title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 29 iulie 2010.#Astra Zeneca UK Ltd împotriva Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Regatul Unit.#A șasea directivă TVA - Articolul 2 punctul 1 - Noțiunea «prestări de servicii efectuate cu titlu oneros» - Tichete valorice puse la dispoziție de o societate angajaților săi în cadrul remunerării acestora din urmă.#Cauza C-40/09.

text:
      Cauza C‑40/09
      Astra Zeneca UK Ltd
      împotriva
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de VAT and Duties Tribunal, Manchester)
      „A șasea directivă TVA – Articolul 2 punctul 1 – Noțiunea «prestări de servicii efectuate cu titlu oneros» – Tichete valorice puse la dispoziție de o societate angajaților săi în cadrul remunerării acestora din urmă”
      Sumarul hotărârii
      Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            – Operațiuni impozabile – Prestări de servicii efectuate cu titlu oneros
      (Directiva 77/388 a Consiliului, art. 2 pct. 1)
      Articolul 2 punctul 1 din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele
         pe cifra de afaceri, astfel cum a fost modificată prin Directiva 95/7, trebuie interpretat în sensul că punerea la dispoziția
         angajaților săi a unui tichet valoric de către o societate care l‑a achiziționat la un preț care include taxa pe valoarea
         adăugată, în schimbul renunțării de către acești angajați la o parte din remunerația lor în bani, constituie o prestare de
         servicii efectuată cu titlu oneros în sensul acestei dispoziții.

      Astfel, există o legătură directă între punerea la dispoziție a tichetelor valorice respective către angajați și partea de
         remunerație în bani la care aceștia din urmă trebuie să renunțe în schimbul acestei puneri la dispoziție, din moment ce, în
         loc să primească întreaga lor remunerație în bani, angajații care au ales să primească astfel de tichete trebuie să renunțe
         la o parte din această remunerație în schimbul tichetelor menționate, această operațiune traducându‑se printr‑o prelevare
         specifică din fondul angajaților care au efectuat o astfel de alegere. Pe de altă parte, angajatorul primește în mod real
         o indemnizație, exprimată în bani, pentru punerea la dispoziție a tichetelor valorice, întrucât aceasta corespunde unei părți
         din remunerația în bani a angajaților săi. În plus, sarcina suportării taxei pe valoarea adăugată aferente punerii la dispoziție
         a acestor tichete revine angajaților care le primesc, întrucât prelevarea din remunerația acestor angajați, pe care o determină
         punerea la dispoziție respectivă, cuprinde prețul tichetelor, precum și taxa pe valoarea adăugată aferentă acestora, în totalitate.

      (a se vedea punctele 29-32 și 35 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      29 iulie 2010(*)

      „A șasea directivă TVA – Articolul 2 punctul 1 – Noțiunea «prestări de servicii efectuate cu titlu oneros» – Tichete valorice puse la dispoziție de o societate angajaților săi în cadrul remunerării acestora din urmă”
      În cauza C‑40/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de VAT and Duties
         Tribunal, Manchester (Regatul Unit), prin decizia din 16 ianuarie 2009, primită de Curte la 29 ianuarie 2009, în procedura

      Astra Zeneca UK Ltd
      împotriva
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), domnii E. Juhász, T. von Danwitz
         și D. Šváby, judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul N. Nanchev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 martie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Astra Zeneca UK Ltd, de domnul M. Conlon, QC, și de domnul D. Southern, barrister, mandatați de domnul G. Salmond,
         solicitor;

      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna H. Walker, în calitate de agent, asistată de domnul N. Pleming, QC;
      –        pentru guvernul elen, de domnii K. Georgiadis și I. Bakopoulos precum și de doamna V. Karra, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul R. Lyal și de doamna M. Afonso, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 22 aprilie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 2 punctul 1, a articolului 6 alineatul
         (2) primul paragraf litera (b) și a articolului 17 alineatul (2) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai
         1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei
         pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1), astfel cum a fost modificată prin Directiva 95/7/CE a Consiliului
         din 10 aprilie 1995 (JO L 102, p. 18, denumită în continuare „A șasea directivă”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Astra Zeneca UK Ltd (denumită în continuare „Astra Zeneca”),
         pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumiți în continuare „Commissioners”), pe de altă
         parte, privind taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) care a fost aplicată societății ca urmare a punerii
         la dispoziție a unor tichete valorice angajaților săi în cadrul remunerării acestora din urmă.

       Cadrul juridic
      3        Articolul 2 punctul 1 din A șasea directivă prevede:

      „Sunt supuse [TVA‑ului]:
      1.      livrările de bunuri și prestările de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul țării de către o persoană impozabilă
         care acționează ca atare”. [traducere neoficială]

      4        Articolul 4 alineatele (1) și (2) din această directivă are următorul cuprins:

      „(1)      «Persoană impozabilă» înseamnă orice persoană care, în mod independent, desfășoară în orice loc orice activitate economică
         menționată la alineatul (2), indiferent de scopul sau rezultatele activității respective.

      (2)      Activitățile economice menționate la alineatul (1) cuprind toate activitățile producătorilor, comercianților sau persoanelor
         care prestează servicii, inclusiv activitățile miniere și activitățile agricole și activitățile prestate în cadrul profesiunilor
         liberale. Exploatarea bunurilor corporale sau necorporale în scopul obținerii de venituri cu caracter de continuitate este
         de asemenea considerată activitate economică.” [traducere neoficială]

      5        Conform articolului 5 alineatul (1) din aceeași directivă:

      „«Livrare de bunuri» înseamnă transferul dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar.” [traducere
         neoficială]

      6        Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din directiva menționată prevede:

      „«Prestare de servicii» înseamnă orice operațiune care nu constituie o livrare de bunuri în sensul articolului 5 din această
         directivă.” [traducere neoficială]

      7        Articolul 17 alineatul (2) litera (a) din A șasea directivă, în redactarea ce rezultă din articolul 28 f din aceasta, prevede:

      „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate pentru tranzacțiile sale impozabile, persoana impozabilă are dreptul
         de a deduce din taxa pe care o datorează:

      (a)      [TVA‑ul] datorat sau plătit pentru bunurile sau serviciile care i‑au fost sau urmează a‑i fi furnizate de către o altă persoană
         impozabilă plătitoare de taxă pe teritoriul țării;” [traducere neoficială]

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      8        Astra Zeneca este o societate care își desfășoară activitățile în sectorul industriei farmaceutice.

      9        Această societate propune angajaților săi, care nu sunt supuși la plata TVA‑ului, un sistem de remunerare ce constă într‑o
         parte fixă anuală, denumită „fondul avantaj” („Advantage Fund”, denumit în continuare „fondul”), care cuprinde un cuantum
         în bani și, dacă este cazul, avantaje alese în prealabil de angajați, având în vedere că fiecare avantaj ales de un angajat
         determină o prelevare specifică din fondul acestui angajat.

      10      Printre aceste avantaje, Astra Zeneca propune angajaților săi tichete valorice pe care să le utilizeze în anumite magazine.

      11      Aceste tichete au o valoare nominală de 10 GBP, însă dau dreptul la o prelevare a unui cuantum inferior (între 9,25 GBP și
         9,55 GBP) din fondul angajaților.

      12      Astra Zeneca a efectuat declarațiile sale privind TVA‑ul întemeindu‑se pe principiul potrivit căruia nu avea obligația să
         factureze TVA‑ul aferent ieșirilor referitor la punerea la dispoziție a tichetelor valorice către angajații săi și nu era
         autorizată să deducă TVA‑ul aferent intrărilor pe care l‑a achitat la momentul cumpărării acestor tichete.

      13      Totuși, Astra Zeneca a susținut ulterior că, întrucât costul pentru achiziționarea tichetelor menționate face parte din cheltuielile
         generale ale întreprinderii, ar trebui să fie autorizată să deducă TVA‑ul ce rezultă din această achiziție fără să fie obligată
         să factureze TVA‑ul aferent ieșirilor referitor la punerea la dispoziție a tichetelor în discuție către angajații săi, pentru
         motivul că această furnizare nu era efectuată cu titlu oneros.

      14      În consecință, Astra Zeneca a solicitat Commissioners, cu titlu asiguratoriu, rambursarea TVA‑ului aferent intrărilor pe care
         l‑a achitat pentru achiziționarea tichetelor valorice în discuție.

      15      În această privință, Commissioners au decis, în primul rând, că Astra Zeneca nu este autorizată să deducă TVA‑ul aferent intrărilor
         plătit la momentul cumpărării acestor tichete, din moment ce aceasta nu le utilizează în scopul unei operațiuni impozabile.

      16      În al doilea rând, Commissioners au decis că, cu titlu alternativ, Astra Zeneca este autorizată să deducă TVA‑ul aferent intrărilor
         plătit la momentul achiziționării tichetelor valorice, însă aceasta are obligația să înregistreze în contabilitate TVA‑ul
         aferent punerii la dispoziție a acestor tichete angajaților săi, pentru motivul că fie respectivele tichete sunt puse la dispoziție
         cu titlu oneros, întrucât se efectuează o prelevare din fondul angajaților, fie tichetele în discuție sunt puse la dispoziția
         angajaților în scopuri străine întreprinderii. În acest din urmă caz, întrucât valoarea prestării de servicii corespunde costului
         privind punerea la dispoziție a tichetelor valorice, Astra Zeneca este obligată să declare TVA‑ul aferent ieșirilor cu privire
         la acest cuantum.

      17      În consecință, Commissioners au refuzat să admită cererea de rambursare și, cu titlu asiguratoriu, au emis înștiințări de
         plată în vederea recuperării TVA‑ului aferent ieșirilor datorat, în ipoteza în care tichetele valorice sunt puse la dispoziție
         cu titlu oneros de Astra Zeneca angajaților săi.

      18      Astra Zeneca a introdus o acțiune la instanța de trimitere împotriva deciziilor respective ale Commissioners.

      19      În aceste condiții, VAT and Duties Tribunal, Manchester, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      În circumstanțele cauzei, articolul 2 punctul 1 din A șasea directivă […] trebuie interpretat în sensul că atunci când un
         angajat are dreptul, conform dispozițiilor contractului de muncă al acestuia, să opteze să primească o parte din remunerație
         sub forma unui tichet cu valoare nominală, punerea acestui tichet la dispoziția angajatului de către angajator constituie
         o prestare de servicii cu titlu oneros?

      2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, articolul 6 alineatul (2) litera (b) [din A șasea directivă] trebuie interpretat
         în sensul că impune ca punerea tichetului la dispoziția angajatului de către angajator conform contractului de muncă să fie
         asimilată unei prestări de servicii, atunci când tichetul este destinat să fie utilizat de către angajat în scopuri private?

      3)      În cazul în care punerea la dispoziție a tichetului nu este nici o prestare de servicii în sensul articolului 2 punctul 1
         [din A șasea directivă], nici o prestare de servicii în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (b) [din această directivă],
         articolul 17 alineatul (2) [din aceeași directivă] trebuie interpretat în sensul că permite angajatorului să recupereze [TVA‑ul]
         pe care l‑a plătit atunci când a cumpărat și a pus tichetul la dispoziția angajatului conform contractului de muncă, atunci
         când tichetul este destinat unei utilizări private de către angajat?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      20      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 2 punctul 1
         din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că punerea la dispoziție de o societate a unui tichet valoric angajaților
         săi în cadrul remunerării acestora din urmă constituie o prestare de servicii efectuată cu titlu oneros.

      21      În această privință, trebuie amintit că A șasea directivă stabilește un domeniu de aplicare foarte larg al TVA‑ului având
         în vedere la articolul 2 privind operațiunile impozabile, pe lângă importurile de bunuri, livrările de bunuri și prestările
         de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul țării și prin definirea la articolul 4 alineatul (1) drept „persoană impozabilă”
         orice persoană care, în mod independent, desfășoară o activitate economică, indiferent de scopul sau rezultatele activității
         respective (a se vedea Hotărârea din 26 martie 1987, Comisia/Țările de Jos, 235/85, Rec., p. 1471, punctul 6, Hotărârea din
         12 septembrie 2000, Comisia/Grecia, C‑260/98, Rec., p. I‑6537, punctul 24, și Hotărârea din 12 noiembrie 2009, Comisia/Spania,
         C‑154/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 87).

      22      Noțiunea de activități economice este definită la articolul 4 alineatul (2) din A șasea directivă în sensul că include toate
         activitățile producătorilor, comercianților sau persoanelor care prestează servicii (a se vedea Hotărârile citate anterior
         Comisia/Țările de Jos, punctul 7, Comisia/Grecia, punctul 25, și Comisia/Spania, punctul 88).

      23      Analiza acestor definiții evidențiază întinderea domeniului de aplicare al noțiunii de activități economice și caracterul
         obiectiv al acestei noțiuni, în sensul că activitatea este considerată ca atare, independent de scopurile sau de rezultatele
         sale (a se vedea Hotărârile citate anterior Comisia/Țările de Jos, punctul 8, Comisia/Grecia, punctul 26, și Comisia/Spania,
         punctul 89).

      24      Având în vedere întinderea domeniului de aplicare al TVA‑ului, trebuie să se constate că o societate precum Astra Zeneca,
         în măsura în care pune la dispoziția angajaților săi tichete valorice în schimbul renunțării de către aceștia din urmă la
         o parte din remunerația lor în bani, desfășoară o activitate economică în sensul celei de A șasea directive.

      25      Tichetele valorice în discuție în acțiunea principală permit angajaților care le primesc să cumpere un bun sau un serviciu
         în anumite magazine, astfel încât, așa cum a arătat avocatul general la punctul 31 din concluzii, aceste tichete le atribuie
         angajaților un drept viitor și nedeterminat în privința obiectului asupra unor bunuri sau servicii.

      26      În consecință, în măsura în care tichetele respective nu transferă imediat dreptul de a dispune de un bun, punerea lor la
         dispoziție nu constituie, în scopul aplicării TVA‑ului, o „livrare de bunuri” în sensul articolului 5 alineatul (1) din A
         șasea directivă, ci o „prestare de servicii” în sensul articolului 6 alineatul (1) din această directivă, întrucât în temeiul
         acestei din urmă dispoziții orice operațiune care nu constituie o livrare de bunuri în sensul articolului 5 este considerată
         o prestare de servicii.

      27      Cu privire la stabilirea faptului dacă o prestare de servicii precum cea în discuție în acțiunea principală este efectuată
         cu titlu oneros, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea „prestări de servicii efectuate cu titlu
         oneros”, în sensul articolului 2 punctul 1 din A șasea directivă, presupune existența unei legături directe între serviciul
         prestat și contravaloarea primită (a se vedea Hotărârea din 8 martie 1988, Apple and Pear Development Council, 102/86, Rec.,
         p. 1443, punctul 12, Hotărârea din 16 octombrie 1997, Fillibeck, C‑258/95, Rec., p. I‑5577, punctul 12, Hotărârea Comisia/Grecia,
         citată anterior, punctul 29, și Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior, punctul 92).

      28      Potrivit de asemenea unei jurisprudențe constante, baza de impozitare pentru livrarea unui bun sau pentru prestarea unui serviciu
         este constituită de indemnizația primită în mod real în acest sens. Așadar, indemnizația respectivă constituie valoarea subiectivă,
         și anume primită în mod real, iar nu valoarea estimată conform unor criterii obiective. În plus, indemnizația menționată trebuie
         să poată fi exprimată în bani (a se vedea Hotărârea Fillibeck, citată anterior, punctele 13 și 14, precum și jurisprudența
         citată).

      29      Or, cu privire la operațiunea în discuție în acțiunea principală, trebuie constatat că există o legătură directă între punerea
         la dispoziție de către Astra Zeneca a respectivelor tichetelor valorice către angajații săi și partea de remunerație în bani
         la care aceștia din urmă trebuie să renunțe în schimbul acestei puneri la dispoziție.

      30      Astfel, în loc să primească întreaga lor remunerație în bani, angajații Astra Zeneca care au ales să primească astfel de tichete
         trebuie să renunțe la o parte din această remunerație în schimbul tichetelor menționate, această operațiune traducându‑se
         printr‑o prelevare specifică din fondul angajaților care au efectuat o astfel de alegere.

      31      Pe de altă parte, nu poate exista nicio îndoială că Astra Zeneca primește în mod real o indemnizație pentru punerea la dispoziție
         a tichetelor valorice în discuție și că această indemnizație este exprimată în bani, întrucât corespunde unei părți din remunerația
         în bani a angajaților săi.

      32      În plus, astfel cum s‑a arătat în cursul ședinței, sarcina suportării TVA‑ului aferent punerii la dispoziție a acestor tichete
         revine consumatorului final al bunurilor și/sau al serviciilor care pot fi cumpărate cu tichetele respective, și anume angajaților
         Astra Zeneca care primesc aceste tichete, întrucât prelevarea din remunerația acestor angajați, pe care o determină punerea
         la dispoziție respectivă, cuprinde prețul tichetelor în discuție, precum și TVA‑ul aferent acestora, în totalitate.

      33      În consecință, astfel cum arată avocatul general la punctul 45 din concluzii, atunci când un angajat dorește să utilizeze
         astfel de tichete, este suficient să remită tichetele respective, care cuprind TVA, comerciantului sau prestatorului de servicii
         respectiv, pentru a primi în schimb bunurile sau serviciile pe care le alege, fiind clar că prețul acestor bunuri sau al acestor
         servicii, care include TVA, a fost plătit de acest angajat la momentul în care a ales să primească tichetele valorice în discuție
         în schimbul renunțării la o parte din remunerația sa și că doar la momentul utilizării acestor tichete de către angajatul
         menționat comerciantul sau prestatorul de servicii va plăti autorităților fiscale TVA‑ul aferent bunurilor sau serviciilor
         respective.

      34      În aceste condiții, operațiunea în discuție în acțiunea principală constituie o prestare de servicii efectuată cu titlu oneros,
         în sensul articolului 2 punctul 1 din A șasea directivă.

      35      În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 2 punctul 1 din A șasea directivă trebuie interpretat
         în sensul că punerea la dispoziția angajaților săi a unui tichet valoric de către o societate care l‑a achiziționat la un
         preț ce include TVA, în schimbul renunțării de către acești angajați la o parte din remunerația lor în bani, constituie o
         prestare de servicii efectuată cu titlu oneros în sensul acestei dispoziții.

       Cu privire la a doua și la a treia întrebare
      36      Având în vedere răspunsul oferit la prima întrebare, nu trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      37      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 2 punctul 1 din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor
            membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare,
            astfel cum a fost modificată prin Directiva 95/7/CE a Consiliului din 10 aprilie 1995, trebuie interpretat în sensul că punerea
            la dispoziția angajaților săi a unui tichet valoric de către o societate care l‑a achiziționat la un preț ce include taxa
            pe valoarea adăugată, în schimbul renunțării de către acești angajați la o parte din remunerația lor în bani, constituie o
            prestare de servicii efectuată cu titlu oneros în sensul acestei dispoziții.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 25 octombrie 2012.#Folien Fischer AG și Fofitec AG împotriva Ritrama SpA.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesgerichtshof.#Spațiul de libertate, securitate și justiție – Competență judiciară în materie civilă și comercială – Competențe speciale în materie delictuală sau cvasidelictuală – Acțiune în constatare negativă („negative Feststellungsklage”) – Dreptul presupusului autor al unei fapte prejudiciabile de a acționa în justiție potențiala victimă a unui prejudiciu în fața instanței de la locul în care se pretinde că s-a produs sau că riscă să se producă această faptă pentru a se constata lipsa unei răspunderi delictuale.#Cauza C-133/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      25 octombrie 2012 (
            *1
         )
      „Spațiul de libertate, securitate și justiție — Competență judiciară în materie civilă și comercială — Competențe speciale în materie delictuală sau cvasidelictuală — Acțiune în constatare negativă («negative Feststellungsklage») — Dreptul presupusului autor al unei fapte prejudiciabile de a acționa în justiție potențiala victimă a unui prejudiciu în fața instanței de la locul în care se pretinde că s-a produs sau că riscă să se producă această faptă pentru a se constata lipsa unei răspunderi delictuale”
      În cauza C-133/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesgerichtshof (Germania), prin decizia din 1 februarie 2011, primită de Curte la 18 martie 2011, în procedura

         Folien Fischer AG,

         Fofitec AG

      împotriva

         Ritrama SpA,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet, J.-J. Kasel și M. Safjan (raportor) și doamna M. Berger, judecători,
      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 februarie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Folien Fischer AG și Fofitec AG, de G. Jaekel, Rechtsanwalt;

               —

               pentru Ritrama SpA, de J. Petersen, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul francez, de G. de Bergues și de B. Beaupère-Manokha, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul olandez, de C. Wissels și de B. Koopman, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de M. Szpunar, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul elvețian, de D. Klingele, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de W. Bogensberger și de M. Wilderspin, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 aprilie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 5 punctul 3 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între, pe de o parte, Folien Fischer AG (denumită în continuare „Folien Fischer”) și Fofitec AG (denumită în continuare „Fofitec”), ambele cu sediul în Elveția, și, pe de altă parte, Ritrama SpA (denumită în continuare „Ritrama”), cu sediul în Italia, având ca obiect cererea în constatare negativă privind lipsa răspunderii delictuale în materia concurenței formulată de primele societăți menționate.

         Cadrul juridic

               3

               Din considerentul (2) al Regulamentului nr. 44/2001 reiese că acesta urmărește, în interesul bunei funcționări a pieței interne, să pună în aplicare „[d]ispoziții care să unifice normele referitoare la conflictele de competență în materie civilă și comercială și la simplificarea formalităților în vederea recunoașterii și a executării rapide și simple a hotărârilor de către statele membre legate prin prezentul regulament”.

               4

               Considerentul (11) al acestui regulament enunță:
               „Normele de competență trebuie să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului și, astfel, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt factor de legătură. În cazul persoanelor juridice, domiciliul trebuie să fie definit în mod independent în vederea ameliorării transparenței normelor comune și a evitării conflictelor de competență.”

               5

               În considerentul (12) al regulamentului menționat se arată:
               „În afară de instanța domiciliului pârâtului, trebuie să existe și alte instanțe autorizate în temeiul unei legături strânse între instanță și litigiu sau în scopul bunei administrări a justiției.”

               6

               Considerentul (15) al aceluiași regulament are următorul cuprins:
               „În interesul administrării armonioase a justiției, este necesar să se reducă la minimum posibilitatea apariției procedurilor concurente și să se evite pronunțarea în două state membre a unor hotărâri ireconciliabile. [...]”

               7

               Potrivit considerentului (19) al Regulamentului nr. 44/2001:
               „Trebuie asigurată continuitatea între [Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3), astfel cum a fost modificată prin convențiile succesive privind aderarea noilor state membre la această convenție (denumită în continuare «Convenția de la Bruxelles»)] și prezentul regulament, fiind necesar să se prevadă unele dispoziții tranzitorii în acest sens. Aceeași necesitate a continuității trebuie garantată cu privire la interpretarea Convenției de la Bruxelles de către Curte [...]”

               8

               Normele de competență figurează în capitolul II din Regulamentul nr. 44/2001 la articolele 2-31.

               9

               Articolul 2 din acest regulament, care face parte din secțiunea 1, intitulată „Dispoziții generale”, din cadrul capitolului II, prevede la alineatul (1):
               „Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor statului membru în cauză.”

               10

               Articolul 3 din regulamentul menționat, care face parte din aceeași secțiune, prevede la alineatul (1):
               „Persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru pot fi acționate în justiție în fața instanțelor unui alt stat membru numai în temeiul normelor enunțate în secțiunile 2-7 din prezentul capitol.”

               11

               Articolul 5 din același regulament, care face parte din secțiunea 2, intitulată „Competențe speciale”, din cadrul capitolului II, prevede la punctul 3:
               „O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într-un alt stat membru:
               [...]

                        3.

                        în materie delictuală și cvasidelictuală, în fața instanțelor de la locul unde s-a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă.”

               12

               La articolul 27 din Regulamentul nr. 44/2001 se prevede:
               „(1)   În cazul în care cereri având același obiect și aceeași cauză sunt introduse între aceleași părți înaintea unor instanțe din state membre diferite, instanța sesizată ulterior suspendă din oficiu acțiunea până în momentul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate.
               (2)   Dacă se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată ulterior își declină competența în favoarea acesteia.”

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               13

               Folien Fischer, cu sediul în Elveția, are ca obiect de activitate dezvoltarea, producerea și vânzarea de articole de papetărie plastifiată și de folii adezive. Aceasta comercializează, printre altele, în Germania materiale de suport pentru formulare continue de carduri.

               14

               Fofitec, al cărei sediu social este situat de asemenea în Elveția și care face parte din grupul de societăți al Folien Fischer, este titulara unor brevete care protejează anumite formulare de expediere a corespondenței însoțite, printre altele, de un card de membru, precum și materialul de suport necesar pentru aceste formulare de card.

               15

               Ritrama, cu sediul în Italia, dezvoltă, produce și comercializează diverse tipuri de folii laminate și plastifiate.

               16

               Prin scrisoarea din luna martie 2007, Ritrama a arătat că politica de distribuție a Folien Fischer și refuzul acesteia de a acorda licențe de brevet erau contrare dreptului concurenței.

               17

               După primirea acestei scrisori, Folien Fischer și Fofitec au sesizat Landgericht Hamburg (Germania) cu o cerere de constatare negativă în scopul de a se declara că Folien Fischer nu era obligată să pună capăt practicii sale comerciale în materia acordării de reduceri și a redactării contractelor de distribuție și că Ritrama nu avea dreptul nici de a cere încetarea acestei practici comerciale, nici de a obține o despăgubire în acest temei. Folien Fischer și Fofitec au solicitat de asemenea ca această instanță să constate că Fofitec nu era obligată să acorde o licență pentru două dintre brevetele pe care le deține și care protejează producerea de formulare și materialele de suport necesare pentru producerea acestora.

               18

               După introducerea acestei acțiuni în constatare negativă, Ritrama și Ritrama AG, filială cu sediul în Elveția, au sesizat Tribunale di Milano (Italia) cu o acțiune în executare, susținând că Folien Fischer și Fofitec aveau un comportament anticoncurențial și solicitând daune interese precum și obligarea Fofitec la acordarea unor licențe pentru brevetele în cauză. În ședința în fața Curții, Ritrama a afirmat că această procedură este suspendată.

               19

               Acțiunea în constatare negativă introdusă de Folien Fischer și de Fofitec a fost respinsă ca inadmisibilă de Landgericht Hamburg. Hotărârea acestei instanțe a fost confirmată în apel de Oberlandesgericht Hamburg (Germania).

               20

               În decizia pronunțată, această din urmă instanță nu a recunoscut competența instanțelor germane pentru motivul că competența în materie delictuală prevăzută la articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 nu putea să se aplice unei acțiuni în constatare negativă precum cea formulată de Folien Fischer și de Fofitec, având în vedere că o astfel de acțiune urmărește să demonstreze tocmai că nu a fost săvârșit nicio faptă ilicită.

               21

               Bundesgerichtshof, sesizat cu recursul formulat de Folien Fischer și de Fofitec, își pune problema dacă competența potrivit articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 este întemeiată și în cazul în care autorul unui prejudiciu potențial formulează o acțiune în constatare negativă prin care urmărește să se constate că potențiala victimă a prejudiciului nu beneficiază de niciun drept în temeiul unei posibile fapte ilicite. În aceste condiții, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 5 punctul 3 din Regulamentul [...] nr. 44/2001 [...] trebuie interpretat în sensul că competența judiciară în materie delictuală se aplică și în cazul unei acțiuni în constatare negativă prin care autorul unei potențiale fapte prejudiciabile susține că victima potențială nu beneficiază, în temeiul unor circumstanțe determinate, de niciun drept în materie delictuală (în prezentul caz, încălcarea normelor de drept al concurenței)?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

         Cu privire la admisibilitate

               22

               Ritrama contestă pertinența întrebării preliminare pentru soluționarea acțiunii principale. Scrisoarea sa din luna martie 2007, la care se referă instanța de trimitere, nu ar reprezenta o punere în întârziere oficială, ci o simplă invitație de a iniția negocieri pentru a soluționa diferendul. Respectiva scrisoare nu ar constitui o bază adecvată în termeni de procedură și nici un motiv corespunzător pentru a angaja o procedură contencioasă împotriva pârâtei din acțiunea principală. Prin urmare, Folien Fischer și Fofitec nu ar avea niciun interes de a exercita acțiunea.

               23

               Ritrama arată de asemenea că, deoarece nu este în concurență cu Folien Fischer și cu Fofitec pe teritoriul Germaniei, actul nelegal în litigiu nu s-a produs în acest stat membru în sensul dreptului procedural. În consecință, competența instanțelor germane nu s-ar putea întemeia pe articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001.

               24

               În această privință, trebuie să se considere, pe de o parte, că Ritrama urmărește să repună în discuție interesul Folien Fischer și al Fofitec de a exercita acțiunea în procedura în fața instanței de trimitere și contestă pertinența întrebării preliminare. Or, astfel cum a arătat deja Curtea, numai instanța de trimitere este competentă să constate și să aprecieze situația de fapt din acțiunea cu care este sesizată, precum și să interpreteze și să aplice dreptul național (a se vedea Hotărârea din 11 septembrie 2008, Eckelkamp și alții, C-11/07, Rep., p. I-6845, punctul 32, precum și Hotărârea din 26 mai 2011, Stichting Natuur en Milieu și alții, C-165/09-C-167/09, Rep., p. I-4599, punctul 47).

               25

               Pe de altă parte, în orice caz, rezultă dintr-o jurisprudență constantă că numai instanța națională are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei aflate pe rolul său, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (Hotărârea din 7 decembrie 2010, VEBIC, C-439/08, Rep., p. I-12471, punctul 41, și Hotărârea din 16 februarie 2012, Eon Aset Menidjmunt, C-118/11, punctul 76 și jurisprudența citată).

               26

               Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai în cazul în care rezultă în mod vădit că interpretarea dreptului Uniunii solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema ridicată este de natură ipotetică sau când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea în special Hotărârea din 22 iunie 2010, Melki și Abdeli, C-188/10 și C-189/10, Rep., p. I-5667, punctul 27, și Hotărârea din 28 februarie 2012, Inter-Environnement Wallonie și Terre wallonne, C-41/11, punctul 35).

               27

               Or, această situație nu se regăsește în speță, din moment ce instanța de trimitere a indicat cu claritate motivele pentru care a adresat întrebarea preliminară, iar un răspuns la această întrebare este necesar pentru a soluționa litigiul cu care este sesizată.

               28

               În aceste condiții, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie să fie considerată admisibilă.

         Cu privire la fond

               29

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că în domeniul său de aplicare intră o acțiune în constatare negativă prin care se urmărește stabilirea lipsei răspunderii delictuale.

         Observații introductive

               30

               În primul rând, trebuie amintit, pe de o parte, că dispozițiile Regulamentului nr. 44/2001 trebuie interpretate în mod autonom, prin referire la sistemul și la obiectivele acestuia (a se vedea în special Hotărârea din 16 iulie 2009, Zuid-Chemie, C-189/08, Rep., p. I-6917, punctul 17 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 25 octombrie 2011, eDate Advertising și alții, C-509/09 și C-161/10, Rep., p. I-10269, punctul 38).

               31

               Pe de altă parte, în măsura în care Regulamentul nr. 44/2001 înlocuiește, în relațiile dintre statele membre, Convenția de la Bruxelles, interpretarea dată de Curte în privința dispozițiilor acestei convenții este valabilă și pentru dispozițiile regulamentului menționat atunci când dispozițiile acestor instrumente juridice pot fi calificate ca fiind echivalente (Hotărârile citate anterior Zuid-Chemie, punctul 18, și eDate Advertising și alții, punctul 39).

               32

               Or, dispozițiile Regulamentului nr. 44/2001 relevante în prezenta cauză, mai precis articolul 5 punctul 3 și articolul 27 din acest regulament, reflectă același sistem ca cele ale Convenției de la Bruxelles și sunt, în plus, redactate în termeni cvasiidentici. Având în vedere o asemenea echivalență, în temeiul considerentului (19) al Regulamentului nr. 44/2001, trebuie asigurată continuitatea în interpretarea acestor două instrumente juridice (a se vedea Hotărârea Zuid-Chemie, citată anterior, punctul 19).

               33

               În al doilea rând, trebuie amintit că, pe de o parte, Regulamentul nr. 44/2001 urmărește un obiectiv de securitate juridică ce constă în consolidarea protecției juridice a persoanelor stabilite în Uniunea Europeană, permițând atât reclamantului să identifice cu ușurință instanța pe care o poate sesiza, cât și pârâtului să prevadă în mod rezonabil instanța în fața căreia poate fi acționat în justiție (a se vedea în special Hotărârea din 23 aprilie 2009, Falco Privatstiftung și Rabitsch, C-533/07, Rep., p. I-3327, punctul 22 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 17 noiembrie 2011, Hypoteční banka, C-327/10, Rep., p. I-11543, punctul 44).

               34

               Pe de altă parte, dispozițiile Regulamentului nr. 44/2001, care prevăd competențe speciale, trebuie să fie interpretate, în conformitate cu considerentul (12) al acestui regulament, ținând seama de obiectivul care constă în facilitarea unei bune administrări a justiției.

               35

               În lumina acestor considerații trebuie interpretat articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001.

         Domeniul de aplicare al articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001

               36

               Trebuie constatat că, potrivit modului de redactare a articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, norma de competență specială care face obiectul acestei dispoziții este prevăzută la modul general „în materie delictuală și cvasidelictuală”. O astfel de formulare nu permite, așadar, să se excludă de la bun început din domeniul de aplicare al acestei dispoziții o acțiune în constatare negativă.

               37

               Rezultă dintr-o jurisprudență constantă că norma de competență specială prevăzută, prin derogare de la principiul competenței instanțelor de la domiciliul pârâtului, la articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 se întemeiază pe existența unei legături deosebit de strânse între litigiu și instanțele de la locul unde s-a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă, care justifică atribuirea competenței în favoarea acestora din urmă pentru motive legate de buna administrare a justiției și de organizarea utilă a procesului (a se vedea Hotărârile citate anterior Zuid-Chemie, punctul 24, și eDate Advertising și alții, punctul 40).

               38

               Astfel, în materie delictuală, instanța de la locul unde s-a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă este în mod obișnuit în situația cea mai adecvată să se pronunțe asupra cauzei, în special din motive legate de proximitatea față de litigiu și de facilitatea administrării probelor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 octombrie 2002, Henkel, C-167/00, Rec., p. I-8111, punctul 46, și Hotărârea Zuid-Chemie, citată anterior, punctul 24).

               39

               Trebuie amintit de asemenea că expresia „locul unde s-a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă”, care figurează la articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, vizează atât locul materializării prejudiciului, cât și locul unde s-a produs evenimentul cauzator al prejudiciului, astfel încât pârâtul poate fi acționat în justiție, la alegerea reclamantului, în fața instanței de la unul dintre cele două locuri (Hotărârea din 19 aprilie 2012, Wintersteiger, C-523/10, punctul 19 și jurisprudența citată).

               40

               Prin urmare, instanța națională trebuie să identifice unul dintre aceste două criterii de legătură pentru a se putea declara competentă să judece un litigiu în materie delictuală sau cvasidelictuală.

               41

               Trebuie să se determine, așadar, dacă, în pofida specificului unei acțiuni în constatare negativă, competența judiciară de soluționare a unei astfel de cereri poate fi atribuită pe baza criteriilor stabilite la articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001.

               42

               În această privință, trebuie constatat că specificul unei acțiuni în constatare negativă rezidă în aceea că reclamantul urmărește să se stabilească neîndeplinirea condițiilor răspunderii care ar da naștere unui drept la despăgubire în favoarea pârâtului.

               43

               În acest context, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 46 din concluzii, o acțiune în constatare negativă presupune, așadar, o inversare a rolurilor cunoscute în mod obișnuit în materia delictuală, deoarece reclamantul este debitorul potențial al unei creanțe întemeiate pe o faptă ilicită, în timp ce pârâtul este pretinsa victimă a acestui act.

               44

               Această inversiune a rolurilor nu este însă de natură să excludă acțiunea în constatare negativă din domeniul de aplicare al articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001.

               45

               Astfel, obiectivele previzibilității instanței competente și securității juridice pe care le urmărește această dispoziție și care sunt amintite în mod repetat în jurisprudență (a se vedea Hotărârea din 15 martie 2012, G, C-292/10, punctul 39, și Hotărârea Wintersteiger, citată anterior, punctul 23) nu au legătură nici cu atribuirea rolurilor de reclamant, respectiv, de pârât, nici cu protecția unuia dintre aceștia.

               46

               Mai exact, articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 nu urmărește același obiectiv precum normele de competență cuprinse în secțiunile 3-5 ale capitolului II din același regulament, care au ca obiect să ofere părții defavorizate o protecție consolidată (a se vedea Hotărârea din 20 mai 2010, ČPP Vienna Insurance Group, C-111/09, Rep., p. I-4545, punctul 30 și jurisprudența citată).

               47

               În consecință, astfel cum susțin în mod întemeiat Folien Fischer, Fofitec, guvernele german, francez, olandez și portughez, precum și Comisia Europeană, aplicarea articolului 5 punctul 3 menționat nu este supusă condiției ca pretinsa victimă să fie cea care a introdus acțiunea.

               48

               Este adevărat că interesele reclamantului unei acțiuni în constatare negativă sunt diferite de interesele celui care introduce o cerere având ca obiect stabilirea faptului că pârâtul se face vinovat de producerea unui prejudiciu și obligarea acestuia la plata de daune interese. Totuși, în ambele cazuri, aprecierea pe care o efectuează instanța sesizată privește, în esență, aceleași elemente de fapt și de drept.

               49

               Pe de altă parte, din cuprinsul punctului 45 din Hotărârea din 6 decembrie 1994, Tatry (C-406/92, Rec., p. I-5439), care privește într-adevăr, în principal, interpretarea articolului 21 din Convenția de la Bruxelles consacrat litispendenței și care a devenit articolul 27 din Regulamentul nr. 44/2001, reiese că o cerere având ca obiect stabilirea faptului că pârâtul se face vinovat de producerea unui prejudiciu, precum și obligarea acestuia la plata de daune interese și o cerere a aceluiași pârât în constatarea faptului că nu se face vinovat de producerea prejudiciului respectiv au același obiect și aceeași cauză.

               50

               Trebuie să se mai precizeze și faptul că la stadiul verificării competenței internaționale, instanța sesizată nu apreciază nici admisibilitatea, nici temeinicia cererii în constatare negativă potrivit normelor dreptului național, ci identifică numai criteriile de legătură cu statul instanței respective care justifică competența sa în temeiul articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001.

               51

               În aceste condiții, specificitatea unei acțiuni în constatare negativă, amintită la punctul 42 din prezenta hotărâre, nu are nicio incidență asupra aprecierii pe care o instanță națională trebuie să o efectueze pentru a-și verifica competența judiciară în materie delictuală sau cvasidelictuală, din moment ce este vorba exclusiv de stabilirea existenței unui criteriu de legătură cu statul respectivei instanțe.

               52

               Prin urmare, dacă elementele în discuție în acțiunea în constatare negativă pot justifica legătura cu statul în care fie s-a produs evenimentul cauzator al prejudiciului, fie s-a produs sau riscă să se producă prejudiciul, în temeiul jurisprudenței amintite la punctul 39 din prezenta hotărâre, instanța de la unul dintre aceste două locuri se poate declara în mod valabil competentă în temeiul articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 să judece această acțiune, indiferent de aspectul dacă acțiunea a fost formulată de pretinsa victimă a unei fapte ilicite sau de debitorul potențial al unei creanțe întemeiate pe acesta.

               53

               În schimb, instanța care nu este în măsură să identifice în statul respectiv unul dintre cele două criterii de legătură amintite la punctul 39 din prezenta hotărâre nu se poate declara competentă fără a încălca obiectivele articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001.

               54

               Rezultă din cele ce precedă că, pentru a stabili competența instanțelor naționale, o acțiune în constatare negativă nu poate fi exclusă din domeniul de aplicare al articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001.

               55

               În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că o acțiune în constatare negativă prin care se urmărește stabilirea lipsei răspunderii delictuale sau cvasidelictuale intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               56

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Articolul 5 punctul 3 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că o acțiune în constatare negativă prin care se urmărește stabilirea lipsei răspunderii delictuale sau cvasidelictuale intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 10 iulie 1992. # Francesco Pasetti-Bombardella împotriva Parlamentului European. # Funcționari. # Cauza T-66/91.