Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 18 mai 1994. # Bureau européen des unions des consommateurs și National Consumer Council împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza T-37/92.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 28 mai 1998. # W împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Admisibilitate - Mutare - Interesul serviciului - Motivare. # Cauze conexate T-78/96 și T-170/96.


Hotărârea Curții din data de 10 decembrie 2002. # Comisia Comunităților Europene împotriva Irlandai. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-362/01.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 15 decembrie 1994. # Gøttrup-Klim și alții Grovvareforeninger împotriva Dansk Landbrugs Grovvareselskab AmbA. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Østre Landsret - Danemarca. # Concurență - Agricultură - Abuz de poziție dominantă. # Cauza C-250/92.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 12 iunie 2003. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-363/00.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 1 octombrie 2009.#Comisia Comunităților Europene împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Acțiune în anulare - Stabilire a pozițiilor care urmează a fi adoptate în numele Comunității într-un organism creat printr-un acord - Obligația de motivare - Indicarea temeiului juridic - A 14-a sesiune a Conferinței Părților la Convenția privind comerțul internațional cu specii sălbatice de faună și floră pe cale de dispariție (CITES).#Cauza C-370/07.

text:
      Cauza C‑370/07
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Consiliului Uniunii Europene
      „Acțiune în anulare – Stabilire a pozițiilor care urmează a fi adoptate în numele Comunității într‑un organism creat printr‑un acord – Obligația de motivare – Indicarea temeiului juridic – A 14‑a sesiune a Conferinței Părților la Convenția privind comerțul internațional cu specii sălbatice de faună și floră pe
         cale de dispariție (CITES)”

      Sumarul hotărârii
      1.        Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut – Menționarea temeiului juridic al unui act
      (art. 253 CE)
      2.        Drept comunitar – Principii – Securitate juridică – Reglementare comunitară
      3.        Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut
      (art. 230 CE, 249 CE și 253 CE)
      4.        Comunitățile Europene – Competențe atribuite – Competențe interne și externe – Obligația de a indica temeiul juridic al unui
            act
      (art. 5 primul paragraf CE, art. 133 CE și 175 CE)
      5.        Acte ale instituțiilor – Indicarea temeiului juridic reținut
      [art. 133 CE, 175 CE și 300 alin. (1) CE]
      1.        Obligația de motivare, consacrată la articolul 253 CE, impune ca toate actele vizate să conțină o expunere a motivelor care
         au condus la adoptarea lor de către instituții, astfel încât Curtea să își poată exercita controlul și atât statele membre,
         cât și terții interesați să cunoască condițiile în care instituțiile comunitare au aplicat tratatul. Obligația de a indica
         temeiul juridic al unui act ține de obligația de motivare. Deși omisiunea de a menționa o anumită dispoziție din tratat nu
         poate să constituie un viciu substanțial atunci când temeiul juridic al unui act poate fi determinat cu ajutorul altor elemente
         ale acestuia, cu toate acestea, o astfel de mențiune explicită este indispensabilă atunci când, în lipsa acesteia, părțile
         interesate și Curtea rămân în incertitudine cu privire la temeiul juridic precis.

      (a se vedea punctele 37, 38 și 56)
      2.        Imperativul securității juridice impune ca orice act care urmărește să creeze efecte juridice să își întemeieze forța obligatorie
         pe o dispoziție de drept comunitar care trebuie să fie menționată expres drept temei legal și care indică forma juridică pe
         care trebuie să o ia acel act.

      (a se vedea punctul 39)
      3.        Obligația de motivare, care este justificată în special prin controlul jurisdicțional care trebuie să poată fi exercitat de
         către Curte, trebuie să se aplice oricărui act care poate face obiectul unei acțiuni în anulare, cu alte cuvinte, oricăror
         dispoziții adoptate de instituții, indiferent de forma acestora, care urmăresc să producă efecte juridice obligatorii.

      O decizie a Consiliului de stabilire a poziției care urmează a fi adoptată în numele Comunității în legătură cu anumite propuneri
         prezentate cu ocazia celei de a 14-a sesiuni a Conferinței Părților la Convenția privind comerțul internațional cu specii
         sălbatice de faună și floră pe cale de dispariție produce efecte juridice obligatorii, în măsura în care stabilește poziția
         Comunității în ceea ce privește domeniile aflate în competența acesteia și are un caracter obligatoriu, pe de o parte, pentru
         Consiliu și pentru Comisie și, pe de altă parte, pentru statele membre în măsura în care le impune să apere respectiva poziție.
         Prin urmare, această decizie trebuie motivată și trebuie, așadar, să indice temeiul juridic pe care este fondată, în special
         în vederea exercitării de către Curte a controlului său jurisdicțional.

      (a se vedea punctele 42-45)
      4.        Indicarea temeiului juridic al unui act comunitar se impune și din perspectiva principiului atribuirii competențelor consacrat
         la articolul 5 primul paragraf CE, potrivit căruia Comunitatea acționează în limitele competențelor care îi sunt conferite
         și ale obiectivelor care îi sunt atribuite prin tratat atât pentru acțiunea internă, cât și pentru acțiunea internațională
         a Comunității. În această privință, alegerea temeiului juridic corespunzător prezintă o importanță de natură constituțională,
         dat fiind că, dispunând numai de competențe atribuite, Comunitatea trebuie să asocieze decizia menționată unei dispoziții
         din tratat care o abilitează să aprobe un astfel de act.

      Pe de altă parte, indicarea temeiului juridic stabilește repartizarea competențelor între Comunitate și statele membre.
      În ceea ce privește adoptarea de către Consiliu a unei decizii de stabilire a poziției care urmează a fi adoptată în numele
         Comunității în legătură cu anumite propuneri prezentate cu ocazia celei de a 14-a sesiuni a Conferinței Părților la Convenția
         privind comerțul internațional cu specii sălbatice de faună și floră pe cale de dispariție, aplicarea exclusivă a articolului
         175 CE sau a articolului 133 CE nu ar fi avut aceleași implicații asupra repartizării competențelor între Comunitate și statele
         membre precum o eventuală aplicare coroborată a acestor două dispoziții, dat fiind că articolul 133 CE conferă o competență
         exclusivă Comunității, pe când articolul 175 CE prevede o competență partajată între Comunitate și statele membre. Așadar,
         omiterea indicării unui temei juridic poate determina o confuzie cu privire la natura competenței Comunității și este de natură
         să o fragilizeze pe aceasta din urmă în apărarea poziției sale cu ocazia negocierilor internaționale.

      (a se vedea punctele 46, 47 și 49)
      5.        Indicarea temeiului juridic prezintă de asemenea o importanță particulară în scopul apărării prerogativelor instituțiilor
         comunitare vizate de procedura de adoptare a unui act. În ceea ce privește o decizie a Consiliului de stabilire a poziției
         care urmează a fi adoptată în numele Comunității în legătură cu anumite propuneri prezentate cu ocazia celei de a 14-a sesiuni
         a Conferinței Părților la Convenția privind comerțul internațional cu specii sălbatice de faună și floră pe cale de dispariție,
         o astfel de mențiune poate avea efecte asupra competențelor Parlamentului European, dat fiind că articolele 133 CE, 175 CE
         și articolul 300 alineatul (2) CE nu atribuie acestuia același grad de participare cu ocazia adoptării unui act. De asemenea,
         indicarea temeiului juridic este necesară pentru stabilirea modalităților de vot în cadrul Consiliului, întrucât, în această
         privință, potrivit articolului 300 alineatul (2) primul paragraf CE, Consiliul hotărăște cu majoritate calificată, cu excepția,
         pe de o parte, a cazului în care acordul se referă la un domeniu pentru care este necesară unanimitatea în vederea adoptării
         unor reguli interne, precum și, pe de altă parte, a acordurilor prevăzute la articolul 310 CE.

      (a se vedea punctul 48)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      1 octombrie 2009 (*)

      „Acțiune în anulare – Stabilire a pozițiilor care urmează a fi adoptate în numele Comunității într‑un organism creat printr‑un acord – Obligația de motivare – Indicarea temeiului juridic – A 14-a sesiune a Conferinței Părților la Convenția privind comerțul internațional cu specii sălbatice de faună și floră pe
         cale de dispariție (CITES)”

      În cauza C‑370/07,
      având ca obiect o acțiune în anulare formulată în temeiul articolului 230 CE, introdusă la 2 august 2007,
      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnii G. Valero Jordana și C. Zadra, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Consiliului Uniunii Europene, reprezentat de domnii J.‑P. Jacqué, F. Florindo Gijón și de doamna K. Michoel, în calitate de agenți,

      pârât,
      susținut de:
      Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, reprezentat de doamnele E. Jenkinson și I. Rao, în calitate de agenți, asistate de domnul D. Wyatt, QC,

      intervenient,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii J.‑C. Bonichot, J. Makarczyk, L. Bay Larsen (raportor)
         și doamna C. Toader, judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 martie 2009,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 23 aprilie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin acțiunea formulată, Comisia Comunităților Europene solicită anularea Deciziei Consiliului Uniunii Europene din 24 mai
         2007 de stabilire a poziției care urmează a fi adoptată în numele Comunității Europene în legătură cu anumite propuneri prezentate
         cu ocazia celei de a 14-a sesiuni a Conferinței Părților la Convenția privind comerțul internațional cu specii sălbatice de
         faună și floră pe cale de dispariție (CITES), organizată la Haga (Țările de Jos) între 3 și 15 iunie 2007 (denumită în continuare
         „decizia atacată”).

       Cadrul juridic
      2        Articolul 253 CE prevede:

      „Regulamentele, directivele și deciziile adoptate împreună de Parlamentul European și de Consiliu, precum și cele adoptate
         de Consiliu sau de Comisie sunt motivate și se referă la propunerile sau avizele a căror obținere este obligatorie în executarea
         prezentului tratat.”

      3        Potrivit articolului 300 alineatul (2) CE, astfel cum a fost modificat prin Tratatul de la Nisa:

      „Sub rezerva competențelor recunoscute Comisiei în acest domeniu, semnarea, care poate fi însoțită de o decizie de aplicare
         provizorie înainte de intrarea în vigoare, precum și încheierea acordurilor sunt decise de către Consiliu, hotărând cu majoritate
         calificată la propunerea Comisiei. Consiliul hotărăște în unanimitate în cazul în care acordul se referă la un domeniu pentru
         care este necesară unanimitatea în vederea adoptării unor reguli interne, precum și în cazul acordurilor prevăzute la articolul
         310.

      Prin derogare de la regulile stabilite la alineatul (3), se aplică aceleași proceduri pentru a decide suspendarea aplicării
         unui acord, precum și pentru a stabili poziția care urmează să se adopte în numele Comunității într‑un organism creat printr‑un
         acord, în cazul în care acest organism este chemat să adopte decizii cu efecte juridice, cu excepția deciziilor de completare
         sau de modificare a cadrului instituțional al acordului.

      Parlamentul European este imediat și pe deplin informat cu privire la oricare decizie adoptată în temeiul prezentului alineat
         și care privește aplicarea provizorie sau suspendarea acordurilor sau stabilirea poziției Comunității într‑un organism creat
         printr‑un acord.”

       Istoricul cauzei
      4        Convenția privind comerțul internațional cu specii sălbatice de faună și floră pe cale de dispariție, semnată la 3 martie
         1973 la Washington (denumită în continuare „CITES”), a intrat în vigoare la 1 iulie 1975. Aceasta are ca obiectiv protecția
         speciilor sălbatice de faună și de floră pe cale de dispariție, în principal prin limitarea sau reglementarea comerțului cu
         acestea.

      5        Comunitatea nu este parte contractantă la CITES. Aceasta beneficiază de un statut de observator în cadrul Conferințelor Părților.
         Cu toate acestea, din anul 1982, Comunitatea adoptă în mod autonom măsuri care au ca obiect executarea, în cadrul Comunității,
         a obligațiilor statelor membre care rezultă din CITES.

      6        Cel mai recent instrument adoptat în vederea punerii în aplicare autonome a CITES este Regulamentul (CE) nr. 338/97 al Consiliului
         din 9 decembrie 1996 privind protecția speciilor faunei și florei sălbatice prin controlul comerțului cu acestea (JO 1997,
         L 61, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 239). Acesta a fost adoptat în temeiul articolului 130 S alineatul (1) din Tratatul
         CE [devenit, după modificare, articolul 175 alineatul (1) CE].

      7        La 4 aprilie 2007, Comisia a transmis Consiliului o propunere în vederea adoptării deciziei atacate care se referea, în ceea
         ce privește temeiul juridic al acesteia, pe de o parte, la articolul 175 alineatul (1) CE și la articolul 133 CE și, pe de
         altă parte, la articolul 300 alineatul (2) al doilea paragraf CE.

      8        La 24 mai 2007, Consiliul a adoptat decizia atacată, care nu menționează temeiul juridic pe care este fondată.

      9        Prin scrisoarea din 14 iunie 2007, Consiliul a transmis decizia menționată Parlamentului European.

      10      Decizia atacată are următorul cuprins:

      „Articolul 1
      Poziția Comunității cu privire la domeniile care intră în competența sa, care va fi exprimată de statele membre acționând
         împreună în interesul Comunității cu ocazia celei de a 14-a sesiuni a Conferinței Părților la CITES, este conformă anexelor
         la prezenta decizie.

      Articolul 2
      În cazul în care informații științifice și tehnice noi, prezentate după adoptarea prezentei decizii și înainte sau în timpul
         celei de a 14-a sesiuni a Conferinței Părților, pot avea repercusiuni asupra poziției menționate la articolul 1 sau în cazul
         în care sunt făcute propuneri noi în cadrul acestei sesiuni asupra unor puncte care nu au făcut încă obiectul unei poziții
         comunitare, poziția comunitară cu privire la domeniile care intră în competența Comunității este stabilită prin intermediul
         unei coordonări ad‑hoc înaintea votului Conferinței Părților asupra acestor propuneri.”

       Concluziile părților și procedura
      11      Comisia solicită Curții:

      –        anularea deciziei atacate și
      –        obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
      12      Consiliul solicită Curții:

      –        respingerea acțiunii;
      –        în subsidiar și în măsura în care Curtea ar anula decizia atacată, declararea efectelor acesteia ca fiind definitive și
      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      13      Prin Ordonanța președintelui Curții din 20 noiembrie 2007, Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord i s‑a permis
         să intervină în susținerea concluziilor Consiliului.

       Cu privire la acțiune
       Cu privire la admisibilitate
      14      Consiliul susține, în cadrul unei observații preliminare de ordin procedural, că acțiunea este lipsită de obiect întrucât
         decizia atacată și‑a produs deja toate efectele juridice, dat fiind că poziția Comunității cuprinsă în aceasta a fost exprimată
         cu ocazia Conferinței Părților la CITES care a avut loc la Haga, între 3 și 15 iunie 2007.

      15      Comisia, care precizează că formularea prezentei acțiuni urmărește pronunțarea de către Curte a unei hotărâri care să permită
         să împiedice pe viitor Consiliul să adopte decizii lipsite de mențiunea temeiului lor juridic în cadrul Conferinței Părților
         la CITES, susține că acțiunea este admisibilă.

      16      În această privință, trebuie amintit că, pentru a formula o acțiune în anulare împotriva unor astfel de decizii, Comisia nu
         trebuie să demonstreze un interes de a exercita acțiunea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 martie 1987, Comisia/Consiliul,
         45/86, Rec., p. 1493, punctul 3).

      17      În plus, trebuie arătat că s‑a hotărât deja de către Curte că acțiunile având ca obiect anularea unui act care fusese deja
         executat sau care nu mai era aplicabil la momentul formulării acțiunii sunt admisibile (a se vedea Hotărârea din 24 iunie
         1986, AKZO Chemie și AKZO Chemie UK/Comisia, 53/85, Rec., p. 1965, punctul 21, și Hotărârea din 26 aprilie 1988, Apesco/Comisia,
         207/86, Rec., p. 2151, punctul 16).

      18      Prin urmare, acțiunea este admisibilă.

       Cu privire la fond
       Argumentele părților
      19      În susținerea acțiunii formulate, Comisia invocă un motiv unic întemeiat pe încălcarea obligației de motivare prevăzute la
         articolul 253 CE, în sensul că decizia atacată nu ar menționa temeiul juridic pe care este fondată.

      20      Comisia arată că a propus să se rețină ca temei juridic material al deciziei atacate dispozițiile coroborate ale articolelor
         133 CE și 175 CE, dat fiind că, în cadrul CITES, reglementarea comerțului cu specii și conservarea acestora ar prezenta o
         importanță egală. Lipsa menționării acestui dublu temei juridic ar fi lipsit instituțiile comunitare vizate și statele membre
         de indicații cu privire la competențele acestora și, prin urmare, cu privire la rolul lor în cadrul Conferinței Părților la
         CITES. Împrejurarea că Regulamentul nr. 338/97 este întemeiat numai pe articolul 175 CE, și nu pe dispozițiile coroborate
         ale articolelor 133 CE și 175 CE, ar fi lipsită de pertinență, dat fiind că stabilirea temeiului juridic al unui act trebuie
         efectuată luând în considerare scopul și conținutul propriu al acestuia, și nu în raport cu temeiul juridic reținut pentru
         adoptarea altor acte comunitare similare.

      21      În ceea ce privește temeiul juridic procedural, Comisia afirmă că numai o decizie a Consiliului întemeiată pe articolul 300
         alineatul (2) al doilea paragraf CE poate constitui instrumentul juridic corespunzător pentru definirea unei poziții a Comunității
         în cazul în care trebuie adoptată o decizie a Conferinței Părților la CITES cu efecte juridice, iar acquis‑ul comunitar poate
         fi afectat ca urmare a acestei adoptări. Omiterea temeiului juridic menționat ar fi fost la originea unei mari incertitudini
         cu privire la procedura efectiv urmată de Consiliu și ar fi afectat prerogativele Parlamentului European.

      22      Referindu‑se la Hotărârea Comisia/Consiliul, citată anterior, Comisia arată de asemenea că temeiul juridic al deciziei atacate
         nu poate fi dedus din alte elemente ale acesteia. Pe de altă parte, Consiliul ar fi evitat orice referire la tratat în decizia
         atacată.

      23      Comisia contestă argumentul Consiliului întemeiat pe faptul că decizia atacată nu ar reprezenta o decizie în sensul articolului
         249 CE. În această privință, Comisia arată că distincția dintre cele două tipuri de decizii, efectuată de Consiliu pe baza
         utilizării a doi termeni diferiți în versiunea germană a tratatului („Entscheidung” și „Beschluß”), care nu ar figura decât
         în alte două versiuni lingvistice ale tratatului, și anume versiunea olandeză („besluit” și „beschikking”) și slovenă („sklep”
         și „odlocba”), nu are temei în tratat. Astfel, acesta nu ar stabili o distincție între deciziile menționate la articolul 253
         CE și celelalte decizii. Comisia subliniază că actele menționate la articolul 300 alineatul (2) al doilea paragraf CE sunt
         desemnate prin termenul „decizii” și că, printre altele, versiunile engleză și franceză ale tratatului, privite în contextul
         lor, sunt conforme acestei terminologii.

      24      În opinia Comisiei, lipsa menționării temeiului juridic al deciziei atacate nu poate fi justificată de faptul că această decizie
         nu se adresează decât părților care au participat la adoptarea sa, întrucât este necesară apărarea prerogativelor instituțiilor
         și lipsa piedicilor în calea controlului jurisdicțional exercitat de Curte.

      25      Comisia contestă pertinența, în speță, a referirii la Hotărârea din 31 martie 1971, Comisia/Consiliul, cunoscută sub numele
         „AETR” (22/70, Rec., p. 263), care privea anumite „negocieri ale Consiliului”, dat fiind că în prezenta cauză este în discuție
         o decizie a Consiliului adoptată în temeiul articolului 300 alineatul (2) al doilea paragraf CE și menționată explicit la
         articolul 253 CE. Comisia precizează că, în schimb, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea AETR, citată anterior, era în
         discuție un act adoptat ținând seama de circumstanțele foarte particulare ale speței, considerat valabil de Curte numai în
         aceste circumstanțe și pentru care Comisia și‑a dat acordul.

      26      Comisia susține că lipsa menționării temeiului juridic al deciziei atacate nu constituie un viciu pur formal, în măsura în
         care, în opinia Curții, alegerea temeiului juridic corespunzător prezintă o importanță de natură constituțională (Avizul 2/00
         din 6 decembrie 2001, Rec., p. I‑9713, punctul 5), astfel încât o astfel de lipsă constituie o încălcare ce aduce atingere
         echilibrului constituțional stabilit de tratat între instituții și între Comunitate și statele membre. În plus, Consiliul
         ar fi suprimat în mod deliberat mențiunea temeiului juridic în cauză, lăsând astfel să se înțeleagă că nu consideră necesar
         să îl citeze în mod expres.

      27      Pe de altă parte, procedura prevăzută la articolul 300 alineatul (2) al doilea paragraf CE nu ar fi fost respectată în măsura
         în care decizia atacată nu ar fi fost transmisă Parlamentului European decât după trei săptămâni de la adoptare, și anume
         la 14 iunie 2007, astfel încât această transmitere tardivă ar fi afectat prerogativele Parlamentului European.

      28      În sfârșit, Comisia contestă pertinența observațiilor complementare ale Consiliului referitoare la practica privind stabilirea
         pozițiilor comunitare și amintește că, potrivit jurisprudenței, o simplă practică a Consiliului nu poate deroga de la reguli
         stabilite prin tratat (Hotărârea din 23 februarie 1988, Regatul Unit/Consiliul, 68/86, Rec., p. 855, punctul 24).

      29      Consiliul arată ca argument principal că, în speță, nu era obligat să citeze temeiul juridic al deciziei atacate în măsura
         în care aceasta este o decizie sui generis, desemnată în limba germană prin termenul „Beschluß”, adoptată de Consiliu în cadrul relațiilor externe ale Comunității,
         în conformitate cu articolul 300 alineatul (2) al doilea paragraf CE. Această decizie trebuie deosebită de decizia, desemnată
         prin termenul german „Entscheidung”, menționată la articolele 249 CE și 253 CE.

      30      Consiliul arată că, dat fiind că decizia atacată nu produce efecte decât în privința relațiilor dintre Comunitate și statele
         membre, precum și a raporturilor dintre instituții și nu produce, așadar, niciun efect asupra drepturilor și obligațiilor
         legale ale terților, precum persoane fizice sau societăți, obligația de motivare ar fi lipsită de rațiune întrucât decizia
         menționată nu se adresează decât părților care au participat la adoptarea sa. Astfel cum Curtea a apreciat în Hotărârea AETR,
         citată anterior, care privea „negocieri ale Consiliului” în vederea încheierii unui acord internațional, decizia atacată ar
         reprezenta un „Beschluß” și, în această calitate, nu ar figura pe lista exhaustivă a actelor supuse unei obligații de motivare.

      31      Ca argument subsidiar, Consiliul susține, referindu‑se la Hotărârea din 14 decembrie 2004, Swedish Match (C‑210/03, Rec.,
         p. I‑11893, punctul 44), că lipsa menționării într‑un act a temeiului juridic al acestuia nu constituie decât un viciu pur
         formal. Astfel, lipsa unei astfel de referiri în decizia atacată nu ar fi avut niciun efect asupra procedurii aplicabile pentru
         adoptarea acesteia întrucât, în speță, procedura prevăzută la articolul 300 alineatul (2) al doilea paragraf CE ar fi fost
         respectată. În această privință, Consiliul precizează că această dispoziție impune numai transmiterea deciziei în cauză Parlamentului
         European în scopul informării, însă nu prevede niciun termen și în niciun caz nu îl obligă pe acesta să supună decizia unui
         control parlamentar.

      32      În ceea ce privește dublul temei juridic material propus de Comisie, Consiliul arată că, dat fiind că Regulamentul nr. 338/98
         a fost adoptat numai în temeiul articolului 130 S din tratat, nu ar fi fost posibilă reunirea, în cadrul Consiliului, a majorității
         calificate care permite reținerea temeiului juridic astfel propus.

      33      În opinia Consiliului, trebuia adoptată o poziție a Comunității în conformitate cu procedurile prevăzute de tratat înainte
         de începerea celei de a 14-a sesiuni a Conferinței Părților la CITES. Lipsa mențiunii temeiului juridic al deciziei atacate
         nu ar fi avut vreun efect asupra procedurii care a condus la adoptarea acestei decizii, asupra caracterului obligatoriu al
         acesteia, asupra negocierilor înseși care s‑au derulat în cadrul conferinței respective și nici asupra rolului jucat de Comisie
         și de statele membre în cadrul acestor negocieri. Consiliul precizează că rolul Comisiei în cadrul negocierilor era stabilit
         – și limitat – nu de lipsa mențiunii temeiului juridic al deciziei atacate, ci de lipsa calității de parte contractantă la
         CITES a Comunității.

      34      Consiliul subliniază că lipsa mențiunii temeiului juridic în decizia atacată nu a avut vreun efect nici asupra adoptării actului
         comunitar intern corespunzător în măsura în care articolul 19 din Regulamentul nr. 338/97 prevede că adoptarea, printre altele,
         a modificărilor anexelor la acest regulament în urma deciziilor Conferinței Părților și a deciziilor Comitetului permanent
         al CITES este supusă unei proceduri de comitologie.

      35      Consiliul mai arată faptul că practica în domeniul stabilirii pozițiilor Comunității este destul de diversificată și continuă
         să fie astfel de la intrarea în vigoare a Tratatului de la Nisa. Pe de o parte, ar exista decizii ale Consiliului care menționează
         fie numai temeiul juridic material, fie numai articolul 300 alineatul (2) al doilea paragraf CE. Pe de altă parte, nu ar fi
         neobișnuit ca pozițiile Comunității să fie stabilite prin aprobarea directă, de către Consiliu, a textului pe baza căruia
         trebuie adoptată poziția, fără ca această aprobare să fie însoțită de o decizie sui generis. În aceste din urmă cazuri, Consiliul ar fi hotărât întotdeauna la propunerea Comisiei, ținând seama de forma propusă de
         aceasta.

      36      Regatul Unit, susținând totodată ansamblul argumentației Consiliului, adaugă că articolul 300 alineatul (2) al doilea paragraf
         CE nu conține nicio dispoziție care să aibă ca efect înlocuirea actelor sui generis cu deciziile menționate la articolul 249 CE în domeniul în cauză. În plus, participarea Comisiei la procedura care a condus
         la adoptarea deciziei atacate, precum și la negocierile privind CITES ar fi oferit acestei instituții toate garanțiile juridice
         pe care articolul 253 CE le asigură terților. Actele sui generis ar aduce Comunității suplețea necesară unei participări eficiente în cadrul organismelor create prin acorduri internaționale
         și ar fi contrară intereselor Comunității impunerea către Consiliu a precizării temeiului juridic al fiecărei decizii de tipul
         celei în cauză în speță. Regatul Unit precizează că faptul că, potrivit articolului 253 CE, Consiliul nu este supus unei obligații
         stricte de menționare a temeiului juridic al unui act sui generis nu înseamnă că trebuie să se abțină de la aceasta.

       Aprecierea Curții
      37      În prealabil, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, obligația de motivare, consacrată la articolul 253
         CE, impune ca toate actele vizate să conțină o expunere a motivelor care au condus la adoptarea lor de către instituții, astfel
         încât Curtea să își poată exercita controlul și atât statele membre, cât și terții interesați să cunoască condițiile în care
         instituțiile comunitare au aplicat tratatul (a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea din 17 mai 1994, Franța/Comisia,
         C‑41/93, Rec., p. I‑1829, punctul 34).

      38      Din jurisprudența Curții reiese că obligația de a indica temeiul juridic al unui act ține de obligația de motivare (a se vedea
         în special Hotărârea Comisia/Consiliul, citată anterior, punctul 9, și Hotărârea din 20 septembrie 1988, Spania/Consiliul,
         203/86, Rec., p. 4563, punctele 36-38).

      39      Curtea a apreciat de asemenea că imperativul de securitate juridică impune ca orice act care urmărește să creeze efecte juridice
         să își întemeieze forța obligatorie pe o dispoziție de drept comunitar care trebuie să fie menționată expres drept temei legal
         și care indică forma juridică pe care trebuie să o ia acel act (Hotărârea din 16 iunie 1993, Franța/Comisia, C‑325/91, Rec.,
         p. I‑3283, punctul 26).

      40      În lumina acestor considerații trebuie să se stabilească dacă decizia atacată a putut fi adoptată în mod valabil fără mențiunea
         temeiului său juridic. În acest scop, trebuie examinat dacă această decizie este supusă obligației de motivare și dacă trebuie,
         prin urmare, să indice temeiul juridic.

      41      În susținerea tezelor lor, părțile invocă în principal argumente de natură terminologică, întemeindu‑se pe diferitele versiuni
         lingvistice ale articolului 300 alineatul (2). Comisia arată că decizia atacată este o decizie în sensul articolului 249 CE,
         desemnată în limba germană prin termenul „Entscheidung”, și că, prin urmare, aceasta trebuie motivată. În schimb, Consiliul,
         susținut de Regatul Unit, consideră că este vorba despre o decizie sui generis, desemnată în limba germană prin termenul „Beschluß”, care nu este prevăzut la articolul 253 CE.

      42      În această privință, trebuie constatat că, în speță, calificarea deciziei atacate drept decizie în sensul articolului 249
         CE sau drept decizie sui generis nu este hotărâtoare în scopul de a stabili dacă aceasta este supusă obligației de motivare. Astfel, această obligație, care
         este justificată în special prin controlul jurisdicțional care poate fi exercitat de către Curte, trebuie să se aplice oricărui
         act care poate face obiectul unei acțiuni în anulare. Potrivit unei jurisprudențe constante, constituie acte atacabile în
         sensul articolului 230 CE orice dispoziții adoptate de instituții, indiferent de forma acestora, care urmăresc să producă
         efecte juridice obligatorii (a se vedea în special Hotărârea AETR, citată anterior, punctul 42, Hotărârea din 11 noiembrie
         1981, IBM/Comisia, 60/81, Rec., p. 2639, punctul 9, și Hotărârea din 17 iulie 2008, Athinaïki Techniki/Comisia, C‑521/06 P,
         Rep., p. I‑5829, punctul 42). Rezultă că, în principiu, orice act care produce efecte juridice este supus obligației de motivare.

      43      În speță, potrivit articolului 1 din aceasta, decizia atacată stabilește poziția Comunității cu privire la domeniile care
         intră în competența sa, care va fi exprimată de statele membre acționând împreună în interesul Comunității cu ocazia celei
         de a 14-a sesiuni a Conferinței Părților la CITES.

      44      Decizia atacată este, așadar, un act care produce efecte juridice obligatorii, în sensul că stabilește poziția Comunității
         în cadrul celei de a 14-a sesiuni menționate, și care are un caracter obligatoriu, pe de o parte, pentru Consiliu și pentru
         Comisie și, pe de altă parte, pentru statele membre în măsura în care le impune să apere respectiva poziție.

      45      Rezultă că decizia atacată trebuie motivată și trebuie, așadar, să indice temeiul juridic pe care este fondată, în special
         în vederea exercitării de către Curte a controlului său jurisdicțional.

      46      Indicarea temeiului juridic menționat se impune și din perspectiva principiului atribuirii competențelor consacrat la articolul
         5 primul paragraf CE, potrivit căruia Comunitatea acționează în limitele competențelor conferite și ale scopurilor atribuite
         prin tratat atât pentru acțiunea internă, cât și pentru acțiunea internațională a Comunității (a se vedea Avizul 2/94 din
         28 martie 1996, Rec., p. I‑1759, punctul 24).

      47      În această privință, trebuie arătat că s‑a hotărât deja de către Curte că alegerea temeiului juridic corespunzător prezintă
         o importanță de natură constituțională dat fiind că, dispunând numai de competențe atribuite, Comunitatea trebuie să asocieze
         decizia atacată unei dispoziții din tratat care o abilitează să aprobe un astfel de act (a se vedea în acest sens Avizul 2/00,
         citat anterior, punctul 5).

      48      Indicarea temeiului juridic prezintă de asemenea o importanță particulară în scopul apărării prerogativelor instituțiilor
         comunitare vizate de procedura de adoptare a unui act. Astfel, în prezenta cauză, o astfel de mențiune poate avea efecte asupra
         competențelor Parlamentului European, dat fiind că articolele 133 CE, 175 CE și articolul 300 alineatul (2) CE nu atribuie
         acestuia același grad de participare cu ocazia adoptării unui act. De asemenea, indicarea temeiului juridic este necesară
         pentru stabilirea modalităților de vot în cadrul Consiliului. Or, în această privință, potrivit articolului 300 alineatul
         (2) primul paragraf CE, Consiliul hotărăște cu majoritate calificată, cu excepția, pe de o parte, a cazului în care acordul
         se referă la un domeniu pentru care este necesară unanimitatea în vederea adoptării unor reguli interne, precum și, pe de
         altă parte, a acordurilor prevăzute la articolul 310 CE.

      49      Pe de altă parte, indicarea temeiului juridic stabilește repartizarea competențelor între Comunitate și statele membre. Astfel,
         în speță, aplicarea numai a articolului 175 CE sau a articolului 133 CE nu ar fi avut aceleași implicații asupra repartizării
         competențelor între Comunitate și statele membre precum o eventuală aplicare coroborată a acestor două dispoziții, dat fiind
         că articolul 133 CE conferă o competență exclusivă Comunității, pe când articolul 175 CE prevede o competență comună a Comunității
         și a statelor membre. Așadar, omiterea indicării unui temei juridic poate determina o confuzie cu privire la natura competenței
         Comunității și este de natură să o fragilizeze pe aceasta din urmă în apărarea poziției sale cu ocazia negocierilor internaționale.

      50      Constatarea potrivit căreia decizia atacată ar trebui să menționeze temeiul juridic pe care este fondată nu poate fi repusă
         în discuție de argumentele invocate de Consiliu și de Regatul Unit.

      51      În ceea ce privește, în primul rând, argumentul Consiliului întemeiat pe Hotărârea AETR, citată anterior, trebuie arătat în
         primul rând că decizia atacată și deliberarea în cauză în această hotărâre nu au fost adoptate în situații comparabile. Astfel,
         aceasta din urmă se referea la modalități adecvate de cooperare în vederea asigurării în modul cel mai eficient posibil a
         apărării intereselor Comunității în cadrul negocierii și încheierii Acordului european privind munca echipajelor vehiculelor
         care efectuează transporturi rutiere internaționale, la un moment în care punerea în aplicare a noii repartizări a competențelor
         în cadrul Comunității putea compromite reușita negocierilor. Era vorba, așadar, de un act adoptat în circumstanțele proprii
         cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea AETR, citată anterior. În prezenta cauză nu apare nimic asemănător, în măsura în care
         Consiliul a adoptat o decizie în conformitate cu articolul 300 alineatul (2) al doilea paragraf CE.

      52      În ceea ce privește, în al doilea rând, argumentul Regatului Unit potrivit căruia un formalism excesiv ar perturba în mod
         semnificativ eficiența participării Comunității în cadrul organismelor create prin acorduri internaționale, trebuie arătat,
         pe de o parte, că, deși necesitatea supleței mijloacelor de acțiune poate prezenta, desigur, o anumită importanță în cadrul
         negocierilor internaționale, nu este mai puțin adevărat că Comunitatea nu dispune decât de competențe atribuite și nu poate
         acționa decât în limitele acestora. Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, cerința motivării este apreciată
         în raport cu natura actului în cauză și cu contextul său (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 decembrie 2008, Régie
         Networks, C‑333/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 63 și jurisprudența citată). Prin urmare, deși o motivare a acestui
         act, mai mult sau mai puțin detaliată în funcție de caz, poate răspunde eventualelor dificultăți întâlnite în cadrul negocierilor
         internaționale, indicarea temeiului juridic al acestuia nu poate totuși constitui un efort excesiv de motivare. Indicarea
         temeiului juridic trebuie, așadar, să fie considerată, în principiu, o dată minimă care permite satisfacerea cerinței de motivare,
         având în vedere că actul adoptat trebuie asociat de către Comunitate unei dispoziții din tratat care o abilitează în acest
         sens.

      53      În al treilea rând, nici argumentul întemeiat pe constrângerile de termen invocate deopotrivă de Regatul Unit nu poate fi
         primit. Astfel, întrucât Comunitatea nu dispune decât de competențe atribuite, articolul din tratat care îi conferă competența
         trebuie stabilit înainte ca aceasta să acționeze. În plus, menționarea ulterioară a temeiului juridic, într‑un act de executare
         la nivel comunitar a modificărilor aduse CITES, nu poate fi suficientă, contrar susținerilor Consiliului, pentru respectarea
         obligației de motivare, în măsura în care motivarea unui act trebuie să figureze în acesta (a se vedea Hotărârea din 16 noiembrie
         2000, Sarrió/Comisia, C‑291/98 P, Rec., p. I‑9991, punctele 73 și 75, și Hotărârea din 21 ianuarie 2003, Comisia/Parlamentul
         European și Consiliul, C‑378/00, Rec., p. I‑937, punctul 66).

      54      În sfârșit, nici argumentul invocat de Consiliu potrivit căruia, în trecut, decizii comparabile nu ar fi menționat temeiul
         juridic pe care erau fondate nu poate fi reținut. Astfel, este suficient să se arate în această privință că o simplă practică
         a Consiliului nu poate să deroge de la regulile tratatului și nu poate, prin urmare, să creeze un precedent obligatoriu pentru
         instituțiile Comunității cu privire la temeiul juridic corect (Hotărârea Regatul Unit/Consiliul, citată anterior, punctul
         24, și Hotărârea din 26 martie 1996, Parlamentul European/Consiliul, C‑271/94, Rec., p. I‑1689, punctul 24).

      55      Din considerațiile de mai sus rezultă că decizia atacată trebuia cel puțin să menționeze temeiul juridic pe care este fondată
         pentru a îndeplini obligația de motivare.

      56      Cu toate acestea, trebuie amintit că omisiunea de a indica o anumită dispoziție din tratat nu poate să constituie un viciu
         substanțial atunci când temeiul juridic al unui act poate fi determinat cu ajutorul altor elemente ale acestuia. Cu toate
         acestea, o astfel de referință explicită este indispensabilă atunci când, în lipsa acesteia, părțile interesate și Curtea
         rămân în incertitudine cu privire la temeiul juridic precis (a se vedea Hotărârea Comisia/Consiliul, citată anterior, punctul
         9).

      57      În speță, temeiul juridic nu poate fi stabilit cu ajutorul vreunui element al deciziei atacate. Astfel, aceasta din urmă se
         limitează la menționarea propunerii de decizie a Consiliului prezentate acestuia de Comisie. Punctul 1 din motivele deciziei
         atacate indică faptul că CITES este pusă în aplicare în cadrul Comunității prin Regulamentul nr. 338/97. În ceea ce privește
         punctele 2-4 din motive, acestea se limitează la a arăta că anumite rezoluții ale Conferinței Părților la CITES pot avea repercusiuni
         asupra reglementării Comunității, că aceasta din urmă nu este încă parte contractantă la CITES și că, în cazurile în care
         au fost stabilite reguli comunitare în vederea realizării obiectivelor tratatului, statele membre nu sunt abilitate, în afara
         cadrului instituțiilor comunitare, să își asume obligații care ar putea avea efecte asupra acestor reguli sau ar putea să
         le modifice întinderea.

      58      În plus, din memoriile prezentate în fața Curții reiese că alegerea temeiului juridic pertinent a făcut obiectul unor controverse
         în cadrul Consiliului. În același mod, Comisia a arătat în această privință, fără a fi contrazisă cu privire la acest punct,
         că anumite state membre au formulat obiecții față de dublul temei juridic material propus de Comisie, câteva dintre acestea
         preferând să rețină numai articolul 175 CE, în timp ce alte state membre și‑au manifestat dezacordul cu privire la temeiul
         juridic procedural propus, constând în articolul 300 alineatul (2) al doilea paragraf CE.

      59      Pe de altă parte, Consiliul indică faptul că, atunci când a adoptat decizia atacată, a acționat în conformitate cu procedura
         prevăzută la articolul 300 alineatul (2) al doilea paragraf CE, dar a considerat ca nefiind indispensabilă menționarea temeiului
         juridic procedural. Consiliul precizează că nu s‑a putut obține un acord în ceea ce privește dublul temei juridic material
         propus de Comisie.

      60      Rezultă că temeiul juridic al deciziei atacate nu poate fi dedus în mod clar din aceasta și că lipsa mențiunii temeiului juridic
         se explică prin existența unor disensiuni în cadrul Consiliului, cel puțin în ceea ce privește temeiul juridic material.

      61      În aceste condiții, contrar susținerilor Consiliului și ale Regatului Unit, lipsa mențiunii, în decizia atacată, a oricărui
         temei juridic nu poate fi considerată un viciu pur formal.

      62      Rezultă că decizia atacată trebuie anulată din cauza lipsei mențiunii în cuprinsul acesteia a temeiului juridic pe care este
         fondată.

       Cu privire la cererea de menținere a efectelor deciziei atacate
      63      Consiliul, susținut în această privință de Regatul Unit, solicită Curții, în cazul în care aceasta ar anula decizia atacată,
         să mențină efectele acesteia. Comisia nu s‑a opus acestei cereri.

      64      Potrivit articolului 231 al doilea paragraf CE, Curtea poate, în cazul în care consideră că este necesar, să indice care sunt
         efectele unui regulament anulat care trebuie considerate definitive. O astfel de prevedere poate fi aplicată, prin analogie,
         și în ceea ce privește o decizie atunci când există motive importante de securitate juridică, comparabile cu cele care intervin
         în cazul anulării anumitor regulamente, care să justifice exercitarea de către Curte a competenței conferite, în acest context,
         de articolul 231 al doilea paragraf CE (Hotărârea din 6 noiembrie 2008, Parlamentul European/Consiliul, C‑155/07, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctul 87 și jurisprudența citată).

      65      Trebuie arătat că decizia atacată urmărea să stabilească poziția Comunității în legătură cu anumite propuneri examinate cu
         ocazia celei de a 14-a sesiuni a Conferinței Părților la CITES, organizată la Haga între 3 și 15 iunie 2007. În această privință,
         nu se contestă faptul că această poziție a Comunității a fost efectiv exprimată de statele membre în conformitate cu decizia
         atacată.

      66      În aceste condiții, din motive de securitate juridică, trebuie să se mențină efectele deciziei atacate a cărei anulare se
         pronunță prin prezenta hotărâre.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      67      În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Consiliul a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată. Conform alineatului (4)
         primul paragraf al aceluiași articol, Regatul Unit, care a intervenit în litigiu, suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:
      1)      Anulează Decizia Consiliului Uniunii Europene din 24 mai 2007 de stabilire a poziției care urmează a fi adoptată în numele
            Comunității Europene în legătură cu anumite propuneri prezentate cu ocazia celei de a 14-a sesiuni a Conferinței Părților
            la Convenția privind comerțul internațional cu specii sălbatice de faună și floră pe cale de dispariție (CITES), organizată
            la Haga (Țările de Jos) între 3 și 15 iunie 2007.
      2)      Menține în vigoare efectele deciziei anulate.
      3)      Obligă Consiliul Uniunii Europene la plata cheltuielilor de judecată.
      4)      Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord suportă propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 22 septembrie 2011.#Mesopotamia Broadcast A/S METV (C-244/10) și Roj TV A/S (C-245/10) împotriva Bundesrepublik Deutschland.#Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesverwaltungsgericht - Germania.#Directiva 89/552/CEE - Activități de difuzare a programelor de televiziune - Posibilitatea unui stat membru de a interzice pe teritoriul său activitatea unui emițător de televiziune stabilit într-un alt stat membru - Motiv întemeiat pe o atingere adusă înțelegerii dintre popoare.#Cauze conexate C-244/10 și C-245/10.

text:
      Cauzele conexate C‑244/10 și C‑245/10
      Mesopotamia Broadcast A/S METV
      și
      Roj TV A/S
      împotriva
      Bundesrepublik Deutschland
      (cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de Bundesverwaltungsgericht)
      „Directiva 89/552/CEE – Activități de difuzare a programelor de televiziune – Posibilitatea unui stat membru de a interzice pe teritoriul său activitatea unui emițător de televiziune stabilit într‑un
         alt stat membru – Motiv întemeiat pe o atingere adusă înțelegerii dintre popoare”

      Sumarul hotărârii
      Libera prestare a serviciilor – Activități de difuzare a programelor de televiziune – Directiva 89/552 – Control cu privire
            la respectarea dispozițiilor directivei – Control care revine statului membru originar al emisiunilor – Derogări – Incitare
            la ură pe motive de rasă, sex, religie sau naționalitate – Noțiune – Atingeri aduse înțelegerii dintre popoare – Includere
      (Directiva 89/552 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/36 a Parlamentului European și a Consiliului,
            art. 22a)
      Articolul 22a din Directiva 89/552/CEE privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor
         membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare a programelor de televiziune, astfel cum a fost modificată prin
         Directiva 97/36/CE, trebuie interpretat în sensul că faptele care fac obiectul unei norme de drept național care interzice
         atingerile aduse înțelegerii dintre popoare sunt incluse în noțiunea „incitare la ură pe motive de rasă, sex, religie sau
         naționalitate”.

      Acest articol nu se opune ca, în aplicarea unei legislații cu caracter general, precum o lege privind asociațiile, un stat
         membru să ia măsuri cu privire la un emițător stabilit într‑un alt stat membru, pentru motivul că activitățile și obiectivele
         acestui emițător încalcă interdicția de a aduce atingere înțelegerii dintre popoare, cu condiția ca măsurile respective să
         nu restricționeze retransmisiile propriu‑zise pe teritoriul statului membru receptor ale emisiunilor de televiziune realizate
         de emițătorul respectiv din celălalt stat membru.

      (a se vedea punctele 46 și 54 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      22 septembrie 2011(*)

      „Directiva 89/552/CEE – Activități de difuzare a programelor de televiziune – Posibilitatea unui stat membru de a interzice pe teritoriul său activitatea unui emițător de televiziune stabilit într‑un
         alt stat membru – Motiv întemeiat pe o atingere adusă înțelegerii dintre popoare”

      În cauzele conexate C‑244/10 și C‑245/10,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesverwaltungsgericht
         (Germania), prin deciziile din 24 februarie 2010, primite de Curte la 19 mai 2010, în procedura

      Mesopotamia Broadcast A/S METV (C‑244/10),

      Roj TV A/S (C‑245/10)
      împotriva
      Bundesrepublik Deutschland,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), domnii G. Arestis, J. Malenovský
         și T. von Danwitz, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 13 aprilie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Mesopotamia Broadcast A/S METV și pentru Roj TV A/S, de R. Marx, Rechtsanwalt;
      –        pentru guvernul german, de domnii T. Henze și N. Graf Vitzthum, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și S. Menez, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamnele C. Vrignon și S. La Pergola, precum și de domnul G. von Rintelen, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 5 mai 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea Directivei 89/552/CEE a Consiliului din 3 octombrie
         1989 privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea
         activităților de difuzare a programelor de televiziune (JO L 298, p. 23, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 215), astfel cum a
         fost modificată prin Directiva 97/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 iunie 1997 (JO L 202, p. 60, Ediție
         specială, 06/vol. 2, p. 232, denumită în continuare „directiva”).

      2        Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între Mesopotamia Broadcast A/S METV (denumită în continuare „Mesopotamia
         Broadcast”) și Roj TV A/S (denumită în continuare „Roj TV”), două societăți de drept danez, pe de o parte, și Republica Federală
         Germania, pe de altă parte, cu privire la decizia de interzicere a activității ca urmare a naturii emisiunilor transmise de
         aceste societăți.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Potrivit articolului 1 litera (b) din directivă, „emițătorul” este definit ca „persoana fizică sau juridică care deține responsabilitatea
         editorială asupra componenței programelor de televiziune […] și care le transmite sau le‑a transmis unor terțe părți”.

      4        Articolul 2 din directivă prevede:

      „(1)      Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru ca toate emisiunile de televiziune transmise de către posturile de televiziune
         aflate sub jurisdicția sa să respecte reglementările sistemului de drept aplicabil emisiunilor adresate publicului din statul
         membru respectiv.

      (2)      În sensul prezentei directive, emițătorii aflați sub jurisdicția unui anumit stat membru sunt:
      –        cei care sunt stabiliți în statul membru respectiv, în sensul alineatului (3),
      […]
      (3)      În sensul prezentei directive, un emițător este considerat ca fiind stabilit într‑un stat membru în următoarele cazuri:
      (a)      emițătorul are sediul principal într‑un stat membru, iar deciziile editoriale privind programarea emisiunilor se iau în acest
         stat membru;

      […]”
      5        Articolul 2 a din directivă prevede :

      „(1)      Statele membre garantează libertatea de recepție și nu restricționează retransmisiile pe teritoriul lor a emisiunilor de televiziune
         provenite din alte state membre din motive legate de domenii care cad sub incidența prezentei directive.

      (2)      Statele membre pot aplica, pe o perioadă limitată, derogări de la alineatul (1), în cazul în care sunt respectate următoarele
         condiții:

      (a)      o emisiune de televiziune provenind dintr‑un alt stat membru conține o încălcare manifestă, serioasă și gravă a articolului
         22 alineatul (1) sau (2) și/sau a articolului 22a;

      (b)      în cursul ultimelor 12 luni, emițătorul a încălcat prevederile la care se face referire la litera (a) de cel puțin două ori;
      (c)      statul membru în cauză a înștiințat în scris emițătorul și Comisia asupra încălcărilor constatate și a măsurilor pe care intenționează
         să le ia în cazul în care astfel de încălcări se repetă;

      (d)      consultările între statul de pe teritoriul căruia se efectuează transmisia și Comisie nu au condus la o rezolvare amiabilă
         în termen de 15 zile de la data înștiințării menționate la litera (c), iar încălcarea constatată persistă.

      Într‑un interval de 2 luni de la primirea înștiințării privind măsurile luate de către statul membru, Comisia ia o decizie
         care stabilește dacă măsurile sunt compatibile cu legislația europeană. În cazul în care Comisia decide că măsurile respective
         nu sunt compatibile cu legislația europeană, statului membru i se solicită să pună capăt de urgență măsurilor luate.

      (3)      Alineatul (2) nu aduce atingere aplicării vreunei alte proceduri, căi de atac sau sancțiuni față de încălcările în cauză care
         au loc în statul membru care deține jurisdicția asupra emițătorului respectiv.”

      6        Articolul 3 alineatele (1) și (2) din directivă prevede:

      „(1)      Statele membre își păstrează libertatea de a solicita emițătorilor de televiziune aflați sub jurisdicția lor să respecte reglementări
         mai detaliate sau mai stricte în domeniile la care se face referire în prezenta directivă.

      (2)      Folosind mijloace adecvate, statele membre garantează, în limitele cadrului lor legal, faptul că posturile de televiziune
         aflate sub jurisdicția lor respectă prevederile prezentei directive.”

      7        Articolele 22 și 22a din directivă fac parte din capitolul V al acesteia, intitulat „Protecția minorilor și a ordinii publice”.
         Articolul 22 alineatele (1) și (2) din directivă prevede:

      „(1)      Statele membre trebuie să ia măsuri adecvate pentru a garanta că emisiunile de televiziune difuzate de către posturile de
         televiziune aflate sub jurisdicția lor nu cuprind programe cu potențialul de a afecta în mod grav dezvoltarea fizică, mentală
         sau morală a minorilor, în special programe care cuprind pornografie sau violență nejustificată.

      (2)      Măsurile stabilite la alineatul (1) se extind și asupra altor programe care prezintă probabilitatea de a afecta dezvoltarea
         fizică, mentală sau morală a minorilor, cu excepția cazurilor în care prin programarea emisiunilor la anumite ore sau prin
         orice măsuri tehnice se asigură faptul că minorii din zona de transmisie, în situații normale, nu pot auzi sau vedea emisiunile
         respective.”

      8        Articolul 22a din directivă are următorul cuprins:

      „Statele membre trebuie să garanteze că emisiunile difuzate nu incită la ură pe motive de rasă, sex, religie sau naționalitate.”
       Reglementarea națională
      9        Articolul 9 din Legea fundamentală a Republicii Federale Germania (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland, denumită
         în continuare „Legea fundamentală”) consacră la alineatul (1) libertatea de asociere, iar la alineatul (2) prevede împrejurările
         în care o asociație este interzisă. Acest din urmă alineat are următorul cuprins:

      „Asociațiile ale căror scopuri sau activitate încalcă dispozițiile penale ori care aduc atingere ordinii constituționale sau
         principiilor înțelegerii dintre popoare sunt interzise.”

      10      Legea privind asociațiile (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts, BGBl. I 1964, p. 593) din 5 august 1964, astfel
         cum a fost modificată prin articolul 6 din Legea din 21 decembrie 2007 (BGBl. I 2007, p. 3198, denumită în continuare „Vereinsgesetz”),
         prevede la articolul 1:

      „(1)      Înființarea asociațiilor este liberă […]
      (2)      Nicio măsură de menținere a securității și a ordinii publice nu poate fi luată cu nerespectarea legii împotriva asociațiilor
         care abuzează de libertatea de asociere.”

      11      La articolul 2, legea definește noțiunea de asociație astfel:

      „(1)      Asociațiile vizate de prezenta lege grupează toate asociațiile, indiferent de forma juridică a acestora, în cadrul cărora
         mai multe persoane fizice sau juridice s‑au asociat în mod voluntar, pe termen lung și în vederea atingerii unui scop comun,
         supunându‑se unui proces de luare a deciziilor organizat.

      (2)      În sensul prezentei legi, nu constituie asociații:
      1.      partidele politice […],
      2.      grupurile politice din Bundestag și din parlamentele Landurilor,
      3.      […]”
      12      Articolul 3 din legea respectivă reglementează interzicerea asociațiilor astfel:

      „(1)      O asociație nu poate fi considerată interzisă […] decât în cazul în care autoritățile competente în acest sens au stabilit
         prin decret că scopurile sau activitatea acesteia încalcă dispozițiile penale ori că aceasta aduce atingere ordinii constituționale
         sau ideii de înțelegere între popoare; decretul trebuie să dispună dizolvarea asociației […] Interzicerea asociației determină
         în principiu punerea sub sechestru și confiscarea:

      1.      patrimoniului asociației,
      2.      creanțelor împotriva terților […] și
      3.      ale bunurilor terților, în măsura în care titularul a favorizat în mod deliberat scopurile neconstituționale ale asociației
         prin predarea către aceasta a bunurilor sau dacă bunurile sunt destinate să favorizeze aceste scopuri,

      […]
      (3)      Cu excepția cazului în care există o limitare expresă, interdicția se extinde la toate entitățile care fac parte din asociație,
         astfel încât să poată fi considerate ramuri ale acesteia având în vedere ansamblul relațiilor dintre ele (entități subordonate).
         Interdicția nu se aplică decât entităților subordonate din punct de vedere teritorial care au personalitate juridică proprie,
         dacă acestea sunt vizate în mod expres de decretul de interdicție.

      […]
      (5)      Autoritățile competente să dispună interdicția pot întemeia această măsură și pe faptele membrilor asociației, în cazul în
         care:

      1.      există o legătură cu activitatea în asociație sau cu obiectul său,
      2.      faptele sunt rezultatul unei decizii concertate și
      3.      împrejurările permit să se considere că acestea sunt tolerate de asociație.”
      13      Articolul 14 din Vereinsgesetz prevede:

      „(1)      Asociațiile ai căror membri sau cadre de conducere sunt în totalitate sau în cea mai mare parte resortisanți străini pot fi
         interzise […] sub rezerva alineatului (2). Asociațiile ai căror membri sau conducători sunt în totalitate sau în cea mai mare
         parte resortisanți ai unui stat membru al Uniunii Europene nu sunt considerate asociații ale resortisanților străini. […]”

      14      Articolul 15 din Vereinsgesetz are următorul cuprins:

      „(1)      Articolul 14 se aplică prin analogie asociațiilor care au sediul în străinătate (asociații străine) a căror organizare sau
         activitate se extinde la sfera teritorială de aplicare a prezentei legi. Responsabilitatea cu privire la interdicție revine
         Ministerului Federal de Interne.

      [...]”
      15      Articolul 18 din Vereinsgesetz prevede:

      „Interzicerea asociațiilor care au sediul în afara sferei de aplicare geografică a prezentei legi, dar care au entități subordonate
         în cadrul acesteia, nu se aplică decât entităților subordonate aflate în această sferă de aplicare. Dacă asociația nu are
         nicio entitate subordonată în sfera de aplicare geografică a acestei legi, interdicția vizează […] activitatea sa desfășurată
         în această sferă de aplicare.”

       Acțiunile principale și întrebarea preliminară
      16      Mesopotamia Broadcast, societate de tip holding de drept danez cu sediul în Danemarca, este deținătoarea mai multor licențe
         daneze de televiziune. Ea exploatează în special canalul de televiziune Roj TV, care este tot o societate de drept danez.
         Acesta din urmă transmite prin satelit în toată Europa și în Orientul Apropiat în special programe în limba kurdă. Aceasta
         transmite emisiuni și prin intermediul unei societăți stabilite în Germania.

      17      În anii 2006 și 2007, organisme turcești au adresat plângeri comitetului din Danemarca responsabil pentru aplicarea pe teritoriul
         acestui stat membru a normelor de transpunere a directivei. Respectivele organisme se plângeau că, prin intermediul programelor
         sale, Roj TV promovează obiectivele „Partidului Muncitorilor din Kurdistan” (denumit în continuare „PKK”), care a fost calificat
         de Uniunea Europeană drept organizație teroristă.

      18      Comitetul danez de radio și televiziune a soluționat aceste plângeri prin deciziile din 3 mai 2007 și din 23 aprilie 2008.
         Acesta a stabilit că Roj TV nu a încălcat dispozițiile daneze de transpunere a articolelor 22 și 22a din directivă. Comitetul
         respectiv a subliniat în special că programele difuzate de Roj TV nu incită la ură pe motive de rasă, sex, religie sau naționalitate.
         El a considerat că programele acestei societăți se limitează la transmiterea de informații și de opinii, iar imaginile violente
         difuzate reflectă violența care există în Turcia și în teritoriile kurde.

      19      Prin Decizia din 13 iunie 2008, adresată Mesopotamia Broadcast și Roj TV, Ministerul Federal de Interne din Germania, considerând
         că exploatarea canalului de televiziune Roj TV de către Mesopotamia Broadcast aducea atingere „ideii de înțelegere între popoare”
         în sensul Vereinsgesetz coroborată cu Legea fundamentală, a interzis Mesopotamia Broadcast să își desfășoare activitatea prin
         intermediul Roj TV în domeniul de aplicare al Vereinsgesetz. De asemenea, canalului Roj TV i s‑a interzis desfășurarea activității.

      20      La 9 iulie 2008, Mesopotamia Broadcast și Roj TV au sesizat Bundesverwaltungsgericht în vederea anulării acestei decizii.

      21      În fața acestei instanțe, reclamantele au susținut că activitățile lor transfrontaliere în domeniul televiziunii intră sub
         incidența directivei. În aplicarea directivei, numai Regatul Danemarcei, în calitate de stat membru pe teritoriul căruia sunt
         stabilite Mesopotamia Broadcast și Roj TV, ar putea exercita un control cu privire la aceste activități. Orice alt control
         ar fi, în principiu, interzis. Desigur, directiva ar permite prin intermediul măsurilor derogatorii să se realizeze un dublu
         control. Totuși, în acțiunile principale, nu ar fi îndeplinite condițiile pentru aplicarea unor astfel de măsuri.

      22      Guvernul federal german a susținut în fața Bundesverwaltungsgericht că activitățile de difuzare a programelor de televiziune
         ale Mesopotamia Broadcast și ale Roj TV intră în sfera de aplicare a Vereinsgesetz. Ar trebui să se considere că, prin activitățile
         desfășurate, cele două societăți contribuie la promovarea PKK în Germania.

      23      Guvernul federal german a mai susținut că motivul de interdicție în discuție în acțiunea principală, întemeiat pe atingerea
         adusă „ideii de înțelegere între popoare”, are la bază faptul că emisiunile Roj TV ar incita la soluționarea prin violență
         a divergențelor dintre kurzi și turci inclusiv în Germania și ar susține eforturile PKK în atragerea tinerilor kurzi în formațiunile
         de gherilă îndreptate împotriva Republicii Turcia.

      24      În plus, guvernul federal german a subliniat că prevederile directivei nu vizează normele statelor membre cu caracter general
         în materie penală sau polițienească, nici domeniul dreptului asociațiilor, chiar dacă aceste norme pot avea efecte cu privire
         la activitățile de difuzare a programelor de televiziune.

      25      Bundesverwaltungsgericht, după ce a hotărât să vizioneze o selecție de secvențe din programul de televiziune al Roj TV, a
         considerat că acest program este în mod evident părtinitor față de PKK, de la care preia în mare parte abordarea militaristă
         și violentă, și aceasta cu acordul cadrelor de conducere ale Mesopotamia Broadcast. Prin intermediul canalului său Roj TV,
         această societate ar elogia lupta armată purtată de PKK. Acest canal de televiziune nu ar prezenta conflictul în mod neutru,
         ci ar susține recurgerea de către PKK la unități de gherilă și la atentate, adoptând punctul de vedere al acestuia din urmă
         și promovând un cult al eroilor și al martirilor cu privire la combatanții uciși. Mesopotamia Broadcast și Roj TV ar contribui
         astfel la încurajarea confruntărilor violente dintre persoanele de etnie turcă și kurdă din Turcia și la intensificarea tensiunilor
         dintre turcii și kurzii din Germania.

      26      Bundesverwaltungsgericht a considerat că interdicția în discuție în acțiunea principală poate fi întemeiată pe atingerea adusă
         înțelegerii dintre popoare în sensul articolului 3 alineatul (1) din Vereinsgesetz coroborat cu articolul 9 alineatul (2)
         din Legea fundamentală. În consecință, această instanță ridică problema dacă și, după caz, în ce condiții aplicarea acestui
         motiv de interdicție intră sub incidența domeniului definit de directivă.

      27      În aceste împrejurări, Bundesverwaltungsgericht a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară, identică în cauzele C‑244/10 și C‑245/10:

      „Dacă și, după caz, în ce condiții aplicarea unei dispoziții naționale referitoare la interzicerea unei asociații ca urmare
         a încălcării principiului înțelegerii dintre popoare intră sub incidența domeniului definit de directivă și, prin urmare,
         este exclusă în temeiul articolului 2a din directivă ?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      28      Prin intermediul întrebării adresate, Bundesverwaltungsgericht solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 22a din
         directivă trebuie interpretat în sensul că se opune ca, în aplicarea unei legislații cu caracter general, cum este Vereinsgesetz
         coroborată cu Legea fundamentală, un stat membru să ia măsuri cu privire la un emițător de televiziune stabilit într‑un alt
         stat membru pentru motivul că activitățile și obiectivele acestui organism încalcă interdicția de a aduce atingere înțelegerii
         dintre popoare.

       Observații introductive
      29      Rezultă din titlul directivei că aceasta vizează coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor
         membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare a programelor de televiziune în vederea eliminării restricțiilor
         asupra libertății de prestare a serviciilor de difuzare în interiorul Uniunii.

      30      Potrivit primului considerent al Directivei 97/36, Directiva 89/552 constituie cadrul legal pentru activitățile de difuzare
         a programelor de televiziune pe piața internă, cadru care, în conformitate cu al patrulea considerent al primei directive,
         trebuie să contribuie la libera circulație a acestor servicii în interiorul Uniunii.

      31      Mai mult, din al nouălea și din al zecelea considerent ale Directivei 89/552 decurge că restricțiile pe care legiuitorul Uniunii
         a urmărit să le elimine sunt cele care rezultă din neconcordanțele existente în reglementările statelor membre referitoare
         la desfășurarea activității de difuzare și de distribuție a programelor de televiziune.

      32      Rezultă că domeniile care cad sub incidența directivei nu vizează decât difuzarea propriu‑zisă a programelor de televiziune,
         astfel cum este definită aceasta la articolul 1 litera (a) (a se vedea Hotărârea din 9 iulie 1997, De Agostini și TV‑Shop,
         C‑34/95-C‑36/95, Rec., p. I‑3843, punctul 26).

      33      În sfârșit, din al optulea considerent al Directivei 89/552 rezultă că dreptul care se aplică difuzării și distribuției serviciilor
         de televiziune reprezintă manifestarea specifică a unui principiu mai general, respectiv libertatea de exprimare, consacrat
         de articolul 10 alineatul (1) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată
         la Roma la 4 noiembrie 1950. Mai mult, din al cincisprezecelea considerent al Directivei 97/36 rezultă că, potrivit articolului
         F(2) din Tratatul privind UE (devenit articolul 6 alineatul (2) UE), Uniunea respectă drepturile, libertățile și principiile
         enunțate în Carta drepturilor fondamentale a Uniunii Europene, astfel încât orice măsură prin care se urmărește restricționarea
         recepției și/sau suspendarea retransmisiei emisiunilor de televiziune trebuie să fie compatibilă cu principiile respective.

      34      Trebuie amintit de asemenea că directiva nu realizează o armonizare completă a normelor din domeniile la care se aplică, ci
         instituie cerințe minime pentru programele difuzate din interiorul Uniunii pentru a fi recepționate în interiorul acesteia
         (a se vedea Hotărârea din 5 martie 2009, UTECA, C‑222/07, Rep., p. I‑1407, punctul 19 și jurisprudența citată).

      35      Directiva prevede, așadar, principiul recunoașterii de către statul membru receptor a funcției de control al statului membru
         originar cu privire la emisiunile de televiziune ale organismelor de radiodifuziune aflate sub jurisdicția sa. Astfel, articolul
         2a alineatul (1) din directivă prevede că statele membre garantează libertatea de recepție și nu restricționează retransmisiile
         pe teritoriul lor ale emisiunilor de televiziune provenite din alte state membre din motive legate de domenii care cad sub
         incidența prezentei directive.

      36      În această privință, Curtea a subliniat că controlul cu privire la aplicarea legislației statului membru originar referitoare
         la emisiunile de televiziune și cu privire la respectarea dispozițiilor directivei nu revine decât statului membru din care
         sunt difuzate aceste emisiuni și că statul membru receptor nu este autorizat să își exercite propriul control pentru motive
         legate de domenii care cad sub incidența directivei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 1996, Comisia/Belgia,
         C‑11/95, Rec., p. I‑4115, punctele 34 și 86, precum și Hotărârea De Agostini și TV‑Shop, citată anterior, punctul 27).

      37      Cu toate acestea, din caracterul neexhaustiv al directivei cu privire la domeniile care țin de ordinea publică, de bunele
         moravuri sau de siguranța publică rezultă că un stat membru este liber să aplice activităților desfășurate pe teritoriul său
         de către organismele de radiodifuziune norme general aplicabile în aceste domenii, cu condiția ca acestea să nu restricționeze
         retransmisiile propriu‑zise pe teritoriul său ale emisiunilor de televiziune provenite dintr‑un alt stat membru și să nu instituie
         un control prealabil cu privire la acestea din urmă.

       Cu privire la interpretarea articolului 22a din directivă
      38      Având în vedere întrebarea adresată Curții, în cazul de față, aspectul de a stabili dacă trebuie să se considere că motivul
         de interdicție întemeiat pe atingerea adusă înțelegerii dintre popoare este inclus în noțiunea „incitare la ură pe motive
         de rasă, sex, religie sau naționalitate” în sensul directivei și, în consecință, face parte din domeniile care cad sub incidența
         acesteia, trebuie observat, mai întâi, că directiva nu cuprinde o definiție a termenilor menționați la articolul 22a din aceasta.

      39      În plus, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 63 din concluzii, lucrările pregătitoare ale Directivei 89/552
         și ale Directivei 97/36 nu conțin indicații relevante cu privire la sensul și la domeniul de aplicare ale noțiunii „incitare
         la ură” și confirmă că legiuitorul Uniunii a urmărit să prevadă la articolul 22a din directivă un motiv de interdicție întemeiat
         pe considerente de ordine publică diferit de cele care vizează în mod special protecția minorilor.

      40      Rezultă că sfera articolului 22a din directivă trebuie determinată în funcție de sensul obișnuit în limbajul curent al termenilor
         utilizați în acest articol, ținând cont de contextul în care sunt utilizați și de obiectivele urmărite de directivă (a se
         vedea Hotărârea din 10 martie 2005, easyCar, C‑336/03, Rec., p. I‑1947, punctul 21 și jurisprudența citată).

      41      În ceea ce privește termenii „incitare” și „ură”, trebuie subliniat că aceștia vizează, pe de o parte, o acțiune destinată
         să orienteze un comportament determinat și, pe de altă parte, un sentiment de ostilitate sau de respingere față de un grup
         de persoane.

      42      Astfel, prin folosirea noțiunii „incitare la ură”, directiva are ca scop prevenirea oricărei ideologii contrare valorilor
         umane, în special a inițiativelor care elogiază violența prin acte de terorism îndreptate împotriva unei comunități determinate
         de persoane.

      43      În ceea ce privește noțiunea de atingere adusă „înțelegerii dintre popoare”, astfel cum s‑a arătat la punctul 25 din prezenta
         hotărâre, potrivit instanței de trimitere, Mesopotamia Broadcast și Roj TV contribuie la încurajarea confruntărilor violente
         dintre persoanele de etnie turcă și kurdă din Turcia și la amplificarea tensiunilor dintre turcii și kurzii din Germania și
         aduc astfel atingere înțelegerii dintre popoare.

      44      În consecință, trebuie constatat că un astfel de comportament este inclus în noțiunea „incitare la ură”.

      45      Prin urmare, astfel cum a subliniat avocatul general la punctele 88 și 89 din concluzii, respectarea normei de ordine publică
         prevăzute la articolul 22a din directivă trebuie verificată de autoritățile statului membru sub a cărui jurisdicție se află
         organismul de radio și de televiziune în cauză, indiferent de prezența comunităților etnice sau culturale menționate pe teritoriul
         acestui stat. Astfel, aplicarea interdicției prevăzute la articolul respectiv nu depinde de eventualele efecte ale emisiunii
         în cauză în statul membru originar sau într‑un stat membru în mod special, ci doar de întrunirea celor două elemente prevăzute
         la acest articol, și anume incitarea la ură și motive de rasă, sex, religie sau naționalitate.

      46      Din cele de mai sus rezultă, așadar, că articolul 22a din directivă trebuie interpretat în sensul că trebuie să se considere
         că astfel de fapte precum cele în discuție în acțiunile principale, care fac obiectul unei norme de drept naţional care interzice
         atingerile aduse înțelegerii dintre popoare, sunt incluse în noțiunea „incitare la ură pe motive de rasă, sex, religie sau
         naționalitate” prevăzută la acest articol.

       Cu privire la decizia în discuție în acțiunea principală analizată din perspectiva Hotărârii De Agostini și TV‑Shop
      47      Pentru a se da posibilitatea instanței de trimitere să soluționeze litigiul cu care a fost sesizată în lumina interpretării
         menționate mai sus a articolului 22a din directivă, trebuie avută în vedere Hotărârea De Agostini și TV‑Shop, citată anterior,
         cu privire la raportul dintre prevederile acestei directive referitoare la publicitatea televizată și la sponsorizare și la
         alte norme naționale decât cele care privesc în mod special difuzarea și distribuția programelor.

      48      Astfel, la punctele 33 și 34 din hotărârea respectivă, Curtea a subliniat că, deși directiva prevede că statele membre garantează
         libertatea de recepție și nu restricționează retransmisiile pe teritoriul lor ale emisiunilor de televiziune provenite din
         alte state membre din motive legate de publicitatea televizată și de sponsorizare, aceasta nu are totuși ca efect excluderea
         în mod complet și automat a aplicării unor astfel de norme. Astfel, directiva nu se opune în principiu aplicării unei reglementări
         naționale care, în general, urmărește un obiectiv de protecție a consumatorilor, fără a institui totuși un al doilea control
         cu privire la emisiunile de televiziune, control care să se adauge la cel pe care este obligat să îl efectueze statul membru
         emițător.

      49      La punctul 38 din aceeași hotărâre, Curtea a mai precizat că directiva nu se opune ca, în aplicarea unei reglementări generale
         privind protecția consumatorilor împotriva publicității înșelătoare, un stat membru să ia măsuri cu privire la o persoană
         care publică o reclamă ca urmare a unei publicități televizate difuzate dintr‑un alt stat membru, cu condiția ca aceste măsuri
         să nu restricționeze retransmisiile propriu‑zise pe teritoriul său ale emisiunilor de televiziune care provin din cel de al
         doilea stat membru.

      50      Acest raționament se aplică și cu privire la reglementările unui stat membru care nu vizează în mod special difuzarea și distribuția
         programelor și care, în general, urmăresc un obiectiv de ordine publică, fără a restricționa totuși retransmisiile propriu‑zise
         pe teritoriul său ale emisiunilor de televiziune care provin dintr‑un alt stat membru.

      51      În acest sens, din dosarul transmis Curții de instanța de trimitere, precum și din explicațiile furnizate de guvernul german
         în cursul procedurii orale în fața Curții rezultă că Vereinsgesetz nu vizează în mod special emițătorii de televiziune, nici
         difuzarea sau distribuția programelor de televiziune ca atare, ci privește în mod general activitățile asociațiilor. În plus,
         dispozitivul Deciziei din 13 iunie 2008 a Ministerului Federal de Interne, care este întemeiată pe această lege coroborată
         cu Legea fundamentală, cuprinde unsprezece elemente. În special, din această decizie rezultă că exploatarea canalului de televiziune
         Roj TV de către Mesopotamia Broadcast încălca ideea înțelegerii dintre popoare, că Mesopotamia Broadcast nu mai putea acționa
         în sfera teritorială de aplicare a Vereinsgesetz prin intermediul canalului Roj TV, că activitatea acestuia din urmă încălca
         ideea înțelegerii dintre popoare, că Roj TV nu mai putea acționa în sfera teritorială de aplicare a Vereinsgesetz și că respectivul
         canal era interzis în sfera teritorială de aplicare a legii respective.

      52      Printre altele, Guvernul german a precizat în observațiile scrise, precum și în pledoaria în fața Curții că, deși, prin Decizia
         din 13 iunie 2008 a Ministerului Federal de Interne, toate activitățile emițătorului în discuție în acțiunea principală au
         fost interzise în Germania, totuși acest stat membru nu poate preveni eventualele repercusiuni în Germania ale emisiunilor
         de televiziune realizate în străinătate. Astfel, recepția și utilizarea privată ale programului Roj TV nu sunt interzise și
         sunt efectiv posibile în practică. În special, acest stat membru a indicat că, deși nu restricționează retransmisiile pe teritoriul
         său ale emisiunilor de televiziune realizate de acest organism și care provin din Danemarca, totuși, orice activitate organizată
         de Roy TV sau în folosul acestuia din urmă, desfășurată pe teritoriul Republicii Federale Germania, este ilegală ca urmare
         a faptului că prin Decizia din 13 iunie 2008 a Ministerului Federal de Interne i s‑a interzis activitatea. Prin urmare, în
         Germania, ar fi interzise producerea emisiunilor și organizarea de evenimente care constau în proiecții de emisiuni ale Roj
         TV într‑un spațiu public, cum ar fi un stadion, precum și activitățile de susținere care s‑ar desfășura pe teritoriul german.

      53      Astfel de măsuri precum cele menționate la punctul anterior nu constituie în principiu un obstacol în calea retransmisiilor
         propriu‑zise, dar revine instanței de trimitere sarcina de a stabili efectele concrete care decurg din decizia de interdicție
         în discuție în acțiunea principală în ceea ce privește emisiunile de televiziune realizate de reclamantele din acțiunea principală
         într‑un alt stat membru, verificând dacă decizia respectivă nu restricționează retransmisiile propriu‑zise ale emisiunilor
         respective pe teritoriul statului membru receptor.

      54      Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 22a din directivă
         trebuie interpretat în sensul că fapte precum cele în discuție în acțiunile principale, care fac obiectul unei norme de drept
         național care interzice atingerile aduse înțelegerii dintre popoare, sunt incluse în noțiunea „incitare la ură pe motive de
         rasă, sex, religie sau naționalitate”. Acest articol nu se opune ca, în aplicarea unei legislații cu caracter general, precum
         Vereinsgesetz, un stat membru să ia măsuri cu privire la un emițător stabilit într‑un alt stat membru, pentru motivul că activitățile
         și obiectivele acestui emițător încalcă interdicția de a aduce atingere înțelegerii dintre popoare, cu condiția ca măsurile
         respective să nu restricționeze retransmisiile propriu‑zise pe teritoriul statului membru receptor ale emisiunilor de televiziune
         realizate de emițătorul respectiv din celălalt stat membru, ceea ce trebuie verificat de instanța națională.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      55      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 22a din Directiva 89/552/CEE a Consiliului din 3 octombrie 1989 privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege
            și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare a programelor de televiziune,
            astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 iunie 1997, trebuie
            interpretat în sensul că fapte precum cele în discuție în acțiunile principale, care fac obiectul unei norme de drept național
            care interzice atingerile aduse înțelegerii dintre popoare, sunt incluse în noțiunea „incitare la ură pe motive de rasă, sex,
            religie sau naționalitate”. Acest articol nu se opune ca, în aplicarea unei legislații cu caracter general precum Legea privind
            asociațiile (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts) din 5 august 1964, astfel cum a fost modificată prin articolul
            6 din Legea din 21 decembrie 2007, un stat membru să ia măsuri cu privire la un emițător stabilit într‑un alt stat membru,
            pentru motivul că activitățile și obiectivele acestui emițător încalcă interdicția de a aduce atingere înțelegerii dintre
            popoare, cu condiția ca măsurile respective să nu restricționeze retransmisiile propriu‑zise pe teritoriul statului membru
            receptor ale emisiunilor de televiziune realizate de emițătorul respectiv din celălalt stat membru, ceea ce trebuie verificat
            de instanța națională.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.