title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 18 iulie 2007.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Hotărâre a Curții de constatare a neîndeplinirii obligațiilor - Neexecutare - Articolul 228 CE - Măsuri impuse de executarea hotărârii Curții - Rezilierea unui contract.#Cauza C-503/04.

text:
      Cauza C‑503/04
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Federale Germania
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Hotărâre a Curții de constatare a neîndeplinirii obligațiilor — Neexecutare — Articolul 228 CE — Măsuri impuse de executarea hotărârii Curții — Rezilierea unui contract”
      Sumarul hotărârii
      1.        Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Hotărâre a Curții de constatare a neîndeplinirii obligațiilor — Nerespectarea
            obligației de a executa hotărârea — Sancțiuni pecuniare
      [art. 228 alin. (2) CE]
      2.        Apropierea legislațiilor — Proceduri privind căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de produse
            și a contractelor publice de lucrări — Directiva 89/665
      (art. 226 CE și 228 CE; Directiva 89/665 a Consiliului, art. 3)
      3.        Apropierea legislațiilor — Proceduri privind căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de produse
            și a contractelor publice de lucrări — Directiva 89/665
      [art. 226 CE și 228 CE; Directiva 89/665 a Consiliului, art. 2 alin.(6) al doilea paragraf]
      4.        Apropierea legislațiilor — Proceduri privind căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de servicii
            — Directiva 92/50
      (art. 226 CE; Directiva 92/50 a Consiliului)
      5.        State membre — Obligații — Neîndeplinirea obligațiilor — Justificare întemeiată pe ordinea internă — Inadmisibilitate
      (art. 226 CE)
      1.        În cadrul procedurii prevăzute la articolul 228 alineatul (2) CE, acțiunea nu este inadmisibilă pentru motivul potrivit căruia
         Comisia nu mai solicită impunerea unor penalități cu titlu cominatoriu. Într‑adevăr, întrucât Curtea are competența de a stabili
         o sancțiune pecuniară care nu a fost propusă de Comisie, acțiunea nu este inadmisibilă pentru simplul motiv că, într‑o anumită
         etapă a procedurii în fața Curții, Comisia consideră că nu se mai impune obligarea la plata de penalități cu titlu cominatoriu.

      (a se vedea punctele 21 și 22)
      2.        Procedura specială prevăzută la articolul 3 din Directiva 89/665 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor
         administrative privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice
         de produse și a contractelor publice de lucrări, în temeiul căreia Comisia poate interveni pe lângă un stat membru în cazul
         în care aceasta consideră că s‑a comis o încălcare clară și evidentă a dispozițiilor comunitare în materie de atribuire a
         contractelor de achiziții publice, constituie o măsură preventivă care nu poate nici să deroge de la competențele Comisiei,
         întemeiate pe articolele 226 CE și 228 CE, nici să se substituie acestora.

      (a se vedea punctul 23)
      3.        Deși este adevărat că dispoziția de la articolul 2 alineatul (6) al doilea paragraf din Directiva 89/665 privind coordonarea
         actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea
         contractelor de achiziții publice de produse și a contractelor publice de lucrări autorizează statele membre să mențină efectele
         contractelor încheiate prin încălcarea directivelor în materie de atribuire a contractelor de achiziții publice și protejează
         astfel încrederea legitimă a cocontractanților, această dispoziție nu poate avea drept consecință, fără a aduce atingere sferei
         de aplicare a dispozițiilor din tratat de instituire a pieței interne, faptul că atitudinea autorităților contractante față
         de terți trebuie considerată ca fiind conformă dreptului comunitar ulterior încheierii unor astfel de contracte.

      Or, dacă dispoziția respectivă nu afectează aplicarea articolului 226 CE, aceasta nu poate afecta nici aplicarea articolului
         228 CE, cu riscul de a aduce atingere sferei de aplicare a dispozițiilor din tratat de instituire a pieței interne. De altfel,
         după cum reiese din textul acesteia, dispoziția respectivă privește despăgubirea pe care o persoană prejudiciată printr‑o
         încălcare săvârșită de către o autoritate contractantă o poate obține de la aceasta din urmă. Or, ca urmare a specificității
         sale, această dispoziție nu poate fi considerată ca reglementând totodată și relația dintre un stat membru și Comunitate,
         relație avută în vedere în contextul articolelor 226 CE și 228 CE.

      (a se vedea punctele 33-35)
      4.        Chiar dacă se presupune că principiile securității juridice si protecției încrederii legitime, principiul pacta sunt servanda, precum și dreptul de proprietate pot fi opuse autorității contractante de către cocontractantul său în cazul rezilierii
         contractului încheiat cu încălcarea Directivei 92/50 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții
         publice de servicii, un stat membru nu se poate prevala în niciun caz de aceste principii sau de acest drept pentru a justifica
         neexecutarea unei hotărâri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 226 CE și pentru a nu își asuma
         astfel propria răspundere în temeiul dreptului comunitar.

      (a se vedea punctul 36)
      5.        Un stat membru nu poate invoca dispoziții, practici sau situații din ordinea sa juridică internă pentru a justifica nerespectarea
         obligațiilor care rezultă din dreptul comunitar.

      (a se vedea punctul 38)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      18 iulie 2007(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Hotărâre a Curții de constatare a neîndeplinirii obligațiilor – Neexecutare – Articolul 228 CE – Măsuri impuse de executarea hotărârii Curții – Rezilierea unui contract”
      În cauza C‑503/04,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 228 CE, introdusă la
         7 decembrie 2004,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnul B. Schima, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Federale Germania, reprezentată de domnul W.‑D. Plessing și de doamna C. Schulze‑Bahr, în calitate de agenți, asistați de H.‑J. Prieß, Rechtsanwalt,

      pârâtă,
      susținută de:
      Republica Franceză, reprezentată de domnii G. de Bergues și J‑C. Gracia, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      Regatul Țărilor de Jos, reprezentat de doamna H. G. Sevenster și de domnul D. J. M. de Grave, în calitate de agenți,

      Republica Finlanda, reprezentată de doamna T. Pynnä, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      interveniente,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans (raportor), președinte de cameră, domnii P. Kūris, K. Schiemann, J. Makarczyk și J.‑C.
         Bonichot, judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul H. von Holstein, grefier adjunct,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 decembrie 2006,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 martie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin faptul că nu a adoptat măsurile
         care decurg din Hotărârea din 10 aprilie 2003, Comisia/Germania (C‑20/01 și C‑28/01, Rec., p. I‑3609), cu privire la încheierea
         unui contract pentru evacuarea apelor uzate ale comunei Bockhorn (Germania) și a unui contract pentru eliminarea deșeurilor
         orașului Braunschweig (Germania), Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
         228 alineatul (1) CE, precum și să oblige acest stat să achite Comisiei, în contul resurselor proprii ale Comunității Europene,
         penalități cu titlu cominatoriu în cuantum de 31 680 de euro pentru fiecare zi de întârziere în executarea măsurilor necesare
         pentru a se conforma acestei hotărâri în ceea ce privește contractul referitor la comuna Bockhorn și în cuantum de 126 720
         de euro pentru fiecare zi de întârziere în executarea măsurilor necesare pentru a se conforma hotărârii menționate în ceea
         ce privește contractul referitor la orașul Braunschweig, aceasta începând de la data pronunțării prezentei hotărâri până la
         punerea în aplicare a măsurilor menționate.

      2        Prin Ordonanța președintelui Curții din 6 iunie 2005, s‑a admis intervenția Republicii Franceze, a Regatului Țărilor de Jos
         și a Republicii Finlanda în susținerea concluziilor Republicii Federale Germania.

       Cadrul juridic
      3        Directiva 89/665/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative
         privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de produse
         și a contractelor publice de lucrări (JO L 395, p. 33, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 237) prevede la articolul 2 alineatul
         (6):

      „Efectele exercitării competențelor menționate la alineatul (1) asupra unui contract încheiat după atribuirea acestuia sunt
         stabilite de legislația internă.

      De asemenea, cu excepția cazurilor în care o decizie trebuie anulată înainte de acordarea daunelor interese, un stat membru
         poate prevedea că, după încheierea unui contract în urma acordării sale, competențele organismului responsabil cu procedurile
         privind căile de atac sunt limitate la acordarea de daune oricărei persoane lezate de o încălcare.”

      4        Potrivit articolului 3 alineatul (1) din Directiva 89/665:

      „Comisia poate invoca procedura prevăzută de prezentul articol în cazul în care, anterior încheierii unui contract, consideră
         că s‑a comis o încălcare clară și evidentă a dispozițiilor comunitare în domeniul achizițiilor publice în cursul unei proceduri
         de atribuire a unui contract care intră în domeniul de aplicare al Directivelor 71/305/CEE și 77/62/CEE.”

       Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior
      5        La punctele 1 și 2 din dispozitivul Hotărârii Comisia/Germania, citată anterior, Curtea a declarat și a hotărât:

      „1)      Întrucât comuna Bockhorn (Germania) nu a lansat o cerere de ofertă pentru contractul referitor la evacuarea apelor uzate ale
         acesteia și întrucât nu a publicat rezultatul procedurii de atribuire în suplimentul Jurnalului Oficial al Comunităților Europene, Republica Federală Germania, atunci când a atribuit acest contract de achiziții publice de servicii, nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul
         dispozițiilor coroborate ale articolului 8, ale articolului 15 alineatul (2) și ale articolului 16 alineatul (1) din Directiva
         92/50/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice
         de servicii [JO L 209, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 50].

      2)      Întrucât orașul Braunschweig (Germania) a încheiat un contract referitor la eliminarea deșeurilor acestuia recurgând la procedura
         de negociere fără publicarea prealabilă a unui anunț de participare, deși nu fuseseră îndeplinite condițiile stabilite la
         articolul 11 alineatul (3) din Directiva 92/50 pentru atribuirea contractelor printr‑o procedură de negociere fără cerere
         de ofertă la nivel comunitar, Republica Federală Germania, atunci când a atribuit acest contract de achiziții publice de servicii,
         nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 8 și al articolului 11 alineatul (3) litera (b) din directiva
         menționată.”

       Procedura precontencioasă
      6        Prin scrisoarea din 27 iunie 2003, Comisia a invitat guvernul german să îi comunice măsurile luate în vederea executării Hotărârii
         Comisia/Germania, citată anterior.

      7        Întrucât răspunsul guvernului german din 7 august 2002 nu a fost considerat satisfăcător, la 17 octombrie 2003, Comisia a
         invitat autoritățile germane să își formuleze observațiile într‑un termen de două luni.

      8        În comunicarea sa din 23 decembrie 2003, guvernul german s‑a referit la o scrisoare adresată guvernului landului Saxonia Inferioară
         la începutul lunii decembrie 2003, prin care invitase acest land să garanteze respectarea legislației în vigoare în domeniul
         atribuirii contractelor de achiziții publice și să îi comunice măsurile apte să asigure nerepetarea unor încălcări asemănătoare
         în viitor. În plus, guvernul german s‑a referit la articolul 13 din Decretul privind atribuirea contractelor de achiziții
         publice (Vergabeverordnung), dispoziție intrată în vigoare la 1 februarie 2001, care prevede că sunt lovite de nulitate contractele
         încheiate de autorități contractante în cazul în care ofertanții respinși nu au fost informați cu privire la încheierea contractelor
         menționate într‑un termen de 14 zile de la atribuirea unui contract. Acest guvern a arătat totodată că dreptul comunitar nu
         impune rezilierea celor două contracte în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior.

      9        La 1 aprilie 2004, Comisia a transmis un aviz motivat Republicii Federale Germania, la care aceasta din urmă a răspuns la
         7 iunie 2004.

      10      Întrucât a considerat că Republica Federală Germania nu luase măsurile pe care le impune executarea Hotărârii Comisia/Germania,
         citată anterior, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.

       Cu privire la acțiune
       Cu privire la obiectul acțiunii
      11      Ca urmare a faptului că Republica Federală Germania a comunicat în memoriul său în apărare că, la 28 februarie 2005, ar urma
         să se anuleze contractul încheiat de comuna Bockhorn privitor la evacuarea apelor uzate ale acesteia, Comisia a declarat în
         replica sa că nu își menține nici acțiunea, nici cererea de impunere a unor penalități cu titlu cominatoriu în măsura în care
         acestea se refereau la contractul menționat.

      12      Întrucât Comisia a renunțat astfel în parte la acțiunea sa, aceasta din urmă nu trebuie examinată decât în măsura în care
         se referă la contractul încheiat de orașul Braunschweig privitor la eliminarea deșeurilor.

       Cu privire la admisibilitate
      13      Republica Federală Germania invocă, în primul rând, lipsa interesului Comisiei, ca urmare a faptului că nu a fost formulată
         o cerere de interpretare în sensul articolului 102 din Regulamentul de procedură. Potrivit acestui stat membru, litigiul referitor
         la determinarea consecințelor care decurg din Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior, ar fi putut și ar fi trebuit să
         fie soluționat în cadrul unei cereri de interpretare a hotărârii menționate, și nu în cadrul unei acțiuni întemeiate pe articolul
         228 CE.

      14      Această susținere nu poate fi totuși admisă.

      15      Într‑adevăr, în cadrul procedurii de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 226 CE, Curtea are numai
         obligația de a constata că a fost încălcată o dispoziție de drept comunitar. Ulterior, în temeiul articolului 228 alineatul
         (1) CE, statul membru în cauză este obligat să ia măsurile pe care le impune executarea hotărârii Curții (a se vedea în acest
         sens Hotărârea din 18 noiembrie 2004, Comisia/Germania, C‑126/03, Rec., p. I‑11197, punctul 26). Întrucât problema determinării
         măsurilor pe care le impune executarea unei hotărâri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 226
         CE nu are legătură cu obiectul unei astfel de hotărâri, această problemă nu poate face obiectul unei cereri de interpretare
         a acestei hotărâri (a se vedea de asemenea în acest sens Ordonanța din 20 aprilie 1988, Maindiaux și alții/CES și alții, 146/85 INT
         și 431/85 INT, Rec., p. 2003, punctul 6).

      16      Pe de altă parte, chiar în cadrul unei eventuale acțiuni formulate în temeiul articolului 228 alineatul (2) CE, statul membru,
         căruia îi revine obligația de a determina consecințele care i se pare că decurg din hotărârea de constatare a neîndeplinirii
         obligațiilor, este cel ținut să justifice temeinicia acestor consecințe în cazul în care sunt criticate de Comisie.

      17      În al doilea rând, în duplica sa, Republica Federală Germania, susținută de Regatul Țărilor de Jos, solicită Curții să dispună
         închiderea procedurii, în conformitate cu articolul 92 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, întrucât acțiunea a rămas
         fără obiect de vreme ce a încetat și contractul încheiat de orașul Braunschweig privitor la eliminarea deșeurilor, cu efect
         de la 10 iulie 2005.

      18      În observațiile sale referitoare la memoriile în intervenție formulate de Republica Franceză, de Regatul Țărilor de Jos și
         de Republica Finlanda, Comisia răspunde că își menține interesul de a obține din partea Curții pronunțarea cu privire la aspectul
         dacă, la expirarea termenului stabilit în avizul motivat emis în temeiul articolului 228 CE, Republica Federală Germania se
         conformase deja Hotărârii din 10 aprilie 2003, Comisia/Germania, citată anterior. Comisia precizează totodată că nu mai este
         necesară obligarea la plata unor penalități cu titlu cominatoriu.

      19      În această privință, trebuie amintit faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, data de referință pentru a aprecia
         existența unei neîndepliniri a obligațiilor în temeiul articolului 228 CE este data expirării termenului stabilit în avizul
         motivat emis în temeiul acestei dispoziții (Hotărârea din 18 iulie 2006, Comisia/Italia, C‑119/04, Rec., p. I‑6885, punctul
         27 și jurisprudența citată).

      20      În speță, avizul motivat, care, după cum arată ștampila de primire, a fost primit de autoritățile germane la 1 aprilie 2004,
         conținea mențiunea unui termen de două luni. Prin urmare, data de referință pentru a aprecia existența unei neîndepliniri
         a obligațiilor în temeiul articolului 228 CE este 1 iunie 2004. Or, la această dată, încă nu încetase contractul încheiat
         de orașul Braunschweig privind eliminarea deșeurilor.

      21      Pe de altă parte, contrar celor susținute de Republica Federală Germania în cursul ședinței, acțiunea nu este inadmisibilă
         nici pentru motivul potrivit căruia Comisia nu mai solicită impunerea unor penalități cu titlu cominatoriu.

      22      Într‑adevăr, întrucât Curtea are competența de a stabili o sancțiune pecuniară care nu a fost propusă de Comisie (a se vedea
         în acest sens Hotărârea din 12 iulie 2005, Comisia/Franța, C‑304/02, Rec., p. I‑6263, punctul 90), acțiunea nu este inadmisibilă
         pentru simplul motiv că, într‑o anumită etapă a procedurii în fața Curții, Comisia consideră că nu se mai impune obligarea
         la plata de penalități cu titlu cominatoriu.

      23      În al treilea rând, în ceea ce privește excepția de inadmisibilitate întemeiată pe articolul 3 din Directiva 89/665, la care
         se referă avocatul general la punctul 44 din concluzii, trebuie să se arate că procedura specială prevăzută prin dispoziția
         menționată constituie o măsură preventivă care nu poate nici să deroge de la competențele Comisiei, întemeiate pe articolele
         226 CE și 228 CE, nici să se substituie acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 iunie 2005, Comisia/Grecia, C‑394/02,
         Rec., p. I‑4713, punctul 27 și jurisprudența citată).

      24      Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că acțiunea este admisibilă.

       Cu privire la fond
      25      Comisia consideră că Republica Federală Germania nu a luat măsurile suficiente pentru a se conforma Hotărârii din 10 aprilie
         2003, Comisia/Germania, citată anterior, întrucât acest stat membru nu a asigurat că, înainte de data expirării termenului
         stabilit în avizul motivat, se procedează la rezilierea contractului încheiat de orașul Braunschweig privitor la eliminarea
         deșeurilor.

      26      Republica Federală Germania reiterează poziția exprimată în comunicarea guvernului german din 23 decembrie 2003 potrivit căreia
         nu se impunea rezilierea contractelor în cauză în această hotărâre și susține că intervențiile menționate în această comunicare
         au constituit măsuri suficiente pentru a se conforma hotărârii menționate.

      27      În această privință, trebuie amintit faptul că, după cum reiese de la punctul 12 din Hotărârea din 10 aprilie 2003, Comisia/Germania,
         citată anterior, orașul Braunschweig și Braunschweigsche Kohlebergwerke încheiaseră un contract prin care se încredința acesteia
         din urmă eliminarea de deșeuri reziduale în vederea unei tratări termice, începând cu iunie/iulie 1999 și pentru o durată
         de 30 de ani.

      28      Or, după cum a arătat avocatul general la punctul 72 din concluzii, măsurile evocate de guvernul german în comunicarea din
         23 decembrie 2003 au urmărit exclusiv prevenirea încheierii unor noi contracte care ar putea constitui neîndepliniri ale obligațiilor
         asemănătoare celor constatate în hotărârea menționată. În schimb, în pofida acestor măsuri, contractul încheiat de orașul
         Braunschweig a continuat să își producă în mod deplin efectele la 1 iunie 2004.

      29      Prin urmare, întrucât contractul menționat nu încetase la 1 iunie 2004, neîndeplinirea obligațiilor ar fi persistat la acea
         dată. Într‑adevăr, atingerea adusă liberei prestări a serviciilor prin ignorarea dispozițiilor Directivei 92/50 se menține
         în cursul întregii perioade de executare a contractelor încheiate prin încălcarea acestei directive (Hotărârea din 10 aprilie
         2003, Comisia/Germania, citată anterior, punctul 36). În plus, la data menționată, se putea considera că neîndeplinirea obligațiilor
         s‑ar fi menținut timp de decenii, ținând seama de durata lungă pentru care fusese încheiat contractul în cauză.

      30      Având în vedere toate aceste circumstanțe, într‑o situație precum cea în speță, nu se poate considera că, în ceea ce privește
         contractul încheiat de orașul Braunschweig, Republica Federală Germania luase, la 1 iunie 2004, măsurile pe care le impune
         executarea Hotărârii din 10 aprilie 2003, Comisia/Germania, citată anterior.

      31      Cu toate acestea, Republica Federală Germania, susținută de Republica Franceză, de Regatul Țărilor de Jos și de Republica
         Finlanda, arată că articolul 2 alineatul (6) al doilea paragraf din Directiva 89/665, care permite statelor membre să prevadă
         în legislația lor că, după încheierea unui contract de achiziții publice în urma atribuirii sale, introducerea unei acțiuni
         nu poate avea ca rezultat decât acordarea de daune interese și să excludă astfel orice posibilitate de reziliere a acestui
         contract, se opune faptului ca, în urma constatării unei neîndepliniri a obligațiilor în sensul articolului 226 CE cu privire
         la un astfel de contract, să se impună obligația de reziliere a acestuia. De asemenea, potrivit acestor state membre, se mai
         opun acestui fapt și principiile securității juridice și protecției încrederii legitime, principiul pacta sunt servanda, dreptul fundamental de proprietate, articolul 295 CE, precum și jurisprudența Curții în domeniul limitării în timp a efectelor
         unei hotărâri.

      32      Totuși, aceste argumente nu pot fi admise.

      33      În primul rând, în ceea ce privește articolul 2 alineatul (6) al doilea paragraf din Directiva 89/665, Curtea a statuat deja
         că, deși este adevărat că dispoziția menționată autorizează statele membre să mențină efectele contractelor încheiate prin
         încălcarea directivelor în materie de atribuire a contractelor de achiziții publice și protejează astfel încrederea legitimă
         a cocontractanților, această dispoziție nu poate avea drept consecință, fără a aduce atingere sferei de aplicare a dispozițiilor
         din Tratatul CE de instituire a pieței interne, faptul că atitudinea autorităților contractante față de terți trebuie considerată
         ca fiind conformă dreptului comunitar ulterior încheierii unor astfel de contracte (Hotărârea din 10 aprilie 2003, Comisia/Germania,
         citată anterior, punctul 39).

      34      Or, dacă articolul 2 alineatul (6) al doilea paragraf din Directiva 89/665 nu afectează aplicarea articolului 226 CE, acesta
         nu poate afecta nici aplicarea articolului 228 CE, cu riscul, într‑o situație precum cea în speță, de a aduce atingere sferei
         de aplicare a dispozițiilor din tratat de instituire a pieței interne.

      35      Pe de altă parte, după cum reiese din textul acestuia, articolul 2 alineatul (6) al doilea paragraf din Directiva 89/665,
         care urmărește garantarea existenței, în toate statele membre, a unor căi de atac eficiente în cazul încălcării legislației
         comunitare în domeniul achizițiilor publice sau a normelor de drept intern care transpun această legislație, în scopul de
         a asigura aplicarea efectivă a directivelor privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice
         (Hotărârea din 12 decembrie 2002, Universale‑Bau și alții, C‑470/99, Rec., p. I‑11617, punctul 71), privește despăgubirea
         pe care o persoană prejudiciată printr‑o încălcare săvârșită de către o autoritate contractantă o poate obține de la aceasta
         din urmă. Or, ca urmare a specificității sale, această dispoziție nu poate fi considerată ca reglementând totodată și relația
         dintre un stat membru și Comunitate, relație avută în vedere în contextul articolelor 226 CE și 228 CE.

      36      În al doilea rând, în ceea ce privește principiile securității juridice și protecției încrederii legitime, principiul pacta sunt servanda, precum și dreptul de proprietate, chiar dacă se presupune că aceste principii și acest drept pot fi opuse autorității contractante
         de către cocontractantul său în cazul rezilierii contractului, un stat membru nu se poate prevala în niciun caz de acestea
         pentru a justifica neexecutarea unei hotărâri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 226 CE și
         pentru a nu își asuma astfel propria răspundere în temeiul dreptului comunitar (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 17
         aprilie 2007, AGM.‑COS.MET, C‑470/03, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 72).

      37      În al treilea rând, în ceea ce privește articolul 295 CE, potrivit căruia „[…] tratat[ul] nu aduce atingere regimului proprietății
         în statele membre”, trebuie amintit că articolul menționat nu are drept efect exceptarea regimurilor de proprietate existente
         în statele membre din sfera de aplicare a normelor fundamentale ale tratatului (Hotărârea din 13 mai 2003, Comisia/Spania,
         C‑463/00, Rec., p. I‑4581, punctul 67 și jurisprudența citată). Caracteristicile unui regim al proprietății existent într‑un
         stat membru nu pot astfel justifica menținerea unei neîndepliniri a obligațiilor ce constă într‑o atingere adusă liberei prestări
         a serviciilor prin nerespectarea dispozițiilor Directivei 92/50.

      38      De altfel, trebuie amintit că un stat membru nu poate invoca dispoziții, practici sau situații din ordinea sa juridică internă
         pentru a justifica nerespectarea obligațiilor care rezultă din dreptul comunitar (Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior,
         punctul 25 și jurisprudența citată).

      39      În al patrulea rând, în ceea ce privește jurisprudența Curții cu privire la limitarea în timp a efectelor unei hotărâri, este
         suficient să se constate că aceasta nu permite, în niciun caz, să se justifice neexecutarea unei hotărâri de constatare a
         unei neîndepliniri a obligațiilor în temeiul articolului 226 CE.

      40      Dacă, în ceea ce privește contractul încheiat de orașul Braunschweig, se impune, așadar, să se constate că Republica Federală
         Germania nu luase la 1 iunie 2004 măsurile pe care le impune executarea Hotărârii din 10 aprilie 2003, Comisia/Germania, citată
         anterior, această constatare nu se mai impune totuși la data la care Curtea analizează faptele. Rezultă astfel că nu se justifică
         impunerea unor penalități cu titlu cominatoriu, pe care, de altfel, Comisia nu o mai solicită.

      41      În același mod, împrejurările prezentei cauze sunt de o asemenea natură încât nu pare necesar să se impună plata unei sume
         forfetare.

      42      Prin urmare, trebuie să se constate că, prin faptul că nu a adoptat, la data la care a expirat termenul acordat în avizul
         motivat emis de Comisie în temeiul articolului 228 CE, măsurile pe care le impune executarea Hotărârii din 10 aprilie 2003,
         Comisia/Germania, citată anterior, cu privire la încheierea unui contract pentru eliminarea deșeurilor orașului Braunschweig,
         Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului respectiv.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      43      În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Federale Germania la plata cheltuielilor
         de judecată, iar aceasta din urmă a căzut în pretenții cu privire la partea esențială a motivelor sale, se impune obligarea
         Republicii Federale Germania la plata cheltuielilor de judecată. În conformitate cu alineatul (4) primul paragraf din același
         articol, Republica Franceză, Regatul Țărilor de Jos și Republica Finlanda, în calitate de interveniente, suportă propriile
         cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:
      1)      Prin faptul că nu a adoptat, la data la care a expirat termenul acordat în avizul motivat emis de Comisia Comunităților Europene
            în temeiul articolului 228 CE, măsurile pe care le impune executarea Hotărârii din 10 aprilie 2003, Comisia/Germania (C‑20/01
            și C‑28/01), cu privire la încheierea unui contract pentru eliminarea deșeurilor orașului Braunschweig (Germania), Republica
            Federală Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului menționat.
      2)      Obligă Republica Federală Germania la plata cheltuielilor de judecată.
      3)      Republica Franceză, Regatul Țărilor de Jos și Republica Finlanda, în calitate de interveniente, suportă propriile cheltuieli
            de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 29 iunie 2017.#„L.Č.” IK împotriva Valsts ieņēmumu dienests.#Cerere de decizie preliminară formulată de Augstākā tiesa.#Trimitere preliminară – Directiva 2006/112/CE – Taxa pe valoarea adăugată (TVA) – Articolul 146 alineatul (1) litera (e) – Scutiri la export – Prestarea de servicii legate direct de exportul sau de importul bunurilor – Noțiune”.#Cauza C-288/16.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      29 iunie 2017 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Directiva 2006/112/CE — Taxa pe valoarea adăugată (TVA) — Articolul 146 alineatul (1) litera (e) — Scutiri la export — Prestarea de servicii legate direct de exportul sau de importul bunurilor — Noțiune”
      În cauza C‑288/16,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE, de Augstākā tiesa (Curtea Supremă, Letonia), prin decizia din 17 mai 2016, primită de Curte la 23 mai 2016, în procedura

         „L.Č.” IK

      împotriva

         Valsts ieņēmumu dienests,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, și domnii E. Regan, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev și C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul leton, de I. Kalniņš, de D. Pelše și de A. Bogdanova, în calitate de agenți,

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Owsiany‑Hornung și de E. Kalniņš, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 146 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între „L.Č.” IK, pe de o parte, și Valsts ieņēmumu dienests (administrația fiscală, Letonia), pe de altă parte, în legătură cu aplicarea taxei pe valoarea adăugată (TVA) în cadrul unor operațiuni de transport de mărfuri efectuate în cursul anilor 2008-2010.

         Cadrul juridic

               3

               Articolul 131 din Directiva 2006/112 prevede:
               „Scutirile prevăzute la capitolele 2-9 se aplică fără să aducă atingere altor dispoziții comunitare și în conformitate cu condițiile pe care statele membre le stabilesc în scopul de a asigura aplicarea corectă și directă a acestor scutiri și de a preveni orice posibilă evaziune, fraudă sau abuz.”

               4

               Articolul 146 din această directivă, care figurează în capitolul 6, intitulat „Scutiri la export”, din titlul IX din aceasta, prevede la alineatul (1):
               „Statele membre scutesc următoarele operațiuni:

                        (a)

                        livrarea de bunuri expediate sau transportate la o destinație din afara Comunității de către vânzător sau în contul acestuia;

                  […]

                        (e)

                        prestarea de servicii, inclusiv transportul și operațiunile accesorii acestuia, dar exceptând prestarea de servicii scutite în conformitate cu articolele 132 și 135, atunci când acestea sunt legate direct de exportul sau importul bunurilor reglementate de articolul 61 și de articolul 157 alineatul (1) litera (a).”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               5

               În temeiul unor contracte încheiate cu mai mulți expeditori, „Atek” SIA s‑a angajat să asigure transportul de mărfuri aflate în regim de tranzit, din portul Riga (Letonia) până în Belarus.

               6

               În temeiul unui alt contract, „Atek” a încredințat „L.Č.” execuția efectivă a acestui transport de mărfuri.

               7

               Transportul respectiv a fost efectuat cu vehicule care aparțin „Atek” și care au fost închiriate către „L.Č.”, pentru expeditorii acestor mărfuri reieșind că „Atek” a acționat în calitate de transportator. La rândul său, „L.Č.” și‑a asumat conducerea, reparațiile și aprovizionarea cu carburant a acestor vehicule, precum și formalitățile vamale la punctele de trecere a frontierelor, paza mărfurilor, transferul lor la destinatar și operațiunile necesare pentru încărcarea și descărcarea acestora.

               8

               Considerând că a furnizat servicii legate de tranzit, „L.Č.” a aplicat în cazul acestora o cotă de TVA de 0 %.

               9

               „L.Č.” a făcut obiectul unui control fiscal privind perioada cuprinsă între lunile ianuarie 2008 și decembrie 2010. În urma acestui control, administrația fiscală a calculat un supliment de TVA care trebuia plătit la bugetul de stat, o amendă și dobânzi de întârziere.

               10

               Printr‑o decizie din 21 septembrie 2011, administrația fiscală a confirmat acest calcul pentru motivul că „L.Č.” nu avea dreptul de a aplica o rată de TVA de 0 % în cazul serviciilor pe care le‑a furnizat în cadrul contractului său încheiat cu „Atek”, întrucât, pe de o parte, în lipsa unui raport juridic cu expeditorul sau cu destinatarul mărfurilor transportate, aceste servicii nu puteau fi asimilate unor servicii de expediere sau de comisionare de mărfuri și, pe de altă parte, nefiind titulară a licenței cerute de dreptul leton, „L.Č.” nu putea fi considerată ca având calitatea de transportator și nu era autorizată, în consecință, să efectueze transporturi de marfă.

               11

               „L.Č.” a introdus o acțiune împotriva acestei decizii la administratīvā rajona tiesa (Tribunalul Administrativ Districtual, Letonia), care, printr‑o hotărâre din 11 decembrie 2012, a respins‑o.

               12

               Sesizată cu o cale de atac împotriva acestei hotărâri, Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională, Letonia), printr‑o hotărâre din 29 mai 2014, a admis în parte și a respins în parte calea de atac respectivă. În special, această instanță a considerat că, în lipsa unui raport juridic între expeditorul sau destinatarul mărfurilor și „L.Č.”, serviciile furnizate de aceasta din urmă nu puteau fi asimilate unor servicii de expediere sau de comisionare de mărfuri, ci constituie o prestare de servicii de conducere auto care constau în punerea la dispoziție a unui șofer pentru un vehicul care aparține unui transportator titular al unei licențe de transport internațional de mărfuri, în speță „Atek”, și că, nefiind titulara unei astfel de licențe, „L.Č.” nu putea fi considerată nici ca având calitatea de transportator. În consecință, potrivit acestei instanțe, cota de TVA de 0% nu putea fi aplicată în cazul serviciilor furnizate de „L.Č.”.

               13

               „L.Č.” a formulat recurs împotriva acestei hotărâri la Augstākā tiesa (Curtea Supremă, Letonia), în măsura în care, prin aceasta, Administratīvā apgabaltiesa (Curtea Administrativă Regională) a respins calea sa de atac.

               14

               Instanța de trimitere consideră că există îndoieli în ceea ce privește interpretarea care trebuie dată articolului 146 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2006/112. În special, instanța menționată ridică problema dacă, indiferent de faptul că serviciile furnizate de „L.Č.” erau legate de mărfurile care tranzitează teritoriul leton, împrejurarea că aceste servicii au fost furnizate nu direct destinatarului sau expeditorului acestor mărfuri, cu care „L.Č.” nu avea un raport juridic, ci cocontractantului acestora din Letonia, respectiv „Atek”, are incidență asupra aplicării scutirii prevăzute de această dispoziție, care necesită existența unei legături directe între prestarea de servicii și exporturile sau importurile de bunuri vizate.

               15

               În acest context, Augstākā tiesa (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 146 alineatul (1) litera (e) din Directiva [2006/112] trebuie interpretat în sensul că se aplică o scutire de la plata taxei numai în cazul în care există un raport juridic direct sau relații de afaceri reciproce între prestatorul serviciilor, pe de o parte, și destinatarul sau expeditorul mărfurilor, pe de altă parte?

                        2)

                        Care sunt criteriile care trebuie respectate de relația directă menționată de directiva sus‑menționată pentru a se putea aprecia că un serviciu asociat importului sau exportului de mărfuri este scutit de la plata taxei pe valoarea adăugată?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               16

               Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 146 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că scutirea prevăzută în această dispoziție se aplică în cazul unei operațiuni precum cea în discuție în litigiul principal, respectiv al unei prestări de servicii de transport de bunuri destinate unei țări terțe atunci când aceste servicii nu sunt furnizate direct expeditorului sau destinatarului acestor bunuri.

               17

               În special, această instanță solicită să se stabilească dacă aplicarea acestei scutiri, care impune ca prestarea serviciilor vizate să fie „legat[ă] direct” de exportul sau de importul bunurilor vizate în această dispoziție, este condiționată de existența unui raport juridic direct, precum existența unor relații de afaceri reciproce între prestatorul de servicii și expeditorul sau destinatarul mărfurilor vizate.

               18

               În această privință, trebuie amintit că articolul 146 din Directiva 2006/112 privește scutirea de TVA a operațiunilor de export în afara Uniunii Europene. Astfel, în cadrul comerțului internațional, o asemenea scutire vizează respectarea principiului impozitării bunurilor sau al serviciilor vizate la locul de destinație a acestora. Orice operațiune de export, precum și orice operațiune asimilată exportului trebuie astfel scutite de TVA în scopul garantării impozitării operațiunii în cauză exclusiv la locul unde bunurile respective vor fi consumate [a se vedea, în ceea ce privește articolul 15 din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO 1977, L 145, p. 1), Hotărârea din 18 octombrie 2007, Navicon, C‑97/06, EU:C:2007:609, punctul 29, precum și Hotărârea din 22 decembrie 2010, Feltgen și Bacino Charter Company, C‑116/10, EU:C:2010:824, punctul 16].

               19

               Scutirea care figurează la articolul 146 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2006/112 o completează pe cea prevăzută la același articol 146 alineatul (1) litera (a) și vizează, precum această ultimă scutire, să garanteze impozitarea prestării de servicii în cauză la locul de destinație al acestora, respectiv cel unde vor fi consumate produsele exportate.

               20

               În acest scop, articolul menționat 146 alineatul (1) litera (e) prevede în special că serviciile de transport legate direct de exportul de bunuri în afara Uniunii sunt scutite de TVA.

               21

               O interpretare extensivă a acestei dispoziții, care ar cuprinde servicii care nu sunt furnizate direct exportatorului, importatorului sau destinatarului unor astfel de bunuri ar putea echivala, pentru statele membre și pentru operatorii vizați, cu constrângeri care ar fi ireconciliabile cu aplicarea corectă și directă a scutirilor, prevăzută la articolul 131 din Directiva 2006/112.

               22

               Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, scutirile de TVA trebuie interpretate în mod strict, dat fiind că acestea constituie excepții de la principiul general potrivit căruia această taxă este percepută pentru fiecare livrare de bunuri și pentru fiecare prestare de servicii efectuată cu titlu oneros de către o persoană impozabilă (a se vedea în special Hotărârea din 26 iunie 1990, Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, punctul 19, Hotărârea din 16 septembrie 2004, Cimber Air, C‑382/02, EU:C:2004:534, punctul 25, Hotărârea din 14 septembrie 2006, Elmeka, C‑181/04-C‑183/04, EU:C:2006:563, punctele 15 și 20, precum și Hotărârea din 19 iulie 2012, A, C‑33/11, EU:C:2012:482, punctul 49).

               23

               În consecință, rezultă din modul de redactare și din obiectivul articolului 146 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2006/112 că această dispoziție trebuie interpretată în sensul că existența unei legături directe implică nu numai că, prin obiectul lor, prestarea de servicii vizată contribuie la realizarea efectivă a unei operațiuni de export sau de import, ci și că aceste servicii sunt furnizate direct, după caz, exportatorului, importatorului sau destinatarului bunurilor vizate prin dispoziția menționată.

               24

               În speță, serviciile furnizate de „L.Č.” sunt, desigur, necesare pentru realizarea efectivă a operațiunii de export în discuție în cauza principală. Totuși, aceste servicii nu sunt furnizate direct destinatarului sau exportatorului acestor mărfuri, ci unui cocontractant al acestuia din urmă, respectiv „Atek”.

               25

               În plus, astfel cum reiese de decizia de trimitere, serviciile menționate au fost furnizate utilizându‑se vehicule care aparțin „Atek”, care a acționat în calitate de transportator față de expeditorii mărfurilor menționate.

               26

               În consecință, serviciile furnizate de „L.Č.” nu intră în domeniul de aplicare al scutirii prevăzute la articolul 146 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2006/112.

               27

               În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 146 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2006/112 trebuie interpretat în sensul că scutirea prevăzută în această dispoziție nu se aplică în cazul unei prestări de servicii precum cea în discuție în cauza principală, referitoare la o operațiune de transport al unor bunuri cu destinația într‑o țară terță atunci când aceste servicii nu sunt furnizate direct expeditorului sau destinatarului acestor bunuri.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               28

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Articolul 146 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că scutirea prevăzută în această dispoziție nu se aplică în cazul unei prestări de servicii precum cea în discuție în cauza principală, referitoare la o operațiune de transport al unor bunuri cu destinația într‑o țară terță, atunci când aceste servicii nu sunt furnizate direct expeditorului sau destinatarului acestor bunuri.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: letona.


Hotărârea Curții din data de 12 iulie 1973. # Riseria Luigi Geddo împotriva Ente Nazionale Risi. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura di Milano - Italia. # Cauza 2-73.


Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 11 decembrie 2013.#Smartbook AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale).#Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale SMARTBOOK – Motiv absolut de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-123/12.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 6 iulie 2004. # Hubert Huygens împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Acțiune în despăgubiri - Acțiune în anulare - Inadmisibilitate. # Cauza T-281/01.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 11 iulie 1997. # Oleifici Italiani Spa împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-267/94.


Hotărârea Curții din data de 13 decembrie 1991. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 87/53/CEE. # Cauza C-69/90.


Hotărârea Curții din data de 14 martie 1985. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Măsuri cu efect echivalent. # Cauza 269/83.


Hotărârea Tribunalului (Camera a noua) din 29 ianuarie 2015.#Blackrock, Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale INVESTING FOR A NEW WORLD – Marcă constituită dintr-un slogan publicitar – Motiv absolut de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-59/14.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 30 septembrie 1998. # Richie Ryan împotriva Curții de Conturi a Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Motivare. # Cauza T-121/97.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 31 ianuarie 2012.#Regatul Spaniei împotriva Comisia Europeană.#FEOGA — Secțiunea «Garantare» — Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară — Sector vitivinicol — Interzicerea plantațiilor noi de viță‑de‑vie — Sisteme naționale de control — Corecție financiară forfetară — Garanții procedurale — Eroare de apreciere — Proporționalitate.#Cauza T‑206/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 31 ianuarie 2012 — Spania/Comisia
      (Cauza T‑206/08)
      „FEOGA — Secțiunea «Garantare» — Cheltuieli excluse de la finanțarea comunitară — Sector vitivinicol — Interzicerea plantațiilor noi de viță‑de‑vie — Sisteme naționale de control — Corecție financiară forfetară — Garanții procedurale — Eroare de apreciere — Proporționalitate”
      1.                     Acte ale instituțiilor — Motivare — Obligație — Conținut — Decizie referitoare la închiderea conturilor în privința cheltuielilor
            finanțate de FEOGA (art. 253 CE) (a se vedea punctele 24 și 25)
      2.                     Dreptul Uniunii — Principii — Dreptul la apărare — Aplicare în privința procedurilor administrative inițiate de Comisie —
            Respectare cu ocazia comunicării rezultatelor verificărilor efectuate în cadrul administrării FEOGA — Conținut [Regulamentul
            nr. 1663/95 al Comisiei, art. 8 alin. (1)] (a se vedea punctele 45-47)
      3.                     Agricultură — Politica agricolă comună — Finanțare prin FEOGA — Acordare de ajutoare și de prime — Obligația statelor membre
            de a organiza un sistem eficient de controale administrative și de controale la fața locului — Obligație implicită — Conținut
            [Regulamentul 2392/86 al Consiliului, art. 4 alin. (4), și Regulamentul nr. 1493/1999 al Consiliului, art. 2 alin. (1); Regulamentul
            nr. 2729/2000 al Comisiei, art. 5 alin. (2)] (a se vedea punctele 77 și 78)
      4.                     Agricultură — FEOGA — Închiderea conturilor — Refuzul de a acoperi cheltuielile care rezultă din neregularitățile de aplicare
            a reglementării comunitare — Contestarea de către statul membru vizat — Sarcina probei — Repartizare între Comisie și statul
            membru (a se vedea punctele 79, 104, 105, 114 și 122)
      Obiectul

               Cerere de anulare în parte a Deciziei 2008/321/CE a Comisiei din 8 aprilie 2008 privind excluderea de la finanțarea comunitară
                  a anumitor cheltuieli efectuate de statele membre în cadrul Fondului European de Orientare și Garantare Agricolă (FEOGA),
                  secțiunea „Garantare”, și al Fondului European de Garantare Agricolă (FEGA) (JO L 109, p. 35)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Regatul Spaniei suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Europeană.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 6 decembrie 1994. # Lisrestal - Organização Gestão de Restaurantes Colectivos Ldª și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Fondul Social European - Motivare. # Cauza T-450/93.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 2 decembrie 2004.#E. Gavrielides Oy.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Helsingin hallinto-oikeus - Finlanda.#Directivă 90/642/CEE.#Cauza C-398/03.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 9 august 1994. # Neckermann Versand AG împotriva Hauptzollamt Frankfurt/Main-Ost. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hessisches Finanzgericht - Germania. # Tariful vamal comun. # Cauza C-395/93.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 13 martie 2003. # Jose Pedro Pessoa e Costa împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-166/02.


Hotărârea Curții din data de 12 ianuarie 1994. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Inadmisibilitate. # Cauza C-296/92.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 11 iulie 1968. # Henri Labeyrie împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 16-67.