title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 16 iulie 2015.#Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC) și Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel) împotriva FS Retail și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Tribunale di Milano.#Trimitere preliminară – Libera circulație a mărfurilor – Articolele 34 TFUE-36 TFUE – Măsuri cu efect echivalent – Directiva 94/11/CE – Articolele 3 și 5 – Armonizare exhaustivă – Interzicerea împiedicării introducerii pe piață a articolelor de încălțăminte ce respectă cerințele de etichetare prevăzute în Directiva 94/11 – Reglementare națională care impune menționarea țării de origine pe etichetele produselor transformate în străinătate care folosesc în limba italiană termenul „pelle” – Articole puse în liberă circulație.#Cauza C-95/14.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑95/14,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunale di Milano (Italia), prin decizia din 20 februarie 2014, primită de Curte la 27 februarie 2014, în procedura
            Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC),
            Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel)
            împotriva
            FS Retail,
            Luna Srl,
            Gatsby Srl,
            CURTEA (Camera a treia),
            compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnul A. Ó Caoimh, doamna C. Toader (raportor), domnii E. Jarašiūnas și C. G. Fernlund, judecători,
            avocat general: doamna E. Sharpston,
            grefier: doamna L. Carrasco Marco, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 ianuarie 2015,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC), de G. Floridia, de A. Tornato, de M. Mussi, de A. Fratini și de G. P. Geminiani, avvocati;
            – pentru Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel), de G. Floridia, de A. Tornato, de M. Mussi, de G. Geminiani și de A. Fratini, avvocati;
            – pentru FS Retail, de M. Sapio, avvocato;
            – pentru Luna Srl, de A. Cattel și de M. Concetti, avvocati;
            – pentru Gatsby Srl, de A. Terenzi, avvocato;
            – pentru guvernul ceh, de M. Smolek, în calitate de agent;
            – pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul olandez, de M. Bulterman, de B. Koopman și de H. Stergiou, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul suedez, de A. Falk, de C. Meyer‑Seitz, de U. Persson, de N. Otte Widgren și de K. Sparrman, precum și de L. Swedenborg, de E. Karlsson și de F. Sjövall, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de G. Gattinara și de G. Zavvos, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 23 aprilie 2015,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 34 TFUE-36 TFUE, a articolelor 3 și 5 din Directiva 94/11/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 martie 1994 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre referitoare la etichetarea materialelor folosite la producerea principalelor componente ale articolelor de încălțăminte destinate vânzării către consumatori (JO L 100, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 14, p. 56) și a articolului 60 din Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii (JO L 269, p. 1, denumit în continuare „Codul vamal al Uniunii”).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC), un sindicat național membru al confederației din industria italiană care reunește și reprezintă cei mai calificați operatori din sectorul tăbăcăriei, și Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel), o asociație a consumatorilor fără scop lucrativ și care urmărește obiective de solidaritate socială, pe de o parte, și FS Retail, Luna Srl și Gatsby Srl, societăți de drept italian, pe de altă parte, cu privire la comercializarea în Italia de articole de încălțăminte care prezintă pe branțuri denumirea generică, în limba italiană, „pelle” (piele) sau „vera pelle” (piele veritabilă), fără vreo mențiune privind țara de origine a produsului.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Potrivit articolului 8 din Directiva 98/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 referitoare la procedura de furnizare de informații în domeniul standardelor, reglementărilor tehnice și al normelor privind serviciile societății informaționale (JO L 204 p. 37, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 207), astfel cum a fost modificată prin Directiva 98/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 iulie 1998 (JO L 217, p. 18, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 282, denumită în continuare „Directiva 98/34”), statele membre trebuie, în principiu, să comunice Comisiei Europene, de îndată, orice proiect de reglementare tehnică pe care intenționează să o adopte. De asemenea, acestea înaintează Comisiei o expunere a motivelor care fac necesară elaborarea unei astfel de reglementări, în cazul în care acest lucru nu a fost clarificat suficient în proiectul de reglementare tehnică. Comisia trebuie să notifice apoi, de îndată, celelalte state membre cu privire la proiect și la toate documentele care i‑au fost înaintate. Statele membre comunică, de îndată, Comisiei textul definitiv al reglementării tehnice.
            4. Potrivit articolului 9 din această directivă, adoptarea proiectului unei reglementări tehnice notificat în temeiul articolului 8 trebuie să se amâne cu trei luni de la data primirii de către Comisie a comunicării proiectului reglementării tehnice. Articolul menționat prevede, printre altele, că această perioadă se prelungește cu șase luni în cazul în care Comisia sau alt stat membru emite un aviz detaliat în sensul că măsura avută în vedere poate crea obstacole în calea liberei circulații a mărfurilor în cadrul pieței interne. Perioada de suspendare se prelungește cu douăsprezece luni în cazul în care, în termen de trei luni de la data primirii comunicării, Comisia își anunță intenția de a propune sau de a adopta un act normativ referitor la subiectul vizat de proiectul de reglementare tehnică.
            5. Articolul 24 din Regulamentul (CE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58) prevedea:
            „Mărfurile în producerea cărora intervin două sau mai multe țări sunt considerate originare din țara în care au fost supuse ultimei transformări sau prelucrări substanțiale, justificată economic, efectuată într‑o întreprindere echipată în acest scop și din care a rezultat un produs nou sau care reprezintă un stadiu de fabricație important.”
            6. Codul vamal al Uniunii, intrat în vigoare la 31 octombrie 2013, a abrogat Regulamentul nr. 2913/92. Totuși, articolul 60 din acest cod, care are un conținut identic, în esență, cu cel al articolului 24 din Regulamentul nr. 2913/92, se aplică, în temeiul articolului 288 alineatul (2) din codul menționat, numai de la 1 mai 2016.
            7. Primul‑al treilea considerent, precum și al cincilea și al șaptelea considerent ale Directivei 94/11 prevăd:
            „întrucât în anumite state membre există reglementări pentru etichetarea articolelor de încălțăminte care asigură protecția și o bună informare a publicului, precum și protecția intereselor legitime ale industriei;
            întrucât neconcordanța dintre aceste reglementări prezintă riscul creării unor bariere în calea comerțului din cadrul Comunității, aducând astfel atingere funcționării pieței interne;
            întrucât, pentru a se evita problemele create de diferențele dintre sisteme, trebuie definite cu strictețe elementele unui sistem comun de etichetare a articolelor de încălțăminte;
            […]
            întrucât este atât în interesul consumatorului, cât și al industriei de încălțăminte să fie introdus un sistem capabil de a reduce riscul de fraudare prin indicarea cu exactitate a naturii materialelor folosite la producerea principalelor componente ale articolelor de încălțăminte;
            […]
            întrucât armonizarea legislației interne este modalitatea potrivită pentru eliminarea barierelor din calea comerțului liber; întrucât acest obiectiv nu poate fi atins de statele membre, în mod individual, la un nivel satisfăcător; întrucât prezenta directivă stabilește doar cerințele ce sunt indispensabile liberei circulații a produselor pentru care se aplică,
            […]”
            8. Articolul 1 alineatul (1) al doilea paragraf din această directivă prevede:
            „În înțelesul prezentei directive, «încălțăminte» înseamnă toate articolele cu tălpi aplicate destinate acoperirii sau protejării piciorului, inclusiv părțile lor componente comercializate separat, prevăzute la anexa I.”
            9. Articolul 2 din această directivă prevede:
            „(1) Statele membre iau toate măsurile necesare pentru ca încălțămintea de pe piață să respecte cerințele de etichetare prevăzute în prezenta directivă, fără să se aducă atingere celorlalte dispoziții comunitare relevante.
            (2) În cazul în care pe piață este introdusă încălțăminte ce nu respectă dispozițiile referitoare la etichetare, statul membru competent ia măsurile adecvate prevăzute de legislația internă.”
            10. Articolul 3 din directiva menționată are următorul cuprins:
            „Fără să aducă atingere celorlalte dispoziții comunitare relevante, statele membre nu interzic sau împiedică introducerea pe piață a încălțămintei ce respectă cerințele de etichetare stabilite în prezenta directivă, prin aplicarea unor dispoziții interne armonizate [a se citi «nearmonizate»] ce reglementează procedura de etichetare aplicabilă anumitor tipuri de încălțăminte sau încălțămintei, în general.”
            11. Articolul 4 din aceeași directivă prevede:
            „(1) Etichetele trebuie să ofere informații despre materialul, determinat conform anexei I, care reprezintă cel puțin 80 % din suprafața părții superioare, a căptușelii și a branțului articolului de încălțăminte și cel puțin 80 % din volumul tălpii exterioare. Dacă niciunul dintre materiale nu reprezintă cel puțin 80 % din produs, se oferă informații referitoare la principalele două materiale componente ale respectivului articol de încălțăminte.
            (2) Informațiile sunt menționate pe încălțăminte. Fabricantul sau reprezentantul său autorizat cu sediul în Comunitate poate opta fie pentru pictograme, fie pentru indicații scrise cel puțin în limba sau limbile stabilite de statul membru consumator conform dispozițiilor din tratat, astfel cum este definit și ilustrat în anexa I. Prin dispozițiile lor interne, statele membre asigură o informare corectă a consumatorului cu privire la semnificațiile respectivelor pictograme, având grijă ca aceste dispoziții să nu creeze bariere în calea comerțului.
            (3) În înțelesul prezentei directive, etichetarea presupune aplicarea informațiilor prevăzute de aceasta pe cel puțin un articol al fiecărei perechi de încălțăminte. Acest lucru poate fi realizat prin imprimare, lipire, ștanțare sau prin aplicarea unei etichete.
            (4) Etichetarea trebuie să fie vizibilă, bine aplicată și accesibilă, iar pictogramele trebuie să fie suficient de mari pentru ca informațiile conținute de acestea să fie ușor de înțeles. Trebuie să fie imposibilă inducerea în eroare a consumatorului prin etichetare.
            (5) Fabricantul sau reprezentantul său autorizat stabilit în Comunitate răspunde de furnizarea etichetelor și de acuratețea informațiilor conținute de acestea. Dacă nici fabricantul și nici reprezentantul său autorizat nu au sediul în Comunitate, această obligație revine persoanei responsabile pentru prima introducere pe piața comunitară a încălțămintei. Detailistul răspunde de modul în care încălțămintea comercializată de acesta poartă etichetele corespunzătoare prevăzute în prezenta directivă.”
            12. Potrivit articolului 5 din Directiva 94/11:
            „Informațiile necesare conform prezentei directive pot fi completate, dacă este cazul, cu informații suplimentare aplicate pe etichete sub formă de text. Totuși, statele membre nu pot interzice sau împiedica introducerea pe piață a încălțămintei ce respectă dispozițiile prezentei directive, în conformitate cu articolul 3.”
            Dreptul italian
            13. Articolul 3 alineatul 2 din Legea nr. 8 din 14 ianuarie 2013 privind noile dispoziții în ceea ce privește utilizarea termenilor „cuoio”, „pelle” și „pelliccia” și a derivatelor sau a sinonimelor acestora (GURI nr. 25 din 30 ianuarie 2013, denumită în continuare „Legea nr. 8/2103”) prevede în special că „[e]ste interzisă punerea în vânzare sau comercializarea în alt mod, cu folosirea termenilor «cuoio» [piele finită], «pelle» [piele brută], «pellicia» [piele cu blană] și a derivatelor sau a sinonimelor acestora, ca adjective sau ca substantive, chiar dacă sunt incluse ca prefixe sau ca sufixe în alte cuvinte, sau sub denumirile generice «pellame» [pielărie], «pelletteria» sau «pellicceria» [blănărie], chiar traduse într‑o altă limbă decât italiana, a articolelor care nu sunt obținute exclusiv din piei de animale prelucrate special în vederea păstrării caracteristicilor lor naturale și, în orice caz, a altor produse decât cele specificate la articolul 1”. Produsele obținute prin prelucrare în alte țări și care poartă mențiunile respective în limba italiană trebuie să fie însoțite în mod obligatoriu de o etichetă care să precizeze țara de origine a acestora.
            14. În temeiul acestei reglementări naționale, constituie o prezumție irefragabilă de inducere în eroare a consumatorului comercializarea produselor din piele de altă origine decât cea italiană care poartă mențiuni în limba italiană.
            15. Legea nr. 8/2013 nu distinge între mărfurile produse în țări terțe și mărfurile fabricate sau comercializate în mod legal într‑un alt stat membru al Uniunii Europene decât Republica Italiană.
            16. În temeiul articolului 4 din această lege, încălcarea interdicției de comercializare prevăzute în reglementarea menționată atrage aplicarea unor sancțiuni administrative al căror cuantum este cuprins între 10 000 și 50 000 de euro, precum și punerea sub sechestru administrativ a mărfurilor în cauză.
            Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare
            17. Printr‑o cerere de măsuri provizorii depusă la 27 septembrie 2013 la instanța de trimitere, UNIC și Uni.co.pel au solicitat adoptarea unor măsuri provizorii de urgență împotriva pârâtelor din litigiul principal.
            18. Reclamantele din litigiul principal reproșează pârâtelor că au comercializat pe teritoriul italian, cu încălcarea Legii nr. 8/2013, articole de încălțăminte care prezintă pe branțuri denumirea generică, în limba italiană, „pelle” (piele) sau „vera pelle” (piele veritabilă), fără nicio mențiune privind țara de origine a produsului. Publicul ar fi astfel indus în eroare în ceea ce privește originea pielii, atribuindu‑i în mod eronat o origine italiană în considerarea mărcii italiene aplicate pe produs. În plus, marcarea „pelle” sau „vera pelle” aplicată pe branțuri ar face să se înțeleagă în mod eronat că articolul de încălțăminte, în ansamblul lui, inclusiv componentele sale din piele, este de origine italiană, deși situația se prezintă diferit.
            19. Prin urmare, reclamantele au solicitat instanței de trimitere să oblige pârâtele din litigiul principal să nu mai pună în circulație pe teritoriul italian astfel de articole de încălțăminte, atunci când acestea nu sunt însoțite de o mențiune care indică țara de origine a pielii utilizate. Reclamantele solicită de asemenea ca această somație să fie însoțită de o penalitate cu titlu cominatoriu.
            20. Din decizia de trimitere reiese că unele dintre articolele de încălțăminte care fac obiectul litigiului aflat pe rolul instanței de trimitere sunt produse în țări terțe precum China, astfel cum indică eticheta din plastic aplicată pe talpa exterioară. Cu toate acestea, potrivit reclamantelor din litigiul principal, mențiunea respectivă nu este în conformitate cu prevederile Legii nr. 8/2013, întrucât nu se referă în mod specific la originea pielii ca element al articolului de încălțăminte, ci se referă la originea articolului de încălțăminte în ansamblul său. Astfel, în asemenea împrejurări, aplicarea mențiunii „vera pelle” pe branțuri ar putea determina consumatorul să creadă că aceste articole de încălțăminte, deși produse în străinătate, au fost realizate cu piele de origine italiană. În schimb, în ceea ce privește alte articole de încălțăminte, originea europeană sau extraeuropeană a pielii utilizate ar fi controversată.
            21. Instanța de trimitere consideră mai întâi că, potrivit Hotărârii Eggers (13/78, EU:C:1978:182, punctul 25), dispozițiile în discuție ale Legii nr. 8/2013 ar putea să constituie măsuri cu efect echivalent unor restricții cantitative contrare dreptului Uniunii, întrucât o prezumție de calitate legată de situarea pe teritoriul național a întregului proces de producție sau a unei părți a acestuia, care limitează sau dezavantajează astfel procesul de producție ale cărui faze se desfășoară, total sau parțial, în alte state membre, este incompatibilă cu piața unică.
            22. Instanța de trimitere solicită de asemenea să se stabilească dacă dreptul Uniunii se opune acestei reglementări naționale numai atunci când ea vizează produsele din piele obținute prin prelucrare și comercializate în mod legal în statele membre sau și atunci când vizează produsele din piele obținute prin prelucrare în țări terțe și care nu au fost comercializate încă în mod legal în cadrul Uniunii.
            23. În continuare, instanța menționată ridică problema dacă articolul 3 din Legea nr. 8/2013, care interzice circulația articolelor de încălțăminte ale căror marcaje sunt totuși în conformitate cu cerințele Directivei 94/11, trebuie considerat ca impunând o obligație de indicare a provenienței incompatibilă cu articolul 5 din directiva menționată.
            24. În sfârșit, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă Codul vamal al Uniunii și norma potrivit căreia o marfă, în producția căreia au intervenit două sau mai multe țări, este originară din țara în care a avut loc ultima transformare sau prelucrare substanțială nu se opun de asemenea reglementării naționale în discuție în litigiul principal.
            25. În aceste condiții, Tribunale di Milano a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Articolele [34 TFUE-36 TFUE], interpretate în mod corespunzător, se opun aplicării articolului 3 alineatul 2 din Legea nr. 8/2013 – care impune menționarea statului de origine pe etichetele produselor obținute prin prelucrare în alte țări și care folosesc termenul [în limba italiană] «pelle» – cu privire la produsele din piele prelucrată sau comercializată în mod legal în alte state membre ale Uniunii Europene, legea națională menționată având ca rezultat o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative, interzisă de articolul 34 TFUE și nejustificată de articolul 36 TFUE?
            2) Articolele [34 TFUE-36 TFUE], interpretate în mod corespunzător, se opun aplicării articolului 3 alineatul 2 din Legea nr. 8/2013 – care impune menționarea statului de origine pe etichetele produselor obținute prin prelucrare în alte țări și care folosesc termenul [în limba italiană] «pelle» – cu privire la produsele din piele obținută prin prelucrare în țări din afara Uniunii Europene și care nu sunt deja comercializate în mod legal în cadrul Uniunii, legea națională menționată având ca rezultat o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative, interzisă de articolul 34 TFUE și nejustificată de articolul 36 TFUE?
            3) Articolele 3 și 5 din Directiva 94/11, interpretate în mod corespunzător, se opun aplicării articolului 3 alineatul 2 din Legea nr. 8/2013 – care impune menționarea statului de origine pe etichetele produselor obținute prin prelucrare în alte țări și care folosesc termenul în limba italiană «pelle» – cu privire la produsele din piele prelucrată sau comercializată în mod legal în alte state membre ale Uniunii?
            4) Articolele 3 și 5 din Directiva 94/11, interpretate în mod corespunzător, se opun aplicării articolului 3 alineatul 2 din Legea nr. 8/2013 care impune menționarea statului de origine pe etichete, cu privire la produsele din piele obținută prin prelucrare în țări din afara Uniunii Europene și care nu sunt deja comercializate în mod legal în cadrul Uniunii?
            5) Articolul 60 din Regulamentul nr. 952/2013, interpretat în mod corespunzător, se opune aplicării articolului 3 alineatul 2 din Legea nr. 8/2013 – care impune menționarea statului de origine pe etichetele produselor obținute prin prelucrare în alte țări și care folosesc termenul în limba italiană «pelle» – cu privire la produsele din piele obținută prin prelucrare în statele membre ale Uniunii Europene sau care nu sunt deja comercializate în mod legal în cadrul Uniunii?
            6) Articolul 60 din Regulamentul nr. 952/2013, interpretat în mod corespunzător, se opune aplicării articolului 3 alineatul 2 din Legea nr. 8/2013 – care impune menționarea statului de origine pe etichetele produselor obținute prin prelucrare în alte țări și care folosesc termenul în limba italiană «pelle» – cu privire la produsele din piele obținută prin prelucrare în țări din afara Uniunii Europene și care nu sunt deja comercializate în mod legal în cadrul Uniunii?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la Directiva 98/34
            26. Cu titlu introductiv, trebuie observat că Comisia invocă inaplicabilitatea dispozițiilor Legii nr. 8/2013 în măsura în care acestea au fost adoptate cu încălcarea perioadei de suspendare de trei luni prevăzute la articolul 9 din Directiva 98/34.
            27. Comisia afirmă că a primit notificarea Legii nr. 8/2013 la 29 noiembrie 2012 și a indicat, în conformitate cu articolul 9 alineatul (1) din Directiva 98/34, că termenul pentru adoptarea acestei legi trebuia amânat până la 1 martie 2013. Cu încălcarea vădită a acestei dispoziții, Legea nr. 8/2013 ar fi fost adoptată la 14 ianuarie 2013 și ar fi intrat în vigoare la 14 februarie 2013.
            28. Cu ocazia ședinței, UNIC și Uni.co.pel au confirmat informațiile furnizate de Comisie și au adăugat că autoritățile italiene au luat măsuri pentru a remedia această încălcare a dispozițiilor obligatorii ale Directivei 98/34 prin abrogarea Legii nr. 8/2013 în temeiul articolului 26 din Legea nr. 161 din 30 octombrie 2014. Potrivit acestei legi de abrogare, o nouă reglementare în materie trebuie adoptată în următoarele douăsprezece luni, cu respectarea obligațiilor de notificare a reglementărilor tehnice prevăzute de Directiva 98/34.
            29. În această privință, trebuie amintit că o reglementare tehnică nu poate fi aplicată atunci când nu a fost notificată în conformitate cu articolul 8 alineatul (1) din Directiva 98/34 sau atunci când, deși a fost notificată, aceasta a fost aprobată și pusă în aplicare înainte de expirarea perioadei de suspendare de trei luni prevăzute la articolul 9 alineatul (1) din directiva menționată (a se vedea Hotărârea CIA Security International, C‑194/94, EU:C:1996:172, punctele 41, 44 și 54, precum și Hotărârea Unilever, C‑443/98, EU:C:2000:496, punctul 49).
            30. În consecință, în cauza principală, îi revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă Legea nr. 8/2013 a intrat în vigoare cu nerespectarea termenului de suspendare prevăzut la articolul 9 din Directiva 98/34. În cazul unui răspuns afirmativ, nerespectarea acestui termen este un viciu esențial de procedură care este de natură să atragă inaplicabilitatea reglementării tehnice în discuție. Astfel cum a arătat și avocatul general la punctele 44-47 din concluzii, articolul 3 alineatul (2) din Legea nr. 8/2013 nu se va putea aplica, într‑o astfel de ipoteză, în litigiile dintre particulari.
            31. Cu toate acestea, dat fiind că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență (Hotărârea Melki și Abdeli, C‑188/10 și C‑189/10, EU:C:2010:363, punctul 27, precum și jurisprudența citată), trebuie să se răspundă la întrebările adresate de instanța de trimitere.
            Cu privire la prima și la a treia întrebare
            32. Prin intermediul primei și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 34 TFUE-36 TFUE, precum și articolele 3 și 5 din Directiva 94/11 trebuie interpretate în sensul că se opun legislației unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care interzice, printre altele, comercializarea componentelor din piele ale articolelor de încălțăminte provenite din alte state membre sau din țări terțe și care, în acest din urmă caz, au fost deja comercializate într‑un alt stat membru sau în statul membru în cauză, atunci când aceste produse nu sunt însoțite de o indicație privind țara lor de origine.
            33. Dat fiind că aceste două întrebări privesc atât interpretarea dreptului primar, cât și pe cea a Directivei 94/11, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, orice măsură națională într‑un domeniu care a făcut obiectul unei armonizări exhaustive la nivelul Uniunii trebuie să fie apreciată în raport cu dispozițiile acestei măsuri de armonizare, iar nu cu dispozițiile din dreptul primar (Hotărârea Gysbrechts și Santurel Inter, C‑205/07, EU:C:2008:730, punctul 33, precum și Hotărârea Comisia/Belgia, C‑421/12, EU:C:2014:2064, punctul 63).
            34. Trebuie astfel, în primul rând, să se analizeze dacă armonizarea efectuată de directiva menționată, în special la articolele 3 și 5 din aceasta, are un caracter exhaustiv.
            35. În acest scop, îi revine Curții sarcina să interpreteze dispozițiile respective ținând seama nu numai de termenii acestora, ci și de contextul lor și de obiectivele urmărite de reglementarea din care dispozițiile menționate fac parte (a se vedea Hotărârea Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, punctul 21 și jurisprudența citată).
            36. Rezultă din primul‑al treilea și al șaptelea considerent ale Directivei 94/11 că aceasta urmărește să definească cu strictețe elementele unui sistem comun de etichetare a articolelor de încălțăminte pentru a se evita problemele create de diferențele dintre legislațiile naționale în această materie, care prezintă riscul creării unor bariere în calea comerțului din cadrul Uniunii. Armonizarea acestor legislații este considerată modalitatea potrivită pentru eliminarea barierelor din calea comerțului liber, întrucât acest obiectiv nu poate fi atins de statele membre, în mod individual, la un nivel satisfăcător.
            37. Astfel cum arată avocatul general la punctele 58 și 59 din concluzii, din interpretarea coroborată a articolelor 1 și 4 din Directiva 94/11, precum și a anexei I la aceasta rezultă că directiva nu stabilește cerințe minime în ceea ce privește etichetarea materialelor folosite la producerea principalelor componente ale articolelor de încălțăminte, ci prevede norme exhaustive. Statele membre nu au dreptul, așadar, să adopte cerințe mai stricte.
            38. Deși este adevărat că, potrivit articolului 5 din directiva menționată, statele membre pot permite ca „informații suplimentare […] sub formă de text” să fie, „dacă este cazul […] aplicate pe etichete” pentru a „[completa] informațiile necesare conform prezentei directive”, totuși, în conformitate cu același articol 5, statele membre nu pot „interzice sau împiedica introducerea pe piață a încălțămintei ce respectă dispozițiile prezentei directive, în conformitate cu articolul 3”.
            39. Rezultă astfel dintr‑o interpretare literală a articolelor 3 și 5 menționate anterior, interpretate în lumina obiectivelor Directivei 94/11, că această directivă efectuează o armonizare exhaustivă numai în ceea ce privește conținutul obligațiilor de etichetare a materialelor folosite la producerea principalelor componente ale articolelor de încălțăminte care, odată ce sunt îndeplinite, au ca rezultat interdicția pentru statele membre de a împiedica introducerea pe piață a articolelor respective.
            40. Având în vedere aceste considerații, reglementarea națională în discuție în litigiul principal, în măsura în care privește etichetarea componentelor din piele ale articolelor de încălțăminte provenite din alte state membre sau puse deja în liberă circulație pe teritoriul Uniunii, trebuie apreciată exclusiv în raport cu dispozițiile din Directiva 94/11, iar nu cu cele ale dreptului primar.
            41. În ceea ce privește, în al doilea rând, aprecierea în raport cu Directiva 94/11, trebuie amintit că măsurile prevăzute pentru liberalizarea schimburilor dintre statele membre precum Directiva 94/11 se aplică în mod identic atât produselor originare din statele membre, cât și produselor provenite din țări terțe, care se află în liberă circulație pe teritoriul Uniunii. În această privință, Curtea a precizat că, în ceea ce privește libera circulație a mărfurilor în interiorul Uniunii, produsele care beneficiază de liberă circulație sunt asimilate în mod definitiv și total cu produsele originare din statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea Tezi Textiel/Comisia, 59/84, EU:C:1986:102, punctul 26).
            42. Potrivit articolului 3 din această directivă, „statele membre nu interzic sau împiedică introducerea pe piață a încălțămintei ce respectă cerințele de etichetare stabilite în prezenta directivă, prin aplicarea unor dispoziții interne armonizate [a se citi «nearmonizate»] ce reglementează procedura de etichetare aplicabilă anumitor tipuri de încălțăminte sau încălțămintei, în general”.
            43. Conform articolului 4 din Directiva 94/11 și anexei I la aceasta, etichetele acestor tipuri de articole trebuie să ofere numai informații referitoare la materialul utilizat pentru fabricarea lor (piele, piele căptușită, textile sau alte materiale). Prin urmare, o obligație de a indica țara de origine a pielii precum cea impusă prin reglementarea în discuție în litigiul principal nu este prevăzută de această directivă.
            44. În această privință, trebuie amintit că Curtea a statuat deja, în ceea ce privește interpretarea articolului 34 TFUE, că indicațiile sau marcarea originii precum cele în discuție în litigiul principal au ca scop să permită consumatorilor efectuarea unei distincții între produsele naționale și produsele importate și să le ofere astfel posibilitatea de a‑și exprima eventualele prejudecăți față de produsele străine. În cadrul unei piețe interne unice, cerința privind marcarea originii nu numai că face mai dificilă distribuirea într‑un stat membru a mărfurilor produse în alte state membre în sectoarele în cauză, dar are totodată efectul de a încetini întrepătrunderea economică în cadrul Uniunii prin defavorizarea vânzării de mărfuri produse în urma diviziunii muncii între statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Regatul Unit, 207/83, EU:C:1985:161, punctul 17).
            45. În plus, rezultă din jurisprudența referitoare la aceeași dispoziție că cerințe lingvistice precum cele impuse prin reglementarea statului membru în discuție în litigiul principal constituie un obstacol în calea comerțului în cadrul Uniunii în măsura în care produsele provenite din alte state membre trebuie să fie însoțite de etichete diferite, ceea ce determină costuri suplimentare de ambalare (Hotărârea Colim, C‑33/97, EU:C:1999:274, punctul 36).
            46. Având în vedere considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la prima și la a treia întrebare că articolele 3 și 5 din Directiva 94/11 trebuie interpretate în sensul că se opun legislației unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care interzice, printre altele, comercializarea componentelor din piele ale articolelor de încălțăminte provenite din alte state membre sau din țări terțe și care, în acest din urmă caz, au fost deja comercializate într‑un alt stat membru sau în statul membru în cauză, atunci când aceste produse nu sunt însoțite de o indicație privind țara lor de origine.
            Cu privire la a doua și la a patra întrebare
            47. Prin intermediul celei de a doua și al celei de a patra întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă articolele 34 TFUE-36 TFUE și articolele 3 și 5 din Directiva 94/11 trebuie interpretate în sensul că se opun unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care interzice, printre altele, comercializarea componentelor din piele ale articolelor de încălțăminte provenite din țări terțe și care nu au fost încă comercializate în mod legal pe teritoriul Uniunii, atunci când aceste produse nu sunt însoțite de o indicație privind țara lor de origine.
            48. Potrivit înșiși termenilor utilizați de instanța de trimitere, aceste întrebări privesc componentele din piele ale articolelor de încălțăminte provenite din țări terțe și care nu au fost încă puse în liberă circulație pe teritoriul Uniunii, inclusiv, așadar, pe teritoriul italian.
            49. În această privință, este necesar să se amintească, în primul rând, că, în conformitate cu articolul 28 TFUE, se interzice impunerea de taxe vamale la import și la export sau a oricăror taxe cu efect echivalent între statele membre, această interdicție fiind aplicabilă atât „produselor originare din statele membre”, cât și „produselor care provin din țări terțe care se află în liberă circulație în statele membre”.
            50. În conformitate cu articolul 29 TFUE, se consideră că se află în liberă circulație într‑un stat membru produsele care provin din țări terțe, pentru care au fost îndeplinite formalitățile de import și pentru care au fost percepute în statul membru respectiv taxele vamale și taxele cu efect echivalent exigibile și care nu au beneficiat de o restituire totală sau parțială a acestor taxe și impuneri.
            51. Din lectura deciziei de trimitere și a dosarului național se pare totuși că articolele în cauză au fost comercializate în Italia și, prin urmare, că acestea au fost puse deja în liberă circulație pe teritoriul Uniunii în sensul articolului 29 TFUE.
            52. Or, trebuie subliniat, pe de o parte, că, pentru astfel de articole, răspunsul dat de Curte la prima și la a treia întrebare, la punctele 32-46 din prezenta hotărâre, rămâne aplicabil.
            53. Pe de altă parte, dat fiind că a doua și a patra întrebare se referă în mod expres la articole care nu au fost încă puse în liberă circulație pe teritoriul Uniunii, rezultă că aceste întrebări au un caracter ipotetic.
            54. În această privință, trebuie amintit că Curtea poate refuza să răspundă la o întrebare preliminară adresată de o instanță națională dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (Hotărârea Stark, C‑293/10, EU:C:2011:355, punctul 25 și jurisprudența citată).
            55. În consecință, trebuie să se constate că a doua și a patra întrebare sunt inadmisibile.
            Cu privire la a cincea și la a șasea întrebare
            56. Prin intermediul celei de a cincea și al celei de a șasea întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 60 din Codul vamal al Uniunii trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal.
            57. Cu titlu introductiv, trebuie să se observe că, deși instanța solicită interpretarea articolului 60 din Codul vamal al Uniunii, acest articol va intra în vigoare numai de la 1 mai 2016. În consecință, este necesară pronunțarea cu privire la interpretarea articolului 24 din Regulamentul nr. 2913/92, în vigoare la data faptelor din cauza principală, care are un conținut identic, în esență, cu cel al articolului 60 menționat.
            58. Potrivit articolului 24 din Regulamentul nr. 2913/92, în vederea stabilirii taxelor la import sau la export, „mărfurile în producerea cărora intervin două sau mai multe țări sunt considerate originare din țara în care au fost supuse ultimei transformări sau prelucrări substanțiale”.
            59. Această dispoziție oferă o definiție comună a noțiunii de origine a mărfurilor, care constituie un mijloc indispensabil pentru a asigura aplicarea uniformă a Tarifului vamal comun, precum și a tuturor celorlalte măsuri adoptate, în vederea importului sau a exportului de mărfuri, de Uniune sau de statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea Gesellschaft für Überseehandel, 49/76, EU:C:1977:9, punctul 5).
            60. Rezultă, pe de o parte, că această dispoziție nu vizează conținutul informației destinate consumatorilor prin intermediul elementelor de etichetare a articolelor de încălțăminte.
            61. Pe de altă parte, astfel cum arată Comisia, dat fiind că articolul 3 alineatul 2 din Legea nr. 8/2013 nu prevede niciun criteriu care să permită definirea originii produsului în funcție de locul „ultimei transformări sau prelucrări substanțiale” în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 2913/92, trebuie să se constate că decizia de trimitere nu permite identificarea legăturii dintre interpretarea acestui articol 24 și soluția care trebuie dată în litigiul principal în discuție.
            62. În măsura în care răspunsul Curții la a cincea și la a șasea întrebare nu este pertinent pentru soluționarea litigiului principal, trebuie să se constate că, ținând seama de jurisprudența citată la punctul 54 din prezenta hotărâre, aceste întrebări sunt inadmisibile.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            63. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
            Articolele 3 și 5 din Directiva 94/11/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 martie 1994 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre referitoare la etichetarea materialelor folosite la producerea principalelor componente ale articolelor de încălțăminte destinate vânzării către consumatori trebuie interpretate în sensul că se opun legislației unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care interzice, printre altele, comercializarea componentelor din piele ale articolelor de încălțăminte provenite din alte state membre sau din țări terțe și care, în acest din urmă caz, au fost deja comercializate într‑un alt stat membru sau în statul membru în cauză, atunci când aceste produse nu sunt însoțite de o indicație privind țara lor de origine.


title: Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 15 octombrie 2015.#Nike European Operations Netherlands BV împotriva Sportland Oy.#Cerere de decizie preliminară formulată de Helsingin hovioikeus.#Trimitere preliminară – Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 – Articolele 4 și 13 – Procedură de insolvență – Acte prejudiciabile – Acțiune în restituirea plăților efectuate înainte de data deschiderii procedurii de insolvență – Legea statului membru de deschidere a procedurii de insolvență – Legea unui alt stat membru care guvernează actul în cauză – Lege care nu permite «în cazul respectiv, sub nicio formă, atacarea actului respectiv» – Sarcina probei.#Cauza C-310/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
      15 octombrie 2015 (
            *
         )
      „Trimitere preliminară — Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 — Articolele 4 și 13 — Procedură de insolvență — Acte prejudiciabile — Acțiune în restituirea plăților efectuate înainte de data deschiderii procedurii de insolvență — Legea statului membru de deschidere a procedurii de insolvență — Legea unui alt stat membru care guvernează actul în cauză — Lege care nu permite «în cazul respectiv, sub nicio formă, atacarea actului respectiv» — Sarcina probei”
      În cauza C‑310/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Helsingin hovioikeus (Curtea de Apel din Helsinki, Finlanda), prin decizia din 26 iunie 2014, primită de Curte la 30 iunie 2014, în procedura

         Nike European Operations Netherlands BV

      împotriva

         Sportland Oy, în lichidare,
      CURTEA (Camera a șasea),
      compusă din domnul F. Biltgen, președintele Camerei a zecea, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a șasea, doamna M. Berger (raportor) și domnul S. Rodin, judecători,
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Nike European Operations Netherlands BV, de A. Saarikivi, asianajaja;

               —

               pentru guvernul finlandez, de H. Leppo, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul belgian, de M. Jacobs, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul spaniol, de L. Banciella Rodríguez‑Miñón, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de E. Paasivirta și de M. Wilderspin, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 alineatul (2) litera (m) și a articolului 13 din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență (JO L 160, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Nike European Operations Netherlands BV (denumită în continuare „Nike”), pe de o parte, și Sportland Oy, în lichidare (denumită în continuare „Sportland”), pe de altă parte, în legătură cu o acțiune revocatorie.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentul (24) al Regulamentului nr. 1346/2000 are următorul cuprins:
               „Recunoașterea automată a unei proceduri de insolvență căreia i se aplică în mod obișnuit legea statului de deschidere poate interfera cu normele care reglementează tranzacțiile desfășurate în alte state membre. Pentru a proteja așteptările legitime și siguranța tranzacțiilor într‑un alt stat membru decât cel de deschidere, ar trebui să se prevadă o serie de excepții de la norma generală.”

               4

               Articolul 4 din regulamentul menționat prevede:
               „1.   În absența unei dispoziții contrare în prezentul regulament, legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia este legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura, denumit în continuare «stat de deschidere».
               2.   Legea statului de deschidere determină condițiile pentru deschiderea, desfășurarea și închiderea procedurii de insolvență. Aceasta determină în special:
               […]

                        (m)

                        normele referitoare la nulitatea, anularea sau inopozabilitatea actelor prejudiciabile adunării creditorilor.”

               5

               Potrivit articolului 13 din același regulament:
               „Articolul 4 alineatul (2) litera (m) nu se aplică dacă persoana care a dobândit foloase în urma unui act prejudiciabil pentru adunarea creditorilor face dovada că:

                        —

                        respectivul act este supus legii altui stat membru decât cea a statului de deschidere a procedurii și

                        —

                        această lege nu permite în cazul respectiv, sub nicio formă, atacarea actului respectiv.”

         Dreptul finlandez

               6

               Articolul 10 din Legea privind reintegrarea în masa falimentului (takaisinsaannista konkurssipesään annettu laki) prevede că plata unei creanțe care intervine cu mai puțin de trei luni înainte de data de referință este anulată în cazul în care creanța a fost stinsă prin mijloace de plată neobișnuite sau înainte de scadență sau dacă, prin raportare la valoarea masei falimentului, cuantumul plății este considerat semnificativ.

         Dreptul olandez

               7

               În temeiul articolului 47 din Legea privind insolvența (Faillissementswet), plata unei creanțe exigibile nu poate fi contestată decât dacă se demonstrează că beneficiarul plății știa, la momentul primirii acesteia, că fusese deja introdusă o cerere de deschidere a procedurii de insolvență sau dacă creditorul și debitorul încheiaseră un acord în vederea satisfacerii creditorului în defavoarea altor creditori.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               8

               Sportland, cu sediul în Helsinki (Finlanda), vindea cu amănuntul produse furnizate de Nike, cu sediul în Hilversum (Țările de Jos), în conformitate cu un contract de franciză. În temeiul acestui contract, care era supus dreptului olandez, Sportland a achitat Nike creanțe ajunse la scadență, pentru achiziționarea de stocuri prevăzute de contractul menționat, prin zece plăți eșalonate pe perioada cuprinsă între 10 februarie 2009 și 20 mai 2009, în sumă totală de 195108,15 euro.

               9

               Helsingin käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță din Helsinki), care a fost sesizat prin cererea introdusă la 5 mai 2009, a pronunțat, la 26 mai 2009, deschiderea procedurii de insolvență față de Sportland. Aceasta din urmă a introdus la Helsingin käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță din Helsinki) o acțiune prin care solicita anularea plăților prevăzute la punctul precedent din prezenta hotărâre și obligarea Nike la restituirea sumelor plătite, precum și la plata dobânzilor, conform articolului 10 din Legea privind reintegrarea în masa falimentului.

               10

               Nike a solicitat respingerea acțiunii. Ea a invocat, printre altele, articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 și a arătat că plățile contestate intrau sub incidența dreptului olandez. Or, în temeiul articolului 47 din Legea privind insolvența, aceste plăți nu ar fi putut fi anulate.

               11

               Helsingin käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță din Helsinki) a admis acțiunea Sportland, considerând printre altele că expertul care compăruse în fața sa nu examinase posibilitatea în dreptul olandez, ținând seama de toate circumstanțele cauzei principale, a unei reintegrări a plăților în masa lichidării. Această instanță a stabilit că Nike nu demonstrase că plățile nu puteau fi atacate, în sensul articolului 13 din regulamentul menționat.

               12

               Nike, care considera că a prezentat suficiente explicații cu privire la conținutul legislației olandeze, a declarat apel împotriva acestei decizii la Helsingin hovioikeus (Curtea de Apel din Helsinki). Sportland a solicitat respingerea acestui apel pentru motivul, printre altele, că Nike nu prezentase explicații nici cu privire la conținutul altor dispoziții ale dreptului olandez decât cele referitoare la legislația în materia insolvenței și nici cu privire la principiile generale ale acestui sistem de drept.

               13

               În decizia sa de trimitere, Helsingin hovioikeus (Curtea de Apel din Helsinki) amintește că, potrivit articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000, legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor sale este cea a statului de deschidere. Potrivit articolului 4 alineatul (2) litera (m) din acest regulament, această lege ar stabili printre altele normele referitoare la nulitatea, la anularea sau la inopozabilitatea actelor prejudiciabile adunării creditorilor. Or, în temeiul articolului 13 din regulamentul menționat, articolul 4 alineatul (2) litera (m) din același regulament nu ar fi aplicabil atunci când persoana care a dobândit foloase în urma unui act prejudiciabil pentru adunarea creditorilor face dovada că acest act este supus legii altui stat membru decât statul de deschidere a procedurii și că această lege nu permite în cazul respectiv, sub nicio formă, atacarea actului respectiv.

               14

               Instanța de trimitere observă că părțile din litigiul principal au poziții diferite, în primul rând, cu privire la interpretarea termenilor „nu permite în cazul respectiv, sub nicio formă, atacarea actului respectiv”, în al doilea rând, cu privire la întinderea obligației Nike de a furniza indicații despre conținutul dreptului olandez și, în al treilea rând, cu privire la repartizarea sarcinii probei între părți.

               15

               În aceste condiții, Helsingin hovioikeus (Curtea de Apel din Helsinki) a decis să suspende judecata și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că termenii «în cazul respectiv […] actului respectiv» înseamnă că actul nu poate fi atacat, ținând seama de toate circumstanțele cauzei?

                        2)

                        Dacă răspunsul la prima întrebare este afirmativ și dacă pârâtul a invocat dispoziția unei legi, în sensul articolului 13 prima liniuță din acest regulament, potrivit căreia plata unei datorii exigibile poate fi atacată numai în circumstanțele prevăzute de această lege și neindicate în acțiunea formulată în temeiul legii statului de deschidere a procedurii de insolvență,

                                 (a)

                                 există motive care se opun interpretării articolului 13 din regulamentul menționat în sensul că autorul contestației trebuie, după ce a luat cunoștință de această dispoziție, să invoce aceste circumstanțe dacă, în temeiul legislației naționale a statului membru de deschidere a procedurii de insolvență, are obligația să arate toate circumstanțele pe care se întemeiază acțiunea în contestare sau

                                 (b)

                                 pârâtul trebuie să demonstreze că aceste circumstanțe nu existau în speță și că, potrivit dispoziției în cauză, contestația este imposibilă, fără ca autorul contestației să trebuiască să invoce în special aceste circumstanțe?

                        3)

                        Independent de răspunsul la a doua întrebare litera (a), acest articol 13 trebuie interpretat în sensul că

                                 (a)

                                 sarcina probei faptului că circumstanțele avute în vedere de dispoziție nu există în speță incumbă pârâtului sau

                                 (b)

                                 sarcina probei privind existența acestor circumstanțe poate fi stabilită în temeiul legii unui alt stat membru decât cel de deschidere a procedurii, aplicabilă actului, care prevede că sarcina probei incumbă autorului contestației sau

                                 (c)

                                 articolul 13 menționat poate fi interpretat și în sensul că această chestiune a sarcinii probei este soluționată potrivit dispozițiilor naționale ale statului legii aplicabile?

                        4)

                        Același articol 13 trebuie interpretat în sensul că termenii «nu permite […], sub nicio formă, atacarea actului respectiv» vizează, în afara dispozițiilor legii privind insolvența aplicabile actului, și dispozițiile și principiile generale ale acestei legi, aplicabile actului?

                        5)

                        În cazul unui răspuns afirmativ la a patra întrebare,

                                 (a)

                                 articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că pârâtul trebuie să demonstreze că legea, în sensul acestui articol 13, nu cuprinde dispoziții sau principii generale ori alte dispoziții sau principii, potrivit cărora este posibilă o contestație pe temeiul elementelor de fapt expuse și

                                 (b)

                                 potrivit articolului 13 menționat, o instanță poate, în cazul în care consideră că pârâtul a prezentat suficiente explicații în materie, să aprecieze că cealaltă parte trebuie să facă dovada unei dispoziții sau a unui principiu al legislației privind insolvența sau a legii generale aplicabile actului a altui stat membru decât statul de deschidere a procedurii în sensul aceluiași articol 13, dispoziție sau principiu potrivit cărora contestația este totuși posibilă?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               16

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie să fie interpretat în sensul că aplicarea sa este supusă condiției ca actul în discuție să nu poată fi atacat în temeiul legii aplicabile actului respectiv (denumită în continuare „lex causae”), ținând seama de toate circumstanțele cauzei.

               17

               În această privință, este necesar să se constate că modul de redactare a articolului 13 din regulamentul menționat, în versiunea în limba finlandeză, diferă ușor de alte versiuni lingvistice, întrucât nu pare să conțină cuvintele „în cazul respectiv” sau o expresie similară. Or, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, necesitatea unei interpretări uniforme a unei dispoziții a dreptului Uniunii impune ca, în caz de divergență între diferitele versiuni lingvistice ale acesteia, dispoziția în cauză să fie interpretată în funcție de contextul și de finalitatea reglementării din care face parte (a se vedea Hotărârea Christie's France, C‑41/14, EU:C:2015:119, punctul 26 și jurisprudența citată).

               18

               În ceea ce privește contextul și finalitatea articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000, trebuie amintit, pe de o parte, că acest articol prevede o excepție de la norma generală, consacrată la articolul 4 alineatul (1) din acest regulament, potrivit căreia legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia este legea statului de deschidere (denumită în continuare „lex fori concursus”). Pe de altă parte, această excepție, care are ca obiect, astfel cum se arată în considerentul (24) al regulamentului menționat, protejarea încrederii legitime și a siguranței tranzacțiilor în alte state membre decât cel de deschidere, trebuie interpretată în mod strict, iar domeniul său de aplicare nu poate depăși ceea ce este necesar pentru a atinge acest obiectiv (a se vedea Hotărârea Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, punctul 34).

               19

               Astfel, articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 urmărește să protejeze încrederea legitimă a persoanei care a dobândit foloase în urma unui act prejudiciabil pentru adunarea creditorilor, prevăzând că acest act va rămâne guvernat, inclusiv după deschiderea unei proceduri de insolvență, de dreptul care îi era aplicabil la data la care a fost realizat, mai precis lex causae.

               20

               Or, rezultă în mod clar din acest obiectiv că aplicarea articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 necesită luarea în considerare a tuturor circumstanțelor speței. Astfel, nu se poate avea încredere legitimă în faptul că validitatea unui act va fi apreciată, după deschiderea unei proceduri de insolvență, făcând abstracție de aceste circumstanțe, deși, în lipsa deschiderii unei asemenea proceduri, acestea ar trebui să fie luate în considerare.

               21

               În plus, obligația de interpretare strictă a excepției prevăzute la articolul 13 din regulamentul menționat se opune unei interpretări extensive a conținutului acestui articol, care permite persoanei care a dobândit foloase în urma unui act prejudiciabil pentru adunarea creditorilor să se sustragă de la aplicarea lex fori concursus prin invocarea numai într‑un mod pur abstract a caracterului inatacabil al actului respectiv în temeiul unei dispoziții a lex causae.

               22

               În aceste condiții, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că aplicarea sa este supusă condiției ca actul în discuție să nu poată fi atacat în temeiul lex causae, ținând seama de toate circumstanțele cauzei.

         Cu privire la a doua și la a treia întrebare

               23

               Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, în scopul aplicării articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 și în ipoteza în care pârâtul din cadrul unei acțiuni în constatarea nulității, al unei acțiuni în anulare sau al unei acțiuni în declararea inopozabilității unui act invocă o dispoziție a lex causae potrivit căreia acest act nu este atacabil decât în circumstanțele prevăzute de această dispoziție, să se stabilească cui îi revine sarcina de a invoca lipsa acestor circumstanțe și de a face dovada în acest sens.

               24

               În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 13 din regulamentul menționat, aplicarea articolului 4 alineatul (2) litera (m) din același regulament nu poate fi înlăturată decât atunci când persoana care a dobândit foloase în urma unui act prejudiciabil pentru adunarea creditorilor face dovada că acest act este supus legii altui stat membru decât statul de deschidere a procedurii și că această lege nu permite, sub nicio formă, atacarea actului respectiv.

               25

               Prin urmare, reiese din însuși modul de redactare a articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 că pârâtului din cadrul unei acțiuni în constatarea nulității, al unei acțiuni în anulare sau al unei acțiuni în declararea inopozabilității unui act îi revine sarcina de a face dovada că acest act, în temeiul lex causae, nu poate fi atacat. Pe de altă parte, întrucât prevede că acest pârât trebuie să facă dovada că actul în discuție nu poate fi atacat „sub nicio formă”, și aceasta, după cum reiese de la punctul 22 din prezenta hotărâre, cu luarea în considerare a tuturor circumstanțelor speței, articolul 13 menționat impune de asemenea acestui pârât, cel puțin în mod implicit, obligația de a dovedi atât existența elementelor de fapt care permit să se concluzioneze că actul în discuție este inatacabil, cât și lipsa oricărui element care s‑ar opune acestei concluzii.

               26

               Prin urmare, întrucât articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 atribuie în mod expres sarcina probei pârâtului care invocă acest articol, reclamantul, în cadrul unei acțiuni întemeiate pe dispozițiile relevante ale lex fori concursus, nu poate fi obligat să arate, respectiv să facă dovada, că sunt întrunite condițiile de aplicare a unei dispoziții a lex causae care ar permite, în principiu, atacarea actului în cauză, precum articolul 47 din Legea privind insolvența, în discuție în litigiul principal.

               27

               Cu toate acestea, deși articolul 13 din regulamentul menționat guvernează expres atribuirea sarcinii probei, el nu conține dispoziții referitoare la aspectele procedurale mai specifice. Astfel, acest articol nu cuprinde dispoziții referitoare, printre altele, la modalitățile de administrare a probelor, la mijloacele de probă admisibile în fața instanței naționale competente sau la principiile care guvernează aprecierea de către această instanță a forței probante a elementelor de probă care îi sunt prezentate.

               28

               Or, potrivit unei jurisprudențe constante, în lipsa unei armonizări în dreptul Uniunii a acestor reguli, revine ordinii juridice interne din fiecare stat membru atribuția de a le stabili, în temeiul principiului autonomiei procedurale, cu condiția însă ca acestea să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile situațiilor similare supuse dreptului intern (principiul echivalenței) și să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (principiul efectivității) (a se vedea în acest sens Hotărârea Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, punctul 50 și jurisprudența citată).

               29

               În ceea ce privește îndeosebi principiul efectivității menționat la punctul precedent din prezenta hotărâre, acesta se opune, pe de o parte, aplicării normelor de procedură naționale care ar face imposibilă în practică sau excesiv de dificilă recurgerea la articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000, prevăzând reguli prea stricte, în special în ceea ce privește dovada negativă a inexistenței unor circumstanțe determinate. Pe de altă parte, acest principiu se opune unor reguli naționale în materie de probă prea puțin exigente, a căror aplicare ar conduce în practică la răsturnarea sarcinii probei prevăzute la articolul 13 din regulamentul menționat.

               30

               Cu toate acestea, simpla dificultate de a face dovada existenței circumstanțelor în care lex causae exclude atacarea actului în cauză sau, după caz, a inexistenței circumstanțelor, prevăzute de lex causae, în care acest act poate fi atacat nu ar aduce atingere, în sine, principiului efectivității, ci mai curând ar răspunde cerinței de interpretare strictă a articolului menționat, evocată la punctul 18 din prezenta hotărâre.

               31

               În aceste condiții, este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că, în scopul aplicării articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 și în ipoteza în care pârâtul din cadrul unei acțiuni în constatarea nulității, al unei acțiuni în anulare sau al unei acțiuni în declararea inopozabilității unui act invocă o dispoziție a lex causae potrivit căreia actul respectiv nu este atacabil decât în circumstanțele prevăzute de această dispoziție, îi revine pârâtului sarcina de a invoca inexistența circumstanțelor menționate și de a face dovada în acest sens.

         Cu privire la a patra întrebare

               32

               Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că termenii „nu permite […], sub nicio formă, atacarea actului respectiv” vizează, în afara dispozițiilor lex causae aplicabile în materie de insolvență, ansamblul dispozițiilor și al principiilor generale ale acestei legi.

               33

               În această privință, reiese din cuprinsul punctului 19 din prezenta hotărâre că articolul 13 din regulamentul menționat urmărește să protejeze încrederea legitimă a persoanei care a dobândit foloase în urma unui act prejudiciabil pentru adunarea creditorilor, prevăzând că acest act va rămâne guvernat, inclusiv după deschiderea unei proceduri de insolvență, de lex causae. În plus, după cum reiese din cuprinsul punctului 22 din prezenta hotărâre, aplicarea acestui articol 13 în favoarea unui astfel de beneficiar necesită luarea în considerare a tuturor circumstanțelor speței.

               34

               Or, obiectivul protecției încrederii legitime, precum și necesitatea de a ține seama de toate circumstanțele speței impun interpretarea articolului 13 din același regulament în sensul că beneficiarul menționat trebuie să facă dovada că actul respectiv nu este atacabil nici în temeiul dispozițiilor lex causae aplicabile în materia insolvenței, nici chiar în temeiul lex causae în ansamblul său.

               35

               Astfel, pe de o parte, modul de redactare a articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 militează în mod evident în favoarea unei asemenea interpretări, dat fiind faptul că acesta impune beneficiarului unui act prejudiciabil sarcina de a face dovada că actul respectiv nu este atacabil „sub nicio formă”. Pe de altă parte, nu se poate avea încredere legitimă în faptul că un act care este atacabil în temeiul unei dispoziții sau al unui principiu general al lex causae va fi apreciat, după deschiderea unei proceduri de insolvență, numai în considerarea dispozițiilor lex causae aplicabile în materia insolvenței.

               36

               În aceste condiții, este necesar să se răspundă la a patra întrebare că articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că termenii „nu permite […], sub nicio formă, atacarea actului respectiv” vizează, în afara dispozițiilor lex causae aplicabile în materie de insolvență, ansamblul dispozițiilor și al principiilor generale ale acestei legi.

         Cu privire la a cincea întrebare

               37

               Prin intermediul celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie să fie interpretat în sensul că pârâtul din cadrul unei acțiuni în constatarea nulității, al unei acțiuni în anulare sau al unei acțiuni în declararea inopozabilității unui act trebuie să demonstreze că lex causae, în ansamblul său, nu permite contestarea acestui act. Pe de altă parte, această instanță urmărește să afle, în esență, dacă instanța națională sesizată cu o astfel de acțiune poate, atunci când consideră că pârâtul a prezentat suficiente explicații, să aprecieze că îi revine reclamantului sarcina de a face dovada unei dispoziții sau a unui principiu al lex causae în temeiul cărora actul menționat poate fi atacat.

               38

               În primul rând, în ceea ce privește problema dacă, în vederea aplicării articolului 13 menționat, pârâtul din cadrul unei acțiuni în constatarea nulității, al unei acțiuni în anulare sau al unei acțiuni în declararea inopozabilității unui act trebuie să demonstreze că lex causae, în ansamblul său, nu permite contestarea actului atacat, trebuie amintit că, după cum reiese din cuprinsul punctului 31 din prezenta hotărâre, îi revine acestui pârât sarcina de a invoca inexistența circumstanțelor care permit atacarea acestui act în temeiul lex causae și de a face dovada în acest sens.

               39

               Or, articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 nu distinge între dispozițiile lex causae aplicabile în materia insolvenței și dispozițiile și principiile lex causae aplicabile în alte materii, ci prevede că îi revine pârâtului menționat sarcina de a face dovada că actul în discuție nu poate fi atacat „sub nicio formă”. Prin urmare, din modul de redactare a acestui articol decurge în mod clar că acesta trebuie să fie interpretat în sensul că același pârât trebuie să demonstreze că lex causae, în ansamblul său, nu permite atacarea acestui act.

               40

               Această concluzie este totodată conformă principiului amintit la punctul 18 din prezenta hotărâre, potrivit căruia articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în mod strict. Astfel, o interpretare contrară, în sensul că sarcina probei referitoare la inexistența oricărei dispoziții sau a oricărui principiu al lex causae care să permită o contestație ar reveni autorului contestației, ar facilita în mod excesiv recurgerea la această dispoziție și i‑ar conferi un domeniu de aplicare considerabil extins.

               41

               Pe de altă parte, numai o asemenea concluzie corespunde obiectivului articolului 13 menționat, amintit la punctul 19 din prezenta hotărâre, de a proteja încrederea legitimă a persoanei care a dobândit foloase în urma unui act prejudiciabil pentru adunarea creditorilor, prevăzând că acest act va rămâne guvernat de dreptul care îi era aplicabil la data la care a fost realizat. Astfel, la acea dată, actul menționat era guvernat de lex causae, în ansamblul său, aplicabilă în afara unei proceduri de insolvență, același articol 13 nefiind, în principiu, potrivit jurisprudenței Curții, aplicabil actelor care intervin după deschiderea unei proceduri de insolvență (a se vedea Hotărârea Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, punctul 36).

               42

               În al doilea rând, în ceea ce privește problema dacă instanța națională sesizată cu o acțiune în constatarea nulității, cu o acțiune în anulare sau cu o acțiune în declararea inopozabilității unui act poate, atunci când consideră că pârâtul a prezentat suficiente explicații, să aprecieze că reclamantul trebuie să facă dovada unei dispoziții sau a unui principiu al lex causae în temeiul cărora acest act poate fi atacat, este necesar să se arate că din cuprinsul punctului 25 din prezenta hotărâre reiese că acestui pârât îi revine sarcina de a face dovada că actul menționat este inatacabil.

               43

               Pe de altă parte, din cuprinsul punctelor 27-29 din prezenta hotărâre reiese că, întrucât articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 nu conține dispoziții referitoare, printre altele, la modalitățile de administrare a probelor, la mijloacele de probă admisibile în fața instanței naționale competente sau la principiile care guvernează aprecierea de către această instanță a forței probante a elementelor de probă care îi sunt prezentate, revine ordinii juridice interne din fiecare stat membru atribuția de a le stabili, în temeiul principiului autonomiei procedurale, cu condiția însă ca principiile echivalenței și efectivității să fie respectate. Regulile naționale în materie de probă prea puțin exigente, a căror aplicare ar conduce în practică la răsturnarea sarcinii probei, nu ar fi conforme principiului efectivității.

               44

               Rezultă că instanța națională competentă nu poate aprecia că reclamantului din cadrul unei acțiuni în constatarea nulității, al unei acțiuni în anulare sau al unei acțiuni în declararea inopozabilității unui act îi revine sarcina de a face dovada unei dispoziții sau a unui principiu al lex causae în temeiul cărora acest act poate fi atacat decât atunci când această instanță consideră că pârâtul a dovedit efectiv, într‑o primă fază, în considerarea normelor în mod obișnuit aplicabile potrivit dreptului său procedural național, că, în temeiul lex causae, actul în discuție este inatacabil. Cu toate acestea, stabilirea, cu respectarea principiilor efectivității și echivalenței, a criteriilor care permit să se aprecieze dacă reclamantul a făcut efectiv această dovadă ține de autonomia procedurală a statului membru în cauză.

               45

               În aceste condiții, este necesar să se răspundă la a cincea întrebare că articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că pârâtul din cadrul unei acțiuni în constatarea nulității, al unei acțiuni în anulare sau al unei acțiuni în declararea inopozabilității unui act trebuie să demonstreze că lex causae, în ansamblul său, nu permite contestarea actului menționat. Instanța națională sesizată cu o astfel de acțiune nu poate aprecia că îi revine reclamantului sarcina de a face dovada existenței unei dispoziții sau a unui principiu al lex causae în temeiul cărora acest act poate fi atacat decât atunci când această instanță consideră că pârâtul a dovedit efectiv, într‑o primă fază, în considerarea normelor în mod obișnuit aplicabile ale dreptului său procedural național, că, în temeiul lex causae, actul în discuție este inatacabil.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               46

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

                           1)

                           Articolul 13 din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență trebuie interpretat în sensul că aplicarea sa este supusă condiției ca actul în discuție să nu poată fi atacat în temeiul legii aplicabile actului respectiv (lex causae), ținând seama de toate circumstanțele cauzei.

                           2)

                           În scopul aplicării articolului 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 și în ipoteza în care pârâtul din cadrul unei acțiuni în constatarea nulității, al unei acțiuni în anulare sau al unei acțiuni în declararea inopozabilității unui act invocă o dispoziție a legii aplicabile acestui act (lex causae) potrivit căreia actul respectiv nu este atacabil decât în circumstanțele prevăzute de această dispoziție, îi revine pârâtului sarcina de a invoca inexistența circumstanțelor menționate și de a face dovada în acest sens.

                           3)

                           Articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că termenii „nu permite […], sub nicio formă, atacarea actului respectiv” vizează, în afara dispozițiilor legii aplicabile acestui act (lex causae) aplicabile în materie de insolvență, ansamblul dispozițiilor și al principiilor generale ale acestei legi.

                           4)

                           Articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că pârâtul din cadrul unei acțiuni în constatarea nulității, al unei acțiuni în anulare sau al unei acțiuni în declararea inopozabilității unui act trebuie să demonstreze că legea aplicabilă acestui act (lex causae), în ansamblul său, nu permite contestarea actului menționat. Instanța națională sesizată cu o astfel de acțiune nu poate aprecia că îi revine reclamantului sarcina de a face dovada existenței unei dispoziții sau a unui principiu al legii menționate în temeiul cărora acest act poate fi atacat decât atunci când această instanță consideră că pârâtul a dovedit efectiv, într‑o primă fază, în considerarea normelor în mod obișnuit aplicabile ale dreptului său procedural național, că, în temeiul aceleiași legi, actul în discuție este inatacabil.

                     Semnături

            (
            *
         )   Limba de procedură: finlandeza.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 15 decembrie 2005.#Procese penale împotriva Claude Nadin, Nadin-Lux SA (C-151/04) și Jean-Pascal Durré (C-152/04).#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de police de Neufchâteau - Belgia.#Cauze conexate C-151/04 și C-152/04.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 28 aprilie 1999. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-250/98.


Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 12 aprilie 2013. # Eesti Autorite Ühing împotriva Comisiei Europene. # Concurență - Înțelegeri - Drepturi de autor privind execuția publică a operelor muzicale prin internet, prin satelit și retransmisia prin cablu - Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE - Împărțirea pieței geografice - Acorduri bilaterale între societățile de gestiune colectivă naționale - Practică concertată care exclude posibilitatea de a acorda autorizații multiteritorii și multirepertoriu - Probă - Prezumția de nevinovăție. # Cauza T-416/08.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 15 iulie 1993. # GruSa Fleisch GmbH & Co. KG împotriva Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania. # Restituiri la export. # Cauza C-34/92.