title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 11 iunie 2015.#Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG împotriva Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung.#Cerere de decizie preliminară formulată de Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen.#Trimitere preliminară – Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Articolul 3 alineatul (1) – Termen de prescripție – Dies a quo – Abateri repetate – Întreruperea prescripției – Condiții – Autoritate competentă – Persoană în cauză – Act cu privire la cercetarea sau la urmărirea în justiție a abaterii – Perioadă egală cu dublul termenului de prescripție.#Cauza C-52/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      11 iunie 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene — Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 — Articolul 3 alineatul (1) — Termen de prescripție — Dies a quo — Abateri repetate — Întreruperea prescripției — Condiții — Autoritate competentă — Persoană în cauză — Act cu privire la cercetarea sau la urmărirea în justiție a abaterii — Perioadă egală cu dublul termenului de prescripție”
      În cauza C‑52/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein‑Westfalen (Germania), prin decizia din 17 ianuarie 2014, primită de Curte la 4 februarie 2014, în procedura

         Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG

      împotriva

         Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, doamna K. Jürimäe (raportor), domnii J. Malenovský și M. Safjan și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: domnul K. Malacek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 ianuarie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG, de D. Ehle, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung, de W. Wolski și de J. Jakubiec, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elen, de I. Chalkias, de E. Leftheriotou și de O. Tsirkinidou, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de P. Rossi și de G. von Rintelen, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG (denumită în continuare „Pfeifer & Langen”), pe de o parte, și Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (Oficiul Federal pentru Agricultură și Alimentație, denumit în continuare „BLE”), pe de altă parte, în legătură cu restituirea unor rambursări ale unor cheltuieli de depozitare care ar fi fost primite în mod nejustificat de Pfeifer & Langen în detrimentul intereselor financiare ale Uniunii Europene.

         Cadrul juridic

         Regulamentul (CEE) nr. 1998/78

               3

               Articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 1998/78 al Comisiei din 18 august 1978 de stabilire a normelor de aplicare a sistemului de compensare a cheltuielilor de depozitare în sectorul zahărului (JO L 231, p. 5), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 1714/88 al Comisiei din 13 iunie 1988 (JO L 152, p. 23, Ediție specială, 03/vol. 6, p. 240, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1998/78”), prevede:
               „Orice persoană îndreptățită la rambursare comunică cel mai târziu la data de 15 a fiecărei luni statului membru în cauză:

                        (a)

                        totalitatea cantităților în greutate netă de zahăr și de sirop care beneficiază de rambursare care se află în stoc la ora 24 a ultimei zile a lunii precedente celei a comunicării;

                  […]” [traducere neoficială]

         Regulamentul nr. 2988/95

               4

               Considerentele al treilea‑al cincilea ale Regulamentului nr. 2988/95 au următorul cuprins:
               „[…] trebuie combătute în toate domeniile acțiunile de natură să afecteze interesele financiare ale [Uniunii];
               […] eficiența combaterii fraudei care afectează interesele financiare ale [Uniunii] impune adoptarea unui cadru legal comun tuturor domeniilor ce fac obiectul politicilor [Uniunii];
               […] în conformitate cu prezentul regulament, normele sectoriale conțin dispoziții cu privire la abateri, precum și la măsurile și sancțiunile administrative pentru sancționarea acestora;”.

               5

               Articolul 1 din acest regulament are următorul cuprins:
               „(1)   În scopul protejării intereselor financiare ale [Uniunii], se adoptă prin prezenta o reglementare generală privind controalele uniforme, măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul [Uniunii].
               (2)   Constituie abatere orice încălcare a unei dispoziții de drept [al Uniunii], ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic, care poate sau ar putea prejudicia bugetul general al [Uniunii] sau bugetele gestionate de [aceasta], fie prin diminuarea sau pierderea veniturilor acumulate din resurse proprii, colectate direct în numele [Uniunii], fie prin cheltuieli nejustificate.”

               6

               Articolul 3 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:
               „Termenul de prescripție a acțiunii este de patru ani de la săvârșirea abaterii menționate la articolul 1 alineatul (1). Cu toate acestea, normele sectoriale pot să prevadă un termen mai scurt, care nu poate fi însă mai mic de trei ani.
               În cazul unor abateri continue sau repetate, termenul de prescripție curge din ziua în care încetează săvârșirea abaterii respective. […]
               Termenul de prescripție este întrerupt de orice act al unei autorități competente, adus la cunoștința persoanei în cauză, cu privire la cercetarea sau urmărirea în justiție a abaterii respective. Termenul de prescripție începe să curgă din nou după fiecare act de întrerupere.
               Cu toate acestea, prescripția devine efectivă cel mai târziu la data la care expiră o perioadă egală cu dublul termenului de prescripție, fără ca autoritatea competentă să fi impus o sancțiune, cu excepția cazului în care acțiunea administrativă este suspendată în conformitate cu articolul 6 alineatul (1).”

               7

               Potrivit articolului 4 alineatele (1) și (4) din același regulament:
               „(1)   Ca regulă generală, orice abatere atrage după sine retragerea avantajului obținut nejustificat:

                        —

                        prin obligația de a vărsa sumele datorate sau de a rambursa sumele primite nejustificat;

                  […]
               (4)   Măsurile prevăzute în acest articol nu sunt considerate sancțiuni.”

               8

               Articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 are următorul cuprins:
               „Fără a aduce atingere măsurilor și sancțiunilor administrative comunitare adoptate în baza normelor sectoriale existente la data intrării în vigoare a prezentului regulament, impunerea de sancțiuni financiare, cum ar fi amenzile administrative, poate fi suspendată printr‑o decizie a autorității competente dacă pentru aceleași fapte împotriva persoanei în cauză a fost inițiată o acțiune penală. Suspendarea acțiunii administrative suspendă termenul de prescripție prevăzut la articolul 3.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               Din decizia de trimitere reiese că Pfeifer & Langen, o întreprindere de prelucrare a zahărului, a beneficiat de rambursarea cheltuielilor de depozitare a zahărului alb, în cadrul organizării comune a piețelor zahărului, pentru anii de comercializare 1987/1988-1996/1997.

               10

               La 9 octombrie 1997, Pfeifer & Langen a făcut obiectul unui control efectuat de autoritățile vamale germane în urma căruia s‑a constatat că aceasta omisese să menționeze, în cererile sale de rambursare a cheltuielilor de depozitare pentru aceiași ani de comercializare, unele cantități de zahăr produse în plus față de cotele de producție, și anume zahărul C, astfel încât a solicitat și a obținut mai multe rambursări nejustificate. În urma acestui control, a fost inițiată o procedură de cercetare penală de către Ministerul Public german împotriva responsabililor Pfeifer & Langen pentru fraudă fiscală și fraudă privind subvențiile pentru depozitarea zahărului.

               11

               În cadrul acestei cercetări, a fost instituită o comisie specială a serviciului de anchete vamale, constituită din reprezentanți ai diferitor instituții cu atribuții în acest sens, printre care BLE. În luna octombrie 1999, această comisie specială a ridicat, în vederea evaluării, documente care aparțineau societății Pfeifer & Langen referitoare la anii de comercializare 1987/1988-1996/1997. Pe de altă parte, în cursul anului 2000, comisia respectivă a audiat ca martori mai mulți angajați ai acestei societăți.

               12

               În luna februarie 2002, BLE a întocmit un raport final asupra fraudei privind subvențiile (denumit în continuare „raportul final”). Acest raport a concluzionat în special că faptele constatate de comisia specială dovedesc că sumele au fost solicitate și obținute în mod nejustificat de Pfeifer & Langen în temeiul rambursării cheltuielilor de depozitare a zahărului alb pentru anii de comercializare 1987/1988-1996/1997.

               13

               Prin Decizia din 30 ianuarie 2003, BLE a anulat în parte, în temeiul raportului final, deciziile privind calcularea rambursărilor cheltuielilor de depozitare pentru lunile iulie 1988-iunie 1989 și a impus societății Pfeifer & Langen restituirea sumelor primite nejustificat. În aceste condiții, Pfeifer & Langen a formulat o reclamație în fața BLE, invocând în special prescrierea abaterilor care îi erau reproșate pentru anul de comercializare 1988/1989.

               14

               În cursul anului 2004, autoritățile vamale au renunțat la urmărirea în justiție privind frauda fiscală, ca urmare a unui acord amiabil încheiat cu Pfeifer & Langen.

               15

               Prin Decizia din 4 octombrie 2006, BLE a admis în parte reclamația formulată de Pfeifer & Langen și, în consecință, a redus sumele care trebuiau restituite. Acest oficiu a considerat, cu toate acestea, că abaterile privind anul de comercializare 1988/1989 nu erau prescrise, întrucât termenul de patru ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 a fost întrerupt de diferite acte de cercetare sau de urmărire în justiție privind aceleași abateri, astfel cum acestea au fost adoptate de comisia specială a autorităților vamale și de Ministerul Public. Pe de altă parte, BLE a apreciat că actele săvârșite de Pfeifer & Langen trebuiau considerate abateri repetate, astfel încât termenul de prescripție nu a început să curgă decât de la ultima abatere constatată, în cursul anului 1997.

               16

               La 7 noiembrie 2006, Pfeifer & Langen a formulat o acțiune împotriva acestei ultime decizii a BLE în fața Verwaltungsgericht Köln (Tribunalul Administrativ din Köln). Prin acțiunea formulată, această societate a susținut, printre altele, că, în ceea ce privește abaterile care îi erau reproșate pentru anul de comercializare 1988/1989, termenul de prescripție de opt ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 expirase în luna iulie 1997, fără să fi fost aplicată o sancțiune împotriva acesteia înainte de expirarea respectivă.

               17

               Întrucât Verwaltungsgericht Köln a respins acțiunea formulată de Pfeifer & Langen în ceea ce privește prescrierea urmăririlor în justiție, societatea menționată a formulat apel în fața instanței de trimitere.

               18

               Potrivit acestei ultime instanțe, soluționarea apelului formulat de Pfeifer & Langen depinde de interpretarea normelor privind termenul de prescripție prevăzute la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95.

               19

               În aceste condiții, Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein‑Westfalen (Tribunalul Superior Administrativ al Landului Renania de Nord‑Westfalia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                                 a)

                                 În ceea ce privește întreruperea termenului de prescripție, «autoritatea competentă», în sensul dispozițiilor articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, este cea care răspunde de faza de cercetare sau de urmărire în justiție, indiferent dacă ea este cea care a acordat mijloacele financiare?

                                 b)

                                 Actul de cercetare sau de urmărire în justiție trebuie să fie orientat spre adoptarea unei măsuri sau a unei sancțiuni administrative?

                        2)

                        «Persoana în cauză», în sensul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, poate fi și un angajat al unei întreprinderi care a fost audiat ca martor?

                        3)

                                 a)

                                 «[O]rice act […] adus la cunoștința persoanei în cauză, cu privire la cercetarea sau la urmărirea în justiție a abaterii respective» [articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95], trebuie să fie o eroare concretă a producătorului de zahăr la calculul producției de zahăr (ansambluri de situații), care în mod normal este prezumată sau constatată doar în cadrul unei verificări efectuate legal în cazul unei organizări a piețelor?

                                 b)

                                 Un raport de încheiere a unei verificări sau care evaluează rezultatul verificării, în cadrul căruia nu se formulează întrebări privind anumite ansambluri de situații, poate constitui de asemenea «un act de cercetare» adus la cunoștința persoanei în cauză?

                        4)

                                 a)

                                 Noțiunea «abateri repetate», în sensul articolului (3) alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, impune ca între actele sau omisiunile calificate ca abateri să existe un raport cronologic strâns, pentru a putea fi apreciate ca o «repetare»?

                                 b)

                                 În caz afirmativ: acest raport cronologic strâns dispare printre altele prin faptul că, în cadrul unui an de comercializare a zahărului, abaterea la determinarea unei cantități de zahăr se săvârșește numai o dată și se repetă doar în următorul an de comercializare sau în unul ulterior?

                        5)

                        «Elementul repetării», în sensul articolului (3) alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, poate înceta din cauză că, având în vedere complexitatea situației de fapt, autoritatea competentă nu a verificat întreprinderea sau nu a verificat‑o regulat ori aprofundat?

                        6)

                        La ce moment începe să curgă dublul termenului de prescripție de opt ani în sensul articolului (3) alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 în cazul unor abateri continue sau repetate? Acest termen de prescripție începe să curgă la sfârșitul fiecărei acțiuni calificate ca abatere [articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din acest regulament] sau la finalul ultimei acțiuni calificate ca abatere [articolul 3 alineatul (1) al doilea paragraf din regulamentul menționat]?

                        7)

                        Dublul termenului de prescripție de opt ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 poate fi întrerupt prin acțiuni de cercetare sau de urmărire în justiție ale autorității competente?

                        8)

                        În cazul unor ansambluri de fapte diferite care influențează aprecierea subvențiilor, termenele de prescripție care trebuie calculate în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 se vor determina separat, în funcție de fiecare ansamblu de fapte (abateri)?

                        9)

                        Curgerea dublului termenului de prescripție în sensul articolului 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 depinde de cunoașterea abaterilor respective de către autorități?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Observații introductive

               20

               În primul rând, trebuie amintit că Regulamentul nr. 2988/95 introduce, conform articolului 1, o „reglementare generală privind controalele uniforme, măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul [Uniunii]”, și aceasta, astfel cum reiese din cel de al treilea considerent al regulamentului menționat, pentru a „combate în toate domeniile acțiunile de natură să afecteze interesele financiare ale [Uniunii]” (a se vedea Hotărârea Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, punctul 31, Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, C‑278/07-C‑280/07, EU:C:2009:38, punctul 20, precum și Hotărârea Pfeifer & Langen, C‑564/10, EU:C:2012:190, punctul 36).

               21

               În acest cadru, articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 stabilește un termen de prescripție a acțiunii de patru ani de la săvârșirea abaterii sau, în cazul unor abateri continue sau repetate, din ziua în care încetează săvârșirea abaterii. Cu toate acestea, potrivit dispoziției amintite, normele sectoriale pot să prevadă un termen mai scurt, care nu poate fi însă mai mic de trei ani.

               22

               Întrucât normele sectoriale relevante în cauza principală, constituite din normele Uniunii privind compensarea cheltuielilor de depozitare în sectorul zahărului și în special din Regulamentul nr. 1998/78, nu cuprind dispoziții speciale în materie de prescripție, trebuie să se aplice termenul de patru ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95.

               23

               Acest termen este aplicabil atât abaterilor care conduc la aplicarea unei sancțiuni administrative, în sensul articolului 5 din acesta, cât și abaterilor, precum cele în discuție în litigiul principal, care fac obiectul unei măsuri administrative constând în retragerea avantajului obținut în mod nejustificat, conform articolului 4 din regulamentul menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, punctele 33 și 34, Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, C‑278/07-C‑280/07, EU:C:2009:38, punctul 22, precum și Hotărârea Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, punctul 45).

               24

               În al doilea rând, trebuie amintit că termenul prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 urmărește să asigure securitatea juridică a agenților economici (a se vedea în acest sens Hotărârea Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, punctul 40, precum și Hotărârea SGS Belgium și alții, C‑367/09, EU:C:2010:648, punctul 68). Astfel, aceștia trebuie să poată stabili, dintre operațiunile lor, pe cele care sunt definitiv împlinite și pe cele care pot face obiectul unor acțiuni.

               25

               Acestea sunt considerațiile în lumina cărora trebuie să se răspundă la întrebările adresate de instanța de trimitere.

         Cu privire la prima întrebare litera a)

               26

               Prin intermediul primei întrebări litera a), instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că noțiunea „autoritate competentă”, în sensul acestei dispoziții, trebuie interpretată ca fiind autoritatea care are competența, în temeiul dreptului național, de a atribui sau de a recupera sumele primite în mod nejustificat în detrimentul intereselor financiare ale Uniunii.

               27

               În această privință, din dosarul prezentat Curții reiese că, în temeiul dreptului german, BLE este competent pentru rambursarea cheltuielilor de depozitare și pentru recuperarea rambursărilor primite în mod nejustificat, în timp ce autoritățile vamale au competența de verificare în materie de fraudă privind rambursarea cheltuielilor de depozitare. Aceste ultime autorități ar fi adoptat astfel cea mai mare parte a actelor cu privire la cercetarea sau la urmărirea în justiție a abaterilor în discuție în litigiul principal.

               28

               În acest cadru, Pfeifer & Langen apreciază că numai BLE trebuie considerat în speță „autoritate competentă”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, întrucât este singurul care dispune de puterea de acordare și de recuperare a rambursărilor cheltuielilor de depozitare. Ar rezulta că actele de cercetare sau de urmărire în justiție adoptate de autoritățile vamale nu ar fi avut ca efect întreruperea prescripției în ceea ce privește cauza principală.

               29

               Trebuie amintit că, potrivit articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, termenul de prescripție este întrerupt de orice act al unei autorități competente, adus la cunoștința persoanei în cauză, cu privire la cercetarea sau la urmărirea în justiție a abaterii respective.

               30

               În lumina acestui mod de redactare, este necesar să se constate că noțiunea „autoritate competentă”, în sensul acestei dispoziții, desemnează autoritatea care are competența de a adopta actele de cercetare sau de urmărire în justiție în discuție.

               31

               În schimb, nimic din textul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 nu lasă să se înțeleagă că această autoritate trebuie să fie aceeași cu cea competentă să atribuie sau să recupereze sumele primite în mod nejustificat în detrimentul intereselor financiare ale Uniunii.

               32

               În această privință, trebuie subliniat că, în lipsa unor norme de drept al Uniunii, fiecare stat membru are competența de a desemna autoritățile competente, în temeiul dreptului național, pentru adoptarea actelor de cercetare sau de urmărire în justiție a abaterilor, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2988/95. În consecință, statele membre sunt libere să acorde puterea de a exercita acțiunea privind abaterile unei alte autorități decât cea care acordă sau recuperează, în speță, rambursarea cheltuielilor de depozitare, cu condiția ca aceste state membre să nu aducă atingere, cu această ocazie, aplicării efective a dreptului Uniunii.

               33

               Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la prima întrebare litera a) că articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că noțiunea „autoritate competentă”, în sensul acestei dispoziții, trebuie înțeleasă ca fiind autoritatea care are competența, în temeiul dreptului național, de a adopta actele de cercetare sau de urmărire în justiție în discuție, această autoritate putând fi diferită de cea care acordă sau recuperează sumele primite în mod nejustificat în detrimentul intereselor financiare ale Uniunii.

         Cu privire la a doua întrebare

               34

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că actele cu privire la cercetarea sau la urmărirea în justiție a unei abateri au fost aduse la cunoștința „persoanei în cauză”, în sensul dispoziției amintite, atunci când, aceasta din urmă fiind o persoană juridică, actele respective au fost comunicate unor angajați ai persoanei în cauză în cadrul audierii lor ca martori.

               35

               În această privință, instanța de trimitere arată că mai mulți angajați ai Pfeifer & Langen au fost audiați ca martori în cursul procedurii de verificare inițiate împotriva acesteia din urmă. În acest cadru, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă este suficient, pentru întreruperea termenului de prescripție a acțiunii care vizează abaterile în discuție în litigiul principal, ca actele de cercetare sau de urmărire să fie aduse la cunoștința acestor persoane.

               36

               Mai întâi, trebuie arătat că din modul de redactare a articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 reiese că noțiunea „persoană în cauză” desemnează agentul economic suspectat că a săvârșit abaterile care fac obiectul cercetării sau al urmăririi în justiție, și anume, în speță, Pfeifer & Langen.

               37

               În continuare, este necesar să se constate că Regulamentul nr. 2988/95 nu prevede norme speciale privind modalitățile în care un „act de cercetare sau de urmărire în justiție”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din acest regulament, trebuie adus la cunoștința persoanei în cauză.

               38

               Această condiție trebuie considerată îndeplinită atunci când un ansamblu de elemente factuale permit să se concluzioneze că actele de cercetare sau de urmărire în justiție vizate au fost aduse efectiv la cunoștința persoanei în cauză. În ceea ce privește o persoană juridică, această condiție este îndeplinită dacă actul a fost adus efectiv la cunoștința unei persoane al cărei comportament poate fi atribuit, în conformitate cu dreptul național, acestei persoane juridice, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.

               39

               Având în vedere toate considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că actele cu privire la cercetarea sau la urmărirea în justiție a unei abateri au fost aduse la cunoștința „persoanei în cauză”, în sensul acestei dispoziții, atunci când un ansamblu de elemente factuale permit să se concluzioneze că actele de cercetare sau de urmărire în justiție vizate au fost aduse efectiv la cunoștința persoanei în cauză. În ceea ce privește o persoană juridică, această condiție este îndeplinită dacă actul a fost adus efectiv la cunoștința unei persoane al cărei comportament poate fi atribuit, în conformitate cu dreptul național, acestei persoane juridice, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.

         Cu privire la prima întrebare litera b) și la a treia întrebare

               40

               Prin intermediul primei întrebări litera b) și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat, pe de o parte, în sensul că un act trebuie să vizeze o abatere concretă săvârșită de agentul economic, precum și adoptarea unei măsuri sau a unei sancțiuni administrative pentru a fi calificată drept „act de cercetare sau de urmărire în justiție”, în sensul acestei dispoziții, și, pe de altă parte, dacă un raport precum raportul final în discuție în litigiul principal, care evaluează rezultatele unei verificări privind suspectarea săvârșirii unor abateri, fără a adresa o cerere de informații suplimentare persoanei în cauză privind operațiunile vizate, poate constitui un astfel de act.

               41

               În ceea ce privește noțiunea „act de cercetare sau de urmărire în justiție”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, Curtea a statuat deja că un termen de prescripție precum cel prevăzut de această dispoziție îndeplinește funcția de asigurare a securității juridice și că o astfel de funcție nu ar fi pe deplin realizată dacă acest termen ar putea fi întrerupt prin orice act de control de ordin general al administrației naționale care nu are nicio legătură cu bănuieli privind abateri legate de operațiuni identificate cu suficientă precizie (a se vedea Hotărârea SGS Belgium și alții, C‑367/09, EU:C:2010:648, punctul 68).

               42

               În schimb, atunci când autoritățile naționale transmit unei persoane un raport prin care se evidențiază o abatere la care aceasta ar fi contribuit în legătură cu o anumită operațiune, îi solicită informații suplimentare privind această operațiune sau îi aplică o sancțiune în legătură cu operațiunea respectivă, aceste autorități adoptă acte suficient de precise cu privire la cercetarea sau la urmărirea în justiție a abaterii în sensul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 (Hotărârea SGS Belgium și alții, C‑367/09, EU:C:2010:648, punctul 69, precum și Hotărârea Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C‑465/10, EU:C:2011:867, punctul 61).

               43

               Rezultă că un act trebuie să identifice cu suficientă precizie operațiunile în legătură cu care există bănuieli privind săvârșirea unor abateri pentru a constitui un „act de cercetare sau de urmărire în justiție”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95. Această cerință de precizie nu impune totuși ca actul respectiv să menționeze posibilitatea aplicării unei sancțiuni sau a unei măsuri administrative speciale.

               44

               Instanța de trimitere subliniază, cu toate acestea, că Hotărârile SGS Belgium și alții (C‑367/09, EU:C:2010:648) și Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre (C‑465/10, EU:C:2011:867) ar putea fi interpretate ca presupunând că un raport precum raportul final în discuție în litigiul principal ar trebui să cuprindă în mod necesar o cerere de informații suplimentare adresată persoanei în cauză pentru a constitui un „act de cercetare sau de urmărire în justiție”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95.

               45

               În această privință, este necesar să se arate că, în aceste hotărâri, Curtea s‑a limitat să enumere, cu titlu exemplificativ, actele pentru care se poate considera că identifică suficient de precis operațiunile în legătură cu care există bănuieli privind săvârșirea unor abateri.

               46

               Rezultă că un raport precum raportul final în discuție în litigiul principal poate fi considerat un „act de cercetare sau de urmărire în justiție”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, dacă identifică suficient de precis operațiunile în legătură cu care există bănuieli privind săvârșirea unor abateri, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere, și aceasta chiar și atunci când nu ar cuprinde o cerere de informații suplimentare adresată persoanei în cauză.

               47

               Ținând seama de cele care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare litera b) și la a treia întrebare că articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că un act trebuie să identifice cu suficientă precizie operațiunile în legătură cu care există bănuieli privind săvârșirea unor abateri pentru a constitui un „act de cercetare sau de urmărire în justiție”, în sensul acestei dispoziții. Cerința de precizie amintită nu impune, totuși, ca actul respectiv să menționeze posibilitatea aplicării unei sancțiuni sau a unei măsuri administrative speciale. Instanța de trimitere trebuie să verifice dacă raportul în discuție în litigiul principal îndeplinește această condiție.

         Cu privire la a patra și la o opta întrebare

               48

               Prin intermediul celei de a patra și al celei de a opta întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat, pe de o parte, în sensul că mai multe abateri trebuie să fie legate printr‑un raport cronologic strâns pentru a fi considerate ca reprezentând o „abatere repetată”, în sensul acestei dispoziții, și, pe de altă parte, în sensul că abaterile privind calcularea cantităților de zahăr depozitate de producător, care au avut loc în cursul unor ani de comercializare diferiți, determinând declarări eronate ale cantităților respective de către același producător și, din această cauză, plata sumelor primite în mod nejustificat în temeiul rambursării cheltuielilor de depozitare, pot constitui o „abatere repetată”, în sensul dispoziției menționate.

               49

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, o abatere este „continuă sau repetată” în sensul articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 atunci când este comisă de un operator care obține avantaje economice dintr‑un ansamblu de operațiuni similare care încalcă aceeași dispoziție a dreptului Uniunii (a se vedea Hotărârea Vonk Dairy Products, C‑279/05, EU:C:2007:18, punctul 41).

               50

               În raport cu această definiție, instanța de trimitere ridică problema, mai întâi, cu privire la necesitatea unui raport cronologic strâns între două sau mai multe abateri pentru ca acestea să constituie o „abatere repetată”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95. În speță, potrivit acestei instanțe, unele dintre operațiunile reproșate reclamantei din litigiul principal nu ar fi avut loc decât în cursul unor ani de comercializare diferiți.

               51

               În această privință, trebuie amintit că, după cum s‑a arătat la punctul 24 din prezenta hotărâre, termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 urmărește să asigure securitatea juridică a operatorilor, aceștia trebuind să poată stabili, dintre operațiunile lor, pe cele care sunt definitiv împlinite și pe cele care pot face obiectul unor acțiuni.

               52

               Or, este necesar să se considere că abaterile nu pot constitui o „abatere repetată”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, dacă ele sunt separate de o perioadă mai mare decât termenul de prescripție de patru ani prevăzut la primul paragraf al aceluiași alineat. Astfel, într‑o asemenea situație, între aceste abateri distincte nu există un raport cronologic suficient de strâns. În lipsa unor acte de cercetare sau de urmărire în justiție ale autorității competente, un operator ar putea, așadar, să considere în mod legitim ca fiind prescrisă prima dintre aceste abateri. În schimb, un asemenea raport cronologic există atunci când durata care separă fiecare abatere de precedenta rămâne mai mică decât respectivul termen de prescripție.

               53

               Cu privire, în continuare, la calificarea abaterilor în discuție în litigiul principal, revine instanței de trimitere sarcina să verifice dacă, în lumina dreptului național referitor la probe aplicabil în cauza principală și atât timp cât nu se aduce atingere eficacității dreptului Uniunii, sunt reunite elementele constitutive ale unei abateri continue sau repetate, amintite la punctul 49 din prezenta hotărâre (a se vedea în acest sens Hotărârea Vonk Dairy Products, C‑279/05, EU:C:2007:18, punctul 43). Totuși, Curtea poate furniza acestei instanțe, în temeiul elementelor cuprinse în decizia de trimitere, elementele de interpretare de natură să permită instanței de trimitere să se pronunțe.

               54

               În această privință, rezultă în special că abaterile reproșate Pfeifer & Langen contribuie, toate, la caracterul eronat al declarațiilor depuse de această societate în ceea ce privește calificarea dată unei părți a producției sale de zahăr alb pentru care solicita rambursarea cheltuielilor de depozitare (cotele A și/sau B în loc de zahăr C). Prin urmare, aceste abateri pot constitui o încălcare repetată a articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1998/78, care impune producătorului de zahăr o obligație de declarare a stocurilor eligibile pentru rambursarea cheltuielilor de depozitare.

               55

               Nu se poate exclude, în consecință, ca abaterile reproșate societății Pfeifer & Langen în cauza principală să constituie în ansamblul lor o „abatere repetată”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, aspect care trebuie verificat, cu toate acestea, de instanța de trimitere.

               56

               Având în vedere considerațiile ce precedă, trebuie să se răspundă la a patra și la a opta întrebare că articolul 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că, în ceea ce privește raportul cronologic prin care abaterile trebuie să fie legate pentru a constitui o „abatere repetată” în sensul acestei dispoziții, se impune numai ca durata care separă fiecare abatere de precedenta să rămână inferioară termenului de prescripție prevăzut la primul paragraf al aceluiași alineat. Abateri precum cele în discuție în litigiul principal, privind calcularea cantităților de zahăr depozitate de producător, care au avut loc în cursul unor ani de comercializare diferiți, determinând declarări eronate ale cantităților respective de către același producător și, din această cauză, plata sumelor primite în mod nejustificat în temeiul rambursării cheltuielilor de depozitare, constituie, în principiu, o „abatere repetată”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.

         Cu privire la a cincea întrebare

               57

               Prin intermediul celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că este exclusă calificarea unui ansamblu de abateri drept „abatere continuă sau repetată”, în sensul acestei dispoziții, în ipoteza în care autoritățile competente nu au supus persoana în cauză unor controale regulate și aprofundate.

               58

               Potrivit Pfeifer & Langen, BLE nu și‑a îndeplinit obligația de diligență întrucât nu a supus‑o unor controale regulate și aprofundate în cursul anilor de comercializare în discuție în litigiul principal. Ea susține că acest oficiu nu poate, în astfel de împrejurări, să invoce caracterul continuu sau repetat al abaterilor pentru a întârzia prescrierea acțiunii.

               59

               După cum s‑a amintit la punctul 49 din prezenta hotărâre, o „abatere continuă sau repetată”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, se caracterizează numai prin faptul că un operator obține avantaje economice dintr‑un ansamblu de operațiuni similare care încalcă aceeași dispoziție a dreptului Uniunii.

               60

               Rezultă că noțiunea se întemeiază pe criterii obiective, proprii acestei categorii de abateri, și independente de comportamentul administrației naționale față de operatorul în cauză. În special, calificarea unui ansamblu de abateri drept „abatere continuă sau repetată”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, nu poate depinde de faptul că autoritățile competente au supus sau nu au supus persoana în cauză unor controale regulate și aprofundate.

               61

               Având în vedere considerațiile ce precedă, trebuie să se răspundă la a cincea întrebare că articolul 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că nu este exclusă calificarea unui ansamblu de abateri drept „abatere continuă sau repetată”, în sensul acestei dispoziții, în ipoteza în care autoritățile competente nu au supus persoana în cauză unor controale regulate și aprofundate.

         Cu privire la a șasea și la a noua întrebare

               62

               Prin intermediul celei de a șasea și al celei de a noua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că termenul prevăzut la acest paragraf curge, în materia abaterilor continue sau repetate, din ziua în care ultima abatere a încetat, din ziua în care fiecare dintre diferitele abateri repetate a fost săvârșită sau din ziua în care autoritățile naționale competente au avut cunoștință de aceste abateri.

               63

               Mai întâi, atât din modul de redactare, cât și din economia articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 rezultă că această dispoziție impune, la al patrulea paragraf, o limită absolută care se aplică prescripției acțiunii cu privire la o abatere, prescripția devenind efectivă cel mai târziu la data la care expiră o perioadă egală cu dublul celei prevăzute la primul paragraf al aceleiași dispoziții, fără ca autoritatea competentă să fi impus o sancțiune, cu excepția cazului în care acțiunea administrativă a fost suspendată în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din acest regulament.

               64

               Termenul prevăzut la al patrulea paragraf al articolului 3 alineatul (1) din regulamentul menționat contribuie astfel la consolidarea securității juridice a agenților economici, în conformitate cu imperativul amintit la punctul 24 din prezenta hotărâre, împiedicând ca prescrierea acțiunii cu privire la o abatere să poată fi întârziată indefinit prin acte de întrerupere repetate.

               65

               În ceea ce privește, în continuare, dies a quo a acestui termen, tot din economia articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 și în special din lipsa unor norme speciale în materie reiese că acest moment de la care începe să curgă termenul trebuie să fie determinat în temeiul primelor două paragrafe ale aceluiași alineat.

               66

               În conformitate cu articolul 3 alineatul (1) al doilea paragraf din acest regulament, în cazul unor abateri repetate, termenul de prescripție curge din ziua în care încetează săvârșirea abaterii. Or, astfel cum s‑a amintit la punctul 49 din prezenta hotărâre, atunci când un operator realizează, în scopul obținerii unui avantaj economic, mai multe operațiuni similare prin care se încalcă aceeași dispoziție a dreptului Uniunii, aceste operațiuni trebuie privite ca formând una și aceeași abatere continuă sau repetată. În consecință, noțiunea „abatere care a încetat”, prevăzută de această dispoziție, trebuie înțeleasă ca referindu‑se la ziua în care a încetat ultima operațiune constitutivă a aceleiași abateri repetate.

               67

               În consecință, data la care autoritățile naționale au luat cunoștință de o abatere nu are efect în privința momentului de la care începe să curgă respectivul termen. Astfel, în plus față de aspectul că nimic din textul articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 nu permite să se deducă o interpretare contrară, trebuie să se sublinieze că revine administrației naționale o obligație generală de diligență cu privire la verificarea legalității plăților pe care le efectuează și care sunt acoperite de bugetul Uniunii, care implică faptul că aceasta trebuie să ia măsuri destinate să remedieze abaterile cu promptitudine (a se vedea în acest sens Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, C‑201/10 și C‑202/10, EU:C:2011:282, punctul 44, precum și Hotărârea Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, punctul 62).

               68

               În aceste condiții, a admite că termenul prevăzut la articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 nu începe să curgă decât din momentul în care administrația a constatat aceste abateri ar putea încuraja o anumită inerție a autorităților naționale în a urmări în justiție abaterile respective, expunând agenții economici, pe de o parte, unei lungi perioade de incertitudine juridică și, pe de altă parte, riscului de a nu mai fi în măsură să facă dovada caracterului legal al operațiunilor în cauză la sfârșitul unei astfel de perioade (a se vedea în acest sens Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, C‑201/10 și C‑202/10, EU:C:2011:282, punctul 45, precum și Hotărârea Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, punctul 62).

               69

               Ținând seama de cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a șasea și la a noua întrebare că articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că termenul prevăzut la acest alineat începe să curgă, în cazul unei abateri continue sau repetate, din ziua în care aceasta a încetat, indiferent de data la care administrația națională a luat cunoștință de abaterea respectivă.

         Cu privire la a șaptea întrebare

               70

               Prin intermediul celei de a șaptea întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că actele de cercetare sau de urmărire în justiție adoptate de autoritatea competentă și aduse la cunoștința persoanei în cauză, în conformitate cu al treilea paragraf al acestui alineat, au ca efect întreruperea termenului prevăzut la al patrulea paragraf al aceluiași alineat.

               71

               Astfel cum s‑a amintit la punctul 63 din prezenta hotărâre, articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 instituie o limită absolută care se aplică prescripției acțiunii cu privire la o abatere, prescripția devenind efectivă cel mai târziu la data la care expiră o perioadă egală cu dublul celei prevăzute la primul paragraf al acestui alineat, fără ca autoritatea competentă să fi impus o sancțiune, cu excepția cazului în care acțiunea administrativă a fost suspendată în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din acest regulament.

               72

               În consecință, în afara acestei ultime ipoteze, actele de cercetare sau de urmărire în justiție adoptate de autoritatea competentă și aduse la cunoștința persoanei în cauză, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul menționat, nu au ca efect întreruperea termenului prevăzut la articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din același regulament.

               73

               Această concluzie este susținută de obiectivul termenului respectiv, care vizează în mod precis, după cum s‑a arătat la punctul 64 din prezenta hotărâre, să împiedice ca prescrierea acțiunii cu privire la o abatere să poată fi întârziată indefinit prin acte de întrerupere repetate.

               74

               Ținând seama de cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a șaptea întrebare că articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că actele de cercetare sau de urmărire în justiție adoptate de autoritatea competentă și aduse la cunoștința persoanei în cauză, în conformitate cu al treilea paragraf al acestui alineat, nu au ca efect întreruperea termenului prevăzut la al patrulea paragraf al aceluiași alineat.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               75

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                           1)

                           Articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene trebuie interpretat în sensul că noțiunea „autoritate competentă”, în sensul acestei dispoziții, trebuie înțeleasă ca fiind autoritatea care are competența, în temeiul dreptului național, de a adopta actele de cercetare sau de urmărire în justiție în discuție, această autoritate putând fi diferită de cea care acordă sau recuperează sumele primite în mod nejustificat în detrimentul intereselor financiare ale Uniunii Europene.

                           2)

                           Articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că actele cu privire la cercetarea sau la urmărirea în justiție a unei abateri au fost aduse la cunoștința „persoanei în cauză”, în sensul acestei dispoziții, atunci când un ansamblu de elemente factuale permit să se concluzioneze că actele de cercetare sau de urmărire în justiție vizate au fost aduse efectiv la cunoștința persoanei în cauză. În ceea ce privește o persoană juridică, această condiție este îndeplinită dacă actul a fost adus efectiv la cunoștința unei persoane al cărei comportament poate fi atribuit, în conformitate cu dreptul național, acestei persoane juridice, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.

                           3)

                           Articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că un act trebuie să identifice cu suficientă precizie operațiunile în legătură cu care există bănuieli privind săvârșirea unor abateri pentru a constitui un „act de cercetare sau de urmărire în justiție”, în sensul acestei dispoziții. Cerința de precizie amintită nu impune, totuși, ca actul respectiv să menționeze posibilitatea aplicării unei sancțiuni sau a unei măsuri administrative speciale. Instanța de trimitere trebuie să verifice dacă raportul în discuție în litigiul principal îndeplinește această condiție.

                           4)

                           Articolul 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că, în ceea ce privește raportul cronologic prin care abaterile trebuie să fie legate pentru a constitui o „abatere repetată” în sensul acestei dispoziții, se impune numai ca durata care separă fiecare abatere de precedenta să rămână inferioară termenului de prescripție prevăzut la primul paragraf al aceluiași alineat. Abateri precum cele în discuție în litigiul principal, privind calcularea cantităților de zahăr depozitate de producător, care au avut loc în cursul unor ani de comercializare diferiți, determinând declarări eronate ale cantităților respective de către același producător și, din această cauză, plata sumelor primite în mod nejustificat în temeiul rambursării cheltuielilor de depozitare, constituie, în principiu, o „abatere repetată”, în sensul articolului 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere.

                           5)

                           Articolul 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că nu este exclusă calificarea unui ansamblu de abateri drept „abatere continuă sau repetată”, în sensul acestei dispoziții, în ipoteza în care autoritățile competente nu au supus persoana în cauză unor controale regulate și aprofundate.

                           6)

                           Articolul 3 alineatul (1) al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că termenul prevăzut la acest alineat începe să curgă, în cazul unei abateri continue sau repetate, din ziua în care aceasta a încetat, indiferent de data la care administrația națională a luat cunoștință de abaterea respectivă.

                           7)

                           Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că actele de cercetare sau de urmărire în justiție adoptate de autoritatea competentă și aduse la cunoștința persoanei în cauză, în conformitate cu al treilea paragraf al acestui alineat, nu au ca efect întreruperea termenului prevăzut la al patrulea paragraf al aceluiași alineat.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din 18 noiembrie 2010. # Architecture, microclimat, énergies douces - Europe et Sud SARL (ArchiMEDES) împotriva Comisiei Europene. # Recurs - Compensarea creanțelor supuse unor ordini juridice diferite - Cerere de rambursare a sumelor plătite - Principiul litis denuntiatio - Dreptul la apărare și dreptul la un proces echitabil. # Cauza C-317/09 P.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 18 noiembrie 2010 – ArchiMEDES/Comisia
      (Cauza C‑317/09 P)
      „Recurs – Compensarea creanțelor supuse unor ordini juridice diferite – Cerere de rambursare a sumelor plătite – Principiul litis denuntiatio – Dreptul la apărare și dreptul la un proces echitabil”
      1.                     Procedură – Motivarea hotărârilor – Întindere (Statutul Curții de Justiție, art. 36) (a se vedea punctele 76-78)
      2.                     Recurs – Motive – Motiv invocat pentru prima oară în cadrul recursului – Inadmisibilitate (a se vedea punctele 88-91)
      3.                     Recurs – Motive – Motivare a unei hotărâri afectată de o încălcare a dreptului Uniunii (a se vedea punctul 105)
      4.                     Recurs – Motive – Motiv întemeiat pe absența unui mecanism de intervenție forțată (a se vedea punctele 121-125)
      5.                     Recurs – Motive – Simplă repetare a motivelor și a argumentelor prezentate în fața Tribunalului – Inadmisibilitate (a se vedea
            punctele 130-134)
      Obiectul

         Recurs declarat împotriva Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță (Camera a cincea) din 10 iunie 2009, ArchiMEDES/Comisia
                  (cauzele conexate T‑396/05 și T‑397/05), prin care Tribunalul a respins acțiunile recurentei având ca obiect, pe de o parte,
                  obținerea anulării deciziilor Comisiei de recuperare a sumelor plătite în cadrul contractului încheiat între aceasta și recurentă
                  și de compensare a creanțelor reciproce și, pe de altă parte, obligarea Comisiei la plata soldului subvenției prevăzute de
                  același contract – Lipsa aplicabilității principiului

               litis denuntiatio
                – Respingerea cererii de angajare a răspunderii solidare a cocontractanților – Încălcarea dreptului la apărare și a dreptului
                  la un proces echitabil

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge recursul.

                  2)

                  	Obligă Architecture, microclimat, énergies douces – Europe et Sud SARL (ArchiMEDES) la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din data de 28 iunie 2006. # Yolande Beau împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza F-39/05.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 10 septembrie 2008.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Contracte de achiziții publice de servicii - Procedură comunitară de cerere de ofertă - Prestare de servicii de dezvoltare, de mentenanță și de asistență a sistemelor informatice financiare ale Direcției Generale Agricultură - Criterii de selecție și de atribuire - Respingerea ofertei unui ofertant - Obligația de motivare - Lipsa unei erori vădite de apreciere - Principiile diligenței și bunei administrări.#Cauza T-59/05.

text:
      Hotãrârea Tribunalului (Camera a treia) din 10 septembrie 2008 – Evropaïki Dynamiki/Comisia
      (Cauza T‑59/05)
      „Contracte de achiziții publice de servicii – Procedură comunitară de cerere de ofertă – Prestare de servicii de dezvoltare, de mentenanță și de asistență a sistemelor informatice financiare ale Direcției Generale
         Agricultură – Criterii de selecție și de atribuire – Respingerea ofertei unui ofertant – Obligația de motivare – Lipsa unei erori vădite de apreciere – Principiile diligenței și bunei administrări”

      1.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Procedură de cerere de ofertă – Criterii de selecție și de atribuire
            [Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 89 și art. 97 alin. (1); Regulamentul nr. 2342/2002 al Comisiei, art. 135-138]
            (a se vedea punctele 48-51)
      2.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Atribuire a unui contract în urma unei cereri de ofertă – Atribuirea
            contractelor – Criterii de atribuire [Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 97 alin. (2); Regulamentul nr. 2342/2002
            al Comisiei, art. 138] (a se vedea punctele 56-59)
      3.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Atribuire a unui contract în urma unei cereri de ofertă – Puterea
            de apreciere a instituțiilor – Control jurisdicțional – Limite (a se vedea punctele 70, 71 și 82)
      4.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Atribuire a unui contract în urma unei cereri de ofertă – Atribuirea
            contractelor (a se vedea punctele 101, 104 și 105)
      5.                     Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Domeniu de aplicare (art. 253 CE) (a se vedea punctele 120-122)
      6.                     Drept comunitar – Principii – Principiul bunei administrări – Obligația de diligență (a se vedea punctele 152 și 153)
      Obiectul

               Cerere de anulare a Deciziei Comisiei din 23 noiembrie 2004 de a nu se reține oferta depusă de reclamantă în cadrul procedurii
                  de cerere de ofertă privind prestarea de servicii de dezvoltare și de mentenanță a sistemelor informatice, precum și a serviciilor
                  de asistență conexe, destinate sistemelor informatice financiare ale Direcției Generale Agricultură și de atribuire a contractului
                  în favoarea ofertantului reținut

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea ca nefondată.

                  2)

                  	Comisia Comunităților Europene suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și o cincime din cheltuielile de judecată
                     efectuate de Evropaki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE.

                  3)

                  	Evropaki Dynamiki suportă patru cincimi din propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 4 iunie 2014.#Abdolnaser Hemmati împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive adoptate împotriva Iranului în scopul de a împiedica proliferarea nucleară – Înghețarea fondurilor – Interdicție privind intrarea și tranzitarea – Acțiune în anulare – Interesul de a exercita acțiunea – Admisibilitate – Obligație de motivare.#Cauza T‑68/12.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 6 iulie 1993. # CT Control (Rotterdam) BV și JCT Benelux BV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare. # Cauze conexate C-121/91 și C-122/91.


Hotărârea Curții din data de 24 aprilie 1980. # Procureur de la République împotriva René Chatain. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de grande instance de Nanterre - Franța. # Valoare în vamă. # Cauza 65/79.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 21 februarie 2008.#Maira María Robledillo Núñez împotriva Fondo de Garantía Salarial (Fogasa).#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Juzgado de lo Social Único de Algeciras - Spania.#Politica socială - Protecția lucrătorilor în cazul insolvabilității angajatorului - Directiva 80/987/CEE modificată prin Directiva 2002/74/CE - Articolul 3 primul paragraf și articolul 10 litera (a) - Despăgubiri pentru concediere nelegală convenite pe calea unei concilieri extrajudiciare - Plată asigurată de instituția de garantare - Plată supusă condiției adoptării unei decizii judiciare - Principiile egalității și nediscriminării.#Cauza C-498/06.

text:
      Cauza C‑498/06
      Maira María Robledillo Núñez
      împotriva
      Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare introdusă de Juzgado de lo Social Único de Algeciras)
      „Politica socială – Protecția lucrătorilor în cazul insolvabilității angajatorului – Directiva 80/987/CEE modificată prin Directiva 2002/74/CE – Articolul 3 primul paragraf și articolul 10 litera (a) – Despăgubiri pentru concediere nelegală convenite pe calea unei concilieri extrajudiciare – Plată asigurată de instituția de garantare – Plată supusă condiției adoptării unei decizii judiciare – Principiile egalității și nediscriminării”
      Sumarul hotărârii
      Politică socială – Apropierea legislațiilor – Protecția lucrătorilor în cazul insolvabilității angajatorului – Directiva 80/987
      [Directiva 80/987 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/74, art. 3 primul paragraf și art. 10 lit.
            (a)]
      Articolul 3 primul paragraf din Directiva 80/987 referitoare la protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității
         angajatorului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/74, trebuie interpretat în sensul că un stat membru are posibilitatea
         să excludă despăgubirile acordate pentru concediere nelegală din sfera garanției de plată asigurate de către instituția de
         garantare în temeiul acestei dispoziții, dacă despăgubirile respective sunt recunoscute printr‑un act de conciliere extrajudiciară
         și dacă o astfel de excludere, justificată în mod obiectiv, constituie o măsură necesară în vederea evitării abuzurilor, în
         sensul articolului 10 litera (a) din aceeași directivă.

      (a se vedea punctul 44 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      21 februarie 2008(*)

      „Politica socială – Protecția lucrătorilor în cazul insolvabilității angajatorului – Directiva 80/987/CEE modificată prin Directiva 2002/74/CE – Articolul 3 primul paragraf și articolul 10 litera (a) – Despăgubiri pentru concediere nelegală convenite pe calea unei concilieri extrajudiciare – Plată asigurată de instituția de garantare – Plată supusă condiției adoptării unei decizii judiciare – Principiile egalității și nediscriminării”
      În cauza C‑498/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Juzgado de lo
         Social Único de Algeciras (Spania), prin Decizia din 18 septembrie 2006, primită de Curte la 7 decembrie 2006, în procedura

      Maira María Robledillo Núñez
      împotriva
      Fondo de Garantía Salarial (Fogasa),
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul G. Arestis, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii E. Juhász și
         T. von Danwitz (raportor), judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 22 noiembrie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. Rodríguez Cárcamo și de doamna B. Plaza Cruz, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii J. Enegren și R. Vidal Puig, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Directivei 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie
         1980 referitoare la protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului (JO L 283, p. 23, Ediție specială,
         05/vol. 1, p. 197), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/74/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23
         septembrie 2002 (JO L 270, p. 10, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 149, denumită în continuare „Directiva 80/987”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Robledillo Núñez, pe de o parte, și Fondo de Garantía
         Salarial (Fondul de garantare salarială, denumit în continuare „Fogasa”), pe de altă parte, privind refuzul acestuia din urmă
         de a plăti reclamantei, în temeiul răspunderii sale subsidiare, despăgubiri pentru concedierea nelegală a acesteia, plata
         despăgubirilor fiind prevăzută printr‑un acord de conciliere extrajudiciară încheiat între doamna Robledillo Núñez și angajatorul
         său.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 80/987 prevede că „[p]rezenta directivă se aplică creanțelor salariale care izvorăsc
         din contracte de muncă sau raporturi de muncă încheiate cu angajatori care sunt în stare de insolvabilitate în sensul articolului
         2 alineatul (1)”.

      4        Articolul 2 alineatul (2) din directiva amintită precizează că aceasta nu aduce atingere dreptului intern cu privire la definirea
         termenilor „lucrător salariat”, „angajator”, „remunerație”, „drept dobândit”, „drept în curs de a fi dobândit”.

      5        Articolul 3 primul paragraf din Directiva 80/987 prevede:

      „Statele membre iau măsurile necesare pentru a asigura că instituțiile de garantare asigură, sub rezerva articolului 4, plata
         drepturilor neachitate ale salariaților care rezultă din contracte de muncă sau raporturi de muncă, inclusiv, în cazurile
         prevăzute de dreptul intern, compensația pentru încetarea raporturilor de muncă.”

      6        Articolul 10 literele (a) și (b) din Directiva 80/987 prevede:

      „Prezenta directivă nu aduce atingere posibilității statelor membre de:
      (a)      a lua măsurile necesare în vederea evitării abuzurilor;
      (b)      a refuza sau a diminua obligația de plată menționată la articolul 3 sau obligația de garantare menționată la articolul 7,
         în cazul în care executarea obligației nu se justifică din cauza existenței unor legături speciale între salariat și angajator
         și a unor interese comune concretizate într‑o înțelegere secretă între aceștia.”

      7        Potrivit articolului 3, Directiva 2002/74 a intrat în vigoare la 8 octombrie 2002.

       Reglementarea spaniolă
       Creanțele preluate de Fogasa
      8        Articolul 33 alineatul 1 din Decretul legislativ regal 1/1995 privind aprobarea textului revizuit al Legii privind statutul
         lucrătorilor (Estatuto de los Trabajadores) din 24 martie 1995 (BOE nr. 75 din 29 martie 1995, p. 9654), în versiunea care
         este în vigoare din 14 decembrie 2002 (denumit în continuare „Statutul lucrătorilor”), prevede:

      „Fondul de garantare salarială [...] plătește lucrătorilor echivalentul salariilor datorate acestora în caz de insolvabilitate,
         de suspendare a plăților, de faliment sau în cazul unei proceduri de reorganizare judiciară a angajatorilor.

      În sensul paragrafului anterior, se consideră salariu orice sumă dintre cele menționate la articolul 26 alineatul 1, recunoscută
         ca atare prin actul de conciliere sau prin decizia judiciară, precum și «salarios de tramitación» în situațiile prevăzute
         de lege [...]”

      9        Articolul 33 alineatul 2 din Statutul lucrătorilor, în versiunea care rezultă din Legea 60/1997 din 19 decembrie 1997 (BOE
         nr. 304 din 20 decembrie 1997, p. 37453), prevedea:

      „În cazurile menționate la alineatul precedent, Fondul de garantare salarială plătește despăgubirile recunoscute prin hotărâre
         judecătorească sau prin decizie administrativă în favoarea lucrătorilor ca urmare a concedierii sau a încetării contractului
         potrivit articolului 50, articolului 51 și articolului 52 litera c) din prezenta lege, până la concurența maximă a unei anuități,
         fără ca salariul zilnic, utilizat ca bază de calcul, să poată depăși dublul salariului minim interprofesional.

      […]”
      10      Articolul 33 alineatul 2 din Statutul lucrătorilor, în versiunea care rezultă din Legea 43/2006 din 29 decembrie 2006 pentru
         ameliorarea dezvoltării și a ocupării forței de muncă (BOE nr. 312 din 30 decembrie 2006, p. 46586), rezultată din Decretul‑lege
         regal 5/2006 (Real Decreto Ley 5/2006) din 9 iunie 2006 (BOE nr. 141 din 14 iunie 2006, p. 22670), care a intrat în vigoare
         la 15 iunie 2006, prevede:

      „În cazurile menționate la alineatul precedent, Fondul de garantare salarială plătește despăgubirile recunoscute prin hotărâre
         judecătorească, ordonanță, act de conciliere judiciară sau decizie administrativă în favoarea lucrătorilor ca urmare a concedierii
         sau a încetării contractului potrivit articolelor 50, 51 și 52 din prezenta lege și în conformitate cu articolul 64 din Legea
         22/2003 din 9 iulie 2003 privind falimentul [...]”

      11      Potrivit articolului 56 din Statutul lucrătorilor, concedierea nelegală, recunoscută ca atare de către angajator printr‑un
         act de conciliere extrajudiciară sau judiciară ori declarată astfel printr‑o decizie judiciară, are ca efect obligarea angajatorului
         să plătească lucrătorului respectiv, pe de o parte, „salarios de tramitación”, mai precis salariile scadente pe durata procedurii
         de contestare a concedierii, și, pe de altă parte, despăgubiri pentru încetarea contractului de muncă.

       Concilierea extrajudiciară
      12      Decretul legislativ regal 2/1995 privind aprobarea textului revizuit al Legii privind procedura de dreptul muncii (Ley de
         Procedimiento laboral) din 7 aprilie 1995 (BOE nr. 86 din 11 aprilie 1995, p. 10695, denumită în continuare „LPL”) prevede,
         printre altele, normele aplicabile concilierii extrajudiciare sau precontencioase.

      13      Articolul 67 din LPL, care conține normele aplicabile contestației la acordul de conciliere, prevede:

      „1.      Părțile sau de persoanele cărora acordul de conciliere le‑ar putea cauza un prejudiciu pot formula contestație la acesta în
         fața instanței judecătorești competente să soluționeze cauza care face obiectul concilierii, pe calea unei acțiuni în anulare
         pentru cauzele de nulitate a contractelor.

      2.      Dreptul la acțiune se prescrie în termen de 30 de zile de la adoptarea acordului. Pentru părțile eventual lezate, termenul
         începe să curgă de la data la care acestea au cunoștință de existența acordului.”

      14      Funcționarea serviciilor de conciliere este reglementată prin Decretul regal 2756/1979 din 23 noiembrie 1979 (BOE nr. 291
         din 5 decembrie 1979, p. 28015), care stabilește rolul Instituto de Mediación, Arbitraje y Conciliación (Centrul de Mediere,
         Arbitraj și Conciliere). Articolele 5, 8, 10 și 11 din decretul regal au următorul conținut:

      „Articolul 5
      1.      Concilierea se desfășoară în fața organelor Centrului de Mediere, Arbitraj și Conciliere de la locul prestării de servicii
         sau de la domiciliul persoanelor interesate, la alegerea solicitantului.

      2.      Concilierea se desfășoară în fața directorului, a președintelui Tribunalului Arbitral, a secretarului sau a oricărui alt funcționar
         al Centrului, cu condiția ca aceștia să fie titularii unei diplome de licență («Licenciatura») în drept.

      Părțile la procedura de conciliere trebuie să aibă capacitatea juridică solicitată părților într‑un proces de dreptul muncii.
      […]
      Articolul 8
      1.      După primirea și înregistrarea cererii, aceasta este examinată pentru a se stabili dacă sunt îndeplinite condițiile impuse.
         Dacă este cazul, sunt solicitate precizările necesare pentru corecta citare a persoanelor interesate. O copie a cererii corect
         datate și timbrate este comunicată persoanei citate sub luare de semnătură, aceasta fiind informată cu privire la locul, data
         și ora concilierii, care trebuie să se desfășoare în termenele legale. În cazul în care persoana citată nu este solicitantul
         și refuză citația, aceasta se comunică în aceeași modalitate ca și pentru celelalte părți interesate.

      […]
      Articolul 10
      După deschiderea ședinței și strigarea părților, care pot fi însoțite de o persoană de încredere, conciliatorul le verifică
         identitatea, capacitatea juridică și mandatul de reprezentare și, după ce solicitantul și‑a exprimat acordul, li se acordă
         cuvântul pentru a‑și prezenta pretențiile și motivele invocate; depunerea de înscrisuri și alte elemente justificative este
         facultativă.

      Apoi, conciliatorul invită persoanele interesate să ajungă la un acord, cu susținerea, după caz, a persoanelor de încredere,
         în acest sens acordându‑le cuvântul ori de câte ori este necesar și sugerându‑le, eventual, soluții echitabile. Conciliatorul
         asigură ordinea luărilor de cuvânt și poate pune capăt desfășurării acestora dacă ordinea este perturbată sau dacă ajungerea
         la un acord se dovedește imposibilă; în ambele cazuri, procedura se consideră terminată fără acord.

      Conciliatorul întocmește un proces‑verbal al ședinței și redă în modalitatea cea mai clară cu putință conținutul acordurilor
         încheiate între persoanele interesate. Dacă nu se încheie niciun acord, constată în mod expres acest lucru.

      Actul este semnat de către persoanele interesate și de către conciliator; dacă unul dintre aceștia nu știe sau nu poate să
         semneze, acest lucru se menționează expres, iar persoana de încredere poate să semneze în locul părții în cauză. În același
         fel, se menționează expres refuzul de a semna, precum și motivele de refuz, dacă acestea sunt cunoscute, procedura fiind considerată
         terminată fără acord.

      Conciliatorul înmânează persoanelor interesate, imediat după conciliere, o copie certificată pentru conformitate a procesului‑verbal.
      Articolul 11
      Aspectele hotărâte în cadrul concilierii în fața Centrului de Mediere, Arbitraj și Conciliere au forță obligatorie, fiind
         opozabile judecătorului de dreptul muncii.

      […]”
       Concilierea judiciară
      15      Concilierea judiciară este reglementată la articolul 84 din LPL, care are următorul cuprins:

      „1.      Organul jurisdicțional, întrunit în ședință publică, încearcă să concilieze părțile, precizându‑le care sunt drepturile și
         obligațiile lor, fără a aduce atingere conținutului unei eventuale hotărâri judecătorești. În cazul în care apreciază că prin
         conținutul acordului de conciliere se aduce un prejudiciu grav uneia din părți, este încălcată legea sau se comite un abuz
         de drept, organul jurisdicțional nu aprobă acordul.

      2.      Organul jurisdicțional poate aproba acordul în orice moment înainte de pronunțarea hotărârii.
      […]”
      16      În ceea ce privește participarea Fogasa la procedurile judiciare de dreptul muncii, articolul 23 din LPL prevede:

      „1.      Fondul de garantare salarială poate să dobândească calitatea de parte în orice moment într‑o procedură care poate conduce
         la obligarea respectivului Fond de garantare salarială să plătească salarii sau despăgubiri lucrătorilor; intervenția Fondului
         nu determină amânarea sau suspendarea procedurii.

      […]”
       Drepturile și obligațiile Fogasa
      17      Potrivit articolelor 274 și 275 din LPL, care reglementează participarea Fogasa la procedura de declarare a insolvabilității
         întreprinderilor:

      „Articolul 274
      1.      Anterior declarației de insolvabilitate, în cazul în care nu a fost deja chemat în judecată, Fondul de garantare salarială
         este audiat în termen de maximum 15 zile, pentru a putea solicita adoptarea unor măsuri oportune și pentru a indica bunurile
         debitorului principal a căror existență o cunoaște.

      2.      În termen de 30 de zile de la adoptarea măsurilor solicitate de Fondul de garantare salarială, instanța sesizată pronunță
         o ordonanță prin care declară, după caz, insolvabilitatea totală sau parțială a angajatorului și stabilește în această situație
         valoarea de inventar a bunurilor puse sub sechestru. Insolvabilitatea este considerată în orice caz provizorie, până la momentul
         la care bunurile angajatorului sunt cunoscute sau până la vânzarea bunurilor puse sub sechestru.

      […]
      Articolul 275
      1.      În cazul în care bunurile care pot fi urmărite sunt afectate procesului de producție al întreprinderii debitoare, iar aceasta
         își continuă activitatea, Fondul de garantare salarială poate solicita suspendarea executării pe o durată de 30 de zile [...]

      2.      După ce Fondul de garantare salarială constată imposibilitatea de a plăti creanțele salariale [...], aduce la cunoștință acest
         lucru și motivele în susținere, solicitând declararea insolvabilității în scopul de a recunoaște prestațiile de garanție salarială.”

      18      Articolul 28 alineatul 3 din Decretul regal 505/1985 din 6 martie 1985 privind organizarea și funcționarea Fondului de garantare
         salarială (BOE nr. 92 din 17 aprilie 1985, p. 10203) conține normele referitoare la soluționarea cererilor de prestații din
         partea Fogasa, după cum urmează:

      „După caz, la expirarea perioadei de anchetă prevăzute la punctul 2 de mai sus, secretariatul general adoptă în termen de
         cinci zile o decizie, în care admite cererile, în tot sau în parte, sau le respinge. Sunt respinse cererile de prestații abuzive
         sau frauduloase și cele a căror plată nu este justificată din cauza existenței unui interes comun al salariaților și al angajatorilor
         de a crea o aparență de insolvabilitate legală cu scopul de a obține prestații din partea Fondului de garantare salarială.”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      19      Doamna Robledillo Núñez, reclamanta din acțiunea principală, a făcut parte din personalul societății Linya Fish SL (denumită
         în continuare „societatea Linya Fish”) în perioada cuprinsă între 4 octombrie 2001 și 28 ianuarie 2003, dată la care a fost
         concediată de către această societate.

      20      Ca urmare a cererii de conciliere formulate de doamna Robledillo Núñez la Centrul de Mediere, Arbitraj și Conciliere din Algeciras,
         părțile au încheiat, la 2 aprilie 2003, un acord de conciliere relativ la nelegalitatea concedierii, în temeiul căruia societatea
         Linya Fish a recunoscut cã datoreazã doamnei Robledillo Núñez suma de 1 237 de euro (denumită în continuare „despăgubiri pentru
         concediere”), deși, potrivit instanței de trimitere, această despăgubire nu putea depăși în niciun caz suma de 1 186 de euro.

      21      La 5 mai 2004, în cadrul procedurii de executare desfășurate în fața respectivei instanțe sesizate cu cererea doamnei Robledillo
         Núñez în contradictoriu cu societatea Linya Fish, a fost pronunțată o decizie provizorie de insolvabilitate. La 26 noiembrie
         2006, în temeiul acestei decizii, doamna Robledillo Núñez a solicitat Fogasa sã îi plãteascã prestația corespunzătoare despăgubirilor
         pentru concediere care nu fuseseră plătite de către respectiva societate.

      22      Prin Decizia din 21 ianuarie 2005, Fogasa a respins în totalitate această cerere pentru motivul că despăgubirile pentru concediere
         nu fuseseră recunoscute printr‑o hotărâre judecătorească sau printr‑o decizie administrativă.

      23      La 5 mai 2006, doamna Robledillo Núñez a contestat la Juzgado de lo Social Único de Algeciras decizia de refuz a Fogasa. Reclamanta
         a contestat refuzul Fogasa de a‑i plăti despăgubirile pentru concediere prevăzute în acordul de conciliere.

      24      Instanța națională precizează, în considerentele deciziei de trimitere, că legislația spaniolă prevede, la articolul 33 alineatul
         2 din Statutul lucrătorilor, în versiunea care era în vigoare înainte de 15 iunie 2006, plata despăgubirilor datorate ca urmare
         a încetării raporturilor de muncă, însă numai în cazul în care acestea sunt recunoscute în favoarea lucrătorilor printr‑o
         hotărâre judecătorească sau printr‑o decizie administrativă, în temeiul concedierii sau al încetării contractului. Întrucât
         nu sunt menționate de respectiva dispoziție din Statutul lucrătorilor, despăgubirile recunoscute în cadrul unei concilieri
         extrajudiciare nu se regăsesc, potrivit acestei instanțe, printre acelea care sunt preluate de Fogasa.

      25      Făcând trimitere la Ordonanța din 13 decembrie 2005, Guerrero Pecino (C‑177/05, Rec., p. I‑10887), referitoare la o despăgubire
         stabilită în cadrul unei concilieri judiciare, instanța de trimitere precizează diferența dintre concilierea extrajudiciară
         și concilierea judiciară, în sensul că a doua se desfășoară în fața unei instanțe judecătorești, care poate, de altfel, în
         aplicarea articolului 84 alineatul 1 din LPL, să nu o aprobe, în timp ce concilierea extrajudiciară se desfășoară în fața
         unui organ având exclusiv această atribuție, căruia nu îi este recunoscută nici posibilitatea de a controla conținutul acordului
         și nici competența de a aproba sau de a respinge respectivul acord. Această diferențiere legală între cele două metode de
         conciliere ar urmări să împiedice posibilele conduite frauduloase. Totuși, potrivit aceleiași instanțe, Fogasa ar fi pe deplin
         îndreptățit să refuze plata despăgubirilor pentru concediere stabilite potrivit concilierii extrajudiciare invocând frauda
         constatată în cadrul procedurii de urmat pentru obținerea de prestații de la acest organism în cazul insolvabilității angajatorului.

      26      În aceste condiții, Juzgado de lo Social Único de Algeciras a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea
         întrebare preliminară:

      „Din perspectiva principiului general al egalității și nediscriminării, diferența de tratament operată de articolul 33 alineatul
         2 din Statutul [...] lucrătorilor, în versiunea sa actuală și în cea anterioară, în vigoare până la 14 iunie 2006, este lipsită
         de o justificare obiectivă și, prin urmare, trebuie ca despăgubirile pentru concediere datorate salariatului în temeiul unei
         concilieri extrajudiciare să fie incluse în domeniul de aplicare al Directivei 80/987 [...], în versiunea acesteia care rezultă
         din Directiva 2002/74 [...], din moment ce articolul 33 alineatul 1 din Statutul lucrătorilor recunoaște acest tip de conciliere
         pentru plata de către instituția de garantare a «salarios de tramitación» care decurg din concedierea sus‑menționată?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      27      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere, invocând Ordonanța Guerrero Pecino, citată anterior, solicită
         să se stabilească dacă excluderea despăgubirilor pentru concediere nelegală din sfera garanției de plată asigurate de către
         instituțiile de garantare prevăzute la articolul 3 primul paragraf din Directiva 80/987 are o justificare obiectivă, ca măsură
         necesară în vederea evitării abuzurilor, în temeiul articolului 10 litera (a) din aceeași directivă, în situația în care respectivele
         despăgubiri sunt recunoscute printr‑un act de conciliere extrajudiciară.

      28      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 3 primul paragraf din Directiva 80/987, statele membre iau
         măsurile necesare pentru a asigura că instituțiile de garantare asigură, sub rezerva articolului 4 din directivă, plata drepturilor
         neachitate ale salariaților care rezultă din contracte de muncă sau raporturi de muncă, inclusiv, în cazurile prevăzute de
         dreptul intern, compensația pentru încetarea raporturilor de muncă.

      29      Rezultă că legislația națională în cauză în acțiunea principală se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei 80/987,
         din moment ce prevede că plata compensației pentru încetarea raporturilor de muncă intră sub incidența protecției acordate
         de instituția de garantare competentă, chiar și în condițiile în care nu exista o astfel de obligație în temeiul articolului
         3 primul paragraf din respectiva directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 septembrie 2006, Cordero Alonso, C‑81/05,
         Rec., p. I‑7569, punctul 37, și Hotărârea din 17 ianuarie 2008, Velasco Navarro, C‑246/06, Rep., p. I‑105, punctul 32).

      30      Prin urmare, posibilitatea recunoscută dreptului național prin directiva amintită de a preciza care sunt prestațiile preluate
         de instituția de garantare este supusă principiului general al egalității și nediscriminării (a se vedea Hotărârea din 12
         decembrie 2002, Rodríguez Caballero, C‑442/00, Rec., p. I‑11915, punctele 29-33, precum și Hotărârea din 16 decembrie 2004,
         Olaso Valero, C‑520/03, Rec., p. I‑12065, punctele 34 și 35).

      31      Întrucât lucrătorii concediați în mod nelegal se găsesc într‑o situație comparabilă, în măsura în care au dreptul la despăgubiri
         în cazul în care nu sunt reintegrați (a se vedea Hotărârile citate anterior Rodríguez Caballero, punctul 33, și Olaso Valero,
         punctul 35), rezultă că despăgubirile pentru concediere recunoscute în cadrul unei concilieri extrajudiciare nu pot fi tratate
         în mod diferit în raport cu celelalte despăgubiri datorate, prin excluderea acestora din categoria despăgubirilor care intră
         sub incidența articolului 33 alineatul 2 din Statutul lucrătorilor, cu excepția cazului în care această diferență de tratament
         ar fi justificată în mod obiectiv (a se vedea în acest sens Ordonanța Guerrero Pecino, citată anterior, punctele 26 și 28,
         precum și Hotărârea Olaso Valero, citată anterior, punctele 34 și 36).

      32      În ceea ce privește o astfel de justificare, trebuie amintit că articolul 10 litera (a) din Directiva 80/987 conferă statelor
         membre posibilitatea de a lua măsurile necesare în vederea evitării abuzurilor (a se vedea Hotărârea Rodríguez Caballero,
         citată anterior, punctul 36). În acest sens, legislația spaniolă prevede că despăgubirile pentru concediere acordate în urma
         unei concilieri extrajudiciare sunt excluse din sfera prestațiilor preluate de către Fogasa.

      33      O astfel de excludere nu poate fi considerată necesară pentru atingerea obiectivului urmărit de articolul 10 litera (a), în
         cazul în care instituția de garantare dispune de elemente suficiente pentru a fi în măsură să evite abuzurile. Potrivit jurisprudenței
         Curții, aceasta este situația mai ales în cazul în care concilierea este supravegheată de un organ jurisdicțional (a se vedea
         în acest sens Hotărârile citate anterior Rodríguez Caballero, punctele 36 și 37, precum și Olaso Valero, punctul 37).

      34      În această privință, potrivit guvernului spaniol, concilierea extrajudiciară nu este comparabilă cu concilierea judiciară,
         deoarece nu oferă suficiente garanții care să permită evitarea abuzurilor. Dimpotrivă, Comisia Comunităților Europene consideră
         că diferența de tratament evidențiată de decizia de trimitere este lipsită de orice justificare obiectivă. Fogasa ar avea
         la dispoziție mijloace adecvate și suficiente pentru a detecta și a împiedica fraudele în cazuri concrete.

      35      În primul rând, trebuie amintit că, potrivit deciziei de trimitere, acordul privind despăgubirile pentru concediere încheiat
         în cadrul unei concilieri extrajudiciare se realizează fără intervenția unui organ judiciar. Mai precis, elaborarea unui astfel
         de acord nu este supravegheată de un judecător. Astfel cum rezultă în mod concret din articolul 10 din Decretul regal 2756/1979,
         conciliatorul nu este învestit cu atribuții care să îi permită să influențeze concilierea.

      36      În acest context, trebuie subliniat că articolul 23 din LPL nu prevede intervenția Fogasa în cadrul concilierii extrajudiciare.
         Spre deosebire de cazul concilierii judiciare, instituției de garantare nu îi este permis să participe la o conciliere extrajudiciară.
         În consecință, Fogasa nu este în măsură, în practică, să ia cunoștință de circumstanțele care ar putea conduce la abuzuri
         sau de fraude.

      37      Tot astfel, nici participarea Fogasa la procedura de declarare a insolvabilității angajatorului respectiv nu permite acestui
         organism să se opună unei creanțe aferente despăgubirilor pentru concediere despre care are suspiciuni că a fost stabilită
         în mod abuziv. Într‑adevăr, din articolele 274 și 275 din LPL rezultă că această procedură vizează numai existența insolvabilității
         angajatorului și declararea acestei insolvabilități. În schimb, odată declarată insolvabilitatea, procedura respectivă nu
         are ca obiect controlul de legalitate al creanțelor care sunt preluate de Fogasa.

      38      În al doilea rând, potrivit Decretului regal 2756/1979, procedura de conciliere extrajudiciară prin care se ajunge la un acord
         cu privire la despăgubirile pentru concediere se desfășoară în fața organelor Centrului de Mediere, Arbitraj și Conciliere.
         Acordul astfel încheiat nu este supus aprobării unui organ judiciar, conciliatorul nefiind abilitat să controleze conținutul
         acordului, cum stă în puterea organului jurisdicțional, în temeiul articolului 84 din LPL, în cadrul concilierii judiciare.

      39      În ceea ce privește, în al treilea rând, posibilitatea instituției de garantare de a refuza, prin decizie motivată, plata
         despăgubirilor pentru concediere puse în sarcina sa (a se vedea Hotărârea Rodríguez Caballero, citată anterior, punctul 36),
         din articolul 28 alineatul 3 din Decretul regal 505/1985 rezultă că o astfel de instituție este abilitată exclusiv să respingă
         efectiv cererea de plată dacă este în măsură, de exemplu, în cadrul unei eventuale proceduri judiciare ulterioare, să facă
         dovada unor circumstanțe pe baza cărora să se concluzioneze că este vorba despre un caz de abuz în înțelesul acestei dispoziții.
         Or, în practică, este dificil de imaginat modul în care instituția de garantare respectivă ar putea, dacă este cazul, să stabilească
         și să dovedească astfel de circumstanțe, din moment ce nu i se permite să participe la concilierea extrajudiciară. Aceste
         considerații sunt valabile și în privința dreptului instituției de garantare de a formula o acțiune în temeiul articolului
         67 alineatul 1 din LPL.

      40      Trebuie concluzionat că despăgubirile pentru concediere recunoscute printr‑un act de conciliere extrajudiciară nu oferă garanții
         suficiente în vederea evitării abuzurilor, spre deosebire de garanțiile conferite de concilierea efectuată în prezența unui
         organ jurisdicțional la care instituția de garantare are dreptul să intervină.

      41      Această concluzie nu ar putea fi infirmată de reglementarea referitoare la „salarios de tramitación” cuprinsă la articolul
         33 alineatul 1 din Statutul lucrătorilor, care nu prevede o protecție echivalentă celei aferente despăgubirilor acordate în
         temeiul alineatului 2 al aceluiași articol 33 în vederea evitării abuzurilor. În această privință, din decizia de trimitere
         rezultă că întrebarea adresată de instanța de trimitere are ca obiect și să se stabilească dacă, pentru despăgubirile prevăzute
         la articolul 33 alineatul 2, măsura de protecție respectivă este într‑adevăr necesară în sensul articolului 10 litera (a)
         din Directiva 80/987.

      42      În această privință, trebuie observat că, prin însăși natura lor, creanțele de natura „salarios de tramitación” nu pot fi,
         în general, stabilite în condiții abuzive în cazul în care sunt recunoscute printr‑un act de conciliere extrajudiciară. Dat
         fiind că astfel de creanțe sunt calculate și stabilite în funcție de criterii obiective, acestea nu lasă părților, spre deosebire
         de despăgubirile calculate în aplicarea articolului 33 alineatul 2 din Statutul lucrătorilor, o marjă de apreciere suficient
         de amplă pentru a incita la abuzuri la momentul determinării lor.

      43      Necesitatea de a exclude despăgubirile recunoscute printr‑un act de conciliere extrajudiciară din sfera garanției de plată
         a drepturilor neachitate de către instituția de garantare nu ar putea fi, așadar, repusă în discuție din perspectiva tratamentului
         de care beneficiază creanțe precum „salarios de tramitación”.

      44      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată de către instanța de
         trimitere că articolul 3 primul paragraf din Directiva 80/987 trebuie interpretat în sensul că un stat membru are posibilitatea
         să excludă despăgubirile acordate pentru concediere nelegală din sfera garanției de plată asigurate de către instituția de
         garantare în temeiul acestei dispoziții dacă despăgubirile respective sunt recunoscute printr‑un act de conciliere extrajudiciară
         și dacă o astfel de excludere, justificată în mod obiectiv, constituie o măsură necesară în vederea evitării abuzurilor, în
         sensul articolului 10 litera (a) din aceeași directivă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      45      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Articolul 3 primul paragraf din Directiva 80/987 a Consiliului din 20 octombrie 1980 referitoare la protecția lucrătorilor
            salariați în cazul insolvabilității angajatorului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/74/CE a Parlamentului
            European și a Consiliului din 23 septembrie 2002, trebuie interpretat în sensul că un stat membru are posibilitatea să excludă
            despăgubirile acordate pentru concediere nelegală din sfera garanției de plată asigurate de către instituția de garantare
            în temeiul acestei dispoziții dacă despăgubirile respective sunt recunoscute printr‑un act de conciliere extrajudiciară și
            dacă o astfel de excludere, justificată în mod obiectiv, constituie o măsură necesară în vederea evitării abuzurilor, în sensul
            articolului 10 litera (a) din aceeași directivă.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.