title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 7 februarie 2007. # Giuseppe Caló împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Interesul serviciului - Anunț privind vacanța postului - Acțiune în anulare - Acțiune în despăgubiri. # Cauze conexate T-118/04 și T-134/04.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)
      7 februarie 2007
      Cauzele conexate T‑118/04 și T‑134/04
      Giuseppe Caló
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcționari – Schimbarea repartizării unui director prin numirea într‑o funcție de consilier principal – Interesul serviciului – Echivalența posturilor – Reorganizarea Eurostat – Numire într‑un post de director – Anunț pentru ocuparea unui post vacant – Obligația de motivare – Evaluarea meritelor candidaților – Acțiune în anulare – Acțiune în despăgubire”
      Obiectul: Acțiune având ca obiect, pe de o parte, o cerere de anulare a deciziei Comisiei din 9 iulie 2003 de schimbare a repartizării
         reclamantului dintr‑un post de director într‑un post de consilier principal, a deciziei Comisiei din 1 octombrie 2003 privind
         reorganizarea Eurostat, în măsura în care confirmă schimbarea repartizării reclamantului, și o cerere de reparare a prejudiciului
         moral pe care reclamantul pretinde că l‑a suferit și, pe de altă parte, o cerere de anulare a deciziei Comisiei din 30 martie
         2004 de numire a lui M. N. în postul de director al Direcției „Statistici privind agricultura, pescuitul, fondurile structurale
         și mediul” din cadrul Eurostat și de respingere a candidaturii reclamantului la acest post

      Decizia: În cauza T‑118/04, obligă Comisia la plata către reclamant a sumei de un euro cu titlu de daune interese pentru greșeală de
         serviciu. În cauza T‑134/04, obligă Comisia la plata către reclamant a sumei de 5 000 de euro cu titlu de daune interese pentru
         greșeală de serviciu. Respinge acțiunile în ceea ce privește celelalte capete de cerere. În cauza T‑118/04, Comisia va suporta
         propriile cheltuieli de judecată, inclusiv pe cele aferente procedurii privind măsurile provizorii desfășurate înaintea Tribunalului,
         precum și o cincime din cheltuielile de judecată efectuate de reclamant, inclusiv din cele aferente procedurii privind măsurile
         provizorii desfășurate înaintea Tribunalului. În cauza T‑118/04, reclamantul va suporta patru cincimi din propriile cheltuieli
         de judecată, inclusiv din cele aferente procedurii privind măsurile provizorii desfășurate înaintea Tribunalului. În cauza
         T‑134/04, Comisia va suporta toate cheltuielile, inclusiv pe cele aferente procedurii privind măsurile provizorii desfășurate
         înaintea Tribunalului.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Transfer – Schimbarea repartizării – Criteriul de distincție
      [Statutul funcționarilor, art. 4, art. 7 alin. (1) și art. 29]
      2.      Funcționari – Autoritate împuternicită să facă numiri – Exercitarea puterilor
      [Statutul funcționarilor, art. 2 alin. (1)]
      3.      Funcționari – Organizarea serviciilor – Repartizarea personalului
      [Statutul funcționarilor, art. 7 alin. (1)]
      4.      Funcționari – Organizarea serviciilor – Repartizarea personalului
      [Statutul funcționarilor, art. 7 alin. (1)]
      5.      Funcționari – Organizarea serviciilor – Repartizarea personalului
      [Statutul funcționarilor, art. 7 alin. (1)]
      6.      Funcționari – Răspundere extracontractuală a instituțiilor – Greșeală de serviciu
      7.      Funcționari – Anunț pentru ocuparea unui post vacant – Obiect
      [Statutul funcționarilor, art. 29 alin. (1)]
      8.      Funcționari – Post vacant – Analiză comparativă a meritelor candidaților
      [Statutul funcționarilor, art. 29 alin. (1)]
      9.      Funcționari – Recrutare – Post în care numirea este de competența colegiului membrilor Comisiei
      (Statutul funcționarilor, art. 14)
      10.    Funcționari – Decizie care lezează – Respingerea unei candidaturi
      [Statutul funcționarilor, art. 90 alin. (2) și art. 91 alin. (2) și (4)]
      1.      Rezultă din sistemul statutului că transferul, în sensul propriu al termenului, nu este necesar decât în cazul transferului
         unui funcționar pe un post vacant. De aici rezultă că orice transfer intern propriu‑zis este supus formalităților prevăzute
         la articolele 4 și 29 din Statutul funcționarilor. În schimb, aceste formalități nu sunt aplicabile în cazul schimbării repartizării
         funcționarului deoarece un astfel de transfer nu conduce la crearea unui post vacant.

      Cu toate acestea, deciziile de schimbare a repartizării sunt supuse, pe același temei ca și transferurile interne, în ce privește
         conservarea drepturilor și a intereselor legitime ale funcționarilor vizați, normelor articolului 7 alineatul (1) din statut,
         în special în sensul că schimbarea repartizării funcționarilor nu poate avea loc decât în interesul serviciului și cu respectarea
         echivalenței posturilor.

      (a se vedea punctele 49, 53 și 99)
      Trimitere la: Curte 24 februarie 1981, Carbognani și Coda Zabetta/Comisia, 161/80 și 162/80, Rec., p. 543, punctul 21; Curte
         23 martie 1988, Hecq/Comisia, 19/87, Rec., p. 1681, punctul 6; Curte 7 martie 1990, Hecq/Comisia, C‑116/88 și C‑149/88, Rec.,
         p. I‑599, punctul 11; Curte 9 august 1994, Rasmussen/Comisia, C‑398/93 P, Rec., p. I‑4043, punctul 11; Tribunal 22 ianuarie
         1998, Costacurta/Comisia, T‑98/96, RecFP, p. I‑A‑21 și II‑49, punctul 36; Tribunal 15 septembrie 1998, De Persio/Comisia,
         T‑23/96, RecFP, p. I‑A‑483 și II‑1413, punctul 79; Tribunal 6 martie 2001, Campoli/Comisia, T‑100/00, RecFP, p. I‑A‑71 și
         II‑347, punctul 29; Tribunal 26 noiembrie 2002, Cwik/Comisia, RecFP, p. I‑A‑229 și II‑1137, punctul 30

      2.      O subdelegare sau o derogare de la criteriile privind repartizarea competențelor acordată prin Statutul funcționarilor către
         autoritatea împuternicită să facă numiri nu poate cauza nulitatea unui act emis de administrație decât dacă o astfel de subdelegare
         sau de derogare riscă să aducă atingere uneia dintre garanțiile pe care Statutul funcționarilor le acordă funcționarilor sau
         normelor de bună administrare în materia gestiunii personalului.

      Prin urmare, împrejurarea că, într‑un context special în care se bănuia existența unor nereguli grave în cadrul administrației,
         s‑a luat de către colegiul membrilor Comisiei decizia schimbării repartizării unui funcționar, în condițiile în care această
         instituție delegase o astfel de competență directorului general al persoanei interesate, în temeiul articolului 2 din Statutul
         funcționarilor, nu este de natură a cauza nulitatea acestei decizii. Într‑adevăr, trebuie să se considere că adoptarea acestei
         decizii de către autoritatea delegantă, care deținea inițial această atribuție, în acest context, protejează într‑o măsură
         sporită interesele funcționarului a cărui repartizare a fost schimbată. În plus, este conform principiului bunei administrări
         ca o aceeași autoritate să adopte atât măsurile administrative necesare pentru a reacționa în raport cu gravitatea situației,
         cât și deciziile în materia gestiunii personalului pe care le consideră necesare. În cele din urmă, împrejurările speciale,
         precum un context în care se bănuiește existența unor nereguli în gestiune, justifică pe deplin derogarea excepțională de
         la obiectivul bunei gestiuni administrative și de la utilizarea rațională a resurselor umane urmărit prin delegarea acordată
         în temeiul articolului 2 din Statutul funcționarilor, care constă în favorizarea apropierii de nivelurile de responsabilitate
         vizate mai direct în cadrul gestiunii necesităților.

      (a se vedea punctele 66-68, 70 și 71)
      Trimitere la: Curte 30 mai 1973, De Greef/Comisia, 46/72, Rec., p. 543, punctele 18 și 21; Curte 30 mai 1973, Drescig/Comisia,
         49/72, Rec., p. 565, punctele 10 și 13; De Persio/Comisia, citată anterior, punctele 110-112

      3.      Atunci când se dovedește că au fost săvârșite nereguli în cadrul unei direcții generale, administrația nu săvârșește nicio
         eroare vădită de apreciere atunci când consideră că interesul serviciului justifică retragerea tuturor directorilor din funcțiile
         de management pe care le ocupau și schimbarea repartizării lor pe posturi de consilieri principali în vederea asigurării liniștii
         și a bunei desfășurări a anchetelor privind respectivele nereguli, și în special a investigațiilor destinate a evalua rolul
         lor eventual în aceste nereguli. Sub acest aspect, ținând seama de un astfel de obiectiv, care nu urmărește sancționarea directorilor
         sau evitarea continuării neregulilor, este indiferentă împrejurarea că anchetele au evidențiat că nu poate fi reținută nicio
         neîndeplinire a obligațiilor din partea unui director, acest fapt neputând fi invocat de acesta în mod util, în nicio ipoteză,
         împotriva deciziei de schimbare a repartizării, care trebuie apreciată în funcție de elementele de fapt și de drept existente
         la data adoptării sale.

      Această apreciere nu poate fi readusă în discuție ca urmare a pretinsei existențe a unui interes propriu al Comisiei și, mai
         particular, a unora dintre membrii acesteia, care nu ar fi adoptat în timp util măsurile necesare după ce au fost informați
         în legătură cu bănuielile privind nereguli grave în gestiunea direcției generale respective, deoarece, atât timp cât o decizie
         nu a fost considerată contrară interesului serviciului, nu se poate pune problema unui abuz de putere.

      (a se vedea punctele 108, 110, 111, 114 și 115)
      Trimitere la: Tribunal 10 iulie 1992, Eppe/Comisia, T‑59/91 și T‑79/91, Rec., p. II‑2061, punctul 57; Tribunal 19 iunie 1997,
         Forcat Icardo/Comisia, T‑73/96, RecFP, p. I‑A‑159 și II‑485, punctul 39; Campoli/Comisia, citată anterior, punctul 63; Tribunal
         4 iunie 2003, Del Vaglio/Comisia, T‑124/01 și T‑320/01, RecFP, p. I‑A‑157 și II‑767, punctul 77

      4.      Legalitatea unei decizii de schimbare a repartizării, adoptată în conformitate cu interesul serviciului, nu poate fi afectată,
         în sine, de împrejurarea că transmiterea acesteia de către administrație către public a putut conduce în mod eronat la ideea
         că funcționarul a cărui repartizare a fost schimbată putea fi vinovat sau, cel puțin, era suspectat că ar fi luat parte la
         nereguli. Totuși, această împrejurare poate constitui un element pertinent în cadrul examinării unei cereri de despăgubire
         introduse de persoana interesată.

      (a se vedea punctele 120 și 121)
      5.      Întrucât o simplă măsură de organizare internă, luată în interesul serviciului, precum o măsură de schimbare a repartizării,
         nu aduce atingere poziției statutare a funcționarului sau principiului corespondenței între grad și post, nu sunt necesare
         nici audierea prealabilă a persoanei interesate, nici motivarea acestei măsuri.

      (a se vedea punctele 122, 126 și 142)
      Trimitere la: Curte, 7 martie 1990, Hecq/Comisia, citată anterior, punctul 14, Cwik/Comisia, citată anterior, punctul 62
      6.      Administrația săvârșește o greșeală de serviciu de natură a‑i angaja răspunderea atunci când creează impresia, prin intermediul
         unui comunicat de presă liber accesibil publicului, că un funcționar care face obiectul unei schimbări a repartizării în interesul
         serviciului era implicat în anumite nereguli, chiar dacă decizia de schimbare a repartizării nu este afectată de ilegalitate
         în sine. O astfel de greșeală produce un prejudiciu moral respectivului funcționar atunci când acesta este pus în situația
         de a trebui să se justifice în mod continuu atât față de colegii săi, cât și față de persoane exterioare serviciului.

      (a se vedea punctele 155-157)
      7.      Deși un anunț pentru ocuparea unui post vacant trebuie să informeze persoanele interesate cât mai exact posibil în legătură
         cu natura condițiilor necesare pentru ocuparea postului despre care este vorba, anunțul pentru ocuparea unui post vacant privind
         un post de gradul A 2, atunci când stabilește aceste condiții, poate lăsa o anumită marjă de apreciere autorității împuternicite
         să facă numiri, având în vedere importanța funcției care urmează să fie ocupată. Prin urmare, în condițiile în care un anunț
         pentru ocuparea unui post vacant pentru un post de director de gradul A 2 prevede cerințe suficient de precise pentru a permite
         autorității împuternicite să facă numiri să procedeze la o examinare comparativă a meritelor diferiților candidați, faptul
         că anunțul menționat era redactat în termeni identici cu celelalte anunțuri publicate în aceeași zi pentru alte posturi de
         același grad, dar de competențe diferite, nu constituie un element care să poată afecta legalitatea anunțului respectiv.

      (a se vedea punctele 180, 181 și 183)
      Trimitere la: Tribunal 18 martie 1997, Picciolo și Caló/Comitetul Regiunilor, T‑178/95 și T‑179/95, RecFP, p. I‑A‑51 și II‑155,
         punctul 87; Tribunal 20 septembrie 2001, Coget și alții/Curtea de Conturi, T‑95/01, RecFP, p. I‑A‑191 și II‑879, punctul 67

      8.      În ce privește aprecierea unei eventuale erori în alegerea unui funcționar pentru un post de gradul A 2, care implică responsabilități
         mari, o astfel de eroare trebuie să fie vădită și trebuie să depășească larga putere de apreciere de care dispune autoritatea
         împuternicită să facă numiri la compararea meritelor candidaților și la evaluarea interesului serviciului. Controlul Tribunalului
         se limitează la chestiunea dacă, în raport cu elementele pe care s‑a întemeiat respectiva autoritate la realizarea aprecierii
         sale, aceasta s‑a menținut în limite rezonabile și nu și‑a utilizat atribuțiile în mod vădit eronat sau în alte scopuri decât
         cele în care i‑au fost conferite. Prin urmare, Tribunalul nu poate substitui aprecierea proprie privind meritele și calificările
         candidaților celei a autorității împuternicite să facă numiri atât timp cât niciun element din dosar nu permite să se afirme
         că autoritatea respectivă ar fi săvârșit o eroare vădită la aprecierea meritelor și a calificărilor candidaților.

      Aceste principii sunt în special aplicabile atunci când Tribunalul trebuie să verifice îndeplinirea efectivă de către candidatul
         ales să ocupe postul vacant a condițiilor impuse prin anunțul pentru ocuparea unui post vacant și, în special, a condiției
         ca acesta să posede o experiență profesională corespunzătoare nivelului impus prin anunțul pentru ocuparea unui post vacant.
         În această privință, faptul că reclamantul îndeplinea aceste condiții nu dovedește, în sine, că autoritatea împuternicită
         să facă numiri ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere atunci când a numit alt candidat în postul respectiv. Nici împrejurarea
         că experiența profesională a reclamantului era superioară celei a candidatului reținut nu constituie o dovadă în sensul săvârșirii
         unei erori vădite.

      În special, autoritatea împuternicită să facă numiri nu își depășește larga putere de apreciere atunci când consideră că un
         candidat care a fost șef de cabinet al unui membru al Comisiei, ca urmare a acestei experiențe și ținând seama că un cabinet
         este o entitate administrativă alcătuită din aproximativ zece persoane, îndeplinește condiția privind aptitudinea recunoscută
         de a conduce o entitate administrativă importantă, această condiție făcând referire nu la conducerea efectivă a unei astfel
         de entități, ci la aptitudinea recunoscută de a o conduce, care poate rezulta din experiențe și date care nu presupun în mod
         obligatoriu ca persoana respectivă să fi condus un număr mare de agenți.

      (a se vedea punctele 205, 209, 212 și 213)
      Trimitere la: Picciolo și Caló/Comitetul Regiunilor, citată anterior, punctul 85; Tribunal 29 mai 1997, Contargyris/Consiliul,
         T‑6/96, RecFP, p. I‑A‑119 și II‑357, punctul 120; Coget și alții/Curtea de Conturi, citată anterior, punctele 92 și 124; Tribunal
         9 iulie 2002, Tilgenkamp/Comisia, T‑158/01, RecFP, p. I‑A‑111 și II‑595, punctul 59; Tribunal 5 noiembrie 2003, Cougnon/Curtea
         de Justiție, T‑240/01, RecFP, p. I‑A‑263 și II‑1283, punctul 97

      9.      Nu constituie o încălcare a articolului 14 din Statutul personalului comportamentul șefului de cabinet al unui membru al Comisiei,
         care, candidând la un post în care numirea se face de către colegiul membrilor acestei instituții, se abține de la a participa
         la ședința șefilor de cabinet care trebuie să pregătească adoptarea acestei decizii, fiind înlocuit cu această ocazie de alt
         membru al aceluiași cabinet. Într‑adevăr, nici articolul 14 din Statutul funcționarilor, nici o altă normă de drept nu impun
         ca, atunci când un funcționar se abține să se pronunțe cu privire la o problemă în tratarea sau în rezolvarea căreia are un
         interes personal, toți funcționarii aflați sub autoritatea sa ierarhică să se abțină la rândul lor. În plus, simpla împrejurare
         că acest funcționar făcea parte dintr‑un organism implicat în pregătirea deciziei de numire este lipsită de pertinență și
         nu permite să se considere că ar fi „trebuit” să se pronunțe, în sensul din articolul 14 din Statutul funcționarilor, cu privire
         la adoptarea acestei decizii, chiar dacă nu a participat la pregătirea acesteia și, în orice caz, aceasta a fost adoptată
         definitiv de colegiul Comisiei.

      (a se vedea punctele 246-248)
      10.    În ipoteza unei acțiuni introduse în temeiul articolului 91 alineatul (4) din statut împotriva unei decizii nemotivate de
         a respinge o candidatură, autoritatea împuternicită să facă numiri, în scopul de a acoperi acest neajuns, poate motiva decizia
         ulterior introducerii acțiunii atât timp cât acțiunea menționată este suspendată în așteptarea unei decizii explicite sau
         implicite de respingere a reclamației. În schimb, la expirarea termenului de patru luni de la introducerea reclamației, prevăzut
         la articolul 90 alineatul (2) din Statutul funcționarilor, care marchează intervenția deciziei implicite de respingere a reclamației
         și, în consecință, continuarea procedurii în fața instanței comunitare, lipsa motivării nu mai poate fi acoperită prin explicațiile
         oferite de autoritatea împuternicită să facă numiri.

      Într‑adevăr, reclamantul se află atunci, în realitate, la expirarea respectivului termen, într‑o situație identică celei în
         care se găsea dacă, fără a fi folosit posibilitatea prevăzută la articolul 91 alineatul (4), ar fi atacat această decizie
         implicită de respingere în temeiul articolului 91 alineatul (2) din Statutul funcționarilor în ziua pronunțării acesteia,
         ipoteză în care răspunsul la reclamația formulată ulterior introducerii acțiunii nu ar putea acoperi lipsa motivării. Potrivit
         interpretării conform căreia, întrucât este vorba despre o acțiune întemeiată pe articolul 91 alineatul (4) din Statutul funcționarilor,
         autoritatea împuternicită să facă numiri și‑ar putea motiva decizia nu numai după introducerea acțiunii, ci și după expirarea
         termenului de patru luni de la introducerea reclamației, administrația s‑ar găsi într‑o situație mai favorabilă decât în cadrul
         unei acțiuni întemeiate pe articolul 91 alineatul (2). Or, în afară de faptul că articolul 91 alineatul (4) nu prevede nicidecum
         această posibilitate, niciun motiv obiectiv nu ar putea justifica această diferență. Dimpotrivă, atunci când autoritatea împuternicită
         să facă numiri este informată în legătură cu faptul că un funcționar a folosit posibilitatea prevăzută la articolul 91 alineatul
         (4) și că există o acțiune pendinte în fața instanței comunitare trebuie să se solicite în mod deosebit de strict ca aceasta
         să motiveze în timp util decizia atacată.

      (a se vedea punctele 272-274)
      Trimitere la: Curte 26 noiembrie 1981, Michel/Parlamentul European, 195/80, Rec., p. 2861, punctul 22; Curte 9 decembrie 1993,
         Parlamentul European/Volger, C‑115/92 P, Rec., p. I‑6549, punctul 23; Curte 23 septembrie 2004, Hectors/Parlamentul European,
         C‑150/03 P, Rec., p. I‑8691, punctul 50; Tribunal 3 martie 1993, Vela Palacios/CES, T‑25/92, Rec., p. II‑201, punctul 25;
         Tribunal 20 iulie 2001, Brumter/Comisia, T‑351/99, RecFP, p. I‑A‑165 și II‑757, punctul 33; Tribunal 20 februarie 2002, Roman
         Parra/Comisia, T‑117/01, RecFP, p. I‑A‑27 și II‑121, punctul 26; Tribunal 6 iulie 2004, Huygens/Comisia, T‑281/01, RecFP,
         p. I‑A‑203 și II‑903, punctul 108


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 15 iulie 2004. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 69/335/CEE. # Cauza C-415/02.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 12 decembrie 1985. # Sideradria SpA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Amendă. # Cauza 67/84.


HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera de recursuri) 16 decembrie 2010.#Consiliul Uniunii Europene împotriva Willem Stols.#Recurs — Funcție publică — Promovare — Analiză comparativă a meritelor — Eroare vădită de apreciere — Denaturare a probelor.#Cauza T-175/09 P.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 27 octombrie 1998. # Fuerzas Eléctricas de Catalunya SA (FECSA) (C-31/97) și Autopistas Concesionaria Española SA (C-32/97) împotriva Departament d'Economía y Finances de la Generalitat de Catalunya. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Superior de Justicia de Catalunya - Spania. # Directivă 69/335/CEE. # Cauze conexate C-31/97 și C-32/97.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 19 martie 2002. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 69/335/CEE. # Cauza C-426/98.


Hotărârea Curții din data de 10 noiembrie 1981. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza 29/81.


Hotărârea Curții din data de 14 decembrie 1995. # Proces penal împotriva Lucas Emilio Sanz de Lera, Raimundo Díaz Jiménez și Figen Kapanoglu. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Juzgado Central de lo Penal de la Audiencia Nacional - Spania. # Circulația capitalurilor - Țară terță. # Cauze conexate C-163/94, C-165/94 și C-250/94.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 30 martie 2006.#Aro Tubi Trafilerie SpA împotriva Ministero dell'Economia e delle Finanze.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Corte suprema di Cassazione - Italia.#Directivă 69/335.#Cauza C-46/04.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 12 ianuarie 2010. # Colin Wolf împotriva Stadt Frankfurt am Main. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Germania. # Directiva 2000/78/CE - Articolul 4 alineatul (1) - Interzicerea discriminărilor pe motive de vârstă - Dispoziție națională care stabilește la 30 de ani vârsta maximă de recrutare a funcționarilor în cadrul serviciului de pompieri - Obiectiv urmărit - Noțiunea «cerință profesională esențială și determinantă. # Cauza C-229/08.

text:
      Cauza C‑229/08
      Colin Wolf
      împotriva
      Stadt Frankfurt am Main
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Verwaltungsgericht Frankfurt am Main)
      „Directiva 2000/78/CE – Articolul 4 alineatul (1) – Interzicerea discriminărilor pe motive de vârstă – Dispoziție națională care stabilește la 30 de ani vârsta maximă de recrutare a funcționarilor în cadrul serviciului de pompieri
         – Obiectiv urmărit – Noțiunea «cerință profesională esențială și determinantă»”

      Sumarul hotărârii
      Politica socială – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Directiva
            2000/78 – Interzicerea discriminării pe motive de vârstă
      [Directiva 2000/78 a Consiliului, art. 2 alin. (2) lit. (a) și art. 4 alin. (1)]
      Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2000/78 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea
         ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări
         naționale care stabilește la 30 de ani vârsta maximă pentru recrutarea în cadrul serviciului tehnic intermediar de pompieri.

      Astfel, deși instituie un tratament diferențiat pe motive de vârstă în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva
         2000/78, reglementarea națională menționată poate fi considerată, pe de o parte, ca fiind corespunzătoare obiectivului care
         constă în asigurarea caracterului operațional și a bunei funcționări a serviciului pompierilor profesioniști, care constituie
         un obiectiv legitim în sensul articolului 4 alineatul (1) din directivă, și, pe de altă parte, ca nedepășind ceea ce este
         necesar realizării acestui obiectiv, din moment ce faptul de a dispune de capacități fizice deosebite poate fi considerat,
         în sensul acestei dispoziții, o cerință profesională esențială și determinantă pentru exercitarea profesiei de pompier din
         serviciul tehnic intermediar și că necesitatea de a dispune de capacitatea fizică deplină de a exercita profesia de pompier
         al serviciului tehnic intermediar este legată de vârsta membrilor serviciului menționat.

      (a se vedea punctele 29, 39-41, 44 și 46 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      12 ianuarie 2010(*)

      „Directiva 2000/78/CE – Articolul 4 alineatul (1) – Interzicerea discriminărilor pe motive de vârstă – Dispoziție națională care stabilește la 30 de ani vârsta maximă de recrutare a funcționarilor în cadrul serviciului de pompieri
         – Obiectiv urmărit – Noțiunea «cerință profesională esențială și determinantă»”

      În cauza C‑229/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Verwaltungsgericht
         Frankfurt am Main (Germania), prin decizia din 21 aprilie 2008, primită de Curte la 28 mai 2008, în procedura

      Colin Wolf
      împotriva
      Stadt Frankfurt am Main,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președintele Camerei a treia, îndeplinind funcția de președinte, domnul E. Levits, doamna
         P. Lindh (raportor), președinți de cameră, domnii C. W. A. Timmermans, A. Rosas, P. Kūris, A. Borg Barthet, A. Ó Caoimh și
         L. Bay Larsen, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 iulie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma, în calitate de agent;
      –        pentru Irlanda, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnul P. McGarry, BL;
      –        pentru guvernul italian, de doamna I. Bruni, în calitate de agent, asistată de doamnele W. Ferrante și M. Russo, avvocati
         dello Stato;

      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul J. Enegren și de doamna B. Conte, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 septembrie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Directivei 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie
         2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea
         forței de muncă (JO L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7, denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Wolf, pe de o parte, și Stadt Frankfurt am Main (Germania),
         pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestuia din urmă de a lua în considerare candidatura domnului Wolf la o recrutare
         în cadrul serviciului tehnic intermediar de pompieri din cauza faptului că depășise limita de vârstă de 30 de ani.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Directiva a fost adoptată în temeiul articolului 13 CE. Considerentele (9), (11), (18) și (25) ale acestei directive au următorul
         cuprins:

      „(9)      Încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă reprezintă elementele esențiale care creează premisele garantării șanselor
         egale pentru toți și contribuie într‑o mare măsură la deplina participare a cetățenilor la viața economică, culturală și socială,
         precum și la dezvoltarea personală.

      [...]
      (11)      Discriminarea pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală poate compromite
         realizarea obiectivelor Tratatului de instituire a Comunității Europene, cum ar fi: un nivel al ocupării forței de muncă și
         de protecție socială ridicat, creșterea nivelului de trai și a calității vieții, coeziunea economică și socială, solidaritatea
         și libera circulație a persoanelor.

      [...]
      (18)      Prezenta directivă nu poate avea ca efect constrângerea forțelor armate, a serviciilor de poliție, a penitenciarelor sau a
         forțelor de securitate să angajeze sau să mențină în funcție persoanele care nu posedă capacitățile necesare pentru a îndeplini
         ansamblul de funcții pe care ar putea fi solicitate să le exercite, având în vedere obiectivul legitim de menținere a caracterului
         operațional al acestor servicii.

      [...]
      (25)      Interzicerea discriminărilor pe criterii de vârstă constituie un element esențial pentru atingerea obiectivelor stabilite
         în liniile directoare privind ocuparea forței de muncă și încurajarea diversității la încadrarea în muncă; cu toate acestea,
         diferențele de tratament legate de vârstă pot fi justificate în anumite împrejurări și necesită dispoziții specifice care
         pot varia în funcție de situația statelor membre; este așadar esențial să se facă distincție între diferențele de tratament
         care sunt justificate, îndeosebi prin obiective legitime de politică a ocupării forței de muncă, a pieței muncii și a formării
         profesionale, și discriminările care trebuie să fie interzise.”

      4        Potrivit articolului 1, directiva are ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de
         apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și
         ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament.

      5        Articolul 2 din directivă prevede:

      „(1)      În sensul prezentei directive, prin principiul egalității de tratament se înțelege absența oricărei discriminări directe sau
         indirecte, bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1.

      (2)      În sensul alineatului (1):
      (a)      o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau
         va fi tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1;

      [...]”
      6        Articolul 3 alineatul (1) litera (a) din directivă precizează:

      „În limitele competențelor conferite Comunității, prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor, atât în sectorul public,
         cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește:

      (a)      condițiile de acces la încadrare în muncă, la activități nesalariate sau la muncă, inclusiv criteriile de selecție și condițiile
         de recrutare, oricare ar fi ramura de activitate și la toate nivelurile ierarhiei profesionale, inclusiv în materie de promovare”.

      7        Articolul 4 alineatul (1) din directivă are următorul cuprins:

      „Fără a aduce atingere articolului 2 alineatele (1) și (2), statele membre pot să prevadă că un tratament diferențiat bazat
         pe o caracteristică legată de unul dintre motivele prevăzute la articolul 1 nu constituie o discriminare atunci când, având
         în vedere natura unei activități profesionale sau condițiile de exercitare a acesteia, caracteristica în cauză constituie
         o cerință profesională esențială și determinantă, astfel încât obiectivul să fie legitim, iar cerința să fie proporțională.”

      8        Articolul 6 alineatul (1) din directivă prevede:

      „Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 2 alineatul (2), statele membre pot prevedea că un tratament diferențiat
         pe motive de vârstă nu constituie o discriminare atunci când este justificat în mod obiectiv și rezonabil, în cadrul dreptului
         național, de un obiectiv legitim, în special de obiective legitime de politică a ocupării forței de muncă, a pieței muncii
         și a formării profesionale, iar mijloacele de realizare a acestui obiectiv sunt corespunzătoare și necesare.

      Tratamentul diferențiat se poate referi în special la:
      (a)      aplicarea unor condiții speciale de acces la un loc de muncă și la formarea profesională, de încadrare și de muncă, inclusiv
         a condițiilor de concediere și de remunerare, pentru tineri, lucrători în vârstă și pentru cei care au persoane în întreținere,
         pentru a favoriza integrarea lor profesională sau pentru a le asigura protecția;

      (b)      stabilirea unor condiții minime de vârstă, de experiență profesională sau de vechime în muncă, pentru accesul la încadrare
         în muncă sau pentru anumite avantaje legate de încadrarea în muncă;

      (c)      stabilirea unei vârste maxime pentru încadrare, bazată pe formarea necesară pentru postul respectiv sau pe necesitatea unei
         perioade de încadrare rezonabile înaintea pensionării.”

      9        Articolul 17 din directivă are următorul cuprins:

      „Statele membre stabilesc regimul sancțiunilor aplicabile în cazul nerespectării dispozițiilor naționale adoptate conform
         prezentei directive și iau toate măsurile necesare pentru asigurarea aplicării acestora. Sancțiunile astfel prevăzute, care
         pot consta în despăgubirea victimei, trebuie să fie efective, proporționale și disuasive. [...]”

      10      În conformitate cu articolul 18 primul paragraf din directivă, transpunerea acesteia în ordinea juridică a statelor membre
         trebuia să intervină cel târziu la 2 decembrie 2003. Cu toate acestea, potrivit celui de al doilea paragraf al aceluiași articol:

      „Pentru a ține seama de condițiile speciale, statele membre [puteau] dispune, dacă este necesar, de un termen suplimentar
         de 3 ani începând cu 2 decembrie 2003 sau de un total de 6 ani pentru a pune în aplicare dispozițiile prezentei directive
         privind discriminarea pe motive de vârstă și handicap. În acest caz, statele membre [informau] imediat Comisia cu privire
         la acestea. […]”

      11      Republica Federală Germania a utilizat această posibilitate, astfel încât transpunerea dispozițiilor directivei privind discriminarea
         pe motive de vârstă și handicap trebuia să intervină în acest stat membru cel târziu la 2 decembrie 2006.

       Reglementarea națională
       Reglementarea landului Hessen
      12      Regulamentul privind cariera pompierilor profesioniști din landul Hessen (Hessische Feuerwehrlaufbahnverordnung) din 21 decembrie
         1994 (denumit în continuare „FeuerwLVO”) prevede la articolul 3 alineatul 1 punctul 1 că, pentru încadrarea în serviciul intermediar,
         poate fi recrutată orice persoană în vârstă de până la 30 de ani.

      13      Articolele 194 și 197 din Legea privind funcția publică a landului Hessen (Hessisches Beamtengesetz) din 21 martie 1962 (GVBl.
         1962 I, p. 26) au următorul cuprins:

      „Articolul 194 – Pensionarea
      (1)      Funcționarii de poliție pe viață se pensionează la sfârșitul lunii în cursul căreia împlinesc 60 de ani (limita de vârstă).
      (2)      În interesul serviciului și la cererea agentului de poliție, pensionarea poate fi amânată după împlinirea vârstei de 60 de
         ani, pe o durată definită care, de fiecare dată, nu poate depăși un an, până la vârsta de maximum 62 de ani.

      […]
      Articolul 197 – Statutul juridic
      (1)      Dispozițiile articolelor 187 și 192-194 se aplică prin analogie funcționarilor din serviciile de intervenție a pompierilor
         profesioniști.

      [...]”
       Reglementarea federală
      14      Legea privind pensia funcționarilor și a judecătorilor federali și regionali (Gesetz über die Versorgung der Beamten und Richter
         in Bund und Ländern) din 24 august 1976 (BGBl. 1976 I, p. 3839) prevede, la articolele 4 și 14, în versiunea aplicabilă la
         data faptelor din acțiunea principală:

      „Articolul 4 – Nașterea și calculul dreptului la pensie
      (1)      Pensia se acordă numai dacă funcționarul
      1.      a efectuat o perioadă de serviciu de cel puțin cinci ani […]
      […]
      Articolul 14 – Cuantumul pensiei
      (1)      Pentru fiecare an de serviciu care dă dreptul la pensie, pensia se ridică la 1,79375 % din remunerația care dă dreptul la
         pensie (articolul 5), fără a depăși însă în total 71,75 %.

      [...]
      (4)      Pensia se ridică la cel puțin 35 % din remunerația care dă dreptul la pensie (articolul 5).
      [...]”
      15      Legea generală privind egalitatea de tratament (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz) din 14 august 2006 (BGBl. 2006 I, p. 1897,
         denumită în continuare „AGG”) a transpus directiva.

      16      Articolele 1, 3, 7, 10 și 15 din AGG au următorul cuprins:

      „Articolul 1 – Obiectivul legii
      Prezenta lege are drept obiectiv să împiedice sau să elimine orice dezavantaj pe motive de rasă sau origine etnică, sex, religie
         sau credință, handicap, vârstă sau identitate sexuală.

      […]
      Articolul 3 – Definiții
      (1)      Are loc o discriminare directă atunci când o persoană este tratată mai puțin favorabil decât este, a fost sau ar fi tratată
         o altă persoană, într‑o situație comparabilă, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1 […]

      […]
      Articolul 7 – Interdicția discriminării
      (1)      Lucrătorii nu pot face obiectul unei discriminări pe baza unuia dintre motivele enumerate la articolul 1 […]
      (2)      Sunt nule dispozițiile cuprinse în acorduri care încalcă interdicția discriminării în sensul alineatului (1).
      […]
      Articolul 10 – Autorizarea tratamentului diferențiat pe motive de vârstă
      Fără a se aduce atingere articolului 8, un tratament diferențiat pe motive de vârstă este de asemenea autorizat atunci când
         este justificat în mod obiectiv și rezonabil de un obiectiv legitim. Mijloacele puse în aplicare pentru realizarea acestui
         obiectiv trebuie să fie corespunzătoare și necesare. Aceste tratamente diferențiate pot cuprinde printre altele:

      […]
      3.      stabilirea unei vârste maxime pentru recrutare, întemeiată pe formarea specifică necesară pentru postul respectiv sau pe necesitatea
         unei perioade rezonabile de încadrare înainte de pensionare.

      […]
      Articolul 15 – Despăgubire și daune interese
      (1)      În cazul încălcării interdicției de discriminare, angajatorul trebuie să plătească o despăgubire pentru prejudiciul cauzat.
         Această obligație nu există în cazul în care angajatorul nu este responsabil de încălcare.

      (2)      Lucrătorul poate solicita o despăgubire pecuniară corespunzătoare pentru un prejudiciu nepatrimonial. În cazul nerecrutării,
         indemnizația nu poate depăși trei luni de salariu dacă lucrătorul nu ar fi fost recrutat nici în cazul unei selecții nediscriminatorii.

      (3)      Dacă sunt aplicabile convenții colective, angajatorul trebuie să plătească o despăgubire numai în cazul în care acționează
         deliberat sau prin neglijență gravă.

      […]”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      17      Prin scrisoarea primită la 4 octombrie 2006 de Direcția incendii a Stadt Frankfurt am Main, domnul Wolf, născut la 9 decembrie
         1976, și a depus candidatura pentru o procedură de recrutare în cadrul serviciului tehnic intermediar de pompieri.

      18      La 13 noiembrie 2006, Stadt Frankfurt am Main a precizat domnului Wolf că următoarea procedură de recrutare urma să aibă loc
         la 1 august 2007. Însă această dată a fost amânată pentru 1 februarie 2008, procedura de selecție având loc în cursul lunii
         august 2007.

      19      Prin scrisoarea din 28 februarie 2007, Stadt Frankfurt am Main l‑a informat pe domnul Wolf că nu poate lua în considerare
         candidatura sa, întrucât depășește limita de vârstă de 30 de ani.

      20      La 12 aprilie 2007, domnul Wolf a solicitat Stadt Frankfurt am Main o despăgubire în temeiul articolului 21 din AGG. Cuantumul
         daunelor interese solicitate corespundea salariului pe trei luni pe care acesta l‑ar fi obținut dacă ar fi fost recrutat.

      21      Întrucât cererea a fost respinsă printr‑o decizie din 4 mai 2007, confirmată la 10 octombrie 2007, domnul Wolf a sesizat Verwaltungsgericht
         Frankfurt am Main pentru a obține anularea deciziilor din 4 mai și din 10 octombrie 2007, precum și obligarea Stadt Frankfurt
         am Main la plata de daune interese.

      22      În fața acestei instanțe, domnul Wolf a susținut că FeuerwLVO este contrar AGG.

      23      Verwaltungsgericht Frankfurt am Main, manifestând îndoieli cu privire la compatibilitatea reglementării germane cu articolele
         6 și 17 din directivă, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      În cadrul marjei de manevră recunoscute prin articolul 6 alineatul (1) din [directivă], legiuitorul național dispune în general
         de o largă putere de apreciere și de organizare sau această marjă de manevră este în orice caz limitată la ceea ce este necesar,
         în ceea ce privește stabilirea unei vârste maxime de recrutare în raport cu necesitatea unei perioade minime de încadrare
         înainte de pensionare, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) al doilea paragraf litera (c) din directiva menționată?

      2)      Cerința necesității în sensul articolului 6 alineatul (1) al doilea paragraf litera (c) din [directivă] concretizează cerința
         caracterului corespunzător al măsurii menționate la articolul 6 alineatul (1) primul paragraf din respectiva directivă și
         restrânge astfel domeniul de aplicare al acestei norme generale?

      3)      a)     Faptul că, prin intermediul unei vârste maxime de recrutare, un angajator își urmărește interesul ca funcționarii care urmează
         a fi angajați să fie în serviciu activ pe o perioadă cât mai îndelungată reprezintă un obiectiv legitim în sensul articolului
         6 alineatul (1) primul paragraf din [directivă]?

      b)      Realizarea unui astfel de obiectiv este deja necorespunzătoare pentru simplul fapt că impune funcționarilor o perioadă de
         activitate mai îndelungată decât cea necesară pentru deschiderea dreptului la pensia minimă garantată de lege în caz de pensionare
         anticipată după 5 ani de serviciu?

      c)      Realizarea unui astfel de obiectiv este necorespunzătoare numai în cazul în care impune funcționarilor o perioadă de activitate
         mai îndelungată decât cea necesară pentru obținerea pensiei minime garantate de lege în caz de pensionare anticipată – în
         prezent 19,51 ani?

      4)      a)     Faptul de a limita cât mai mult posibil, prin intermediul unei vârste maxime de recrutare cât mai scăzute posibil, numărul
         total al funcționarilor care urmează a fi recrutați, în scopul de a restrânge cât mai mult numărul prestațiilor individuale
         precum asigurările de accident sau asigurările de sănătate (alocații, inclusiv pentru membrii familiei), reprezintă un obiectiv
         legitim în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf din [directivă]?

      b)      În această privință, ce semnificație are faptul că, odată cu vârsta, prestațiile de asistență socială în caz de accident sau
         alocațiile în caz de boală (inclusiv pentru membrii familiei) sunt mai ridicate decât pentru tinerii funcționari, astfel încât,
         în cazul angajării de funcționari mai în vârstă, cheltuielile totale privind aceste posturi ar putea crește?

      c)      În această privință, trebuie să fie disponibile prognoze sau statistici sigure ori sunt suficiente prezumții generale bazate
         pe probabilități?

      5)      a)     Faptul că un angajator dorește să aplice o anumită vârstă maximă de recrutare în scopul garantării «unei structuri a vârstelor
         echilibrate în cadrul diferitelor cariere» reprezintă un obiectiv legitim în sensul articolului 6 alineatul (1) primul paragraf
         din [directivă]?

               b)     Dacă este cazul, căror cerințe trebuie să răspundă considerațiile privind configurarea unei astfel de structuri a vârstelor
         pentru a îndeplini condițiile de existență a unui element de justificare (caracter corespunzător și necesar)?

      6)      Faptul că angajatorul indică, în raport cu vârsta maximă de recrutare, că în general, până la împlinirea acestei vârste, este
         posibil să fie îndeplinite condițiile obiective pentru admiterea la o formare pentru serviciile intermediare de pompieri,
         și anume o formare școlară corespunzătoare și o formare profesională, reprezintă un obiectiv legitim în sensul articolului
         6 alineatul (1) primul paragraf din [directivă]?

      7)      Care sunt criteriile care permit să se aprecieze dacă o perioadă minimă de încadrare înainte de pensionare este corespunzătoare
         sau necesară?

               a)     Necesitatea unei perioade minime de încadrare poate fi justificată exclusiv drept compensare pentru obținerea unei calificări
         la angajator, finanțată exclusiv de acesta (calificare pentru cariera serviciilor intermediare de pompieri), în scopul de
         a garanta în continuare o perioadă de încadrare corespunzătoare la acest angajator, ținând cont de calificare, astfel încât
         costurile de formare să fie rambursate progresiv de funcționar?

               b)     Care este durata maximă a perioadei de încadrare după perioada de formare? Aceasta poate depăși cinci ani și, în cazul unui
         răspuns afirmativ, în ce condiții?

               c)     Indiferent de răspunsul dat la a șaptea întrebare litera a), caracterul corespunzător sau necesar al unei perioade minime
         de încadrare poate fi justificat prin considerația că, în cazul funcționarilor a căror pensie este finanțată exclusiv de angajator,
         perioada de serviciu activ previzibilă între data angajării și data probabilă a pensionării trebuie să fie suficientă pentru
         a garanta obținerea pensiei minime garantate prin lege, care este dobândită în prezent în urma unei perioade de încadrare
         de 19,51 ani?

               d)     În sens invers, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din [directivă], refuzul unei recrutări este justificat numai
         în cazul în care persoana interesată ar fi recrutată la o vârstă care ar însemna, având în vedere data probabilă a pensionării,
         că pensia minimă ar trebui plătită, deși dreptul la această pensie nu a fost dobândit din punct de vedere matematic?

      8)      a)     La aprecierea noțiunii de pensionare în sensul articolului 6 alineatul (1) al doilea paragraf litera (c) din [directivă],
         trebuie avută în vedere limita de vârstă stabilită prin lege pentru pensionare cu încasarea ulterioară a unei pensii sau vârsta
         medie de pensionare a unei categorii profesionale sau de funcționari determinate?

               b)     Dacă este cazul, în ce măsură trebuie să se țină seama de faptul că, pentru anumiți funcționari, pensionarea normală poate
         fi întârziată cu o durată de până la doi ani? Această împrejurare determină, într‑o proporție corespunzătoare, o creștere
         a vârstei maxime de recrutare?

      9)      Pentru calcularea perioadei de încadrare minime în contextul articolului 6 alineatul (1) din [directivă], poate fi luată în
         considerare formarea inițială ca funcționar? În această privință, prezintă importanță aspectul dacă durata formării trebuie
         luată în considerare integral ca perioadă de încadrare care dă dreptul la pensie sau dacă această perioadă de formare trebuie
         dedusă din perioada de încadrare minimă pe care angajatorul o poate impune în sensul articolului 6 alineatul (1) al doilea
         paragraf litera (c) din [directivă]?

      10)      Dispozițiile articolului 15 alineatul (1) teza finală și alineatul (3) din [AGG] sunt compatibile cu articolul 17 din [directivă]?”
       Cu privire la întrebările preliminare
      24      Prin intermediul primelor nouă întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere ridică problema marjei de
         manevră de care dispune legiuitorul național pentru a prevedea că tratamentele diferențiate pe motive de vârstă nu constituie
         discriminări interzise de dreptul comunitar. Aceasta solicită în special să se stabilească dacă obiective precum preocuparea
         de a asigura o carieră îndelungată funcționarilor, de a restrânge cantitatea prestațiilor sociale, de a institui o structură
         a vârstelor echilibrată în cadrul unei profesii sau de a asigura o perioadă minimă de încadrare înaintea pensionării sunt
         legitime în sensul articolului 6 alineatul (1) din directivă și dacă stabilirea vârstei maxime de recrutare în cadrul serviciului
         tehnic intermediar de pompieri la 30 de ani este un mijloc corespunzător și necesar realizării unor astfel de obiective.

      25      Pentru a răspunde la întrebările menționate, trebuie cercetat dacă reglementarea în cauză în acțiunea principală intră în
         domeniul de aplicare al acestei directive, dacă aceasta instituie un tratament diferențiat în sensul directivei menționate
         și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă acest tratament diferențiat este sau nu este justificat.

      26      În ceea ce privește, în primul rând, aspectul dacă reglementarea în cauză în acțiunea principală intră în domeniul de aplicare
         al directivei, trebuie să se constate că din articolul 3 alineatul (1) litera (a) din directiva menționată rezultă că aceasta
         se aplică, în cadrul competențelor conferite Comunității, „tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat,
         inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește […] condițiile de acces la încadrare în muncă, la activități nesalariate
         sau la muncă, inclusiv criteriile de selecție și condițiile de recrutare, oricare ar fi ramura de activitate și la toate nivelurile
         ierarhiei profesionale” (a se vedea Hotărârea din 18 iunie 2009, Hütter, C‑88/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul
         34).

      27      Or, din articolul 3 din FeuerwLVO rezultă că numai persoanele cu vârsta de până la 30 de ani pot fi recrutate în cadrul serviciului
         tehnic intermediar de pompieri profesioniști. Această dispoziție afectează astfel condițiile de recrutare în cadrul acestui
         serviciu. Prin urmare, o reglementare de această natură trebuie considerată ca stabilind reguli privind condițiile recrutare
         în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din directivă.

      28      În ceea ce privește, în al doilea rând, aspectul dacă reglementarea în cauză în acțiunea principală conține un tratament diferențiat
         în funcție de vârstă cu privire la încadrarea în muncă și la muncă, trebuie constatat că, potrivit articolului 2 alineatul
         (1) din directivă, în sensul acestei directive, prin „principiul egalității de tratament” se înțelege lipsa oricărei discriminări
         directe sau indirecte bazate pe unul dintre motivele menționate la articolul 1 din această directivă. Articolul 2 alineatul
         (2) litera (a) din aceasta precizează că, pentru aplicarea alineatului (1), o discriminare directă se produce atunci când
         o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât o altă persoană care se află într‑o situație comparabilă, pe
         baza unuia dintre motivele vizate la articolul 1 din directivă (a se vedea Hotărârea din 16 octombrie 2007, Palacios de la
         Villa, C‑411/05, Rep., p. I‑8531, punctul 50, și Hotărârea din 5 martie 2009, Age Concern England, C‑388/07, nepublicată încă
         în Repertoriu, punctul 33).

      29      Aplicarea articolului 3 din FeuerwLVO determină tratarea unor persoane într‑un mod mai puțin favorabil decât alte persoane
         care se află în situații comparabile, pentru motivul că au depășit vârsta de 30 de ani. O astfel de dispoziție introduce un
         tratament diferențiat pe motive de vârstă în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din directivă.

      30      În al treilea rând, trebuie cercetat, astfel cum solicită instanța de trimitere, dacă tratamentul diferențiat care rezultă
         din aplicarea articolului 3 din FeuerwLVO este sau nu este justificat în raport cu directiva.

      31      Cu privire la acest punct, instanța de trimitere a considerat că trebuie să se verifice dacă tratamentul diferențiat pe motive
         de vârstă poate fi justificat prin aplicarea articolului 10 din AGG care preia, în esență, principiile prevăzute la articolul
         6 alineatul (1) din directivă. Așadar, instanța de trimitere și‑a axat diferitele întrebări pe această dispoziție a directivei
         și a înlăturat de la bun început posibilitatea ca tratamentul diferențiat să nu constituie o discriminare, în temeiul articolului
         4 alineatul (1) din aceeași directivă. Astfel, în opinia acesteia, aptitudinea fizică a candidatului la recrutare în cadrul
         serviciului tehnic intermediar de pompieri este evaluată în cursul unei proceduri de selecție separată, la care domnul Wolf
         nu este admis din cauza vârstei sale. Prin urmare, limita de vârstă legală pentru accesul în cadrul acestui serviciu nu poate
         fi considerată o cerință profesională esențială și determinantă în sensul articolului 4 alineatul (1) menționat.

      32      În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, chiar dacă pe plan formal instanța de trimitere
         și‑a limitat întrebarea la interpretarea articolului 6 alineatul (1) din directivă în ceea ce privește căutarea unei justificări
         pentru tratamentul diferențiat care rezultă din aplicarea reglementării naționale în cauză în acțiunea principală, o astfel
         de circumstanță nu împiedică Curtea să îi furnizeze toate elementele de interpretare a dreptului comunitar care pot fi utile
         pentru judecarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă respectiva instanță s‑a referit sau nu s‑a referit la acele
         elemente în enunțul întrebării sale (a se vedea în special Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Dyson, C‑321/03, Rep., p. I‑687,
         punctul 24, Hotărârea din 26 aprilie 2007, Alevizos, C‑392/05, Rep., p. I‑3505, punctul 64 și jurisprudența citată, precum
         și Hotărârea din 24 ianuarie 2008, Lianakis și alții, C‑532/06, Rep., p. I‑251, punctul 23). În această privință, revine Curții
         sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională și mai ales din motivarea deciziei de trimitere
         elementele de drept comunitar care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (a se vedea Hotărârea din
         27 octombrie 2009, ČEZ, C‑115/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 81 și jurisprudența citată).

      33      Or, atât din răspunsurile guvernului german la întrebările adresate de Curte în aplicarea articolului 24 din Statutul Curții
         de Justiție, cât și din observațiile prezentate de același guvern în cadrul ședinței reiese că stabilirea limitei de vârstă
         la recrutare în cadrul serviciului tehnic intermediar de pompieri în landul Hessen la 30 de ani ar avea ca obiectiv asigurarea
         caracterului operațional și a bunei funcționări a corpului pompierilor profesioniști.

      34      Astfel, serviciul tehnic intermediar de pompieri ar impune, pentru anumite intervenții, cerințe fizice deosebit de ridicate
         care nu pot fi îndeplinite decât de funcționarii cei mai tineri. Or, având în vedere procesul de îmbătrânire dovedit din punct
         de vedere medical, funcționarii care au depășit vârsta de 45-50 de ani nu ar mai deține aceste capacități fizice ridicate,
         iar intervențiile menționate ar trebui îndeplinite de funcționarii cei mai tineri. Astfel, vârsta maximă de recrutare impusă
         ar urmări garantarea faptului că funcționarii serviciului tehnic intermediar de pompieri pot îndeplini misiunile care prezintă
         cerințe fizice deosebit de ridicate, pentru o perioadă relativ îndelungată a carierei.

      35      În această privință, trebuie arătat că, potrivit termenilor înșiși ai articolului 4 alineatul (1) din directivă, „un tratament
         diferențiat bazat pe o caracteristică legată de unul dintre motivele prevăzute la articolul 1 [din această directivă] nu constituie
         o discriminare atunci când, având în vedere natura unei activități profesionale sau condițiile de exercitare a acesteia, caracteristica
         în cauză constituie o cerință profesională esențială și determinantă, astfel încât obiectivul să fie legitim, iar cerința
         să fie proporțională”. Din aceasta reiese că trebuie să constituie o cerință profesională esențială și determinantă o caracteristică
         legată de acest motiv, iar nu motivul pe care se bazează tratamentul diferențiat.

      36      Pentru a cerceta dacă tratamentul diferențiat pe motive de vârstă conținut de reglementarea națională în cauză în acțiunea
         principală este justificat, trebuie să se verifice dacă aptitudinea fizică este o cerință legată de vârstă și dacă aceasta
         constituie o cerință profesională esențială și determinantă pentru activitatea profesională în cauză sau pentru exercitarea
         acesteia, în măsura în care obiectivul urmărit de această reglementare este legitim, iar această cerință este proporțională.

      37      În ceea ce privește, în primul rând, obiectivul urmărit de reglementarea națională menționată, din explicațiile guvernului
         german reiese că scopul urmărit este asigurarea caracterului operațional și a bunei funcționări a corpului pompierilor profesioniști.

      38      Cu privire la acest punct, trebuie arătat că acest corp al pompierilor profesioniști face parte din serviciile de prim ajutor.
         Or, considerentul (18) al directivei precizează că aceasta nu poate avea ca efect constrângerea acestor servicii să angajeze
         persoane care nu posedă capacitățile necesare pentru a îndeplini ansamblul de funcții pe care ar putea fi solicitate să le
         exercite, având în vedere obiectivul legitim de menținere a caracterului operațional al serviciilor menționate.

      39      Rezultă, așadar, că preocuparea de a asigura caracterul operațional și buna funcționare a serviciului de pompieri profesioniști
         constituie un obiectiv legitim în sensul articolului 4 alineatul (1) din directivă.

      40      În ceea ce privește, în al doilea rând, cerința profesională esențială și determinantă pentru activitatea de pompier sau pentru
         exercitarea acesteia, din explicațiile guvernului german, care nu au fost contrazise, reiese că membrii serviciului tehnic
         intermediar de pompieri execută sarcinile încredințate pompierilor profesioniști pe teren. Spre deosebire de funcțiile de
         direcție și de conducere asigurate de serviciul tehnic de pompieri, activitățile serviciului tehnic intermediar de pompieri
         sunt caracterizate prin natura lor fizică. În această calitate, membrii serviciului menționat participă la combaterea incendiilor,
         la acordarea de prim ajutor persoanelor, la sarcinile privind protecția mediului, la acordarea de prim ajutor animalelor și
         la protecția împotriva animalelor periculoase, precum și sarcini de sprijin, cum ar fi întreținerea și controlul echipamentelor
         de protecție și al vehiculelor de intervenție. Din aceasta rezultă că faptul de a dispune de capacități fizice deosebite poate
         fi considerat o cerință profesională esențială și determinantă, în sensul articolului 4 alineatul (1) din directivă, pentru
         exercitarea profesiei de pompier din serviciul tehnic intermediar.

      41      În ceea ce privește, în al treilea rând, aspectul dacă necesitatea de a dispune de capacități fizice ridicate este legată
         de vârstă, trebuie arătat că guvernul german susține, fără a fi contrazis, că anumite sarcini încredințate membrilor serviciului
         tehnic intermediar de pompieri, precum combaterea incendiilor sau acordarea primului ajutor persoanelor, necesită capacități
         fizice deosebit de ridicate și nu pot fi exercitate decât de funcționari tineri. Cu privire la acest aspect, guvernul prezintă
         date științifice care rezultă din studii efectuate în cadrul medicinii muncii și sportului, din care reiese că musculatura,
         rezistența și capacitățile respiratorii diminuează odată cu vârsta. Astfel, foarte puțini funcționari în vârstă de peste 45
         de ani ar avea capacități fizice suficiente pentru a‑și exercita activitatea în domeniul combaterii incendiilor. În domeniul
         acordării de prim ajutor persoanelor, vârsta la care funcționarii în cauză nu ar mai dispune de capacitățile menționate ar
         fi 50 de ani. Funcționarii care au depășit aceste vârste lucrează în celelalte sectoare de activitate sus‑menționate. Din
         aceasta rezultă că necesitatea de a dispune de capacitatea fizică deplină de a exercita profesia de pompier al serviciului
         tehnic intermediar este legată de vârsta membrilor acestui serviciu.

      42      În ceea ce privește, în al patrulea și ultimul rând, aspectul dacă o reglementare națională precum cea în cauză în acțiunea
         principală, care stabilește la 30 de ani vârsta limită de recrutare a funcționarilor care dispun de capacități fizice importante
         ce le permit exercitarea profesiei de pompier din serviciul tehnic intermediar este proporțională, trebuie cercetat dacă această
         limită este corespunzătoare pentru atingerea obiectivului urmărit și dacă nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea
         acestuia.

      43      În această privință, după cum s‑a precizat, sarcinile de combatere a incendiilor și de acordare a primului ajutor persoanelor,
         care revin serviciului tehnic intermediar de pompieri, pot fi îndeplinite numai de cei mai tineri funcționari. Funcționarii
         în vârstă de peste 45 sau 50 de ani execută celelalte sarcini. În scopul asigurării funcționării eficiente a serviciului tehnic
         intermediar de pompieri se poate considera necesar ca funcționarii acestui serviciu să fie, în majoritate, în măsură să îndeplinească
         sarcinile solicitante pe plan fizic și să fie, așadar, în vârstă de până la 45 sau 50 de ani. Pe de altă parte, afectarea
         funcționarilor care au depășit vârsta de 45 sau de 50 de ani unor sarcini mai puțin solicitante pe plan fizic impune înlocuirea
         acestora de către funcționari tineri. Or, vârsta la care este recrutat funcționarul determină perioada în care acesta va fi
         în măsură să îndeplinească sarcinile solicitante pe plan fizic. Funcționarul recrutat înainte de vârsta de 30 de ani, care
         de altfel va trebui să urmeze o formare cu o durată de 2 ani, va putea fi afectat acestor sarcini pe o durată minimă de 15-20
         de ani. În schimb, dacă este recrutat la vârsta de 40 de ani, această durată nu va fi decât de maximum 5-10 ani. O recrutare
         la o vârstă avansată ar determina ca un număr prea mare de funcționari să nu poată fi afectați sarcinilor celor mai solicitante
         pe plan fizic. De asemenea, o astfel de recrutare nu ar permite ca funcționarii astfel recrutați să fie afectați sarcinilor
         menționate pe o durată suficient de îndelungată. În sfârșit, astfel cum a arătat guvernul german, organizarea rațională a
         corpului pompierilor profesioniști necesită, pentru serviciul tehnic intermediar, o corelare între posturile solicitante din
         punct de vedere fizic și neadaptate celor mai în vârstă funcționari și posturile mai puțin solicitante din punct de vedere
         fizic și adaptate acestor funcționari.

      44      Prin urmare, rezultă că o reglementare națională precum cea în cauză în acțiunea principală, care stabilește la 30 de ani
         limita maximă de vârstă pentru recrutarea în cadrul serviciului tehnic intermediar de pompieri, poate fi considerată, pe de
         o parte, ca fiind corespunzătoare obiectivului care constă în asigurarea caracterului operațional și a bunei funcționări a
         serviciului pompierilor profesioniști și, pe de altă parte, ca nedepășind ceea ce este necesar realizării acestui obiectiv.

      45      Întrucât tratamentul diferențiat în funcție de vârstă este justificat în raport cu articolul 4 alineatul (1) din directivă,
         nu trebuie cercetat dacă acesta ar putea fi justificat în raport cu articolul 6 alineatul (1) din această directivă.

      46      Din ansamblul acestor considerații rezultă că trebuie să se răspundă la întrebările prima-a noua că articolul 4 alineatul
         (1) din directivă trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale precum cea în cauză în acțiunea
         principală, care stabilește la 30 de ani vârsta maximă pentru recrutarea în cadrul serviciului tehnic intermediar de pompieri.

      47      Având în vedere răspunsul dat la primele nouă întrebări, nu este necesar să se răspundă la a zecea întrebare preliminară.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      48      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea
            egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă trebuie interpretat în sensul
            că nu se opune unei reglementări naționale precum cea în cauză în acțiunea principală, care stabilește la 30 de ani vârsta
            maximă pentru recrutarea în cadrul serviciului tehnic intermediar de pompieri.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului (Camera de recursuri) din 18 iunie 2013. # Michael Heath împotriva Băncii Centrale Europene (BCE). # Cauza T-645/11 P.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 2 mai 1990. # Staat der Nederlanden împotriva P. Bakker Hillegom BV. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # Libera circulație a mărfurilor - Taxe cu efect echivalent. # Cauza C-111/89.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 18 septembrie 2003. # Peter Pflücke împotriva Bundesanstalt für Arbeit. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sozialgericht Leipzig - Germania. # Cauza C-125/01.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 11 mai 2005. # Grupo Sada, pa, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-31/03.