ține seama de această luare la cunoștință, în termen de treizeci de ani de la data comiterii faptei.

      (2)      Atunci când sunt în curs negocieri între persoana obligată la repararea prejudiciului și persoana îndreptățită la despăgubiri
         cu privire la cuantumul despăgubirii, prescripția este suspendată până când una dintre părți refuză continuarea negocierilor.

      (3)      Dacă persoana obligată la repararea prejudiciului a dobândit ceva în defavoarea persoanei vătămate ca urmare a faptei ilicite,
         atunci aceasta este obligată la restituire, conform dispozițiilor privind restituirea din materia îmbogățirii fără justă cauză,
         chiar și după prescripția dreptului la reparare.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      11      Danske Slagterier, o asociație profesională constituită din societăți de abatorizare daneze organizate sub formă de cooperative
         și din crescători de porci, acționând în temeiul dreptului delegat de membrii săi, solicită Bundesrepublik Deutschland repararea
         unui prejudiciu care ar fi fost cauzat printr‑o încălcare a dreptului comunitar. Aceasta îi reproșează că a impus în perioada
         1993-1999, cu încălcarea dreptului comunitar, o interdicție la importul de carne de porc mascul necastrat. În opinia acesteia,
         această interdicție a cauzat crescătorilor de porci și abatoarelor, în perioada respectivă, un prejudiciu de cel puțin 280
         de milioane DEM.

      12      La începutul anilor ’90, a fost lansat în Danemarca un proiect denumit „Male-Pig-Projekt”, având ca obiect creșterea porcilor
         masculi necastrați. Or, acest tip de crescătorie, interesant din punct de vedere economic, prezintă riscul ca, după încălzire,
         carnea să degajeze un miros sexual pronunțat. În opinia cercetătorilor danezi, această intensitate olfactivă poate fi deja
         constatată în cursul operațiunii de abataj, prin măsurarea conținutului de scatol. Prin urmare, în Danemarca, toate liniile
         de abataj au fost dotate cu echipamente de măsurare a scatolului, pentru a permite detectarea și retragerea cărnii afectate
         de mirosul respectiv. Totuși, la data respectivă, Republica Federală Germania considera că această intensitate olfactivă era
         cauzată de hormonul androstenon, a cărui formare poate fi evitată printr‑o castrare efectuată într‑un stadiu anterior, iar
         conținutul de scatol ca atare, luat în considerare în mod separat, nu ar putea constitui o metodă fiabilă pentru detectarea
         mirosului sexual.

      13      În luna ianuarie 1993, Republica Federală Germania a informat autoritățile veterinare superioare ale statelor membre că norma
         prevăzută la articolul 6 alineatul (1) litera (b) din Directiva 64/433 a fost transpusă în dreptul național astfel încât,
         indiferent de limita de greutate, să fie stabilită o valoare limită de 0,5 µg/g de androstenon. Prin urmare,, în caz de depășire
         a acestei valori, carnea ar prezenta un miros sexual pronunțat și ar fi improprie pentru consumul uman. Aceasta sublinia că
         numai testul imuno‑enzimatic modificat al profesorului Claus era recunoscut ca metodă specifică ce permite identificarea androstenonului
         și că, de asemenea, carnea de porc mascul necastrat care, în urma efectuării acestui test, depășea valoarea limită menționată,
         nu putea fi transportată în Germania drept carne proaspătă.

      14      În consecință, numeroase loturi de carne de porc provenind din Danemarca au făcut obiectul unor controale ale autorităților
         germane și au fost refuzate din cauza depășirii valorii limită de androstenon. Pe de altă parte, crescătorii de porci și abatoarele
         care aproape încetaseră producția de porci masculi castrați au trebuit să o reia pentru a nu pune în pericol exporturile către
         Germania. Danske Slagterier susține că, în cazul în care carnea de porc exportată ar fi provenit, astfel cum era prevăzut
         în Male-Pig-Projekt, de la porci necastrați, s‑ar fi putut realiza o economie, prin reducerea cheltuielilor, de cel puțin
         280 de milioane DEM.

      15      Landgericht din Bonn, sesizat la 6 decembrie 1999 de Danske Slagterier cu o acțiune în răspundere îndreptată împotriva Bundesrepublik
         Deutschland, a statuat că această acțiune era fondată pentru perioada care a început să curgă la 7 decembrie 1996 și a respins
         acțiunea ca prescrisă în măsura în care aceasta reprezenta o cerere de reparare a prejudiciilor născute anterior acestei date.
         Oberlandesgericht din Köln, sesizat în apel, a declarat cererea ca fiind în totalitate întemeiată pe fond. Prin intermediul
         recursului formulat în fața Bundesgerichtshof, Bundesrepublik Deutschland urmărește să obțină respingerea în totalitate a
         cererii.

      16      Pe de altă parte, prin Hotărârea din 12 noiembrie 1998, Comisia/Germania (C‑102/96, Rec., p. I‑6871), Curtea a constatat că
         Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 5 alineatul (1) litera (o)
         și al articolului 6 alineatul (1) litera (b) din Directiva 64/433, precum și al articolului 5 alineatul (1) și al articolelor
         7 și 8 din Directiva 89/662, pe de o parte, prin impunerea marcajului și a tratamentului termic al carcaselor de porc mascul
         necastrat în cazul în care carnea, indiferent de greutatea animalelor, prezintă o concentrație de androstenon mai mare de
         0,5 µg/g, detectată prin intermediul testului imuno‑enzimatic modificat al profesorului Claus, și, pe de altă parte, prin
         aprecierea că, în caz de depășire a valorii limită de 0,5 µg/g, carnea are un miros sexual pronunțat, fapt care o face improprie
         pentru consumul uman.

      17      În aceste condiții, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Dispozițiile coroborate ale articolului 5 alineatul (1) litera (o) și ale articolului 6 alineatul (1) litera (b) [...] punctul
         (iii) din Directiva [64/433], precum și ale articolului 5 alineatul (1) și ale articolelor 7 și 8 din Directiva 89/662 [...]
         pun producătorii și operatorii care comercializează carne de porc, în caz de transpunere sau de aplicare defectuoasă, într‑o
         situație juridică ce le permite să invoce un drept de angajare a răspunderii statului în temeiul dreptului comunitar?

      2)      Indiferent de răspunsul dat la prima întrebare, producătorii de carne de porc și operatorii care o comercializează pot invoca
         o încălcare a articolului 30 din Tratatul CE [devenit articolul 28 CE] pentru a fundamenta un drept de angajare a răspunderii
         statului în temeiul dreptului comunitar în cazul transpunerii și al aplicării contrare dreptului european a directivelor menționate
         anterior?

      3)      Dreptul comunitar impune ca prescripția dreptului de angajare a răspunderii statului în temeiul dreptului comunitar să fie
         întreruptă în considerarea unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor întemeiată pe articolul 226 CE sau ca,
         în orice caz, cursul acestei prescripții să fie suspendat până la terminarea acestei proceduri atunci când în dreptul național
         nu există o cale de atac eficientă care să permită constrângerea statului membru la transpunerea unei directive?

      4)      Termenul de prescripție a unui drept de angajare a răspunderii statului în temeiul dreptului comunitar, care este întemeiat
         pe transpunerea defectuoasă a unei directive, drept care, astfel, își găsește originea într‑o interdicție (de facto) la import, nu începe să curgă, indiferent de dreptul național aplicabil, decât de la momentul realizării transpunerii integrale
         a acestei directive sau, în conformitate cu dreptul național, acest termen de prescripție poate începe să curgă deja atunci
         când primele consecințe prejudiciabile s‑au produs, iar consecințele prejudiciabile ulterioare sunt previzibile? Dacă presupunem
         că transpunerea integrală influențează începerea curgerii prescripției, aceasta ar fi, în speță, o normă generală sau această
         influență nu ar avea efect decât atunci când directiva conferă un drept particularului justițiabil?

      5)      Având în vedere punctul de vedere conform căruia, atunci când este vorba despre un drept de angajare a răspunderii statului
         în temeiul dreptului comunitar, statele membre nu pot organiza condițiile juridice de reparare a prejudiciului astfel încât
         aceste condiții să fie mai puțin favorabile decât acelea referitoare la acțiuni similare care privesc doar dreptul național,
         iar obținerea unei despăgubiri să devină în practică imposibilă sau excepțional de dificilă, există o obiecție de principiu
         împotriva unei norme naționale potrivit căreia obligația de reparare nu se aplică atunci când persoana vătămată a omis, intenționat
         sau din neglijență, să ia măsuri legale de prevenire a apariției prejudiciului? În acest caz, există obiecții și împotriva
         acestei «priorități a protecției dreptului primar» atunci când aceasta este condiționată de accesibilitatea sa rezonabilă
         pentru persoana interesată? Această prioritate a protecției juridice a dreptului primar nu este accesibilă în mod rezonabil
         în sensul dreptului comunitar european atunci când este probabil că instanța sesizată nu poate răspunde la întrebările de
         drept comunitar în discuție în speță fără a solicita Curții de Justiție [...] să se pronunțe printr‑o hotărâre preliminară
         sau atunci când Curtea de Justiție a fost sesizată cu o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului
         226 CE?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima și la a doua întrebare
      18      Prin intermediul primelor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se
         stabilească dacă dispozițiile coroborate ale articolului 5 alineatul (1) litera (o) și ale articolului 6 alineatul (1) litera
         (b) punctul (iii) din Directiva 64/433, precum și ale articolului 5 alineatul (1) și ale articolelor 7 și 8 din Directiva
         89/662 pun producătorii și operatorii care comercializează carne de porc, în caz de transpunere sau de aplicare incorectă
         a acestor directive, într‑o situație juridică ce le permite să invoce un drept de angajare a răspunderii statului pentru încălcarea
         dreptului comunitar și dacă, în aceste împrejurări, aceștia pot invoca o încălcare a articolului 28 CE pentru a justifica
         un drept de angajare a răspunderii statului.

      19      În această privință, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că, potrivit unei jurisprudențe constante, principiul răspunderii
         statului pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului comunitar care îi sunt imputabile este inerent
         sistemului Tratatului CE (Hotărârea din 19 noiembrie 1991, Francovich și alții, C‑6/90 și C‑9/90, Rec., p. I‑5357 punctul
         35, Hotărârea din 5 martie 1996, Brasserie du pêcheur și Factortame, C‑46/93 și C‑48/93, Rec., p. I‑1029, punctul 31, Hotărârea
         din 23 mai 1996, Hedley Lomas, C‑5/94, Rec., p. I‑2553, punctul 24, precum și Hotărârea din 8 octombrie 1996, Dillenkofer
         și alții, C‑178/94, C‑179/94 și C‑188/94-C‑190/94, Rec., p. I‑4845, punctul 20).

      20      Curtea s‑a pronunțat în sensul că particularii vătămați au un drept la despăgubire dacă sunt îndeplinite trei condiții, și
         anume ca norma de drept comunitar încălcată să aibă ca obiect conferirea de drepturi particularilor, încălcarea acestei norme
         să fie suficient de gravă și să existe o legătură directă de cauzalitate între încălcarea obligației și prejudiciul suferit
         de particulari (a se vedea Hotărârile citate anterior Brasserie du pêcheur și Factortame, punctul 51, Hedley Lomas, punctul
         25, precum și Dillenkofer și alții, punctul 21).

      21      În ceea ce privește prima condiție, Curtea a avut ocazia să analizeze răspunderea statelor membre pentru încălcarea dreptului
         comunitar în cazul lipsei transpunerii directivelor care urmăresc realizarea pieței interne (a se vedea în special Hotărârea
         Francovich și alții, precum și Hotărârea Dillenkofer și alții, citate anterior). Totuși, spre deosebire de cauzele în care
         s‑au pronunțat cele două hotărâri citate anterior, în care numai dreptul derivat crease un cadru juridic care conferea drepturi
         particularilor, acțiunea principală privește o situație în care una dintre părțile din acțiunea principală, și anume Danske
         Slagterier, susține că articolul 28 CE îi conferă deja drepturile pe care le invocă.

      22      În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 28 CE are un efect direct, în sensul
         că acesta conferă particularilor drepturi pe care aceștia pot să le invoce direct în fața instanțelor naționale, iar încălcarea
         acestei dispoziții poate da naștere unui drept la despăgubire (Hotărârea Brasserie du pêcheur și Factortame, citată anterior,
         punctul 23).

      23      De asemenea, Danske Slagterier invocă dispozițiile Directivei 64/433 și ale Directivei 89/662. După cum rezultă din formularea
         titlului și din primul considerent al Directivei 89/662, aceasta a fost adoptată în vederea realizării pieței interne, la
         fel cum a fost adoptată și Directiva 91/497, care modifică Directiva 64/433, după cum precizează al treilea considerent al
         acesteia. Prin urmare, libera circulație a mărfurilor este unul dintre obiectivele acestor directive, care, prin eliminarea
         disparităților existente între statele membre în materie de reglementări sanitare pentru carnea proaspătă, urmăresc favorizarea
         schimburilor intracomunitare. Dreptul conferit de articolul 28 CE este astfel precizat și concretizat prin intermediul directivelor
         menționate.

      24      În privința conținutului Directivei 64/433 și al Directivei 89/662, trebuie subliniat că acestea reglementează, în special,
         controalele sanitare și certificarea cărnii proaspete produse într‑un stat membru și livrate în alt stat membru. Astfel cum
         rezultă în special din articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/662, statele membre nu pot să se opună importurilor
         de carne proaspătă decât atunci când marfa nu corespunde condițiilor impuse de directivele comunitare sau în anumite cazuri
         foarte speciale, cum ar fi în cazul epidemiilor. Interdicția pentru statele membre de a împiedica importul acordă particularilor
         dreptul de a comercializa carnea proaspătă conformă cerințelor comunitare într‑un alt stat membru.

      25      Pe de altă parte, din dispozițiile coroborate ale Directivei 64/433 și ale Directivei 89/662 rezultă că măsurile care vizează
         detectarea unui miros sexual pronunțat de porc mascul necastrat au făcut obiectul unei armonizări comunitare (Hotărârea Comisia/Germania,
         citată anterior, punctul 29). Prin urmare, această armonizare interzice statelor membre, în domeniul armonizat în mod exhaustiv,
         să justifice obstacolul în calea liberei circulații a mărfurilor prin alte motive decât cele prevăzute de Directiva 64/433
         și de Directiva 89/662.

      26      În consecință, trebuie să se răspundă la primele două întrebări că particularii care au fost vătămați prin transpunerea și
         prin aplicarea incorecte ale Directivei 64/433 și ale Directivei 89/662 pot să invoce dreptul la libera circulație a mărfurilor
         pentru a putea angaja răspunderea statului pentru încălcarea dreptului comunitar.

       Cu privire la a treia întrebare
      27      Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul comunitar
         impune ca, atunci când Comisia Comunităților Europene a inițiat o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în
         temeiul articolului 226 CE, termenul de prescripție a dreptului de angajare a răspunderii statului pentru încălcarea dreptului
         comunitar prevăzut de reglementarea națională să fie întrerupt sau suspendat în cursul acestei proceduri, atunci când în acest
         stat nu există o cale legală efectivă care să permită constrângerea acestuia la transpunerea unei directive.

      28      O cronologie a faptelor din acțiunea principală permite clarificarea acestui aspect. Astfel, din decizia de trimitere rezultă
         că procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor îndreptată împotriva Republicii Federale Germania în care s‑a pronunțat
         Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior, a fost inițiată la 27 martie 1996. Persoanele vătămate au resimțit primele efecte
         prejudiciabile începând din anul 1993, dar acestea au formulat o acțiune în răspundere împotriva statului numai în decembrie
         1999. Dacă, astfel cum învederează instanța de trimitere, se aplică termenul de prescripție de trei ani prevăzut la articolul
         852 alineatul (1) din BGB, acest termen ar începe să curgă începând de la mijlocul anului 1996, dată la care, potrivit acestei
         instanțe, persoanele vătămate au avut cunoștință despre existența prejudiciului și despre identitatea persoanei obligate la
         repararea prejudiciului. Prin urmare, în cadrul acțiunii principale, acțiunea în răspundere împotriva statului poate fi prescrisă.
         Pentru acest motiv, pentru soluționarea litigiului din acțiunea principală, este pertinent să se stabilească dacă introducerea
         de către Comisie a unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor a avut efect asupra termenului de prescripție menționat.

      29      Totuși, pentru a putea da un răspuns util instanței de trimitere, trebuie să se examineze în prealabil întrebarea adresată
         implicit de aceasta, și anume dacă dreptul comunitar se opune aplicării prin analogie în acțiunea principală a termenului
         de prescripție de trei ani prevăzut la articolul 852 alineatul (1) din BGB.

      30      Astfel, cu privire la aplicarea articolului 852 alineatul (1) din BGB, Danske Slagterier s‑a plâns de o lipsă de claritate
         a situației juridice din Germania cu privire la norma națională referitoare la prescripția aplicabilă dreptului de angajare
         a răspunderii statului pentru încălcarea dreptului comunitar, în măsura în care această problemă nu ar fi făcut încă obiectul
         niciunei măsuri legislative și nici a vreunei decizii a instanței supreme, doctrina fiind de asemenea împărțită în ceea ce
         privește acest aspect, întrucât pot fi avute în vedere mai multe temeiuri juridice. Aplicarea pentru prima dată și prin analogie
         a termenului prevăzut la articolul 852 din BGB la acțiunea în răspundere împotriva statului pentru încălcarea dreptului comunitar
         ar constitui o încălcare a principiilor securității juridice și clarității juridice, precum și a principiilor efectivității
         și echivalenței.

      31      În această privință, trebuie să se arate că, potrivit unei jurisprudențe constante, în lipsa unei reglementări comunitare,
         revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru atribuția de a desemna instanțele competente și de a prevedea modalitățile
         procedurale aplicabile acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția deplină a drepturilor conferite justițiabililor
         de dreptul comunitar. Prin urmare, statului îi revine obligația ca, în cadrul dreptului național al răspunderii, să repare
         prejudiciul cauzat, condițiile, în special cele privind termenul de prescripție, prevăzute de legislațiile naționale în domeniul
         reparării prejudiciilor neputând fi mai puțin favorabile decât cele care privesc cereri asemănătoare de drept intern (principiul
         echivalenței) și neputând fi organizate astfel încât să facă obținerea reparării prejudiciului practic imposibilă sau excesiv
         de dificilă (principiul efectivității) (a se vedea în special Hotărârea Francovich și alții, citată anterior, punctele 42
         și 43, precum și Hotărârea din 10 iulie 1997, Palmisani, C‑261/95, Rec., p. I‑4025, punctul 27).

      32      În privința acestui din urmă principiu, Curtea a recunoscut compatibilitatea cu dreptul comunitar a stabilirii unor termene
         rezonabile de introducere a acțiunilor, sub sancțiunea decăderii, în vederea asigurării securității juridice, stabilire care
         protejează în același timp și contribuabilul, și administrația interesată (a se vedea Hotărârea din 17 noiembrie 1998, Aprile,
         C‑228/96, Rec., p. I‑7141, punctul 19 și jurisprudența citată). Astfel, asemenea termene nu sunt de natură să facă practic
         imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară. În această privință,
         un termen național de decădere de trei ani pare a fi rezonabil (a se vedea în special Hotărârea Aprile, citată anterior, punctul
         19, precum și Hotărârea din 11 iulie 2002, Marks & Spencer, C‑62/00, Rec., p. 6325, punctul 35).

      33      Totuși, rezultă de asemenea din cuprinsul punctului 39 din Hotărârea Marks & Spencer, citată anterior, că, pentru a îndeplini
         funcția de garantare a securității juridice, un termen de prescripție trebuie stabilit în avans. Or, o situație caracterizată
         printr‑o incertitudine juridică importantă poate constitui o încălcare a principiului efectivității, întrucât repararea prejudiciilor
         cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului comunitar imputabile unui stat membru ar putea deveni în practică excesiv
         de dificilă dacă aceștia nu puteau să stabilească termenul de prescripție aplicabil cu un grad rezonabil de certitudine.

      34      Este de competența instanței naționale, ținând seama de ansamblul elementelor care caracterizează situația juridică și de
         fapt la data faptelor din acțiunea principală, să verifice, în lumina principiului efectivității, dacă aplicarea prin analogie
         a termenului prevăzut la articolul 852 alineatul (1) din BGB la cererile de reparare a prejudiciilor cauzate de încălcarea
         dreptului comunitar de către statul membru respectiv era suficient de previzibilă pentru justițiabil.

      35      Pe de altă parte, în ceea ce privește compatibilitatea cu principiul echivalenței a aplicării prin analogie a termenului respectiv,
         revine de asemenea instanței naționale să verifice dacă, din cauza acestei aplicări, condițiile de reparare a prejudiciilor
         cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului comunitar de către acest stat membru nu ar fi fost mai puțin favorabile
         decât cele aplicabile reparării prejudiciilor similare de natură internă.

      36      Cu privire la întreruperea sau la suspendarea termenului de prescripție prin introducerea unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii
         obligațiilor, rezultă din considerațiile precedente că este de competența statelor membre să reglementeze acest tip de modalități
         procedurale în măsura în care principiile echivalenței și efectivității sunt respectate.

      37      În această privință, trebuie să se arate că repararea prejudiciului nu poate fi subordonată cerinței unei constatări prealabile
         de către Curte a unei neîndepliniri a obligațiilor impuse de dreptul comunitar imputabilă statului (a se vedea Hotărârile
         citate anterior Brasserie du pêcheur și Factortame, punctele 94-96, și Dillenkofer și alții, punctul 28).

      38      Astfel, constatarea unei neîndepliniri a obligațiilor este, în mod cert, un element important, dar nu indispensabil, pentru
         a verifica dacă este îndeplinită condiția potrivit căreia încălcarea dreptului comunitar este suficient de gravă. În plus,
         drepturile particularilor nu pot depinde nici de aprecierea Comisiei privind oportunitatea de a acționa în temeiul articolului
         226 CE împotriva unui stat membru, nici de pronunțarea de către Curte a unei eventuale hotărâri de constatare a neîndeplinirii
         obligațiilor (a se vedea Hotărârea Brasserie du pêcheur și Factortame, citată anterior, punctele 93 și 95).

      39      Prin urmare, un particular poate formula o cerere de despăgubiri în cadrul modalităților prevăzute în acest scop de dreptul
         național fără să trebuiască să aștepte pronunțarea unei hotărâri de constatare a încălcării dreptului comunitar de către statul
         membru. În consecință, faptul că formularea unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor nu are ca efect întreruperea
         sau suspendarea termenului de prescripție nu face imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea de către justițiabil a drepturilor
         conferite acestuia de ordinea juridică comunitară.

      40      Pe de altă parte, Danske Slagterier invocă o încălcare a principiului echivalenței în măsura în care dreptul german prevede
         întreruperea termenului de prescripție prin introducerea în paralel a unei căi de atac naționale în conformitate cu articolul
         839 din BGB, o acțiune în temeiul articolului 226 CE trebuind să fie asimilată unei astfel de căi de atac.

      41      În acest sens, trebuie subliniat că, pentru a se pronunța asupra echivalenței normelor de procedură, trebuie să se verifice
         în mod obiectiv și abstract similitudinea normelor în cauză, ținând seama de poziția acestora în ansamblul procedurii, de
         desfășurarea procedurii respective și de particularitățile normelor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 mai 2000, Preston
         și alții, C‑78/98, Rec., p. I‑3201, punctul 63).

      42      În cadrul aprecierii similitudinii normelor în discuție, trebuie să se țină seama de particularitățile procedurii întemeiate
         pe articolului 226 CE.

      43      În această privință, trebuie amintit că, în cadrul competențelor care i‑au fost atribuite prin articolul 226 CE, Comisia nu
         este obligată să demonstreze existența unui interes de a exercita acțiunea (a se vedea Hotărârea din 4 aprilie 1974, Comisia/Franța,
         167/73, Rec., p. 359, punctul 15, precum și Hotărârea din 10 aprilie 2003, Comisia/Germania, C‑20/01 și C‑28/01, Rec., p. I‑3609,
         punctul 29). Într‑adevăr, misiunea Comisiei este de a supraveghea, din oficiu și în interesul general, aplicarea dreptului
         comunitar de către statele membre și de a solicita constatarea existenței unor eventuale neîndepliniri ale obligațiilor care
         decurg din acesta în vederea încetării lor (a se vedea Hotărârea Comisia/Franța, citată anterior, punctul 15, și Hotărârea
         din 10 aprilie 2003, Comisia/Germania, citată anterior, punctul 29).

      44      Așadar, articolul 226 CE nu urmărește să protejeze drepturile proprii ale acestei instituții. Este de competența exclusivă
         a acesteia să decidă dacă este oportun să inițieze o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor și, dacă este cazul,
         în temeiul cărei acțiuni sau inacțiuni trebuie inițiată această procedură (Hotărârea din 2 iunie 2005, Comisia/Grecia, C‑394/02,
         Rec., p. I‑4713, punctul 16 și jurisprudența citată). Prin urmare, Comisia are o putere de apreciere discreționară în această
         privință, care exclude dreptul particularilor de a pretinde acestei instituții să adopte o anumită poziție (a se vedea Hotărârea
         din 14 februarie 1989, Star Fruit/Comisia, 247/87, Rec., p. 291, punctul 11).

      45      În consecință, trebuie să se constate că principiul echivalenței este respectat de o reglementare națională care nu prevede
         întreruperea sau suspendarea termenului de prescripție a dreptului de angajare a răspunderii statului pentru încălcarea dreptului
         comunitar atunci când Comisia a inițiat o procedură în temeiul articolului 226 CE.

      46      Prin urmare, având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, trebuie să se răspundă la cea de a treia întrebare că dreptul
         comunitar nu impune ca, atunci când Comisia a inițiat o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului
         226 CE, termenul de prescripție a dreptului de angajare a răspunderii statului pentru încălcarea dreptului comunitar prevăzut
         de reglementarea națională să fie întrerupt sau suspendat în cursul acestei proceduri.

       Cu privire la a patra întrebare
      47      Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă termenul de prescripție
         a unei acțiuni în răspundere împotriva statului pentru transpunerea incorectă a unei directive începe să curgă, indiferent
         de dreptul național aplicabil, doar de la momentul realizării transpunerii integrale a acestei directive sau, în conformitate
         cu dreptul național, de la data la care primele consecințe prejudiciabile ale acestei transpuneri incorecte s‑au produs, iar
         consecințele prejudiciabile ulterioare ale acesteia sunt previzibile. În ipoteza în care transpunerea integrală influențează
         cursul acestui termen de prescripție, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă este vorba despre o normă generală
         sau dacă aceasta nu este aplicabilă decât atunci când directiva conferă un drept particularului.

      48      În această privință, trebuie amintit că, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 31 și 32 din prezenta hotărâre, în lipsa
         unei reglementări comunitare, le revine statelor membre atribuția de a prevedea modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor
         în justiție destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul comunitar, inclusiv normele privind
         prescripția, cu condiția ca aceste modalități să respecte principiile echivalenței și efectivității. În plus, trebuie amintit
         că stabilirea unor termene rezonabile de introducere a acțiunilor, sub sancțiunea decăderii, respectă aceste principii și
         nu ar putea fi, în special, considerată ca făcând practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite
         de dreptul comunitar.

      49      Nici faptul că termenul de prescripție prevăzut de dreptul național începe să curgă de la momentul în care primele consecințe
         prejudiciabile s‑au produs, iar alte consecințe de acest gen sunt previzibile nu este de natură să facă practic imposibilă
         sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul comunitar.

      50      Hotărârea din 13 iulie 2006, Manfredi și alții (C‑295/04-C‑298/04, Rec., p. I‑6619), la care se referă Danske Slagterier,
         nu este de natură să infirme această concluzie.

      51      La punctele 78 și 79 din hotărârea menționată, Curtea a considerat că nu este exclus ca un termen de prescripție de scurtă
         durată pentru introducerea unei acțiuni în repararea prejudiciilor care curge de la data la care a fost pusă în aplicare înțelegerea
         sau practica concertată ar putea să facă practic imposibilă exercitarea dreptului de a solicita repararea prejudiciului cauzat
         de această înțelegere sau practică interzisă. Astfel, în caz de încălcări continue sau repetate, nu ar fi imposibil ca termenul
         de prescripție să se scurgă chiar înainte de încetarea încălcării, caz în care orice persoană care a suferit prejudicii după
         scurgerea termenului de prescripție s‑ar găsi în imposibilitatea de a introduce o acțiune.

      52      Or, în acțiunea principală nu ne aflăm într‑o astfel de situație. Astfel, din decizia de trimitere rezultă că termenul de
         prescripție în discuție în această cauză nu poate începe să curgă înainte ca persoana vătămată să aibă cunoștință de existența
         prejudiciului și de identitatea persoanei obligate să îl repare. Prin urmare, în astfel de împrejurări, este imposibil ca
         o persoană care a suferit un prejudiciu să se găsească într‑o situație în care termenul de prescripție să înceapă să curgă,
         respectiv să se fi scurs, fără ca aceasta să știe că a suferit un prejudiciu, cum s‑ar fi putut întâmpla în contextul cauzei
         în care s‑a pronunțat Hotărârea Manfredi și alții, citată anterior, în care termenul de prescripție începea să curgă de la
         punerea în aplicare a înțelegerii sau a practicii concertate, despre care anumite persoane puteau să nu aibă cunoștință decât
         mult mai târziu.

      53      În ceea ce privește posibilitatea de a stabili punctul plecare al termenului de prescripție înainte de transpunerea integrală
         a directivei în discuție, este adevărat că, la punctul 23 din Hotărârea din 25 iulie 1991, Emmott (C‑208/90, Rec., p. I‑4269),
         Curtea a statuat că, până la momentul transpunerii corecte a unei directive, statul membru care nu și‑a îndeplinit obligațiile
         nu poate să invoce caracterul tardiv al unei acțiuni judiciare introduse împotriva sa de un particular pentru protecția drepturilor
         conferite acestuia de dispozițiile acestei directive, iar un termen al acțiunii din dreptul național nu poate începe să curgă
         decât de la acest moment.

      54      Totuși, după cum a confirmat Hotărârea din 6 decembrie 1994, Johnson (C‑410/92, Rec., p. I‑5483, punctul 26), din Hotărârea
         din 27 octombrie 1993, Steenhorst-Neerings (C‑338/91, Rec., p. I‑5475), rezultă că soluția care reiese din Hotărârea Emmott,
         citată anterior, era justificată de împrejurările proprii cauzei în care s‑a pronunțat această hotărâre, în care decăderea
         conducea la lipsirea totală a reclamantei din acțiunea principală de posibilitatea de a invoca dreptul la egalitate de tratament
         în temeiul unei directive (a se vedea de asemenea Hotărârile din 17 iulie 1997, Haahr Petroleum, C‑90/94, Rec., p. I‑4085,
         punctul 52, și Texaco și Olieselskabet Danmark, C‑114/95 și C‑115/95, Rec., p. I‑4263, punctul 48, precum și Hotărârea din
         15 septembrie 1998, Ansaldo Energia și alții, C‑279/96-C‑281/96, Rec., p. I‑5025, punctul 20).

      55      Or, în acțiunea principală, nu rezultă nici din dosar, nici din dezbaterile care au avut loc în cadrul procedurii orale că
         existența termenului în litigiu a condus, precum în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Emmott, citată anterior, la lipsirea
         totală a persoanelor vătămate de posibilitatea de a‑și invoca drepturile în fața instanțelor naționale.

      56      Prin urmare, trebuie să se răspundă la cea de a patra întrebare că dreptul comunitar nu se opune ca termenul de prescripție
         a unei acțiuni în răspundere împotriva statului pentru transpunerea incorectă a unei directive să înceapă să curgă de la data
         la care primele consecințe prejudiciabile ale acestei transpuneri incorecte s‑au produs, iar consecințele prejudiciabile ulterioare
         ale acesteia sunt previzibile, chiar dacă această dată este anterioară transpunerii corecte a acestei directive.

      57      Având în vedere răspunsul dat la prima parte a celei de a patra întrebări, nu este necesar să se răspundă la a doua parte
         a acesteia.

       Cu privire la a cincea întrebare
      58      Prin intermediul celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul comunitar
         se opune unei norme precum cea prevăzută la articolul 839 alineatul (3) din BGB, potrivit căreia un particular nu poate obține
         repararea unui prejudiciu a cărui apariție acesta a omis, intenționat sau din neglijență, să o prevină prin utilizarea căilor
         legale. Instanța de trimitere își precizează întrebarea solicitând să se stabilească dacă o astfel de reglementare ar fi contrară
         dreptului comunitar în măsura în care aceasta este aplicată cu condiția ca recursul la această cale legală să fie accesibil
         în mod rezonabil pentru persoana interesată. Instanța de trimitere ar dori, în final, să se stabilească dacă recursul la o
         cale legală poate fi calificat ca fiind rezonabil atunci când este probabil că instanța sesizată va introduce o cerere de
         pronunțare a unei hotărâri preliminare în temeiul articolului 234 CE sau atunci când a fost inițiată o procedură de constatare
         a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 226 CE.

      59      Astfel cum a fost amintit în cadrul răspunsurilor formulate la două dintre întrebările precedente, în lipsa unei reglementări
         comunitare, revine statelor membre atribuția de a prevedea modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor în justiție destinate
         să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul comunitar, cu condiția ca aceste modalități să respecte
         principiile echivalenței și efectivității.

      60      În ceea ce privește punerea în aplicare a căilor legale disponibile, Curtea a reținut, la punctul 84 din Hotărârea Brasserie
         du pêcheur și Factortame, citată anterior, referitor la răspunderea unui stat membru pentru încălcarea dreptului comunitar,
         că instanța națională putea să verifice dacă persoana vătămată a dat dovadă de o diligență rezonabilă pentru a evita prejudiciul
         sau pentru a‑i limita întinderea și în special dacă aceasta a folosit în timp util toate căile legale pe care le avea la dispoziție.

      61      Astfel, potrivit unui principiu general comun sistemelor juridice ale statelor membre, persoana vătămată, cu riscul de a trebui
         să suporte ea însăși prejudiciul, trebuie să dea dovadă de o diligență rezonabilă pentru a limita întinderea prejudiciului
         (Hotărârea din 19 mai 1992, Mulder și alții/Consiliul și Comisia, C‑104/89 și C‑37/90, Rec., p. I‑3061, punctul 33, precum
         și Hotărârea Brasserie du pêcheur și Factortame, citată anterior, punctul 85).

      62      Totuși, ar fi contrar principiului efectivității să se impună persoanelor vătămate să recurgă în mod sistematic la toate căile
         legale aflate la dispoziția lor, în condițiile în care aceasta ar provoca dificultăți excesive sau nu li s‑ar putea impune
         în mod rezonabil.

      63      Astfel, în Hotărârea din 8 martie 2001, Metallgesellschaft și alții (C‑397/98 și C‑410/98, Rec., p. I‑1727, punctul 106),
         Curtea s‑a pronunțat în sensul că exercitarea drepturilor conferite particularilor prin dispozițiile direct aplicabile de
         drept comunitar ar deveni imposibilă sau excesiv de dificilă dacă cererile lor de despăgubire întemeiate pe încălcarea dreptului
         comunitar ar trebui să fie respinse sau reduse numai pentru motivul că particularii nu au cerut să beneficieze de dreptul
         conferit prin dispozițiile comunitare, și pe care legea națională îl refuza, pentru a contesta refuzul statului membru prin
         căile legale prevăzute în acest scop, invocând supremația și efectul direct al dreptului comunitar. Într‑o astfel de situație,
         nu ar fi fost rezonabil să li se impună persoanelor vătămate punerea în aplicare a căilor legale aflate la dispoziția lor,
         întrucât acestea ar fi trebuit, în orice caz, să efectueze plata în discuție în mod anticipat și, chiar dacă instanța națională
         ar fi considerat caracterul anticipat al acestei plăți ca fiind incompatibil cu dreptul comunitar, persoanele în discuție
         nu ar fi putut obține dobânzile datorate pentru această sumă și s‑ar fi expus riscului unei eventuale amenzi (a se vedea în
         acest sens Hotărârea Metallgesellschaft și alții, citată anterior, punctul 104).

      64      Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că dreptul comunitar nu se opune aplicării unei reglementări naționale precum cea
         prevăzută la articolul 839 alineatul (3) din BGB, cu condiția ca utilizarea acestei căi legale să poată fi impusă în mod rezonabil
         persoanei vătămate. Revine instanței de trimitere obligația de a aprecia, având în vedere ansamblul împrejurărilor din acțiunea
         principală, dacă aceasta este situația în speță.

      65      În ceea ce privește posibilitatea ca, precum în speță, calea legală astfel utilizată să conducă la formularea unei cereri
         de pronunțare a unei hotărâri preliminare și consecințele pe care acest fapt le‑ar avea asupra caracterului rezonabil al acestei
         căi legale, trebuie amintit că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că procedura instituită prin articolul 234 CE este
         un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale, cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele
         de interpretare a dreptului comunitar care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului cu care sunt sesizate (a se vedea
         Hotărârea din 16 iulie 1992, Meilicke, C‑83/91, Rec., p. I‑4871, punctul 22, și Hotărârea din 5 februarie 2004, Schneider,
         C‑380/01, Rec., p. I‑1389, punctul 20). Prin urmare, clarificările obținute în acest mod de instanța națională îi permit facilitarea
         aplicării dreptului comunitar, astfel încât utilizarea acestui instrument de cooperare nu contribuie în niciun fel la a face
         excesiv de dificilă pentru justițiabil exercitarea drepturilor conferite de dreptul comunitar. În consecință, nu ar fi rezonabil
         să nu se utilizeze o cale legală numai pentru motivul că aceasta ar putea conduce la formularea unei cereri de pronunțare
         a unei hotărâri preliminare.

      66      Rezultă că gradul ridicat de probabilitate ca o cale legală să conducă la formularea unei cereri de pronunțare a unei hotărâri
         preliminare nu este în sine un motiv pentru a concluziona că utilizarea acestei căi legale nu este rezonabilă.

      67      În ceea ce privește caracterul rezonabil al obligației de a utiliza căile legale disponibile atunci când o acțiune în constatarea
         neîndeplinirii obligațiilor este pendinte în fața Curții, este suficient să se constate că procedura întemeiată pe articolul
         226 CE este complet independentă de procedurile naționale și nu le înlocuiește. După cum a fost prezentat în cadrul răspunsului
         la cea de a treia întrebare, o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor constituie astfel un control obiectiv de
         legalitate în interes general. Chiar dacă rezultatul unei astfel de acțiuni poate servi intereselor justițiabilului, nu este
         mai puțin adevărat că rămâne rezonabil ca acesta să prevină apariția prejudiciului punând în aplicare toate mijloacele aflate
         la dispoziția sa, și anume utilizând căile legale disponibile.

      68      Din aceasta reiese că existența unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor pendinte în fața Curții sau probabilitatea
         ca, precum în speță, Curtea să fie sesizată de instanța națională cu o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare nu
         poate constitui, ca atare, un motiv suficient pentru a concluziona că nu este rezonabil să se utilizeze o cale legală.

      69      Prin urmare, trebuie să se răspundă la cea de a cincea întrebare că dreptul comunitar nu se opune aplicării unei reglementări
         naționale care prevede că un particular nu poate obține repararea unui prejudiciu a cărui apariție acesta a omis, intenționat
         sau din neglijență, să o prevină prin utilizarea unei căi legale, cu condiția ca utilizarea acestei căi legale să poată fi
         impusă în mod rezonabil persoanei vătămate, fapt care trebuie apreciat de instanța de trimitere având în vedere ansamblul
         împrejurărilor din acțiunea principală. Probabilitatea ca instanța națională să introducă o cerere de pronunțare a unei hotărâri
         preliminare în temeiul articolului 234 CE sau existența unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor pendinte în
         fața Curții nu poate constitui, ca atare, un motiv suficient pentru a concluziona că nu este rezonabil să se utilizeze o cale
         legală.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      70      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      1)      Particularii care au fost vătămați prin transpunerea și prin aplicarea incorecte ale Directivei 64/433/CEE a Consiliului din
            26 iunie 1964 privind problemele de sănătate în domeniul schimburilor intracomunitare de cărnuri proaspete, astfel cum a fost
            modificată prin Directiva 91/497/CEE a Consiliului din 29 iulie 1991, și ale Directivei 89/662/CEE a Consiliului din 11 decembrie
            1989 privind controlul veterinar în cadrul schimburilor intracomunitare în vederea realizării pieței interne pot să invoce
            dreptul la libera circulație a mărfurilor pentru a putea angaja răspunderea statului pentru încălcarea dreptului comunitar.
      2)      Dreptul comunitar nu impune ca, atunci când Comisia Comunităților Europene a inițiat o procedură de constatare a neîndeplinirii
            obligațiilor în temeiul articolului 226 CE, termenul de prescripție a dreptului de angajare a răspunderii statului pentru
            încălcarea dreptului comunitar prevăzut de reglementarea națională să fie întrerupt sau suspendat în cursul acestei proceduri.
      3)      Dreptul comunitar nu se opune ca termenul de prescripție a unei acțiuni în răspundere împotriva statului pentru transpunerea
            incorectă a unei directive să înceapă să curgă de la data la care primele consecințe prejudiciabile ale acestei transpuneri
            incorecte s‑au produs, iar consecințele prejudiciabile ulterioare ale acesteia sunt previzibile, chiar dacă această dată este
            anterioară transpunerii corecte a acestei directive.
      4)      Dreptul comunitar nu se opune aplicării unei reglementări naționale care prevede că un particular nu poate obține repararea
            unui prejudiciu a cărui apariție acesta a omis, intenționat sau din neglijență, să o prevină prin utilizarea unei căi legale,
            cu condiția ca utilizarea acestei căi legale să poată fi impusă în mod rezonabil persoanei vătămate, fapt care trebuie apreciat
            de instanța de trimitere având în vedere ansamblul împrejurărilor din acțiunea principală. Probabilitatea ca instanța națională
            să introducă o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare în temeiul articolului 234 CE sau existența unei acțiuni în
            constatarea neîndeplinirii obligațiilor pendinte în fața Curții nu poate constitui, ca atare, un motiv suficient pentru a
            concluziona că nu este rezonabil să se utilizeze o cale legală.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.