title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 2 decembrie 2010.#Everything Everywhere Ltd împotriva Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Regatul Unit.#A șasea directivă TVA - Scutire - Articolul 13 secțiunea B litera (d) punctele 1 și 3 - Negocierea de credite - Operațiuni privind plățile și viramentele - Existența a două prestări de servicii distincte sau a unei prestații unice - Cheltuieli suplimentare facturate cu ocazia utilizării anumitor moduri de plată pentru servicii de telefonie mobilă.#Cauza C-276/09.

text:
      Cauza C‑276/09
      Everything Everywhere Ltd, fostă T‑Mobile (UK) Ltd,
      împotriva
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division]
      „A șasea directivă TVA — Scutire — Articolul 13 secțiunea B litera (d) punctele 1 și 3 — Negocierea de credite — Operațiuni privind plățile și viramentele — Existența a două prestări de servicii distincte sau a unei prestații unice — Cheltuieli suplimentare facturate cu ocazia utilizării anumitor moduri de plată pentru servicii de telefonie mobilă”
      Sumarul hotărârii
      Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            — Prestări de servicii — Operațiuni care se compun din mai multe elemente
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 2 pct. 1 și art. 13 secțiunea B lit. (d) pct. 1 și 3]
      În vederea colectării taxei pe valoarea adăugată, cheltuielile suplimentare facturate clienților de un prestator de servicii
         de telecomunicații, în cazul în care clienții respectivi nu plătesc aceste servicii prin sistemul de debit direct sau prin
         virament prin intermediul Bankers’ Automated Clearing System (BACS), ci prin carte de credit, prin carte de debit, prin cec
         sau în numerar la ghișeul unei bănci sau al unui agent împuternicit să primească plata în numele acestui prestator de servicii,
         nu reprezintă contrapartida unei prestări de servicii distincte și independente de prestarea de servicii principală, care
         constă în furnizarea serviciilor de telecomunicații.

      Astfel, o asemenea activitate, la care clienții menționați nu pot să recurgă independent de utilizarea serviciilor de telecomunicații,
         nu prezintă, din punctul de vedere al clienților, niciun interes autonom în raport cu serviciul de telecomunicații vizat.

      Or, o prestație trebuie să fie considerată accesorie unei prestații principale dacă nu constituie pentru clientelă un scop
         în sine, ci mijlocul de a beneficia în cele mai bune condiții de serviciul principal al prestatorului.

      (a se vedea punctele 25, 27 și 32 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      2 decembrie 2010(*)

      „A șasea directivă TVA – Scutire – Articolul 13 secțiunea B litera (d) punctele 1 și 3 – Negocierea de credite – Operațiuni privind plățile și viramentele – Existența a două prestări de servicii distincte sau a unei prestații unice – Cheltuieli suplimentare facturate cu ocazia utilizării anumitor moduri de plată pentru servicii de telefonie mobilă”
      În cauza C‑276/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de High Court of
         Justice (England & Wales), Chancery Division (Regatul Unit), prin decizia din 8 aprilie 2009, primită de Curte la 20 iulie
         2009, în procedura

      Everything Everywhere Ltd, fostă T‑Mobile (UK) Ltd,

      împotriva
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii G. Arestis, J. Malenovský și T.
         von Danwitz (raportor), judecători,

      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 septembrie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Everything Everywhere Ltd, fostă T‑Mobile (UK) Ltd, de domnul J. Peacock, QC, și de domnul M. Angiolini, barrister;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna H. Walker, în calitate de agent, asistată de domnul R. Hill, barrister;
      –        pentru guvernul elen, de domnii S. Spyropoulos și M. Germani, precum și de doamna V. Karra, în calitate de agenți;
      –        pentru Irlanda, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnul B. Doherty, barrister;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul R. Lyal și de doamna M. Afonso, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 13 secțiunea B litera (d) punctele 1
         și 3 din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare
         la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1,
         denumită în continuare „A șasea directivă”), care prevede că sunt scutite de taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare
         „TVA”), printre altele, negocierea de credite, precum și operațiunile privind plățile și viramentele.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Everything Everywhere Ltd, fostă T‑Mobile (UK) Ltd (denumită
         în continuare „Everything Everywhere”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumită în
         continuare „Commissioners”), pe de altă parte, cu privire la tratamentul, din punctul de vedere al TVA‑ului, al cheltuielilor
         facturate de Everything Everywhere clienților în cazul în care aceștia optează pentru anumite moduri de plată a facturilor
         lunare.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Potrivit articolului 2 punctul 1 din A șasea directivă, sunt supuse TVA‑ului „livrările de bunuri și prestările de servicii
         efectuate cu titlu oneros pe teritoriul țării de către o persoană impozabilă care acționează ca atare”. [traducere neoficială]

      4        Articolul 13 secțiunea B din A șasea directivă, intitulat „Alte scutiri”, prevede:

      „Fără a aduce atingere altor dispoziții comunitare, statele membre scutesc, în anumite condiții pe care acestea le stabilesc
         în scopul de a asigura aplicarea corectă și directă a scutirilor de mai jos și de a preveni orice posibilă evaziune, fraudă
         sau abuz:

      [...]
      (d)      următoarele operațiuni:
      1.      acordarea și negocierea de credite și gestionarea creditelor de către persoana care le acordă;
      [...]
      3.      operațiuni, inclusiv negocierea, privind conturile de depozit sau conturile curente, plăți, viramente, creanțe, cecuri și
         alte instrumente negociabile, exceptând recuperarea creanțelor;

      [...]” [traducere neoficială]
       Reglementarea națională
      5        În Regatul Unit, scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea B litera (d) punctele 1 și 3 din A șasea directivă a fost transpusă
         prin grupa 5 punctele 1 și 5 din anexa 9 la Legea din 1994 privind TVA‑ul (Value Added Tax Act 1994), care scutește de TVA:

      „1.      [t]ransferul, viramentul sau primirea de bani, a oricărui titlu care reprezintă bani sau a oricărui bilet sau ordin care are
         drept scop plata în bani, precum și orice operațiune referitoare la bani sau la efecte similare;

      [...]
      5.      [f]urnizarea de servicii de către intermediari în legătură cu orice operațiune vizată la punctul 1, 2, 3, 4 sau 6 (indiferent
         dacă asemenea operațiuni sunt încheiate în final) de către o persoană care acționează în calitate de intermediar împuternicit”.

      6        Notele 5-5B din grupul 5 din anexa 9 la Legea din 1994 privind TVA‑ul prevăd:

      „(5)      În sensul punctului 5, «serviciile prestate de un intermediar» constau în punerea în legătură, în vederea furnizării de servicii
         financiare

      a)      a unor persoane care încearcă sau sunt susceptibile să încerce să obțină servicii financiare
      b)      a unor persoane care furnizează servicii financiare
      însoțită de (în cazul serviciilor financiare care intră sub incidența cazurilor prevăzute la punctul 1, 2, 3 sau 4) executarea
         unei activități pregătitoare pentru încheierea contractelor pentru prestarea acestor servicii financiare, dar nu includ furnizarea
         vreunui studiu de piață, proiectarea unui produs, publicitate, servicii promoționale ori analoge sau colectarea, compararea
         și furnizarea de informații în legătură cu asemenea activități.

      (5A)      În sensul punctului 5, o persoană «acționează în calitate de intermediar împuternicit» în toate situațiile în care acționează
         ca intermediar sau ca unul dintre intermediari între

      a)      o persoană care furnizează servicii financiare și
      b)      o persoană care încearcă sau este susceptibilă să încerce să obțină servicii financiare,
      [...]
      (5B)      În sensul notelor 5 și 5A, prin «servicii financiare» se înțelege executarea oricărei operații care se încadrează la punctul
         1, 2, 3, 4 sau 6.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      7        Everything Everywhere este o întreprindere din sectorul telecomunicațiilor care furnizează servicii de telefonie mobilă. Pentru
         a beneficia de aceste servicii, clienții pot plăti anticipat, prin creditarea contului client al acestora, sau la sfârșitul
         perioadei de facturare. În acest ultim caz, Everything Everywhere transmite clienților o factură lunară pe care aceștia o
         pot plăti utilizând diferite moduri de plată. Astfel, clienții au posibilitatea de a alege între plata:

      –        prin debitare efectuată potrivit sistemului de „debit direct”;
      –        prin virament prin intermediul Bankers’ Automated Clearing System [Sistemul Automat de Compensare Interbancară (BACS), denumit
         în continuare „viramentul BACS”)];

      –        prin carte de debit sau prin carte de credit, prin telefon sau prin internet;
      –        prin intermediul unui terț care acționează în calitate de agent împuternicit să primească plata, de exemplu, la ghișeul unui
         oficiu poștal („Post Office”);

      –        prin cec transmis prin poștă sau
      –        la ghișeul unei sucursale a băncii Everything Everywhere, și anume HSBC Bank plc, sau a unei alte bănci, prin creditarea contului
         bancar al Everything Everywhere.

      8        În cazul în care un client își plătește factura prin sistemul de „debit direct” sau prin virament BACS, Everything Everywhere
         nu îi facturează acestuia cheltuieli suplimentare.

      9        O debitare prin sistemul de „debit direct” presupune un „mandat de debit direct”, și anume un ordin permanent dat de client
         băncii sale pentru a efectua plățile la solicitarea Everything Everywhere. Pe această bază, aceasta din urmă încearcă, pentru
         fiecare plată exigibilă, să obțină din partea băncii respective, prin sistemul BACS, transferul sumei datorate de client.
         Viramentul BACS este efectuat de fiecare dată la inițiativa clientului, care a dat băncii sale ordinul de a transfera o anumită
         sumă din contul său în contul Everything Everywhere.

      10      În schimb, pentru orice plată efectuată prin unul dintre celelalte moduri de plată menționate la punctul 7 din prezenta hotărâre
         se facturează, în luna următoare, o sumă suplimentară de 3 GBP, considerată de Everything Everywhere „separate payment handling
         charge” (cheltuieli distincte de procesare a plății, denumite în continuare „SPHC”).

      11      Astfel, SPHC sunt facturate clientului care plătește prin carte de debit sau prin carte de credit inițiind, prin telefon sau
         prin internet, un proces informatic ce conduce la transferul sumei datorate de la banca emitentă a cărții în contul bancar
         al Everything Everywhere. Aceeași este situația și în cazul unei plăți în numerar, la ghișeul unei bănci sau al unui agent
         împuternicit să primească plata, în special un birou de poștă, cu care Everything Everywhere a încheiat un acord care prevede
         primirea unor asemenea plăți în numele acesteia. De asemenea, Everything Everywhere facturează SPHC clienților care plătesc
         serviciile de telefonie mobilă prin cec, indiferent dacă acest lucru se face prin predarea cecului la ghișeul unei bănci alese
         de aceștia sau prin trimiterea acestuia la banca societății Everything Everywhere, într‑un plic pe care este tipărită adresa
         acestei din urmă bănci.

      12      SPHC sunt prevăzute de condițiile generale aplicate de Everything Everywhere. SPHC sunt menționate în broșurile Everything
         Everywhere care cuprind tarifele sale, precum și pe site‑ul internet al acesteia. Aproximativ 28 % din clienții Everything
         Everywhere aleg să plătească altfel decât prin sistemul de „debit direct” sau prin virament BACS și, prin urmare, datorează
         SPHC.

      13      SPHC nu se aplică nici clienților care plătesc în avans pentru toate serviciile de telefonie mobilă, prin creditarea contului
         client al acestora, nici clientelei de afaceri.

      14      Everything Everywhere apreciază că SPHC trebuie considerate contraprestația unui serviciu de procesare a plăților efectuat
         cu titlu oneros și că, în consecință, sunt scutite de TVA în temeiul articolului 13 secțiunea B litera (d) din A șasea directivă.
         În luna august 2005, Everything Everywhere a introdus o cerere privind o sumă de 4 063 228,08 GBP, ce reprezintă excedentul
         de taxă achitată în aval pentru perioada dintre luna august 2003 și luna iulie 2005 în ceea ce privește SPHC. Commissioners
         au respins această cerere. Everything Everywhere a formulat o acțiune împotriva acestei respingeri la VAT and Duties Tribunal,
         care a confirmat decizia adoptată de Commissioners considerând că SPHC erau supuse TVA‑ului.

      15      Everything Everywhere a declarat apel împotriva deciziei pronunțate de VAT and Duties Tribunal la instanța de trimitere. Potrivit
         acesteia din urmă, litigiul se referă, în esență, la problema dacă SPHC constituie contrapartida unei prestări de servicii
         distincte de furnizarea serviciilor de telecomunicații și care intră în domeniul de aplicare al scutirii prevăzute la articolul
         13 secțiunea B litera (d) punctul 1 sau 3 din A șasea directivă.

      16      Instanța de trimitere arată în special că părțile din acțiunea principală au recunoscut că articolul 13 secțiunea B litera
         (d) punctul 3 din A șasea directivă a fost deja interpretat de Curte în Hotărârea din 5 iunie 1997, SDC (C‑2/95, Rec., p. I‑3017),
         în special la punctele 53 și 66 din această hotărâre, în care Curtea a statuat că, în ceea ce privește „o operațiune privind
         viramentele”, serviciile furnizate trebuie să aibă drept efect transferul de fonduri și să genereze modificări juridice și
         financiare. Cu toate acestea, părțile nu sunt de acord cu privire la înțelesul care trebuie dat acestor termeni.

      17      Întrucât consideră că soluționarea acțiunii principale depinde de interpretarea dreptului Uniunii, High Court of Justice (England
         & Wales), Chancery Division, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Care sunt caracteristicile unui serviciu scutit ce «are drept efect transferul de fonduri și conduce la modificări juridice
         și financiare»? În special:

      a)      este scutirea aplicabilă unor servicii care în condiții diferite nu ar trebui furnizate de niciuna dintre instituțiile financiare
         care (i) debitează un cont, (ii) creditează un cont diferit cu suma corelativă sau (iii) efectuează o operațiune intermediară
         între (i) sau (ii)?

      b)      este scutirea aplicabilă unor servicii care nu includ realizarea unor operațiuni de debitare a unui cont și de creditare corelativă
         a unui alt cont, dar care pot fi considerate, în cazul în care rezultă un transfer de fonduri, drept cauza respectivului transfer?

      2)      Scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 3 din A șasea directivă pentru «operațiuni […] privind […]
         plăți [sau] viramente» se aplică unui serviciu de primire și de procesare de plăți cu cărți de credit și de debit, precum
         cele realizate în speță de persoana impozabilă? În special, în cazul în care transmiterea fișierelor de plată la sfârșitul
         fiecărei zile de către persoana impozabilă are ca efect debitarea automată a contului clientului și creditarea automată a
         contului persoanei impozabile, aceste servicii intră în domeniul de aplicare al articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul
         3 [din A șasea directivă]?

      3)      Răspunsul la a doua întrebare depinde de împrejurarea dacă persoana impozabilă obține ea însăși codurile de autorizare pentru
         o transmitere subsecventă sau dacă le obține prin intermediul băncii sale achizitoare?

      4)      Scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă pentru «negocierea de credite» se
         aplică serviciilor de tipul celor oferite în speță de persoana impozabilă în legătură cu plățile prin cărți de credit, prin
         care, ca efect al acestor servicii, contul cărții de credit a clientului este debitat ca urmare a unui supliment de credit?

      5)      Scutirea pentru «operațiuni […] privind […] plăți [sau] viramente» se aplică unor servicii de acceptare și de procesare a
         plăților efectuate prin intermediul unor agenți terți, precum cele oferite în speță de persoana impozabilă prin intermediul
         Oficiului poștal și al PayPoint?

      6)      Scutirea pentru «operațiuni […] privind […] plăți [sau] viramente» se aplică unor servicii de obținere și de procesare a plăților
         efectuate prin cec trimis persoanei impozabile sau agentului acesteia, plăți care trebuie procesate de persoana impozabilă
         și de banca sa?

      7)      Scutirea pentru «operațiuni […] privind […] plăți [sau] viramente» se aplică unor servicii precum cele oferite în speță de
         persoana impozabilă, constând în primirea și în procesarea plăților efectuate la ghișeul unei bănci pentru a credita, prin
         intermediul sistemului bancar, contul bancar al persoanei impozabile?

      8)      Care sunt împrejurările particulare care trebuie luate în considerare atunci când se decide dacă cheltuielile (precum, în
         speță, cheltuielile de procesare a plății) aplicate de o persoană impozabilă clientului său în considerarea opțiunii clientului
         de a efectua plata către persoana impozabilă prin utilizarea unui anumit mod de plată și care sunt identificate ca atare în
         textul contractului și înscrise detaliat în facturile trimise clientului constituie o prestație distinctă în scopuri de TVA?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      18      Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, pe de o parte,
         SPHC reprezintă contrapartida unei prestări de servicii, furnizate de Everything Everywhere clienților săi, care intră în
         domeniul de aplicare al scutirilor de TVA prevăzute la articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 1 din A șasea directivă
         (a patra întrebare) sau la respectivul articol 13 secțiunea B litera (d) punctul 3 (primele trei întrebări și a cincea, a
         șasea și a șaptea întrebare) și dacă, pe de altă parte, prestația menționată este distinctă de furnizarea de servicii de telefonie
         mobilă ( a opta întrebare).

      19      Întrucât, în lipsa unei asemenea prestări de servicii distincte de furnizarea de servicii de telefonie mobilă, SPHC ar beneficia
         de același tratament fiscal precum sumele datorate pentru aceste din urmă servicii (a se vedea în acest sens Hotărârea din
         25 februarie 1999, CPP, C‑349/96, Rec., p. I‑973, punctul 32, și Hotărârea din 21 iunie 2007, Ludwig, C‑453/05, Rep., p. I‑5083,
         punctul 20), trebuie analizată, în primul rând, a opta întrebare.

       Cu privire la a opta întrebare
      20      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în vederea colectării
         TVA‑ului și, în special, a aplicării dispozițiilor privind scutirile prevăzute de A șasea directivă, cheltuielile suplimentare
         facturate de un prestator de servicii de telecomunicații clienților săi, în cazul în care aceștia utilizează anumite moduri
         de plată, reprezintă contrapartida unei prestări de servicii de procesare a plăților, furnizate de prestatorul menționat clienților
         săi, care trebuie considerată o prestație distinctă de furnizarea de servicii de telecomunicații.

      21      Din articolul 2 din A șasea directivă rezultă că fiecare prestație trebuie să fie considerată în mod normal ca fiind distinctă
         și independentă (a se vedea în special Hotărârea CPP, citată anterior, punctul 29, Hotărârea din 29 martie 2007, Aktiebolaget
         NN, C‑111/05, Rep., p. I‑2697, punctul 22, și Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Don Bosco Onroerend Goed, C‑461/08, Rep., p. I‑11079,
         punctul 35).

      22      Cu toate acestea, o operațiune constituită dintr‑o singură prestație pe plan economic nu trebuie să fie descompusă în mod
         artificial, pentru a nu altera funcționalitatea sistemului de TVA (a se vedea în special Hotărârea CPP, citată anterior, punctul
         29, Hotărârea Aktiebolaget NN, citată anterior, punctul 22, și Hotărârea din 22 octombrie 2009, Swiss Re Germany Holding,
         C‑242/08, Rep., p. I‑10099, punctul 51).

      23      În plus, în anumite împrejurări, mai multe prestații distincte în mod formal, care ar putea fi furnizate separat și care ar
         da naștere astfel, în mod individual, la impozitare sau la scutire, trebuie să fie considerate o operațiune unică dacă nu
         sunt independente (a se vedea Hotărârea din 21 februarie 2008, Part Service, C‑425/06, Rep., p. I‑897, punctul 51, Hotărârea
         din 11 iunie 2009, RLRE Tellmer Property, C‑572/07, Rep., p. I‑4983, punctul 18, și Hotărârea Don Bosco Onroerend Goed, citată
         anterior, punctul 36).

      24      Aceasta este situația, de exemplu, atunci când unul sau mai multe elemente trebuie considerate ca reprezentând prestația principală,
         în timp ce, invers, celelalte elemente trebuie să fie privite ca una sau mai multe prestații accesorii care beneficiază de
         același tratament fiscal precum prestația principală (a se vedea în special Hotărârea CPP, citată anterior, punctul 30, Hotărârea
         din 15 mai 2001, Primback, C‑34/99, Rec., p. I‑3833, punctul 45, și Hotărârea RLRE Tellmer Property, citată anterior, punctul
         18, precum și Ordonanța din 14 mai 2008, Tiercé Ladbroke și Derby, C‑231/07 și C‑232/07, punctul 21).

      25      În special, o prestație trebuie să fie considerată accesorie unei prestații principale dacă nu constituie pentru clientelă
         un scop în sine, ci mijlocul de a beneficia în cele mai bune condiții de serviciul principal al prestatorului (a se vedea
         în special Hotărârile citate anterior CPP, punctul 30, Primback, punctul 45, și RLRE Tellmer Property, punctul 18, precum
         și Ordonanța Tiercé Ladbroke și Derby, citată anterior, punctul 21).

      26      Pentru a determina dacă o persoană impozabilă livrează consumatorului, considerat ca un consumator mediu, mai multe prestații
         principale distincte sau o prestație unică, trebuie identificate elementele caracteristice ale operațiunii respective și trebuie
         luate în considerare toate împrejurările în care se desfășoară aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior
         CPP, punctele 28 și 29, Aktiebolaget NN, punctele 21 și 22, și Ludwig, punctul 17, precum și Ordonanța Tiercé Ladbroke și
         Derby, citată anterior, punctele 19 și 20).

      27      În ceea ce privește acțiunea principală, trebuie constatat că serviciul esențial furnizat clienților săi de un prestator precum
         Everything Everywhere este serviciul de telefonie mobilă. Activitatea desfășurată de această întreprindere cu ocazia facturării
         acestui serviciu, în special punerea la dispoziția clienților a unei infrastructuri ce le permite să plătească facturile nu
         numai prin sistemul de „debit direct” sau prin virament BACS, ci și prin carte de credit, prin cec sau în numerar, nu reprezintă,
         pentru clienții respectivi, un scop în sine. Pretinsa prestare de servicii, la care clienții menționați nu pot să recurgă
         independent de utilizarea serviciului de telefonie mobilă, nu prezintă, din punctul de vedere al acestora din urmă, niciun
         interes autonom în raport cu acest serviciu. Aceasta le oferă doar posibilitatea de a plăti facturile de telefonie mobilă
         utilizând modul de plată care li se pare cel mai comod și, pe de altă parte, permite prestatorului de servicii să crească
         volumul serviciului pe care îl furnizează cu titlu principal (a se vedea în acest sens Hotărârea Primback, citată anterior,
         punctul 47).

      28      În plus, primirea unei plăți, precum și procesarea acesteia sunt legate în mod intrinsec de orice prestare de servicii furnizată
         cu titlu oneros. Este inerent unei asemenea prestații ca prestatorul de servicii să solicite să fie plătit și să depună eforturile
         necesare în vederea efectuării de către client, în schimbul prestației furnizate, a unei plăți efective. În principiu, orice
         mod de plată pentru o prestare de servicii implică faptul ca prestatorul să efectueze anumite demersuri pentru procesarea
         plății, chiar dacă întinderea acestor demersuri poate varia în funcție de modul de plată. Conform descrierii diferitelor moduri
         de plată care sunt menționate în decizia de trimitere, chiar și sistemul de „debit direct” necesită, în vederea unei plăți
         efective, un demers al creditorului, care constă în utilizarea de către acesta a mandatului care i‑a fost acordat și în solicitarea
         adresată băncii clientului în cauză să efectueze transferul sumei care îi este datorată (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 28 octombrie 2010, AXA UK, C‑175/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 9, 10 și 33).

      29      Împrejurarea, evidențiată în a opta întrebare adresată, potrivit căreia un preț distinct pentru pretinsul serviciu financiar
         este identificat ca atare în documentul contractual și este detaliat în mod separat în facturile adresate clienților nu este,
         în sine, determinantă. Astfel, potrivit jurisprudenței Curții, faptul că este facturat un preț unic sau că au fost prevăzute
         contractual prețuri distincte nu are o importanță decisivă pentru a stabili dacă trebuie să se considere că există două sau
         mai multe operațiuni distincte și independente sau o operațiune economică unică (a se vedea în acest sens Hotărârea CPP, citată
         anterior, punctul 31, precum și Hotărârea din 27 octombrie 2005, Levob Verzekeringen și OV Bank, C‑41/04, Rec., p. I‑9433,
         punctul 25).

      30      Prin urmare, clienții Everything Everywhere care își plătesc factura de telefonie mobilă prin unul dintre modurile de plată
         pentru care se încasează SPHC nu intenționează să achiziționeze două prestații distincte, și anume o prestație de telefonie
         mobilă și o prestație al cărei obiect ar fi asigurarea procesării plăților efectuate de aceștia. Din punctul de vedere al
         clientului, prestarea de servicii de procesare a plăților pe care prestatorul de servicii de telecomunicații pretinde că le‑a
         furnizat clienților săi cu ocazia plății acestor din urmă servicii prin utilizarea anumitor moduri de plată trebuie, în împrejurări
         precum cele din acțiunea principală, să fie considerată, în ceea ce privește TVA‑ul, ca fiind accesorie prestării principale
         de servicii de telecomunicații (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 22 octombrie 1998, Madgett și Baldwin, C‑308/96 și
         C‑94/97, Rec., p. I‑6229, punctele 24 și 25).

      31      Această concluzie nu poate fi infirmată de principiul neutralității fiscale, inerent sistemului comun al TVA‑ului, care se
         opune posibilității ca prestări de servicii asemănătoare, care sunt, așadar, în concurență unele cu altele, să fie tratate
         în mod diferit din punctul de vedere al TVA‑ului (a se vedea în special Hotărârea din 6 mai 2010, Comisia/Franța, C‑94/09,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 40, și Hotărârea din 10 iunie 2010, Leo‑Libera, C‑58/09, nepublicată încă în Repertoriu,
         punctul 34), ținând seama de faptul că situația Everything Everywhere este total diferită de cea a unui operator economic
         care furnizează clienților săi servicii financiare în calitate de prestație principală.

      32      Prin urmare, trebuie să se răspundă la a opta întrebare că, în vederea colectării TVA‑ului, cheltuielile suplimentare facturate
         clienților de un prestator de servicii de telecomunicații, în cazul în care clienții respectivi nu plătesc aceste servicii
         prin sistemul de „debit direct” sau prin virament BACS, ci prin carte de credit, prin carte de debit, prin cec sau în numerar
         la ghișeul unei bănci sau al unui agent împuternicit să primească plata în numele acestui prestator de servicii, nu reprezintă
         contrapartida unei prestări de servicii distincte și independente de prestarea de servicii principală, care constă în furnizarea
         serviciilor de telecomunicații.

       Cu privire la primele șapte întrebări
      33      Ținând seama de răspunsul dat la a opta întrebare, nu trebuie să se răspundă la primele șapte întrebări.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      34      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      În vederea colectării taxei pe valoarea adăugată, cheltuielile suplimentare facturate clienților de un prestator de servicii
            de telecomunicații, în cazul în care clienții respectivi nu plătesc aceste servicii prin sistemul de „debit direct” sau prin
            virament prin intermediul Bankers’ Automated Clearing System, ci prin carte de credit, prin carte de debit, prin cec sau în
            numerar la ghișeul unei bănci sau al unui agent împuternicit să primească plata în numele acestui prestator de servicii, nu
            reprezintă contrapartida unei prestări de servicii distincte și independente de prestarea de servicii principală, care constă
            în furnizarea serviciilor de telecomunicații.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 15 decembrie 1994. # Bayer AG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Concurență. # Cauza C-195/91 P.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 29 martie 2007.#Aktiebolaget NN împotriva Skatteverket.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Regeringsrätten - Suedia.#A șasea directivă TVA - Livrare de bunuri - Articolul 8 alineatul (1) litera (a) - Cablu din fibre optice care leagă două state membre situat parțial în afara teritoriului comunitar - Competență fiscală a fiecărui stat membru limitată la lungimea cablului instalată pe teritoriul său - Neimpozitarea părții situate în zona economică exclusivă, pe platoul continental și în marea liberă.#Cauza C-111/05.

text:
      Cauza C‑111/05
      Aktiebolaget NN
      împotriva
      Skatteverket
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Regeringsrätten)
      „A șasea directivă TVA – Livrare de bunuri – Articolul 8 alineatul (1) litera (a) – Cablu din fibre optice care leagă două state membre situat parțial în afara teritoriului comunitar – Competență fiscală a fiecărui stat membru limitată la lungimea cablului instalat pe teritoriul său – Neimpozitarea părții situate în zona economică exclusivă, pe platoul continental și în marea liberă”
      Sumarul hotărârii
      1.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            – Livrarea de bunuri
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 5 alin. (1)]
      2.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            – Livrarea de bunuri
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (a)]
      3.        Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            – A șasea directivă – Sferă de aplicare teritorială
      [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 2 punctul 1, art. 3 și art. 8 alin. (1) lit. (a)]
      1.        O operațiune care privește livrarea și instalarea unui cablu din fibre optice care leagă două state membre și este situat
         parțial în afara teritoriului comunitar trebuie să fie privită ca o livrare de bunuri în sensul articolului 5 alineatul (1)
         din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri,
         astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/93, atunci când, ca urmare a probelor de funcționare efectuate de către furnizor,
         cablul va fi transferat clientului, care va putea dispune de el în calitate de proprietar, prețul cablului propriu‑zis va
         reprezenta o parte în mod evident preponderentă din costul total al operațiunii respective și serviciile furnizorului se vor
         limita la instalarea cablului, fără a‑i modifica natura și fără a‑l adapta nevoilor specifice ale clientului.

      Faptul că livrarea cablului respectiv este însoțită de instalarea acestuia din urmă nu este în contradicție, în principiu,
         cu faptul că operațiunea face parte din domeniul de aplicare a articolului 5 alineatul (1) din a șasea directivă. Într‑adevăr,
         în primul rând, din articolul 8 alineatul (1) litera (a) din aceasta rezultă că un bun corporal poate face obiectul unei instalări
         sau al unei asamblări, cu sau fără realizarea unei funcționări de probă de către furnizor sau în numele său, fără ca operațiunea
         să își piardă calificarea de „livrare de bunuri”. În al doilea rând, această dispoziție nu face distincție între modurile
         de instalare, astfel încât încorporarea în sol a unui bun mobil nu trebuie în mod necesar să fie legată de noțiunea „lucrare
         de construcții” în sensul articolului 5 alineatul (5) din directiva menționată.

      (a se vedea punctele 34, 35 și 40 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 8 alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare
         la impozitele pe cifra de afaceri trebuie să fie interpretat în sensul în care competența de impunere a livrării și a instalării
         unui cablu din fibre optice care leagă două state membre și este situat parțial în afara teritoriului comunitar revine fiecărui
         stat membru, proporțional cu lungimea cablului care se află pe teritoriul său, atât în ceea ce privește prețul cablului propriu‑zis
         și al restului materialului, cât și în ceea ce privește costul serviciilor legate de instalarea acestuia din urmă.

      Este adevărat că, pentru a fi operațională, o normă conflictuală trebuie să permită atribuirea competenței fiscale pentru
         a supune o operațiune la plata taxei pe valoarea adăugată numai unuia din statele membre vizate. În acest sens, atunci când
         bunul face obiectul unei instalări, livrarea nu se consideră a fi realizată, în principiu, decât pe teritoriul unui singur
         stat membru și, atunci când instalarea bunului constă în încorporarea sa în sol, locul acestei încorporări determină statul
         competent pentru a taxa livrarea. Aceasta nu înseamnă totuși că articolul 8 alineatul (1) litera (a) a doua teză din a șasea
         directivă nu se aplică în cazul în care instalarea unui bun pe teritoriul unuia dintre statele membre se continuă pe teritoriul
         unui alt stat membru. În realitate, atunci când acest bun face obiectul unei instalări pe teritoriul unui prim stat membru,
         apoi pe cel al unui al doilea stat membru, locul livrării este situat în mod succesiv pe teritoriul fiecăruia dintre aceste
         state. Rezultă că, într‑un asemenea caz, competența de impozitare a operațiunii trebuie recunoscută fiecărui stat membru pentru
         partea de cablu instalată pe teritoriul său.

      (a se vedea punctele 45-47 și 50 și dispozitiv 2)
      3.        Articolul 8 alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare
         la impozitele pe cifra de afaceri coroborat cu articolul 2 punctul 1 și cu articolul 3 din aceasta trebuie interpretat în
         sensul că operațiunea care privește livrarea și instalarea unui cablu din fibre optice care leagă două state membre nu este
         supusă la plata taxei pe valoarea adăugată pentru partea din operațiune care se desfășoară în zona economică exclusivă, pe
         platoul continental și în marea liberă.

      Regimul celei de a șasea directive se aplică în mod obligatoriu și imperativ integralității teritoriului național al statelor
         membre în sensul articolului 299 CE, care, în temeiul articolului 2 din Convenția Organizației Națiunilor Unite privind dreptul
         mării, semnată la Montego Bay la 10 decembrie 1982, cuprinde marea teritorială, fundul și subsolul acesteia.

      În schimb, suveranitatea statului de coastă asupra zonei economice exclusive, precum și asupra platoului continental nu este
         decât una funcțională și, ca atare, ea este limitată la dreptul de a exercita activități de explorare și de exploatare prevăzute
         la articolele 56 și 77 din convenția privind dreptul mării. În măsura în care livrarea și instalarea unui cablu submarin nu
         figurează printre activitățile enumerate la articolele menționate, partea din operațiune realizată în aceste două zone nu
         ține de suveranitatea statului de coastă. Această constatare este confirmată de articolul 58 alineatul (1) și de articolul
         79 alineatul (1) din aceeași convenție, care rezervă, cu câteva condiții, oricărui alt stat dreptul de a instala cabluri submarine
         în aceste zone. Rezultă că această parte a operațiunii nu poate fi considerată ca fiind realizată pe teritoriul țării, în
         sensul articolului 2 punctul 1 din a șasea directivă. Situația este aceeași, a fortiori, pentru partea din operațiune care se derulează în marea liberă, zonă care, în temeiul articolului 89 din convenția menționată,
         nu poate face obiectul revendicărilor de suveranitate din partea statelor.

      (a se vedea punctele 55-57 și 59-61 și dispozitiv 3)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      29 martie 2007(*)

      „A șasea directivă TVA – Livrare de bunuri – Articolul 8 alineatul (1) litera (a) – Cablu din fibre optice care leagă două state membre situat parțial în afara teritoriului comunitar – Competență fiscală a fiecărui stat membru limitată la lungimea cablului instalat pe teritoriul său – Neimpozitarea părții situate în zona economică exclusivă, pe platoul continental și în marea liberă”
      În cauza C‑111/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Regeringsrätten
         (Suedia), prin decizia din 24 februarie 2005, primită de Curte la 4 martie 2005, în procedura

      Aktiebolaget NN
      împotriva
      Skatteverket,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet, J. Malenovský, U. Lõhmus (raportor) și A. Ó Caoimh,
         judecători,

      avocat general: domnul P. Léger,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Aktiebolaget NN, de doamna U. Grefberg Nyberg, processansvarig,
      –        pentru Skatteverket, de domnul B. Persson, în calitate de agent,
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamna L. Ström van Lier și de domnul D. Triantafyllou, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 septembrie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 2 punctul 1, a articolului 3 alineatul
         (1), a articolelor 5 și 6, a articolului 8 alineatul (1) litera (a) și a articolului 9 alineatul (2) litera (a) din A șasea
         directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele
         pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1), astfel cum
         a fost modificată prin Directiva 2002/93/CE a Consiliului din 3 decembrie 2002 (JO L 331, p. 27, denumită în continuare „a
         șasea directivă”).

      2        Întrebările adresate de către instanța de trimitere au fost formulate în cadrul unei acțiuni introduse de Aktiebolaget NN
         (denumită în continuare „societatea NN”), stabilită în Suedia, împotriva unui aviz prealabil emis de Skatterättsnämnden (comisie
         de drept fiscal) în legătură cu aplicarea dispozițiilor referitoare la taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”)
         unei operațiuni care constă în instalarea între Suedia și un alt stat membru a unui cablu din fibre optice din care o parte
         trebuie să fie așezată pe fundul mării situat în ape internaționale.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 2 din a șasea directivă prevede:

      „Taxa pe valoarea adăugată se aplică:
      1.      livrărilor de bunuri și prestărilor de servicii efectuate cu titlu oneros pe teritoriul țării de către o persoană plătitoare
         de impozit care acționează ca atare;

      […]” [traducere neoficială]
      4        Articolul 3 din această directivă prevede:

      „(1)      În sensul prezentei directive:
      –        «teritoriul unui stat membru» înseamnă teritoriul țării, conform definiției prevăzute pentru fiecare stat membru la alineatele
         (2) și (3);

      –        «Comunitate» sau «teritoriul comunitar» înseamnă teritoriul statelor membre, conform definiției prevăzute pentru fiecare stat
         membru la alineatele (2) și (3);

      –        […]
      (2)      În sensul prezentei directive, «teritoriul țării» înseamnă zona de aplicare a Tratatului de instituire a [Comunității Europene],
         conform definiției prevăzute pentru fiecare stat membru la articolul [299 CE].

      […]” [traducere neoficială]
      5        În temeiul articolului 5 din directiva menționată:

      „(1)      «Livrare de bunuri» înseamnă transferul dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar.
      […]” [traducere neoficială]
      6        Articolul 6 din a șasea directivă prevede:

      „(1)      «Prestare de servicii» înseamnă orice tranzacție care nu constituie o livrare de bunuri în sensul articolului 5.
      […]” [traducere neoficială]
      7        Articolul 8 din această directivă precizează:

      „(1)      Locul de livrare a bunurilor se consideră:
      (a)      în cazul bunurilor expediate sau transportate fie de către furnizor, fie de către persoana căreia îi sunt livrate, fie de
         către o terță persoană: locul unde se află bunurile în momentul în care începe expedierea sau transportul către persoana căreia
         îi sunt livrate. În cazul în care bunurile sunt instalate sau asamblate, cu sau fără realizarea unei funcționări de probă
         de către furnizor sau în numele acestuia, locul livrării se consideră a fi locul unde bunurile sunt instalate sau asamblate.
         În cazurile în care instalarea sau asamblarea se efectuează într‑un alt stat membru decât cel al furnizorului, statul membru
         pe teritoriul căruia are loc instalarea sau asamblarea ia toate măsurile necesare pentru a evita dubla impozitare în statul
         respectiv;

      […]” [traducere neoficială]
      8        Articolul 9 din directiva menționată prevede:

      „(1)      Locul unde este prestat un serviciu este considerat ca fiind locul unde prestatorul și‑a stabilit sediul sau în care are o
         unitate fixă de unde prestează serviciul sau, în absența unui sediu sau a unei unități fixe, locul unde prestatorul își are
         adresa permanentă sau domiciliul stabil.

      (2)      Cu toate acestea:
      (a)      locul de prestare a serviciilor legate de bunuri imobile, inclusiv a serviciilor agenților și experților imobiliari, și a
         serviciilor de pregătire și coordonare a lucrărilor de construcții, cum ar fi serviciile arhitecților și ale societăților
         care asigură supraveghere în locul respectiv, este locul unde se află bunurile;

               […]” [traducere neoficială]
       Reglementarea națională
      9        Din capitolul 1 articolul 1 din legea privind taxa pe valoarea adăugată (mervärdesskattelagen, SFS 1994, nr. 200, denumită
         în continuare „ML”) reiese că această taxă este datorată, printre altele, atunci când o operațiune este considerată ca fiind
         realizată pe teritoriul țării.

      10      În sensul capitolului 1 articolul 6 din ML, prin „bunuri” se înțelege „obiectele corporale” din care fac parte imobilele,
         de asemenea gazul, precum și căldura, frigul și energia electrică. Potrivit capitolului 5 articolul 2, un bun care, în temeiul
         contractului încheiat între vânzător și cumpărător, trebuie transportat până la acesta din urmă este vândut pe teritoriul
         țării dacă acest bun se află în țară în momentul în care vânzătorul, cumpărătorul sau un terț încep transportul acestuia către
         cumpărător (punctul 1) sau, când bunul nu se găsește în țară în momentul în care începe transportul, dacă acesta este asamblat
         sau instalat de către vânzător sau pe seama acestuia (punctul 2).

      11      Prin „serviciu”, în sensul capitolului 1 articolul 6 din ML, se înțelege tot ceea ce nu este considerat bun și care poate
         fi furnizat în cadrul unei activități profesionale. Potrivit capitolului 5 articolul 4 prima liniuță din această lege, serviciile
         care privesc un imobil sunt prestate pe teritoriul țării dacă imobilul este situat acolo. În temeiul capitolului 5 articolul
         6 prima liniuță teza a patra din legea menționată, serviciile sunt prestate pe teritoriul țării dacă sunt executate în Suedia
         și privesc lucrări asupra unor bunuri mobile, inclusiv servicii de supraveghere sau de analiză asupra unor asemenea bunuri.
         Capitolul 5 articolul 8 prima liniuță din ML prevede, printre altele, că, pentru alte servicii decât cele vizate la articolele
         4 și 5, la articolul 6 litera a) sau la articolul 7 litera a) (însă aceasta nu este aplicabilă, printre altele, serviciilor
         de telecomunicații), operațiunea este considerată ca fiind realizată pe teritoriul țării dacă prestatorul are în Suedia sediul
         sau o unitate fixă de unde prestează serviciul. În plus, la aceeași liniuță se prevede că serviciile care nu sunt prestate
         nici de la sediul sau de la unitatea fixă din Suedia, nici în străinătate sunt considerate ca fiind prestate pe teritoriul
         țării dacă prestatorul de servicii are adresa permanentă sau domiciliul stabil în Suedia.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      12      Societatea NN exercită, în sectorul telecomunicațiilor, activități care constau, printre altele, în instalarea, întreținerea
         și repararea de cabluri din fibre optice. Aceasta intenționează să încheie contracte privind furnizarea și instalarea între
         Suedia și un alt stat membru a unui cablu submarin din fibre optice care va fi utilizat de către cumpărător pentru a oferi
         servicii de transmisie către diverși operatori de telecomunicații. Societatea NN va cumpăra cablul și restul materialului
         necesar diverșilor antreprenori, va afreta o navă cu echipajul aferent și va recruta personal specializat în instalarea cablurilor.

      13      Cablul va fi fixat și îngropat pe teritoriul continental suedez, pentru a fi ulterior instalat și, dacă este cazul, îngropat
         pe fundul mării, mai întâi în apele interioare și în marea teritorială a Suediei, apoi pe platoul continental al Suediei și
         al celuilalt stat membru, în calitate de state de coastă, și, în sfârșit, în marea teritorială și în apele interioare ale
         celuilalt stat membru, pentru a fi, în final, fixat și îngropat pe teritoriul continental al acestuia din urmă. Având în vedere
         distanțele dintre punctele de ancoraj, în anumite cazuri se va putea dovedi necesară prelungirea cablului, această operațiune
         constituind o procedură tehnică relativ complexă. În împrejurări normale, costul materialului poate atinge 80-85 % din costul
         total. Dacă împrejurările sunt defavorabile, precum în caz de furtună, partea materialului în costul total se diminuează.

      14      După instalare și după anumite probe preliminare, dreptul de proprietate asupra cablului se transferă cumpărătorului. Lucrarea
         va continua ulterior prin probe complementare pe durata a treizeci de zile și societatea NN va remedia atunci eventualele
         defecte.

      15      Societatea NN a solicitat un aviz prealabil de la Skatterättsnämnden, în scopul de a afla, pe de o parte, dacă operațiunea
         avută în vedere constituia un serviciu cu privire la un imobil în sensul capitolului 5 articolul 4 din ML sau o lucrare cu
         privire la un bun mobil în sensul capitolului 5 articolul 6 din aceeași lege sau un alt tip de serviciu și, pe de altă parte,
         dacă Suedia este țara de prestare a serviciului.

      16      Skatterättsnämnden a emis avizul la 13 iunie 2003. Acesta a apreciat că operațiunea avută în vedere trebuia considerată ca
         fiind un serviciu prestat în Suedia, în aplicarea capitolului 5 articolul 8 prima liniuță din ML, deoarece aceasta nu prezintă
         caracteristici care să permită aplicarea normelor speciale de stabilire a locului operațiunii prevăzute la articolele 4 și
         5, la articolul 6 litera a) și la articolul 7 litera a) din capitolul 5 al ML.

      17      Societatea NN a făcut apel împotriva respectivului aviz prealabil în fața Regeringsrätten. Ea susține că instalarea cablului
         în cauză în acțiunea principală constituie un serviciu care privește un bun imobil în sensul capitolului 5 articolul 4 din
         ML și că, în consecință, TVA‑ul este datorat numai pentru serviciile prestate pe teritoriul continental, în apele interioare
         și în marea teritorială a Suediei.

      18      Considerând că o interpretare a dreptului comunitar era necesară soluționării acțiunii principale, Regeringsrätten a hotărât
         să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      O operațiune impozabilă cu privire la livrarea și fixarea unui cablu instalat pe teritoriile a două state membre, precum și
         în afara teritoriului comunitar, în care prețul cablului propriu‑zis reprezintă o parte în mod evident preponderentă din costurile
         totale, trebuie considerată o livrare de bunuri în vederea aplicării prevederilor celei de a șasea directive […] cu privire
         la locul operațiunilor supuse impozitării?

      2)      Dacă, dimpotrivă, o astfel de operațiune trebuie considerată o prestare de servicii, trebuie apreciat că acest serviciu prezintă
         o astfel de legătură cu un bun imobil încât locul prestării serviciului trebuie determinat prin aplicarea articolului 9 alineatul
         (2) litera (a) din a șasea directivă?

      3)      Dacă răspunsul la una dintre primele două întrebări este afirmativ, articolul 8 alineatul (1) litera (a) din [a șasea] directivă
         sau, în subsidiar, articolul 9 alineatul (2) litera (a) din aceasta trebuie interpretat în sensul că o operațiune trebuie
         divizată în funcție de amplasarea geografică a cablului?

      4)      Dacă răspunsul la a treia întrebare este afirmativ, trebuie ca articolul 8 alineatul (1) litera (a) din [a șasea] directivă
         sau, în subsidiar, articolul 9 alineatul (2) litera (a) din aceasta coroborat cu articolul 2 punctul 1 și cu articolul 3 alineatul
         (1) din aceeași directivă să fie înțeles în sensul că TVA‑ul nu este datorat pentru partea din livrare sau din prestarea de
         servicii aferentă unei zone care nu face parte din teritoriul comunitar?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      19      Prin intermediul primei întrebări formulate, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, în scopul perceperii TVA‑ului,
         o operațiune care privește livrarea și instalarea unui cablu din fibre optice care leagă două state membre și este situat
         parțial în afara teritoriului comunitar, în care prețul cablului propriu‑zis reprezintă o parte în mod evident preponderentă
         din costurile totale, trebuie să fie privită ca o livrare de bunuri în sensul articolului 5 alineatul (1) din a șasea directivă.

      20      Cu titlu preliminar, trebuie să se determine dacă, în ceea ce privește TVA‑ul, livrarea și instalarea unui cablu în împrejurările
         descrise de către instanța de trimitere trebuie să fie considerate două operațiuni impozabile distincte sau o operațiune complexă
         unică alcătuită din mai multe elemente.

      21      Astfel cum rezultă din jurisprudența Curții, atunci când o operațiune este constituită dintr‑un fascicul de elemente și de
         acte, trebuie luate în considerare toate împrejurările în care se desfășoară operațiunea respectivă, cu scopul de a determina,
         pe de o parte, dacă ne găsim în prezența a două sau mai multe prestații distincte sau a unei prestații unice și, pe de altă
         parte, dacă, în acest din urmă caz, această prestație unică trebuie să fie calificată ca fiind livrare de bunuri sau prestare
         de servicii (a se vedea în acest sens hotărârea din 2 mai 1996, Faaborg‑Gelting Linien, C‑231/94, Rec., p. I‑2395, punctele
         12-14, hotărârea din 25 februarie 1999, CPP, C‑349/96, Rec., p. I‑973, punctul 28, precum și hotărârea din 27 octombrie 2005,
         Levob Verzekeringen și OV Bank, C‑41/04, Rec., p. I‑9433, punctul 19).

      22      Având în vedere dubla împrejurare că, pe de o parte, din articolul 2 punctul 1 din a șasea directivă rezultă că fiecare operațiune
         trebuie să fie considerată în mod normal ca fiind distinctă și independentă și că, pe de altă parte, operațiunea constituită
         dintr‑o singură prestație pe plan economic nu trebuie să fie descompusă în mod artificial, pentru a nu altera funcționalitatea
         sistemului TVA‑ului, este important să fie identificate mai întâi elementele caracteristice ale operațiunii respective, pentru
         a determina dacă persoana impozabilă îi livrează clientului său mai multe prestații principale distincte sau o prestație unică
         (a se vedea în acest sens hotărârile citate anterior CPP, punctul 29, și Levob Verzekeringen și OV Bank, punctul 20).

      23      În această privință, Curtea a considerat că suntem în prezența unei prestații unice atunci când două sau mai multe elemente
         sau acte furnizate clientului de către persoana impozabilă sunt atât de strâns legate între ele încât formează, în mod obiectiv,
         o singură prestație economică indivizibilă, a cărei descompunere ar avea un caracter artificial (hotărârea Levob Verzekeringen
         și OV Bank, citată anterior, punctul 22).

      24      În speță, contractul avut în vedere de către societatea NN are ca obiect cesionarea, după finalizarea instalării și realizarea
         probelor de funcționare, a unui cablu instalat și aflat în stare de funcționare.

      25      Din această constatare rezultă că, pe de o parte, toate elementele care compun operațiunea în discuție în acțiunea principală
         apar ca fiind necesare pentru realizarea sa și că, pe de altă parte, sunt strâns legate. În aceste condiții, nu s‑ar putea,
         fără a da operațiunii un caracter artificial, să se considere că mai întâi clientul va dobândi cablul din fibre optice și
         apoi, de la același furnizor, prestările de servicii aferente instalării acestuia (a se vedea, prin analogie, hotărârea Levob
         Verzekeringen și OV Bank, citată anterior, punctul 24).

      26      În consecință, livrarea și instalarea unui cablu, în împrejurările descrise de către instanța de trimitere, trebuie să fie
         considerate o operațiune unică din punctul de vedere al TVA‑ului.

      27      Pentru a determina în continuare dacă o operațiune complexă unică, precum cea din acțiunea principală, trebuie considerată
         livrare de bunuri sau prestare de servicii, este necesar să fie identificate elementele predominante ale acesteia (a se vedea
         în special hotărârile citate anterior Faaborg‑Gelting Linien, punctele 12 și 14, precum și Levob Verzekeringen și OV Bank,
         punctul 27).

      28      Din jurisprudența Curții rezultă că, în ipoteza unei operațiuni complexe unice, o prestație trebuie să fie considerată ca
         fiind accesorie unei prestații principale atunci când nu constituie pentru clientelă un scop în sine, ci mijlocul de a beneficia
         în cele mai bune condiții de serviciul principal al prestatorului (a se vedea în acest sens hotărârea din 22 octombrie 1998,
         Madgett și Baldwin, C‑308/96 și C‑94/97, Rec., p. I‑6229, punctul 24, și hotărârea CPP, citată anterior, punctul 30).

      29      Din decizia de trimitere rezultă că instalarea cablului în cauză în acțiunea principală necesită aplicarea unor proceduri
         tehnice complexe, impune utilizarea unui echipament specializat, necesită un know‑how specific și apare nu numai ca fiind
         indisociabilă de livrarea bunului într‑o operațiune de o asemenea anvergură, dar în egală măsură indispensabilă pentru utilizarea
         și exploatarea ulterioare ale bunului respectiv. Rezultă că instalarea acestui cablu nu constituie un simplu element accesoriu
         al livrării.

      30      Rămâne totuși să se determine dacă, având în vedere elementele care caracterizează operațiunea în cauza în acțiunea principală,
         trebuie să prevaleze livrarea cablului sau instalarea acestuia pentru a califica operațiunea fie ca o livrare de bunuri, fie
         ca o prestare de servicii.

      31      În această privință, trebuie să se amintească faptul că, în temeiul articolului 5 alineatul (1) din a șasea directivă, „«livrare
         de bunuri» înseamnă transferul dreptului de a dispune de bunuri corporale în calitate de proprietar”.

      32      Potrivit jurisprudenței Curții, din cuprinsul acestei dispoziții rezultă că noțiunea de livrare a unui bun nu se referă la
         transferul de proprietate în formele prevăzute de dreptul național aplicabil, ci include orice operațiune de transfer al unui
         bun corporal de către o parte care abilitează cealaltă parte să dispună de acesta în fapt ca și cum ar fi proprietarul acestui
         bun. Finalitatea celei de a șasea directive ar putea să fie compromisă în cazul în care constatarea existenței unei livrări
         de bunuri, care este una dintre cele trei operațiuni taxabile, ar fi supusă îndeplinirii unor condiții care variază în funcție
         de dreptul civil al statului membru vizat (a se vedea în acest sens hotărârea din 8 februarie 1990, Shipping and Forwarding
         Enterprise Safe, C‑320/88, Rec., p. I‑285, punctele 7 și 8, hotărârea din 4 octombrie 1995, Armbrecht, C‑291/92, Rec., p. I‑2775,
         punctele 13 și 14, hotărârea din 6 februarie 2003, Auto Lease Holland, C‑185/01, Rec., p. I‑1317, punctele 32 și 33, precum
         și hotărârea din 21 aprilie 2005, HE, C‑25/03, Rec., p. I‑3123, punctul 64).

      33      Din datele puse la dispoziție de instanța de trimitere reiese că respectivul contract are ca obiect un bun corporal, și anume
         un cablu din fibre optice, care este cumpărat și instalat de către furnizor și care, ulterior probelor de funcționare efectuate
         de către acesta din urmă, este destinat să fie transferat clientului, care va putea dispune de acest cablu în calitate de
         proprietar.

      34      Faptul că livrarea cablului respectiv este însoțită de instalarea acestuia din urmă nu este în contradicție, în principiu,
         cu faptul că operațiunea face parte din domeniul de aplicare a articolului 5 alineatul (1) din a șasea directivă.

      35      Într‑adevăr, în primul rând, din articolul 8 alineatul (1) litera (a) din a șasea directivă rezultă că un bun corporal poate
         face obiectul unei instalări sau al unei asamblări, cu sau fără realizarea unei funcționări de probă de către furnizor sau
         în numele său, fără ca operațiunea să își piardă în mod necesar calificarea de „livrare de bunuri”. În al doilea rând, astfel
         cum a subliniat avocatul general la punctul 51 din concluziile sale, această dispoziție nu face distincție între modurile
         de instalare, astfel încât încorporarea în sol a unui bun mobil nu trebuie în mod necesar să fie legată de noțiunea „lucrare
         de construcții” în sensul articolului 5 alineatul (5) din a șasea directivă.

      36      Din decizia de trimitere rezultă de asemenea că, dacă instalarea cablului în cauză în acțiunea principală se desfășoară în
         împrejurări normale, cifra de afaceri pe care furnizorul o va obține din operațiune este compusă, în cea mai mare parte, din
         costul cablului propriu‑zis și al celorlalte materiale, care reprezintă 80-85 % din valoarea totală a respectivei operațiuni,
         în timp ce, în cazul în care condițiile sunt defavorabile, de exemplu din cauza dificultății terenului, a stării fundului
         mării, a necesității de a prelungi cablul sau a unor furtuni, partea costului materialului în raport cu costul total se diminuează.

      37      În această privință, dacă este adevărat că raportul dintre prețul bunului și cel al serviciilor este un element obiectiv care
         constituie un indiciu de care se poate ține cont în scopul calificării operațiunii din acțiunea principală, nu este mai puțin
         adevărat că, astfel cum susține Comisia Comunităților Europene în observațiile sale, costul materialelor și al lucrărilor,
         singur, nu trebuie să aibă o importanță determinantă.

      38      În scopul calificării operațiunii avute în vedere trebuie, așadar, să se examineze în egală măsură importanța prestării serviciilor
         în raport cu livrarea cablului.

      39      În această privință, chiar dacă, pentru a utiliza cablul, este indispensabil ca acesta să fie instalat și chiar dacă, mai
         ales din cauza distanței și a dificultății terenului, încorporarea cablului în sol prezintă, astfel cum reiese din punctul
         29 din prezenta hotărâre, o mare complexitate și necesită mijloace importante, nu rezultă totuși că prestarea serviciilor
         prezintă un caracter predominant în raport cu livrarea bunului. Într‑adevăr, din descrierea clauzelor contractului care figurează
         în decizia de trimitere rezultă că lucrările care trebuie efectuate de către furnizor se limitează la instalarea cablului
         în cauză în acțiunea principală și nu au ca scop și nici ca rezultat să modifice natura cablului menționat, nici să îl adapteze
         la nevoile specifice ale clientului (a se vedea, prin analogie, hotărârea Levob Verzekeringen și OV Bank, citată anterior,
         punctele 28 și 29).

      40      Având în vedere toate aceste elemente, trebuie să se răspundă la prima întrebare că o operațiune care privește livrarea și
         instalarea unui cablu din fibre optice care leagă două state membre și este situat parțial în afara teritoriului comunitar
         trebuie să fie privită ca o livrare de bunuri în sensul articolului 5 alineatul (1) din a șasea directivă atunci când, ca
         urmare a probelor de funcționare efectuate de către furnizor, cablul va fi transferat clientului, care va putea dispune de
         el în calitate de proprietar, prețul cablului propriu‑zis va reprezenta o parte în mod evident preponderentă din costul total
         al operațiunii respective și serviciile furnizorului se vor limita la instalarea cablului, fără a‑i modifica natura și fără
         a‑l adapta nevoilor specifice ale clientului.

       Cu privire la a doua întrebare
      41      Cea de a doua întrebare nu a fost adresată decât pentru eventualitatea în care operațiunea impozabilă ar constitui o prestare
         de servicii. Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se mai examineze această întrebare.

       Cu privire la a treia întrebare
      42      Prin a treia întrebare, instanța de trimitere solicită, cu scopul de a determina locul unei operațiuni supuse la plata TVA‑ului
         care privește livrarea și instalarea unui cablu din fibre optice care leagă două state membre și este situat parțial în afara
         teritoriului comunitar, să se stabilească dacă articolul 8 alineatul (1) litera (a) din a șasea directivă trebuie să fie interpretat
         în sensul în care competența fiscală a fiecărui stat membru este limitată la partea din cablu care se găsește pe teitoriul
         său.

      43      Cu titlu preliminar, trebuie subliniat că titlul VI din a șasea directivă cuprinde dispozițiile consacrate determinării locului
         operațiunilor impozabile, și anume articolul 8 pentru livrările de bunuri și articolul 9 pentru prestările de servicii. Obiectivul
         urmărit de aceste dispoziții în cadrul sistemului general al directivei, astfel cum se poate deduce din al șaptelea considerent
         al acesteia, vizează să stabilească o repartizare rațională a domeniilor de aplicare a legislațiilor naționale în materie
         de TVA, determinând într‑un mod unitar locul de impozitare a livrărilor de bunuri și a prestărilor de servicii. Aceste dispoziții
         au în egală măsură ca scop să evite conflictele de competență susceptibile să conducă atât la situații de dublă impunere,
         cât și la neimpunerea veniturilor [ se vedea, prin analogie, hotărârea din 4 iulie 1985, Berkholz, 168/84, Rec., p. 2251,
         punctul 14, hotărârea din 12 mai 2005, RAL (Channel Islands) și alții, C‑452/03, Rec., p. I‑3947, punctul 23, și hotărârea
         din 15 septembrie 2005, Köhler, C‑58/04, Rec., p. I‑8219, punctul 22].

      44      În ceea ce privește determinarea locului în care se consideră că este realizată o livrare de bunuri, articolul 8 din a șasea
         directivă stabilește mai multe criterii specifice după cum este vorba despre livrări de bunuri cu sau fără transport, de livrări
         de bunuri la bordul unui vas, avion sau tren, de livrări de gaz sau de electricitate prin sisteme de distribuție sau, mai
         mult, despre livrarea unui bun care face obiectul unei instalări sau al unei asamblări cu sau fără realizarea unei probe de
         funcționare, de către furnizor sau în numele acestuia. În acest din urmă caz, în temeiul alineatului (1) litera (a) a doua
         teză din acest articol, locul livrării se consideră a fi locul unde bunurile sunt instalate sau asamblate.

      45      Este adevărat că, pentru a fi operațională, o normă conflictuală trebuie să permită atribuirea competenței fiscale pentru
         a supune o operațiune la plata TVA‑ului numai unuia dintre statele membre vizate. În acest sens, atunci când bunul face obiectul
         unei instalări, livrarea nu se consideră a fi realizată, în principiu, decât pe teritoriul unui singur stat membru și, atunci
         când instalarea bunului constă în încorporarea sa în sol, locul acestei încorporări determină statul competent pentru a taxa
         livrarea.

      46      Aceasta nu înseamnă totuși că articolul 8 alineatul (1) litera (a) a doua teză din a șasea directivă nu se aplică în cazul
         în care instalarea unui bun pe teritoriul unuia dintre statele membre se continuă pe teritoriul unui alt stat membru. În realitate,
         atunci când acest bun, și anume, în acțiunea principală, un cablu din fibre optice, face obiectul unei instalări pe teritoriul
         unui prim stat membru, apoi pe cel al unui al doilea stat membru, locul livrării este situat în mod succesiv pe teritoriul
         fiecăruia dintre aceste state.

      47      Rezultă că, într‑un asemenea caz, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 88 din concluziile sale, competența de
         impozitare a operațiunii trebuie recunoscută fiecărui stat membru pentru partea de cablu instalată pe teritoriul său.

      48      Această competență fiscală a fiecărui stat membru referitoare la operațiune în ansamblul său cuprinde nu numai exigibilitatea
         taxei datorate pe prețul cablului propriu‑zis, dar, în egală măsură, și competența de a taxa serviciile aferente instalării.

      49      Într‑adevăr, în acțiunea principală, serviciile aferente instalării cablului din fibre optice cuprind nu numai instalarea
         propriu‑zisă și prelungirea eventuală a acestui cablu, dar și testele regulate realizate în cursul instalării și anumite probe
         de funcționare preliminare efectuate după finalizarea instalării, precum și realizarea unor probe complementare, pe o perioadă
         de treizeci de zile după punerea în funcțiune a cablului respectiv, pe durata cărora furnizorul remediază eventualele defecte.
         Acest ansamblu de servicii, dintre care unele nu sunt legate de un loc geografic precis, folosește întregului cablu și trebuie,
         așadar, la fel ca prețul cablului propriu‑zis și al restului materialului, să fie taxat de către fiecare stat membru, proporțional
         cu lungimea cablului care se află pe teritoriul său.

      50      Trebuie, prin urmare, să se răspundă la cea de a treia întrebare că articolul 8 alineatul (1) litera (a) din a șasea directivă
         trebuie interpretat în sensul în care competența de impunere a livrării și a instalării unui cablu din fibre optice care leagă
         două state membre și este situat parțial în afara teritoriului comunitar revine fiecărui stat membru, proporțional cu lungimea
         cablului care se află pe teritoriul său, atât în ceea ce privește prețul cablului propriu‑zis și al restului materialului,
         cât și în ceea ce privește costul serviciilor legate de instalarea acestuia din urmă.

       Cu privire la a patra întrebare
      51      Prin intermediul celei de a patra întrebări formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul
         8 alineatul (1) litera (a) din a șasea directivă coroborat cu articolul 2 punctul 1 și cu articolul 3 din aceeași directivă
         trebuie interpretat în sensul că livrarea și instalarea unui cablu din fibre optice care leagă două state membre nu sunt supuse
         la plata TVA‑ului pentru partea din operațiune care privește o zonă care nu face parte din teritoriul comunitar.

      52      Articolul 2 punctul 1 din a șasea directivă obligă statele membre să supună la plata TVA‑ului toate livrările de bunuri efectuate
         cu titlu oneros pe teritoriul țării de către o persoană plătitoare de impozit care acționează ca atare.

      53      Sfera de aplicare teritorială a celei de a șasea directive este determinată la articolul 3 al acesteia, în temeiul căruia
         „teritoriul unui stat membru” înseamnă teritoriul țării, conform definiției prevăzute pentru fiecare stat membru la alineatele
         (2) și (3) ale acestui articol, iar „teritoriul comunitar” înseamnă teritoriul statelor membre, conform definiției prevăzute
         pentru fiecare stat membru la alineatele menționate. Cu excepția anumitor teritorii naționale excluse în mod expres la alineatul
         (3) al acestui articol 3, în temeiul alineatului (2) al aceluiași articol, „teritoriul țării” înseamnă zona în care se aplică
         Tratatul CE, conform definiției prevăzute pentru fiecare stat membru la articolul 299 CE.

      54      În condițiile în care în tratat nu există o definiție mai precisă a teritoriului care ține de suveranitatea fiecărui stat
         membru, revine fiecăruia dintre statele membre să determine extinderea și limitele acestui teritoriu, în conformitate cu normele
         de drept internațional public.

      55      În ceea ce privește domeniul de aplicare a celei de a șasea directive, Curtea a declarat că regimul acestei directive se aplică
         în mod obligatoriu și imperativ integralității teritoriului național al statelor membre (a se vedea în acest sens hotărârea
         din 23 ianuarie 1986, Trans Tirreno Express, 283/84, Rec., p. 231, punctul 20).

      56      Potrivit articolului 2 din Convenția Organizației Națiunilor Unite privind dreptul mării, semnată la Montego Bay la 10 decembrie
         1982, intrată în vigoare la 16 noiembrie 1994 și aprobată prin Decizia 98/392/CE a Consiliului din 23 martie 1998 (JO L 179,
         p. 1, Ediție specială, 04/vol. 4, p. 103, denumită în continuare „convenția privind dreptul mării”), suveranitatea statului
         de coastă se extinde asupra mării teritoriale, asupra fundului și subsolului acesteia.

      57      Teritoriul național al statelor membre, în sensul articolului 299 CE, este astfel în egală măsură constituit din marea teritorială,
         fundul și subsolul acesteia, înțelegându‑se că revine fiecărui stat membru să stabilească lărgimea acestei mări în limita
         a 12 mile marine, în conformitate cu articolul 3 din convenția privind dreptul mării.

      58      În consecință, un stat membru are obligația să supună la plata TVA‑ului o livrare de bunuri care are loc în marea sa teritorială,
         pe fundul și în subsolul acesteia (a se vedea de asemenea, în ceea ce privește prestarea de servicii de transport, hotărârea
         din 23 mai 1996, Comisia/Grecia, C‑331/94, Rec., 1996, p. I‑2675, punctul 10).

      59      În schimb, suveranitatea statului de coastă asupra zonei economice exclusive, precum și asupra platoului continental nu este
         decât una funcțională și, ca atare, ea este limitată la dreptul de a exercita activitățile de explorare și de exploatare prevăzute
         la articolele 56 și 77 din convenția privind dreptul mării. În măsura în care livrarea și instalarea unui cablu submarin nu
         figurează printre activitățile enumerate la articolele menționate, partea din operațiune realizată în aceste două zone nu
         ține de suveranitatea statului de coastă. Această constatare este confirmată de articolul 58 alineatul (1) și de articolul
         79 alineatul (1) din aceeași convenție, care rezervă, cu câteva condiții, oricărui alt stat dreptul de a instala cabluri submarine
         în aceste zone.

      60      Rezultă că această parte a operațiunii nu poate fi considerată ca fiind realizată pe teritoriul țării, în sensul articolului
         2 punctul 1 din a șasea directivă. Situația este aceeași, a fortiori, pentru partea din operațiune care se derulează în marea liberă, zonă care, în temeiul articolului 89 din convenția privind
         dreptul mării, nu poate face obiectul revendicărilor de suveranitate din partea statelor (a se vedea de asemenea, în domeniul
         prestărilor de servicii de transport, hotărârea din 13 martie 1990, Comisia/Franța, C‑30/89, Rec., p. I‑691, punctul 17).

      61      Trebuie, prin urmare, să se răspundă la a patra întrebare că articolul 8 alineatul (1) litera (a) din a șasea directivă coroborat
         cu articolul 2 punctul 1 și cu articolul 3 din aceasta trebuie interpretat în sensul că livrarea și instalarea unui cablu
         din fibre optice care leagă două state membre nu sunt supuse la plata TVA‑ului pentru partea din operațiune care se desfășoară
         în zona economică exclusivă, pe platoul continental și în marea liberă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      62      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      1)      O operațiune care privește livrarea și instalarea unui cablu din fibre optice care leagă două state membre și este situat
            parțial în afara teritoriului comunitar trebuie să fie privită ca o livrare de bunuri în sensul articolului 5 alineatul (1)
            din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare
            la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare, astfel cum a fost
            modificată prin Directiva 2002/93/CE a Consiliului din 3 decembrie 2002, atunci când, ca urmare a probelor de funcționare
            efectuate de către furnizor, cablul va fi transferat clientului, care va putea dispune de el în calitate de proprietar, prețul
            cablului propriu‑zis va reprezenta o parte în mod evident preponderentă din costul total al operațiunii respective și serviciile
            furnizorului se vor limita la instalarea cablului, fără a‑i modifica natura și fără a‑l adapta nevoilor specifice ale clientului.
      2)      Articolul 8 alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă 77/388 trebuie să fie interpretat în sensul în care competența
            de impunere a livrării și a instalării unui cablu din fibre optice care leagă două state membre și este situat parțial în
            afara teritoriului comunitar revine fiecărui stat membru, proporțional cu lungimea cablului care se află pe teritoriul său,
            atât în ceea ce privește prețul cablului propriu‑zis și al restului materialului, cât și în ceea ce privește costul serviciilor
            legate de instalarea acestuia din urmă.
      3)      Articolul 8 alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă 77/388 coroborat cu articolul 2 punctul 1 și cu articolul 3 din
            aceasta trebuie interpretat în sensul că livrarea și instalarea unui cablu din fibre optice care leagă două state membre nu
            sunt supuse la plata taxei pe valoarea adăugată pentru partea din operațiune care se desfășoară în zona economică exclusivă,
            pe platoul continental și în marea liberă.
      Semnături
      * Limba de procedură: suedeza.


Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 26 iulie 2017.#Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO).#Recurs – Marcă a Uniunii Europene – Marcă figurativă care cuprinde elementul verbal „STICK MiniMINI Beretta” – Opoziția titularului mărcii Uniunii Europene verbale Mini Wini – Respingerea opoziției de către camera de recurs a Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) – Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) – Risc de confuzie – Nivel de atenție a publicului relevant – Poziție distinctivă autonomă – Caracter dominant – Criterii de evaluare a similitudinii vizuale – Obligația de motivare.#Cauza C-182/16 P.