title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 26 februarie 2015.#Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali împotriva Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl - Federconsorzi și Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl - Federconsorzi.#Cerere de decizie preliminară formulată de Corte suprema di cassazione.#Trimitere preliminară – Articolul 288 al treilea paragraf TFUE – Combaterea întârzierii efectuării plăților în cazul tranzacțiilor comerciale – Directiva 2000/35/CE – Articolele 2, 3 și 6 – Directiva 2011/7/UE – Articolele 2, 7 și 12 – Legislație a unui stat membru care poate modifica, în defavoarea unui creditor al statului, dobânzile unei creanțe anterioare acestor directive.#Cauza C-104/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      26 februarie 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Articolul 288 al treilea paragraf TFUE — Combaterea întârzierii efectuării plăților în cazul tranzacțiilor comerciale — Directiva 2000/35/CE — Articolele 2, 3 și 6 — Directiva 2011/7/UE — Articolele 2, 7 și 12 — Legislație a unui stat membru care poate modifica, în defavoarea unui creditor al statului, dobânzile unei creanțe anterioare acestor directive”
      În cauza C‑104/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Corte suprema di cassazione (Italia), prin decizia din 28 noiembrie 2013, primită de Curte la 5 martie 2014, în procedura

         Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali

      împotriva

         Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi, în concordat preventiv,

         Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi,

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din domnul A. Ó Caoimh, președinte de cameră, domnii E. Jarašiūnas (raportor) și C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: domnul N. Wahl,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi, de D. Santosuosso și de G. Niccolini, avvocati;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de S. Fiorentino, avvocato dello Stato;

               —

               pentru Comisia Europeană, de G. Zavvos, în calitate de agent, asistat de A. Franchi, avvocatessa,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 2, 3 și 6 din Directiva 2000/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 iunie 2000 privind combaterea întârzierii efectuării plăților în cazul tranzacțiilor comerciale (JO L 200, p. 35, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 226), precum și a articolelor 2, 7 și 12 din Directiva 2011/7/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 2011 privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale (JO L 48, p. 1).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali (Ministerul Politicilor Agricole, Alimentare și Forestiere, denumit în continuare „Ministero”), pe de o parte, și Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl (Federația italiană a cooperativelor agricole), în concordat preventiv (denumită în continuare „Federconsorzi”) și Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi (Lichidarea judiciară a activelor cedate creanțierilor Federconsorzi), pe de altă parte, având ca obiect dobânzile unei creanțe deținute de Federconsorzi față de Ministero.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Directiva 2000/35, care a fost abrogată, începând din 16 martie 2013, prin Directiva 2011/7, prevedea la articolul 1 că dispozițiile sale se aplică tuturor plăților efectuate ca remunerații pentru tranzacții comerciale. Potrivit articolului 2 din aceasta, „tranzacții comerciale” înseamnă „tranzacții între întreprinderi sau între întreprinderi și autorități publice care conduc la furnizarea de bunuri sau prestarea de servicii contra cost”.

               4

               Articolul 3 din Directiva 2000/35 impunea statelor membre să vegheze ca creditorul să aibă dreptul la dobândă pentru întârzierea efectuării plăților în măsura în care și‑a îndeplinit obligațiile contractuale și legale și nu a primit suma datorată la timp, cu excepția cazurilor în care debitorul nu este răspunzător pentru întârziere și instituia norme privind data exigibilității dobânzilor și modul de stabilire al ratei acestora. Acest articol 3 alineatul (3) avea următorul cuprins:
               „Statele membre garantează că un acord asupra datei plății sau a consecințelor întârzierii în efectuarea plăților care nu respectă dispozițiile alineatului (1) literele (b)-(d) și ale alineatului (2) fie nu este aplicabil, fie generează dreptul de a cere despăgubiri, dacă, ținând cont de toate circumstanțele cazului, inclusiv practicile și uzanțele comerciale și natura produselor, este extrem de inechitabil pentru creditor. Pentru a determina dacă un acord este extrem de inechitabil pentru creditor se ia în considerare, inter alia, dacă debitorul are motive obiective de derogare de la dispozițiile alineatelor (1) literele (b)-(d) și (2). Dacă se constată că un astfel de acord este extrem de inechitabil, se aplică dispozițiile legale, cu excepția cazurilor în care instanțele naționale stabilesc clauze diferite care sunt echitabile.”

               5

               Articolul 6 din directiva menționată prevedea:
               „(1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive înainte de 8 august 2002 […]
               […]
               (2)   Statele membre pot menține sau adopta dispoziții legale mai favorabile creditorului decât cele necesare pentru respectarea prezentei directive.
               (3)   În transpunerea prezentei directive, statele membre pot exclude:
               […]

                        (b)

                        contractele care au fost încheiate anterior datei de 8 august 2002 […]

                  […]”

               6

               În ceea ce privește Directiva 2011/7, articolul 1 prevede:
               „(1)   Prezenta directivă urmărește să combată întârzierea în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale, în vederea asigurării funcționării adecvate a pieței interne, promovând astfel competitivitatea întreprinderilor, în special cea a IMM‑urilor.
               (2)   Prezenta directivă se aplică tuturor plăților efectuate ca remunerații pentru tranzacții comerciale.
               […]”

               7

               Definiția „tranzacției comerciale” prevăzută la articolul 2 punctul 1 din Directiva 2011/7 este identică cu cea cuprinsă anterior în Directiva 2000/35.

               8

               Articolul 7 din Directiva 2011/7 prevede:
               „(1)   Statele membre garantează că o clauză contractuală sau o practică referitoare la data de plată sau la termenul de plată, rata dobânzii pentru efectuarea cu întârziere a plăților sau despăgubirea pentru cheltuielile de recuperare nu este aplicabilă sau generează dreptul de a cere despăgubiri, dacă este vădit inechitabilă pentru creditor.
               Pentru a determina dacă o clauză contractuală sau o practică este vădit inechitabilă pentru creditor, în sensul primului paragraf, se ține cont de toate circumstanțele cazului, inclusiv de următoarele:

                        (a)

                        toate abaterile grave de la practicile și uzanțele comerciale, contrare bunei‑credințe și corectitudinii;

                        (b)

                        natura produselor sau a serviciilor;

                        (c)

                        dacă debitorul are motive obiective de derogare de la rata dobânzii legale sau de la termenul de plată așa cum este prevăzut la articolul 3 alineatul (5), articolul 4 alineatul (3) litera (a), articolul 4 alineatul (4) și articolul 4 alineatul (6) sau de la suma fixă menționată la articolul 6 alineatul (1).

                  (2)   În scopul aplicării alineatului (1), orice clauză contractuală sau practică care exclude achitarea unor dobânzi pentru efectuarea cu întârziere a plăților este considerată ca fiind vădit inechitabilă.
               (3)   În scopul aplicării alineatului (1), orice clauză contractuală sau practică care exclude compensarea cheltuielilor de recuperare așa cum se menționează la articolul 6 este considerată ca fiind vădit inechitabilă.
               […]”

               9

               Articolul 12 din această directivă prevede:
               „(1)   Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma articolelor 1-8 și articolului 10 până la 16 martie 2013 […]
               […]
               (3)   Statele membre pot menține sau adopta dispoziții legale mai favorabile creditorului decât cele necesare pentru respectarea prezentei directive.
               (4)   În transpunerea prezentei directive, statele membre decid dacă exclud contractele care au fost încheiate înainte de 16 martie 2013.”

         Dreptul italian

               10

               După cel de Al doilea război mondial, autoritățile italiene au instituit un sistem de gestionare centralizată a aprovizionării cu cereale și alte produse agroalimentare, reglementat prin Decretul legislativ nr. 169 privind preluarea de către stat a obligațiilor care rezultă din importurile de cereale, de derivate și de alte produse destinate panificației și producerii de paste alimentare începând de la campania cerealieră 1946-1947 (decreto legislativo n. 169 – Assunzione a carico dello Stato dell’onere risultante dalle importazioni di cereali derivati e prodotti comunque destinati alla pani – pastificazione a decorrere dalla campagna cerealicola 1946-1947) din 23 ianuarie 1948 și ulterior prin Legea nr. 1294 privind cumpărarea în străinătate în contul statului de materii prime, de produse alimentare și de alte produse esențiale (legge n. 1294 – Acquisti dall’estero per conto dello Stato di materie prime, prodotti alimentari ed altri prodotti essenziali) din 22 decembrie 1957 (GURI nr. 9 din 13 ianuarie 1958).

               11

               În acest cadru legislativ, gestionarea cotelor obligatorii ale acestor alimente a fost încredințată organizațiilor de agricultori existente, constituite sub forma unor cooperative în fiecare provincie. Federconsorzi era organizația constituită la nivel național care reunea toate aceste cooperative însărcinate de stat să garanteze aprovizionarea cu alimente cu obligația de a se descărca de gestiune la stat, care le rambursa cheltuielile.

               12

               Cooperativele agricole au fost modificate prin Legea nr. 410 privind o nouă reglementare a cooperativelor agricole (legge n. 410 – Nuovo ordinamento dei consorzi agrari) din 28 octombrie 1999 (GURI nr. 265 din 11 noiembrie 1999), prin care Federconsorzi a fost dizolvată și plasată în concordat preventiv. Creanțele în curs fac obiectul articolului 8 alineatul (1) din legea menționată, potrivit căruia:
               „Creanțele care rezultă din gestionarea cotelor obligatorii și din comercializarea produselor agricole naționale, efectuate de cooperativele agricole în contul și în interesul statului și care sunt deținute de aceste cooperative agricole la data intrării în vigoare a prezentei legi, astfel cum rezultă din procesele‑verbale aprobate prin decrete definitive și executorii ale ministrului agriculturii și pădurilor și înregistrate de Corte dei conti [(Curtea de Conturi)], precum și cheltuielile și dobânzile scadente începând de la data închiderii contabilităților respective, indicată în aceleași decrete, până la data de 31 decembrie 1997, sunt stinse prin atribuirea unor titluri de stat cooperativelor de către ministrul bugetului, trezoreriei și planificării economice.”

               13

               Acest articol a fost modificat prin Legea nr. 388 privind adoptarea bugetului anual și plurianual al statului (Legea finanțelor pentru anul 2001) [legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001)] din 23 decembrie 2000 (supliment ordinar la GURI nr. 302 din 29 decembrie 2000), al cărei articol 130 prevede:
               „[…]

                        b)

                        la articolul 8 primul paragraf se adaugă, in fine, paragraful următor: «Dobânzile vizate de prezentul paragraf sunt calculate: până la 31 decembrie 1995, pe baza ratei dobânzii oficiale de referință majorate cu 4,4 puncte, cu capitalizare anuală; pentru anii 1996 și 1997, doar pe baza dobânzii legale.»

                  […]”

               14

               Adoptat ulterior sesizării Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) în cauza principală, Decretul‑lege nr. 16 privind dispozițiile de urgență în materie de simplificare fiscală, de eficacitate și de consolidare a procedurilor de control (decreto‑legge n. 16 – Disposizioni urgenti in materia di semplificazioni tributarie, di efficientamento e potenziamento delle procedure di accertamento) din 2 martie 2012 (GURI nr. 52 din 2 martie 2012, denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 16/2012”), devenit lege, cu modificări, prin Legea nr. 44 din 26 aprilie 2012 (supliment ordinar la GURI nr. 99 din 28 aprilie 2012), prevede la articolul 12:
               „Creanțele care rezultă din gestionarea cotelor obligatorii și din comercializarea produselor agricole naționale, efectuate de cooperativele agricole în contul și în interesul statului, cu excepția celor stinse conform articolului 8 alineatul 1 din Legea nr. 410 din 28 octombrie 1999, astfel cum a fost modificată prin articolul 130 din Legea nr. 388 din 23 decembrie 2000, după cum rezultă din procesele‑verbale aprobate prin decrete definitive și executorii ale ministrului agriculturii și pădurilor și înregistrate de Corte dei conti, și care vor fi stinse în privința persoanelor care vor avea acest drept, precum și cheltuielile și dobânzile scadente începând de la data închiderii contabilităților respective, indicată în aceleași decrete, produc dobânzi calculate: până la data de 31 decembrie 1995, pe baza ratei dobânzii oficiale de referință majorate cu 4,4 de puncte, cu capitalizare anuală și pentru perioada ulterioară doar pe baza dobânzii legale.”

               15

               Pe de altă parte, Directiva 2000/35 a fost transpusă în ordinea juridică italiană prin Decretul legislativ nr. 231 (decreto legislativo n. 231 – Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali) din 9 octombrie 2002 (GURI nr. 249 din 23 octombrie 2002), care prevede, la articolul 11, că dispozițiile sale nu se aplică contractelor încheiate înainte de 8 august 2002.

               16

               Decretul legislativ nr. 192 privind modificarea Decretului legislativ nr. 231 din 9 octombrie 2002 de transpunere integrală a Directivei 2011/7/UE privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale a transpus, în temeiul articolului 10 primul paragraf din Legea nr. 180 din 11 noiembrie 2011 (decreto legislativo n. 192 – Modifiche al decreto legislativo 9 ottobre 2002, n. 231, per l’integrale recepimento della direttiva 2011/7/UE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, a norma dell’articolo 10, comma 1, della legge 11 novembre 2011, n. 180) din 9 noiembrie 2012 (GURI nr. 267 din 15 noiembrie 2012), Directiva 2011/7. Acesta prevede, la articolul 3, că dispozițiile sale se aplică tranzacțiilor încheiate începând din 1 ianuarie 2013.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               17

               Prin hotărârea din 22 noiembrie 2004, Corte d’appello di Roma (Curtea de Apel din Roma) a stabilit la 511878997,39 euro suma datorată de Ministero către Federconsorzi, în calitate de cesionară a creanțelor a 58 de cooperative agricole provinciale pentru cheltuielile efectuate de acestea până în anul 1967 în cadrul gestionării cotelor obligatorii. Pentru a ajunge la această sumă, instanța menționată a respins posibilitatea aplicării articolului 8 alineatul (1) din Legea nr. 410 din 28 octombrie 1999, considerând că această dispoziție viza numai să pună capăt litigiilor în curs cu cooperativele agricole și nu se aplica altor persoane, cesionari ai creanțelor acestor cooperative. Instanța menționată a stabilit că dobânzile curg de la 31 ianuarie 1982, data constatării creanței amintite, a procedat la compensarea creanțelor reciproce ale celor două parți la 4 iulie 1991 și a calculat dobânzile datorate asupra soldului prin capitalizarea lor semestrială pentru perioada cuprinsă între 5 iulie 1991 și 30 iunie 2004, suma globală majorându‑se cu dobânzi până la plata efectivă.

               18

               Această hotărâre a fost casată printr‑o hotărâre a Corte suprema di cassazione din 13 decembrie 2007, care a trimis cauza spre rejudecare la Corte d’appello di Roma, care, prin Hotărârea din 14 octombrie 2011, a constatat din nou că datoria Ministero se ridica, la 30 iunie 2004, la suma de 551878997,39 euro, majorată cu dobânzi suplimentare care corespundeau ratei dobânzii oficiale de referință majorate cu 4,4 puncte, cu capitalizare semestrială, începând din 1 iulie 2004 și până la plata efectivă. Această instanță a arătat în special că între stat și Federconsorzi exista un mandat ex lege având ca obiect delegarea funcției de garantare a aprovizionării cu produse agroalimentare, acest mandat fiind exercitat cu deplină autonomie de gestionare și financiară, cu obligația de descărcare anuală și cu dreptul la rambursarea cheltuielilor.

               19

               Ministero a formulat recurs împotriva acestei din urmă hotărâri invocând în special încălcarea articolului 8 alineatul (1) din Legea nr. 410 din 28 octombrie 1999.

               20

               În cursul procedurii, lichidatorul judiciar al Federconsorzi a susținut, printre altele, că articolul 12 alineatul (6) din Decretul‑lege nr. 16/2012, adoptat după introducerea recursului și a cărui aplicare a fost solicitată de Ministero, era incompatibil cu Directivele 2000/35 și 2011/7. În această privință, lichidatorul judiciar menționat a susținut că, prin acest act legislativ ulterior directivelor respective, statul italian impunea creditorului său nu numai o reducere a dobânzilor pentru întârzierea plăților scadente până în 1995, procedând la o capitalizare anuală a dobânzilor respective în locul unei capitalizări semestriale a acestora, ci și aplicarea doar a dobânzii legale începând din anul 1995, în timp ce directivele menționate se opun, în opinia sa, ca legiuitorul național să intervină pentru a exclude dreptul unui creditor al statului la dobânzi pentru întârzierea plății creanțelor deja existente, inclusiv a creanțelor care rezultă din raporturile născute anterior datei de 8 august 2002 sau 16 martie 2013.

               21

               Ministero a concluzionat în sensul neaplicabilității Directivei 2000/35 și a Decretului legislativ nr. 231 din 9 octombrie 2002 la situația de fapt din litigiul principal întrucât, pe de o parte, între părți nu a avut loc o tranzacție comercială, ci un raport de drept public și, pe de altă parte, această directivă și acest decret legislativ nu se aplică contractelor încheiate înainte de 8 august 2002.

               22

               Corte suprema di cassazione arată, cu titlu introductiv, că articolul 12 alineatul (6) din Decretul‑lege nr. 16/2012 este aplicabil în litigiul principal în condițiile în care, la momentul intrării în vigoare a acestui decret‑lege, rata dobânzii aplicabile și anatocismul nu făcuseră obiectul unei decizii cu autoritate de lucru judecat.

               23

               Instanța de trimitere arată, în primul rând, că nu se poate exclude posibilitatea ca mandatul ex lege care există între cooperativele agricole și stat pentru gestionarea cotelor obligatorii să constituie o tranzacție comercială în sensul Directivelor 2000/35 și 2011/7.

               24

               Aceasta consideră, în al doilea rând, că nu este vădit nefondată teza lichidatorului Federconsorzi, potrivit căreia aceste directive nu permit adoptarea unor dispoziții aplicabile raporturilor născute înainte de 8 august 2002 sau de 16 martie 2013, care să excludă plata dobânzilor pentru întârzierea plății. Instanța de trimitere consideră, prin urmare, că nu este necesar să se aprecieze compatibilitatea articolului 12 alineatul 6 din Decretul‑lege nr. 16/2012 cu dispozițiile dreptului Uniunii.

               25

               În aceste condiții, Corte suprema di cassazione a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Raportul de mandat ex lege existent între Administrația statului și cooperativele agricole (raport din care a luat naștere creanța care a fost cesionată succesiv de cooperative către Federconsorzi și de către aceasta creditorilor săi în cadrul unei proceduri colective) pentru aprovizionarea și distribuția de produse agricole, care rezultă din Decretul legislativ nr. 169 din 23 ianuarie 1948 și din Legea nr. 1294 din 22 decembrie 1957, intră în definiția noțiunii de tranzacție comercială, astfel cum este aceasta definită la articolul 2 din Directiva 2000/35 și la articolul 2 din Directiva 2011/7?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, obligația de transpunere a Directivei 2000/35 [articolul 6 alineatul (2)] și a Directivei 2011/7 [articolul 12 alineatul (3)], cu posibilitatea de a menține în vigoare norme mai favorabile, presupune obligația de a nu modifica in peius sau chiar de a nu exclude rata dobânzii moratorii aplicabile în privința raporturilor aflate în desfășurare la momentul intrării în vigoare a directivelor menționate?

                        3)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la cea de a doua întrebare, obligația de a nu modifica in peius rata dobânzii moratorii aplicabile raporturilor aflate în desfășurare trebuie interpretată în sensul că se aplică și în privința unei reglementări unitare a dobânzilor care prevede până la un anumit moment (în speță, de la 31 ianuarie 1982 până la 31 decembrie 1995), aplicarea unei rate a dobânzii diferită de cea a dobânzii legale și a unei capitalizări, fie și anuală, iar nu semestrială, astfel cum solicită creditorul, iar după momentul menționat, numai plata unei dobânzi legale, reglementare care, având în vedere împrejurările litigiului […], nu este în mod necesar defavorabilă pentru creditor?

                        4)

                        Obligația de transpunere a Directivei 2000/35 (articolul 6) și a Directivei 2011/7 (articolul 12) în partea în care, referitor la interzicerea abuzului de libertate contractuală în detrimentul creditorului, acestea prevăd, la articolul 3 alineatul (3) și, respectiv, la articolul 7, lipsa de efect a clauzelor contractuale sau a practicilor inechitabile, împiedică statul să adopte norme care să prevadă excluderea plății de dobânzi moratorii în raporturile în care statul este parte, raporturi aflate în desfășurare la momentul intrării în vigoare a directivelor menționate?

                        5)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la cea de a patra întrebare, obligația de a nu interveni în raporturile aflate în desfășurare în care statul este parte prin intermediul unei norme în temeiul căreia să se excludă plata de dobânzi moratorii este aplicabilă unei reglementări unitare a dobânzilor care prevede până la un anumit moment (în speță, de la 31 ianuarie 1982 până la 31 decembrie 1995), aplicarea unei rate a dobânzii diferită de cea a dobânzii legale și a unei capitalizări, fie și anuală, iar nu semestrială, astfel cum solicită creditorul, iar după momentul menționat, numai plata unei dobânzi legale, reglementare care, având în vedere împrejurările litigiului […], nu este în mod necesar defavorabilă pentru creditor?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               26

               Trebuie arătat, cu titlu introductiv, că Decretul‑lege nr. 16/2012 a fost adoptat la o dată la care Directiva 2000/35 era încă în vigoare, după adoptarea și intrarea în vigoare a Directivei 2011/7, însă înainte de expirarea termenului de transpunere a acesteia din urmă.

               27

               Pe de altă parte, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 15 și 16 din prezenta hotărâre, Republica Italiană a utilizat posibilitatea acordată statelor membre, la articolul 6 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2000/35, de a exclude, cu ocazia transpunerii acesteia, contractele încheiate înainte de8 august 2002 și aceasta a utilizat, după adoptarea Decretului‑lege nr. 16/2012, și posibilitatea, prevăzută la articolul 12 alineatul (4) din Directiva 2011/7, de a exclude contractele încheiate înainte de 16 martie 2013.

               28

               Or, din decizia de trimitere reiese că creanța Federconsorzi în discuție în cauza principală a luat naștere în cadrul unor raporturi, calificate de instanța de trimitere drept mandat ex lege, care a existat până în 1967 între statul italian și cooperative agricole, această creanță rezultând dintr‑o cesiune de creanțe provenită din cheltuielile efectuate de aceste cooperative înainte de această dată în contul și în interesul statului în cadrul mandatului menționat.

               29

               Instanța de trimitere urmărește însă să afle dacă din obligația de transpunere a Directivelor 2000/35 și 2011/7, precum și din articolul 3 alineatul (3) și din articolul 6 din prima dintre aceste directive și din articolele 7 și 12 din cea de a doua directivă rezultă că Republica Italiană nu putea adopta în mod valabil dispozițiile Decretului‑lege nr. 16/2012, devenit lege, care pot modifica dobânzile creanței Federconsorzi în defavoarea acesteia din urmă.

               30

               Având în vedere aceste elemente, este necesar să se considere că, prin intermediul celei de a doua și a celei de a cincea întrebări, care trebuie analizate împreună și în primul rând, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 288 al treilea paragraf TFUE și articolul 3 alineatul (3) și articolul 6 din Directiva 2000/35, precum și articolele 7 și 12 din Directiva 2011/7 trebuie interpretate în sensul că se opun ca un stat membru, care a utilizat posibilitatea prevăzută la articolul 6 alineatul (3) litera (b) din prima dintre aceste directive, să poată să adopte, în termenul de transpunere al celei de a doua directive, dispoziții legislative precum cele în discuție în cauza principală, care pot modifica în defavoarea unui creditor al statului dobânzile unei creanțe care rezultă din executarea unui contract încheiat înainte de 8 august 2002.

               31

               În această privință, este suficient să se arate că posibilitatea unui stat membru de a exclude, cu ocazia transpunerii Directivei 2000/35, contractele încheiate înainte de 8 august 2002, așa cum a procedat Republica Italiană prin adoptarea articolului 11 din Decretul legislativ nr. 231 din 9 octombrie 2002, este prevăzută expres la articolul 6 alineatul (3) litera (b) din această directivă și are drept consecință, atunci când este exercitat, să determine inaplicabilitatea ratione temporis a tuturor dispozițiilor acestei directive în cazul acestor contracte.

               32

               Pe de altă parte, nu se poate considera că modificarea în defavoarea unui creditor al statului, printr‑un act legislativ adoptat în termenul de transpunere al Directivei 2011/7, a dobânzilor unei creanțe care rezultă din executarea unui contract încheiat înainte de 16 martie 2013 poate fi de natură să compromită grav realizarea rezultatului impus prin această directivă (a se vedea Hotărârea Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, EU:C:1997:628, punctul 45), întrucât articolul 12 alineatul (4) din aceasta acordă statelor membre posibilitatea de a exclude contractele încheiate înaintea acestei date, iar statul membru vizat putea, așadar, să ia în considerare exercitarea acestei posibilități.

               33

               În consecință, nu poate rezulta din obligația de transpunere a Directivei 2011/7 și nici nu se poate deduce din articolul 12 alineatul (3) din directiva menționată, care permite statelor membre să mențină sau să adopte dispoziții mai favorabile creditorului decât cele necesare pentru respectarea acestei directive, sau din articolul 7 din aceeași directivă, în ceea ce privește acordurile, clauzele sau practicile inechitabile, că un stat membru care a utilizat posibilitatea prevăzută la articolul 6 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2000/35 nu poate modifica în defavoarea unui creditor al statului, în termenul de transpunere al Directivei 2011/7, dobânzile unei creanțe care rezultă din executarea unui contract încheiat înainte de 8 august 2002, fără însă a aduce atingere acțiunilor care eventual pot exista în dreptul intern împotriva unei astfel de modificări.

               34

               Astfel, în cauza principală, presupunând că raportul care a existat între statul italian și cooperativele agricole poate fi calificat drept „tranzacție comercială” în sensul articolului 2 din Directiva 2011/7 și poate intra, prin urmare, în domeniul de aplicare material al directivei menționate, aceasta din urmă nu se opunea, în orice caz, adoptării dispozițiilor Decretului‑lege nr. 16/2012.

               35

               Având în vedere aceste considerații, trebuie să se răspundă la a doua și la a cincea întrebare că articolul 288 al treilea paragraf TFUE și articolul 3 alineatul (3) și articolul 6 din Directiva 2000/35, precum și articolele 7 și 12 din Directiva 2011/7 trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru, care a utilizat posibilitatea prevăzută la articolul 6 alineatul (3) litera (b) din prima dintre aceste directive, să poată să adopte, în termenul de transpunere al celei de a doua directive, dispoziții legislative precum cele în discuție în cauza principală, care pot modifica în defavoarea unui creditor al statului dobânzile unei creanțe care rezultă din executarea unui contract încheiat înainte de 8 august 2002.

               36

               Având în vedere răspunsul oferit la a doua și la a cincea întrebare, nu este necesar să se răspundă la prima întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               37

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

                     Articolul 288 al treilea paragraf TFUE și articolul 3 alineatul (3) și articolul 6 din Directiva 2000/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 iunie 2000 privind combaterea întârzierii efectuării plăților în cazul tranzacțiilor comerciale, precum și articolele 7 și 12 din Directiva 2011/7/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 2011 privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru, care a utilizat posibilitatea prevăzută la articolul 6 alineatul (3) litera (b) din prima dintre aceste directive, să poată să adopte, în termenul de transpunere al celei de a doua directive, dispoziții legislative precum cele în discuție în cauza principală, care pot modifica în defavoarea unui creditor al statului dobânzile unei creanțe care rezultă din executarea unui contract încheiat înainte de 8 august 2002.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 4 septembrie 2015.#National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) și alții împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive luate împotriva Iranului în scopul de a împiedica proliferarea nucleară – Înghețarea fondurilor – Acțiune în anulare – Entitate infrastatală – Calitatea și interesul de a exercita acțiunea – Admisibilitate – Obligație de motivare – Indicarea și alegerea temeiului juridic – Competența Consiliului – Principiul previzibilității actelor Uniunii – Noțiunea de entitate asociată – Eroare vădită de apreciere – Dreptul la apărare – Dreptul la protecție jurisdicțională efectivă – Proporționalitate – Drept de proprietate.#Cauza T-577/12.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 18 martie 2015.#Jean-Marie Cahier și alții împotriva Consiliului Uniunii Europene și a Comisiei Europene.#Răspundere extracontractuală – Interdicție pentru producătorii de vinuri provenite din soiuri de viță destinate unei duble utilizări de a efectua ei înșiși distilarea în rachiu de vin a cantităților de vinuri produse, provenite din soiuri de viță destinate unei duble utilizări, care depășesc cantitatea normal vinificată – Aplicarea acestei legislații de autoritățile naționale.#Cauzele T-195/11, T-458/11, T-448/12 și T-41/13.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 18 mai 2017.#Hummel Holding A/S împotriva Nike Inc. și a Nike Retail BV.#Cerere de decizie preliminară formulată de Oberlandesgericht Düsseldorf.#Trimitere preliminară – Proprietate intelectuală – Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Marcă a Uniunii Europene – Articolul 97 alineatul (1) – Competență internațională – Acțiune în contrafacere îndreptată împotriva unei societăți stabilite într‑un stat terț – Subfilială stabilită pe teritoriul statului membru al instanței sesizate – Noțiunea «unitate».#Cauza C-617/15.

text:
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
18 mai 2017(1)
„Trimitere preliminară – Proprietate intelectuală – Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Marcă a Uniunii Europene – Articolul 97 alineatul (1) – Competență internațională – Acțiune în contrafacere îndreptată împotriva unei societăți stabilite într‑un stat terț – Subfilială stabilită pe teritoriul statului membru al instanței sesizate – Noțiunea «unitate»”
În cauza C‑617/15,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf, Germania), prin decizia din 16 noiembrie 2015, primită de Curte la 23 noiembrie 2015, în procedura

Hummel Holding A/S

împotriva

Nike Inc.,

Nike Retail BV,

CURTEA (Camera a doua),
compusă din domnul M. Ilešič (raportor), președinte de cameră, doamna A. Prechal, domnul A. Rosas, doamna C. Toader și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
avocat general: domnul E. Tanchev,
grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 6 octombrie 2016,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru Hummel Holding A/S, de T. Bösling, Rechtsanwalt;
–        pentru Nike Retail BV și pentru Nike Inc., de B. Führmeyer și de F. Klein, Rechtsanwälte;
–        pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de A. Collabolletta, avvocato dello Stato;
–        pentru Comisia Europeană, de J. Samnadda, de T. Scharf și de M. Wilderspin, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 ianuarie 2017,
pronunță prezenta

Hotărâre

1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 97 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (JO 2009, L 78, p. 1).

2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Hummel Holding A/S, pe de o parte, și Nike Inc. și filiala sa, Nike Retail BV, pe de altă parte, cu privire la pretinsa contrafacere, de către acestea din urmă, a unei mărci internaționale a Hummel Holding, care produce efecte în Uniunea Europeană.
 Cadrul juridic

 Regulamentul (CE) nr. 44/2001

3        Considerentele (11)-(13) ale Regulamentului (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74) au următorul cuprins:
„(11)      Normele de competență trebuie să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului și, astfel, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt factor de legătură. […]
(12)      În afară de instanța domiciliului pârâtului, trebuie să existe și alte instanțe autorizate în temeiul unei legături strânse între instanță și litigiu sau în scopul bunei administrări a justiției.
(13)      În cazul contractelor de asigurare, al contractelor încheiate cu consumatorii și al contractelor de muncă, partea defavorizată trebuie să fie protejată prin norme de competență mai favorabile intereselor sale decât normele generale prevăzute în prezentul regulament.”

4        Articolul 2 alineatul (1) din acest regulament prevede următoarele:
„Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor statului membru în cauză.”

5        Articolul 4 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:
„Dacă pârâtul nu este domiciliat pe teritoriul unui stat membru, competența este determinată, în fiecare stat membru, de legislația statului membru în cauză, sub rezerva aplicării dispozițiilor articolelor 22 și 23.”
 Regulamentul nr. 207/2009

6        Regulamentul nr. 207/2009 a fost modificat prin Regulamentul (UE) 2015/2424 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 decembrie 2015 (JO 2015, L 341, p. 21), care a intrat în vigoare la 23 martie 2016. Totuși, având în vedere data faptelor din litigiul principal, prezenta trimitere preliminară este examinată în lumina Regulamentului nr. 207/2009, în forma sa în vigoare înainte de această modificare.

7        Considerentele (15)-(17) ale Regulamentului nr. 207/2009 au următorul cuprins:
„(15)      Pentru a întări protecția mărcilor [Uniunii Europene], este necesar ca statele membre să desemneze, ținând seama de sistemul lor național, un număr limitat, în măsura posibilului, de instanțe naționale având competențe de primă instanță și de a doua instanță în domeniul contrafacerii și validității mărcii [Uniunii Europene].
(16)      Este indispensabil ca deciziile privind validitatea și contrafacerea mărcilor [Uniunii Europene] să producă efecte și să se extindă în întreaga [Uniune], ca singură modalitate de a evita hotărâri contradictorii ale instanțelor și ale Oficiului [Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO)], și de a aduce atingere caracterului unitar al mărcilor [Uniunii Europene]. Dispozițiile Regulamentului [nr. 44/2001] ar trebui să se aplice tuturor acțiunilor în justiție care se referă la mărcile [Uniunii Europene], cu excepția cazurilor în care prezentul regulament derogă de la aceasta.
(17)      Este necesar să se evite pronunțarea unor hotărâri contradictorii ca urmare a acțiunilor în care sunt implicate aceleași părți și care sunt formulate pentru aceleași fapte pe baza unei mărci [a Uniunii Europene] și a unor mărci naționale paralele. În acest scop, atunci când acțiunile sunt formulate în același stat membru, mijloacele pentru atingerea acestui obiectiv se stabilesc conform normelor procedurale naționale, cărora prezentul regulament nu le aduce atingere, în timp ce atunci când acțiunile sunt formulate în state membre diferite, apar ca fiind adecvate dispozițiile inspirate din normele privind litispendența și conexitatea din Regulamentul [nr. 44/2001].”

8        Articolul 94 din acest regulament, intitulat „Aplicarea Regulamentului [nr. 44/2001]”, figurează în titlul X din acesta, care cuprinde normele referitoare la competența și la procedura în ceea ce privește acțiunile în justiție în domeniul mărcilor Uniunii Europene. Acest articol prevede:
„(1)      Dacă prezentul regulament nu prevede altfel, dispozițiile Regulamentului [nr. 44/2001] se aplică procedurilor privind mărcile [Uniunii Europene] și cererile de înregistrare a mărcii [Uniunii Europene], precum și procedurilor privind acțiunile simultane sau succesive intentate pe baza mărcilor [Uniunii Europene] și a mărcilor naționale.
(2)      În ceea ce privește procedurile ce rezultă în urma acțiunilor și cererilor prevăzute la articolul 96:
(a)      articolul 2, articolul 4, articolul 5 punctele 1, 3, 4 și 5 și articolul 31 din Regulamentul [nr. 44/2001] nu se aplică;
(b)      articolele 23 și 24 din Regulamentul [nr. 44/2001] se aplică în limitele prevăzute la articolul 97 alineatul (4) din prezentul regulament;
(c)      dispozițiile capitolului II din Regulamentul [nr. 44/2001] care se aplică persoanelor cu domiciliul într‑un stat membru se aplică de asemenea persoanelor care nu au domiciliul într‑un stat membru, dar care au o unitate în acel stat.”

9        Articolul 95 alineatul (1) din regulamentul menționat, intitulat „Instanțe competente în domeniul mărcilor [Uniunii Europene]”, prevede:
„Statele membre desemnează pe teritoriul lor un număr cât mai limitat posibil de instanțe naționale de primul și al doilea grad de jurisdicție, denumite în continuare «instanțe competente în domeniul mărcilor comunitare», care au sarcina de a îndeplini funcțiile atribuite de prezentul regulament.”

10      Articolul 96 din același regulament, intitulat „Competență în domeniul contrafacerii și validității”, prevede:
„Instanțele competente în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] au competență exclusivă:
(a)      în materia acțiunilor în contrafacere și – în cazul în care dreptul intern o permite – în materia acțiunilor privind posibila contrafacere a unei mărci [a Uniunii Europene];
[…]”

11      Articolul 97 din Regulamentul nr. 207/2009, intitulat „Competență internațională”, are următorul cuprins:
„(1)      Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, precum și a dispozițiilor Regulamentului [nr. 44/2001] aplicabile în temeiul articolului 94, procedurile care rezultă din acțiunile și cererile prevăzute la articolul 96 sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul pârâtul sau, în cazul în care acesta nu are domiciliul într‑unul dintre statele membre, în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are o unitate.
(2)      În cazul în care pârâtul nu are nici domiciliul, nici unitatea pe teritoriul unui stat membru, aceste proceduri sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul reclamantul sau, în cazul în care acesta nu are domiciliul într‑unul dintre statele membre, în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are o unitate.
(3)      Dacă nici pârâtul, nici reclamantul nu au astfel domiciliul sau o astfel de unitate, procedurile în cauză sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia se află sediul [EUIPO].
[…]
(5)      Procedurile care rezultă din acțiunile și cererile menționate la articolul 96, cu excepția acțiunilor în constatarea inexistenței unei contrafaceri a unei mărci [a Uniunii Europene], pot, de asemenea, să fie aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită fapta de contrafacere sau a fost semnalat pericolul de contrafacere sau pe teritoriul căruia s‑a săvârșit o faptă menționată la articolul 9 alineatul (3) a doua teză.”

12      Articolul 98 din acest regulament, intitulat „Întinderea competenței”, prevede la alineatul (1):
„O instanță competentă în domeniul mărcilor [Uniunii Europene] a cărei competență se întemeiază pe articolul 97 alineatele (1)-(4) are competența de a hotărî asupra:
(a)      faptelor de contrafacere comise sau asupra pericolelor de contrafacere existente pe teritoriul oricărui stat membru;
[…]”
 Acțiunea principală și întrebarea preliminară

13      Hummel Holding este o întreprindere stabilită în Danemarca, producătoare de articole de sport, articole de îmbrăcăminte pentru sport și pentru petrecerea timpului liber, precum și articole de încălțăminte pentru sport și pentru petrecerea timpului liber. Aceasta este titulara mărcii figurative internaționale înregistrate sub numărul 943057 și care produce efecte în Uniune pentru produse din clasa 25 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și cu modificările ulterioare, și care corespunde următoarei descrieri: „Articole de îmbrăcăminte și încălțăminte, articole pentru acoperirea capului”.

14      Nike, care are sediul în Statele Unite, este societatea‑mamă a grupului Nike, care comercializează articole sportive în întreaga lume. Nike Retail, stabilită în Țările de Jos, aparține de asemenea acestui grup. Ea exploatează site‑ul internet pe care sunt prezentate și propuse produsele Nike, în special cele cu destinația Germania. Pe lângă comercializarea lor online pe acest site internet, produsele Nike sunt vândute în Germania prin intermediul unor comercianți independenți care se aprovizionează de la Nike Retail. Societățile din grupul Nike nu exploatează direct magazine angro sau cu amănuntul în Germania.

15      Nike Deutschland GmbH, al cărei sediu se află în Frankfurt am Main (Frankfurt pe Main, Germania) și care nu este parte în litigiul principal, este, potrivit Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf, Germania), o filială a Nike Retail. Nike Deutschland nu dispune de un site internet propriu și nu distribuie mărfuri unor consumatori finali sau unor intermediari. În schimb, ea negociază contractele dintre intermediari și Nike Retail și acordă asistență acestei din urmă societăți pentru publicitatea și pentru executarea contractelor. Nike Deutschland asigură de asemenea serviciile post‑vânzare pentru consumatorii finali.

16      Hummel Holding consideră că unele produse Nike, în special pantaloni scurți de baschet, contrafac marca menționată la punctul 13 din prezenta hotărâre și susține că cele mai multe contrafaceri au avut loc în Germania. Ea a formulat o acțiune împotriva Nike și a Nike Retail în fața Landgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional din Düsseldorf, Germania), care s‑a declarat competent pentru motivul că Nike Deutschland constituia o unitate a Nike, respingând acțiunea pe fond. Hummel Holding a formulat apel împotriva acestei hotărâri la instanța de trimitere.

17      Hummel Holding solicită încetarea importului și a exportului, a publicității, a ofertei, a introducerii pe piață și a consimțământului pentru introducerea pe piață a acestor produse, pe de o parte, în ceea ce privește teritoriul Uniunii (cu titlu subsidiar, teritoriul Republicii Federale Germania) în privința Nike și, pe de altă parte, în ceea ce privește teritoriul Republicii Federale Germania în privința Nike Retail.

18      Nike și Nike Retail au invocat lipsa de competență internațională a instanțelor germane.

19      Instanța de trimitere consideră că competența internațională a instanțelor germane de a se pronunța cu privire la acțiunea care vizează întreaga Uniune și care este îndreptată împotriva societăților din grupul Nike poate rezulta numai din articolul 97 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009. Aceasta arată totuși că sfera de aplicare a noțiunii „unitate” în sensul acestei dispoziții, în cazul unor filiale și subfiliale independente, este controversată și nu a fost clarificată de Curte.

20      În aceste condiții, Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„În ce condiții, o societate independentă din punct de vedere juridic, stabilită într‑un stat membru al Uniunii, care este o subfilială a unei întreprinderi care nu are ea însăși sediul în cadrul Uniunii, trebuie considerată o «unitate» a acestei întreprinderi în sensul articolului 97 alineatul (1) din [Regulamentul nr. 207/2009]?”
 Cu privire la întrebarea preliminară

21      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 97 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că o societate independentă din punct de vedere juridic, stabilită într‑un stat membru, care este o subfilială a unei entități‑mamă care nu are sediul în Uniune, constituie o „unitate” a acestei entități‑mamă în sensul dispoziției menționate.

22      Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, rezultă atât din cerința aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și din cea a principiului egalității că termenii unei dispoziții de drept al Uniunii care nu conține nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie, în mod normal, să primească în întreaga Uniune o interpretare autonomă și uniformă, care trebuie stabilită ținând seama nu doar de termenii acesteia, ci și de contextul prevederii și de obiectivul urmărit de reglementarea în cauză (a se vedea în special Hotărârea din 18 ianuarie 1984, Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, punctul 11, Hotărârea din 3 septembrie 2014, Deckmyn și Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, punctul 14, și Hotărârea din 16 iulie 2015, Abcur, C‑544/13 și C‑545/13, EU:C:2015:481, punctul 45).

23      Aceasta este situația noțiunii „unitate”, în sensul articolului 97 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, întrucât noțiunea respectivă nu este definită în regulamentul menționat, iar acesta nu cuprinde nicio trimitere la legislațiile naționale pentru a stabili sensul ei.

24      De la bun început, trebuie arătat că Regulamentul nr. 207/2009 prevede, sub rezerva excepțiilor care sunt expres menționate în cuprinsul său, aplicarea dispozițiilor Regulamentului nr. 44/2001 la procedurile privind mărcile Uniunii Europene și cererile referitoare la astfel de mărci, ceea ce reiese în mod expres din considerentul (16) al Regulamentului nr. 207/2009, precum și din articolul 94 și din articolul 97 alineatul (1) din acesta.

25      În această privință, deși anumite dispoziții ale Regulamentului nr. 44/2001 precum articolul 5 alineatul (5) și articolul 18 alineatul (2) din acesta se referă de asemenea la noțiunea „unitate”, astfel încât nu este exclus ca învățămintele care decurg din jurisprudența Curții referitoare la aceste două dispoziții să poată fi, într‑o anumită măsură, relevante în scopul interpretării noțiunii „unitate” în sensul Regulamentului nr. 207/2009, nu se poate totuși considera că noțiunea în cauză ar trebui să aibă în mod necesar același domeniu de aplicare, după cum este utilizată în cadrul unuia sau al altuia dintre aceste două regulamente.

26      Astfel, în pofida principiului aplicării Regulamentului nr. 44/2001 în privința acțiunilor în justiție referitoare la o marcă a Uniunii Europene, aplicarea anumitor dispoziții ale acestui regulament, în particular a regulilor menționate la articolul 4 și la articolul 5 alineatul (1) din acesta, în privința procedurilor care rezultă din acțiunile și din cererile menționate la articolul 96 din Regulamentul nr. 207/2009, este exclusă în temeiul articolului 94 alineatul (2) din acest din urmă regulament. Ținând seama de această excludere, competența instanțelor din domeniul mărcilor Uniunii Europene prevăzute la articolul 95 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 de a soluționa acțiunile și cererile vizate la articolul 96 din acesta rezultă din normele prevăzute direct de același regulament, care au caracterul unei lex specialis în raport cu normele din Regulamentul nr. 44/2001 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 2014, Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, punctele 26 și 27).

27      În plus, Regulamentul nr. 44/2001, pe de o parte, și Regulamentul nr. 207/2009, pe de altă parte, urmăresc obiective care nu sunt identice. Astfel, Regulamentul nr. 44/2001 urmărește, potrivit considerentelor (12) și (13), să completeze domiciliul pârâtului cu alte instanțe autorizate în temeiul unei legături strânse între instanță și litigiu sau în scopul bunei administrări a justiției sau, încazul contractelor de asigurare, al contractelor încheiate cu consumatorii și al contractelor de muncă, să protejeze partea defavorizată prin norme de competență mai favorabile intereselor sale decât normele generale.

28      La rândul său, Regulamentul nr. 207/2009 are ca obiectiv, potrivit considerentelor sale (15)-(17), să întărească protecția mărcilor Uniunii Europene și să evite hotărârile contradictorii ale instanțelor, precum și atingerile aduse caracterului unitar al mărcilor menționate, prin intermediul unor hotărâri ale instanțelor competente în domeniul mărcilor Uniunii Europene care produc efecte și se extind la întreaga Uniune.

29      Prin urmare, pentru a determina elementele care caracterizează noțiunea „unitate” în sensul articolului 97 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, este necesar să se țină seama, în conformitate cu jurisprudența Curții amintită la punctul 22 din prezenta hotărâre, nu numai de termenii acestei dispoziții, ci și de contextul și de obiectivele sale.

30      Textul articolului 97 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 nu conține detalii cu privire la noțiunea „unitate” în scopul aplicării sale. Din acesta rezultă însă că un pârât care nu are domiciliul în Uniune poate avea pe teritoriul acesteia una sau mai multe unități, ceea ce pare a priori să sugereze că, în acest din urmă caz, pot fi sesizate instanțele din diferitele state membre pe teritoriul cărora se află astfel de unități.

31      În ceea ce privește contextul în care se încadrează articolul 97 din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie remarcat că această dispoziție garantează existența unei instanțe în cadrul Uniunii pentru toate litigiile în materie de contrafacere și de validitate a unei mărci a Uniunii Europene. Acest articol, care cuprinde mai multe temeiuri de competență internațională, enumeră, la alineatele (1)-(4), criteriile succesive care permit determinarea statului membru ale cărui instanțe sunt competente, în temeiul articolului 98 alineatul (1) litera (a) din acest regulament, să asigure protecția efectivă a mărcilor Uniunii Europene pe întreg teritoriul acesteia din urmă.

32      Articolul 97 din Regulamentul nr. 207/2009 instituie, cu titlu principal, la alineatul (1), competența instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul pârâtul sau, în cazul în care acesta nu are domiciliul în unul dintre statele membre, în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are o unitate. Numai în cazul în care pârâtul nu are nici domiciliul, nici o unitate pe teritoriul unui stat membru al Uniunii, alineatele (2) și (3) ale acestui articol prevăd, cu titlu subsidiar, competența instanțelor statului membru pe teritoriul căruia reclamantul are domiciliul sau unitatea și, cu titlu încă mai subsidiar, competența instanțelor statului membru pe teritoriul căruia se află sediul EUIPO.

33      În ceea ce privește alineatul (5) al articolului menționat, acesta instituie în special o competență în favoarea instanțelor statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită fapta de contrafacere sau a fost semnalat pericolul de contrafacere, situație în care o astfel de instanță dispune totuși, astfel cum reiese din articolul 98 din Regulamentul nr. 207/2009, de o competență limitată la teritoriul statului membru de care aparține.

34      După cum a arătat avocatul general la punctul 80 din concluzii, articolul 97 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, care prevede competența instanțelor de pe teritoriul statului membru în care este situată unitatea unei societăți care nu are sediul în Uniune, departe de a constitui o excepție de la competența de principiu determinată de domiciliul pârâtului, care rezultă din articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 interpretat în lumina considerentului (11) al acestuia din urmă, reprezintă mai degrabă punerea sa în aplicare, ceea ce pledează pentru o interpretare largă a acestei noțiuni.

35      Astfel, caracterul de principiu general al acestei norme de competență, care este expresia adagiului actor sequitur forum rei, se explică prin faptul că ea îi permite pârâtului să se apere, în principiu, cu mai multă ușurință (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2000, Group Josi, C‑412/98, EU:C:2000:399, punctul 35, și Hotărârea din 19 februarie 2002, Besix, C‑256/00, EU:C:2002:99, punctul 52). Or, situația se prezintă astfel, după cum a arătat avocatul general la punctul 82 din concluzii, atunci când o parte este chemată să se apere în fața instanțelor unui stat în care are o unitate și în raport cu care se află, prin urmare, într‑o situație de mai mare proximitate.

36      Această interpretare nu aduce de altfel atingere obiectivelor reglementării privind marca Uniunii Europene, amintite la punctul 28 din prezenta hotărâre, întrucât deciziile instanțelor în domeniul mărcilor Uniunii Europene competente în temeiul articolului 97 din Regulamentul nr. 207/2009 produc efecte și se extind la întreaga Uniune.

37      O asemenea interpretare largă conduce la concluzia că sunt necesare semne materiale care permit cu ușurință recunoașterea existenței unei „unități” în sensul articolului 97 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009. După cum a arătat avocatul general la punctul 52 din concluzii, o astfel de existență necesită, astfel, o formă de prezență reală și stabilă din care se desfășoară o activitate comercială și care se manifestă prin prezența de personal, precum și de echipament material. În plus, această unitate trebuie să se manifeste într‑un mod permanent către exterior, ca o extensie a unei entități‑mamă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 noiembrie 1978, Somafer, 33/78, EU:C:1978:205, punctul 11, Hotărârea din 18 martie 1981, Blanckaert & Willems, 139/80, EU:C:1981:70, punctul 12, Hotărârea din 9 decembrie 1987, SAR Schotte, 218/86, EU:C:1987:536, punctul 10, și Hotărârea din 19 iulie 2012, Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, punctul 48).

38      În această privință, este lipsit de relevanță aspectul dacă unitatea, de pe teritoriul unui stat membru, a unei societăți al cărei sediu este stabilit în afara Uniunii are sau nu are personalitate juridică (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 decembrie 2011, Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, punctul 54). Astfel, terții trebuie să se poată baza pe aparența creată de unitatea care acționează ca o extensie a entității‑mamă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 decembrie 1987, SAR Schotte, 218/86, EU:C:1987:536, punctul 15).

39      Împrejurarea că societatea stabilită în statul membru ale cărui instanțe sunt sesizate este o subfilială a societății al cărei sediu este stabilit în afara Uniunii, iar nu o filială directă a acesteia este de asemenea lipsită de relevanță, cu condiția să fie îndeplinite cerințele enunțate la punctul 37 din prezenta hotărâre.

40      Pe de altă parte, nu este important dacă, în principiu, în scopul aplicării articolului 97 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, unitatea astfel determinată a participat sau nu a participat la presupusa contrafacere. Astfel, o asemenea cerință, care nu este prevăzută la articolul 97 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, nu ar fi în plus conciliabilă cu necesitatea unei interpretări largi a noțiunii „unitate”, amintită la punctul 34 din prezenta hotărâre.

41      Având în vedere aceste considerații, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 97 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că o societate independentă din punct de vedere juridic, stabilită într‑un stat membru, care este o subfilială a unei entități‑mamă care nu are sediul în Uniune, constituie o „unitate” a acestei entități‑mamă în sensul dispoziției menționate, întrucât filiala în cauză este un centru de operațiuni care, în statul membru în care este situată, are o formă de prezență reală și stabilă din care se desfășoară o activitate comercială și care se manifestă într‑un mod permanent către exterior, ca o extensie a respectivei entități‑mamă.
 Cu privire la cheltuielile de judecată

42      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

Articolul 97 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că o societate independentă din punct de vedere juridic, stabilită într‑un stat membru, care este o subfilială a unei entități‑mamă care nu are sediul în Uniunea Europeană, constituie o „unitate” a acestei entități‑mamă în sensul dispoziției menționate, întrucât filiala în cauză este un centru de operațiuni care, în statul membru în care este situată, are o formă de prezență reală și stabilă din care se desfășoară o activitate comercială și care se manifestă într‑un mod permanent către exterior, ca o extensie a respectivei entități‑mamă.

Semnături

1 Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 28 martie 1996. # Muireann Noonan împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Recrutare - Refuz de admitere la concurs. # Cauza T-60/92.