title: Hotărârea Curții (Camera a opta) din 26 aprilie 2012.#The Commissioners for Her Majestyʼs Revenue and Customs împotriva Able UK Ltd.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Regatul Unit).#TVA — Directiva 2006/112/CE — Scutiri — Articolul 151 alineatul (1) litera (c) — Operațiune de dezmembrare a navelor învechite ale marinei americane efectuată pe teritoriul unui stat membru.#Cauza C-225/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a opta)
      26 aprilie 2012 (
            *1
         )
      „TVA — Directiva 2006/112/CE — Scutiri — Articolul 151 alineatul (1) litera (c) — Operațiune de dezmembrare a navelor învechite ale marinei americane efectuată pe teritoriul unui stat membru”
      În cauza C-225/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Regatul Unit), prin decizia din 9 mai 2011, primită de Curte la 13 mai 2011, în procedura

         The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

      împotriva

         Able UK Ltd,

      CURTEA (Camera a opta),
      compusă din doamna A. Prechal (raportor), președinte de cameră, domnii K. Schiemann și L. Bay Larsen, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de L. Seeboruth, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul polonez, de M. Szpunar, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de R. Lyal și de C. Soulay, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7, denumită în continuare „Directiva TVA”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumiți în continuare „Commissioners”), pe de o parte, și Able UK Ltd (denumită în continuare „Able”), pe de altă parte, cu privire la taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) aplicabilă serviciilor de dezmembrare a navelor învechite ale marinei americane.

         Cadrul juridic

         Dreptul internațional

               3

               Tratatul Atlanticului de Nord a fost semnat la Washington (Statele Unite) la 4 aprilie 1949.

               4

               Protocolul privind statutul cartierelor militare generale internaționale înființate potrivit Tratatului Atlanticului de Nord, semnat la Paris la 28 august 1952 (denumit în continuare „Protocolul privind cartierele militare generale”), prevede următoarele la punctul 1 al articolului VIII:
               „Pentru a facilita stabilirea, edificarea, întreținerea și funcționarea cartierelor generale interaliate, aceste cartiere generale sunt scutite, în măsura în care este posibil, de impozitele și de taxele aferente cheltuielilor efectuate de acestea în interesul apărării comune și numai în interesul lor oficial și exclusiv, iar fiecare parte la prezentul protocol va realiza negocieri cu cartierele generale stabilite pe teritoriul său în vederea încheierii unui acord în acest scop.”

         Dreptul Uniunii

               5

               Potrivit articolului 151 alineatul (1) din Directiva TVA:
               „Statele membre scutesc următoarele operațiuni:
               [...]

                        (c)

                        livrarea de bunuri sau prestarea de servicii într-un stat membru care este parte la Tratatul Atlanticului de Nord, destinate fie forțelor armate ale celorlalte state părți la tratatul respectiv pentru utilizarea de către forțele în cauză sau de către personalul civil care le însoțește, fie pentru aprovizionarea popotelor sau cantinelor acestora atunci când forțele respective participă la o acțiune comună de apărare;

                        (d)

                        livrarea de bunuri sau prestarea de servicii către un alt stat membru, destinate forțelor armate ale unui stat care este parte la Tratatul Atlanticului de Nord, altul decât statul membru de destinație însuși, pentru utilizarea de către forțele în cauză sau de către personalul civil care le însoțește sau pentru aprovizionarea popotelor sau cantinelor lor atunci când forțele respective participă la o acțiune comună de apărare;

                  [...]”

         Acțiunea principală și întrebarea preliminară

               6

               Din decizia de trimitere reiese că Able a încheiat un contract cu United States Department of Transportation Maritime Administration (Administrația maritimă a Departamentului de Transporturi al Statelor Unite ale Americii) pentru dezmembrarea a 13 nave care se aflau în serviciul marinei americane, dar care fuseseră transferate recent în flota de rezervă și amarate pe râul James River din Virginia (Statele Unite ale Americii, în continuare „SUA”). Contractul cuprindea două părți distincte. În prima parte se prevedea că navele trebuiau pregătite și apoi remorcate din SUA în Regatul Unit. În cea de a doua parte se prevedea că, după ce erau securizate în cadrul șantierului naval Able din zona Teesside (Regatul Unit), acestea urmau să fie dezmembrate. Inspectori din cadrul guvernului SUA trebuiau să fie prezenți pe șantier pe toată durata contractului.

               7

               Prin scrisoarea din data de 27 august 2008, Able a solicitat o decizie din partea Commissioners cu privire la obligația de plată a TVA-ului aferent serviciilor de dezmembrare pe care aceasta le furniza. Able susținea că serviciul în cauză era scutit în temeiul articolului 15 alineatul (10) a treia liniuță din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun de taxă pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1), înlocuit ulterior cu articolul 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA.

               8

               La 15 octombrie 2008, Commissioners au decis că serviciile de dezmembrare prestate de Able sunt supuse cotei standard de TVA. La 21 octombrie 2008, această societate a solicitat reexaminarea deciziei respective. Întrucât, la 18 noiembrie 2008, Commissioners au confirmat decizia, Able a introdus o acțiune la First-tier Tribunal (Tax Chamber), care, prin, hotărârea din 24 noiembrie 2009, a statuat că serviciile de dezmembrare a navelor furnizate de Able sunt scutite.

               9

               Commissioners au formulat o acțiune împotriva acestei decizii în fața instanței de trimitere. Potrivit acestora, articolul 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA nu se aplică decât forțelor armate ale unui stat care este parte la Tratatul Atlanticului de Nord care sunt staționate pe teritoriul unui alt stat membru care este parte la același tratat și doar atunci când forțele respective participă la o activitate legată în mod direct de o acțiune comună de apărare.

               10

               Considerând că soluționarea litigiului cu care este sesizat impune interpretarea articolului 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA, Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 151 alineatul (1) litera (c) din [Directiva TVA] trebuie interpretat în sensul că acordă o scutire în Regatul Unit pentru prestarea de servicii ce constă în dezmembrarea navelor învechite din dotarea marinei americane destinate United States Department of Transportation Maritime Administration în una sau în ambele împrejurări de mai jos:

                        a)

                        atunci când serviciul respectiv nu a fost destinat unei părți a forțelor armate aparținând unui stat membru NATO [Organizația Tratatului Atlanticului de Nord] care participă la o acțiune comună de apărare sau personalului civil care le însoțește;

                        b)

                        atunci când serviciul respectiv nu a fost destinat unei părți a forțelor armate aparținând unui stat membru NATO care staționează sau vizitează Regatul Unit sau personalului civil care însoțește aceste forțe armate?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               11

               În ceea ce privește prima parte a întrebării formulate, din decizia de trimitere rezultă că aceasta are la bază modul de redactare a articolului 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA. Astfel, modul de redactare respectiv ar permite ca teza finală a acestei dispoziții, mai precis sintagma „atunci când forțele respective participă la o acțiune comună de apărare”, să fie interpretată în sensul că are legătură numai cu teza imediat anterioară, și anume „[livrarea de bunuri sau prestarea de servicii] pentru aprovizionarea popotelor sau cantinelor acestora”, și nu în sensul că se referă la dispoziția respectivă în ansamblul său. Lipsa din anumite versiuni lingvistice, precum versiunile în limba engleză și în limba franceză, a unei virgule care precedă această teză finală ar fi de natură să confirme o astfel de interpretare.

               12

               În această privință, trebuie menționat că o virgulă apare în același loc în unele dintre celelalte versiuni lingvistice ale dispoziției respective, precum versiunile din limbile spaniolă, daneză și olandeză. În aceste condiții, prezența sau absența unei virgule nu poate fi considerată determinantă în interpretarea articolului 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA.

               13

               Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții din dreptul Uniunii nu poate să fie singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții sau să i se atribuie, în această privință, un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. O astfel de abordare ar fi, într-adevăr, incompatibilă cu cerința de aplicare uniformă a dreptului Uniunii. În caz de divergență între diferitele versiuni lingvistice, dispoziția în cauză trebuie, așadar, interpretată în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte (a se vedea în special Hotărârea din 3 martie 2011, Comisia/Țările de Jos, C-41/09, Rep., p. I-831, punctul 44 și jurisprudența citată).

               14

               În această privință, trebuie amintit că, tot conform unei jurisprudențe constante a Curții, scutirile de TVA, printre care figurează cea instituită prin articolul 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA, sunt de strictă interpretare, dat fiind că acestea constituie excepții de la principiul general potrivit căruia fiecare serviciu prestat cu titlu oneros de către o persoană impozabilă este supus TVA-ului (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 22 decembrie 2010, Feltgen și Bacino Charter Company, C-116/10, Rep., p. I-14187, punctul 19 și jurisprudența citată).

               15

               Or, o interpretare potrivit căreia teza finală a articolului 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA s-ar referi numai la teza imediat anterioară ar însemna să se recunoască scutirii prevăzute de această dispoziție un domeniu de aplicare nu numai extins, dar și incoerent, astfel cum a arătat în mod întemeiat guvernul Regatului Unit.

               16

               Astfel, dacă s-ar reține o astfel de interpretare, livrarea de bunuri sau prestarea de servicii într-un stat membru care este parte la Tratatul Atlanticului de Nord, destinată forțelor armate ale celorlalte state părți la tratatul respectiv sau personalului civil care le însoțește, ar fi scutită de TVA în orice împrejurare, pe când livrarea de bunuri sau prestarea de servicii pentru aprovizionarea popotelor sau cantinelor lor nu ar fi scutită decât atunci când forțele respective participă la o acțiune comună de apărare. Or, o astfel de diferențiere cu privire la întinderea scutirii prevăzute la articolul 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA apare ca lipsită de sens.

               17

               În plus, dispoziția respectivă trebuie interpretată ținând cont de obiectivul urmărit de scutirea pe care aceasta o instituie. În ceea ce privește acest obiectiv, nu există niciun indiciu potrivit căruia acesta ar fi fost, astfel cum s-a susținut în fața instanței de trimitere, acela de a împiedica statele membre care sunt părți la Tratatul Atlanticului de Nord să beneficieze de un avantaj fiscal care rezultă din apartenența acestora la NATO. Mai mult, astfel cum a arătat chiar instanța de trimitere, un astfel de obiectiv ar implica existența unei scutiri generalizate a livrării de bunuri și a prestării de servicii în beneficiul angajamentelor asumate în cadrul NATO, inclusiv de către forțele armate proprii ale statului membru pe teritoriul căruia au loc aceste livrări sau aceste prestări. Or, este evident că articolul 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA nu instituie o scutire de o asemenea amploare.

               18

               În schimb, rezultă că obiectivul urmărit de legiuitorul Uniunii prin adoptarea dispoziției respective trebuie, astfel cum arată Comisia Europeană, să fie interpretat mai ales în sensul de a permite statelor membre să respecte anumite angajamente asumate în cadrul NATO. Or, niciun element din dosarul transmis Curții nu permite să se concluzioneze că interpretarea articolului 151 alineatul (1) litera (c) evocată la punctul 15 din prezenta hotărâre s-ar impune pentru ca astfel de angajamente să poată fi respectate.

               19

               Dimpotrivă, articolul VIII din Protocolul privind cartierele militare generale, din care, astfel cum observă Comisia, legiuitorul Uniunii s-ar fi inspirat în mod special la adoptarea articolului 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA, se referă tocmai la o scutire de impozitele și de taxele aferente cheltuielilor efectuate „în interesul apărării comune”.

               20

               Prin urmare, articolul 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că o prestare de servicii, precum cea în discuție în acțiunea principală, efectuată într-un stat membru care este parte la Tratatul Atlanticului de Nord și care constă în dezmembrarea navelor învechite ale marinei unui alt stat parte la acest tratat este scutită de TVA, în temeiul acestei dispoziții, numai atunci când această prestare este destinată unei părți a forțelor armate ale celuilalt stat și care participă la o acțiune comună de apărare sau personalului civil care le însoțește.

               21

               În ceea ce privește a doua parte a întrebării adresate de instanța de trimitere, trebuie să se menționeze că modul de redactare a articolului 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA nu indică în mod expres dacă o prestare de servicii, precum cea în discuție în acțiunea principală, efectuată într-un stat membru care este parte la Tratatul Atlanticului de Nord, pentru a fi scutită de TVA, trebuie să fie destinată unei părți a forțelor armate aparținând unui alt stat parte la acest tratat care staționează sau vizitează teritoriul statului membru în discuție sau personalului civil care însoțește aceste forțe armate.

               22

               Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de termenii utilizați, ci și de contextul în care apare aceasta, precum și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (a se vedea în special Hotărârea Feltgen și Bacino Charter Company, citată anterior, punctul 12 și jurisprudența citată).

               23

               În ceea ce privește contextul articolului 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA, trebuie să se țină cont, astfel cum observă în mod întemeiat guvernul Regatului Unit și guvernul polon, de alineatul (1) litera (d) al aceluiași articol. Deși prima dintre cele două dispoziții scutește de TVA, în anumite condiții, livrarea de bunuri sau prestarea de servicii în statele membre care sunt părți la Tratatul Atlanticului de Nord, destinate forțelor armate ale celorlalte state părți la acest tratat, a doua dispoziție scutește, în aceleași condiții, livrarea de bunuri și prestarea de servicii efectuate într-un alt stat membru și destinate forțelor armate ale oricărui stat parte la Tratatul Atlanticului de Nord diferit de statul membru de destinație.

               24

               Din cele două dispoziții rezultă că, astfel cum s-a precizat la punctul 17 din prezenta hotărâre, legiuitorul Uniunii a dorit să excludă de la scutirea de TVA livrarea de bunuri și prestarea de servicii destinate forțelor armate ale statului membru în care are loc această livrare sau această prestare de servicii.

               25

               Or, pe de o parte, scutirea respectivă, întrucât vizează chiar forțele armate care staționează sau vizitează teritoriul propriului stat, sugerează, ca atare, că locul de staționare sau de vizitare al forțelor armate este pertinent pentru aplicarea dispozițiilor respective.

               26

               Pe de altă parte, dacă articolul 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA ar fi fost interpretat în sensul că scutește de TVA livrarea de bunuri sau prestarea de servicii într-un stat membru care este parte la Tratatul Atlanticului de Nord, destinate forțelor armate ale unui alt stat parte la tratatul respectiv, chiar dacă forțele armate respective nu sunt staționate sau nu vizitează statul membru respectiv, această livrare sau prestare ar putea, în cele din urmă, să profite forțelor armate ale unui alt stat membru care sunt staționate sau care vizitează teritoriul acestuia din urmă, fără să fi fost supuse TVA-ului. Or, o astfel de interpretare a dispoziției respective ar aduce atingere voinței legiuitorului Uniunii menționate la punctul 24 din prezenta hotărâre.

               27

               În consecință, ținând cont de cele de mai sus, precum și, pe de altă parte, de necesitatea de a interpreta în mod restrictiv scutirile de TVA, astfel cum a fost amintit la punctul 14 din prezenta hotărâre, articolul 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că scutește, în condițiile pe care le prevede, livrarea de bunuri sau prestarea de servicii într-un stat membru care este parte la Tratatul Atlanticului de Nord, destinate forțelor armate ale unui alt stat parte la tratatul respectiv, în măsura în care acestea sunt staționate sau vizitează teritoriul statului membru respectiv.

               28

               Nu reiese din dosarul transmis Curții că s-ar impune o altă interpretare a dispoziției respective decât cea reținută la punctul anterior pentru a permite statelor membre să își respecte angajamentele asumate de acestea în cadrul NATO.

               29

               Dimpotrivă, din articolul VIII din Protocolul privind cartierele militare generale rezultă că, prevăzând o scutire de impozite și de taxe pentru a facilita stabilirea, edificarea, întreținerea și funcționarea cartierelor generale interaliate pe teritoriul unui stat care este parte la Tratatul Atlanticului de Nord, acest articol implică prin definiție că este vorba despre forțele armate staționate sau care vizitează teritoriul acestui stat.

               30

               În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că o prestare de servicii, precum cea din acțiunea principală, efectuată într-un stat membru care este parte la Tratatul Atlanticului de Nord și care constă în dezmembrarea navelor învechite ale marinei unui alt stat parte la acest tratat este scutită de TVA, în temeiul acestei dispoziții, numai atunci când:

                        —

                        această prestare este destinată unei părți a forțelor armate ale celuilalt stat, atunci când forțele respective participă la o acțiune comună de apărare, sau personalului civil care le însoțește și când

                        —

                        aceeași prestare este destinată unei părți a forțelor armate respective care staționează sau vizitează teritoriul statului membru în discuție sau personalului civil care însoțește aceste forțe armate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               31

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

                     Articolul 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că o prestare de servicii, precum cea din acțiunea principală, efectuată într-un stat membru care este parte la Tratatul Atlanticului de Nord și care constă în dezmembrarea navelor învechite ale marinei unui alt stat parte la acest tratat este scutită de taxa pe valoarea adăugată, în temeiul acestei dispoziții, numai atunci când:

                        —

                           această prestare este destinată unei părți a forțelor armate ale celuilalt stat, atunci când forțele respective participă la o acțiune comună de apărare, sau personalului civil care le însoțește și când

                        —

                           aceeași prestare este destinată unei părți a forțelor armate respective care staționează sau vizitează teritoriul statului membru în discuție sau personalului civil care însoțește aceste forțe armate.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


title: Hotărârea Curții (Camera a zecea) din 20 iulie 2016.#Hans Maschek împotriva Magistratsdirektion der Stadt Wien - Personalstelle Wiener Stadtwerke.#Cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgericht Wien.#Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 2003/88/CE – Articolul 7 – Dreptul la concediu anual plătit – Pensionare la cererea persoanei interesate – Lucrător care nu a efectuat în întregime concediul anual plătit înainte de încetarea raportului său de muncă – Reglementare națională care exclude indemnizația financiară pentru concediul anual plătit neefectuat – Concediu medical – Funcționari.#Cauza C-341/15.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
      20 iulie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Politica socială — Directiva 2003/88/CE — Articolul 7 — Dreptul la concediu anual plătit — Pensionare la cererea persoanei interesate — Lucrător care nu a efectuat în întregime concediul anual plătit înainte de încetarea raportului său de muncă — Reglementare națională care exclude indemnizația financiară pentru concediul anual plătit neefectuat — Concediu medical — Funcționari”
      În cauza C‑341/15,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Verwaltungsgericht Wien (Tribunalul Administrativ din Viena, Austria), prin decizia din 22 iunie 2015, primită de Curte la 8 iulie 2015, în procedura

         Hans Maschek

      împotriva

         Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke,

      CURTEA (Camera a zecea),
      compusă din domnul F. Biltgen (raportor), președinte de cameră, și domnii A. Borg Barthet și E. Levits, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul austriac, de G. Eberhard, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Kellerbauer și de M. van Beek, în calitate de agenți,

         pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 7 din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO 2003, L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Hans Maschek, pe de o parte, și Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke (Departamentul administrativ al Municipalității din Viena – Oficiul pentru personal al Serviciului de Utilități Publice din Viena, Austria), angajatorul său, pe de altă parte, în legătură cu indemnizația financiară pentru concediul anual plătit neefectuat de persoana interesată înainte de încetarea raportului său de muncă.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Directiva 2003/88

               3

               Articolul 7 din Directiva 2003/88, intitulat „Concediul anual”, are următorul cuprins:
               „(1)   Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze de un concediu anual plătit de cel puțin patru săptămâni în conformitate cu condițiile de obținere și de acordare a concediilor prevăzute de legislațiile și practicile naționale.
               (2)   Perioada minimă de concediu anual plătit nu poate fi înlocuită cu o indemnizație financiară, cu excepția cazului în care relația de muncă încetează.”

         Dreptul austriac

               4

               Directiva 2003/88 a fost transpusă în dreptul austriac și, în special în ceea ce îi privește pe funcționarii din orașul Viena, prin articolul 41a din Gesetz über das Besoldungsrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Besoldungsordnung 1994 (Legea privind regimul financiar al funcționarilor din capitala federală Viena, Reglementare privind regimul financiar 1994), astfel cum a fost modificată în 2014 (denumită în continuare „BO”):
               „(1)   Cu excepția cazului în care este angajat imediat de un alt serviciu al orașului Viena, funcționarul are dreptul, atunci când părăsește serviciul sau când raportul de muncă ia sfârșit, la o indemnizație compensatorie pentru partea de concediu anual care nu a fost încă utilizată (indemnizație [financiară pentru concediul anual plătit neefectuat]). Funcționarul are dreptul la această indemnizație în măsura în care nu a efectuat în întregime concediul anual din proprie inițiativă.
               (2)   Funcționarul este responsabil de neefectuarea în întregime a concediului anual în special atunci când părăsește serviciul

                        1.

                        în caz de concediere […] dacă este concediat pentru o faptă culpabilă;

                        2.

                        în cazul încetării raportului de muncă conform articolului 33 alineatul 1 [absență nejustificată], articolului 73 [demisie] sau articolului 74 [revocare] [din Gesetz über das Dienstrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Dienstordnung 1994 (Legea privind statutul funcționarilor din capitala federală Viena – Reglementare privind serviciile 1994) (denumită în continuare «DO»)] sau

                        3.

                        în cazul admiterii pensionării la cerere în temeiul articolului 68b alineatul (1) punctul 1, al articolului 68c alineatul (1) sau al articolului 115i din [DO].

                  (3)   Indemnizația [financiară pentru concediul anual plătit neefectuat] este calculată separat pentru fiecare an calendaristic în care concediul anual nu a fost efectuat în întregime și nu se prescrie.
               (4)   Funcționarul are dreptul la o indemnizație [financiară pentru concediul anual plătit neefectuat] pentru restul zilelor recuperabile care rămân după înlăturarea zilelor utilizate în mod efectiv în cursul acestui an calendaristic.
               […]”

               5

               Articolul 68c alineatul (1) din DO prevede că funcționarul care a atins vârsta de 60 de ani poate, la cerere, să se pensioneze, dacă plecarea sa este compatibilă cu interesele serviciului.

               6

               Conform articolului 68b alineatul (1) din DO, funcționarului care face o cerere trebuie să i se admită pensionarea:
               „1   dacă acesta a desfășurat o carieră profesională de 540 de luni impozabile […]
               2   dacă funcționarul este inapt de muncă din cauza unei incapacități de muncă în sensul articolului 68a alineatul (2) din DO. […]”

               7

               Articolul 115i alineatul (1) din DO prevede că funcționarului care face o cerere trebuie să i se admită pensionarea dacă a împlinit o vârstă cuprinsă între 720 și 776 de luni și dacă a realizat, înainte de pensionare, un număr suficient de perioade care trebuie luate în considerare în vederea calculării pensiei sale.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               8

               Domnul Maschek, născut la 17 ianuarie 1949, a fost funcționar în orașul Viena din 3 ianuarie 1978.

               9

               Între 15 noiembrie 2010 și 30 iunie 2012, data pensionării sale, acesta nu s‑a prezentat la locul de muncă.

               10

               Instanța de trimitere arată că reiese din dosarul administrativ al domnului Maschek că angajatorul său nu a consemnat în registrele sale drept absență din motive medicale decât perioada cuprinsă între 15 noiembrie și 31 decembrie 2010.

               11

               Angajatorul domnului Maschek nu s‑ar fi opus celorlalte absențe ale acestuia din urmă din perioada cuprinsă între 1 ianuarie 2011 și 30 iunie 2012 ca urmare a încheierii cu acesta a două convenții privind absențele respective și consecințele lor.

               12

               Prima convenție, încheiată la 20 octombrie 2010, este redactată după cum urmează:
               „1. Dispoziții generale
               Situația nu permite în niciun caz orașului Viena să continue să utilizeze serviciile domnului Maschek în calitate de șef de unitate dincolo de perioada precizată mai jos.
               În ceea ce privește pensionarea domnului Maschek prevăzută pentru 1 octombrie 2011, orașul Viena a convenit cu acesta asupra dispozițiilor următoare:
               2. Cerere de pensionare la data de 1 octombrie 2011
               Domnul Maschek va prezenta până la sfârșitul anului o cerere scrisă de pensionare cu efect de la 1 octombrie 2011.
               3. Funcția de șef de unitate
               Pentru a garanta o tranziție fără dificultăți, domnul Maschek își va păstra funcția de șef de unitate până la 31 decembrie 2010. Până la această dată, va dispune de cinci până la șase săptămâni din concediul său anual. Repartizarea zilelor de concediu va fi efectuată până la sfârșitul lunii octombrie în acord cu Wiener Linien.
               La 1 ianuarie 2011, domnul Maschek va fi eliberat din funcția de șef de unitate.
               4. Renunțare la prestarea serviciului
               Începând cu data de 1 ianuarie 2011, Magistratsdirektion‑Personalstelle Wiener Stadtwerke renunță la serviciile domnului Maschek, care își va păstra salariul.”

               13

               A doua convenție, încheiată la 21 iulie 2011, care se substituie celei dintâi, este redactată după cum urmează:„1. Dispoziții generale
               Părțile semnatare ale prezentei convenții convin că serviciile domnului Maschek în funcția de șef de unitate nu mai pot fi utilizate dincolo de perioada precizată mai jos.
               În ceea ce privește pensionarea domnului Maschek prevăzută pentru 1 iulie 2012, orașul Viena a convenit cu acesta asupra dispozițiilor următoare:
               2. Cerere de pensionare la data de 1 iulie 2012
               Domnul Maschek va prezenta până la sfârșitul anului o cerere scrisă de pensionare cu efect de la 1 iulie 2012. Decizia de pensionare a domnului Maschek îi va fi înmânată atunci personal […] Domnul Maschek declară în scris că nu va introduce nicio acțiune împotriva acestei decizii.
               3. Funcția de șef de unitate
               Domnul Maschek a exercitat funcția de șef de unitate până la 31 decembrie 2010. El a fost eliberat din această funcție cu efect de la 1 ianuarie 2011.
               4. Renunțare la prestarea serviciului
               Începând cu data de 1 ianuarie 2011, Magistratsdirektion‑Personalstelle Wiener Stadtwerke, în acord cu Wiener Linien GmbH & Co KG, renunță la serviciile domnului Maschek, care își va păstra salariul […].
               […]
               7. Condiție suspensivă
               Prezenta convenție este însoțită de condiția suspensivă ca declarația de renunțare din 21 iulie 2011 să își producă efectele juridice pe deplin și ca domnul Maschek să facă declarația valabilă din punct de vedere juridic de renunțare la orice acțiune prevăzută la articolul 2 din prezenta convenție.”

               14

               La momentul încheierii celei de a doua convenții, domnul Maschek a depus de asemenea o cerere de pensionare. Prin urmare, angajatorul său a adoptat, la 21 iulie 2011, o decizie prin care domnul Maschek s‑a pensionat cu efect de la 1 iulie 2012 în temeiul articolului 115i alineatul (1) din DO. Persoana interesată s‑a angajat atunci să renunțe la orice acțiune împotriva acestei decizii.

               15

               Potrivit instanței de trimitere, s‑a stabilit, pe de o parte, că de la 15 noiembrie 2010 până la 31 decembrie 2010, absența domnului Maschek de la locul de muncă a fost justificată printr‑un concediu medical și, pe de altă parte, că de la 1 ianuarie 2011 până la 30 iunie 2012, adică până la încetarea raportului de muncă prin pensionare, domnul Maschek era obligat să nu se prezinte la locul său de muncă din cauza instrucțiunii de serviciu care a rezultat din aplicarea celei de a doua convenții.

               16

               Cu toate acestea, domnul Maschek susține că s‑a îmbolnăvit cu puțin înainte de 30 iunie 2012. Prin urmare, consideră că are dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat și a introdus o cerere în această privință la angajatorul său.

               17

               Prin decizia din 1 iulie 2014, acesta din urmă i‑a respins cererea în temeiul articolului 41a alineatul (2) punctul 3 din BO.

               18

               Sesizată cu o acțiune formulată de domnul Maschek împotriva acestei decizii, Verwaltungsgericht Wien (Tribunalul Administrativ din Viena) exprimă, în primul rând, îndoieli privind compatibilitatea articolului 41a alineatul (2) din BO cu articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88.

               19

               Astfel, articolul 41a alineatul (2) din BO ar priva funcționarul „responsabil de faptul că nu a efectuat în întregime concediul anual” de dreptul de a percepe o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat, printre altele în cazul în care se pensionează în temeiul articolului 115i alineatul (1) din DO, precum în cauza principală.

               20

               Prin urmare, instanța de trimitere consideră, în ceea ce privește o situație precum cea din cauza principală, că articolul 41a alineatul (2) din BO poate fi contrar jurisprudenței Curții referitoare la articolul 7 din Directiva 2003/88 în măsura în care funcționarul care s‑a pensionat la cerere este privat de dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat chiar dacă, cu puțin timp înainte de ieșirea sa la pensie, funcționarul menționat a fost bolnav și a prezentat un certificat medical în această privință.

               21

               În al doilea rând, instanța de trimitere ridică problema condițiilor la care este supusă acordarea unei indemnizații financiare pentru concediul anual plătit neefectuat unui lucrător care, precum în cauza principală, nu ar fi putut, din motive de boală, să efectueze în întregime concediul anual plătit înainte de încetarea raportului de muncă. Ea consideră în special că acordarea acestei indemnizații trebuie să fie condiționată de faptul că un astfel de lucrător ar trebui să îl informeze pe angajator în timp util cu privire la boala sa și să îi transmită un certificat medical care să o ateste.

               22

               În al treilea rând, instanța de trimitere se întreabă dacă, în ipoteza în care Curtea consideră că articolul 41a alineatele (1) și (2) din BO este contrar dreptului Uniunii, legislația națională trebuie să prevadă, în temeiul articolului 7 din Directiva 2003/88, în favoarea lucrătorilor care au fost excluși în mod nelegal de la beneficiul unei indemnizații financiare pentru concediul anual plătit neefectuat prin aplicarea acestei dispoziții, modalități mai favorabile de exercitare a acestui drept decât cele prevăzute de directiva menționată, în special în ceea ce privește valoarea indemnizației care trebuie să fie acordată acestor lucrători.

               23

               În aceste condiții, Verwaltungsgericht Wien (Tribunalul Administrativ din Viena) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        O dispoziție națională precum articolul 41a alineatul (2) [din BO], care nu prevede dreptul la o indemnizație [financiară pentru concediul anual plătit neefectuat], în sensul articolului 7 din Directiva 2003/88, în favoarea unui lucrător care încetează la un moment determinat, din proprie inițiativă, raportul de muncă este compatibilă cu articolul 7 din această directivă?
                        În cazul unui răspuns negativ, [este compatibilă cu articolul 7 din Directiva 2003/88] o dispoziție națională care prevede că orice lucrător care încetează un raport de muncă din proprie inițiativă trebuie să depună toate diligențele necesare pentru a‑și efectua în întregime concediul anual până la încetarea raportului de muncă și potrivit căreia, în cazul încetării raportului de muncă la cererea lucrătorului, acesta are dreptul la o [indemnizație financiară pentru concediul anual neefectuat] numai atunci când, chiar și în cazul în care ar fi solicitat concediul anual începând din ziua depunerii cererii de încetare a raportului de muncă, acest lucrător nu ar fi putut să efectueze în întregime toate zilele de concediu într‑o măsură corespunzătoare celei care se află la baza cererii de indemnizare?

                        2)

                        Trebuie să se considere că lucrătorul are dreptul la o [indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat] în temeiul dreptului său la concediu anual numai atunci când, din cauza incapacității de muncă, nu a putut să efectueze concediul anual înainte de încetarea raportului său de muncă, [pe de o parte], și‑a informat angajatorul fără întârziere (prin urmare, în principiu, înainte de data încetării raportului de muncă) în legătură cu această incapacitate de muncă (ce rezultă, de exemplu, dintr‑o boală) și, [pe de altă parte], a făcut (în special prin intermediul unui certificat medical) dovada acestei incapacități de muncă (ce rezultă, de exemplu, dintr‑o boală) fără întârziere nejustificată (prin urmare, în principiu, înainte de data încetării raportului său de muncă)?
                        În cazul unui răspuns negativ, este compatibilă cu articolul 7 din Directiva 2003/88 o dispoziție națională care prevede că lucrătorul care nu a putut să efectueze în întregime concediul anual înainte de încetarea raportului său de muncă din cauza unei incapacități de muncă nu are dreptul la o [indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat] în temeiul dreptului pe care l‑a dobândit în acest sens decât dacă, [pe de o parte], și‑a informat angajatorul fără întârziere (prin urmare, în principiu, înainte de data încetării raportului de muncă) în legătură cu această incapacitate de muncă (ce rezultă, de exemplu, dintr‑o boală) și, [pe de altă parte], a făcut (în special prin prezentarea unui certificat medical) dovada acestei incapacități de muncă (ce rezultă, de exemplu, dintr‑o boală) fără întârziere (prin urmare, în principiu, înainte de data încetării raportului de muncă)?

                        3)

                        Potrivit jurisprudenței Curții de Justiție a Uniunii Europene (a se vedea Hotărârea din 18 martie 2004, Merino GomezC‑342/01, EU:C:2004:160, punctul 31, Hotărârea din 24 ianuarie 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, punctele 47-50, precum și Hotărârea din 3 mai 2012, Neidel,C‑337/10, EU:C:2012:263, punctul 37), statele membre sunt libere să acorde prin lege lucrătorilor dreptul la concediu anual sau la [o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat] în plus față de dreptul minim garantat prin articolul 7 din Directiva 2003/88. Acest drept prevăzut la articolul 7 din Directiva 2003/88 este direct aplicabil (a se vedea Hotărârea din 24 ianuarie 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, punctele 34-46 și Hotărârea din 12 iunie 2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, punctul 28).
                        În lumina acestei interpretări a articolului 7 din Directiva 2003/88, faptul că legiuitorul național conferă unei anumite categorii de persoane dreptul la o [indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat] mult mai generoasă decât ceea ce prevede dispoziția din Directiva 2003/88 are drept consecință, ca urmare a aplicabilității directe a articolului 7 din Directiva 2003/88, faptul că și persoanele a căror lege națională prevede, prin încălcarea [acestei] directive, că acestea nu au dreptul la o [indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat] au dreptul la o astfel de indemnizație de o valoare net superioară celei prevăzute de această dispoziție din directiva [menționată], la fel ca persoanele care sunt favorizate de reglementarea națională?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               24

               Prin intermediul celor trei întrebări formulate, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88 trebuie să fie interpretat în sensul că se opune unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care îl privează de dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat pe un lucrător al cărui raport de muncă a încetat în urma cererii sale de pensionare și care nu a fost în măsură să efectueze în întregime concediul anual plătit înainte de data încetării acestui raport de muncă. În cazul unui răspuns afirmativ, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă legislația națională trebuie, în temeiul articolului 7 din Directiva 2003/88, să prevadă în favoarea unui lucrător care, cu încălcarea acestei dispoziții, nu are dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat modalități de exercitare a acestui drept mai favorabile decât cele care rezultă din Directiva 2003/88, în special în ceea ce privește valoarea indemnizației care trebuie să îi fie acordată.

               25

               Pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, trebuie amintit în primul rând că, astfel cum rezultă din însuși cuprinsul articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88, dispoziție de la care această directivă nu permite să se deroge, orice lucrător beneficiază de un concediu anual plătit de cel puțin patru săptămâni. Acest drept la concediu anual plătit, care, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, trebuie considerat un principiu al dreptului social al Uniunii de o importanță deosebită, este acordat, așadar, fiecărui lucrător, indiferent de starea sa de sănătate (Hotărârea din 20 ianuarie 2009, Schultz‑Hoff și alții, C‑350/06 și C‑520/06, EU:C:2009:18, punctul 54, precum și Hotărârea din 3 mai 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, punctul 28).

               26

               În cazul în care raportul de muncă a încetat și, prin urmare, efectuarea efectivă a concediului anual plătit nu mai este posibilă, articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88 prevede că lucrătorul are dreptul la o indemnizație financiară pentru a se exclude situația ca, din cauza acestei imposibilități, lucrătorul să nu poată beneficia de acest drept, nici chiar sub formă pecuniară (a se vedea Hotărârea din 20 ianuarie 2009, Schultz‑Hoff și alții, C‑350/06 și C‑520/06, EU:C:2009:18, punctul 56, Hotărârea din 3 mai 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, punctul 29, precum și Hotărârea din 12 iunie 2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, punctul 17).

               27

               De asemenea, trebuie să se arate că articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88, astfel cum a fost interpretat de Curte, nu impune nicio altă condiție pentru nașterea dreptului la o indemnizație financiară în afară de cea referitoare, pe de o parte, la încetarea raportului de muncă și, pe de altă parte, la faptul că lucrătorul nu a efectuat în întregime concediul anual la care avea dreptul la data încetării acestui raport (Hotărârea din 12 iunie 2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, punctul 23).

               28

               Rezultă că, în conformitate cu articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88, un lucrător care nu a fost în măsură să efectueze în întregime concediul anual plătit înainte de încetarea raportului său de muncă are dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat. Nu este relevant în această privință motivul pentru care a încetat raportul de muncă.

               29

               Prin urmare, faptul că lucrătorul încetează din proprie inițiativă raportul de muncă nu are nicio incidență asupra dreptului său de a percepe, dacă este cazul, o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit pe care nu a putut să îl efectueze înainte de încetarea raportului său de muncă.

               30

               Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se contate că articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care îl privează de dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat pe lucrătorul al cărui raport de muncă a încetat în urma cererii sale de pensionare și care nu a fost în măsură să efectueze în întregime concediul anual plătit înainte de data încetării acestui raport de muncă.

               31

               În ceea ce privește, în al doilea rând, o situație precum cea în discuție în litigiul principal, trebuie amintit că articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că se opune unor dispoziții sau unor practici naționale care prevăd că la încetarea raportului de muncă nu se acordă nicio indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat lucrătorului care s‑a aflat în concediu medical în toată perioada de referință sau într‑o parte din aceasta și/sau în toată perioada de report sau într‑o parte din aceasta, motiv pentru care nu a putut să își exercite dreptul la concediul anual plătit (Hotărârea din 20 ianuarie 2009, Schultz‑Hoff și alții, C‑350/06 și C‑520/06, EU:C:2009:18, punctul 62, precum și Hotărârea din 3 mai 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, punctul 30).

               32

               Prin urmare, articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că un lucrător are dreptul, cu ocazia pensionării sale, la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat pentru că nu și‑a exercitat funcția din motive de boală (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 mai 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, punctul 32).

               33

               Rezultă că, în ceea ce privește perioada cuprinsă între 15 noiembrie și 31 decembrie 2010, în care s‑a stabilit că domnul Maschek era în concediu medical și că nu a putut, din acest motiv, să efectueze în întregime în această perioadă concediul anual plătit la care dobândise dreptul, acesta din urmă are dreptul, conform articolului 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88, la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat.

               34

               În plus, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, dreptul la concediu anual, consacrat la articolul 7 din Directiva 2003/88, are o dublă finalitate, și anume de a‑i permite lucrătorului, pe de o parte, să se odihnească în urma îndeplinirii sarcinilor care îi revin în temeiul contractului său de muncă și, pe de altă parte, să dispună de o perioadă de destindere și de recreere (Hotărârea din 20 ianuarie 2009, Schultz‑Hoff și alții, C‑350/06 și C‑520/06, EU:C:2009:18, punctul 25, precum și Hotărârea din 22 noiembrie 2011, KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, punctul 31).

               35

               În aceste condiții și pentru a asigura efectul util al acestui drept la concediu anual, trebuie să se constate că un lucrător al cărui raport de muncă a încetat și care, în temeiul unui acord încheiat cu angajatorul său, continuând totodată să își primească salariul, era obligat să nu se prezinte la locul de muncă pentru o perioadă determinată care preceda ieșirea sa la pensie nu are dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat în această perioadă, cu excepția cazului în care nu a putut să efectueze acest concediu din motive de boală.

               36

               Prin urmare, îi revine instanței de trimitere sarcina de a examina dacă, potrivit celei de a doua convenții încheiate între domnul Maschek și angajatorul său la 21 iulie 2011, astfel cum a fost redată la punctul 13 din prezenta hotărâre, domnul Maschek s‑a obligat în mod efectiv să nu se prezinte la locul de muncă în perioada cuprinsă între 1 ianuarie 2011 și 30 iunie 2012 și a continuat să își primească salariul. În caz afirmativ, domnul Maschek nu va avea dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit pe care nu a putut să îl efectueze în această perioadă.

               37

               În schimb, dacă în aceeași perioadă domnul Maschek nu a putut să efectueze în întregime concediul anual plătit din motive de boală, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere, acesta din urmă va avea dreptul, conform articolului 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88, la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat.

               38

               În ceea ce privește, în al treilea rând, aspectul dacă, în temeiul articolului 7 din Directiva 2003/88, legislația națională trebuie să prevadă în favoarea unui lucrător care, cu încălcarea acestei dispoziții, nu are dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat modalități de exercitare a acestui drept mai favorabile decât cele prevăzute de Directiva 2003/88, în special în ceea ce privește valoarea indemnizației care trebuie să îi fie acordată, trebuie să se amintească faptul că, deși Directiva 2003/88 are ca obiect stabilirea cerințelor minime de securitate și sănătate în materia organizării timpului de lucru pe care statele membre trebuie să le respecte, acestea din urmă dispun, conform articolului 15 din această directivă, de posibilitatea de a introduce dispoziții mai favorabile lucrătorilor. Astfel, Directiva 2003/88 nu se opune unor dispoziții naționale care prevăd un drept la concediu anual plătit cu o durată superioară duratei minime de patru săptămâni garantate la articolul 7 din această directivă, acordat în condițiile de obținere și de acordare stabilite de dreptul național (a se vedea printre altele Hotărârea din 24 ianuarie 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, punctul 47, precum și Hotărârea din 3 mai 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, punctele 34 și 35).

               39

               Prin urmare, pe de o parte, este de competența statelor membre să decidă dacă acordă lucrătorilor concedii anuale plătite suplimentare care se adaugă la concediul anual plătit minim de patru săptămâni prevăzut la articolul 7 din Directiva 2003/88. În această ipoteză, statele membre pot prevedea să acorde unui lucrător care nu a efectuat în întregime concediul anual plătit suplimentar înainte de încetarea raportului de muncă din motive de boală un drept la o indemnizație financiară corespunzătoare acestei perioade suplimentare. Pe de altă parte, este de competența statelor membre să stabilească condițiile acestei acordări (a se vedea Hotărârea din 2 mai 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, punctul 36).

               40

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate de instanța de trimitere că articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că:

                        —

                        se opune unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care îl privează de dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat pe lucrătorul al cărui raport de muncă a încetat ca urmare a cererii sale de pensionare și care nu a fost în măsură să efectueze în întregime concediul anual plătit înainte de data încetării acestui raport de muncă;

                        —

                        un lucrător are dreptul, cu ocazia pensionării sale, la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat pentru că nu și‑a exercitat funcția din motive de boală;

                        —

                        un lucrător al cărui raport de muncă a încetat și care, în temeiul unui acord încheiat cu angajatorul său, continuând totodată să își primească salariul, era obligat să nu se prezinte la locul de muncă pentru o perioadă determinată care preceda ieșirea sa la pensie nu are dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat în această perioadă, cu excepția cazului în care nu a putut să efectueze în întregime acest concediu din motive de boală;

                        —

                        este de competența statelor membre, pe de o parte, să decidă dacă acordă lucrătorilor concedii anuale plătite suplimentare care se adaugă la concediul anual plătit minim de patru săptămâni prevăzut la articolul 7 din Directiva 2003/88. În această ipoteză, statele membre pot prevedea să acorde unui lucrător care nu a efectuat în întregime concediul anual plătit suplimentar înainte de încetarea raportului de muncă un drept la o indemnizație financiară corespunzătoare acestei perioade suplimentare. Pe de altă parte, este de competența statelor membre să stabilească condițiile acestei acordări.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               41

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:

                     Articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru trebuie interpretat în sensul că:

                        —

                           se opune unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care îl privează de dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat pe lucrătorul al cărui raport de muncă a încetat în urma cererii sale de pensionare și care nu a fost în măsură să efectueze în întregime concediul anual plătit înainte de data încetării acestui raport de muncă;

                        —

                           un lucrător are dreptul, cu ocazia pensionării sale, la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat pentru că nu și‑a exercitat funcția din motive de boală;

                        —

                           un lucrător al cărui raport de muncă a încetat și care, în temeiul unui acord încheiat cu angajatorul său, continuând totodată să își primească salariul, era obligat să nu se prezinte la locul de muncă pentru o perioadă determinată care preceda ieșirea sa la pensie nu are dreptul la o indemnizație financiară pentru concediul anual plătit neefectuat în această perioadă, cu excepția cazului în care nu a putut să efectueze acest concediu din motive de boală;

                        —

                           este de competența statelor membre, pe de o parte, să decidă dacă acordă lucrătorilor concediu anual plătit suplimentar care se adaugă la concediul anual plătit minim de patru săptămâni prevăzut la articolul 7 din Directiva 2003/88. În această ipoteză, statele membre pot prevedea să acorde unui lucrător care nu a efectuat în întregime concediul anual plătit suplimentar înainte de încetarea raportului de muncă un drept la o indemnizație financiară corespunzătoare acestei perioade suplimentare. Pe de altă parte, este de competența statelor membre să stabilească condițiile acestei acordări.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 16 iunie 1993. # Republica Franceză împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Act atacabil. # Cauza C-325/91.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din 20 septembrie 2011. # Martine Fouwels și alții împotriva Comisiei Europene. # Funcție publică. # Cauza F-8/05 REV.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 4 aprilie 1960. # Raymond Elz împotriva Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauza 34-59.


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 11 decembrie 2008.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Austria.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articolele 28 CE și 30 CE - Înmatricularea vehiculelor de ocazie vechi înmatriculate anterior în alte state membre - Cerințe tehnice privind emisiile poluante și nivelul sonor - Sănătate publică - Protecția mediului.#Cauza C-524/07.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a treia) din 11 decembrie 2008 – Comisia/Austria
      (Cauza C‑524/07)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolele 28 CE și 30 CE – Înmatricularea vehiculelor de ocazie vechi înmatriculate anterior în alte state membre – Cerințe tehnice privind emisiile poluante și nivelul sonor – Sănătate publică – Protecția mediului”
      1.                     Apropierea legislațiilor – Autovehicule – Procedură de omologare comunitară – Directivele 92/97 și 93/59 – Domeniu de aplicare
            (Directivele 92/97 și 93/59 ale Consiliului) (a se vedea punctele 45-47)
      2.                     Libera circulație a mărfurilor – Restricții cantitative – Măsuri cu efect echivalent (art. 28 CE și 30 CE) (a se vedea punctele
            49-52 și 56-64)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Încălcarea articolelor 28 CE și 30 CE – Reglementare națională care
                  condiționează înmatricularea vehiculelor de ocazie importate și înmatriculate anterior în alte state membre de respectarea
                  anumitor cerințe tehnice, în condițiile în care vehiculele de ocazie care se află deja pe piața națională și care prezintă
                  aceleași caracteristici nu sunt supuse unor asemenea cerințe în cazul unei noi înmatriculări

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin impunerea obligației ca, în vederea primei înmatriculări în Austria, autovehiculele înmatriculate anterior în alte state
                     membre, care, din cauza vechimii, nu au făcut obiectul unei proceduri comunitare de omologare, să respecte valori limită în
                     materie de emisii poluante și de zgomot mai stricte decât cele pe care trebuiau să le respecte inițial, în special valorile
                     prevăzute de Directiva 93/59/CEE a Consiliului din 28 iunie 1993 de modificare a Directivei 70/220/CEE privind apropierea
                     legislațiilor statelor membre referitoare la măsurile preconizate împotriva poluării aerului cu emisiile poluante provenite
                     de la autovehicule și de Directiva 92/97/CEE a Consiliului din 10 noiembrie 1992 de modificare a Directivei 70/157/CEE privind
                     apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la nivelul sonor admis și la sistemul de evacuare al autovehiculelor,
                     în condițiile în care vehiculele cu aceleași caracteristici și care sunt deja autorizate să circule în Austria nu sunt supuse
                     acestei cerințe cu ocazia reînmatriculării în acest stat membru, Republica Austria nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi
                     revin în temeiul articolului 28 CE.

                  2)

                  	Obligă Republica Austria la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 16 decembrie 1997. # Coöperatieve Rabobank "Vecht en Plassengebied" BA împotriva Erik Aarnoud Minderhoud. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # Dreptul societăților - Necompetență. # Cauza C-104/96.


Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 11 iunie 2014. # Robert Klingel OHG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-401/12.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 17 mai 1995. # Friedrich Nagel împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-241/94.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 23 noiembrie 1995. # Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau împotriva Hauptzollamt Rosenheim. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht München - Germania. # Prelevare suplimentară asupra laptelui. # Cauza C-285/93.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 28 iunie 2017.#X-cen-tek GmbH & Co. KG împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene figurative care reprezintă un triunghi – Motiv absolut de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-470/16.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 29 iunie 2016.#Proces penal împotriva lui Piotr Kossowski.#Cerere de decizie preliminară formulată de Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg.#Trimitere preliminară – Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen – Articolul 54 și articolul 55 alineatul (1) litera (a) – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 50 – Principiul ne bis in idem – Admisibilitatea urmăririi penale a unui inculpat într‑un stat membru după închiderea procedurii penale începute împotriva sa de parchet într‑un alt stat membru fără urmărire penală aprofundată – Absența unei aprecieri asupra fondului cauzei.#Cauza C-486/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      29 iunie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen — Articolul 54 și articolul 55 alineatul (1) litera (a) — Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene — Articolul 50 — Principiul ne bis in idem — Admisibilitatea urmăririi penale a unui inculpat într‑un stat membru după închiderea procedurii penale începute împotriva sa de parchet într‑un alt stat membru fără urmărire penală aprofundată — Absența unei aprecieri asupra fondului cauzei”
      În cauza C‑486/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Tribunalul Regional Superior din Hamburg, Germania), prin decizia din 23 octombrie 2014, primită de Curte la 10 noiembrie 2014, în procedura penală împotriva

         Piotr Kossowski,

      cu participarea:

         Generalstaatsanwaltschaft Hamburg,

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii M. Ilešič, L. Bay Larsen, J. L. da Cruz Vilaça și F. Biltgen, președinți de cameră, domnii E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, J.‑C. Bonichot, doamna A. Prechal (raportor), domnii C. Vajda, S. Rodin și doamna K. Jürimäe, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 septembrie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Piotr Kossowski, de I. Vogel, Rechtsanwältin;

               —

               pentru Generalstaatsanwaltschaft Hamburg, de L. von Selle și de C. Rinio, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul francez, de F. X. Bréchot, de D. Colas și de C. David, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul olandez, de M. Bulterman și de M. de Ree, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, de J. Sawicka și de M. Szwarc, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de L. Christie, în calitate de agent, asistat de J. Holmes, barrister;

               —

               pentru guvernul elvețian, de R. Balzaretti, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de W. Bogensberger și de R. Troosters, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 decembrie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 54 și 55 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune, semnată la Schengen (Luxemburg) la 19 iunie 1990 și intrată în vigoare la 26 martie 1995 (JO 2000, L 239, p. 19, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 183, denumită în continuare „CAAS”), precum și a articolului 50 și a articolului 52 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).

               2

               Această cerere a fost prezentată în cadrul unei proceduri penale declanșate în Germania împotriva domnului Piotr Kossowski (denumit în continuare „inculpatul”), acuzat de comiterea, la 2 octombrie 2005, a unor acte calificate drept extorcare asimilată tâlhăriei pe teritoriul acestui stat membru.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Carta

               3

               Articolul 50 din cartă, intitulat „Dreptul de a nu fi judecat sau condamnat de două ori pentru aceeași infracțiune”, are următorul cuprins:
               „Nimeni nu poate fi judecat sau condamnat pentru o infracțiune pentru care a fost deja achitat sau condamnat în cadrul Uniunii, prin hotărâre judecătorească definitivă, în conformitate cu legea.”

         CAAS

               4

               CAAS a fost încheiată pentru asigurarea aplicării Acordului dintre guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune, semnat la Schengen la 14 iunie 1985 (JO 2000, L 239, p. 13, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 177).

               5

               Articolul 54 și articolul 55 din CAAS figurează în titlul III capitolul 3 din aceasta, denumit „Aplicarea principiului ne bis in idem”. Articolul 54 din CAAS prevede:
               „O persoană împotriva căreia a fost pronunțată o hotărâre definitivă într‑un proces pe teritoriul unei părți contractante nu poate face obiectul urmăririi penale de către o altă parte contractantă pentru aceleași fapte, cu condiția ca, în situația în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta să fi fost executată, să fie în curs de executare sau să nu mai poată fi executată conform legilor părții contractante care a pronunțat sentința.”

               6

               Articolul 55 din CAAS prevede:
               „(1)   La ratificarea, acceptarea sau aprobarea prezentei convenții, o parte contractantă poate să declare că nu se află sub obligația impusă de articolul 54 într‑unul sau mai multe dintre următoarele cazuri:

                        (a)

                        dacă faptele la care se referă hotărârea judecătorească străină au avut loc integral sau parțial pe propriul său teritoriu; însă, în al doilea caz, această exceptare nu se aplică dacă faptele au avut loc parțial pe teritoriul părții contractante unde s‑a pronunțat hotărârea;

                  […]
               (4)   Excepțiile care au făcut obiectul unei declarații conform alineatului (1) nu se aplică dacă partea contractantă vizată a cerut, în legătură cu aceleași fapte, celeilalte părți contractante să înceapă urmărirea penală sau a acordat extrădarea persoanei în cauză.”

               7

               La ratificarea CAAS, Republica Federală Germania a formulat următoarea rezervă privind articolul 54 din CAAS, conform articolului 55 alineatul (1) din aceasta (BGBl. 1994 II, p. 631):
               „Republica Federală Germania nu se află sub obligația impusă de articolul 54 din [CAAS]

                        a)

                        dacă faptele la care se referă hotărârea judecătorească străină au avut loc integral sau parțial pe propriul său teritoriu […]”

         Protocolul privind integrarea acquis‑ului Schengen în cadrul Uniunii

               8

               CAAS a fost inclusă în dreptul Uniunii prin Protocolul (nr. 2) privind integrarea acquis‑ului Schengen în cadrul Uniunii Europene, anexat la Tratatul UE, în versiunea anterioară Tratatului de la Lisabona, și la Tratatul CE prin Tratatul de la Amsterdam (JO 1997, C 340, p. 93), ca „acquis Schengen”, astfel cum este definit acesta în anexa la protocolul menționat. Prin acest protocol, 13 state membre au fost autorizate să instituie între ele o cooperare consolidată în domeniul aflat sub incidența domeniului de aplicare al acquis‑ului Schengen.

         Protocolul (nr. 19) privind acquis‑ul Schengen integrat în cadrul Uniunii Europene

               9

               Prin Protocolul (nr. 19) privind acquis‑ul Schengen integrat în cadrul Uniunii Europene (JO 2010, C 83, p. 290), anexat la Tratatul de la Lisabona, 25 de state membre au fost autorizate, în cadrul juridic și instituțional al Uniunii, să pună bazele unei colaborări consolidate în domeniile care intră sub incidența acquis‑ului Schengen. Astfel, potrivit articolului 2 din acest protocol:
               „Acquis‑ul Schengen se aplică statelor membre menționate la articolul 1, fără a aduce atingere articolului 3 din Actul de aderare din 16 aprilie 2003 și articolului 4 din Actul de aderare din 25 aprilie 2005. Consiliul se substituie Comitetului executiv înființat prin acordurile de la Schengen.”

         Dreptul polonez

               10

               Articolul 327 din Kodeks postępowania karnego (Codul de procedură penală) prevede la alineatul (2):
               „O procedură de urmărire penală închisă definitiv poate fi redeschisă numai prin ordonanță a parchetului […], împotriva unei persoane care a făcut obiectul unei proceduri de urmărire penală în calitate de suspect, atunci când apar elemente de fapt sau de probă esențiale, care nu erau cunoscute în cursul procedurii anterioare. […]”

               11

               Articolul 328 din acest cod prevede:
               „(1)   Parchetul general poate anula o decizie definitivă de închidere a procedurii de urmărire penală împotriva unei persoane care a făcut obiectul unei proceduri de urmărire penală în calitate de suspect atunci când constată că închiderea procedurii de urmărire penală nu era fondată […]
               (2)   După expirarea unui termen de șase luni de la data la care închiderea procedurii de urmărire penală a rămas definitivă, parchetul general poate anula sau modifica decizia sau motivarea acesteia numai în favoarea suspectului.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               12

               Din decizia de trimitere reiese că Staatsanwaltschaft Hamburg (Parchetul din Hamburg, Germania) l‑a acuzat pe inculpat de săvârșirea, în Hamburg (Germania), la 2 octombrie 2005, a unor fapte care în dreptul penal german sunt calificate drept extorcare asimilată tâlhăriei. Cu această ocazie, inculpatul a fugit la volanul vehiculului victimei în discuție în litigiul principal. Împotriva lui s‑a început urmărirea penală în Hamburg.

               13

               La 20 octombrie 2005, cu ocazia unui control rutier în Kołobrzeg (Polonia), autoritățile poloneze au oprit autovehiculul condus de inculpat și l‑au reținut pe acesta în vederea executării unei pedepse cu închisoarea la care fusese condamnat într‑o altă cauză în Polonia. După ce a efectuat cercetări cu privire la vehiculul condus de inculpat, Prokuratura rejonowa w Kołobrzegu (Parchetul Districtual din Kołobrzeg, Polonia) a deschis împotriva acestuia o procedură de urmărire penală privind acuzația de extorcare asimilată tâlhăriei în temeiul articolului 282 din Codul penal polonez pentru faptele săvârșite de acesta în Hamburg la 2 octombrie 2005.

               14

               În cadrul asistenței judiciare, Prokuratura okręgowa w Koszalinie (Parchetul Regional din Koszalin, Polonia) a solicitat Parchetului din Hamburg trimiterea unor copii ale dosarului de urmărire penală. Aceste documente au fost transmise în luna august 2006.

               15

               În luna decembrie 2006, Parchetul Districtual din Kołobrzeg a transmis Parchetului din Hamburg decizia sa din 22 decembrie 2006 prin care se închidea procedura penală cu privire la inculpat, în absența unor dovezi suficiente.

               16

               Este cert că această decizie a fost motivată prin faptul că inculpatul a refuzat să dea declarație și că victima în discuție în litigiul principal și un martor din auzite locuiau în Germania, astfel încât nu au putut fi audiați în cursul procedurii de urmărire penală, iar afirmațiile acestei victime, în parte inexacte și contradictorii, nu au putut fi verificate.

               17

               Instanța de trimitere adaugă că, potrivit notei privind căile de atac care este anexată la decizia de încetare a urmăririi penale, părțile interesate au dreptul să declare apel împotriva acesteia într‑un termen de șapte zile de la comunicarea aceleiași decizii. Se pare că victima în discuție în litigiul principal nu a formulat un astfel de apel.

               18

               La 24 iulie 2009, Parchetul din Hamburg a emis un mandat european de arestare pe numele inculpatului, după ce, la 9 ianuarie 2006, obținuse un mandat de arestare emis de Amtsgericht Hamburg (Tribunalul Cantonal din Hamburg, Germania) împotriva inculpatului. Prin scrisoarea din 4 septembrie 2009, s‑a solicitat Republicii Polone predarea inculpatului Republicii Federale Germania. Prin decizia din 17 septembrie 2009, sąd okręgowy w Koszalinie (Tribunalul Regional din Koszalin, Polonia) a refuzat executarea mandatului european de arestare având în vedere decizia de încetare a urmăririi penale emisă de Parchetul Districtual din Kołobrzeg, calificată de această instanță ca definitivă în sensul Codului de procedură penală.

               19

               La 7 februarie 2014, inculpatul, dat în urmărire în continuare în Germania, a fost arestat în Berlin (Germania). Parchetul din Hamburg a emis împotriva sa un rechizitoriu la 17 martie 2014. Landgericht Hamburg (Tribunalul Regional din Hamburg, Germania) a refuzat să deschidă procedura de judecată, întemeindu‑și decizia privind stingerea acțiunii penale, în sensul articolului 54 din CAAS, pe decizia de încetare a urmăririi penale a Parchetului Districtual din Kołobrzeg. Prin urmare, acesta a anulat mandatul de arestare emis pe numele inculpatului prin decizia din 4 aprilie 2014, astfel încât acesta din urmă, care se afla în arest preventiv, a fost eliberat.

               20

               Sesizată cu apel împotriva acestei decizii de Parchetul din Hamburg, instanța de trimitere consideră stabilit faptul că, potrivit dreptului german aplicabil în această privință, dovezile reținute împotriva inculpatului sunt suficiente pentru a justifica deschiderea procedurii de judecată în fața Landgericht Hamburg (Tribunalul Regional din Hamburg) și admiterea rechizitoriului în vederea judecății, cu excepția situației în care s‑ar opune principiul ne bis in idem, enunțat la articolul 54 din CAAS și la articolul 50 din cartă.

               21

               În această privință, instanța de trimitere ridică problema dacă rezerva emisă de Republica Federală Germania în temeiul articolului 55 alineatul (1) litera (a) din CAAS mai este valabilă. În cazul unui răspuns afirmativ, principiul ne bis in idem nu s‑ar putea aplica în speță, întrucât faptele de care este acuzat inculpatul au fost săvârșite pe teritoriul german, iar organele de urmărire penală germane nu au solicitat autorităților poloneze să înceapă urmărirea penală în sensul articolului 55 alineatul (4) din CAAS.

               22

               În cazul în care rezerva menționată nu este valabilă, instanța de trimitere ridică problema, având în vedere că faptele urmărite în Germania și în Polonia sunt aceleași, dacă, din cauza deciziei Parchetului Districtual din Kołobrzeg, se poate considera că împotriva inculpatului „a fost pronunțată o hotărâre definitivă” în sensul articolului 54 din CAAS sau că inculpatul a fost „achitat […] prin hotărâre judecătorească definitivă” în sensul articolului 50 din cartă. În opinia sa, cauza principală este diferită de cea în care s‑a pronunțat Hotărârea din 5 iunie 2014, M (C‑398/12, EU:C:2014:1057), din cauza absenței unei urmăriri penale aprofundate efectuate anterior pronunțării deciziei din 22 decembrie 2006 de încetare a urmăririi penale. În plus, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la supunerea caracterului definitiv al unei astfel de decizii executării anumitor obligații prin care se sancționează comportamentul ilicit.

               23

               În aceste condiții, Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Tribunalul Regional Superior din Hamburg) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Rezervele formulate de părțile contractante cu ocazia ratificării CAAS, în conformitate cu articolul 55 alineatul (1) litera (a) din CAAS – și în special rezerva [privind articolul 54 din CAAS] – rămân valabile inclusiv după integrarea acquis‑ului Schengen în cadrul juridic al Uniunii prin [Protocolul (nr. 2) privind integrarea acquis‑ului Schengen în cadrul Uniunii Europene], menținut în vigoare prin [Protocolul (nr. 19) privind acquis‑ul Schengen integrat în cadrul Uniunii Europene]? Aceste excepții reprezintă restrângeri proporționale ale articolului 50 din cartă în sensul articolului 52 alineatul (1) din aceasta?

                        2)

                        În cazul unui răspuns negativ: principiul ne bis in idem enunțat la articolul 54 din CAAS și la articolul 50 din cartă trebuie interpretat în sensul că se opune exercitării acțiunii penale împotriva unui inculpat într‑un stat membru – în speță în Germania – în cazul în care procedura penală îndreptată împotriva acestei persoane într‑un alt stat membru – în speță în Polonia – a fost închisă de parchet – fără să fi fost executate obligații impuse cu titlu de pedeapsă și fără să se fi efectuat o urmărire penală aprofundată – din considerente de fapt, în absența unor dovezi suficiente, și nu poate fi redeschisă decât dacă au apărut elemente esențiale necunoscute anterior, în condițiile în care astfel de elemente noi nu există în speță?”

         Cu privire la competența Curții

               24

               Din decizia de trimitere reiese că cererea de decizie preliminară este întemeiată pe articolul 267 TFUE, deși întrebările adresate privesc CAAS, convenție care face parte din titlul VI din Tratatul UE, în versiunea anterioară Tratatului de la Lisabona.

               25

               Nu se contestă, în această privință, că regimul prevăzut la articolul 267 TFUE are vocația să se aplice competenței Curții în privința procedurii preliminare în temeiul articolului 35 UE, aplicabil până la 1 decembrie 2014, sub rezerva condițiilor prevăzute de această din urmă dispoziție (Hotărârea din 27 mai 2014, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, punctul 43).

               26

               Republica Federală Germania a făcut o declarație în temeiul articolului 35 alineatul (2) UE prin care a acceptat competența Curții de a hotărî în conformitate cu modalitățile prevăzute la alineatul (3) litera (b) al acestui articol, astfel cum reiese din Informarea privind data intrării în vigoare a Tratatului de la Amsterdam, publicată în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene din 1 mai 1999 (JO 1999, L 114, p. 56).

               27

               În aceste condiții, faptul că decizia de trimitere nu menționează articolul 35 UE, ci se referă la articolul 267 TFUE, nu ar putea să atragă, prin el însuși, necompetența Curții de a răspunde la întrebările adresate de Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Tribunalul Regional Superior din Hamburg) (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 mai 2014, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, punctul 45).

               28

               Din considerațiile care precedă rezultă că Curtea este competentă să răspundă la întrebările adresate.

         Cu privire la întrebările preliminare

               29

               Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească, în primul rând, dacă declarația făcută de Republica Federală Germania în temeiul articolului 55 alineatul (1) litera (a) din CAAS mai este valabilă și, în al doilea rând, în cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, dacă împotriva inculpatului a fost pronunțată o hotărâre definitivă în sensul articolului 54 din CAAS și al articolului 50 din cartă, în circumstanțe precum cele în discuție în litigiul principal.

               30

               Întrucât problema unei eventuale aplicabilități a excepției de la regula ne bis in idem care figurează la articolul 55 alineatul (1) litera (a) din CAAS nu se pune decât dacă, în circumstanțe precum cele în discuție în litigiul principal, împotriva unei persoane „a fost pronunțată o hotărâre definitivă” în sensul articolului 54 din CAAS, regula menționată aplicându‑se astfel, trebuie să se răspundă mai întâi la a doua întrebare.

         Cu privire la a doua întrebare

               31

               Trebuie amintit de la bun început că Curtea a arătat deja la punctul 35 din Hotărârea din 5 iunie 2014, M (C‑398/12, EU:C:2014:1057) că, întrucât dreptul de a nu fi urmărit sau condamnat de două ori pentru aceeași infracțiune este prevăzut atât la articolul 54 din CAAS, cât și la articolul 50 din cartă, articolul 54 din CAAS trebuie să fie interpretat în lumina acestui din urmă articol.

               32

               Prin urmare, trebuie să se considere că, prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă principiul ne bis in idem enunțat la articolul 54 din CAAS, citit în lumina articolului 50 din cartă, trebuie să fie interpretat în sensul că o decizie a parchetului de încetare în mod definitiv a urmăririi penale împotriva unei persoane, sub rezerva redeschiderii sau a anulării sale, fără să fi fost aplicate pedepse, poate fi calificată drept decizie definitivă în sensul acestor articole dacă procedura penală respectivă a fost închisă fără ca o urmărire penală aprofundată să fi fost efectuată.

               33

               Astfel cum reiese chiar din prevederile articolului 54 din CAAS, nicio persoană nu poate fi urmărită într‑un stat contractant pentru aceleași fapte pentru care „a fost pronunțată o hotărâre definitivă” într‑un alt stat contractant.

               34

               Pentru a se putea considera că în privința unei persoane „a fost pronunțată o hotărâre definitivă” pentru faptele care îi sunt imputate, în sensul acestui articol, trebuie, în primul rând, ca acțiunea penală să se fi stins în mod definitiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 2014, M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, punctul 31 și jurisprudența citată).

               35

               Aprecierea acestei prime condiții trebuie să fie realizată pe baza dreptului statului contractant care a pronunțat decizia penală în cauză. Astfel, o decizie care, potrivit dreptului statului contractant în care s‑a început urmărirea penală împotriva unei persoane, nu stinge definitiv acțiunea penală la nivel național nu poate constitui, în principiu, un impediment procedural în calea începerii sau a continuării urmăririi penale pentru aceleași fapte împotriva acestei persoane într‑un alt stat contractant (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 decembrie 2008, Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, punctul 36, și Hotărârea din 5 iunie 2014, M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, punctele 32 și 36).

               36

               Din decizia de trimitere reiese că, în cauza principală, în dreptul polonez, decizia Parchetului Districtual din Kołobrzeg de încetare a urmăririi penale stinge definitiv acțiunea penală în Polonia.

               37

               Pe de altă parte, din dosarul prezentat Curții rezultă că nici posibilitatea prevăzută la articolul 327 alineatul (2) din Codul de procedură penală, de redeschidere a urmăririi penale atunci când apar elemente de fapt sau de probă esențiale, care nu erau cunoscute în cursul procedurii precedente, nici posibilitatea pentru parchet de a anula, în temeiul articolului 328 din acest cod, o decizie definitivă de închidere a procedurii atunci când se constată că închiderea urmăririi penale nu era întemeiată nu pun sub semnul întrebării, în dreptul polonez, caracterul definitiv al stingerii acțiunii penale.

               38

               În ceea ce privește circumstanțele potrivit cărora, pe de o parte, decizia în discuție în litigiul principal a fost luată de Parchetul Districtual din Kołobrzeg în calitate de minister public și, pe de altă parte, nu a fost executată nicio pedeapsă, acestea nu sunt determinante pentru a aprecia dacă această decizie stinge în mod definitiv acțiunea penală.

               39

               Astfel, articolul 54 din CAAS se aplică în egală măsură deciziilor emise de o autoritate chemată să participe la administrarea justiției penale în ordinea juridică națională în cauză, precum Parchetul Districtual din Kołobrzeg, prin care se pune capăt în mod definitiv urmăririi penale într‑un stat membru, deși astfel de decizii sunt adoptate fără implicarea unei instanțe și nu iau forma unei hotărâri judecătorești (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 februarie 2003, Gözütok și Brügge, C‑187/01 și C‑385/01, EU:C:2003:87, punctele 28 și 38).

               40

               În ceea ce privește absența unei pedepse, trebuie să se observe că articolul 54 din CAAS nu prevede condiția ca pedeapsa să fi fost executată sau să fie în curs de executare sau să nu mai poată fi executată conform legilor statului contractant de origine decât în caz de condamnare.

               41

               Menționarea unei pedepse nu trebuie, prin urmare, să fie interpretată ca supunând aplicabilitatea articolului 54 din CAAS, în afara ipotezei unei condamnări, unei condiții suplimentare.

               42

               Pentru a stabili dacă o decizie precum cea în discuție în litigiul principal reprezintă o hotărâre definitivă în sensul articolului 54 din CAAS, trebuie, în al doilea rând, să se asigure că această decizie a fost pronunțată în urma unei aprecieri asupra fondului cauzei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 martie 2005, Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, punctul 30, și Hotărârea din 5 iunie 2014, M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, punctul 28).

               43

               În acest sens, trebuie să se țină seama de obiectivul urmărit de reglementarea din care face parte articolul 54 din CAAS, precum și de contextul său (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 octombrie 2014, Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, punctul 41 și jurisprudența citată).

               44

               În această privință, reiese din jurisprudența Curții că principiul ne bis in idem enunțat la acest articol urmărește, pe de o parte, să se evite, în spațiul de libertate, securitate și justiție, ca o persoană împotriva căreia a fost pronunțată o hotărâre definitivă să fie urmărită pentru aceleași fapte pe teritoriul mai multor state membre contractante, în urma exercitării de către aceasta a dreptului său la libera circulație, pentru a se garanta securitatea juridică prin respectarea deciziilor organelor publice rămase definitive în absența armonizării sau a apropierii legislațiilor penale ale statelor membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 septembrie 2006, Gasparini și alții, C‑467/04, EU:C:2006:610, punctul 27, Hotărârea din 22 decembrie 2008, Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, punctul 41, precum și Hotărârea din 27 mai 2014, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, punctul 77).

               45

               Cu toate acestea, pe de altă parte, deși scopul articolului 54 din CAAS este de a garanta că o persoană care a fost condamnată și a executat pedeapsa sau, după caz, care a fost achitată definitiv într‑un stat contractant se poate deplasa în interiorul spațiului Schengen fără a se teme că va fi din nou urmărită pentru aceleași fapte într‑un alt stat contractant, acesta nu are ca scop protejarea unui suspect împotriva eventualității de a trebui să se supună unor cercetări succesive, pentru aceleași fapte, în mai multe state contractante (Hotărârea din 22 decembrie 2008, Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, punctul 44).

               46

               Astfel, trebuie, în această privință, să se interpreteze articolul 54 din CAAS în lumina articolului 3 alineatul (2) TUE, potrivit căruia Uniunea oferă cetățenilor săi un spațiu de libertate, securitate și justiție, fără frontiere interne, în interiorul căruia este asigurată libera circulație a persoanelor, în corelare cu măsuri adecvate în materie, în special, de prevenire a criminalității și de combatere a acestui fenomen.

               47

               Prin urmare, interpretarea caracterului definitiv, în sensul articolului 54 din CAAS, al unei decizii penale a unui stat membru trebuie să se realizeze în lumina necesității nu doar de a asigura libera circulație a persoanelor, dar și de a promova prevenirea criminalității și de a combate acest fenomen în spațiul de libertate, securitate și justiție.

               48

               Având în vedere considerațiile de mai sus, o decizie prin care se dispune încetarea urmăririi penale precum cea în discuție în litigiul principal, care a fost adoptată întrucât parchetul nu a continuat acțiunea penală pentru simplul motiv că inculpatul refuzase să dea declarație și că victima și un martor din auzite locuiau în Germania, astfel încât aceștia nu au putut fi audiați în timpul urmăririi penale, iar afirmațiile victimei nu au putut, astfel, să fie verificate, fără ca o urmărire penală mai aprofundată să fie efectuată pentru a aduna și a examina elemente de probă, nu constituie o decizie precedată de o apreciere asupra fondului.

               49

               Astfel, aplicarea articolului 54 din CAAS unei astfel de decizii ar avea ca efect să facă mai dificilă sau chiar să se opună oricărei posibilități concrete de sancționare a comportamentului ilicit al inculpatului în statele membre în cauză. Pe de o parte, decizia de închidere menționată a fost adoptată de autoritățile judiciare ale unui stat membru în absența oricărei aprecieri aprofundate a comportamentului ilicit reproșat inculpatului. Pe de altă parte, deschiderea unei proceduri penale în alt stat membru pentru aceleași fapte ar fi compromisă. O asemenea consecință ar contraveni în mod evident finalității însăși a articolului 3 alineatul (2) TUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 martie 2005, Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, punctele 33 și 34).

               50

               În sfârșit, astfel cum a arătat deja Curtea, articolul 54 din CAAS implică în mod necesar existența unui sentiment de încredere reciprocă a statelor contractante în sistemele lor de justiție penală și acceptarea de către fiecare stat a aplicării dreptului penal în vigoare în celelalte state contractante, chiar și în situația în care aplicarea dreptului lor intern ar conduce la o soluție diferită (Hotărârea din 11 decembrie 2008, Bourquain, C‑297/07, EU:C:2008:708, punctul 37 și jurisprudența citată).

               51

               Acest sentiment de încredere reciprocă necesită ca autoritățile competente în cauză din al doilea stat contractant să accepte o decizie definitivă care a fost pronunțată pe teritoriul primului stat contractant, astfel cum a fost comunicată acestor autorități.

               52

               Cu toate acestea, sentimentul de încredere reciprocă menționat nu se poate dezvolta decât dacă al doilea stat contractant este în măsură să se asigure, pe baza înscrisurilor comunicate de primul stat contractant, că decizia în cauză luată de autoritățile competente din acest dintâi stat constituie într‑adevăr o decizie definitivă care conține o apreciere asupra fondului cauzei.

               53

               Prin urmare, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 74-78 și 84 din concluzii, o decizie a parchetului prin care se dispune încetarea urmăririi penale, precum cea în discuție în litigiul principal, nu poate fi considerată ca fiind pronunțată în urma unei aprecieri asupra fondului cauzei și, prin urmare, nu poate fi calificată drept decizie definitivă în sensul articolului 54 din CAAS, dacă din însăși motivarea acestei decizii rezultă că lipsește o urmărire penală aprofundată, fără de care sentimentul de încredere reciprocă dintre statele membre ar putea fi pus la îndoială. În această privință, absența audierii victimei și a unui eventual martor constituie un indiciu că nu a fost efectuată o urmărire penală aprofundată în cauza principală.

               54

               Ținând seama de cele de mai sus, trebuie să se răspundă la cea de a doua întrebare că principiul ne bis in idem enunțat la articolul 54 din CAAS, citit în lumina articolului 50 din cartă, trebuie să fie interpretat în sensul că o decizie a parchetului de încetare în mod definitiv a urmăririi penale, sub rezerva redeschiderii sau a anulării sale, fără să fi fost aplicate pedepse nu poate fi calificată drept decizie definitivă în sensul acestor articole dacă din motivarea acestei decizii rezultă că procedura penală respectivă a fost închisă fără ca o urmărire penală aprofundată să fi fost efectuată, absența audierii victimei și a unui eventual martor reprezentând un indiciu al lipsei unei astfel de urmăriri aprofundate.

         Cu privire la prima întrebare

               55

               Având în vedere răspunsul dat la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la prima întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               56

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                     Principiul ne bis in idem enunțat la articolul 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune, semnată la Schengen (Luxemburg) la 19 iunie 1990, citit în lumina articolului 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, trebuie să fie interpretat în sensul că o decizie a parchetului de încetare în mod definitiv a urmăririi penale, sub rezerva redeschiderii sau a anulării sale, fără să fi fost aplicate pedepse nu poate fi calificată drept decizie definitivă în sensul acestor articole dacă din motivarea acestei decizii rezultă că procedura penală respectivă a fost închisă fără ca o urmărire penală aprofundată să fi fost efectuată, absența audierii victimei și a unui eventual martor reprezentând un indiciu al lipsei unei astfel de urmăriri aprofundate.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 18 iunie 1991. # Impresa Donà Alfonso di Donà Alfonso & Figli împotriva Consorzio per lo sviluppo industriale del comune di Monfalcone, Regione Friuli-Venezia Giulia, Impresa Luigi Tacchino SpA și Impresa Carlutti Costruttori SRL. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale amministrativo regionale del Friuli-Venezia Giulia - Italia. # Cauza C-295/89.