title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 21 mai 2015.#Charlotte Rosselle împotriva Institut national d'assurance maladie-invalidité (INAMI) și Union nationale des mutualités libres (UNM).#Cerere de decizie preliminară formulată de tribunal du travail de Nivelles.#Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 92/85/CEE – Măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și a sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează – Articolul 11 punctele 2 și 4 – Funcționar public disponibilizat pentru interese personale în scopul ocupării unui loc de muncă în calitate de salariat – Refuzul de a‑i acorda o prestație de maternitate pentru motivul că, în calitate de salariată, nu a efectuat stagiul care dă dreptul la anumite prestații sociale.#Cauza C-65/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      21 mai 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Politica socială — Directiva 92/85/CEE — Măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și a sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează — Articolul 11 punctele 2 și 4 — Funcționar public disponibilizat pentru interese personale în scopul ocupării unui loc de muncă în calitate de salariat — Refuzul de a‑i acorda o prestație de maternitate pentru motivul că, în calitate de salariată, nu a efectuat stagiul care dă dreptul la anumite prestații sociale”
      În cauza C‑65/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de tribunal du travail de Nivelles (Belgia), prin decizia din 20 decembrie 2013, primită de Curte la 10 februarie 2014, în procedura

         Charlotte Rosselle

      împotriva

         Institut national d’assurance maladie‑invalidité (INAMI),

         Union nationale des mutualités libres (UNM),

      cu participarea:

         Institut pour l’égalité des femmes et des hommes (IEFH),

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, doamna K. Jürimäe, domnii J. Malenovský și M. Safjan (raportor) și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru doamna Rosselle, de L. Markey, avocate;

               —

               pentru Union nationale des mutualités libres (UNM), de A. Mollu;

               —

               pentru guvernul belgian, de M. Jacobs și de C. Pochet, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de D. Martin, în calitate de agent,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 decembrie 2014,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 92/85/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind introducerea de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și a sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează [A zecea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE] (JO L 348, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 3, p. 3) și a Directivei 2006/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă (JO L 204, p. 23, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 262).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Rosselle, pe de o parte, și Institut national d’assurance maladie‑invalidité (Institutul Național pentru Asigurări de Sănătate și Invaliditate, INAMI) și Union nationale des mutualités libres (Uniunea Națională a Societăților Mutuale Libere, UNM), pe de altă parte, cu privire la refuzul de a‑i acorda acesteia o prestație de maternitate pentru motivul că nu a efectuat stagiul prevăzut de dreptul național.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Directiva 89/391/CEE

               3

               Directiva 89/391/CEE a Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă (JO L 183, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 88) prevede, la articolul 2 alineatul (1):
               „Prezenta directivă se aplică tuturor sectoarelor de activitate, atât publice, cât și private (industrie, agricultură, comerț, administrație, servicii, educație, cultură, recreere etc.).”

               4

               Articolul 3 litera (a) din această directivă prevede:
               „În sensul prezentei directive, termenii de mai jos se definesc după cum urmează:

                        (a)

                        prin lucrător se înțelege orice persoană încadrată în muncă de către un angajator, inclusiv stagiarii și ucenicii, cu excepția personalului de serviciu.”

               5

               Articolul 16 alineatul (1) din directiva menționată prevede:
               „Consiliul adoptă, la propunerea Comisiei, în temeiul articolului 118a din tratat, directive speciale, între altele, în domeniile enumerate în anexă.”

         Directiva 92/85

               6

               Potrivit celui de al nouălea și celui de al șaptesprezecelea considerent ale Directivei 92/85:
               „întrucât protecția securității și sănătății lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează nu trebuie să defavorizeze femeile pe piața muncii și nici să acționeze în detrimentul directivelor privind egalitatea tratamentului aplicat femeilor și bărbaților;
               […]
               întrucât, pe lângă acestea, prevederile referitoare la concediul de maternitate nu ar avea efect dacă nu ar fi însoțite de menținerea drepturilor legate de contractul de muncă sau de acordarea unei prestații adecvate”.

               7

               Articolul 1 alineatele (1) și (2) din această directivă prevede:
               „(1)   Obiectul prezentei directive, care este a zecea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva [89/391], este de a aplica măsurile de promovare a îmbunătățirii securității și sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează.
               (2)   Dispozițiile Directivei [89/391], cu excepția articolului 2 alineatul (2), se aplică în întregime întregului domeniu la care se face referire la alineatul (1), fără a aduce atingere dispozițiilor mai restrictive sau speciale incluse în prezenta directivă.”

               8

               Articolul 2 din directiva menționată conține următoarele definiții:
               „În sensul prezentei directive:

                        (a)

                        prin lucrătoare gravidă se înțelege orice lucrătoare gravidă care își informează angajatorul despre starea sa, în conformitate cu legislațiile și/sau practicile naționale;

                        (b)

                        prin lucrătoare care a născut de curând se înțelege orice lucrătoare care a născut de curând, în sensul legislației și/sau al practicilor naționale, și care își informează angajatorul asupra stării sale, în conformitate cu aceste legislații și/sau practici;

                        (c)

                        prin lucrătoare care alăptează se înțelege orice lucrătoare care alăptează, în sensul legislației și practicii naționale, și care își informează angajatorul asupra stării sale, în conformitate cu aceste legislații și/sau practici.”

               9

               Articolul 8 din aceeași directivă, intitulat „Concediul de maternitate”, prevede:
               „(1)   Statele membre iau măsurile necesare pentru ca lucrătoarele, în sensul articolului 2, să beneficieze de un concediu de maternitate de cel puțin 14 săptămâni consecutive, repartizat înainte și/sau după naștere, în conformitate cu legislațiile și/sau practicile naționale.
               (2)   Concediul de maternitate prevăzut la alineatul (1) trebuie să includă un concediu de maternitate obligatoriu de cel puțin două săptămâni, repartizat înainte și/sau după naștere, în conformitate cu legislațiile și/sau practicile naționale.”

               10

               Articolul 11 din Directiva 92/85, intitulat „Drepturi legate de contractul de muncă”, prevede:
               „Pentru a garanta lucrătoarelor, în sensul articolului 2, exercitarea drepturilor privind protecția sănătății și securității, recunoscute în prezentul articol, se prevăd următoarele:
               […]

                        2.

                        în cazul menționat la articolul 8, trebuie asigurate următoarele:

                                 (a)

                                 drepturile legate de contractul de muncă al lucrătoarelor, în sensul articolului 2, altele decât cele prevăzute la litera (b);

                                 (b)

                                 menținerea unei remunerații și/sau dreptul lucrătoarelor, în sensul articolului 2, de a beneficia de o prestație adecvată;

                        3.

                        prestația prevăzută la punctul 2 litera (b) este considerată ca fiind adecvată dacă garantează un venit cel puțin echivalent cu cel pe care lucrătoarea respectivă l‑ar primi în cazul întreruperii activității din motive legate de starea sănătății sale, în limita unui plafon stabilit de legislațiile naționale.

                        4.

                        statele membre pot condiționa dreptul la remunerația sau prestația menționate la punctul 1 și la punctul 2 litera (b) de îndeplinirea de către lucrătoarea în cauză a condițiilor legale de acordare a acestor prestații în temeiul legislației naționale.
                        Aceste condiții nu pot include, în niciun caz, perioade anterioare de muncă mai mari de 12 luni anterioare datei la care se presupune că va avea loc nașterea.”

         Dreptul belgian

               11

               Legea din 14 iulie 1994 coordonată privind asigurarea obligatorie pentru sănătate și indemnizații (Moniteur belge din 27 august 1994, p. 21524), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea din 14 iulie 1994”) prevede la articolul 86 alineatul 1:
               „Beneficiază de dreptul la indemnizațiile de incapacitate de muncă, astfel cum sunt definite în titlul IV capitolul III din prezenta lege coordonată și în condițiile prevăzute de aceasta, în calitate de titulari:

                        1°

                                 a)

                                 lucrătorii afiliați la asigurarea obligatorie de indemnizații, în temeiul Legii din 27 iunie 1969 de revizuire a Decretului‑lege din 28 decembrie 1944 privind securitatea socială a lucrătorilor, inclusiv lucrătorii care beneficiază de o indemnizație (ca urmare a desfacerii abuzive a contractului de muncă, a desfacerii unilaterale a contractului de muncă pentru reprezentanții personalului, a desfacerii unilaterale a contractului de muncă pentru reprezentanții sindicali sau a încetării contractului de muncă prin acordul părților), în perioada acoperită de această indemnizație;

                                 b)

                                 lucrătoarele menționate mai sus în perioada de odihnă prevăzută la articolul 32 primul paragraf punctul 4°;

                                 c)

                                 lucrătorii care se află în una dintre situațiile prevăzute la articolul 32 primul paragraf punctele 3° și 5°;

                           […]

                        2°

                        lucrătorii care, în cursul unei perioade de incapacitate de muncă (sau de protecție a maternității), astfel cum aceasta este definită în prezenta lege coordonată, își pierd calitatea de titular menționată la punctul 1°;

                        3°

                        la expirarea perioadei de asigurare continuate, menționate la articolul 32 primul paragraf punctul 6°, lucrătorii care au avut calitatea menționată la punctul 1°, cu condiția să fi devenit inapți de muncă (sau să se fi aflat într‑o perioadă de protecție a maternității până cel târziu în prima zi lucrătoare de după expirarea perioadei de asigurare continuate).”

               12

               Articolul 112 din Legea din 14 iulie 1994 prevede:
               „Beneficiază de dreptul la indemnizația de maternitate, astfel cum este definită în titlul V capitolul III din prezenta lege coordonată și în condițiile prevăzute de aceasta, titularele menționate la articolul 86 alineatul 1.”

               13

               Articolul 116 din legea menționată prevede:
               „Pentru a obține dreptul la prestațiile prevăzute în titlul V, titularele menționate la articolul 112 trebuie să îndeplinească condițiile prevăzute la articolele 128-132.
               Prin decret regal se pot prevedea, pentru categoriile de titulare definite, după avizul Comitetului de gestiune al Serviciului pentru Indemnizații, fie scutirea de condițiile de stagiu prevăzute la articolul 128, fie adaptarea acestora.”

               14

               Articolul 128 din aceeași lege are următorul cuprins:
               „1.   Pentru a obține dreptul la prestațiile prevăzute în titlul IV, titularii menționați la articolul 86 alineatul 1 trebuie să efectueze un stagiu în următoarele condiții:

                        1°

                        să fi totalizat, în cursul unei perioade de șase luni care precedă data obținerii dreptului, un număr de zile de muncă stabilite prin decret regal. Zilele de inactivitate profesională care pot fi asimilate unor zile de muncă efectivă sunt definite prin decret regal. Acesta definește ceea ce este necesar să se înțeleagă prin «zi de muncă»;

                        2°

                        să furnizeze dovada, în condițiile stabilite prin decret regal, că, în raport cu aceeași perioadă, contribuțiile pentru sectorul indemnizațiilor au fost efectiv plătite; aceste contribuții trebuie să atingă un cuantum minim stabilit prin decret regal sau trebuie, în condițiile stabilite de acesta, să fie completate de contribuții personale.

                  2.   Decretul regal stabilește condițiile în care stagiul este eliminat sau redus.
               […]”

               15

               Decretul regal din 3 iulie 1996 de punere în executare a Legii privind asigurarea obligatorie pentru sănătate și indemnizații, coordonată la 14 iulie 1994 (Moniteur belge din 31 iulie 1996, p. 20285), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „Decretul regal din 3 iulie 1996”), prevede la articolul 203:
               „Pentru aplicarea articolului 128 alineatul 1 din [Legea din 14 iulie 1994], titularii trebuie să totalizeze, în cursul unei perioade de șase luni, cel puțin o sută douăzeci de zile de muncă […]”

               16

               Articolul 205 alineatul 1 punctul 6 din acest decret regal prevede:
               „Sunt scutite de stagiul pentru dreptul la indemnizațiile de incapacitate de muncă:
               […]

                        6°

                        persoana care, în perioada de treizeci de zile de la data la care produce efecte demisia sa voluntară din calitatea de funcționar public, dobândește calitatea de titular în sensul articolului 86 alineatul 1 punctul 1° litera a) sau c) din [Legea din 14 iulie 1994], în măsura în care aceasta a fost angajată ca funcționar public pe o perioadă neîntreruptă de cel puțin șase luni. În cazul în care a fost angajată în această calitate pentru o perioadă mai mică de șase luni, această perioadă este asimilată unei perioade, luată în considerare pentru calculul stagiului, prevăzut la articolul 128 din [Legea din 14 iulie 1994]”.

               17

               Articolele 203 și 205 din Decretul regal din 3 iulie 1996 figurează în titlul III capitolul III secțiunile 1 și 2 din acest decret.

               18

               Legea din 20 iulie 1991 privind dispoziții sociale și diverse (Moniteur belge din 1 august 1991, p. 16951), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede la articolul 7 alineatul 1:
               „Acest capitol este aplicabil oricărei persoane:

                        —

                        al cărei raport de muncă într‑un serviciu public sau în orice alt organism de drept public încetează întrucât este desfăcut unilateral de către autoritate sau întrucât actul de numire este anulat, revocat, abrogat sau nereînnoit,

                        —

                        și care, ca urmare a acestui raport de muncă, nu este supusă prevederilor Legii din 27 iunie 1969 de revizuire a Decretului‑lege din 28 decembrie 1944 privind securitatea socială a lucrătorilor salariați, în măsura în care acestea privesc regimul de muncă și de șomaj și sectorul indemnizațiilor de asigurare obligatorie pentru boală și invaliditate.”

               19

               Articolul 10 alineatul 1 din această lege prevede:
               „Angajatorul plătește la Oficiul Național de Securitate Socială sau la Oficiul Național de Securitate Socială al Administrațiilor Provinciale și Locale pentru beneficiarii menționați în prezentul capitol:

                        1°

                        cotizațiile datorate de angajator și de lucrător pentru perioada corespunzătoare numărului de zile de muncă pe care persoana concediată trebuie să le dovedească în mod normal în funcție de categoria de vârstă căreia îi aparține, pentru a fi eligibilă pentru obținerea alocațiilor de șomaj în temeiul reglementării în materie de șomaj;

                        2°

                        cotizațiile datorate de angajator și de lucrător, calculate pe o perioadă de șase luni, pentru afilierea persoanei în cauză la regimul asigurării obligatorii de boală și invaliditate, sectorul indemnizații și al asigurării de maternitate.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               20

               În luna septembrie 2003, doamna Rosselle a fost angajată să lucreze în calitate de cadru didactic la Ternat (Belgia), iar în luna septembrie 2008 a fost numită de Comunitatea flamandă funcționar public.

               21

               Doamna Rosselle a obținut o disponibilizare pentru interese personale, în scopul de a preda în Comunitatea franceză, în cadrul unor proiecte de imersiune lingvistică, începând cu 1 septembrie 2009, în calitate de salariată.

               22

               Doamna Rosselle a desfășurat această activitate până la 11 ianuarie 2010, dată la care a început concediul său de maternitate. Ea a născut la 2 februarie 2010.

               23

               Doamna Rosselle a solicitat UNM, organism la care era afiliată, să îi acorde o prestație de maternitate începând din 11 ianuarie 2010.

               24

               Printr‑o decizie din 23 februarie 2010, UNM a respins această cerere pentru motivul că doamna Rosselle și‑a schimbat statutul la 1 septembrie 2009, devenind salariat după ce a fost funcționar public. Or, potrivit reglementării belgiene, pentru a beneficia de o prestație de maternitate, ar trebui efectuat un stagiu de șase luni, condiție pe care ea nu o îndeplinea ca salariată.

               25

               Doamna Rosselle a formulat o acțiune împotriva acestei decizii în fața tribunal du travail de Nivelles (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Nivelles), invocând în special Directiva 92/85.

               26

               Instanța de trimitere subliniază că reglementarea belgiană prevede, în cazul funcționarului public care demisionează sau care este concediat, o scutire de stagiu pentru a beneficia de anumite prestații sociale. În schimb, o asemenea scutire nu există în situația unui funcționar public disponibilizat pentru interese personale, în special în ceea ce privește prestația aferentă concediului de maternitate.

               27

               În aceste condiții, tribunal du travail de Nivelles a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Titlul III capitolul III secțiunile 1 și 2 din Decretul regal din 3 iulie 1996 încalcă Directiva 92/85 și Directiva 2006/54 prin faptul că nu prevede o scutire de stagiu pentru funcționarul public disponibilizat pentru interese personale care se află în concediu de maternitate, în condițiile în care această scutire este prevăzută pentru funcționarul public demisionar și pentru funcționarul public concediat?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               28

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Directivele 92/85 și 2006/54 trebuie interpretate în sensul că se opun ca un stat membru să refuze să acorde unei lucrătoare o prestație de maternitate pentru motivul că, în calitatea sa de funcționar public care a obținut o disponibilizare pentru interese personale în vederea desfășurării unei activități salariate, ea nu a efectuat, în cadrul acestei activități salariate, stagiul prevăzut de dreptul național pentru a beneficia de prestația de maternitate respectivă, chiar dacă a lucrat timp de peste 12 luni anterior datei la care se presupune că va avea loc nașterea.

         Cu privire la Directiva 92/85

               29

               Potrivit articolului 8 alineatul (1) din Directiva 92/85, statele membre iau măsurile necesare pentru ca lucrătoarele să beneficieze de un concediu de maternitate de cel puțin 14 săptămâni consecutive, repartizat înainte și/sau după naștere, în conformitate cu legislațiile și/sau cu practicile naționale.

               30

               Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, dreptul la un concediu de maternitate recunoscut lucrătoarelor gravide trebuie considerat un mijloc de protecție de importanță deosebită din dreptul social. Legiuitorul Uniunii Europene a considerat astfel că modificările esențiale ale condițiilor de existență ale persoanelor în cauză în cursul perioadei limitate de cel puțin 14 săptămâni care precedă și urmează nașterii constituie un motiv întemeiat pentru suspendarea exercitării activității lor profesionale, fără ca legitimitatea acestui motiv să poată fi pusă sub semnul întrebării în vreun fel de către autoritățile publice sau de către angajatori (Hotărârea Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, punctul 49, Hotărârea Betriu Montull, C‑5/12, EU:C:2013:571, punctul 48, și Hotărârea D., C‑167/12, EU:C:2014:169, punctul 32).

               31

               Din articolul 11 punctul 2 litera (b) din Directiva 92/85 rezultă că, pentru a garanta lucrătoarelor exercitarea drepturilor privind protecția sănătății și securității, recunoscute în acest articol, se prevede că, în cazul concediului de maternitate, trebuie asigurate menținerea unei remunerații și/sau dreptul lucrătoarelor de a beneficia de o prestație adecvată.

               32

               În această privință, articolul 11 punctul 4 din Directiva 92/85 precizează că statele membre pot condiționa dreptul la remunerația sau prestația de maternitate menționată la punctul 2 litera (b) din acest articol de îndeplinirea de către lucrătoarea în cauză a condițiilor legale de acordare a acestor prestații în temeiul legislației naționale, aceste condiții neputând include, în niciun caz, perioade anterioare de muncă mai mari de 12 luni anterioare datei la care se presupune că va avea loc nașterea.

               33

               În speță, din decizia de trimitere reiese că, în temeiul reglementării naționale în discuție în litigiul principal, pentru a obține dreptul la o alocație de maternitate, lucrătoarea în cauză trebuie să efectueze un stagiu, care presupune în special totalizarea, în perioada de șase luni care precedă data obținerii dreptului la alocația de maternitate, a cel puțin 120 de zile de muncă.

               34

               Cu toate acestea, această reglementare nu prevede o scutire de stagiu pentru obținerea acestei alocații de maternitate în cazul, precum cel în discuție în cauza principală, al unui funcționar public disponibilizat pentru interese personale în vederea desfășurării unei activități salariate, spre deosebire de cazul funcționarului public demisionar sau concediat.

               35

               Astfel, în cauza principală, între data la care doamna Rosselle a devenit lucrător salariat, după ce a fost funcționar public, și data la care se presupune că va avea loc nașterea, ea nu a efectuat, în această calitate de lucrător salariat, cele șase luni de stagiu impuse de reglementarea belgiană. Rezultă că, chiar dacă doamna Rosselle a lucrat fără întrerupere în calitate de cadru didactic timp de mai mulți ani înainte de a efectua concediul de maternitate, ea a fost privată de orice prestație de maternitate.

               36

               Prin urmare, este necesar să se verifice dacă articolul 11 punctul 4 al doilea paragraf din Directiva 92/85 se opune ca un stat membru să poată impune un nou stagiu de șase luni atunci când un funcționar public, precum doamna Rosselle, este disponibilizat în vederea ocupării unui loc de muncă salarizat, chiar dacă acest funcționar a lucrat timp de peste 12 luni anterior datei la care se presupune că va avea loc nașterea.

               37

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatele (1) și (2) din Directiva 92/85, aceasta este a zecea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 89/391 și că dispozițiile acestei din urmă directive, cu excepția articolului 2 alineatul (2), se aplică pe deplin întregului domeniu la care se face referire la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 92/85. Or, în temeiul articolului 2 alineatul (1) din Directiva 89/391, această din urmă directivă se aplică tuturor sectoarelor de activitate, atât publice, cât și private. La articolul 3 litera (a), aceeași directivă definește „lucrătorul” ca fiind orice persoană încadrată în muncă de către un angajator, inclusiv stagiarii și ucenicii, cu excepția personalului de serviciu.

               38

               În ceea ce privește textul articolului 11 punctul 4 al doilea paragraf din Directiva 92/85, este necesar să se constate că acesta se referă la „perioade anterioare de muncă”, la plural, în mai multe versiuni lingvistice ale acestei dispoziții. Acest fapt este valabil printre altele pentru versiunile în limba spaniolă („períodos de trabajo previo”), engleză („periods of previous employment”), franceză („périodes de travail préalable”), italiană („periodi di lavoro preliminare”) sau portugheză („períodos de trabalho”).

               39

               Alte versiuni lingvistice, printre altele versiunile în limba daneză, germană sau neerlandeză, nu exclud existența mai multor perioade anterioare de muncă.

               40

               Pe de altă parte, nici articolul 11 punctul 4 al doilea paragraf din Directiva 92/85 și nici o altă dispoziție a acestei directive nu stabilesc vreo condiție cu privire la natura acestor perioade de muncă.

               41

               În aceste condiții, „perioade[le] anterioare de muncă” menționate la articolul 11 punctul 4 al doilea paragraf din Directiva 92/85 nu pot fi limitate doar la locul de muncă ocupat anterior datei la care se presupune că va avea loc nașterea. Aceste perioade de muncă trebuie să fie înțelese ca incluzând diferitele locuri de muncă succesive ocupate de lucrătoarea în cauză anterior acestei date, inclusiv la angajatori diferiți și cu statut diferit. Singura cerință prevăzută de această dispoziție este ca persoana în cauză să fi deținut unul sau mai multe locuri de muncă pe durata impusă de dreptul național pentru a obține dreptul la prestația de maternitate, în temeiul directivei menționate.

               42

               Astfel, din texul articolului 11 punctul 4 al doilea paragraf din Directiva 92/85 rezultă că un stat membru nu poate impune o nouă perioadă de stagiu de șase luni prealabilă obținerii dreptului la o prestație de maternitate ca urmare a simplului fapt că lucrătoarea în cauză a schimbat statutul sau locul de muncă.

               43

               Conform unei jurisprudențe constante a Curții, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (Hotărârea Merck, 292/82, EU:C:1983:335, punctul 12, Hotărârea TNT Express Nederland, C‑533/08, EU:C:2010:243, punctul 44, și Hotărârea Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, punctul 27).

               44

               În această privință, trebuie amintit că obiectivul Directivei 92/85, care a fost adoptată pe baza articolului 118 A din Tratatul CEE, căruia îi corespunde articolul 153 TFUE, este promovarea îmbunătățirii securității și sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează (Hotărârea Paquay, C‑460/06, EU:C:2007:601, punctul 27, Hotărârea Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, punctul 58, și Hotărârea D., C‑167/12, EU:C:2014:169, punctul 29).

               45

               În acest context și astfel cum reiese din cel de al șaptesprezecelea considerent al Directivei 92/85, pentru a evita riscul ca prevederile referitoare la concediul de maternitate să fie lipsite de efect dacă nu ar fi însoțite de menținerea drepturilor legate de contractul de muncă, legiuitorul Uniunii a prevăzut, la articolul 11 punctul 2 litera (b) din Directiva 92/85, că menținerea unei remunerații și/sau dreptul de a beneficia de o prestație adecvată pentru lucrătoarele cărora li se aplică această directivă trebuie asigurate în cazul concediului de maternitate menționat la articolul 8 din respectiva directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea Boyle și alții, C‑411/96, EU:C:1998:506, punctul 30).

               46

               Or, a impune un stagiu distinct la fiecare schimbare a statutului sau a locului de muncă ar însemna să se repună în discuție protecția minimă prevăzută la articolul 11 punctul 2 din Directiva 92/85 atunci când lucrătoarea în cauză nu a efectuat stagiul de șase luni la noul loc de muncă, chiar dacă a efectuat perioade de muncă mai mari de 12 luni anterior datei la care se presupune că va avea loc nașterea.

               47

               În sfârșit, guvernul belgian arată că reglementarea națională în discuție în litigiul principal nu impune lucrătoarei în cauză să ocupe același loc de muncă în cele șase luni anterioare oricărei nașteri, dar impune ca aceasta să fi ocupat, timp de cel puțin șase luni, unul sau mai multe locuri de muncă care să îi ofere drepturi în cadrul securității sociale a lucrătorilor salariați. Or, în ceea ce privește un loc de muncă ocupat în cadrul funcției publice, acesta nu ar determina plata unor cotizații în cadrul securității sociale a lucrătorilor salariați.

               48

               În această privință, este suficient să se amintească faptul că, în cazul în care lucrătoarea în cauză a schimbat un loc de muncă, devenind salariată după ce a fost funcționar public pe durata menționată la articolul 11 punctul 4 al doilea paragraf din Directiva 92/85, revine fiecărui stat membru sarcina de a asigura coordonarea diferitor organisme care ar putea interveni în plata prestației de maternitate.

               49

               În aceste condiții, este necesar să se constate că, în aplicarea articolului 11 punctul 4 al doilea paragraf din Directiva 92/85, un stat membru nu poate refuza să acorde unei lucrătoare o prestație de maternitate pentru motivul că, în calitatea sa de funcționar public care a obținut o disponibilizare pentru interese personale în vederea desfășurării unei activități salariate, ea nu a efectuat, în cadrul acestei activități salariate, stagiul prevăzut de dreptul național pentru a beneficia de prestația de maternitate respectivă, chiar dacă a lucrat timp de peste 12 luni anterior datei la care se presupune că va avea loc nașterea.

         Cu privire la Directiva 2006/54

               50

               Ținând seama de răspunsul adus la întrebarea formulată în temeiul Directivei 92/85, nu este necesar să se răspundă la aceeași întrebare în temeiul Directivei 2006/54.

               51

               Având în vedere cele ce precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 11 punctul 4 al doilea paragraf din Directiva 92/85 trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru să refuze să acorde unei lucrătoare o prestație de maternitate pentru motivul că, în calitatea sa de funcționar public care a obținut o disponibilizare pentru interese personale în vederea desfășurării unei activități salariate, ea nu a efectuat, în cadrul acestei activități salariate, stagiul prevăzut de dreptul național pentru a beneficia de prestația de maternitate respectivă, chiar dacă a lucrat timp de peste 12 luni anterior datei la care se presupune că va avea loc nașterea.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               52

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolul 11 punctul 4 al doilea paragraf din Directiva 92/85/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind introducerea de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și a sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează [A zecea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE] trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru să refuze să acorde unei lucrătoare o prestație de maternitate pentru motivul că, în calitatea sa de funcționar public care a obținut o disponibilizare pentru interese personale în vederea desfășurării unei activități salariate, ea nu a efectuat, în cadrul acestei activități salariate, stagiul prevăzut de dreptul național pentru a beneficia de prestația de maternitate respectivă, chiar dacă a lucrat timp de peste 12 luni anterior datei la care se presupune că va avea loc nașterea.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 6 decembrie 2007.#Columbus Container Services BVBA & Co. împotriva Finanzamt Bielefeld-Innenstadt.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Münster - Germania.#Articolele 43 CE și 56 CE - Impozite pe venit și pe capital - Condiții privind impozitarea profitului unui sediu situat într-un alt stat membru - Convenție pentru evitarea dublei impuneri - Metoda scutirii de impozit sau metoda imputării impozitului.#Cauza C-298/05.

text:
      Cauza C‑298/05
      Columbus Container Services BVBA & Co.
      împotriva
      Finanzamt Bielefeld‑Innenstadt
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Finanzgericht Münster)
      „Articolele 43 CE și 56 CE — Impozite pe venit și pe capital — Condiții privind impozitarea profitului unui sediu situat într‑un alt stat membru — Convenție pentru evitarea dublei impuneri — Metoda scutirii de impozit sau metoda imputării impozitului”
      Sumarul hotărârii
      1.        Libera circulație a persoanelor — Libertatea de stabilire — Dispozițiile tratatului — Domeniu de aplicare
      (art. 43 CE)
      2.        Întrebări preliminare — Competența Curții — Limite
      (art. 234 CE)
      3.        Libera circulație a persoanelor — Libertatea de stabilire — Libera circulație a capitalurilor — Legislație fiscală — Impozite
            pe venit
      (art. 43 CE și 56 CE)
      1.        Dobândirea de către una sau mai multe persoane fizice rezidente într‑un stat membru a tuturor părților sociale ale unei societăți
         care are sediul statutar într‑un alt stat membru, care conferă acestor persoane o influență certă asupra deciziilor societății
         și care le permite să îi stabilească activitățile, intră în sfera dispozițiilor tratatului privind libertatea de stabilire.
         Acestea din urmă sunt aplicabile astfel unei situații în care toate părțile sociale ale societății sunt deținute, în mod direct
         sau indirect, de către membrii aceleiași familii, care urmăresc aceleași interese, iau, de comun acord, prin intermediul aceluiași
         reprezentant în adunarea generală a societății, deciziile referitoare la aceasta și îi stabilesc activitățile.

      (a se vedea punctele 30-32)
      2.        Nu este de competența Curții, în temeiul articolului 234 CE, să se pronunțe asupra eventualei încălcări de către un stat membru
         contractant a dispozițiilor convențiilor bilaterale care urmăresc să elimine sau să atenueze efectele negative ale dublei
         impuneri. Într‑adevăr, Curtea nu poate să examineze raportul dintre o măsură națională și dispozițiile unei convenții pentru
         evitarea dublei impuneri, acest aspect neintrând în domeniul interpretării dreptului comunitar.

      (a se vedea punctele 46 și 47)
      3.        Articolele 43 CE și 56 CE trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații fiscale a unui stat membru în temeiul
         căreia veniturile unui rezident al statului respectiv, rezultate din investiții de capital într‑un sediu stabilit într‑un
         alt stat membru, deși există o convenție pentru evitarea dublei impuneri încheiată cu statul membru în care este stabilit
         acest sediu, nu sunt scutite de la plata impozitului pe venit național, ci sunt supuse plății impozitului național asupra
         căruia se impută impozitul aplicat în celălalt stat membru.

      Într‑adevăr, statele membre beneficiază, în stadiul actual al armonizării dreptului fiscal comunitar, de o anumită autonomie.
         Din această competență fiscală rezultă că libertatea societăților de a alege între diferitele state membre de stabilire nu
         implică în niciun caz că acestea din urmă sunt obligate să își adapteze propriul sistem fiscal la diferitele sisteme de impozitare
         din alte state membre în vederea garantării faptului că o societate care a ales să se stabilească într‑un anumit stat membru
         este impozitată, la nivel național, la fel ca o societate care a ales să se stabilească într‑un alt stat membru. Autonomia
         fiscală implică de asemenea că statele membre au libertatea de a determina condițiile și nivelul impozitării diferitelor forme
         de stabilire a societăților naționale care își desfășoară activitatea în străinătate, cu condiția de a le acorda acestora
         un tratament care să nu fie discriminatoriu în raport cu formele de stabilire naționale comparabile.

      (a se vedea punctele 43, 45, 51, 53 și 57 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      6 decembrie 2007(*)

      „Articolele 43 CE și 56 CE – Impozite pe venit și pe capital – Condiții privind impozitarea profitului unui sediu situat într‑un alt stat membru – Convenție pentru evitarea dublei impuneri – Metoda scutirii de impozit sau metoda imputării impozitului”
      În cauza C‑298/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Finanzgericht
         Münster (Germania), prin Decizia din 5 iulie 2005, primită de Curte la 26 iulie 2005, în procedura

      Columbus Container Services BVBA & Co.
      împotriva
      Finanzamt Bielefeld‑Innenstadt,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič și E. Levits (raportor),
         judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 28 septembrie 2006,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Columbus Container Services BVBA & Co., de A. Cordewener și J. Schönfeld, Rechtsanwälte, precum și de domnul T. Rödder,
         Steuerberater;

      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și U. Forsthoff, în calitate de agenți, precum și de domnul W. Schön, profesor
         de drept;

      –        pentru guvernul belgian, de domnul M. Wimmer, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele H. G. Sevenster și C. ten Dam, precum și de domnul D. J. M. de Grave, în calitate de
         agenți;

      –        pentru guvernul portughez, de domnii L. Fernandes și J. P. Santos, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamnele C. White și V. Jackson, în calitate de agenți, asistate de domnii P. Baker, QC,
         și T. Ward, barrister;

      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și W. Mölls, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 29 martie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 43 CE și 56 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Columbus Container Services BVBA & Co. (denumită în continuare
         „Columbus”), pe de o parte, și Finanzamt Bielefeld‑Innenstadt (denumit în continuare „Finanzamt”), pe de altă parte, având
         ca obiect impozitarea profitului realizat de Columbus în cursul anului 1996.

       Cadrul juridic
       Reglementarea germană
      3        Potrivit articolului 1 alineatul 1 din Legea privind impozitul pe venit (Einkommensteuergesetz, BGBl. 1990 I, p. 1902, denumită
         în continuare „EStG”), orice rezident german este pe deplin supus plății impozitului pe venit în Germania și principiului
         așa‑numit „al venitului mondial”. În temeiul acestui principiu, valabil pentru toate tipurile de venituri, inclusiv pentru
         rezultatele activității de exploatare (articolul 2 alineatul 1 punctul 2 din EStG) și pentru veniturile din capitaluri (articolul
         2 alineatul 1 punctul 5 din EStG), veniturile sunt calculate și impozitate în mod uniform, indiferent dacă au fost realizate
         în Germania sau în străinătate.

      4        Conform aceluiași articol 1 din EStG, precum și articolului 1 din Legea privind impozitul pe profit (Körperschaftssteuergesetz,
         BGBl. 1991 I, p. 637), o societate care este calificată, potrivit dreptului german, drept o societate de persoane nu este
         supusă ea însăși la plata impozitului. Profitul realizat de o astfel de societate fie în Germania, fie în străinătate este
         imputat prorata asociaților care sunt rezidenți în Germania și impozitat ca aparținând acestora (articolul 15 alineatul 1 punctul 2 prima
         teză din EStG) în temeiul principiului transparenței fiscale a societăților de persoane.

      5        Această imputare a profitului unei societăți de persoane asociaților acesteia este valabilă chiar dacă această societate este
         supusă ea însăși la plata impozitului pe profit în străinătate, în statul unde aceasta are sediul.

      6        În vederea evitării dublei impuneri a veniturilor realizate în străinătate de către rezidenții germani, Republica Federală
         Germania a încheiat convenții bilaterale, printre care se numără și Convenția pentru evitarea dublei impuneri și soluționarea
         anumitor aspecte privind impozitele pe venit și pe capital, semnată la Bruxelles la 11 aprilie 1967 între Regatul Belgiei
         și Republica Federală Germania (BGBl. 1969 II, p. 18, denumită în continuare „convenția fiscală bilaterală”).

      7        În temeiul articolului 7 alineatul 1 din convenția fiscală bilaterală, profitul unei întreprinderi germane care își desfășoară
         activitatea prin intermediul unui sediu permanent situat pe teritoriul Regatului Belgiei, precum o societate în comandită,
         este impozitat în acest stat membru în măsura în care profitul este imputabil sediului permanent respectiv. Conform ordonanței
         de trimitere, din moment ce legislația fiscală belgiană supune societatea în comandită la plata impozitului pe profit, convenția
         fiscală bilaterală asimilează distribuirea profitului cu dividendele în sensul articolului 10 din această convenție.

      8        Potrivit articolului 23 alineatul 1 punctul 1 din convenția menționată, veniturile unei persoane rezidente în Germania, care
         provin din Belgia și care sunt impozabile în acest din urmă stat membru în temeiul acestei convenții, sunt scutite de impozite
         în Germania. Este stabilit că veniturile provenite din investiția de capital într‑o societate în comandită belgiană intră
         în sfera regimului de scutire prevăzut la articolul 23 alineatul 1 punctul 1 menționat.

      9        Spre deosebire de ceea ce se prevede în convenția fiscală bilaterală, Legea fiscală privind relațiile cu străinătatea [Gesetz
         über die Besteuerung bei Auslandsbeziehungen (Außensteuergesetz)], în versiunea care rezultă din Legea privind armonizarea
         fiscală și lupta împotriva fraudei (Missbrauchsbekämpfungs- und Steuerbereinigungsgesetz) din 21 decembrie 1993 (BGBl. 1993 I,
         p. 2310, denumită în continuare „AStG”), în vigoare la data faptelor din acțiunea principală, prevede la articolul 20 alineatele
         2 și 3:

      „2.      Dacă veniturile care au natura unei investiții de capital în sensul articolului 10 alineatul 6 a doua teză sunt realizate
         de sediul din străinătate al unei persoane pe deplin supuse la plata impozitului în Germania și dacă acestea ar fi fost supuse
         plății impozitului în calitate de venituri intermediare în cazul în care acest sediu ar fi fost o societate străină, dubla
         impunere nu trebuie evitată prin scutire, ci prin imputarea impozitelor aplicate în străinătate asupra acestor venituri.

      3.      În ceea ce privește activele care produc venituri care au natura unei investiții de capital în sensul articolului 10 alineatul
         6 a doua teză, cu excepția veniturilor având natura unei investiții de capital în sensul articolului 10 alineatul 6 a treia
         teză, în cazurile prevăzute la alineatul 2, dubla impunere nu trebuie evitată pe calea scutirii, ci prin imputarea impozitelor
         aplicate în străinătate asupra acestor active. […]”

      10      Articolul 10 alineatul 6 a doua teză din AStG prevede:

      „Veniturile intermediare care au natura unei investiții de capital sunt venituri ale societății intermediare străine care
         provin din deținerea, gestionarea, menținerea sau creșterea valorii mijloacelor de plată, a creanțelor, a titlurilor, a participațiilor
         sau a elementelor analoage din patrimoniu […]”

      11      Articolul 8 alineatele 1 și 3 din AStG are următorul cuprins:

      „1.      O societate străină este o societate intermediară pentru venituri care sunt supuse unei cote reduse de impozitare […]
      […]
      3.      Cota de impozitare este redusă în sensul alineatului 1 atunci când veniturile nu sunt supuse unui impozit pe profit de 30 %
         sau mai mare nici în statul în care se află conducerea societății, nici în statul în care se află sediul societății străine,
         fără ca acest lucru să rezulte dintr‑o ajustare cu venituri din alte surse sau atunci când impozitul care trebuie astfel să
         fie luat în considerare este diminuat conform legislației statului în cauză cu valoarea impozitelor pe care trebuie să le
         suporte societatea de unde provin veniturile [...]”

       Reglementarea belgiană
      12      Conform dreptului belgian, întreprinderile calificate drept „centre de coordonare” aparțin de regimul fiscal instituit prin
         Decretul regal nr. 187 din 30 decembrie 1982 (Moniteur belge din 13 ianuarie 1983). În temeiul acestui decret regal, baza impozabilă a profitului realizat în Belgia de către un centru
         de coordonare este determinată în mod forfetar după metoda denumită „cost plus”.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      13      Columbus este o societate în comandită de drept belgian care, la data faptelor din acțiunea principală, avea sediul în Anvers
         (Belgia). Aceasta este un centru de coordonare în sensul Decretului regal nr. 187.

      14      Părțile sociale ale societății Columbus sunt deținute, pe de o parte, de opt membri ai aceleiași familii care sunt rezidenți
         în Germania, fiecare dintre aceștia având o participație de 10 %, și, pe de altă parte, cele 20 de procente rămase sunt deținute
         de o societate de persoane germană ale cărei părți sociale sunt de asemenea proprietatea membrilor familiei respective. În
         cadrul adunării generale a societății Columbus, toți deținătorii de părți sociale sunt reprezentați de aceeași persoană.

      15      Columbus face parte dintr‑un grup economic important la nivel internațional. Obiectul său social constă în coordonarea activităților
         acestui grup. Aceasta presupune în special centralizarea tranzacțiilor financiare și a contabilității, finanțarea trezoreriilor
         filialelor sau sucursalelor, gestionarea electronică a datelor, precum și activități de publicitate și de marketing.

      16      Activitatea economică a societății Columbus este consacrată în principal gestionării investiției de capital în sensul articolului
         10 alineatul 6 a doua teză din AStG. Această activitate de gestionare a adus societății Columbus, în cursul anului 1996, un
         profit din „rezultate din activitatea de exploatare” în cuantum de 8 044 619 DEM (4 113 148 de euro) și din „venituri diverse”
         în valoare de 53 477 DEM (27 342 de euro).

      17      Pentru anul 1996, Columbus a fost impozitată de administrația fiscală belgiană la cota de impozitare aplicabilă centrelor
         de coordonare, acest impozit ridicându‑se, în speță, la mai puțin de 30 % din profitul efectiv realizat.

      18      Conform dreptului german, Columbus este o societate de persoane.

      19      În temeiul dreptului fiscal german și în special al articolului 20 alineatul 2 din AStG, Finanzamt a scutit de la impozitare,
         în privința asociaților, veniturile diverse ale Columbus printr‑o decizie de impunere din 8 iunie 1998, incluzându‑le însă
         în rezerva de progresivitate. În schimb, profitul asociaților provenit din „rezultate din activitatea de exploatare” ale societății
         Columbus a fost impozitat, Finanzamt imputând, cu toate acestea, impozitul care fusese aplicat în Belgia asupra aceluiași
         profit.

      20      Prin Decizia din 16 iunie 1998, Finanzamt a stabilit în plus, în temeiul articolului 20 alineatul 3 din AStG, valoarea de
         referință a activelor societății Columbus la 1 ianuarie 1996 în vederea calculării impozitului pe capitalul asociaților.

      21      Columbus a formulat o reclamație în fața Finanzamt împotriva deciziilor menționate, cu excepția celei care avea ca obiect
         veniturile diverse și, în urma respingerii acestei reclamații, societatea a formulat o acțiune în fața Finanzgericht Münster.

      22      În fața acestei instanțe, Columbus invocă, în principal, incompatibilitatea articolului 20 alineatele 2 și 3 din AStG cu dispozițiile
         articolului 43 CE. Potrivit acestei societăți, înlocuirea metodei scutirii prevăzute la articolul 23 alineatul 1 punctul 1
         din convenția fiscală bilaterală cu cea a imputării prevăzută la articolul 20 alineatele 2 și 3 din AStG face ca sediile transfrontaliere
         respective să fie mai puțin atractive. O astfel de eliminare a avantajului fiscal de care beneficiau acestea din urmă ar încălca
         în mod nejustificat libertatea de stabilire garantată prin Tratatul CE.

      23      În plus, societatea Columbus arată că, în ceea ce privește convenția fiscală bilaterală, lipsește orice justificare a nerespectării
         dispozițiilor acesteia.

      24      Finanzgericht Münster nu exclude că normele menționate la articolul 20 alineatele 2 și 3 din AStG încalcă libertatea de stabilire.
         În plus, acesta are îndoieli în legătură cu compatibilitatea normelor menționate cu libera circulație a capitalurilor. Într‑adevăr,
         impozitarea suplimentară la care aceste dispoziții supun veniturile din străinătate ar putea să descurajeze rezidenții germani
         să investească într‑un alt stat membru decât Republica Federală Germania fără ca această restricție privind circulația capitalurilor
         să poată fi justificată.

      25      În aceste condiții, Finanzgericht Münster a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „Normele prevăzute la articolul 20 alineatele 2 și 3 din [AStG], care evită dubla impunere a veniturilor care au natura unei
         investiții de capital în sediul din străinătate al unei persoane pe deplin supuse la plata impozitului în Germania, care ar
         fi fost supuse la plata impozitului în calitate de venituri intermediare dacă sediul ar fi fost o societate străină, fără
         a ține seama de prevederile convenției [fiscale bilaterale], nu prin scutirea veniturilor de la aplicarea impozitului german,
         ci prin imputarea impozitului aplicat în străinătate asupra profitului, sunt contrare prevederilor articolului 52 din Tratatul
         CE, devenit articolul 43 CE, și ale articolelor 73 B-73 D din Tratatul CE, devenite articolele 56 CE-58 CE?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      26      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 43 CE
         și 56 CE trebuie interpretate în sensul că se opun unei legislații fiscale a unui stat membru, precum cea în cauză în acțiunea
         principală, în temeiul căreia veniturile unui rezident al statului respectiv, rezultate din investiții de capital într‑un
         sediu stabilit într‑un alt stat membru, deși există o convenție pentru evitarea dublei impuneri încheiată cu statul membru
         în care este stabilit acest sediu, nu sunt scutite de la plata impozitului pe venit național, ci sunt supuse plății impozitului
         național asupra căruia se impută impozitul aplicat în celălalt stat membru.

      27      Cu titlu preliminar, trebuie reamintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în lipsa unor măsuri de unificare sau de
         armonizare comunitară, statele membre rămân competente în ceea ce privește stabilirea criteriilor de impozitare a veniturilor
         și a capitalului în vederea eliminării dublei impuneri, dacă este cazul pe cale convențională (a se vedea în special Hotărârea
         din 21 septembrie 1999, Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, Rec., p. I‑6161, punctul 57, Hotărârea din 3 octombrie 2006, FKP Scorpio
         Konzertproduktionen, C‑290/04, Rec., p. I‑9461, punctul 54, și Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in Class IV
         of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Rec., p. I‑11673, punctul 52).

      28      Cu toate acestea, deși fiscalitatea directă este de competența statelor membre, acestea din urmă trebuie să exercite această
         competență cu respectarea dreptului comunitar (a se vedea Hotărârea din 19 ianuarie 2006, Bouanich, C‑265/04, Rec., p. I‑923,
         punctul 28, și Hotărârea Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, citată anterior, punctul 36).

       Cu privire la existența unei restricții privind libertatea de stabilire
      29      Potrivit unei jurisprudențe constante, prevederile naționale care reglementează deținerea de către un resortisant al statului
         membru în cauză, la capitalul unei societăți stabilite într-un alt stat membru, a unor participații care îi permit să exercite
         o influență certă asupra deciziilor acestei societăți și să stabilească activitățile acesteia se includ în domeniul de aplicare
         al dispozițiilor tratatului referitoare la libertatea de stabilire. (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iulie 2007,
         Oy AA, C‑231/05, Rep., p. I‑6373, punctul 20, și Hotărârea din 23 octombrie 2007, Comisia/Germania, C‑112/05, Rep., p. I‑8995,
         punctul 13).

      30      Astfel, potrivit acestei jurisprudențe, dobândirea de către una sau mai multe persoane fizice rezidente într‑un stat membru
         a tuturor părților sociale ale unei societăți care are sediul statutar într‑un alt stat membru, care conferă acestor persoane
         o influență certă asupra deciziilor societății și care le permite să îi stabilească activitățile, intră în sfera dispozițiilor
         tratatului privind libertatea de stabilire (a se vedea Hotărârea din 13 aprilie 2000, Baars, C‑251/98, Rec., p. I‑2787, punctele
         21 și 22, precum și Hotărârea din 5 noiembrie 2002, Überseering, C‑208/00, Rec., p. I‑9919, punctul 77).

      31      În speță, de la punctul 14 din prezenta hotărâre rezultă că toate părțile sociale ale societății Columbus sunt deținute, în
         mod direct sau indirect, de către membrii aceleiași familii. Aceștia urmăresc aceleași interese, iau, de comun acord, prin
         intermediul aceluiași reprezentant în adunarea generală a societății, deciziile referitoare la aceasta și îi stabilesc activitățile.

      32      Din cele de mai sus rezultă că dispozițiile tratatului privind libertatea de stabilire sunt aplicabile unei situații precum
         cea din acțiunea principală.

      33      Articolul 43 CE impune eliminarea restricțiilor privind libertatea de stabilire. Prin urmare, deși, potrivit modului de redactare,
         prevederile tratatului referitoare la libertatea de stabilire urmăresc să asigure beneficiul tratamentului național în statul
         membru gazdă, acestea interzic, în egală măsură, ca statul membru de origine să împiedice stabilirea într‑un alt stat membru
         a unuia dintre resortisanții săi ori a unei societăți constituite în conformitate cu legislația sa (a se vedea în special
         Hotărârea din 16 iulie 1998, ICI, C‑264/96, Rec., p. I‑4695, punctul 21, precum și Hotărârea din 12 septembrie 2006, Cadbury
         Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas, C‑36/02, Rec., p. I‑9609, punctul 42).

      34      De asemenea, jurisprudența este constantă în sensul că trebuie considerate astfel de restricții toate măsurile care interzic,
         îngreunează sau fac mai puțin atractivă exercitarea acestei libertăți (a se vedea Hotărârea din 30 noiembrie 1995, Gebhard,
         C‑55/94, Rec., p. I‑4165, punctul 37, și Hotărârea din 5 octombrie 2004, CaixaBank France, C‑442/02, Rec., p. I‑8961, punctul
         11).

      35      Astfel cum s‑a arătat la punctul 7 din prezenta hotărâre, veniturile provenind din profitul unei societăți germane prin intermediul
         unei societăți în comandită belgiene sunt, conform convenției fiscale bilaterale, scutite de impozitare în privința contribuabililor
         rezidenți în Germania. Cu toate acestea, atunci când, precum în acțiunea principală, unei astfel de societăți i se aplică,
         conform legislației fiscale belgiene, un impozit pe profitul realizat în Belgia de mai puțin de 30 %, dispozițiile AStG în
         cauză în acțiunea principală prevăd că, deși există această convenție, aceste venituri nu mai sunt scutite de impozitul pe
         venit în privința contribuabililor rezidenți în Germania, ci sunt supuse regimului de impunere german, impozitul aplicat în
         Belgia fiind imputat asupra cuantumului impunerii datorate în Germania.

      36      Într‑adevăr, în temeiul articolului 20 alineatele 2 și 3 din AStG, veniturile care provin de la o societate supusă în străinătate
         unei cote de impozitare pe care articolul 8 alineatele 1 și 3 din AStG o califică drept „redusă” nu beneficiază de scutirea
         prevăzută în convenția fiscală bilaterală, ci aparțin domeniului de aplicare al metodei de imputare prevăzute la articolul
         20 alineatele 2 și 3 din AStG.

      37      Conform informațiilor furnizate în ședință de societatea Columbus, pentru exercițiul financiar 1996, substituirea metodei
         scutirii cu cea a imputării ar fi majorat obligația fiscală a asociaților din această societate cu 53 %.

      38      Cu toate acestea, trebuie subliniat că, inclusiv în cazul în care aplicarea metodei imputării prevăzute de dispozițiile articolului
         20 alineatele 2 și 3 din AStG, în discuție în acțiunea principală, în ceea ce privește impozitarea asociaților societății
         Columbus, are ca efect a face exercitarea activităților acestei societăți mai oneroasă decât dacă această impozitare ar fi
         fost efectuată conform metodei scutirii prevăzute de convenția fiscală bilaterală, o astfel de constatare nu implică în mod
         necesar că dispozițiile menționate constituie o restricție privind libertatea de stabilire în sensul dispozițiilor articolului
         43 CE.

      39      Într‑adevăr, având în vedere că libertatea de stabilire interzice orice discriminare întemeiată pe locul unde se află sediul
         societăților (a se vedea în acest sens Hotărârea Saint‑Gobain ZN, citată anterior, punctul 35, și Hotărârea din 12 decembrie
         2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Rec., p. I‑11753, punctul 40), este stabilit că legislația fiscală
         germană în cauză în acțiunea principală, comparabilă în această privință cu legislația fiscală belgiană aplicabilă în cauza
         care a determinat pronunțarea Hotărârii din 14 noiembrie 2006, Kerckhaert și Morres (C‑513/04, Rec., p. I‑10967, punctul 17),
         nu face nicio distincție în ceea ce privește impozitarea veniturilor care provin din profitul unor societăți de persoane stabilite
         în Germania și cea a veniturilor care provin din profitul unor societăți de persoane stabilite într‑un alt stat membru care
         supune profitul obținut de aceste societăți în acest stat unui impozit mai mic de 30 %. Aplicând acestor societăți străine
         metoda imputării, această legislație nu face decât să impună, în Germania, asupra profitului realizat de astfel de societăți
         aceeași cotă de impozitare la care ar fi supus profitul realizat de societățile de persoane stabilite în Germania.

      40      Având în vedere că societăți precum Columbus nu au acest dezavantaj fiscal în raport cu societățile de persoane stabilite
         în Germania, nu se poate concluziona că există o discriminare care rezultă dintr‑o diferență de tratament între cele două
         categorii de societăți.

      41      Este adevărat că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, o discriminare poate rezulta și din aplicarea aceleiași reguli unor
         situații diferite (a se vedea Hotărârea din 14 februarie 1995, Schumacker, C‑279/93, Rec., p. I‑225, punctul 30, și Hotărârea
         din 29 aprilie 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Rec., p. I‑2651, punctul 26).

      42      Cu toate acestea, în ceea ce privește legislația fiscală a statului de reședință, situația unui asociat care primește beneficii
         nu devine în mod necesar diferită prin simplul fapt că le primește de la o societate stabilită într‑un alt stat membru care,
         în exercitarea competenței sale fiscale, impozitează acest profit cu mai puțin de 30 % din profitul realizat în mod efectiv
         (a se vedea în acest sens Hotărârea Kerckhaert și Morres, citată anterior, punctul 19).

      43      În circumstanțe precum cele din acțiunea principală, consecințele defavorabile pe care ar putea să le producă aplicarea unui
         sistem de impozitare a profitului precum cel stabilit în AStG rezultă din exercitarea în paralel de către două state membre
         a competenței lor fiscale (a se vedea Hotărârea Kerckhaert și Morres, citată anterior, punctul 20).

      44      În această privință trebuie amintit că acele convenții încheiate în vederea evitării dublei impuneri, precum cele prevăzute
         la articolul 293 CE, au ca rezultat eliminarea sau atenuarea efectelor negative pentru funcționarea pieței interne care rezultă
         din coexistența sistemelor fiscale naționale evocate la punctul precedent (Hotărârea Kerckhaert și Morres, citată anterior,
         punctul 21).

      45      Or, dreptul comunitar, în stadiul său actual și într‑o situație precum cea din acțiunea principală, nu impune criterii generale
         pentru repartizarea competențelor între statele membre în legătură cu eliminarea dublei impuneri în interiorul Comunității
         Europene. Astfel, făcând abstracție de Directiva 90/435/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care
         se aplică societăților‑mamă și filialelor acestora din diferite state membre (JO L 225, p. 6, Ediție specială, 09/vol. 1,
         p. 97), de Convenția din 23 iulie 1990 privind eliminarea dublei impuneri cu privire la ajustarea profiturilor întreprinderilor
         asociate (JO L 225, p. 10) și de Directiva 2003/48/CE a Consiliului din 3 iunie 2003 privind impozitarea veniturilor din economii
         sub forma plăților de dobânzi (JO L 157, p. 38, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 64), nu s‑a adoptat până în prezent, în cadrul
         dreptului comunitar, nicio măsură de unificare sau de armonizare care să urmărească eliminarea situațiilor de dublă impunere
         (a se vedea Hotărârea Kerckhaert și Morres, citată anterior, punctul 22).

      46      Deși, în temeiul competențelor amintite la punctul 27 din prezenta hotărâre, statele membre au încheiat numeroase convenții
         bilaterale care urmăresc să elimine sau să atenueze efectele negative menționate, nu este mai puțin adevărat că nu este de
         competența Curții, în temeiul articolului 234 CE, să se pronunțe asupra eventualei încălcări a dispozițiilor unor astfel de
         convenții de către un stat membru contractant.

      47      Într‑adevăr, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 46 din concluziile prezentate, Curtea nu poate să examineze
         raportul dintre o măsură națională, precum cea în cauză în acțiunea principală, și dispozițiile unei convenții pentru evitarea
         dublei impuneri, precum convenția fiscală bilaterală, acest aspect neintrând în domeniul interpretării dreptului comunitar
         (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2000, AMID, C‑141/99, Rec., p. I‑11619, punctul 18).

      48      Spre deosebire de ceea ce pretinde reclamanta din acțiunea principală, nici de la punctele 43 și 44 din Hotărârea din 26 octombrie
         1999, Eurowings Luftverkehr (C‑294/97, Rec., p. I‑7447), nu rezultă că libertățile de circulație garantate de tratat se opun
         aplicării unei legislații naționale precum cea în cauză în acțiunea principală.

      49      Într‑adevăr, deși în Hotărârea Eurowings Luftverkehr, citată anterior, Curtea a hotărât că un stat membru nu ar putea justifica
         aplicarea unei prelevări fiscale destinatarilor serviciilor pentru motivul fiscalității reduse impuse prestatorilor de servicii
         într‑un alt stat membru, în cauza care a determinat pronunțarea acestei hotărâri era vorba de o legislație națională care
         supunea prestatorii de servicii stabiliți în statul membru respectiv unui tratament fiscal mai puțin favorabil decât cel la
         care erau supuși cei stabiliți în alte state membre. Cu toate acestea, în acțiunea principală, societățile precum Columbus
         și societățile de persoane stabilite în Germania sunt supuse, în privința asociaților lor, unui tratament fiscal care nu se
         bazează pe o astfel de diferență de tratament.

      50      Columbus arată, în plus, că dispozițiile AStG în cauză în acțiunea principală afectează dreptul de a opta în legătură cu stabilirea
         societăților în diferite state membre.

      51      După cum s‑a constatat la punctul 44 din prezenta hotărâre, statele membre beneficiază, în stadiul actual al armonizării dreptului
         fiscal comunitar, de o anumită autonomie. Din această competență fiscală rezultă că libertatea societăților de a alege între
         diferitele state membre de stabilire nu implică în niciun caz că acestea din urmă ar fi obligate să își adapteze propriul
         sistem fiscal la diferitele sisteme de impozitare din alte state membre în vederea garantării faptului că o societate care
         a ales să se stabilească într‑un anumit stat membru este impozitată, la nivel național, la fel ca o societate care a ales
         să se stabilească într‑un alt stat membru.

      52      Columbus arată, de altfel, că dispozițiile AStG în cauză în acțiunea principală afectează dreptul de a opta în legătură cu
         diferitele forme de stabilire. Astfel, aceasta ar fi evitat aplicarea dispozițiilor respective dacă ar fi ales să își desfășoare
         activitățile în Belgia prin intermediul unei filiale care să fie societate de capitaluri, și nu prin intermediul unui sediu
         precum cel în cauză în acțiunea principală.

      53      În această privință, trebuie reamintit că autonomia fiscală la care se face referire la punctele 44 și 51 din prezenta hotărâre
         implică de asemenea că statele membre au libertatea de a determina condițiile și nivelul impozitării diferitelor forme de
         stabilire a societăților naționale care își desfășoară activitatea în străinătate, cu condiția de a le acorda acestora un
         tratament care să nu fie discriminatoriu în raport cu formele de stabilire naționale comparabile.

      54      Având în vedere ansamblul acestor considerații și principiul egalității de tratament fiscal între societăți precum Columbus,
         pe de o parte, și societățile de persoane stabilite în Germania, pe de altă parte, astfel cum este amintit la punctul 40 din
         prezenta hotărâre, trebuie să se concluzioneze că dispozițiile AStG nu sunt susceptibile să fie calificate drept restricții
         privind libertatea de stabilire în sensul articolului 43 CE.

       Cu privire la existența unei restricții privind libera circulație a capitalurilor
      55      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită de asemenea să se stabilească dacă articolul 56 CE trebuie
         interpretat în sensul că se opune unei legislații naționale precum cea în cauză în acțiunea principală.

      56      În această privință, este suficient să se reamintească faptul că, astfel cum rezultă din considerațiile de mai sus, o legislație
         precum cea în cauză în acțiunea principală nu cuprinde o discriminare în privința contribuabililor dintr‑un stat membru cărora
         li se impută profitul realizat de societăți de persoane stabilite într‑un alt stat membru. Prin urmare, concluzia prezentată
         la punctul 54 din prezenta hotărâre este valabilă și în ceea ce privește dispozițiile privind libera circulație a capitalurilor
         (a se vedea în acest sens Hotărârea Test Claimants in the FII Group Litigation, citată anterior, punctul 60).

      57      În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolele 43 CE și 56 CE trebuie interpretate în sensul că
         nu se opun unei legislații fiscale a unui stat membru în temeiul căreia veniturile unui rezident al statului respectiv, rezultate
         din investiții de capital într‑un sediu stabilit într‑un alt stat membru, deși există o convenție pentru evitarea dublei impuneri
         încheiată cu statul membru în care este stabilit acest sediu, nu sunt scutite de la plata impozitului pe venit național, ci
         sunt supuse plății impozitului național asupra căruia se impută impozitul aplicat în celălalt stat membru.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      58      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolele 43 CE și 56 CE trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații fiscale a unui stat membru în temeiul
            căreia veniturile unui rezident al statului respectiv, rezultate din investiții de capital într‑un sediu stabilit într‑un
            alt stat membru, deși există o convenție pentru evitarea dublei impuneri încheiată cu statul membru în care este stabilit
            acest sediu, nu sunt scutite de la plata impozitului pe venit național, ci sunt supuse plății impozitului național asupra
            căruia se impută impozitul aplicat în celălalt stat membru.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.