title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 25 noiembrie 2010.#Comisia Europeană împotriva Republicii Italiene.#Apropierea legislațiilor - Produse din cacao și din ciocolată - Etichetare - Adăugarea cuvântului «pur» sau a expresiei «ciocolată pură» la etichetarea anumitor produse.#Cauza C-47/09.

text:
      Cauza C‑47/09
      Comisia Europeană
      împotriva
      Republicii Italiene
      „Apropierea legislațiilor — Produse din cacao și din ciocolată — Etichetare — Adăugarea cuvântului «pur» sau a expresiei «ciocolată pură» la etichetarea anumitor produse”
      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor — Etichetarea și prezentarea produselor alimentare — Directivele 79/112, 2000/13 și 2000/36 — Produse
            din cacao și din ciocolată
      [Directiva 2000/13 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 2 alin. (1) lit.(a), și Directiva 2000/36 a Parlamentului
            European și a Consiliului, art. 3 alin. (1) și (5); Directiva 79/112 a Consiliului]
      Nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul dispozițiilor coroborate ale articolului 3 alineatul (1) din Directiva
         2000/36 privind produsele din cacao și din ciocolată destinate consumului uman și ale articolului 2 alineatul (1) litera (a)
         din Directiva 2000/13 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor
         alimentare, precum și la publicitatea acestora, precum și ale articolului 3 punctul 5 din Directiva 2000/36 un stat membru
         a cărui reglementare prevede posibilitatea de a completa cu adjectivul „pur” denumirea de vânzare a produselor din ciocolată
         care nu conțin alte grăsimi vegetale decât untul de cacao.

      Astfel, Directiva 2000/36 a instituit o armonizare totală a denumirilor de vânzare privind produsele din ciocolată, iar legiuitorul
         comunitar a prevăzut că adăugarea de grăsimi vegetale de substituție nu implică folosirea unor denumiri diferite pentru aceste
         produse, ci prezența unor informații suplimentare pe etichetă. Așadar, adăugarea de alte grăsimi vegetale decât untul de cacao
         la produse din cacao și din ciocolată ce respectă conținuturile minime impuse de directiva menționată nu poate avea drept
         efect schimbarea substanțială a naturii acestor produse până la transformarea lor în produse diferite. Inserarea în altă parte
         a etichetei a unei indicații imparțiale și obiective care informează consumatorii cu privire la lipsa, în produs, a altor
         grăsimi vegetale decât untul de cacao ar fi suficientă pentru a asigura o informare corectă a consumatorilor.

      (a se vedea punctele 29, 32, 39, 41, 45 și 49 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      25 noiembrie 2010(*)

      „Apropierea legislațiilor – Produse din cacao și din ciocolată – Etichetare – Adăugarea cuvântului «pur» sau a expresiei «ciocolată pură» la etichetarea anumitor produse”
      În cauza C‑47/09,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         30 ianuarie 2009,

      Comisia Europeană, reprezentată de doamna F. Clotuche‑Duvieusart și de domnul D. Nardi, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Italiene, reprezentată de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de domnul P. Gentili, avvocato dello Stato, cu domiciliul
         ales în Luxemburg,

      pârâtă,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii J.‑J. Kasel, M. Ilešič, E. Levits și doamna M. Berger (raportor),
         judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 iunie 2010,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, întrucât a prevăzut posibilitatea
         de a completa cu adjectivul „pur” sau cu mențiunea „ciocolată pură” etichetarea produselor din ciocolată care nu conțin alte
         grăsimi vegetale decât untul de cacao, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul, pe de o
         parte, al articolului 3 punctul 5 din Directiva 2000/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 iunie 2000 privind
         produsele din cacao și din ciocolată destinate consumului uman (JO L 197, p. 19, Ediție specială, 13/vol. 30, p. 19) și, pe
         de altă parte, al dispozițiilor coroborate ale articolului 3 din Directiva 2000/36 și ale articolului 2 alineatul (1) litera
         (a) din Directiva 2000/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind apropierea legislațiilor
         statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora (JO L 109,
         p. 29, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 9).

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      2        Etichetarea produselor din cacao și din ciocolată este reglementată de o directivă „orizontală”, respectiv Directiva 2000/13,
         și de o directivă „verticală” sau „sectorială”, Directiva 2000/36, ce reprezintă lex specialis în raport cu Directiva 2000/13.

       Directiva 2000/36
      3        Directiva 2000/36 vizează, pe de o parte, stabilirea de norme comune pentru adăugarea la produsele din cacao și din ciocolată
         a grăsimilor vegetale, altele decât untul de cacao și, pe de altă parte, realizarea unei armonizări a denumirilor de vânzare.

      4        În ceea ce privește utilizarea grăsimilor vegetale, altele decât untul de cacao, considerentele (5), (6), (9) și (10) ale
         Directivei 2000/36 sunt formulate după cum urmează:

      „(5)      Adăugarea la produsele din ciocolată a grăsimilor vegetale, altele decât untul de cacao, până la maximum 5 %, este permisă
         în anumite state membre.

      (6)      Adăugarea la produsele din ciocolată a anumitor grăsimi vegetale, altele decât untul de cacao, până la maximum 5 %, trebuie
         permisă în toate statele membre; aceste grăsimi vegetale trebuie să fie echivalenți ai untului de cacao și, prin urmare, să
         fie definite conform unor criterii tehnice și științifice.

      […]
      (9)      În cazul produselor din ciocolată la care au fost adăugate grăsimi vegetale, altele decât untul de cacao, consumatorilor trebuie
         să le fie oferită, pe lângă lista de ingrediente, o informație corectă, imparțială și obiectivă.

      (10)      Pe de altă parte, Directiva 79/112/CEE nu exclude etichetarea produselor din ciocolată pentru a se indica faptul că nu sunt
         adăugate grăsimi vegetale, altele decât untul de cacao, cu condiția ca informarea să fie corectă, imparțială, obiectivă și
         să nu inducă consumatorul în eroare.”

      5        În ceea ce privește denumirile de vânzare, considerentul (7) al Directivei 2000/36 are următorul cuprins:

      „Pentru a garanta caracterul unitar al pieței interne, toate produsele din ciocolată reglementate de prezenta directivă trebuie
         să poată circula liber în interiorul Comunității sub denumirile de vânzare menționate la anexa I la prezenta directivă.”

      6        Articolul 2 alineatele (1) și (2) din directiva menționată prevede:

      „(1)      Grăsimile vegetale, altele decât untul de cacao, conform anexei II, pot fi adăugate la produsele din ciocolată prevăzute la
         anexa I litera A punctele 3, 4, 5, 6, 8 și 9. Această adăugare nu poate depăși 5 % din produsul finit, după ce s‑au scăzut
         din greutatea totală toate celelalte materiale comestibile folosite în conformitate cu anexa I litera B, fără să se fi redus
         conținutul minim de unt de cacao sau conținutul total uscat de cacao.

      (2)      Produsele din ciocolată care, potrivit alineatului (1), conțin grăsimi vegetale, altele decât untul de cacao, pot fi comercializate
         în toate statele membre, cu condiția ca etichetarea lor, conform articolului 3, să fie completată cu mențiunea următoare,
         prezentată într‑un mod clar și lizibil: «conține și alte grăsimi vegetale pe lângă untul de cacao». Această mențiune trebuie
         să fie în aceeași zonă de vizibilitate cu lista de ingrediente, separată clar de acea listă, cu litere cel puțin la fel de
         mari și îngroșate, alături de denumirea de vânzare; în ciuda acestei cerințe, denumirea de vânzare poate apărea și în altă
         poziție.”

      7        Articolul 3 din Directiva 2000/36 prevede:

      „Directiva 79/112/CEE se aplică produselor prevăzute la anexa I, în următoarele condiții:
      1.      Denumirile de vânzare menționate la anexa I trebuie să se aplice numai produselor menționate în anexă și trebuie să fie folosite
         la comercializarea lor pentru a le desemna.

      […]
      5.      Denumirile de vânzare «ciocolată», «ciocolată cu lapte» și «cuvertură de ciocolată» prevăzute în anexa I pot fi completate
         cu informații sau descrieri referitoare la criteriile de calitate care prevăd că produsul conține:

      –        în cazul ciocolatei, minimum 43 % din totalul de cacao în substanță solidă uscată, inclusiv minimum 26 % unt de cacao;
      –        în cazul ciocolatei cu lapte, minimum 30 % din totalul de cacao solidă uscată și minimum 18 % lapte în substanță solidă uscată
         obținut prin deshidratarea parțială sau totală a laptelui integral, lapte semi sau total smântânit, frișcă, sau din frișcă
         parțial sau total deshidratată, grăsime de lapte sau unt, inclusiv minimum 4,5 % grăsime din lapte;

      –        în cazul cuverturii de ciocolată, minimum 16 % cacao uscată degresată solidă.”
      8        Articolul 4 din Directiva 2000/36 prevede:

      „Pentru produsele menționate la anexa I, statele membre nu adoptă dispoziții de drept intern care nu sunt prevăzute de prezenta
         directivă.”

       Directiva 2000/13
      9        Directiva 79/112/CEE a Consiliului din 18 decembrie 1978 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea
         și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora (JO 1979, L 33, p. 1) a fost abrogată și înlocuită
         de Directiva 2000/13. Prin urmare, trimiterile la directiva abrogată se înțeleg ca trimiteri la Directiva 2000/13.

      10      Articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2000/13 prevede:

      „Etichetarea și normele în conformitate cu care se realizează nu trebuie:
      (a)      să fie de natură a induce cumpărătorul în eroare, în special:
      (i)      asupra caracteristicilor produsului alimentar și în special asupra naturii, identității, calităților, compoziției, cantității,
         durabilității, originii sau provenienței, modului de fabricare sau de obținere;

      (ii)      atribuind produsului alimentar efecte sau proprietăți pe care nu le are;
      (iii) sugerând că produsul alimentar posedă caracteristici speciale, în timp ce toate produsele alimentare similare posedă aceleași
         caracteristici;

      (b)      sub rezerva dispozițiilor comunitare aplicabile apelor minerale naturale și produselor alimentare destinate unei alimentații
         speciale, să se atribuie unui produs alimentar proprietăți de prevenire, de tratament și de vindecare a unei boli umane sau
         să se evoce astfel de proprietăți.”

       Dreptul național
      11      Articolul 28 alineatul 1 din Legea nr. 39 din 1 martie 2002 privind dispozițiile referitoare la executarea obligațiilor ce
         rezultă din calitatea Italiei de membru al Comunităților Europene – Legea comunitară 2001 (supliment ordinar la GURI nr. 72
         din 26 martie 2002, denumită în continuare „Legea nr. 39/2002”) prevede:

      „Punerea în aplicare a Directivei 2000/36/CE privind produsele din cacao și din ciocolată destinate consumului uman
      Punerea în aplicare a Directivei 2000/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 iunie 2000 privind produsele
         din cacao și din ciocolată destinate consumului uman va respecta următoarele principii și criterii directoare:

      a)      garantarea faptului că etichetarea produselor din cacao și din ciocolată asigură nu numai transparența, ci și includerea unei
         indicații distincte potrivit căreia bunul a fost produs cu adăugarea de grăsimi vegetale, altele decât untul de cacao, sau
         cu utilizarea exclusivă a untului de cacao; în primul caz, eticheta va trebui să conțină mențiunea «ciocolată», în timp ce,
         în al doilea caz, va putea fi utilizată mențiunea «ciocolată pură»;

      b)      stabilirea mecanismelor de certificare a calității pentru produsele tipice pentru care se utilizează exclusiv untul de cacao
         pentru producerea ciocolatei.”

      12      Articolul 6 alineatul 1 din Decretul legislativ nr. 178 din 12 iunie 2003 de punere în aplicare a Directivei 2000/36/CE privind
         produsele din cacao și din ciocolată destinate consumului uman (GURI nr. 165 din 18 iulie 2003, denumit în continuare „Decretul
         legislativ nr. 178/2003”) prevede:

      „Utilizarea mențiunii «ciocolată pură»
      Produsele din ciocolată menționate în anexa I punctele 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 și 10, care nu conțin alte grăsimi vegetale decât
         untul de cacao, cu excepția umpluturii în cazul în care aceasta nu este constituită din produse din cacao și din ciocolată,
         pot include pe etichetă termenul «pur» alăturat termenului «ciocolată» adăugat sau integrat în denumirile de vânzare prevăzute
         în anexa I sau mențiunea «ciocolată pură» în altă parte a etichetei.”

      13      Articolul 7 alineatul 8 din decretul legislativ menționat prevede:

      „Amenzi
      Orice persoană care utilizează termenul «pur» alăturat termenului «ciocolată» pe eticheta produselor menționate în anexa I
         punctele 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 și 10, care conțin alte grăsimi vegetale decât untul de cacao, cu excepția umpluturii în cazul
         în care aceasta nu este constituită din produse din cacao și din ciocolată, este sancționată cu o amendă administrativă de
         la 3 000 de euro la 8 000 de euro.”

       Procedura precontencioasă
      14      Prin scrisoarea din 22 martie 2004, Comisia a avertizat autoritățile italiene cu privire la incompatibilitatea Legii nr. 39/2002
         și a Decretului legislativ nr. 178/2003 cu Directivele 2000/13 și 2000/36. Autoritățile italiene au răspuns printr‑o notă
         din 23 aprilie 2004 din partea Ministerului Activităților de Producție.

      15      Întrucât a considerat acest răspuns nesatisfăcător, Comisia a inițiat procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor
         prevăzută la articolul 226 CE și, prin urmare, la 13 octombrie 2004, a adresat Republicii Italiene o scrisoare de punere în
         întârziere.

      16      În lipsa unui răspuns din partea autorităților italiene, prin scrisoarea din 5 iulie 2005, Comisia a adresat un aviz motivat
         prin care invita statul membru menționat să ia măsurile necesare pentru a se conforma acestui aviz în termen de două luni
         de la primire.

      17      Ca răspuns, prin scrisorile din 21 octombrie și din 4 noiembrie 2005, autoritățile italiene au notificat intenția lor de a
         modifica articolele 6 și 7 din Decretul legislativ nr. 178/2003 și, în acest temei, au solicitat închiderea prezentei proceduri.

      18      Întrucât a constatat că, în pofida unor schimburi ulterioare, situația a rămas neschimbată, Comisia a decis să introducă prezenta
         acțiune.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      19      Comisia susține că, întrucât a prevăzut, în temeiul articolului 28 alineatul (1) din Legea nr. 39/2002 și al articolului 6
         din Decretul legislativ nr. 178/2003, posibilitatea de a completa cu adjectivul „pur” sau cu mențiunea „ciocolată pură” etichetarea
         produselor din ciocolată și, mai precis, denumirile de vânzare prevăzute în anexa I la acest decret pentru produsele care
         nu conțin alte grăsimi vegetale decât untul de cacao, reglementarea italiană a introdus o denumire suplimentară pentru produsele
         din ciocolată, în funcție de care se poate considera că acestea sunt „pure” sau „nu sunt pure”. Această distincție ar constitui,
         în esență, o încălcare a articolului 3 punctele 1 și 5 din Directiva 2000/36 și ar fi contrară jurisprudenței Curții, care
         a recunoscut natura identică a produselor din ciocolată care conțin până la maximum 5 % anumite grăsimi vegetale (Hotărârea
         din 16 ianuarie 2003, Comisia/Italia, C‑14/00, Rec., p. I‑513, punctul 87).

      20      Comisia amintește că utilizarea grăsimilor vegetale, altele decât untul de cacao, este strict reglementată. Nu numai că o
         asemenea utilizare este limitată la șase substanțe care fac obiectul unei liste exhaustive ce figurează în anexa II la Directiva
         2000/36, ci și, în plus, utilizarea acestora nu poate depăși 5 % din produsul finit. Mai mult, astfel cum impune considerentul
         (9) al acestei directive, informația privind prezența grăsimilor vegetale trebuie să fie corectă, imparțială, obiectivă și
         să nu fie de natură să inducă consumatorul în eroare. În consecință, articolul 2 alineatul (2) din directiva menționată prevede
         că mențiunea „conține și alte grăsimi vegetale pe lângă untul de cacao” trebuie să figureze „alături de”, și nu în denumirea
         de vânzare. Legiuitorul comunitar ar fi prevăzut informarea consumatorului despre prezența sau absența, în produsul din ciocolată,
         a grăsimilor vegetale, altele decât untul de cacao, prin etichetare, iar nu prin utilizarea unei denumiri de vânzare distincte.

      21      Comisia subliniază că distincția creată de reglementarea italiană este de natură să înșele consumatorul mediu de două ori.
         Astfel, aceasta consideră că utilizarea adjectivului „pur” nu este nici corectă, nici neutră, nici obiectivă și este, așadar,
         în sine înșelătoare.

      22      Mai întâi, termenul „pur” ar conferi în mod automat o conotație negativă produsului care nu are această mențiune.

      23      În continuare, faptul de a fi creat două categorii de produse din ciocolată în condițiile în care legea nu ar prevedea decât
         una singură ar fi de natură să înșele consumatorul determinându‑l să considere că există două categorii de ciocolată.

      24      În sfârșit, mențiunea „ciocolată pură” nu ar fi suficient de explicită pentru informarea consumatorului cu privire la faptul
         că ciocolata în discuție nu conține decât unt de cacao, fără adăugarea altor grăsimi vegetale.

      25      Republica Italiană nu contestă că denumirile de vânzare menționate în anexa I la Directiva 2000/36 sunt obligatorii și enumerate
         în mod exhaustiv. Aceasta susține totuși că denumirea de vânzare nu este singura informație de pe etichetă. Este evident că
         statele membre pot adăuga alte mențiuni pe etichetă, în special în scopul de a semnala consumatorilor că nu a fost utilizată
         nicio altă grăsime decât untul de cacao. Prin urmare, ar fi posibilă inserarea pe etichetă a tuturor indicațiilor care nu
         creează confuzie cu denumirea de vânzare, care trebuie să rămână cea menționată în respectiva anexă I.

      26      Legiuitorul italian nu ar fi intenționat să introducă o nouă denumire de vânzare și nici o indicație a unui criteriu de calitate
         ce s‑ar întemeia nu pe un conținut de cacao superior minimului impus, ci pe utilizarea exclusivă a untului de cacao. Adjectivul
         „pur” nu ar avea o conotație calitativă, ci ar fi exclusiv descriptiv. Astfel, ar servi numai la indicarea compoziției produsului
         în cauză, fără a indica a priori dacă produsul este sau nu este de calitate superioară. Articolul 6 din Decretul legislativ nr. 178/2003, în opinia Republicii
         Italiene, respectă, așadar, articolul 3 punctele 1 și 5 din Directiva 2000/36.

      27      Republica Italiană susține că adăugarea adjectivului „pur” este utilă pentru indicarea faptului că grăsimea vegetală folosită
         este numai untul de cacao, cu excluderea oricărei alte grăsimi vegetale. Aceasta ar explica motivul pentru care adăugarea
         adjectivului „pur” la denumirea de vânzare nu interferează cu această denumire, care rămâne neschimbată. Pentru acest motiv,
         nu se poate susține că a fost introdusă o nouă denumire, neprevăzută în anexa I la Directiva 2000/36.

      28      Republica Italiană arată că expresia „ciocolată pură” este numai descriptivă, în sensul că se limitează la transmiterea unei
         informații consumatorului, informație la care consumatorul are dreptul conform considerentului (10) al Directivelor 2000/36
         și 2000/13. Pe baza acestei informații, consumatorul decide ulterior în mod liber ce produs preferă să cumpere. Într‑un context
         în care consumatorul este perfect informat că alte grăsimi vegetale decât untul de cacao pot intra în compoziția produselor
         de ciocolată, mențiuni de acest tip ar fi într‑adevăr percepute drept informații referitoare la prezența sau la lipsa acestor
         grăsimi vegetale.

       Aprecierea Curții
       Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea obligațiilor ce rezultă din articolul 3 punctul 1 din Directiva 2000/36 și din
         articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/13

      29      În ceea ce privește neîndeplinirea obligațiilor ce rezultă din articolul 3 punctul 1 din Directiva 2000/36 și din articolul
         2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/13, trebuie să se constate cu titlu introductiv că, astfel cum a observat Comisia,
         articolul 3 din Directiva 2000/36 a instituit o armonizare totală a denumirilor de vânzare privind produsele din cacao și
         din ciocolată destinate consumului uman prin care se urmărește garantarea caracterului unitar al pieței interne. Denumirile
         de vânzare prevăzute în anexa I la Directiva 2000/36 sunt, conform articolului 3 punctul 1 din aceasta, atât obligatorii,
         cât și rezervate pentru produsele care figurează în anexa menționată. Adăugarea unor adjective care denotă calitatea este
         condiționată de respectarea condițiilor specifice enunțate la articolul 3 punctul 5 din Directiva 2000/36. În plus, articolul
         4 din această directivă prevede că, pentru produsele menționate în respectiva anexă I, statele membre nu adoptă dispoziții
         de drept intern care nu sunt prevăzute de însăși Directiva 2000/36. Rezultă că articolul 3 din această directivă a realizat
         o armonizare totală a denumirilor de vânzare a produselor din ciocolată, al căror caracter imperativ nu a fost, de altfel,
         niciodată contestat de Republica Italiană.

      30      Mai mult, această interpretare este coroborată de istoricul directivei menționate. Considerentul (7) al Directivei 73/241/CEE
         a Consiliului din 24 iulie 1973 de apropiere a legislațiilor statelor membre privind produsele din cacao și din ciocolată
         destinate consumului uman (JO L 228, p. 23) prevede „că utilizarea, în produsele din ciocolată, a grăsimilor vegetale, altele
         decât untul de cacao, este permisă în anumite state membre și că se recurge deseori la această posibilitate; că, întrucât
         datele economice și tehnice disponibile până în prezent nu permit adoptarea unei poziții definitive, nu se pot totuși stabili
         în prezent posibilitățile și modalitățile de extindere a utilizării acestor grăsimi la nivelul Comunității, și că, prin urmare,
         situația va trebui reexaminată în lumina evoluțiilor viitoare”.

      31      Astfel, prin Directiva 73/241, având în vedere diferențele între reglementările din statele membre, legiuitorul comunitar
         nu a fost în măsură, la momentul adoptării acesteia, să adopte o poziție definitivă în ceea ce privește problema consecințelor,
         în materie de denumire sau de etichetare, a utilizării în produsele din ciocolată de grăsimi vegetale, altele decât untul
         de cacao. Prin urmare, în ceea ce privește utilizarea altor grăsimi vegetale decât untul de cacao, Consiliul Uniunii Europene
         s‑a limitat să instituie un regim provizoriu, ce urma să fie reexaminat, conform articolului 14 alineatul (2) litera (a) din
         directiva menționată, într‑un termen de trei ani.

      32      Prin Directiva 2000/36, legiuitorul comunitar a prevăzut că adăugarea de grăsimi vegetale de substituție nu implică folosirea
         unor denumiri diferite pentru aceste produse, ci prezența unor informații suplimentare pe etichetă. În ceea ce privește produsele
         din ciocolată la care au fost adăugate grăsimi vegetale, altele decât untul de cacao, articolul 2 din Directiva 2000/36, interpretat
         în lumina considerentului (9) al acesteia, asigură consumatorului, pe lângă lista de ingrediente, o informație corectă, imparțială
         și obiectivă privind produsul vizat, prin utilizarea mențiunii „conține și alte grăsimi vegetale pe lângă untul de cacao”.

      33      În această privință, dar fără a impune folosirea vreunei mențiuni specifice, considerentul (10) al Directivei 2000/36 prevede
         că etichetarea poate indica faptul că nu sunt adăugate alte grăsimi vegetale decât untul de cacao, cu condiția ca informarea
         să fie corectă, imparțială, obiectivă și să nu inducă consumatorul în eroare.

      34      În ceea ce privește evaluarea compatibilității reglementării italiene cu dispozițiile Directivei 2000/36, astfel cum acestea
         au fost amintite și plasate în context, trebuie constatat, în primul rând, că articolul 6 din Decretul legislativ nr. 178/2003
         prevede că anumite produse din ciocolată, care nu conțin alte grăsimi vegetale decât untul de cacao, pot include pe etichetă
         termenul «pur» alăturat termenului «ciocolată» adăugat sau integrat în denumirile de vânzare. Or, dacă adăugarea la termenul
         „ciocolată” a cuvintelor „cu lapte” sau „albă” sau „umplută” trebuie privită drept un număr echivalent de noi denumiri de
         vânzare, aceeași este situația și în ceea ce privește adăugarea cuvântului „pur”.

      35      Cu toate acestea, trebuie să se constate că Directiva 2000/36 nu prevede nici denumirea de vânzare „ciocolată pură”, nici
         introducerea unei asemenea denumiri de către legiuitorul național.

      36      În aceste condiții, întrucât permite o asemenea modificare a denumirilor de vânzare, articolul 6 din Decretul legislativ nr. 178/2003
         se opune sistemului obligatoriu și exhaustiv al denumirilor de vânzare instituit de articolul 3 punctul 1 din Directiva 2000/36
         și încadrat de articolul 4 din directiva menționată.

      37      În al doilea rând, trebuie subliniat și faptul că, astfel cum susține Comisia, sistemul dublei denumiri introdus de legiuitorul
         italian nu respectă nici cerințele impuse de articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/13, care prevede că consumatorul
         dispune de o informație corectă, imparțială, obiectivă și care nu este de natură să îl inducă în eroare.

      38      Chiar dacă Republica Italiană, în mod întemeiat, a subliniat dreptul consumatorului la o informare corectă, nu este mai puțin
         adevărat că, pentru a atinge acest scop, o modificare a denumirilor de vânzare, precum cea din speță, nu este o metodă corespunzătoare.

      39      Astfel, trebuie amintit că s‑a constatat de Curte că adăugarea de alte grăsimi vegetale decât untul de cacao la produse din
         cacao și din ciocolată ce respectă conținuturile minime impuse de Directiva 73/241, în prezent înlocuită de Directiva 2000/36,
         nu poate avea drept efect schimbarea substanțială a naturii acestor produse până la transformarea lor în produse diferite
         (a se vedea Hotărârea din 16 ianuarie 2003, Comisia/Spania, C‑12/00, Rec., p. I‑459, punctul 92, și Hotărârea Comisia/Italia,
         citată anterior, punctul 87).

      40      Din această jurisprudență rezultă că utilizarea de grăsimi vegetale, altele decât untul de cacao, în limitele stabilite la
         articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2000/36, nu poate să conducă în sine la o modificare suficientă a acestor produse
         care să permită justificarea unei diferențe a denumirilor de vânzare.

      41      În schimb, inserarea în altă parte a etichetei a unei indicații imparțiale și obiective care informează consumatorii cu privire
         la lipsa, în produs, a altor grăsimi vegetale decât untul de cacao ar fi suficientă pentru a asigura o informare corectă a
         consumatorilor (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Comisia/Spania, punctul 93, și Comisia/Italia, punctul
         88).

      42      Rezultă că, deși, potrivit reglementării italiene, utilizarea adjectivului „pur” nu este obligatorie, autorizarea de a introduce
         denumiri de vânzare diferite de cele prevăzute de Directiva 2000/36 este de natură să sugereze existența unei distincții între
         caracteristicile esențiale ale produselor în cauză.

      43      Astfel, în măsura în care permite menținerea a două categorii de denumiri de vânzare ce desemnează în esență același produs,
         articolul 6 din Decretul legislativ nr. 178/2002 este de natură să inducă consumatorii în eroare și, prin urmare, să aducă
         atingere dreptului acestora din urmă la o informare corectă, imparțială și obiectivă.

      44      Din cele de mai sus rezultă că acest articol 6 încalcă cerințele articolului 3 punctul 1 din Directiva 2000/36 și ale articolului
         2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/13. Prin urmare, primul motiv este întemeiat.

       Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea obligațiilor ce rezultă din articolul 3 punctul 5 din Directiva 2000/36
      45      Pentru a răspunde la prezentul motiv invocat de Comisie, trebuie să se constate că, astfel cum s‑a amintit la punctele 29-36
         din prezenta hotărâre, articolul 3 din Directiva 2000/36, astfel cum este încadrat de articolul 4 din aceasta, a realizat
         o armonizare totală a denumirilor de vânzare ale produselor din ciocolată. În cadrul acestui sistem obligatoriu și exhaustiv,
         adăugarea adjectivelor care denotă calitatea este condiționată de respectarea condițiilor specifice prevăzute la articolul
         3 punctul 5 din directiva menționată.

      46      Or, trebuie să se constate că, departe de respectarea condițiilor menționate, articolul 6 din Decretul legislativ nr. 178/2003
         prevede, pentru anumite produse din ciocolată dintre care în special cele vizate la articolul 3 punctul 5 din Directiva 2000/36,
         posibilitatea de a adăuga sau de a insera termenul „pur” la termenul „ciocolată” în denumirile de vânzare, în cazul în care
         aceste produse nu conțin alte grăsimi vegetale decât untul de cacao.

      47      Rezultă că, întrucât permite completarea cu o asemenea mențiune, care se raportează la un criteriu de calitate, a denumirilor
         de vânzare ale produselor menționate la articolul 3 punctul 5 din Directiva 2000/36, articolul 6 din Decretul legislativ nr. 178/2003
         nu este conform cu cerințele stabilite de această dispoziție.

      48      Prin urmare, al doilea motiv trebuie admis.

      49      Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se constate că, întrucât a prevăzut posibilitatea de a completa
         cu adjectivul „pur” denumirea de vânzare a produselor din ciocolată care nu conțin alte grăsimi vegetale decât untul de cacao,
         Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul, pe de o parte, al articolului 3 punctul 5 din
         Directiva 2000/36 și, pe de altă parte, al dispozițiilor coroborate ale articolului 3 punctul 1 din directiva menționată și
         ale articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/13.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      50      În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Republica Italiană a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Întrucât a prevăzut posibilitatea de a completa cu adjectivul „pur” denumirea de vânzare a produselor din ciocolată care nu
            conțin alte grăsimi vegetale decât untul de cacao, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul,
            pe de o parte, al articolului 3 punctul 5 din Directiva 2000/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 iunie
            2000 privind produsele din cacao și din ciocolată destinate consumului uman și, pe de altă parte, al dispozițiilor coroborate
            ale articolului 3 punctul 1 din directiva menționată și ale articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/13/CE
            a Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare
            la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora.
      2)      Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


title: Hotărârea Curții din data de 20 februarie 1979. # Rewe-Zentral AG împotriva Bundesmonopolverwaltung für Branntwein. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hessisches Finanzgericht - Germania. # Cauza 120/78.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII20 februarie 1979(1)„Măsuri cu efect echivalent restricțiilor cantitative”În cauza 120/78,având
 ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Hessisches
Finanzgericht, în litigiul aflat pe rolul acestei instanțe întreRewe‑Zentral AG, cu sediul în Köln,șiBundesmonopolverwaltung für Branntwein (Administrația Federală a Monopolului Alcoolului),cu
 privire la interpretarea articolelor 30 și 37 din Tratatul CEE, prin
raportare la articolul 100 alineatul 3 din Legea germană privind
monopolul alcoolului,CURTEA,compusă
 din domnii H. Kutscher, președinte, J. Mertens de Wilmars și Mackenzie
Stuart, președinți de cameră, A. M. Donner, P. Pescatore, M.
Sørensen, A. O’Keeffe, G. Bosco și A. Touffait, judecători,avocat general: domnul F. Capotorti,grefier: domnul A. Van Houtte,pronunță prezentaHotărâre1        Având
 în vedere că, prin Ordonanța din 28 aprilie 1978, primită la Curte la
22 mai 1978, Hessisches Finanzgericht (Tribunalul Financiar al Landului
Hessa) a adresat, în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE, două
întrebări preliminare cu privire la interpretarea articolelor 30 și 37
din Tratatul CEE, în vederea aprecierii compatibilității cu dreptul
comunitar a unei dispoziții din reglementarea germană privitoare la
comercializarea băuturilor spirtoase care stabilește o concentrație
alcoolică minimă pentru diverse categorii de produse alcoolizate;2        având
 în vedere că din ordonanța de trimitere rezultă că reclamanta din
acțiunea principală intenționează să importe un lot de „Cassis de Dijon”
 originar din Franța, în vederea comercializării în Republica Federală
Germania;că reclamanta s‑a adresat
Administrației Federale a Monopolului Alcoolului
(Bundesmonopolverwaltung) pentru a obține autorizația de import al
produsului respectiv, iar aceasta i‑a adus la cunoștință că produsul nu
are calitățile necesare pentru a fi comercializat în Republica Federală
Germania, din cauza tăriei alcoolice insuficiente a acestuia;3        că
 această luare de poziție a Administrației se întemeiază pe articolul
100 din „Branntweinmonopolgesetz” și pe reglementările adoptate de
Administrația Monopolului în temeiul acestei dispoziții, care au ca
efect stabilirea conținutului minim de alcool pentru anumite categorii
de lichioruri și pentru alte băuturi alcoolizate (Verordnung über den
Mindestweingeistgehalt von Trinkbranntweinen din 28 februarie 1958,
Bundesanzeiger nr. 48 din 11 martie 1958);că
 din dispozițiile citate rezultă că, în cazul comercializării de
lichioruri de fructe, precum „Cassis de Dijon”, există cerința ca
acestea să aibă un conținut minim de alcool de 25 %, în timp ce
tăria alcoolică a produsului respectiv, comercializat liber ca atare în
Franța, se situează între 15 % și 20 %;4        că,
 potrivit reclamantei, stabilirea, prin reglementările germane, a unui
conținut minim de alcool are drept consecință faptul că produse
alcoolizate cunoscute, originare din alte state membre ale Comunității,
nu pot fi valorificate în Republica Federală Germania și că această
dispoziție constituie, așadar, un obstacol în calea liberei circulații a
 mărfurilor între statele membre, depășind cadrul reglementărilor
comerciale rezervate acestora;că, în opinia
 acesteia, este vorba despre o măsură cu efect echivalent unei
restricții cantitative la import, contrară articolului 30 din Tratatul
CEE;că, fiind vorba, în plus, de o măsură
adoptată în cadrul gestionării monopolului alcoolului, reclamanta
consideră că se încalcă totodată articolul 37, în temeiul căruia statele
 membre adaptează treptat monopolurile naționale cu caracter comercial
astfel încât, la încheierea perioadei de tranziție, să se asigure
excluderea oricărei discriminări între resortisanții statelor membre cu
privire la condițiile de aprovizionare și de desfacere;5        că
 pentru a soluționa acest litigiu, Hessisches Finanzgericht a adresat
două întrebări, după cum urmează:a)      Noțiunea
 de măsură cu efect echivalent unor restricții cantitative la import în
sensul articolului 30 din Tratatul CEE trebuie interpretată în sensul că
 aceasta este incidentă și în cazul stabilirii unui conținut minim de
alcool pentru băuturile alcoolizate destinate consumului uman, prevăzut
prin Legea germană privind monopolul alcoolului, care are ca efect
împiedicarea punerii în circulație în Republica Federală Germania a unor
 produse tradiționale din celelalte state membre al căror conținut de
alcool este inferior limitei stabilite?b)      Stabilirea
 unui astfel de conținut minim de alcool intră în sfera noțiunii de
discriminare între resortisanții statelor membre cu privire la
condițiile de aprovizionare și de desfacere în sensul articolului 37 din
 Tratatul CEE?6        având
 în vedere că instanța națională urmărește astfel să obțină elemente de
interpretare care să permită să se aprecieze dacă cerința unui conținut
minim de alcool ar putea să intre fie sub incidența interdicției tuturor
 măsurilor cu efect echivalent unor restricții cantitative în
schimburile între statele membre, prevăzută la articolul 30 din tratat,
fie sub incidența interdicției oricăror discriminări între resortisanții
 statelor membre cu privire la condițiile de aprovizionare și de
desfacere, în sensul articolului 37;7        că
 trebuie să se menționeze, în această privință, că articolul 37 este o
dispoziție specifică monopolurilor naționale cu caracter comercial;că
 această dispoziție nu are, așadar, relevanță prin raportare la
dispoziții naționale care nu privesc exercitarea de către un monopol
public a funcției sale specifice – și anume dreptul său de exclusivitate
 –, ci se referă, într‑un mod general, la producerea și la
comercializarea băuturilor alcoolizate, indiferent dacă acestea aparțin
sau nu aparțin monopolului respectiv;că, în
 aceste condiții, impactul măsurii la care se referă instanța națională
asupra schimburilor intracomunitare trebuie să fie examinat numai în
raport cu cerințele care decurg din articolul 30, menționat în cadrul
primei întrebări;8        având
 în vedere că, în lipsa unei reglementări comune a producției și a
comercializării alcoolului – până în prezent, Consiliul nu a dat curs
unei propuneri de regulament prezentate de către Comisie la 7 decembrie
1976 (JO C 309, p. 2) –, revine statelor membre sarcina de a
reglementa, fiecare pe teritoriul său, toate aspectele care privesc
producția și comercializarea alcoolului și a băuturilor spirtoase;că
 obstacolele în calea circulației intracomunitare care rezultă din
disparitățile legislațiilor naționale privitoare la comercializarea
produselor respective trebuie să fie acceptate în măsura în care aceste
prevederi pot fi recunoscute ca necesare pentru respectarea cerințelor
imperative legate în special de eficiența controalelor fiscale, de
protecția sănătății publice, de corectitudinea tranzacțiilor comerciale
și de protecția consumatorilor;9        având
 în vedere că guvernul Republicii Federale Germania, intervenient în
procedură, a expus diverse argumente care, în opinia acestuia, ar
justifica aplicarea unor dispoziții referitoare la conținutul minim de
alcool din băuturile spirtoase, invocând considerații legate, pe de o
parte, de protecția sănătății publice și, pe de altă parte, de protecția
 consumatorilor împotriva practicilor comerciale neloiale;10      având
 în vedere că, în ceea ce privește protecția sănătății publice, guvernul
 german afirmă că stabilirea conținutului minim de alcool prin
legislația națională ar avea rolul de a evita proliferarea exagerată de
băuturi spirtoase pe piața națională, în special de băuturi spirtoase cu
 conținut moderat de alcool, având în vedere că astfel de produse pot,
în opinia sa, să inducă mai ușor dependența decât băuturile cu tărie
alcoolică mai ridicată;11      având
 în vedere că astfel de considerații nu sunt decisive, de vreme ce
consumatorul poate să își procure de pe piață o gamă foarte variată de
produse slab sau mediu alcoolizate și că, în plus, o mare parte a
băuturilor alcoolizate cu o tărie alcoolică ridicată, comercializate în
mod liber pe piața germană, sunt consumate în mod curent sub formă
diluată;12      având
 în vedere că guvernul german susține de asemenea că stabilirea unei
limite inferioare a tăriei alcoolice pentru anumite lichioruri ar urmări
 să protejeze consumatorul împotriva practicilor neloiale ale unor
producători sau distribuitori de băuturi spirtoase;că
 această argumentație se întemeiază pe considerația că reducerea tăriei
alcoolice ar asigura un avantaj concurențial față de băuturile cu tărie
alcoolică mai ridicată, dat fiind că alcoolul constituie în mod evident
elementul cel mai costisitor din compoziția băuturilor, din cauza
sarcinii fiscale considerabile la care este supus;că,
 în plus, în opinia guvernului german, a admite libera circulație a
produselor alcoolizate atât timp cât acestea corespund, în ceea ce
privește conținutul de alcool, normelor țării de producție ar avea ca
efect să impună în Comunitate, ca standard comun, cel mai redus conținut
 de alcool admis în oricare dintre statele membre și chiar ca toate
prevederile în materie să devină inoperante, din moment ce reglementarea
 din mai multe state membre nu ar prevedea nicio limită inferioară de
acest gen;13      având
 în vedere că, astfel cum a subliniat în mod temeinic Comisia,
stabilirea unor valori limită în ceea ce privește concentrația alcoolică
 a băuturilor poate determina standardizarea produselor comercializate
și a denumirilor lor, în interesul unei mai mari transparențe a
tranzacțiilor comerciale și a ofertelor către public;că
 nu se poate totuși ajunge la concluzia că stabilirea imperativă a unei
concentrații alcoolice minime constituie o garanție esențială a
corectitudinii tranzacțiilor comerciale, atât timp cât este ușor să se
asigure o informare convenabilă a cumpărătorului prin cerința ca pe
ambalajul produselor să figureze o indicație a provenienței și a tăriei
alcoolice a acestora;14      având
 în vedere că din cele de mai sus rezultă că prevederile privind
conținutul minim de alcool al băuturilor spirtoase nu urmăresc un
obiectiv de interes general de natură să primeze față de cerințele
liberei circulații a mărfurilor, care constituie una dintre normele
fundamentale ale Comunității;că efectul
practic al prevederilor de acest fel constă în principal în a asigura un
 avantaj pentru băuturile spirtoase cu un conținut ridicat de alcool,
îndepărtând de pe piața națională produsele din alte state membre care
nu corespund acestei specificații;că
rezultă astfel că cerința unilaterală, impusă prin reglementarea unui
stat membru, a unui conținut minim de alcool pentru comercializarea de
băuturi spirtoase constituie un obstacol în calea schimburilor
incompatibil cu dispozițiile articolului 30 din tratat;că
 nu există, așadar, niciun motiv valabil pentru a împiedica faptul ca
băuturile alcoolizate, cu condiția ca acestea să fie produse și
comercializate în mod legal în unul dintre statele membre, să fie
introduse în orice alt stat membru fără ca valorificarea acestor produse
 să poată face obiectul unei interdicții legale de comercializare a
băuturilor cu o concentrație alcoolică inferioară limitei stabilite prin
 reglementarea națională;15      că,
 în consecință, este necesar să se răspundă la prima întrebare că
noțiunea „măsuri cu efect echivalent unor restricții cantitative la
import”, prevăzută la articolul 30 din tratat, trebuie înțeleasă în
sensul că, în cazul importului de băuturi alcoolizate produse și
comercializate în mod legal într‑un alt stat membru, în sfera de
aplicare a interdicției prevăzute în această dispoziție intră de
asemenea stabilirea, prin legislația unui stat membru, a unui conținut
minim de alcool pentru băuturile spirtoase destinate consumului uman; Cu privire la cheltuielile de judecată16      Având
 în vedere că, în ceea ce privește cheltuielile efectuate de guvernul
Regatului Danemarcei, de guvernul Republicii Federale Germania și de
Comisia Comunităților Europene, care au prezentat observații Curții,
acestea nu pot face obiectul unei rambursări;că,
 în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul
unui incident survenit la Hessisches Finanzgericht, este de competența
acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată; pentru aceste motive,CURTEA,pronunțându‑se
 cu privire la întrebările care i‑au fost adresate de Hessisches
Finanzgericht prin Ordonanța din 28 aprilie 1978, hotărăște:Noțiunea
 „măsuri cu efect echivalent unor restricții cantitative la import”,
prevăzută la articolul 30 din Tratatul CEE, trebuie înțeleasă în sensul
că, în cazul importului de băuturi alcoolizate produse și comercializate
 în mod legal într‑un alt stat membru, în sfera de aplicare a
interdicției prevăzute în această dispoziție intră de asemenea
stabilirea, prin legislația unui stat membru, a unui conținut minim de
alcool pentru băuturile spirtoase destinate consumului uman.KutscherMertens de WilmarsMackenzie StuartDonner PescatoreSørensenO’KeeffeBoscoTouffaitPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 20 februarie 1979.Grefier       PreședinteA. Van Houtte       H. Kutscher1 Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 13 iulie 2011. # Trade-Stomil sp. z o.o. împotriva Comisiei Europene. # Concurență - Înțelegeri - Piața cauciucului butadienic și a cauciucului stiren-butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie - Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE - Participare la înțelegere - Imputabilitatea comportamentului ilicit - Amenzi - Gravitatea și durata încălcării - Circumstanțe atenuante. # Cauza T-53/07.

text:
      Cauza T‑53/07
      Trade‑Stomil sp. z o.o.
      împotriva
      Comisiei Europene
      „Concurență — Înțelegeri — Piața cauciucului butadienic și a cauciucului stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie — Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE — Participare la înțelegere — Imputabilitatea comportamentului ilicit — Amenzi — Gravitatea și durata încălcării — Circumstanțe atenuante”
      Sumarul hotărârii
      Concurență — Procedură administrativă — Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări — Elemente de probă care trebuie
            reunite
      [art. 81 alin. (1) CE]
      În ceea ce privește administrarea dovezii unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisiei îi revine obligația de
         a dovedi încălcările pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător
         cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări. Astfel, Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise
         și concordante pentru a crea convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită.

      Orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii destinatare a deciziei de constatare a unei încălcări.
         Prin urmare, instanța nu poate concluziona că existența încălcării în cauză a fost dovedită de Comisie în mod corespunzător
         cerințelor legale dacă în percepția sa există încă un dubiu cu privire la acest aspect.

      Pe de altă parte, activitățile pe care le presupun practicile și acordurile anticoncurențiale se desfășoară de obicei în mod
         clandestin, reuniunile se țin în secret și documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Rezultă de aici că, chiar
         în cazul în care Comisia descoperă înscrisuri ce atestă în mod explicit un contact nelegal între operatori, de regulă, acestea
         nu vor fi decât fragmentare și disparate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții.
         În consecință, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă din
         anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada
         încălcării normelor de concurență.

      Având în vedere că elementele reținute de Comisie, deși pot avea o anumită valoare probantă, nu sunt suficiente pentru a justifica
         constatarea existenței unei încălcări din partea întreprinderii în cauză, având în vedere contradicțiile din decizia Comisiei
         în special cu privire la reuniunile organizate în cadrul înțelegerii și îndoiala care trebuie să fie interpretată în favoarea
         întreprinderii în cauză, se impune anularea deciziei Comisiei.

      (a se vedea punctele 63, 64, 76 și 78)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera întâi)
      13 iulie 2011(*)

      „Concurență – Înțelegeri – Piața cauciucului butadienic și a cauciucului stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE – Participare la înțelegere – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Amenzi – Gravitatea și durata încălcării – Circumstanțe atenuante”
      În cauza T‑53/07,
      Trade‑Stomil sp. z o.o., cu sediul în Łódź (Polonia), reprezentată de doamna F. Carlin, barrister, și de domnul E. Batchelor, solicitor,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii X. Lewis și V. Bottka și ulterior de domnii V. Bottka și V. Di Bucci, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      având ca obiect o cerere de anulare, în privința Trade‑Stomil sp. z o.o., a Deciziei Comisiei C(2006) 5700 final din 29 noiembrie
         2006 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/F/38.638
         – Cauciuc butadienic și cauciuc stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie) sau, în subsidiar, anularea sau reducerea
         amenzii aplicate Trade‑Stomil,

      TRIBUNALUL (Camera întâi),
      compus din domnul F. Dehousse (raportor), îndeplinind funcția de președinte, doamna I. Wiszniewska‑Białecka și domnul N. Wahl,
         judecători,

      grefier: doamna K. Pocheć, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 20 octombrie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        Prin Decizia C(2006) 5700 final din 29 noiembrie 2006 (Cazul COMP/F/38.638 – Cauciuc butadienic și cauciuc stiren‑butadienic
         fabricat prin polimerizare în emulsie, denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia Comunităților Europene a constatat
         că mai multe întreprinderi au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic
         European (SEE) prin participarea la o înțelegere pe piața produselor menționate anterior.

      2        Întreprinderile destinatare ala deciziei atacate sunt:

      –        Bayer AG, cu sediul în Leverkusen (Germania);
      –        The Dow Chemical Company, cu sediul în Midland, Michigan (Statele Unite) (denumită în continuare „Dow Chemical”);
      –        Dow Deutschland Inc., cu sediul în Schwalbach (Germania);
      –        Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (fostă Dow Deutschland GmbH & Co. OHG), cu sediul în Schwalbach;
      –        Dow Europe, cu sediul în Horgen (Elveția);
      –        Eni SpA, cu sediul în Roma (Italia);
      –        Polimeri Europa SpA, cu sediul în Brindisi (Italia) (denumită în continuare „Polimeri”);
      –        Shell Petroleum NV, cu sediul în Haga (Țările de Jos);
      –        Shell Nederland BV, cu sediul în Haga;
      –        Shell Nederland Chemie BV, cu sediul în Rotterdam (Țările de Jos);
      –        Unipetrol a.s., cu sediul în Praga (Republica Cehă);
      –        Kaučuk a.s., cu sediul în Kralupy nad Vltavou (Republica Cehă);
      –        Trade‑Stomil sp. z o.o., cu sediul în Łódź (Polonia) (denumită în continuare „Stomil”).
      3        Dow Deutschland, Dow Deutschland Anlagengesellschaft și Dow Europe sunt controlate în întregime, direct sau indirect, de Dow
         Chemical (denumite în continuare, împreună, „Dow”) [considerentele (16)-(21) ale deciziei atacate].

      4        Activitatea Eni pentru produsele în cauză era asigurată inițial de EniChem Elastomeri Srl, controlată indirect de Eni, prin
         intermediul filialei sale EniChem SpA (denumită în continuare „EniChem SpA”). La 1 noiembrie 1997, EniChem Elastomeri a fost
         absorbită de EniChem SpA. Eni controla 99,97 % din EniChem SpA. La 1 ianuarie 2002, EniChem SpA a transferat activitatea strategică
         din domeniul chimic (inclusiv activitatea legată de cauciucul butadienic și de cauciucul stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare
         în emulsie) filialei sale Polimeri, deținută în proporție de 100 %. Eni controlează direct și integral Polimeri de la 21 octombrie
         2002. Începând cu 1 mai 2003, EniChem SpA și‑a schimbat denumirea în Syndial SpA [considerentele (26)-(32) ale deciziei atacate].
         Comisia utilizează în decizia atacată denumirea „EniChem” cu referire la orice societate deținută de Eni (denumită în continuare
         „EniChem”) [considerentul (36) al deciziei atacate].

      5        Shell Nederland Chemie este o filială a Shell Nederland, care este ea însăși controlată în întregime de Shell Petroleum (denumite
         în continuare, împreună, „Shell”) [considerentele (38)-(40) ale deciziei atacate].

      6        Kaučuk a fost înființată în 1997, în urma fuziunii dintre Kaučuk Group a.s. și Chemopetrol Group a.s. La 21 iulie 1997, Unipetrol
         a achiziționat integralitatea activelor, drepturilor și obligațiilor întreprinderilor fuzionate. Unipetrol deține 100 % din
         acțiunile Kaučuk [considerentele (45) și (46) ale deciziei atacate]. Pe de altă parte, potrivit deciziei atacate, Tavorex
         s.r.o. (denumită în continuare „Tavorex”), cu sediul în Republica Cehă, a reprezentat Kaučuk (și pe predecesoarea acesteia,
         Kaučuk Group) la export între 1991 și 28 februarie 2003. Tot potrivit deciziei atacate, Tavorex reprezenta Kaučuk, din anul
         1996, în cadrul reuniunilor Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (49) al deciziei atacate].

      7        Potrivit deciziei atacate, Stomil reprezenta producătorul polonez Chemical Company Dwory S.A. (denumit în continuare „Dwory”)
         în activitățile sale la export de aproximativ 30 de ani, până în anul 2001 cel puțin. Tot potrivit deciziei atacate, Stomil
         a reprezentat Dwory, între 1997 și 2000, în cadrul reuniunilor Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (51)
         al deciziei atacate].

      8        Perioada reținută pentru durata încălcării se întinde de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002, pentru Bayer, Eni și Polimeri,
         de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999, pentru Shell Petroleum, Shell Nederland și Shell Nederland Chemie, de la 1 iulie 1996 la
         28 noiembrie 2002, pentru Dow Chemical, de la 1 iulie 1996 la 27 noiembrie 2001, pentru Dow Deutschland, de la 16 noiembrie
         1999 la 28 noiembrie 2002, pentru Unipetrol și Kaučuk, de la 16 noiembrie 1999 la 22 februarie 2000, pentru Stomil, de la
         22 februarie 2001 la 28 februarie 2002, pentru Dow Deutschland Anlagengesellschaft și de la 26 noiembrie 2001 la 28 noiembrie
         2002, pentru Dow Europe [considerentele (476)-(485) și articolul 1 din dispozitivul deciziei atacate].

      9        Cauciucul butadienic (denumit în continuare „CB”) și cauciucul stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie (denumit
         în continuare „CSB”) sunt cauciucuri sintetice utilizate în principal în producția de anvelope. Aceste două produse sunt substituibile
         între ele și cu alte cauciucuri sintetice, precum și cu cauciucul natural [considerentele (3)-(6) ale deciziei atacate].

      10      În plus față de producătorii vizați prin decizia atacată, alți producători stabiliți în Asia și în Europa de Est au vândut
         cantități limitate de CB și de CSB pe teritoriul SEE. Pe de altă parte, o cantitate importantă de CB este produsă direct de
         marii producători de anvelope [considerentul (54) al deciziei atacate].

      11      La 20 decembrie 2002, Bayer a contactat serviciile Comisiei și și‑a exprimat dorința de a coopera, în temeiul Comunicării
         Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45,
         p. 3, denumită în continuare „comunicarea privind cooperarea”), în privința CB și a CSB. În ceea ce privește CSB, Bayer a
         furnizat o declarație orală în care descria activitățile înțelegerii. Această declarație orală a fost înregistrată pe casetă
         [considerentul (67) al deciziei atacate].

      12      La 14 ianuarie 2003, Bayer a furnizat o declarație orală în care descria activitățile înțelegerii în privința CB. Această
         declarație orală a fost înregistrată pe casetă. Bayer a furnizat de asemenea procese‑verbale ale reuniunilor comitetului CB
         din cadrul Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (68) al deciziei atacate].

      13      La 5 februarie 2003, Comisia a notificat Bayer decizia sa de a‑i acorda o imunitate condiționată la amenzi [considerentul
         (69) al deciziei atacate].

      14      La 27 martie 2003, Comisia a efectuat o vizită de verificare, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17
         al Consiliului din 6 februarie 1962, primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13,
         p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), în incintele Dow Deutschland & Co. [considerentul (70) al deciziei atacate].

      15      Între luna septembrie 2003 și luna iulie 2006, Comisia a adresat întreprinderilor vizate prin decizia atacată mai multe cereri
         de informații în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17 și al articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului
         din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO
         2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) [considerentul (71) al deciziei atacate].

      16      La 16 octombrie 2003, Dow Deutschland și Dow Deutschland & Co. au avut întâlniri cu serviciile Comisiei și și‑au exprimat
         dorința de a coopera în temeiul comunicării privind cooperarea. În cadrul acestei reuniuni, a fost realizată o prezentare
         orală a activităților înțelegerii pentru CB și CSB. Această prezentare orală a fost înregistrată. A fost predat de asemenea
         un dosar conținând documente referitoare la înțelegere [considerentul (72) al deciziei atacate].

      17      La 4 martie 2005, Dow Deutschland a fost informată cu privire la intenția Comisiei de a‑i acorda o reducere a amenzii cuprinsă
         între 30 și 50 % [considerentul (73) al deciziei atacate].

      18      La 7 iunie 2005, Comisia a deschis procedura și a adresat o primă comunicare privind obiecțiunile întreprinderilor destinatare
         ale deciziei atacate – cu excepția Unipetrol –, precum și Dwory. Prima comunicare privind obiecțiunile a fost adoptată de
         asemenea împotriva Tavorex, dar nu i‑a fost notificată, în măsura în care Tavorex se afla în faliment din luna octombrie 2004.
         Procedura în privința acesteia a fost, așadar, închisă [considerentele (49) și (74) ale deciziei atacate].

      19      Întreprinderile vizate au depus observații scrise cu privire la această primă comunicare privind obiecțiunile [considerentul
         (75) al deciziei atacate]. Acestea au avut de asemenea acces la dosar, sub forma unui CD‑ROM, și la declarațiile orale și
         la documentele aferente acestora în incintele Comisiei [considerentul (76) al deciziei atacate].

      20      La 3 noiembrie 2005, Manufacture française des pneumatiques Michelin (denumită în continuare „Michelin”) a formulat o cerere
         de intervenție. Aceasta a prezentat comentarii scrise la 13 ianuarie 2006 [considerentul (78) al deciziei atacate].

      21      La 6 aprilie 2006, Comisia a adoptat o a doua comunicare privind obiecțiunile adresată întreprinderilor destinatare ale deciziei
         atacate. Întreprinderile în cauză au depus observații scrise în această privință [considerentul (84) al deciziei atacate].

      22      La 12 mai 2006, Michelin a depus o plângere în temeiul articolului 5 din Regulamentul (CE) nr. 773/2004 al Comisiei din 7
         aprilie 2004 privind desfășurarea procedurilor puse în aplicare de Comisie în temeiul articolelor 81 [CE] și 82 [CE] (JO L 123,
         p. 18, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 242) [considerentul (85) al deciziei atacate].

      23      La 22 iunie 2006, întreprinderile destinatare ale deciziei atacate, cu excepția Stomil, precum și Michelin au luat parte la
         audierea în fața Comisiei [considerentul (86) al deciziei atacate].

      24      În lipsa unor elemente de probă suficiente ale participării Dwory la înțelegere, Comisia a decis să închidă procedura în privința
         sa [considerentul (88) al deciziei atacate]. Comisia a decis de asemenea să închidă procedura în privința Syndial [considerentul
         (89) al deciziei atacate].

      25      Pe de altă parte, deși inițial fuseseră utilizate două numere de cauze distincte, unul pentru CB și unul pentru CSB (COMP/E‑1/38.637
         și COMP/E‑1/38.638), Comisia a utilizat, după prima comunicare privind obiecțiunile, un număr unic (COMP/F/38.638) [considerentele
         (90) și (91) ale deciziei atacate].

      26      Procedura administrativă s‑a finalizat prin adoptarea de către Comisie, la 29 noiembrie 2006, a deciziei atacate.

      27      Potrivit articolului 1 din dispozitivul deciziei atacate, întreprinderile următoare au încălcat articolul 81 CE și articolul
         53 SEE, prin participarea, în perioadele indicate, la un acord unic și continuu în cadrul căruia au convenit să stabilească
         obiective de preț, să împartă clienții prin acorduri de neagresiune și să facă schimb de informații sensibile cu privire la
         prețuri, la concurenți și la clienți în sectoarele CB și CSB:

      a)      Bayer, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002;
      b)      Dow Chemical, de la 1 iulie 1996 la 28 noiembrie 2002; Dow Deutschland, de la 1 iulie 1996 la 27 noiembrie 2001; Dow Deutschland
         Anlagengesellschaft, de la 22 februarie 2001 la 28 februarie 2002; Dow Europe, de la 26 noiembrie 2001 la 28 noiembrie 2002;

      c)      Eni, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002; Polimeri, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002;
      d)      Shell Petroleum, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999; Shell Nederland, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999; Shell Nederland Chemie,
         de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999;

      e)      Unipetrol, de la 16 noiembrie 1999 la 28 noiembrie 2002; Kaučuk, de la 16 noiembrie 1999 la 28 noiembrie 2002;
      f)      Stomil, de la 16 noiembrie 1999 la 22 februarie 2000.
      28      Pe baza constatărilor de fapt și a aprecierilor juridice efectuate în decizia atacată, Comisia a impus întreprinderilor în
         cauză amenzi al căror cuantum a fost calculat potrivit metodologiei expuse în Liniile directoare privind metoda de stabilire
         a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din
         Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”), precum
         și în comunicarea privind cooperarea.

      29      Prin articolul 2 din dispozitivul deciziei atacate sunt aplicate următoarele amenzi:

      a)      Bayer: 0 euro;
      b)      Dow Chemical: 64,575 milioane de euro, din care:
      i)      60,27 milioane de euro în solidar cu Dow Deutschland;
      ii)      47,355 milioane de euro în solidar cu Dow Deutschland Anlagengesellschaft și Dow Europe;
      c)      Eni și Polimeri, în solidar: 272,25 milioane de euro;
      d)      Shell Petroleum, Shell Nederland și Shell Nederland Chemie, în solidar: 160,875 milioane de euro;
      e)      Unipetrol și Kaučuk, în solidar: 17,55 milioane de euro;
      f)      Stomil: 3,8 milioane de euro.
      30      Articolul 3 din dispozitivul deciziei atacate obligă întreprinderile enumerate la articolul 1 să înceteze imediat încălcările
         vizate la același articol, în cazul în care nu au făcut deja aceasta, iar pe viitor să se abțină de la repetarea oricărui
         act sau a oricărei conduite descrise la articolul 1 și de la orice act sau conduită cu un obiect sau cu un efect echivalent.

       Procedura și concluziile părților
      31      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 19 februarie 2007, Stomil a introdus prezenta acțiune.

      32      Prin decizia președintelui Tribunalului din 2 aprilie 2009, domnul N. Wahl a fost desemnat pentru completarea camerei ca urmare
         a împiedicării unuia dintre membrii acesteia.

      33      Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera întâi) a decis deschiderea procedurii orale.

      34      În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, acesta
         a invitat părțile să răspundă la anumite întrebări și să îi comunice anumite documente. Părțile au dat curs acestei solicitări
         în termenul stabilit.

      35      Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 20
         octombrie 2009.

      36      Stomil solicită Tribunalului:

      –        în principal, anularea deciziei atacate, în special a articolelor 1-4 din aceasta, în măsura în care aceasta îi este adresată;
      –        în subsidiar:
      –        anularea articolului 2 din decizia atacată în măsura în care îi este adresat
      –        sau modificarea articolului 2 din decizia atacată în măsura în care îi este adresat, astfel încât amenda să fie anulată sau
         redusă în mod substanțial;

      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      37      Comisia solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea Stomil la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
      38      Acțiunea introdusă de Stomil se întemeiază pe 14 motive. Aceste motive vizează, în esență, contestarea participării Stomil
         la înțelegere, faptul că Comisia a putut reține răspunderea Stomil deși aceasta acționa ca intermediar al Dwory, durata încălcării
         și cuantumul amenzii. Pe de altă parte, Stomil solicită adoptarea unor măsuri de organizare a procedurii vizând în special
         obligarea Comisiei să îi permită accesul la declarațiile întreprinderilor făcute în cadrul comunicării privind cooperarea.

      39      Se impune examinarea mai întâi a primului motiv invocat de Stomil, întemeiat pe nedemonstrarea participării Stomil la înțelegere.

       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe nedemonstrarea participării Stomil la înțelegere
       Argumentele părților
      –       Argumentele Stomil
      40      Stomil consideră că Comisia a încălcat articolul 81 CE, întrucât nu a demonstrat corespunzător cerințelor legale participarea
         sa la înțelegere.

      41      Comisia ar reține participarea Stomil la două reuniuni în cadrul înțelegerii, și anume reuniunea din 16 noiembrie 1999 care
         s‑a desfășurat la Frankfurt (Germania) și cea din 22 februarie 2000 care a avut loc la Wermelskirchen (Germania). Pentru Stomil,
         concluziile Comisiei ar fi neîntemeiate. Pe de altă parte, Stomil susține că niciun alt element nu demonstrează participarea
         sa la înțelegerea în cauză.

      –       Cu privire la participarea Stomil la reuniunea din 16 noiembrie 1999 de la Frankfurt
      42      Potrivit Stomil, elementele de probă invocate de Comisie nu demonstrează că Stomil a asistat, în seara zilei de 16 noiembrie
         1999, la hotelul Méridien, la o reuniune informală desfășurată cu ocazia întâlnirii Asociației Europene a Cauciucului Sintetic.

      43      În particular, Stomil precizează că domnul L. (Stomil) nu era cazat la hotelul Méridien și că acesta a plecat după reuniunea
         Asociației Europene a Cauciucului Sintetic, care s‑a încheiat la orele 11 pe 16 noiembrie 1999. Stomil furnizează în această
         privință două declarații ale domnului L. (Stomil), precum și o factură de hotel. Stomil susține că nu și‑a modificat versiunea
         faptelor, astfel cum arată Comisia în înscrisurile sale. Stomil ar fi negat întotdeauna că a participat la reuniunea ilicită
         în cauză. Elementele furnizate de Stomil ar fi admisibile și Comisia s‑ar referi în mod eronat la Hotărârea Tribunalului din
         8 martie 2007, France Télécom/Comisia (T‑339/04, Rep., p. II‑521).

      44      Declarația Dow reprodusă în considerentul (202) al deciziei atacate nu ar fi fiabilă, în măsura în care aceasta nu ar fi susținută
         decât de domnul P. (Bayer), care nu ar fi fost prezent la Frankfurt în cursul serii de 16 noiembrie 1999. Stomil face trimitere
         în această privință la mai multe documente din dosarul de investigare. Prin urmare, potrivit Stomil și conform jurisprudenței,
         afirmația nesusținută a Dow, contestată de Stomil și de celelalte pârâte în cursul procedurii administrative, nu constituie
         o probă adecvată a participării Stomil la această reuniune. Stomil subliniază de asemenea că domnul L. (EniChem) nu putea
         fi prezent la Frankfurt în seara zilei de 16 noiembrie 1999.

      45      Niciun element de probă nu ar susține prezența domnului L. (Stomil). Nota de cheltuieli a domnului F. (Dow) nu identifică
         motivul plății realizate și nici participanții eventuali la o reuniune. În ceea ce privește notele olografe ale domnului N.
         (Dow), acestea nu l‑ar menționa pe domnul L. (Stomil) și nici Stomil. Ar fi foarte probabil că aceste note să fi constituit
         de fapt un aide‑mémoire pentru domnul N. Desigur, Dwory ar fi citată în aceste note (sub mențiunea „OS”). Totuși, mai multe
         elemente, pe care Stomil le dezvoltă, ar demonstra că aceasta nu putea fi sursa informațiilor menționate în notele în cauză.
         Aceste note olografe ar fi, așadar, estimări personale ale domnului N. sau ar proveni din surse publice. În particular, Stomil
         arată că, în ceea ce privește Michelin, nu a mai avut niciun contact cu acest client începând cu al doilea semestru al anului
         1998, când Dwory l‑a înștiințat că prelua vânzările privind CSB ale acestui client. În ceea ce privește societatea Goodyear,
         Stomil nu ar fi efectuat livrări către acest client în 1999 sau în 2000. În ceea ce privește societatea „TGA”, Stomil nu ar
         cunoaște acest client. În sfârșit, Stomil nu ar fi putut cunoaște potențialul privind CSB „domestic” al Dwory, în măsura în
         care aceasta din urmă ar fi fost un pur exportator. În plus, trei dintre principalii clienți ai Stomil ar fi omiși de pe listă,
         și anume societățile Vredestein, Nokian și Pegasus. Stomil arată, pe de altă parte, că membrii înțelegerii făcuseră în mod
         regulat și în mai multe rânduri confuzie între Stomil și Dwory.

      46      Stomil adaugă că, în memoriul în apărare, Comisia admite că reuniunea din 16 noiembrie 1999, care este menționată în decizia
         atacată, nu ar fi avut de fapt loc. Comisia ar căuta astfel să înlocuiască concluziile de fapt ale deciziei atacate cu o teorie
         potrivit căreia o reuniune ilicită s‑ar fi desfășurat la 15 noiembrie 1999. Stomil subliniază că această teorie nu este susținută
         de nicio dovadă. Singura probă furnizată de Comisie ar fi o chitanță din aceeași dată, atestând că la bar au fost servite
         băuturi în valoare de 89,50 mărci germane (DEM). Pentru Stomil, această chitanță nu face dovada celor discutate sau a faptului
         că discuția a putut să constituie un comportament ilicit. Pe de altă parte, din decizia atacată ar reieși că nota de la bar
         ar fi fost plătită de domnul F. (Dow), iar nu de domnul P. (Bayer), și că aceasta ar fi fost achitată la 16 noiembrie 1999.
         În sfârșit, Stomil subliniază că Comisia susține că domnul T. (Kralupy) ar fi participat la discuțiile ilicite, deși ar rezulta
         din nota de cheltuieli a domnului P. că domnul T. nu era prezent.

      47      Introducerea acestei noi presupuse reuniuni ar aduce atingere dreptului la apărare și obligației de motivare în privința Stomil,
         care nu ar fi avut niciodată ocazia să răspundă acestei susțineri în cursul procedurii administrative.

      48      Pe de altă parte, eroarea Comisiei ar determina nelegalitatea articolului 1 din decizia atacată, care reține că Stomil a participat
         la încălcarea în cauză începând cu 16 noiembrie 1999. Făcând trimitere la Hotărârea Tribunalului din 11 decembrie 2003, Ventouris/Comisia
         (T‑59/99, Rec., p. II‑5257, punctele 31-33), Stomil adaugă că dispozitivul unei decizii nu poate fi interpretat în lumina
         motivelor sale decât în cazul lipsei de claritate a termenilor utilizați în acesta. În speță, Stomil susține că nu există
         nicio ambiguitate în dispozitivul deciziei atacate.

      –       Cu privire la participarea Stomil la reuniunea din 22 februarie 2000 de la Wermelskirchen
      49      Stomil susține că nu ar exista nicio dovadă că participanții la o reuniune a unui subcomitet al Asociației Europene a Cauciucului
         Sintetic, la 22 februarie 2000 la Wermelskirchen, ar fi avut un comportament ilicit.

      50      Comisia ar reține, cu toate acestea, în considerentul (446) al deciziei atacate, că această reuniune ar marca sfârșitul participării
         Stomil la înțelegere.

      –       Cu privire la absența altui element care să demonstreze participarea Stomil la înțelegere
      51      Stomil consideră că, întrucât singurul element de probă furnizat de Comisie nu demonstrează participarea sa la înțelegere,
         celelalte afirmații generale reproduse în decizia atacată nu pot fi probante.

      52      În particular, Stomil subliniază în primul rând lipsa probelor cu privire la implicarea sa într‑un acord de stabilire a prețurilor.
         Stomil arată în această privință că Bayer o viza într‑adevăr pe Dwory în declarația sa reprodusă în considerentul (114) al
         deciziei atacate, iar nu pe Stomil, astfel cum indică Comisia. Stomil arată că ar fi participat, împreună cu Dwory, la reuniunile
         Asociației Europene a Cauciucului Sintetic în perioada ulterioară anului 1999. Dow nu ar identifica Stomil nici ca participant
         la discuțiile cu privire la prețuri. Stomil face trimitere în această privință la considerentul (115) al deciziei atacate.
         Situația ar fi aceeași cu privire la elementele de probă ale Shell, acestea vizând perioada dintre 30 august 1995 și 31 mai
         1999 [considerentele (119), (120) și (123) ale deciziei atacate].

      53      În al doilea rând, Stomil susține că nu ar exista nicio dovadă a participării sale la o împărțire a pieței. Declarația Dow
         reprodusă în considerentul (125) al deciziei atacate nu ar preciza nici obiectul acordului, nici data sa și nici dacă Stomil
         sau Dwory erau vizate. Concluzia Comisiei potrivit căreia Dow ar fi vrut să o vizeze pe Stomil nu ar avea niciun temei.

      54      În al treilea rând, în legătură cu schimbul de informații comerciale sensibile, Stomil arată că singura reuniune vizată este
         cea din 16 noiembrie 1999, care s‑a desfășurat la Frankfurt. Pe de altă parte, susținerea adusă de Shell în considerentul
         (133) al deciziei atacate ar fi fără valoare pentru perioada care vizează Stomil. În plus, astfel cum s‑ar fi demonstrat anterior,
         Stomil nu deținea informații sensibile privind livrările de CSB ale Dwory pentru perioada identificată în decizia atacată.

      55      Celelalte afirmații generale cuprinse în decizia atacată ar fi, pe de altă parte, insuficiente pentru a demonstra participarea
         Stomil la înțelegere. Considerentele (155), (156), (158) și (159) ale deciziei atacate fie ar viza pe Dwory, fie nu ar demonstra
         existența unui comportament ilicit în privința Stomil.

       Argumentele Comisiei
      –       Cu privire la participarea Stomil la reuniunea din 16 noiembrie 1999 de la Frankfurt
      56      Comisia precizează mai întâi că reiese din descrierea faptelor realizată în decizia atacată [considerentele (199)-(212) ale
         deciziei atacate] că o reuniune informală s‑a derulat în primele ore ale zilei de 16 noiembrie 1999, în cursul căreia au fost
         încheiate acorduri privind prețurile și au fost schimbate informații cu privire la principalii clienți.

      57      Comisia susține că Stomil a modificat, în cererea introductivă, versiunea faptelor pe care o susține. Stomil și‑ar întemeia
         în prezent negarea participării sale la reuniunea ilicită în cauză pe locul unde se găsea domnul L. (Stomil) în seara zilei
         de 16 noiembrie 1999. Or, Stomil nu ar fi invocat aceste fapte în cursul procedurii administrative. În consecință, conform
         jurisprudenței, Tribunalul ar trebui să considere inadmisibile elementele prezentate de Stomil în susținerea argumentelor
         sale [și anume cele două declarații ale domnului L. (Stomil) și factura sa de hotel]. Comisia adaugă că aceste documente sunt
         de fapt lipsite de relevanță. În plus, Comisia ar dispune de dovezi privind derularea unei reuniuni informale în seara zilei
         de 15 noiembrie 1999, precum și cu privire la participarea domnului L. (Stomil) la această reuniune. Comisia prezintă, în
         particular, o factură de hotel, precum și un formular de notă de cheltuieli ale domnului P., existente în dosarul de investigare.

      58      Contrar susținerilor Stomil, Comisia arată că declarația Dow, din considerentul (204) al deciziei atacate, conține mențiuni
         clare ale prezenței domnului L. (Stomil) cu ocazia discuțiilor în cadrul înțelegerii. Această declarație ar fi confirmată
         de Bayer [considerentul (205) al deciziei atacate]. În privința notelor olografe ale domnului N. (Dow), Comisia arată că prima
         parte a acestora se referă la o piață mai largă decât cea a CSB, care prezenta un interes cert pentru Stomil. În plus, Comisia
         arată că numai recent și parțial s‑a pus capăt în mod progresiv relației Stomil cu Dwory și, în consecință, că informațiile
         schimbate prezentau foarte probabil interes și relevanță pentru Stomil. Comisia ar dispune astfel de probe suficiente ale
         prezenței și ale participării Stomil la reuniunea în cadrul înțelegerii din 15 și 16 noiembrie 1999.

      59      Comisia adaugă că, în secțiunea 4.3.8 din decizia atacată, a făcut dovada desfășurării unei reuniuni la „15-16 noiembrie 1999”.
         Reuniunea din 15 noiembrie 1999 nu ar fi, așadar, „nouă”. Pe de altă parte, Stomil ar confunda două note de cheltuieli. Domnul
         P. ar fi plătit nota la barul Casablanca. Domnul F. ar fi plătit, la rândul său, chiria sălii de reuniuni. Cronologia evenimentelor
         nu ar fi fost, prin urmare, modificată. Și nu ar exista nici vreo incoerență în elementele de probă reținute de Comisie.

      60      În sfârșit, Comisia susține că dispozitivul deciziei atacate, în particular articolul 1 litera (f), nu menționează în mod
         explicit decât că Stomil a participat la o reuniune la 15 noiembrie 1999. Decizia atacată ar indica faptul că Stomil a participat
         la o încălcare a articolului 81 CE între 16 noiembrie 1999 și 22 februarie 2000. Comisia observă că nu a pretins niciodată
         că aranjamentele convenite în cursul acestei reuniuni, în seara zilei de 15 noiembrie 1999, și‑au produs imediat efectele.
         În orice caz, reuniunea ar fi continuat până la primele ore ale zilei de 16 noiembrie 1999.

      –       Cu privire la participarea Stomil la reuniunea din 22 februarie 2000 de la Wermelskirchen
      61      Comisia precizează că, astfel cum rezultă din considerentele (213)-(215) ale deciziei atacate, nu pretinde că a avut loc o
         activitate ilicită în cursul reuniunii din 22 februarie 2000 care s‑a desfășurat la Wermelskirchen. În consecință, argumentele
         prezentate de Stomil ar fi inoperante în această privință.

      –       Cu privire la absența altui element care să demonstreze participarea Stomil la înțelegere
      62      Comisia precizează că nu a afirmat, în decizia atacată, că reuniunea din 15 și 16 noiembrie 1999 a condus la o formă explicită
         de acord de împărțire a pieței. Comisia arată totuși că dispune de dovezi ale prezenței și participării Stomil, în cadrul
         acestei reuniuni, la discuțiile privind prețurile și la schimbul de informații. Participarea Stomil ar fi confirmată de notele
         olografe și de declarațiile Dow [considerentele (201) și (202) ale deciziei atacate]. Participarea domnului L. (Stomil) și
         statutul său de angajat al Stomil ar fi susținute de Dow și de procesul‑verbal al reuniunii oficiale pe care îl furnizează
         Comisia. În mod similar, elementele de probă ale Bayer menționate în considerentele (155) și (156) ale deciziei atacate ar
         confirma participarea domnului L. (Stomil).

       Aprecierea Tribunalului
      63      Trebuie amintit că, în ceea ce privește administrarea dovezii unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisiei îi
         revine obligația de a dovedi încălcările pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării,
         corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări (Hotărârea Curții din 17 decembrie
         1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 58, și Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic
         Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 86). Astfel, Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise și concordante
         pentru a crea convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia,
         T‑62/98, Rec., p. II‑2707, punctul 43 și jurisprudența citată). Trebuie amintit de asemenea că, pentru a exista un acord în
         sensul articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se
         comporta pe piață într‑un anumit mod (Hotărârea Curții din 15 iulie 1970, ACF Chemiefarma/Comisia, 41/69, Rec., p. 661, punctul
         112, Hotărârea Curții din 29 octombrie 1980, van Landewyck și alții/Comisia, 209/78-215/78 și 218/78, Rec., p. 3125, punctul
         86, și Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Hercules Chemicals/Comisia, T‑7/89, Rec., p. II‑1711, punctul 256). Orice
         dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii destinatare a deciziei de constatare a unei încălcări. Prin
         urmare, instanța nu poate concluziona că existența încălcării în cauză a fost dovedită de Comisie în mod corespunzător cerințelor
         legale dacă în percepția sa există încă un dubiu cu privire la acest aspect (Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005,
         Groupe Danone/Comisia, T‑38/02, Rec., p. II‑4407, punctul 215).

      64      Pe de altă parte, activitățile pe care le presupun practicile și acordurile anticoncurențiale se desfășoară de obicei în mod
         clandestin, reuniunile se țin în secret și documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Rezultă de aici că, chiar
         în cazul în care Comisia descoperă înscrisuri ce atestă în mod explicit un contact nelegal între operatori, de regulă, acestea
         nu vor fi decât fragmentare și disparate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții.
         În consecință, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă din
         anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada
         încălcării normelor de concurență. În consecință, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial
         trebuie să fie dedusă din anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații
         coerente, dovada încălcării normelor de concurență (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia,
         C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctele 55-57, și Hotărârea Curții
         din 25 ianuarie 2007, Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia, C‑403/04 P și C‑405/04 P, Rep., p. I‑729, punctul
         51).

      65      În speță, trebuie să se arate că participarea Stomil la înțelegerea în cauză nu a fost reținută decât pentru reuniunea ilicită
         din 15 și 16 noiembrie 1999 care a avut loc la Frankfurt.

      66      În această privință, mai precis, Comisia reține desfășurarea unei reuniuni în cadrul înțelegerii, cu ocazia reuniunii oficiale
         a Asociației Europene a Cauciucului Sintetic, în „seara și noaptea de 16 noiembrie 1999” [considerentul (212) al deciziei
         atacate]. Această reuniune ilicită i‑ar fi implicat pe domnii P. (Bayer), F., N., V. (Dow), L. (Stomil), L. (EniChem) și T.
         (Tavorex). Persoanele în cauză s‑ar fi întâlnit mai întâi în barul unui hotel, înainte de a închiria o sală de reuniuni [considerentul
         (202) al deciziei atacate].

      67      Cu titlu prealabil, trebuie să fie respinse argumentele Comisiei potrivit cărora contestarea de către Stomil a prezenței domnului
         L. (Stomil) în seara zilei de 16 noiembrie la Frankfurt ar fi inadmisibilă, ca și documentele depuse la dosar în această privință.
         Astfel, trebuie să se considere că Stomil nu face decât să conteste în fața Tribunalului obiecția reținută în privința sa
         în decizia atacată. În plus, rezultă din elementele depuse la dosar că Stomil a contestat întotdeauna, în cursul procedurii
         administrative, participarea sa la reuniunea ilicită. În orice caz, și din motivele expuse în continuare, trebuie să se arate
         că documentele în cauză nu sunt relevante pentru pronunțarea cu privire la litigiu, după cum susține de altfel Comisia în
         înscrisurile sale.

      68      Pe fond, în primul rând, din elementele depuse la dosar rezultă că, astfel cum susține Stomil, domnul P. (Bayer) nu era prezent
         la Frankfurt în seara zilei de 16 noiembrie 1999. Comisia recunoaște acest fapt.

      69      În al doilea rând, trebuie să se arate că decizia atacată conține mai multe contradicții cu privire la momentul exact la care
         a avut loc reuniunea ilicită în cauză. Astfel, Comisia vizează, în considerentul (212) al deciziei atacate, „seara și […]
         noaptea de 16 noiembrie 1999” pe baza declarației Dow. Comisia reține de asemenea, în considerentul (297) al deciziei atacate,
         că reuniunea ilicită în cauză ar fi avut loc în „noaptea dintre 15 și 16 noiembrie 1999”. Pe de altă parte, secțiunea 4.3.8
         din decizia atacată are în vedere datele de 15 și 16 noiembrie 1999. În sfârșit, dispozitivul acesteia din urmă reține data
         de 16 noiembrie 1999 pentru a stabili începutul încălcării în privința Stomil.

      70      În al treilea rând, mai multe elemente materiale indică de asemenea contradicții în ceea ce privește data presupusă a reuniunii
         ilicite în cauză și celelalte explicații posibile oferite de Comisie. Astfel, nota de cheltuieli a domnului P. (Bayer), privind
         printre altele o plată efectuată la barul hotelului, în cuantum de 84,5 DEM, menționează data de 15 noiembrie 1999. În schimb,
         plata chiriei unei săli de reuniuni, în cuantum de 436 DEM, a fost înregistrată la 16 noiembrie 1999. Pe de altă parte, notele
         olografe ale domnului N. (Dow) menționează numai data de 16 noiembrie 1999. În sfârșit, declarația Dow reprodusă în considerentul
         (202) al deciziei atacate precizează că reuniunea ilicită ar fi avut loc după reuniunea oficială a Asociației Europene a Cauciucului
         Sintetic, care s‑a desfășurat în dimineața zilei de 16 noiembrie.

      71      În al patrulea rând, declarația Dow reprodusă în considerentul (202) al deciziei atacate indică faptul că domnii P. (Bayer),
         F., N., V. (Dow), L. (Stomil), L. (EniChem) și T. (Tavorex) s‑ar fi întâlnit în barul hotelului, înainte de a închiria o sală
         de reuniuni. Or, nota de cheltuieli a domnului P., privind consumațiile plătite la barul menționat, pe care Comisia o invocă
         în înscrisurile sale, menționează de asemenea prezența secretarului general de la acel moment al Asociației Europene a Cauciucului
         Sintetic (doamna C.). Cu toate acestea, din considerentele (95) și (115) ale deciziei atacate rezultă că acest secretar general
         nu a participat niciodată la reuniunile în cadrul înțelegerii. Prin urmare, nu se poate deduce că domnul L. (Stomil), prin
         simplul fapt al participării sale la întâlnirea din barul hotelului, ar fi participat la o reuniune ilicită.

      72      În al cincilea rând, în ceea ce privește notele olografe ale domnului N. (Dow), este cert că răspunderea Stomil nu a fost
         reținută de Comisie în privința înțelegerii referitoare la CB. Partea din notele olografe ale domnului N. privind CB nu poate,
         prin urmare, să aibă forță probantă în privința Stomil. În legătură cu partea din notele olografe ale domnului N. care privește
         CSB, trebuie să se arate că, în afară de producătorii implicați în înțelegere, alți producători care nu fac parte din înțelegere
         sunt menționați ca furnizori ai anumitor clienți. În aceste condiții particulare, nu se poate exclude ca estimări ale livrărilor
         să fi fost realizate numai între anumiți producători, fără a fi posibil să se determine cu precizie dacă Stomil făcea parte
         dintre aceștia, ținând cont în special de contradicțiile care există în ceea ce privește data presupusă a reuniunii ilicite
         în cauză.

      73      Ținând cont de coroborarea tuturor acestor elemente specifice în prezenta cauză, Tribunalul consideră că există o îndoială
         cu privire la participarea Stomil la o reuniune ilicită, la Frankfurt, la 15 și 16 noiembrie 1999. Această îndoială trebuie
         să fie interpretată în favoarea Stomil.

      74      În aceste condiții, Tribunalul consideră că elementele în privința Stomil reproduse în partea din decizia atacată privind
         reuniunile în cadrul înțelegerii nu sunt suficiente pentru a concluziona că această întreprindere a participat la acordurile
         ilicite în cauză.

      75      Elementele menționate în partea din decizia atacată privind descrierea înțelegerii (secțiunea 4.2 din decizia atacată) nu
         pot infirma această concluzie.

      76      În această privință, Tribunalul consideră că, deși unele elemente prezentate în secțiunea 4.2 din decizia atacată pot avea
         o anumită valoare probantă, în special declarația generală a Bayer vizată în considerentul (156) al deciziei atacate, acestea
         nu sunt suficiente, având în vedere elementele specifice indicate anterior cu privire la reuniunile în cadrul înțelegerii
         și îndoiala care trebuie să fie interpretată în favoarea reclamantei, pentru a justifica constatarea existenței unei încălcări
         din partea Stomil.

      77      Având în vedere ansamblul acestor elemente, și în cadrul unei aprecieri globale a lor, Tribunalul consideră că, prin reținerea
         participării Stomil la înțelegere, Comisia a săvârșit o eroare.

      78      În consecință, se impune anularea deciziei atacate în ceea ce privește Stomil, fără a fi necesară examinarea celorlalte motive
         invocate în susținerea acțiunii, în special a problemei relațiilor dintre comitenți și intermediari în cadrul încălcărilor
         normelor de concurență, și nici a cererii de măsuri de organizare a procedurii formulate de reclamantă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      79      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor
         de judecată, conform concluziilor Stomil.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera întâi)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează Decizia Comisiei C(2006) 5700 final din 29 noiembrie 2006 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al
            articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/F/38.638 – Cauciuc butadienic și cauciuc stiren‑butadienic fabricat prin
            polimerizare în emulsie) în măsura în care aceasta vizează Trade‑Stomil sp. z o.o.
      2)      Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.

               Dehousse

               Wiszniewska‑Białecka

               Wahl

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 iulie 2011.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.