title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 22 aprilie 2010.#The Queen, la cererea formulată de Association of the British Pharmaceutical Industry împotriva Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Regatul Unit.#Directiva 2001/83/CE - Articolul 94 - Stimulente financiare oferite cabinetelor medicale care prescriu anumite medicamente pacienților lor - Autorități publice responsabile în domeniul sănătății - Medici - Libertatea de a prescrie.#Cauza C-62/09.

text:
      Cauza C‑62/09
      The Queen, la cererea:
      Association of the British Pharmaceutical Industry
      împotriva
      Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division
         (Administrative Court)]

      „Directiva 2001/83/CE – Articolul 94 – Stimulente financiare oferite cabinetelor medicale care prescriu anumite medicamente pacienților lor – Autorități publice responsabile în domeniul sănătății – Medici – Libertatea de a prescrie”
      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor – Medicamente de uz uman – Directiva 2001/83 – Publicitate
      [Directiva 2001/83 a Parlamentului European și a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/27, art. 94
            alin. (1)]
      Articolul 94 alineatul (1) din Directiva 2001/83 de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman,
         astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/27, trebuie să fie interpretat în sensul că nu se opune unor programe de
         stimulente financiare puse în aplicare de autoritățile naționale responsabile în domeniul sănătății publice în vederea reducerii
         cheltuielilor lor totale în materie și care urmăresc să favorizeze, pentru tratamentul anumitor afecțiuni, prescrierea de
         către medici a unor medicamente anume desemnate și care conțin o substanță activă diferită de cea a medicamentului care era
         prescris anterior sau care ar fi putut fi prescris dacă nu exista un astfel de program de stimulare.

      În general, politica de sănătate definită de un stat membru și cheltuielile publice pe care statul membru le alocă acesteia
         nu urmăresc nici un scop lucrativ, nici unul comercial. Un program de stimulente financiare, care face parte dintr‑o astfel
         de politică, nu poate, așadar, să fie considerat ca înscriindu‑se în cadrul promovării comerciale de medicamente.

      Cu toate acestea, pentru a garanta efectul util al Directivei 89/105 privind transparența măsurilor care reglementează stabilirea
         prețurilor medicamentelor de uz uman și includerea acestora în domeniul de aplicare al sistemelor naționale de asigurări de
         sănătate, trebuie să se permită specialiștilor din industria farmaceutică, ale căror medicamente fac sau nu fac obiectul unor
         stimulente financiare pentru prescriere, să se asigure că programul de stimulente financiare pus în aplicare de autoritățile
         publice respectă criterii obiective și că nu se face nicio discriminare între medicamentele naționale și cele care provin
         din alte state membre. În consecință, chiar dacă la baza Directivei 89/105 se află ideea unei ingerințe minime în organizarea
         de către statele membre a politicilor interne în materia securității sociale, autoritățile naționale responsabile în domeniul
         sănătății publice care adoptă un program de stimulente financiare pentru prescrierea de medicamente anume desemnate sunt în
         special obligate să facă public un astfel de program, precum și să pună la dispoziția specialiștilor din domeniul sănătății
         și al industriei farmaceutice evaluările care stabilesc echivalența terapeutică dintre substanțele active disponibile aparținând
         clasei terapeutice care face obiectul programului menționat.

      (a se vedea punctele 33, 37, 38 și 42 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      22 aprilie 2010(*)

      „Directiva 2001/83/CE – Articolul 94 – Stimulente financiare oferite cabinetelor medicale care prescriu anumite medicamente pacienților lor – Autorități publice responsabile în domeniul sănătății – Medici – Libertatea de a prescrie”
      În cauza C‑62/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de High Court of
         Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Regatul Unit), prin decizia din 4 noiembrie 2008,
         primită de Curte la 13 februarie 2009, în procedura

      The Queen, la cererea:

      Association of the British Pharmaceutical Industry
      împotriva
      Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency,
      cu participarea:
      The NHS Confederation (Employers) Company Ltd,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, doamna C. Toader (raportor), domnii K. Schiemann, P. Kūris și L.
         Bay Larsen, judecători,

      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 decembrie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Association of the British Pharmaceutical Industry, de domnul T. de la Mare, barrister, mandatat de doamna A. Brown,
         precum și de domnii I. Dodds-Smith și S. Samaratunga, solicitors;

      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul L. Seeboruth, în calitate de agent, asistat de domnul J Coppel, barrister;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul eston, de domnul L. Uibo, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. López-Medel Bascones, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul francez, de domnul B. Messmer și de doamna R. Loosli-Surrans, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele C. Wissels și B. Koopman, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul P. Oliver și de doamna M. Šimerdová, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 februarie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 94 alineatul (1) din Directiva 2001/83/CE
         a Parlamentului European și a Consiliului din 6 noiembrie 2001 de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele
         de uz uman (JO L 311, p. 67, Ediție specială, 13/vol. 33, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/27/CE a
         Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 (JO L 136, p. 34, Ediție specială, 13/vol. 44, p. 116, denumită
         în continuare „Directiva 2001/83”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Association of the British Pharmaceutical Industry (denumită
         în continuare „ABPI”), pe de o parte, și Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency (denumită în continuare „MHPR”),
         care este o agenție executivă ce depinde de Department of Health (Ministerul Sănătății), pe de altă parte, având ca obiect
         legalitatea poziției acesteia din urmă potrivit căreia articolul 94 alineatul (1) din Directiva 2001/83 nu se aplică unui
         program de stimulente financiare introdus de autoritățile publice și care urmărește prescrierea unor medicamente anume desemnate.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Considerentele (2), (47), (50) și (52) ale Directivei 2001/83 au următorul cuprins:

      (2)      „Obiectivul esențial al normelor care reglementează producția, distribuția și utilizarea medicamentelor trebuie să fie protejarea
         sănătății publice.

      […]
      (47)      Publicitatea pentru medicamente adresată persoanelor calificate să le prescrie sau să le elibereze contribuie la informarea
         acestor persoane. Cu toate acestea, această publicitate ar trebui să se supună unor condiții stricte și unei supravegheri
         eficiente, inspirându‑se, în special, din activitățile desfășurate în cadrul Consiliului Europei.

      […]
      (50)      Persoanele calificate să prescrie medicamente trebuie să fie capabile să îndeplinească funcția respectivă în mod obiectiv,
         fără a fi influențate de stimulente financiare directe sau indirecte.

      […]
      (52)      Persoanele calificate să prescrie sau să elibereze medicamente trebuie să aibă acces la o sursă neutră și obiectivă de informații
         cu privire la produsele disponibile pe piață. Întrucât este, cu toate acestea, responsabilitatea statelor membre să adopte
         măsurile necesare în acest scop, având în vedere situația proprie specifică.”

      4        Articolul 4 alineatul (3) din această directivă prevede:

      „Dispozițiile prezentei directive nu afectează competențele autorităților statelor membre cu privire la stabilirea prețurilor
         medicamentelor sau la includerea acestora în domeniul de aplicare al programelor naționale de asigurări de sănătate, elaborate
         pe baza condițiilor de sănătate, economice și sociale.”

      5        Titlul VIII din directiva menționată, denumit „Publicitatea”, conține articolele 86-88 din aceasta, în timp ce titlul VIIIa
         din aceeași directivă, denumit „Informare și publicitate”, conține articolele 88a-100.

      6        Articolul 86 alineatul (1) din Directiva 2001/83 are următorul conținut:

      „În sensul prezentului titlu, «publicitatea pentru medicamente» include orice formă de informare la domiciliu, prin contact
         direct, activități de prospectare sau de stimulare destinate să promoveze prescrierea, eliberarea, vânzarea sau consumul de
         medicamente; publicitatea pentru medicamente include în special:

      –        publicitatea pentru medicamente destinată publicului larg;
      –        publicitatea pentru medicamente destinată persoanelor calificate să le prescrie sau să le elibereze;
      […]
      –        acordarea de stimulente pentru prescrierea sau eliberarea de medicamente prin acordarea, oferirea sau promiterea unor avantaje
         sau bonificații, în bani sau în natură, cu excepția cazului în care acestea au o valoare simbolică;

      […]”
      7        Potrivit articolului 88 alineatele (1) și (4) din aceeași directivă:

      „(1)      Statele membre interzic publicitatea destinată publicului larg având ca obiect medicamente care:
      (a)      sunt disponibile numai pe baza unei prescripții medicale, în conformitate cu dispozițiile titlului VI;
      […]
      (4)      Interdicția prevăzută la alineatul (1) nu se aplică campaniilor de vaccinare efectuate de către societățile din domeniu și
         aprobate de autoritățile competente ale statelor membre.”

      8        Articolul 94 alineatele (1) și (3) din directiva menționată prevede:

      „(1)      În cazul în care medicamentele sunt promovate unor persoane calificate să le prescrie sau să le elibereze, persoanelor în
         cauză nu li se pot furniza, oferi sau promite cadouri, avantaje pecuniare sau beneficii în natură, cu excepția cazului în
         care acestea au o valoare simbolică și sunt relevante pentru practica medicală sau farmaceutică.

      […]
      (3)      Persoanele calificate să prescrie sau să elibereze medicamente nu trebuie să solicite sau să accepte niciun stimulent interzis
         în temeiul alineatului (1) […]”

      9        Articolul 95 din această directivă adaugă:

      „Dispozițiile articolului 94 alineatul (1) nu împiedică manifestarea ospitalității, în mod direct sau indirect, la evenimente
         cu caracter exclusiv profesional sau științific; această ospitalitate este întotdeauna limitată strict la obiectivul științific
         principal al evenimentului; ea nu trebuie extinsă la alte persoane în afara profesioniștilor din domeniul sănătății.”

      10      Articolul 99 din Directiva 2001/83 prevede:

      „Statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că sunt aplicate dispozițiile prezentului titlu și stabilesc în
         special ce sancțiuni se impun în cazul în care sunt încălcate dispozițiile adoptate în executarea titlului.”

       Dreptul național
      11      Articolul 21 alineatele 1 și 5 din Regulamentul din 1994 privind medicamentele (publicitatea) [Medicines (Advertising) Regulations
         1994], de transpunere a dispozițiilor dreptului Uniunii citate la punctele 4-9 din prezenta hotărâre, prevede:

      „1)      Sub rezerva dispozițiilor alineatelor 2 și 4, în cazul în care medicamentele sunt promovate unor persoane calificate să le
         prescrie sau să le elibereze, persoanelor în cauză nu li se pot furniza, oferi sau promite cadouri, avantaje pecuniare sau
         beneficii în natură, cu excepția cazului în care acestea au o valoare simbolică și sunt relevante pentru practica medicală
         sau farmaceutică.

      […]
      5)      Nicio persoană calificată să prescrie sau să elibereze medicamente nu poate să solicite sau să accepte cadouri, avantaje pecuniare
         sau beneficii în natură, de protocol sau de sponsorizare interzise prin prezentul regulament.”

      12      În temeiul articolului 23 alineatul 1 din Regulamentul din 1994 menționat, încălcarea articolului 21 alineatul 1 din acesta
         constituie infracțiune, care se sancționează cu amendă și/sau cu pedeapsa închisorii cu o durată maximă de doi ani.

      13      Potrivit informațiilor oferite de instanța de trimitere, conform Legii din 2006 privind serviciul național de sănătate (National
         Health Service Act 2006), Secretary of State in England and Wales (Secretarul de stat pentru Anglia și Țara Galilor) este
         responsabil cu asigurarea unui serviciu național de sănătate complet, destinat să garanteze ameliorarea sănătății fizice și
         mentale a persoanelor, precum și să prevină, să diagnosticheze și să trateze bolile. În acest scop, serviciile medicale sunt
         finanțate local, în Anglia, de Primary Care Trusts (casele primare de asigurări de sănătate) (denumite în continuare „PCT”),
         iar în Țara Galilor, de Local Health Boards (consiliile locale în domeniul sănătății, denumite în continuare „LHB”).

       Situația de fapt din acțiunea principală și întrebarea preliminară
      14      În Anglia și în Țara Galilor, medicii generaliști și alți specialiști din domeniul sănătății sunt calificați să elibereze
         rețete medicale, iar în cazul în care eliberează rețete acoperite de National Health Service (Sistemul Național de Sănătate),
         aceștia trebuie să se conformeze regulilor stabilite de acesta din urmă și controalelor asupra activității de prescriere.
         Totodată, trebuie să respecte codurile profesionale de conduită emise de General Medical Council.

      15      Ca parte a politicii generale de reducere a costurilor la capitolul „medicamente”, PCT și LHB au introdus programe de stimulente
         financiare adresate cabinetelor medicale pentru ca acestea să prescrie pacienților lor fie medicamente anume desemnate, fie
         medicamente generice.

      16      În cauza principală sunt în discuție numai programele de stimulente financiare care au ca obiectiv prescrierea de medicamente
         anume desemnate.

      17      În ceea ce privește aceste medicamente, programul urmărește să încurajeze medicii, în elaborarea strategiilor lor terapeutice,
         să privilegieze prescrierea anumitor medicamente, care aparțin aceleiași clase terapeutice precum cele prescrise anterior
         sau precum cele care ar fi putut să fie prescrise pacienților dacă nu exista programul de stimulare, dar care nu conțin aceeași
         substanță activă. Medicii sunt astfel stimulați, pe de o parte, să schimbe tratamentul pacienților lor în ceea ce privește
         prescripțiile existente și, pe de altă parte, să privilegieze, cu ocazia primei prescrieri a unui medicament împotriva unei
         anumite afecțiuni, un tratament bazat pe o anumită substanță activă mai degrabă decât pe alta. Definirea de către PCT și LHB
         a echivalențelor terapeutice dintre medicamentele din cadrul aceleiași clase terapeutice se face în special potrivit instrucțiunilor
         emise de National Institute for Health and Clinical Excellence (Institutul Național pentru Calitatea Clinică și Sanitară).
         În prezenta cauză, programele de stimulare în discuție ar privi în principal prescrierea de statine, substanțe care servesc
         la reducerea colesterolului.

      18      Calcularea stimulentelor financiare se efectuează pe baza a două mecanisme distincte. Potrivit primului, cabinetele medicale
         acumulează puncte îndeplinind anumite obiective de prescriere, care pot cuprinde creșterea proporției rețetelor pentru un
         medicament anume determinat (explicit sau implicit prescris în locul altor medicamente din aceeași clasă terapeutică). Valoarea
         plății va reflecta, așadar, totalul punctelor obținute. Al doilea mecanism se bazează pe obiective individuale, în sensul
         că plățile variază în funcție fie de un obiectiv individual, de exemplu, o creștere a proporției generale a prescrierilor
         pentru un medicament anume desemnat, fie de numărul de pacienți al căror tratament stabilit a fost modificat în vederea prescrierii
         medicamentului sau a medicamentelor preconizate de autoritățile naționale competente.

      19      Plățile primite de cabinetele medicale se adaugă la veniturile pe care acestea le obțin din consultațiile efectuate și, în
         final, profită medicilor generaliști, care participă la beneficiile realizate de aceste cabinete.

      20      Acest program de stimulente financiare urmărește reducerea cheltuielilor la capitolul „medicamente” efectuate de PCT și de
         LHB, în măsura în care se preconizează prescrierea celor mai ieftine medicamente din clasele terapeutice adecvate. Cu toate
         acestea, în anumite cazuri, un alt medicament din aceeași clasă terapeutică ar putea fi mai bine adaptat tratamentului unui
         anumit pacient. Astfel, faptul de a înlocui medicamentul prescris cu un alt medicament a cărui substanță activă este diferită
         ar putea, ca atare, în anumite cazuri, să aibă consecințe negative pentru pacient.

      21      La 3 iulie 2006, ABPI, care regrupează 70 de societăți farmaceutice naționale și internaționale care își desfășoară activitatea
         în Regatul Unit, a adresat o scrisoare MHPR, ale cărei misiuni includ verificarea respectării reglementării Uniunii și a celei
         naționale referitoare la publicitatea, precum și la promovarea medicamentelor. În scrisoarea sa, ABPI își exprima atât preocupările,
         cât și obiecțiile sale juridice în privința anumitor programe de stimulare a prescrierii de medicamente anume desemnate introduse
         de PCT și de LHB.

      22      În răspunsul său din 16 octombrie 2006, MHPR, care susținuse anterior o poziție diferită, a arătat că, începând din acel moment,
         considera că articolul 94 din Directiva 2001/83 nu acoperă decât promovarea sau programele de stimulare de natură comercială.
         Astfel, potrivit MHPR, deși acest articol 94 a fost adoptat efectiv pentru a împiedica organizațiile comerciale să influențeze
         decizia medicilor cu ocazia prescrierii de medicamente, aceasta nu ar avea totuși consecințe asupra faptului că articolul
         4 alineatul (3) din această directivă recunoaște în mod clar că statele membre au nevoie și sunt autorizate să adopte măsuri
         care să garanteze controlul costurilor suportate din fondurile publice.

      23      Contestând această interpretare a articolului 94 din Directiva 2001/83, ABPI a introdus în fața instanței de trimitere o acțiune
         prin care solicita controlul legalității poziției adoptate de MHPR. În acțiunea formulată, ABPI subliniază în special că finanțarea
         îngrijirilor medicale diferă de la un stat membru la altul, fiind asigurată uneori din fonduri publice, alteori din fonduri
         private. Or, a exclude autoritățile publice care oferă servicii de sănătate din domeniul de aplicare al acestei directive
         ar însemna să se aplice reguli diferite după cum prestatorul urmărește sau nu urmărește un obiectiv comercial și, în sfârșit,
         ar afecta piața internă a acestor servicii în cadrul Uniunii Europene.

      24      Considerând că pentru soluționarea litigiului cu care este sesizată este necesară o interpretare a articolului 94 menționat,
         High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court), a hotărât să suspende judecarea cauzei
         și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Articolul 94 alineatul (1) din Directiva 2001/83/CE se opune posibilității ca, în vederea reducerii cheltuielilor totale
         cu medicamentele, un organism public din cadrul serviciilor naționale de sănătate publică să poată pune în aplicare un program
         prin care se oferă stimulente financiare cabinetelor medicale (care pot, la rândul lor, să confere un avantaj pecuniar medicului
         care prescrie) pentru a prescrie un medicament anume desemnat inclus în programul de stimulare, care este:

      a)      fie un alt medicament eliberat pe bază de rețetă decât cel prescris anterior de medic pacientului,
      b)      fie un alt medicament decât cel care ar fi putut fi prescris pacientului dacă nu ar fi existat programul de stimulare,
      în cazul în care un asemenea medicament diferit face parte din aceeași clasă terapeutică de medicamente utilizate pentru tratarea
         afecțiunii specifice a pacientului?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Observațiile prezentate Curții
      25      ABPI și Comisia Europeană consideră că articolul 94 alineatul (1) din Directiva 2001/83 se aplică de asemenea autorităților
         naționale. În consecință, această dispoziție s‑ar opune posibilității ca un organism public din cadrul serviciilor naționale
         de sănătate publică să poată pune în aplicare un program prin care se oferă stimulente financiare cabinetelor medicale pentru
         ca medicii care își desfășoară activitatea în aceste cabinete să prescrie un medicament anume desemnat, chiar dacă obiectivul
         acestui program este reducerea cheltuielilor publice totale cu medicamentele.

      26      În schimb, guvernul Regatului Unit, precum și guvernele ceh, eston, spaniol, francez și olandez consideră că, astfel cum reiese
         din conținutul Directivei 2001/83 și în măsura în care articolul 152 alineatul (5) CE prevede în mod expres că acțiunea Comunității
         Europene în domeniul sănătății publice respectă pe deplin responsabilitățile statelor membre în ceea ce privește organizarea
         și prestarea serviciilor de sănătate și de îngrijire medicală, articolul 94 din această directivă nu privește autoritățile
         naționale competente în domeniul sănătății publice. Pe de altă parte, presupunând că interdicția prevăzută la articolul 94
         menționat este aplicabilă acestora din urmă, un program de stimulare financiară introdus de aceste autorități ar intra în
         domeniul de aplicare al derogării prevăzute la articolul 4 alineatul (3) din aceeași directivă, întrucât un astfel de program
         urmărește să garanteze accesul tuturor persoanelor la o cantitate suficientă de medicamente la un preț rezonabil.

       Răspunsul Curții
      27      Articolul 94 alineatul (1) din Directiva 2001/83 interzice furnizarea, oferirea sau promiterea unor persoane calificate să
         prescrie sau să elibereze medicamente de cadouri, de avantaje pecuniare sau de beneficii în natură, cu excepția cazului în
         care acestea au o valoare simbolică și sunt relevante pentru practica medicală sau farmaceutică.

      28      Astfel cum se arată la această dispoziție, interdicția se aplică „[î]n cazul în care medicamentele sunt promovate” unor medici
         sau farmaciști.

      29      În consecință, astfel cum reiese din conținutul Directivei 2001/83, această interdicție, care privește în primul rând industria
         farmaceutică atunci când desfășoară activități de promovare a unor medicamente pe care le comercializează, urmărește să împiedice
         practici promoționale care pot da naștere, pentru specialiștii din sănătate, la un interes economic cu ocazia prescrierii
         sau eliberării de medicamente. Această dispoziție urmărește astfel să favorizeze o practică medicală și farmacologică conformă
         normelor deontologice.

      30      În ceea ce privește publicitatea pentru medicamente, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că, inclusiv atunci când este făcută
         de un terț independent în afara unei activități comerciale sau industriale, o astfel de publicitate poate dăuna sănătății
         publice, a cărei protejare este obiectivul esențial al Directivei 2001/83, și că, în consecință, difuzarea de către un terț
         a unor informații cu privire la un medicament, în special în legătură cu proprietățile sale curative sau preventive, poate
         fi considerată drept publicitate în sensul articolului 86 alineatul (1) din această directivă, chiar și atunci când acest
         terț acționează din proprie inițiativă și în mod cu totul independent, de iure și de facto, față de producătorul și față de vânzătorul unui astfel de medicament (Hotărârea din 2 aprilie 2009, Damgaard, C‑421/07,
         Rep., p. I‑2629, punctele 22 și 29).

      31      Cu toate acestea, un astfel de raționament nu poate fi transpus în cazul informațiilor referitoare la un medicament difuzate
         de autoritățile publice înseși, de exemplu, cu ocazia survenirii unei epidemii sau a unei pandemii. Astfel, reiese în special
         din articolul 88 alineatul (4) din Directiva 2001/83 că interdicția publicității destinate publicului larg având ca obiect
         medicamente, astfel cum este prevăzută la alineatul (1) al articolului 88 menționat, nu este aplicabilă campaniilor de vaccinare
         „efectuate de către societățile din domeniu” atunci când aceste campanii sunt aprobate de autoritățile competente ale statelor
         membre.

      32      În același mod, în ceea ce privește stimulentele financiare pentru prescrierea de medicamente, deși interdicția cuprinsă la
         articolul 94 alineatul (1) din Directiva 2001/83 poate cu siguranță să se aplice unor terți independenți care acționează în
         afara unei activități comerciale sau industriale sau în afara unei activități lucrative, o astfel de interdicție nu poate
         privi autoritățile naționale din domeniul sănătății publice, care au ca sarcină în special, pe de o parte, să supravegheze
         aplicarea reglementării existente, care cuprinde mai ales această directivă, precum și, pe de altă parte, să definească prioritățile
         de acțiune ale politicii de sănătate publică, îndeosebi în ceea ce privește raționalizarea cheltuielilor publice alocate acestei
         politici, responsabilitate care le revine în mod specific.

      33      În general, politica de sănătate definită de un stat membru și cheltuielile publice pe care statul membru le alocă acesteia
         nu urmăresc nici un scop lucrativ, nici unul comercial. Un program de stimulente financiare precum cel în discuție în acțiunea
         principală, care face parte dintr‑o astfel de politică, nu poate, așadar, să fie considerat ca înscriindu‑se în cadrul promovării
         comerciale de medicamente.

      34      Pe de altă parte, deși în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Damgaard, citată anterior, difuzarea de către un terț
         independent de informații referitoare la un medicament putea dăuna sănătății publice, a cărei protejare este obiectivul esențial
         al Directivei 2001/83, nu se poate demonstra un astfel de risc în cazul stimulentelor financiare acordate de autoritățile
         publice responsabile în domeniul sănătății publice. Astfel, natura însăși a misiunii acestor autorități este să asigure sănătatea
         publică, pentru care își asumă răspunderea politică, având, așadar, sarcina să evalueze valoarea terapeutică a medicamentelor
         a căror introducere pe piață o autorizează.

      35      În aceste condiții, este permis autorităților menționate ca, în cadrul responsabilităților pe care și le asumă, să determine,
         pe baza unor evaluări ale calităților terapeutice ale medicamentelor în funcție de costul lor pentru bugetul public, dacă,
         în vederea tratamentului anumitor afecțiuni, o serie de medicamente care conțin o anumită substanță activă sunt, din punctul
         de vedere al finanțelor publice, preferabile altor medicamente care conțin o substanță activă diferită, dar care fac parte
         din aceeași clasă terapeutică.

      36      Astfel, conform articolului 168 alineatul (7) TFUE, dreptul Uniunii nu aduce atingere competenței statelor membre în ceea
         ce privește organizarea sistemelor lor de securitate socială și adoptarea, în special, de dispoziții menite să reglementeze
         consumul de produse farmaceutice în interesul echilibrului financiar al sistemelor lor de asigurări de sănătate (Hotărârea
         din 2 aprilie 2009, A. Menarini Industrie Farmaceutiche Riunite și alții, C‑352/07-C‑356/07, C‑365/07-C‑367/07 și C‑400/07,
         Rep., p. I‑2495, punctul 19, precum și jurisprudența citată).

      37      Cu toate acestea, trebuie să se sublinieze în această privință că, pentru a garanta efectul util al Directivei 89/105/CEE
         a Consiliului din 21 decembrie 1988 privind transparența măsurilor care reglementează stabilirea prețurilor medicamentelor
         de uz uman și includerea acestora în domeniul de aplicare al sistemelor naționale de asigurări de sănătate (JO 1989, L 40,
         p. 8, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 84), trebuie să se permită specialiștilor din industria farmaceutică, ale căror medicamente
         fac sau nu fac obiectul unor stimulente financiare pentru prescriere, să se asigure că programul de stimulente financiare
         pus în aplicare de autoritățile publice respectă criterii obiective și că nu se face nicio discriminare între medicamentele
         naționale și cele care provin din alte state membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iunie 2003, Comisia/Finlanda,
         C‑229/00, Rec., p. I‑5727, punctul 39, precum și Hotărârea A. Menarini Industrie Farmaceutiche Riunite și alții, citată anterior,
         punctul 28).

      38      În consecință, chiar dacă la baza Directivei 89/105 se află ideea unei ingerințe minime în organizarea de către statele membre
         a politicilor interne în materia securității sociale (Hotărârea din 20 ianuarie 2005, Merck, Sharp & Dohme, C‑245/03, Rec.,
         p. I‑637, punctul 27), autoritățile naționale responsabile în domeniul sănătății publice care adoptă un program de stimulente
         financiare pentru prescrierea de medicamente anume desemnate sunt în special obligate să facă public un astfel de program,
         precum și să pună la dispoziția specialiștilor din domeniul sănătății și al industriei farmaceutice evaluările care stabilesc
         echivalența terapeutică dintre substanțele active disponibile aparținând clasei terapeutice care face obiectul programului
         menționat.

      39      În final, trebuie să se sublinieze că astfel de practici de stimulare financiară publică pentru prescrierea de medicamente
         care conțin anumite substanțe active nu ar putea aduce atingere obiectivității de care, astfel cum se amintește în considerentul
         (50) al Directivei 2001/83, trebuie să facă dovadă medicul atunci când efectuează o prescriere în privința unui anumit pacient.

      40      Astfel, pe de o parte, un medic care prescrie este obligat, din punct de vedere deontologic, să nu prescrie un anumit medicament
         dacă acesta nu este adecvat tratamentului terapeutic al pacientului său, iar aceasta în pofida existenței unor stimulente
         financiare publice pentru prescrierea medicamentului respectiv.

      41      Pe de altă parte, trebuie amintit că orice medic este calificat să își practice profesia numai sub controlul autorităților
         publice din domeniul sănătății, care se efectuează fie direct, fie indirect, prin intermediul unor organizații profesionale
         mandatate în acest scop, precum General Medical Council din Regatul Unit. Or, în cadrul acestei misiuni de control și de supraveghere
         a activității medicilor, autoritățile publice sau organizațiile profesionale delegatare sunt autorizate să ofere medicilor
         recomandări în materie de prescriere a medicamentelor, fără ca astfel de recomandări să poată afecta în mod prejudiciabil
         obiectivitatea medicilor care prescriu medicamente în sensul considerentului (50) al Directivei 2001/83.

      42      Având în vedere cele de mai sus, este necesar să se răspundă la întrebarea formulată că articolul 94 alineatul (1) din Directiva
         2001/83 trebuie să fie interpretat în sensul că nu se opune unor programe de stimulente financiare, precum cel în discuție
         în acțiunea principală, puse în aplicare de autoritățile naționale responsabile în domeniul sănătății publice în vederea reducerii
         cheltuielilor lor totale în materie și care urmăresc să favorizeze, pentru tratamentul anumitor afecțiuni, prescrierea de
         către medici a unor medicamente anume desemnate și care conțin o substanță activă diferită de cea a medicamentului care era
         prescris anterior sau care ar fi putut fi prescris dacă nu exista un astfel de program de stimulare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      43      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Articolul 94 alineatul (1) din Directiva 2001/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 noiembrie 2001 de instituire
            a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/27/CE a Parlamentului
            European și a Consiliului din 31 martie 2004, trebuie să fie interpretat în sensul că nu se opune unor programe de stimulente
            financiare, precum cel în discuție în acțiunea principală, puse în aplicare de autoritățile naționale responsabile în domeniul
            sănătății publice în vederea reducerii cheltuielilor lor totale în materie și care urmăresc să favorizeze, pentru tratamentul
            anumitor afecțiuni, prescrierea de către medici a unor medicamente anume desemnate și care conțin o substanță activă diferită
            de cea a medicamentului care era prescris anterior sau care ar fi putut fi prescris dacă nu exista un astfel de program de
            stimulare.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Curții din data de 26 noiembrie 1975. # Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 73-74.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 7 iulie 1994. # Dunlop Slazenger International Ltd împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza T-43/92.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din data de 27 noiembrie 2008. # Bettina Klug împotriva Agence européenne des médicaments (EMEA). # Funcție publică. # Cauza F-35/07.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera a doua)
      27 noiembrie 2008
      Cauza F‑35/07
      Bettina Klug
      împotriva
      Agenției Europene pentru Medicamente (EMEA)
      „Funcție publică — Agenți temporari — Neprelungirea unui contract pe perioadă determinată — Raport de evaluare defavorabil — Hărțuire morală”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care doamna Klug solicită ca Agenția Europeană pentru Medicamente
         să fie obligată să prelungească contractul de muncă încheiat la 7 februarie 2002, care a început să își producă efectele la
         1 iulie 2002 pentru o perioadă de cinci ani, să îi plătească o despăgubire de 200 000 de euro pentru prejudiciul moral suferit,
         precum și să revoce raportul de evaluare întocmit în privința sa pentru perioada 31 decembrie 2004-31 decembrie 2006 și să
         întocmească un nou raport pe baza deciziei pe care o va adopta Tribunalul

      Decizia: Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari — Acțiune — Act care lezează — Noțiune — Decizie prin care se amintește data expirării unui contract de agent
            temporar și care trebuie să fie interpretată drept o decizie de neprelungire a contractului
      [Statutul funcționarilor, art. 90 alin. (2)]
      2.      Funcționari — Agenți temporari — Recrutare — Prelungirea unui contract pe perioadă determinată — Puterea de apreciere a administrației
      (Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 47)
      3.      Funcționari — Obligația de asistență care incumbă administrației — Conținut — Obligația administrației de a examina plângerile
            în materie de hărțuire morală și de a informa reclamantul cu privire la rezultatul plângerii sale
      [Statutul funcționarilor, art. 24 și art. 90 alin. (1); Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 11]
      1.      Constituie un act care lezează, în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut, o decizie a administrației care, prin faptul
         că îi amintește unui agent temporar data expirării contractului său de muncă, deși este posibilă reînnoirea acestuia, nu poate
         fi înțeleasă de persoana interesată decât ca un refuz de a prelungi contractul menționat. Astfel, o asemenea decizie, care
         are ca efect să lipsească un agent temporar de posibilitatea continuării raporturilor de muncă în cadrul unei instituții comunitare,
         este, prin natura sa, un act care afectează în mod direct și imediat interesele acestui agent, modificând în mod distinct
         situația juridică a acestuia.

      (a se vedea punctul 43)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 15 octombrie 2008, Potamianos/Comisia, T‑160/04, RepFP, p. I‑A‑2‑0000 și II‑A‑2‑0000, punctul
         23

      Tribunalul Funcției Publice: 28 iunie 2007, Bianchi/ETF, F‑38/06, RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000, punctele 92-94
      2.      Rezilierea unui contract de agent temporar pe perioadă nedeterminată, potrivit articolului 47 din Regimul aplicabil celorlalți
         agenți și cu respectarea preavizului prevăzut în contract, precum și rezilierea anticipată a unui contract de agent temporar
         încheiat pe o perioadă determinată se încadrează în sfera puterii de apreciere extinse a autorității competente, controlul
         instanței comunitare trebuind, așadar, să se limiteze, independent de controlul respectării obligației de motivare, la verificarea
         absenței unei erori vădite sau a unui abuz de putere. La fel stau lucrurile, cu atât mai mult, atunci când nu este vorba despre
         o reziliere anticipată, ci despre neprelungirea unui contract de agent temporar încheiat pe o perioadă determinată, prelungirea
         contractului nefiind decât o simplă posibilitate, supusă condiției ca aceasta să fie conformă cu interesul serviciului.

      În această privință, autoritatea competentă este obligată, atunci când ia o decizie cu privire la situația unui agent, să
         aibă în vedere toate elementele care pot să determine decizia și în special interesul agentului vizat. Astfel, aceasta rezultă
         din obligația de solicitudine a administrației, care reflectă echilibrul drepturilor și al obligațiilor reciproce pe care
         statutul și, prin analogie, Regimul aplicabil celorlalți agenți le‑au creat în raporturile dintre autoritatea publică și agenții
         săi. Totuși, luarea în considerare a interesului personal al agentului în cauză nu poate merge până la a interzice autorității
         competente să nu prelungească un contract pe perioadă determinată în pofida opoziției acestui agent, atunci când interesul
         serviciului impune acest lucru.

      În consecință, controlul instanței comunitare trebuie să se limiteze la verificarea inexistenței unei erori vădite în evaluarea
         interesului serviciului care a putut justifica neprelungirea contractului de muncă al agentului temporar, a unui abuz de putere,
         precum și a unei încălcări a obligației de solicitudine ce revine unei instituții comunitare atunci când trebuie să se pronunțe
         asupra prelungirii unui contract dintre aceasta și unul dintre agenții săi.

      (a se vedea punctele 65-68 și 79)
      Trimitere la:
      Curte: 26 februarie 1981, De Briey/Comisia, 25/80, Rec, p. 637, punctul 7; 29 iunie 1994, Klinke/Curtea de Justiție, C‑298/93 P,
         Rec., p. I‑3009, punctul 38

      Tribunalul de Primă Instanță: 28 ianuarie 1992, Speybrouck/Parlamentul European, T‑45/90, Rec., p. II‑33, punctele 97 și 98;
         17 martie 1994, Hoyer/Comisia, T‑51/91, RecFP, p. I‑A‑103 și II‑341, punctul 36; 18 aprilie 1996, Kyrpitsis/CES, T‑13/95,
         RecFP, p. I‑A‑167 și II‑503, punctul 52; 14 iulie 1997, B/Parlamentul European, T‑123/95, RecFP, p. I‑A‑245 și II‑697, punctul
         70; 12 decembrie 2000, Dejaiffe/OAPI, T‑223/99, RecFP, p. I‑A‑277 și II‑1267, punctele 51 și 53; 6 februarie 2003, Pyres/Comisia,
         T‑7/01, RecFP, p. I‑A‑37 și II‑239, punctele 50, 51 și 64; 1 martie 2005, Mausolf/Europol, T‑258/03, RecFP, p. I‑A‑45 și II‑189,
         punctul 49

      3.      Obligația de asistență prevăzută la articolul 24 din statut, aplicabil agenților temporari în temeiul trimiterii conținute
         la articolul 11 din Regimul aplicabil celorlalți agenți, cuprinde, printre altele, obligația administrației de a examina în
         mod serios, cu rapiditate și în mod confidențial plângerile în materie de hărțuire morală și de a informa reclamantul cu privire
         la rezultatul plângerii sale.

      În acest scop, este suficient ca funcționarul sau agentul care solicită protecția instituției să formuleze o cerere în temeiul
         articolului 24 din statut, în conformitate cu articolul 90 alineatul (1) din același statut, care să conțină cel puțin un
         început de probă în ceea ce privește realitatea atacurilor al căror obiect afirmă că este. În prezența unor astfel de elemente,
         revine instituției în cauză sarcina de a adopta măsurile adecvate, în special procedând la o anchetă, pentru a stabili faptele
         aflate la originea plângerii, în colaborare cu autorul acesteia.

      (a se vedea punctele 73, 74 și 76)
      Trimitere la:
      Curte: 14 iunie 1979, V./Comisia, 18/78, Rec., p. 2093, punctul 15; 26 ianuarie 1989, Koutchoumoff/Comisia, 224/87, Rec.,
         p. 99, punctele 15 și 16

      Tribunalul de Primă Instanță: 21 aprilie 1993, Tallarico/Parlamentul European, T‑5/92, Rec., p. II‑477, punctele 30 și 31


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 22 decembrie 2010.#Land Baden-Württemberg împotriva Metin Bozkurt.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesverwaltungsgericht - Germania.#Acordul de asociere CEE-Turcia - Reîntregirea familiei - Articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere - Soț al unei lucrătoare turce care a locuit cu aceasta mai mult de cinci ani - Păstrarea dreptului de ședere după divorț - Condamnarea persoanei în cauză pentru exercitarea de violențe asupra fostei sale soții - Abuz de drept.#Cauza C-303/08.

text:
      Cauza C‑303/08
      Land Baden‑Württemberg
      împotriva
      Metin Bozkurt
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesverwaltungsgericht)
      „Acordul de asociere CEE‑Turcia — Reîntregirea familiei — Articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere — Soț al unei lucrătoare turce care a locuit cu aceasta mai mult de cinci ani — Păstrarea dreptului de ședere după divorț — Condamnarea persoanei în cauză pentru exercitarea de violențe asupra fostei sale soții — Abuz de drept”
      Sumarul hotărârii
      1.        Acorduri internaționale — Acordul de asociere CEE‑Turcia — Consiliul de asociere instituit prin Acordul de asociere CEE‑Turcia
            — Decizia nr. 1/80 — Reîntregirea familiei
      (Protocolul adițional la Acordul de asociere CEE‑Turcia, art. 59; Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia, art.
            7 primul paragraf)
      2.        Acorduri internaționale — Acordul de asociere CEE‑Turcia — Consiliul de asociere instituit prin Acordul de asociere CEE‑Turcia
            — Decizia nr. 1/80 — Reîntregirea familiei
      [Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia, art. 7 primul paragraf și art. 14 alin. (1)]
      1.        Articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia trebuie interpretat în sensul că un
         resortisant turc care, în calitatea sa de membru al familiei unei lucrătoare turce încadrate pe piața legală a muncii dintr‑un
         stat membru și datorită șederii împreună cu soția în cursul unei perioade neîntrerupte de cel puțin cinci ani, beneficiază
         de drepturile aferente statutului juridic conferit în temeiul celei de a doua liniuțe a dispoziției menționate nu pierde beneficiul
         acestor drepturi din cauza divorțului pronunțat la o dată ulterioară dobândirii acestora.

      Drepturile legal dobândite de un resortisant turc în temeiul articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 există, astfel,
         independent de menținerea condițiilor care erau necesare pentru a da naștere acestor drepturi, astfel încât acel membru al
         familiei deja titular al unor drepturi în temeiul deciziei menționate este în poziția de a‑și consolida treptat situația în
         statul membru gazdă și de a se integra în mod durabil, ducând o viață independentă de cea a persoanei prin intermediul căreia
         a obținut aceste drepturi.

      O astfel de interpretare a articolului 7 primul paragraf menționat anterior nu este incompatibilă cu cerințele articolului
         59 din protocolul adițional la Acordul de asociere CEE‑Turcia, în condițiile în care situația unui membru al familiei unui
         lucrător migrant turc nu poate fi în mod util comparată cu aceea a unui membru al familiei unui resortisant dintr‑un stat
         membru, având în vedere diferențele importante ce există între situațiile lor juridice.

      (a se vedea punctele 40, 45 și 46 și dispozitiv 1)
      2.        Nu constituie un abuz de drept faptul că un resortisant turc se prevalează de un drept legal dobândit în temeiul articolului
         7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia, chiar dacă persoana în cauză, după ce a obținut
         beneficiul acestui drept prin intermediul fostei sale soții, a săvârșit împotriva acesteia o infracțiune gravă pentru care
         a fost condamnat penal.

      În schimb, articolul 14 alineatul (1) din aceeași decizie nu se opune ca o măsură de expulzare să fie adoptată împotriva unui
         resortisant turc care a făcut obiectul unor condamnări penale, în cazul în care conduita personală a acestuia constituie o
         amenințare actuală, reală și suficient de gravă, de natură să afecteze un interes fundamental al societății. Revine instanței
         naționale competente sarcina de a aprecia dacă aceasta este situația. Instanța competentă trebuie, în plus, să asigure respectarea
         principiului proporționalității, precum și a drepturilor fundamentale ale persoanei în cauză. Mai precis, o măsură de expulzare
         întemeiată pe articolul 14 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80 nu poate fi decisă decât dacă din conduita individuală a persoanei
         în cauză reiese un risc concret de noi perturbări grave ale ordinii publice.

      (a se vedea punctele 60 și 61 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      22 decembrie 2010(*)

      „Acordul de asociere CEE‑Turcia – Reîntregirea familiei – Articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere – Soț al unei lucrătoare turce care a locuit cu aceasta mai mult de cinci ani – Păstrarea dreptului de ședere după divorț – Condamnarea persoanei în cauză pentru exercitarea de violențe asupra fostei sale soții – Abuz de drept”
      În cauza C‑303/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Bundesverwaltungsgericht
         (Germania), prin decizia din 24 aprilie 2008, primită de Curte la 8 iulie 2008, în procedura

      Land Baden‑Württemberg
      împotriva
      Metin Bozkurt,
      cu participarea:
      Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii J.‑J. Kasel (raportor), A. Borg Barthet, E. Levits și doamna M.
         Berger, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Land Baden‑Württemberg, de domnul M. Schenk, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și N. Graf Vitzthum, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul danez, de domnii J. Bering Liisberg și R. Holdgaard, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de doamna W. Ferrante, avvocato dello Stato;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii V. Kreuschitz și G. Rozet, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 iulie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 7 primul paragraf a doua liniuță din
         Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii (denumită în continuare „Decizia
         nr. 1/80”). Consiliul de asociere a fost înființat prin Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia,
         care a fost semnat la 12 septembrie 1963, la Ankara, de Republica Turcia, pe de o parte, precum și de statele membre ale CEE
         și de Comunitate, pe de altă parte, și care a fost încheiat, aprobat și confirmat în numele acesteia din urmă prin Decizia
         64/732/CEE a Consiliului din 23 decembrie 1963 (JO 1964, 217, p. 3685, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 10).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Land Baden‑Württemberg (denumit în continuare „landul”), pe de
         o parte, și domnul Bozkurt, resortisant turc, pe de altă parte, în legătură cu o procedură de expulzare a persoanei în cauză
         de pe teritoriul Germaniei.

       Cadrul juridic
      3        Articolul 59 din protocolul adițional, semnat la 23 noiembrie 1970 la Bruxelles și încheiat, aprobat și confirmat în numele
         Comunității prin Regulamentul (CEE) nr. 2760/72 al Consiliului din 19 decembrie 1972 (JO L 293, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 1,
         p. 37), are următorul cuprins:

      „În domeniile acoperite de prezentul protocol, Turcia nu poate beneficia de un tratament mai favorabil decât cel pe care statele
         membre și‑l acordă reciproc în temeiul Tratatului de instituire a Comunității.” [traducere neoficială]

      4        Secțiunea I din capitolul II din Decizia nr. 1/80, intitulat „Dispoziții sociale”, privește „[a]specte privind angajarea în
         muncă și libera circulație a lucrătorilor”. Această secțiune cuprinde articolele 6-16 din decizia menționată.

      5        Potrivit articolului 6 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80:

      „Sub rezerva dispozițiilor articolului 7 referitor la accesul liber la încadrarea în muncă a membrilor familiei sale, lucrătorul
         turc care este încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru:

      –        are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său
         de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă;

      –        are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității
         ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la
         alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru,
         în cadrul aceleiași profesii;

      –        beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de accesul liber la orice
         activitate salariată, la alegerea sa.” [traducere neoficială]

      6        Articolul 7 din Decizia nr. 1/80 prevede:

      „Membrii familiei unui lucrător turc încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru, care au fost autorizați să se
         alăture acestuia:

      –        au dreptul să accepte – sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității – orice
         ofertă de încadrare în muncă, dacă locuiesc în mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin trei ani;

      –        beneficiază, pe teritoriul acestui stat, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea lor, dacă locuiesc în
         mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin cinci ani.

      Copiii lucrătorilor turci care au urmat o formare profesională în țara gazdă vor putea să accepte orice ofertă de încadrare
         în muncă în statul membru respectiv, indiferent de durata pentru care au avut reședința în acest stat membru, cu condiția
         ca unul dintre părinții lor să fi fost în mod legal încadrat în muncă în statul membru respectiv de cel puțin trei ani.” [traducere
         neoficială]

      7        Articolul 14 alineatul (1) din aceeași decizie are următorul cuprins:

      „Dispozițiile prezentei secțiuni sunt aplicate sub rezerva restricțiilor justificate de motive de ordine publică, de siguranță
         publică și de sănătate publică.” [traducere neoficială]

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      8        Domnului Bozkurt, născut în Turcia în anul 1959, i s‑a admis intrarea pe teritoriul german în luna aprilie 1992.

      9        În cursul lunii septembrie 1993, acesta s‑a căsătorit cu o resortisantă turcă ce exercita o activitate salariată în mod legal
         în Germania și care, în acest temei, era titulara unui permis de ședere permanentă. Soția a obținut cetățenia germană în anul
         1999.

      10      În urma căsătoriei, domnul Bozkurt a obținut, în cursul lunii octombrie 1993, un permis de ședere pe durată limitată, care
         a fost transformat în luna octombrie 1998, și anume după ce persoana în cauză a îndeplinit condiția privind reședința de cinci
         ani prevăzută la articolul 7 primul paragraf a doua liniuță din Decizia nr. 1/80, într‑un permis de ședere permanentă.

      11      Din luna iunie 2000, domnul Bozkurt s‑a separat în fapt de soția sa. Divorțul soților a fost pronunțat în noiembrie 2003.

      12      În cursul șederii sale în Germania, domnul Bozkurt a lucrat pentru diferiți angajatori. Potrivit instanței de trimitere, duratele
         exacte ale perioadelor de încadrare în muncă nu au putut fi totuși stabilite în lipsa unor informații precise și a unor documente
         justificative furnizate în acest scop de persoana în cauză.

      13      De la începutul anului 2000, domnul Bozkurt a fost în concediu medical timp de aproximativ 18 luni, perioadă în care a fost
         operat de o tumoare la creier.

      14      La sfârșitul acestei perioade de încetare a muncii, domnul Bozkurt a fost concediat de angajatorul său. De atunci, domnul
         Bozkurt este șomer și primește ajutor social de la stat în temeiul părții II din Codul legislației sociale (Sozialgesetzbuch,
         Teil II). Găzduit inițial într‑un centru municipal de primire, acesta trăiește din luna noiembrie 2005 într‑un mic apartament
         închiriat de la fratele său.

      15      În condițiile în care fusese deja condamnat în 1996 și în 2000 pentru vătămare corporală, precum și pentru distrugere, în
         cursul lunii mai 2004, s‑a stabilit vinovăția domnului Bozkurt pentru viol și lovire săvârșite asupra fostei sale soții cu
         ocazia unei șederi în Turcia în luna iulie 2002. Întrucât apelul persoanei în cauză a fost admis în parte, pedeapsa aplicată
         a fost stabilită definitiv la 17 ianuarie 2005 la doi ani de închisoare cu suspendare condiționată pe întreaga durată a pedepsei,
         astfel încât domnul Bozkurt, care se afla în detenție preventivă, a fost pus în libertate.

      16      Printr‑un decret din 26 iulie 2005, landul a decis expulzarea domnului Bozkurt cu executare imediată (denumit în continuare
         „decretul de expulzare”), întemeindu‑se pe ultima condamnare a acestuia, care ar confirma predispoziția acestuia spre violență.
         Landul a considerat că persoana în cauză nu se poate prevala de drepturile rezultate din articolul 6 sau 7 din Decizia nr. 1/80,
         pentru motivul că acesta nu găsise un nou loc de muncă într‑un termen rezonabil după concediere și nici nu depunea eforturi
         serioase în acest scop.

      17      După ce domnul Bozkurt a formulat o acțiune împotriva decretului de expulzare, Verwaltungsgericht Stuttgart a dispus inițial
         suspendarea acestui decret și, ulterior, anularea sa printr‑o hotărâre din 5 iulie 2006.

      18      Apelul declarat de land împotriva acestei hotărâri a fost respins printr‑o hotărâre din 14 martie 2007 de Verwaltungsgerichtshof
         Baden‑Württemberg. Astfel, aceasta instanță a considerat că, având în vedere perioadele de până la acel moment în care domnul
         Bozkurt a locuit în mod legal în Germania, acesta din urmă putea să invoce un drept de ședere în temeiul articolului 7 primul
         paragraf a doua liniuță din Decizia nr. 1/80. Prin urmare, decretul de expulzare ar fi nelegal din cauza faptului că nu era
         conform condițiilor aplicabile resortisanților Uniunii, care, potrivit jurisprudenței Curții, trebuie să fie respectate în
         ceea ce privește resortisanții turci care sunt titulari ai unui drept de ședere în temeiul Deciziei nr. 1/80. Această instanță
         a considerat în plus că împrejurările că domnul Bozkurt era șomer din anul 2000 și că era posibil să nu mai reia niciodată
         munca din cauza bolii sale grave și că petrecuse aproximativ nouă luni în detenție nu însemnau că acesta își pierduse statutul
         juridic pe care i‑l conferă dispoziția menționată din Decizia nr. 1/80, având în vedere jurisprudența Curții potrivit căreia
         dreptul de ședere, din momentul în care este dobândit, este independent de aspectul dacă se mențin condițiile care au determinat
         dobândirea acestui drept.

      19      În acest condiții, landul a sesizat Bundesverwaltungsgericht cu un recurs, invocând, pe de o parte, că domnul Bozkurt pierduse
         între timp dreptul de ședere în Germania din cauza excluderii sale de pe piața muncii și că, pe de altă parte, acesta nu putea
         în mod valabil să se întemeieze pe articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, din moment ce adusese atingere în mod
         grav integrității fizice a persoanei datorită căreia și‑a dobândit drepturile.

      20      Deși împărtășește analiza juridică dezvoltată de Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg în hotărârea din 14 martie 2007,
         Bundesverwaltungsgericht consideră că, pentru a statua asupra litigiului cu care este sesizat, este important să se determine
         dacă, la data la care a fost adoptat decretul de expulzare, domnul Bozkurt putea să se prevaleze de protecția conferită de
         articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80.

      21      În această privință, instanța de trimitere apreciază că nu există încă jurisprudență a Curții cu privire la aspectul dacă
         dreptul de ședere într‑un stat membru, dobândit de un resortisant turc în calitatea sa de membru al familiei unui lucrător
         turc legal integrat pe piața muncii acestui stat, se pierde sau nu se pierde ca urmare a desfacerii căsătoriei după dobândirea
         în mod corespunzător a dreptului în cauză.

      22      În plus, instanța menționată își pune întrebarea dacă, având în vedere circumstanțele de fapt deosebite care caracterizează
         acțiunea principală, un resortisant turc precum domnul Bozkurt poate în mod valabil să invoce un drept de ședere în temeiul
         articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, fără ca o astfel de atitudine să poată fi considerată ca având un caracter
         abuziv. Mai precis, ar fi necesar să se determine dacă beneficiarul unui drept legal dobândit poate fi decăzut din acesta
         în cazul în care s‑ar dovedi ulterior nedemn față de persoana datorită căreia anterior a dobândit drepturile.

      23      Considerând că, în aceste condiții, soluția litigiului cu care este sesizat necesită interpretarea Deciziei nr. 1/80, Bundesverwaltungsgericht
         a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Dreptul de muncă și dreptul de ședere dobândite, în calitate de membru de familie, în temeiul articolului 7 [primul paragraf]
         a doua liniuță din Decizia nr. 1/80 […], de soțul unui lucrător turc care este încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un
         stat membru subzistă și după desfacerea căsătoriei?

      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
      2)      Faptul că un cetățean turc invocă un drept de ședere în temeiul articolului 7 [primul paragraf] a doua liniuță din Decizia
         nr. 1/80 […], în condițiile în care a fost condamnat la o pedeapsă de doi ani de închisoare pentru viol și vătămare corporală
         săvârșite împotriva fostei sale soții după dobândirea acestui statut juridic prin intermediul acesteia, constituie un abuz
         de drept?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      24      Din dosar reiese că resortisantul turc în cauză în acțiunea principală îndeplinea toate condițiile necesare pentru a beneficia
         în mod legal de statutul juridic prevăzut la articolul 7 primul paragraf a doua liniuță din Decizia nr. 1/80 înainte de desfacerea
         căsătoriei sale.

      25      În aceste condiții, întrebarea adresată de instanța de trimitere trebuie înțeleasă în sensul prin aceasta se urmărește să
         se stabilească în esență dacă articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 trebuie interpretat în sensul că un resortisant
         turc precum reclamantul din acțiunea principală care, în calitatea sa de membru al familiei unei lucrătoare turce încadrate
         pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru și datorită șederii împreună cu soția în cursul unei perioade neîntrerupte de
         cel puțin cinci ani, beneficiază de drepturile aferente statutului juridic conferit în temeiul celei de a doua liniuțe a dispoziției
         menționate pierde beneficiul acestor drepturi din cauza divorțului pronunțat la o dată ulterioară dobândirii acestora.

      26      Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar, în primul rând, să se sublinieze că, astfel cum reiese chiar din modul
         de redactare a articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, dobândirea drepturilor prevăzute la această dispoziție
         este supusă îndeplinirii a două condiții cumulative prealabile, și anume, pe de o parte, faptul că persoana în cauză trebuie
         să fie membru al familiei unui lucrător turc încadrat pe piața legală a muncii în statul membru gazdă și, pe de altă parte,
         aceasta să fi fost autorizată de către organele competente din acest stat să se alăture respectivului lucrător. Nu se contestă
         că, în speță, aceste condiții erau îndeplinite atât de domnul Bozkurt, cât și de soția sa.

      27      În al doilea rând, conform sistemului instituit de părțile contractante în cadrul dispoziției menționate, drepturile conferite
         de aceasta resortisantului turc care îndeplinește condițiile amintite la punctul precedent se extind în mod progresiv în funcție
         de durata șederii efective cu lucrătorul turc deja prezent în mod legal pe teritoriul statului membru gazdă.

      28      Astfel, după o asemenea ședere legală timp de trei ani, resortisantul turc în cauză devine titular al dreptului de a accepta
         orice ofertă de încadrare în muncă, sub unica rezervă a priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale
         Uniunii Europene (articolul 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80).

      29      După încă doi ani în care locuiește în mod legal pe teritoriul statului membru gazdă, același resortisant turc beneficiază
         de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea sa (articolul 7 primul paragraf a doua liniuță din aceeași decizie).
         În speță, domnul Bozkurt îndeplinește în mod incontestabil acest criteriu.

      30      Trebuie să se precizeze în acest context că, spre deosebire de sistemul prevăzut în cadrul articolului 6 alineatul (1) din
         Decizia nr. 1/80, întemeiat pe exercitarea unei activități legale în cursul anumitor perioade, criteriul relevant pentru aplicarea
         articolului 7 primul paragraf din aceeași decizie este astfel șederea legală împreună cu lucrătorul migrant turc. După o astfel
         de ședere legală pentru o anumită durată, persoanei în cauză i se acordă dreptul de exercitare a unei activități, fără totuși
         ca această din urmă dispoziție să prevadă în această privință o obligație sau să facă din aceasta o condiție pentru dobândirea
         unui drept garantat prin Decizia nr. 1/80 (a se vedea în acest sens printre altele Hotărârea din 7 iulie 2005, Aydinli, C‑373/03,
         Rec., p. I‑6181, punctele 29 și 31, Hotărârea din 18 iulie 2007, Derin, C‑325/05, Rep., p. I‑6495, punctul 56, și Hotărârea
         din 25 septembrie 2008, Er, C‑453/07, Rep., p. I‑7299, punctele 31-34). Situația unui resortisant turc precum cel în cauză
         în acțiunea principală din punctul de vedere al încadrării în muncă este, așadar, lipsită de orice relevanță.

      31      În al treilea rând, trebuie să se sublinieze că, în mai multe rânduri, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că, pe de o parte,
         articolul 7 primul paragraf menționat produce un efect direct și că, pe de altă parte, perioadele de ședere, astfel cum sunt
         enunțate la această dispoziție, necesită recunoașterea unui drept corelativ de ședere, în caz contrar fiind lipsite de orice
         efect (a se vedea printre altele Hotărârea Er, citată anterior, punctele 25 și 26, precum și Hotărârea din 18 decembrie 2008,
         Altun, C‑337/07, Rep., p. I‑10323, punctele 20 și 21).

      32      În al patrulea rând, trebuie să se sublinieze că sistemul de dobândire progresivă a drepturilor prevăzut la articolul 7 primul
         paragraf din Decizia nr. 1/80 urmărește un dublu obiectiv.

      33      Într‑o primă etapă, înainte de expirarea perioadei inițiale de trei ani, dispoziția menționată urmărește să permită prezența
         membrilor familiei lucrătorului migrant împreună cu acesta din urmă, în scopul de a favoriza astfel, prin intermediul reîntregirii
         familiei, încadrarea în muncă și șederea lucrătorului turc integrat deja legal în statul membru gazdă (a se vedea printre
         altele Hotărârea din 17 aprilie 1997, Kadiman, C‑351/95, Rec., p. I‑2133, punctele 35 și 36, Hotărârea din 22 iunie 2000,
         Eyüp, C‑65/98, Rec., p. I‑4747, punctul 26, și Hotărârea din 11 noiembrie 2004, Cetinkaya, C‑467/02, Rec., p. I‑10895, punctul
         25).

      34      În continuare, aceeași dispoziție înțelege să consolideze inserarea durabilă a familiei lucrătorului migrant turc în statul
         membru gazdă, acordând membrului de familie respectiv, după trei ani de ședere legală, posibilitatea de a avea acces el însuși
         la piața muncii. Scopul esențial astfel urmărit este consolidarea poziției membrului de familie respectiv, care se află, în
         acest stadiu, deja legal integrat în statul membru gazdă, oferindu‑i mijloacele de a se întreține singur în statul în cauză
         și, așadar, de a‑și crea o situație autonomă în raport cu cea a lucrătorului migrant (a se vedea printre altele Hotărârile
         citate anterior Eyüp, punctul 26, Cetinkaya, punctul 25, Aydinli, punctul 23, precum și Derin, punctele 50 și 71).

      35      Curtea a dedus din aceasta că, deși membru de familie este, în principiu și fără motive legitime, obligat să locuiască efectiv
         cu lucrătorul migrant atât timp cât nu are el însuși dreptul de acces la piața muncii – cu alte cuvinte, înainte de expirarea
         perioadei de trei ani –, în schimb nu aceasta este situația dacă persoana în cauză a dobândit acest drept în mod legal în
         temeiul articolului 7 primul paragraf prima liniuță din Decizia nr. 1/80 și cu atât mai mult dacă, după cinci ani, acesta
         este titularul unui drept necondiționat de încadrare în muncă (a se vedea Hotărârea Derin, citată anterior, punctul 51 și
         jurisprudența citată).

      36      Astfel, din momentul în care condițiile prevăzute la articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 sunt îndeplinite, această
         dispoziție conferă membrului familiei unui lucrător turc un drept propriu de acces la piața muncii în statul membru gazdă,
         precum și, în mod corelativ, dreptul de a‑și continua dreptul de ședere pe teritoriul acestuia.

      37      Desigur, aceste drepturi își au originea în poziția pe care a ocupat‑o în trecut părintele lucrător turc pe teritoriul aceluiași
         stat și prin intermediul căreia membrul familiei sale a dobândit dreptul de ședere.

      38      Cu toate acestea, astfel cum în mod întemeiat susține Comisia Comunităților Europene în observațiile scrise, atunci când membrul
         familiei unui astfel de lucrător a obținut el însuși un drept individual în temeiul articolului 7 primul paragraf din Decizia
         nr. 1/80, acesta a atins gradul de integrare suficient în statul membru gazdă pentru ca situația sa să poată fi privită ca
         fiind separabilă de cea a părintelui său care făcuse posibil accesul său pe teritoriul acestui stat și, prin urmare, autonomă
         în raport cu cea a părintelui respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Derin, punctele 50 și 71, precum
         și Altun, punctele 59 și 63).

      39      O astfel de interpretare se impune de asemenea având în vedere finalitatea Deciziei nr. 1/80 considerată în ansamblu, cu privire
         la care s‑a considerat în mod repetat că urmărește a ameliora situația migranților turci în statul membru gazdă prin favorizarea
         integrării treptate, în cadrul acestuia, a resortisanților turci care îndeplinesc condițiile prevăzute la una dintre dispozițiile
         acestei decizii și care, în acest mod, beneficiază de drepturile pe care aceasta le conferă (a se vedea printre altele Hotărârea
         din 16 martie 2000, Ergat, C‑329/97, Rec., p. I‑1487, punctele 43 și 44, și Hotărârile citate anterior Derin, punctul 53,
         precum și Altun, punctele 28 și 29).

      40      Or, în această viziune, Curtea a considerat că drepturi precum cele legal dobândite de domnul Bozkurt în temeiul articolului
         7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 există independent de menținerea condițiilor care erau necesare pentru a da naștere
         acestor drepturi (a se vedea Hotărârile citate anterior Ergat, punctul 40, Cetinkaya, punctul 31, Aydinli, punctul 26, Derin,
         punctul 53, și Altun, punctul 36), astfel încât acel membru al familiei deja titular al unor drepturi în temeiul deciziei
         menționate este în poziția de a‑și consolida treptat situația în statul membru gazdă și de a se integra în mod durabil, ducând
         o viață independentă de cea a persoanei prin intermediul căreia a obținut aceste drepturi (a se vedea în acest sens printre
         altele Hotărârea Ergat, citată anterior, punctele 43 și 44).

      41      Interpretarea amintită la punctul precedent nu este decât expresia principiului mai general al respectării drepturilor dobândite,
         consacrat prin Hotărârea din 16 decembrie 1992, Kus (C‑237/91, Rec., p. I‑6781, punctele 21 și 22), principiu potrivit căruia,
         atunci când resortisantul turc poate în mod valabil să se prevaleze de drepturi în temeiul unei dispoziții a Deciziei nr. 1/80,
         aceste drepturi nu mai depind de menținerea împrejurărilor care le‑au dat naștere, o condiție de această natură nefiind impusă
         prin această decizie. În cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Kus menționate, împrejurarea în cauză era chiar o căsătorie
         care permisese resortisantului turc în cauză să intre pe teritoriul statului membru gazdă, această căsătorie fiind urmată
         de un divorț intervenit la un moment la care persoana în cauză dobândise deja drepturi, în speță în temeiul articolului 6
         alineatul (1) din Decizia nr. 1/80. Este important de amintit că, prin punctul 22 din Hotărârea din 5 octombrie 1994, Eroglu
         (C‑355/93, Rec., p. I‑5113), același principiu a devenit aplicabil în cadrul articolului 7 din aceeași decizie (a se vedea
         în același sens printre altele Hotărârile citate anterior Ergat, punctul 40, Aydinli, punctul 26, Derin, punctul 50, precum
         și Altun, punctele 42 și 43).

      42      În ceea ce privește, în al cincilea rând, împrejurările care au determinat pierderea drepturilor pe care articolul 7 primul
         paragraf din Decizia nr. 1/80 le recunoaște membrilor familiei unui lucrător turc care îndeplinesc condițiile prevăzute la
         paragraful menționat, potrivit de asemenea unei jurisprudențe constante, limitările acestor drepturi nu pot fi decât de două
         tipuri, și anume fie faptul că prezența migrantului turc pe teritoriul statului membru gazdă constituie, din cauza comportamentului
         său personal, un pericol efectiv și grav pentru ordinea publică, pentru siguranța sau pentru sănătatea publică, în sensul
         articolului 14 alineatul (1) din aceeași decizie, fie împrejurarea că persoana în cauză a părăsit teritoriul acestui stat
         pentru o perioadă semnificativă și fără motive legitime (a se vedea printre altele Hotărârile citate anterior Er, punctul
         30, și Altun, punctul 62).

      43      Caracterul exhaustiv al limitărilor enunțate la punctul precedent a fost reafirmat de Curte în mod constant (a se vedea printre
         altele Hotărârile citate anterior Cetinkaya, punctul 38, Derin, punctul 54, Er, punctul 30, și Altun, punctul 62).

      44      Din toate argumentele care precedă trebuie dedus că divorțul soților, atunci când este pronunțat după dobândirea în mod corespunzător
         de către membrul de familie respectiv a drepturilor conferite de articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, este lipsit
         de orice relevanță din punctul de vedere al menținerii drepturilor menționate în favoarea titularului lor, chiar dacă, inițial,
         acesta din urmă nu le‑a putut obține decât prin intermediul fostului soț.

      45      În sfârșit, trebuie să se precizeze că interpretarea dată la punctul precedent nu este incompatibilă cu cerințele articolului
         59 din protocolul adițional semnat la 23 noiembrie 1970. Astfel, precum a subliniat avocatul general la punctele 50-52 din
         concluzii, pentru motive similare celor dezvoltate de Curte la punctele 62-67 din Hotărârea Derin, citată anterior, precum
         și la punctul 21 din Hotărârea din 4 octombrie 2007, Polat (C‑349/06, Rep., p. I‑8167), situația unui membru al familiei unui
         lucrător migrant turc nu poate fi în mod util comparată cu aceea a unui membru al familiei unui resortisant dintr‑un stat
         membru, având în vedere diferențele importante ce există între situațiile lor juridice (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 21 ianuarie 2010, Bekleyen, C‑462/08, Rep., p. I‑563, punctele 35-38 și 43).

      46      Având în vedere cele ce precedă, este necesar, așadar, să se răspundă la prima întrebare că articolul 7 primul paragraf din
         Decizia nr. 1/80 trebuie interpretat în sensul că un resortisant turc precum reclamantul din acțiunea principală care, în
         calitatea sa de membru al familiei unei lucrătoare turce încadrate pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru și datorită
         șederii împreună cu soția în cursul unei perioade neîntrerupte de cel puțin cinci ani, beneficiază de drepturile aferente
         statutului juridic conferit în temeiul celei de a doua liniuțe a dispoziției menționate nu pierde beneficiul acestor drepturi
         din cauza divorțului pronunțat la o dată ulterioară dobândirii acestora.

       Cu privire la a doua întrebare
      47      Potrivit unei jurisprudențe constante, justițiabilii nu pot să se prevaleze în mod fraudulos sau abuziv de normele de drept
         al Uniunii, iar instanțele naționale pot, judecând de la caz la caz, în temeiul unor elemente obiective, să țină cont de comportamentul
         abuziv sau fraudulos al persoanelor interesate pentru a le refuza, atunci când este cazul, acordarea beneficiului dispozițiilor
         dreptului menționat (a se vedea printre altele Hotărârea din 9 martie 1999, Centros, C‑212/97, Rec., p. I‑1459, punctul 25,
         Hotărârea din 21 februarie 2006, Halifax și alții, C‑255/02, Rec., p. I‑1609, punctul 68, precum și Hotărârea din 20 septembrie
         2007, Tum și Dari, C‑16/05, Rep., p. I‑7415, punctul 64).

      48      Astfel, Curtea a exclus ca perioade de încadrare în muncă pe care resortisantul turc nu le putuse desfășura decât din cauza
         unui comportament fraudulos care a condus la o condamnare să poată fi considerate ca fiind legale pentru aplicarea articolului
         6 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80, întrucât persoana în cauză nu îndeplinea, în realitate, condițiile prevăzute la această
         dispoziție și nu a beneficiat din acest motiv în mod legal de un drept în temeiul acesteia din urmă (a se vedea Hotărârea
         din 5 iunie 1997, Kol, C‑285/95, Rec., p. I‑3069, punctele 26 și 27, precum și Hotărârea din 11 mai 2000, Savas, C‑37/98,
         Rec., p. I‑2927, punctul 61).

      49      Astfel, nu se poate admite ca un resortisant turc să încerce să obțină în mod neîntemeiat dreptul de a beneficia de avantaje
         garantate de una dintre dispozițiile Deciziei nr. 1/80.

      50      Cu toate acestea, în speță, din dosarul transmis Curții de instanța de trimitere rezultă că instanțele naționale care s‑au
         pronunțat pe fond în cauza aflată în prezent pe rolul Bundesverwaltungsgericht au constatat în mod expres că domnul Bozkurt
         beneficia în mod legal de statutul juridic prevăzut la articolul 7 primul paragraf a doua liniuță din Decizia nr. 1/80. În
         cele din urmă, nu s‑a menționat în fața Curții niciun element de natură să lase să se înțeleagă că, în acțiunea principală,
         ar fi fost vorba despre o căsătorie fictivă, încheiată cu unicul scop de a obține în mod abuziv beneficii prevăzute de dreptul
         asocierii CEE‑Turcia.

      51      În aceste condiții, trebuie să se constate că, în acțiunea principală, domnul Bozkurt nu face decât să își exercite drepturi
         care îi sunt conferite în mod expres prin Decizia nr. 1/80 și pentru obținerea cărora a îndeplinit toate condițiile necesare.

      52      Or, faptul că un astfel de resortisant turc se prevalează din plin de dreptul de a beneficia de drepturile garantate prin
         decizia menționată și pe care l‑a dobândit în mod legal în trecut nu poate, ca atare, să fie considerat ca reprezentând un
         abuz de drept.

      53      Instanța de trimitere, fără a adresa totuși o întrebare referitoare la interpretarea articolului 14 alineatul (1) din Decizia
         nr. 1/80, se întreabă dacă, în circumstanțele speciale ale acțiunii principale, invocarea de către domnul Bozkurt a statutului
         juridic dobândit în temeiul articolului 7 primul paragraf din aceeași decizie nu poate să aducă atingere ordinii publice,
         având în vedere infracțiunea gravă pe care a comis‑o ulterior acestei dobândiri împotriva aceleiași persoane care îi permisese
         să beneficieze de statutul menționat.

      54      În această privință, trebuie să se precizeze că articolul 14 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80 este cel care oferă cadrul
         juridic adecvat care permite să se aprecieze în ce măsură un resortisant turc care a făcut obiectul unor condamnări penale
         poate fi privat, prin intermediul unei expulzări din statul membru gazdă, de drepturile de care acesta beneficiază în mod
         direct în temeiul acestei decizii (a se vedea printre altele Hotărârea Derin, citată anterior, punctul 74).

      55      În ceea ce privește stabilirea domeniului de aplicare al excepției de ordine publică prevăzute la dispoziția menționată, este
         necesar, conform unei jurisprudențe constante, să se facă trimitere la interpretarea dată aceleiași excepții în materie de
         liberă circulație a lucrătorilor resortisanți ai statelor membre ale Uniunii (a se vedea printre altele Hotărârea Polat, citată
         anterior, punctul 30).

      56      Curtea a subliniat mereu că excepția menționată reprezintă o derogare de la principiul fundamental al liberei circulații a
         persoanelor, care trebuie interpretată strict și a cărei întindere nu poate fi determinată în mod unilateral de statele membre
         (a se vedea printre altele Hotărârea Polat, citată anterior, punctul 33 și jurisprudența citată).

      57      Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, recurgerea de către o autoritate națională la noțiunea de ordine publică presupune,
         pe lângă perturbarea ordinii sociale pe care o constituie orice încălcare a legii, existența unei amenințări reale și suficient
         de grave, care afectează un interes fundamental al societății (Hotărârea Polat, citată anterior, punctul 34 și jurisprudența
         citată).

      58      De asemenea, măsurile luate din motive de ordine publică sau de siguranță publică trebuie să se întemeieze exclusiv pe conduita
         personală a persoanei în cauză. Astfel de măsuri nu pot fi, așadar, dispuse în mod automat în urma unei condamnări penale
         și în scop de prevenire generală (Hotărârea Polat, citată anterior, punctele 31 și 35).

      59      Astfel, existența unei condamnări penale poate fi reținută numai în măsura în care împrejurările care au dus la această condamnare
         indică existența unei conduite individuale ce reprezintă o amenințare efectivă pentru ordinea publică (Hotărârea Polat, citată
         anterior, punctul 32 și jurisprudența citată).

      60      Prin urmare, revine autorităților naționale în cauză să realizeze o apreciere de la caz la caz a comportamentului personal
         al autorului infracțiunii, precum și a caracterului actual, real și suficient de grav al pericolului pe care îl reprezintă
         pentru ordinea și siguranța publică și, în plus, aceste autorități trebuie să respecte atât principiul proporționalității,
         cât și drepturile fundamentale ale persoanei în cauză. Mai precis, o măsură de expulzare întemeiată pe articolul 14 alineatul
         (1) din Decizia nr. 1/80 nu poate fi decisă decât dacă din conduita individuală a persoanei în cauză reiese un risc concret
         de noi perturbări grave ale ordinii publice (a se vedea Hotărârea Derin, citată anterior, punctul 74).

      61      Ținând seama de toate considerațiile care precedă, se impune să se răspundă la a doua întrebare că:

      –        nu constituie un abuz de drept faptul că un resortisant turc precum reclamantul din acțiunea principală se prevalează de un
         drept legal dobândit în temeiul articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, chiar dacă persoana în cauză, după ce
         a obținut beneficiul acestui drept prin intermediul fostei sale soții, a săvârșit împotriva acesteia o infracțiune gravă pentru
         care a fost condamnat penal;

      –        în schimb, articolul 14 alineatul (1) din aceeași decizie nu se opune ca o măsură de expulzare să fie adoptată împotriva unui
         resortisant turc care a făcut obiectul unor condamnări penale, în măsura în care conduita personală a acestuia constituie
         o amenințare actuală, reală și suficient de gravă, de natură să afecteze un interes fundamental al societății. Revine instanței
         naționale competente sarcina de a aprecia dacă aceasta este situația în acțiunea principală.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      62      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii, adoptată de Consiliul
            de asociere înființat prin Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia, trebuie interpretat în sensul
            că un resortisant turc precum reclamantul din acțiunea principală care, în calitatea sa de membru al familiei unei lucrătoare
            turce încadrate pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru și datorită șederii împreună cu soția în cursul unei perioade
            neîntrerupte de cel puțin cinci ani, beneficiază de drepturile aferente statutului juridic conferit în temeiul celei de a
            doua liniuțe a dispoziției menționate nu pierde beneficiul acestor drepturi din cauza divorțului pronunțat la o dată ulterioară
            dobândirii acestora.
      2)      Nu constituie un abuz de drept faptul că un resortisant turc precum reclamantul din acțiunea principală se prevalează de un
            drept legal dobândit în temeiul articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, chiar dacă persoana în cauză, după ce
            a obținut beneficiul acestui drept prin intermediul fostei sale soții, a săvârșit împotriva acesteia o infracțiune gravă pentru
            care a fost condamnat penal.
      În schimb, articolul 14 alineatul (1) din aceeași decizie nu se opune ca o măsură de expulzare să fie adoptată împotriva unui
            resortisant turc care a făcut obiectul unor condamnări penale, în cazul în care conduita personală a acestuia constituie o
            amenințare actuală, reală și suficient de gravă, de natură să afecteze un interes fundamental al societății. Revine instanței
            naționale competente sarcina de a aprecia dacă aceasta este situația în acțiunea principală.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 12 ianuarie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandai de Nord. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-37/05.