title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 11 iunie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Țărilor de Jos. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Acordul privind Spațiul Economic European - Articolul 40 - Libera circulație a capitalurilor - Discriminare privind regimul aplicat dividendelor plătite de societăți olandeze - Taxă reținută la sursă - Scutire - Societăți beneficiare cu sediul în statele membre ale Comunității - Societăți beneficiare cu sediul în Islanda sau în Norvegia. # Cauza C-521/07.

text:
      Cauza C‑521/07
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Regatului Țărilor de Jos
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Acordul privind Spațiul Economic European – Articolul 40 – Libera circulație a capitalurilor – Discriminare privind regimul aplicat dividendelor plătite de societăți olandeze – Taxă reținută la sursă – Scutire – Societăți beneficiare cu sediul în statele membre ale Comunității – Societăți beneficiare cu sediul în Islanda sau în Norvegia”
      Sumarul hotărârii
      Acorduri internaționale – Acordul de instituire a Spațiului Economic European – Libera circulație a capitalurilor – Restricții
            – Legislație fiscală – Impozit pe profit – Impozitarea dividendelor
      (Acordul privind SEE, art. 40)
      Nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 40 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE)
         un stat membru care nu scutește dividendele plătite de societățile rezidente societăților cu sediul în statele membre ale
         SEE de reținerea la sursă a impozitului pe dividende în aceleași condiții precum cele aplicate pentru dividendele plătite
         societăților rezidente sau celor cu sediul în alte state membre ale Comunității Europene, impunând ca, pentru a putea beneficia
         de scutire, societățile cu sediul în cele două state membre ale SEE în cauză să dețină cel puțin 10 % sau, respectiv, 25 %
         din părțile sociale ale societății rezidente care distribuie dividende, iar societățile cu sediul în statul membru avut în
         vedere sau într‑un alt stat membru, cel puțin 5 % din capitalul nominal vărsat de societatea rezidentă care distribuie dividende.

      Într‑adevăr, o astfel de diferență de tratament în ceea ce privește modul de impozitare a dividendelor plătite societăților
         beneficiare cu sediul în cele două state membre ale SEE în cauză în raport cu cele plătite societăților beneficiare cu sediul
         în statele membre ale Comunității poate descuraja societățile cu sediul în primele două state să investească în statul membru
         vizat. În plus, devine mai dificil pentru o societate rezidentă să atragă capitaluri din cele două state membre ale SEE în
         cauză decât din statul membru vizat sau din alt stat membru al Comunității. În consecință, această diferență de tratament
         constituie o restricție privind libera circulație a capitalului care, în principiu, este interzisă prin articolul 40 din Acordul
         privind SEE.

      Argumentul întemeiat pe diferența dintre situațiile în care se află, pe de o parte, societățile cu sediul în statele membre
         ale Comunității și, pe de altă parte, societățile cu sediul în cele două state membre ale SEE în cauză, nu poate justifica
         impunerea, în cazul acestora din urmă, a unui nivel mai important de participare la capitalul societăților rezidente care
         distribuie dividende, în scopul de a putea beneficia, precum societățile din prima categorie, de o scutire pentru reținerea
         la sursă a impozitului pe dividendele primite de la aceste societăți rezidente. În această privință, deși o astfel de diferență
         între regimul juridic al obligațiilor în materie fiscală ale statelor membre ale SEE în cauză față de obligațiile statelor
         membre ale Comunității ar fi de natură să justifice faptul că un stat condiționează acordarea scutirii pentru reținerea la
         sursă a impozitului pe dividende pentru societățile cu sediul în cele două state membre ale SEE în cauză de prezentarea dovezii
         că acestea îndeplinesc în mod real condițiile prevăzute în legislația sa națională, diferența respectivă nu permite să se
         justifice faptul că această legislație condiționează acordarea scutirii de deținerea unei participații mai importante la capitalul
         societății care distribuie dividendele. Într‑adevăr, o astfel de condiție nu prezintă nicio legătură cu condițiile impuse,
         pe de altă parte, tuturor societăților pentru a avea dreptul la scutirea respectivă, și anume să prezinte o anumită formă
         socială, să fie supuse impozitului pe profit și să fie beneficiarul final al dividendelor plătite, condiții a căror realizare
         trebuie într‑adevăr să poată fi verificată de administrația fiscală națională.

      (a se vedea punctele 37, 39, 47, 48, 50 și 52 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      11 iunie 2009(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Acordul privind Spațiul Economic European – Articolul 40 – Libera circulație a capitalurilor – Discriminare privind regimul aplicat dividendelor plătite de societăți olandeze – Taxă reținută la sursă – Scutire – Societăți beneficiare cu sediul în statele membre ale Comunității – Societăți beneficiare cu sediul în Islanda sau în Norvegia”
      În cauza C‑521/07,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         23 noiembrie 2007,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnii P. van Nuffel și R. Lyal, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Regatului Țărilor de Jos, reprezentat de doamna C. M. Wissels și de domnul D. J. M. de Grave, în calitate de agenți,

      pârât,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnul J.‑C. Bonichot (raportor), domnii K. Schiemann, L. Bay
         Larsen și doamna C. Toader, judecători,

      avocat general: M. D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, întrucât nu a scutit dividendele
         plătite societăților cu sediul în Islanda sau în Norvegia de reținerea la sursă a impozitului pe dividende în aceleași condiții
         precum dividendele plătite societăților olandeze, Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul
         articolului 40 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 (JO 1994, L 1, p. 3, denumit în continuare „Acordul
         privind SEE”).

       Cadrul juridic
       Acordul privind SEE și dreptul comunitar
      2        Potrivit articolului 40 din Acordul privind SEE:

      „În cadrul prezentului acord, nu există restricții între părțile contractante cu privire la circulația capitalului aparținând
         persoanelor rezidente în statele membre ale [Comunității Europene] sau în statele [Asociației Europene a Liberului Schimb
         (AELS)] sau discriminări pe bază de cetățenie sau pe baza locului unde este investit acest capital. Anexa XII conține dispozițiile
         necesare pentru punerea în aplicare a prezentului articol.” [traducere neoficială]

      3        Anexa XII, intitulată „Libera circulație a capitalului”, face trimitere la Directiva 88/361/CEE a Consiliului din 24 iunie
         1988 privind punerea în aplicare a articolului 67 din tratat (JO L 178, p. 5, Ediție specială, 10/vol. 1, p. 10).

      4        Articolul 1 alineatul (1) din această directivă prevede:

      „Fără a aduce atingere dispozițiilor de mai jos, statele membre elimină restricțiile privind mișcările de capital care se
         realizează între rezidenții statelor membre. [...]”

      5        Potrivit articolului 4 din aceeași directivă:

      „Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a adopta toate măsurile necesare pentru a preveni nerespectarea
         actelor lor cu putere de lege și a normelor administrative, inter alia, în domeniul fiscal [...]

      Aplicarea acestor măsuri și proceduri nu poate avea drept efect obstrucționarea mișcărilor de capital efectuate în conformitate
         cu dreptul comunitar.”

       Reglementarea națională
      6        Articolul 1 alineatul 1 din Legea privind impozitul pe dividende (Wet op de dividendbelasting) din 23 decembrie 1965 (denumită
         în continuare „Wet DB”) prevede:

      „Sub denumirea «impozit pe dividende» se încasează un impozit direct de la persoanele care – în mod direct sau prin intermediul
         unor certificate – beneficiază de venituri din acțiuni, din cupoane de dividende și din împrumuturi precum cele vizate la
         articolul 10 alineatul 1 litera d) din Legea privind impozitul pe profit din 1969 [Wet op de vennootschapsbelasting 1969,
         denumită în continuare «Wet Vpb»] la societăți anonime, la societăți cu răspundere limitată de drept privat, la societăți
         în comandită și la alte societăți cu sediul în Țările de Jos al căror capital este împărțit în întregime sau în parte în acțiuni.”

      7        Potrivit articolului 4 din Wet DB:

      „1.      Impozitul pe veniturile din acțiuni, din cupoane de dividende și din împrumuturi, precum cele vizate la articolul 10 alineatul
         1 litera d) din [Wet Vpb], poate să nu fie reținut dacă:

      a.      scutirea participației prevăzute la articolul 13 din [Wet Vpb] sau compensarea participației prevăzute la articolul 13aa din
         aceeași lege se aplică avantajelor pe care beneficiarul veniturilor le obține din aceste acțiuni, din cupoane de dividende
         și din împrumuturi și dacă participația face parte din patrimoniul întreprinderii sale exploatate în Țările de Jos;

      [...]
      2.      Impozitul pe veniturile din acțiuni, din cupoane de dividende și din împrumuturi precum cele vizate la articolul 10 alineatul
         1 litera d) din [Wet Vpb] nu se aplică dacă beneficiarul veniturilor este o entitate cu sediul într‑un alt stat membru al
         Uniunii Europene și dacă îndeplinește următoarele condiții:

      1°      beneficiarul de venituri și persoana supusă la plata impozitului prezintă una dintre formele juridice enumerate în anexa la
         Directiva 90/435/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților‑mamă și filialelor
         acestora din diferite state (JO L 225, p. 6, Ediție specială, 09/vol. 1. p. 97) sau o formă juridică indicată prin decret
         ministerial;

      2°      la data la care veniturile sunt puse la dispoziție, beneficiarul deține acțiuni în proporție de cel puțin 5 la sută din capitalul
         nominal vărsat al persoanei plătitoare de impozit sau deține, la acea dată, o participație la capitalul persoanei plătitoare
         de impozit la care s‑ar fi aplicat articolul 13 alineatul 5 sau articolul 14 din [Wet Vpb] dacă acesta ar fi avut sediul în
         Țările de Jos;

      3°      beneficiarul veniturilor și persoana plătitoare de impozit sunt supuse, în statul membru în care își au sediul, fără a avea
         posibilitatea de a opta și fără a fi exceptate, la plata impozitului care este prelevat din beneficii, astfel cum se menționează
         la articolul 2 litera c) din această directivă;

      4°      în statul membru în care își au sediul, beneficiarul veniturilor și persoana plătitoare de impozit nu sunt considerați drept
         având sediul în exteriorul statelor membre ale Uniunii Europene în temeiul unei convenții care să prevină dubla impunere încheiată
         cu un țară terță;

      [...]”
      8        Potrivit articolului 13 din Wet Vpb:

      „1.      În vederea determinării profitului, nu sunt luate în calcul avantajele legate de o participație, nici cheltuielile privind
         achiziționarea sau realizarea acestei participații (scutirea participației).

      2.      Există participație în cazul în care societatea contribuabilă:
      a.      este asociată, în limita a minimum 5 la sută din capitalul nominal vărsat, a unei societăți al cărei capital este divizat
         integral sau parțial în acțiuni;

      [...]”
      9        În ceea ce privește societățile cu sediul în Islanda sau în Norvegia, nu există în legislația olandeză o dispoziție specială
         care să ia în considerare faptul că acestea se pot prevala de articolul 40 din Acordul privind SEE. Acordurile bilaterale
         de evitare a dublei impuneri încheiate cu aceste state semnatare ale Acordului privind SEE constituie temeiul legal pentru
         neimpozitarea dividendelor în cazul deținerii de participații la capitalul unei întreprinderi olandeze de minimum 10 % (articolul
         10 din Acordul privind impozitarea veniturilor și a profiturilor semnat la 25 septembrie 1997 între Regatul Țărilor de Jos
         și Republica Islanda) sau de minimum 25 % (articolul 10 din Acordul privind impozitarea veniturilor și a profiturilor semnat
         la 12 ianuarie 1990 între Regatul Țărilor de Jos și Regatul Norvegiei).

       Procedura precontencioasă
      10      Comisia, considerând că, în Țările de Jos, dividendele plătite unor societăți cu sediul în acest stat membru erau tratate
         într‑un mod mai favorabil decât dividendele plătite unor societăți cu sediul în alte state membre și în state care fac parte
         din Spațiul Economic European (denumit în continuare „SEE”) și că, în consecință, Regatul Țărilor de Jos nu își respecta obligațiile
         care îi revin în temeiul articolului 56 CE și al articolului 40 din Acordul privind SEE, a invitat acest membru, printr‑o
         scrisoare de punere în întârziere din 18 octombrie 2005, să prezinte explicații.

      11      Întrucât Regatul Țărilor de Jos s‑a limitat să furnizeze răspunsuri de așteptare, fără să se pronunțe pe fond, Comisia a emis,
         la 6 iulie 2006, un aviz motivat în care a reluat aceleași obiecții, invitând acest stat membru să ia măsurile necesare pentru
         a se conforma avizului respectiv în termen de două luni de la primirea acestuia.

      12      Statul membru respectiv a răspuns avizului motivat prin scrisoarea din 7 septembrie 2006, precizând că Wet DB s‑ar fi adaptat,
         începând cu 1 ianuarie 2007, în ceea ce privește dividendele plătite unor societăți cu sediul în alte state membre ale Comunității.
         Această modificare, care a avut loc înainte de introducerea prezentei acțiuni, a condus la adoptarea articolului 4 alineatul
         2 din Wet DB astfel cum figurează la punctul 7 din prezenta hotărâre.

      13      În schimb, Regatul Țărilor de Jos susținea, în ceea ce privește pretinsa încălcare a articolului 40 din Acordul privind SEE,
         că legislația olandeză în domeniu nu împiedica libera circulație a capitalului și că, în cazul în care aceasta ar fi situația,
         ar fi vorba despre o împiedicare justificată.

      14      Deși admite că modificarea articolului 4 din Wet DB a asigurat compatibilitatea legislației olandeze cu Tratatul CE în ceea
         ce privește societățile cu sediul în celelalte state membre ale Comunității, Comisia a decis să continue procedura și să introducă
         prezenta acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în ceea ce privește obiecția referitoare la o încălcare a articolului
         40 din Acordul privind SEE.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      15      Comisia susține că, în Hotărârea din 23 septembrie 2003, Ospelt și Schlössle Weissenberg (C‑452/01, Rec., p. I‑9743, punctele
         28, 29 și 32), Curtea s‑a pronunțat în sensul că articolul 40 din Acordul privind SEE, precum și anexa XII la acest acord
         au același efect juridic precum dispozițiile identice, în esență, ale articolului 56 CE. Aceasta arată că, în plus, Curtea
         AELS s‑a pronunțat în același sens în Hotărârea din 23 noiembrie 2004, Fokus Bank/Norway (E‑1/04, EFTA Court Report, p. 22,
         punctul 23), și în Hotărârea din 1 iulie 2005, Paolo Piazza (E‑10/04, EFTA Court Report, p. 100, punctul 33).

      16      Aceasta consideră că legislația olandeză creează o discriminare între tratamentul fiscal al dividendelor plătite unei societăți
         cu sediul în Țările de Jos sau, în viitor, într‑un alt stat membru al Comunității și cel al dividendelor plătite unei societăți
         cu sediul în Islanda sau în Norvegia.

      17      Astfel, Comisia arată că dividendele unei societăți olandeze care sunt plătite unei alte societăți olandeze sau unei societăți
         cu sediul într‑un alt stat membru al Comunității sunt scutite de reținerea la sursă a impozitului pe dividende la prima societate
         dacă a doua deține cel puțin 5 % din capitalul primei, în timp ce dividendele unei societăți olandeze plătite unei societăți
         cu sediul în Islanda sau în Norvegia sunt scutite numai dacă aceasta deține cel puțin 10 % (pentru societățile islandeze)
         sau 25 % (pentru societățile norvegiene) din capitalul societății olandeze respective.

      18      Această discriminare ar aduce atingere principiului liberei circulații a capitalului, întrucât ar avea ca efect să facă mai
         puțin avantajoase investițiile în societățile olandeze pentru societățile cu sediul în Islanda sau în Norvegia decât pentru
         societățile cu sediul în Țările de Jos sau în alte state membre ale Comunității. În plus, din cauza acestei discriminări,
         ar fi mai dificil pentru o societate olandeză să atragă capitaluri din Islanda și din Norvegia decât din Țările de Jos sau
         din alt stat membru al Comunității.

      19      Comisia subliniază că, în Hotărârea din 8 noiembrie 2007, Amurta (C‑379/05, Rec., p. I‑9569, punctul 28), Curtea s‑a pronunțat
         deja în sensul că o astfel de discriminare era contrară articolului 56 CE, în acea speță fiind vorba despre dividende plătite
         unor societăți cu sediul în alte state membre care, în perioada pertinentă în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre,
         nu erau scutite în același mod precum cele plătite unor societăți olandeze.

      20      Precum în speța respectivă, reglementarea fiscală invocată în prezenta cauză nu ar putea fi considerată compatibilă cu dreptul
         comunitar și, prin urmare, cu Acordul privind SEE decât dacă diferența de tratament pe care o conține ar privi situații care
         nu sunt în mod obiectiv comparabile sau dacă diferența este justificată de un motiv imperativ de interes general.

      21      Comisia susține, iar Regatul Țărilor de Jos contestă că situația societăților islandeze și norvegiene este în mod obiectiv
         comparabilă cu cea a societăților olandeze din punctul de vedere al riscurilor unei duble impuneri a beneficiilor societăților
         olandeze din capitalul cărora acestea dețin o parte.

      22      Ar rezulta dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că măsurile care vizează, într‑o astfel de situație, să prevină o dublă
         impunere trebuie extinse la toate societățile străine care pot beneficia de dispozițiile în materie de liberă circulație a
         capitalului. În această privință, Comisia se referă la Hotărârea din 14 decembrie 2006, Denkavit Internationaal și Denkavit
         France (C‑170/05, Rec., p. I‑11949, punctul 37).

      23      Comisia recunoaște că legiuitorul național poate adopta măsuri pentru a combate abuzurile de libertăți pe piața internă, în
         special în ceea ce privește libera circulație a capitalului, în temeiul articolului 58 CE și, în speță, în temeiul articolului
         4 din Directiva 88/361, menționată în anexa XII la Acordul privind SEE, potrivit căruia statele membre au dreptul „de a adopta
         toate măsurile necesare pentru a preveni nerespectarea actelor lor cu putere de lege și a normelor administrative, inter alia, în domeniul fiscal”.

      24      Totuși, astfel de măsuri ar trebui să fie proporționale cu obiectivul urmărit. Or, Regatul Țărilor de Jos nu ar indica ce
         abuz ar trebui combătut prin refuzul de a scuti plata dividendelor către societățile cu sediul în Islanda sau în Norvegia
         de la reținerea la sursă a impozitului pe dividende.

      25      Regatul Țărilor de Jos susține că obligațiile care decurg din libera circulație a capitalului între statele membre ale Comunității
         nu pot fi pur și simplu transpuse la relațiile dintre acestea și statele membre ale AELS, dintre care fac parte Republica
         Islanda și Regatul Norvegiei. Aceasta ar decurge din faptul că, în aceste din urmă două state, Directiva 77/799/CE a Consiliului
         din 19 decembrie 1977 privind asistența reciprocă acordată de autoritățile competente din statele membre în domeniul impozitării
         directe și al impozitării primelor de asigurare (JO L 336, p. 15, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 21), astfel cum a fost modificată
         prin Directiva 2004/106/CE a Consiliului din 16 noiembrie 2004 (JO L 359, p. 30, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 154, denumită
         în continuare „Directiva 77/799”), nu este aplicabilă.

      26      În opinia Regatului Țărilor de Jos, combaterea riscurilor de fraudă fiscală și de abuz nu constituie singura justificare a
         diferenței de tratament a dividendelor plătite unor societăți cu sediul în unele state membre ale Comunității și a celor plătite
         unor societăți cu sediul în Islanda sau în Norvegia, prevăzută în legislația sa.

      27      Astfel, conform acestei legislații, pe lângă condiția care impune ca participația să atingă cel puțin 5 % din capital, însuși
         beneficiarul dividendelor ar trebui să îndeplinească două condiții pentru a avea dreptul la scutirea în cauză, condiții care
         se aplică și unor situații cu caracter pur național și care nu sunt discriminatorii, întrucât beneficiarul trebuie, pe de
         o parte, să fie supus la plata unui impozit pe beneficii și, pe de altă parte, să fie beneficiarul final al dividendelor.

      28      Or, respectarea acestor condiții ar putea fi ușor de controlat între statele membre datorită caracterului obligatoriu al Directivei
         77/799, în timp ce convențiile bilaterale încheiate cu Republica Islanda și cu Regatul Norvegiei, nefiind instrumente juridice
         comunitare, nu ar permite unui stat membru sau Comisiei să solicite în fața Curții executarea obligațiilor care decurg din
         aceste convenții.

      29      Regatul Țărilor de Jos consideră, așadar, că lipsa unui instrument juridic comunitar în relațiile sale cu Republica Islanda
         și cu Regatul Norvegiei justifică diferențele în condițiile de acordare a scutirii pentru reținerea la sursă a impozitului
         pe dividende pentru participațiile deținute de societățile stabilite în aceste două state.

      30      În această privință, Comisia insistă, dimpotrivă, asupra faptului că acele convenții bilaterale sunt obligatorii din punct
         de vedere juridic pentru statele respective. Și chiar dacă era mai dificil de obținut respectarea obligațiilor de drept internațional
         decât respectarea, în cadrul Comunității, a obligațiilor care decurg din dreptul comunitar, aceasta nu înseamnă că aceste
         convenții sunt lipsite de pertinență în cadrul răspunsului la întrebarea dacă discriminarea în privința societăților islandeze
         și norvegiene este proporțională cu obiectivul urmărit, și anume recuperarea impozitului pe dividende.

      31      În plus, Regatul Țărilor de Jos nu ar demonstra și nici măcar nu ar pretinde că Republica Islanda sau Regatul Norvegiei nu
         ar fi respectat obligațiile care rezultă din acele convenții sau că s‑ar fi confruntat cu dificultăți ori cu întârzieri nejustificate
         în aplicarea lor.

       Aprecierea Curții
      32      Unul dintre principalele obiective ale Acordului privind SEE este acela de a realiza în modul cel mai complet cu putință libera
         circulație a mărfurilor, a persoanelor, a serviciilor și a capitalurilor pe tot cuprinsul SEE, astfel încât piața internă
         realizată pe teritoriul Comunității să fie extinsă la statele membre ale AELS. În această perspectivă, mai multe dispoziții
         ale acordului respectiv vizează să garanteze o interpretare cât mai uniformă cu putință a acestuia pe tot cuprinsul SEE (a
         se vedea Avizul 1/92 din 10 aprilie 1992, Rec., p. I‑2821). În acest cadru, este de competența Curții să vegheze ca regulile
         din Acordul privind SEE care sunt identice în esență cu cele din tratat să fie interpretate uniform în interiorul statelor
         membre (Hotărârea Ospelt și Schlössle Weissenberg, citată anterior, punctul 29).

      33      Prin urmare, în cazul în care unele restricții privind libera circulație a capitalului între resortisanții statelor semnatare
         ale Acordului privind SEE trebuie apreciate din perspectiva articolului 40 din acordul respectiv și a anexei XII la acesta,
         stipulațiile în cauză prezintă aceeași valoare juridică precum dispozițiile identice, în esență, ale articolului 56 CE (a
         se vedea în acest sens Hotărârea Ospelt și Schlössle Weissenberg, citată anterior, punctul 32).

      34      Pe de altă parte, în absența unor măsuri de unificare sau de armonizare comunitară, statele membre rămân competente pentru
         definirea, pe cale convențională sau unilaterală, a criteriilor de repartizare a dreptului lor de impozitare, mai ales în
         scopul eliminării dublei impuneri (a se vedea în acest sens Hotărârea Amurta, citată anterior, punctele 16 și 17).

      35      Această competență nu le permite să aplice măsuri contrare libertăților de circulație garantate prin tratat sau prin dispoziții
         similare din Acordul privind SEE (a se vedea în acest sens Hotărârea Amurta, citată anterior, punctul 24).

      36      În speță, articolele 4 și 4a din Wet DB coroborate cu articolul 13 din Wet Vpb prevăd o scutire de reținerea la sursă a impozitului
         pe dividende pentru societățile beneficiare cu sediul într‑un stat membru. Conform articolului 4 alineatul 2 punctul 2° din
         Wet DB, această scutire este aplicată dividendelor distribuite unor societăți cu sediul într‑un alt stat membru care dețin
         părți din capital reprezentând cel puțin 5 % din capitalul nominal vărsat al societății rezidente care distribuie dividendele.

      37      Or, pe baza acordurilor de evitare a dublei impuneri pe care Regatul Țărilor de Jos le‑a încheiat cu Republica Islanda și
         cu Regatul Norvegiei, state membre ale SEE, scutirea de reținerea la sursă a impozitului pe dividende nu poate fi aplicată
         dividendelor distribuite societăților islandeze sau norvegiene decât dacă acestea dețin cel puțin 10 % sau, respectiv, 25 %
         din capitalul societăților olandeze care distribuie acele dividende. În această privință, trebuie constatat că societățile
         respective, contrar societăților cu sediul într‑un stat membru, nu sunt, așadar, protejate împotriva riscului dublei impuneri
         atunci când dețin mai mult de 5 %, însă mai puțin de 10 % sau, respectiv, 25 % din capitalul societăților olandeze care distribuie
         dividendele.

      38      Această diferență între regulile fiscale aplicabile, pe de o parte, societăților cu sediul în unul dintre statele membre ale
         Comunității și, pe de altă parte, celor cu sediul în unul dintre cele două state membre ale SEE în cauză, care beneficiază
         de aplicarea articolului 40 din Acordul privind SEE în același fel precum primele state beneficiază de aplicarea articolului
         56 CE, dezavantajează, în ceea ce privește impunerea dividendelor, societățile islandeze care dețin între 5 și 10 % din capitalul
         unei societăți olandeze și societățile norvegiene care dețin între 5 și 25 %.

      39      O astfel de diferență de tratament în ceea ce privește modul de impozitare a dividendelor plătite societăților beneficiare
         cu sediul în Islanda și în Norvegia în raport cu cele plătite societăților beneficiare cu sediul în statele membre ale Comunității
         poate descuraja societățile cu sediul în primele două state să investească în Țările de Jos. În plus, devine mai dificil pentru
         o societate olandeză să atragă capitaluri din Islanda și din Norvegia decât din Țările de Jos sau din alt stat membru al Comunității.
         În consecință, această diferență de tratament constituie o restricție privind libera circulație a capitalului care, în principiu,
         este interzisă prin articolul 40 din Acordul privind SEE.

      40      Totuși, trebuie examinat dacă această restricție privind libera circulație a capitalului poate fi justificată din perspectiva
         dispozițiilor din tratat care sunt preluate, în esență, în Acordul privind SEE.

      41      Regatul Țărilor de Jos consideră că societățile beneficiare cu sediul în Islanda și în Norvegia se află în una dintre diferitele
         situații menționate la articolul 58 alineatul (1) litera (a) CE, potrivit căruia articolul 56 CE nu aduce atingere dreptului
         statelor membre de a aplica dispozițiile incidente ale legislațiilor fiscale care stabilesc o distincție între contribuabilii
         care nu se găsesc în aceeași situație în ceea ce privește reședința lor.

      42      Rezultă din jurisprudență că, pentru ca o reglementare fiscală națională precum cea în cauză în acțiunea principală să poată
         fi considerată compatibilă cu dispozițiile tratatului privind libera circulație a capitalurilor, diferența de tratament trebuie
         să privească situații care nu sunt comparabile în mod obiectiv sau să se justifice printr‑un motiv imperativ de interes general
         (a se vedea Hotărârea Amurta, citată anterior, punctul 32 și jurisprudența citată).

      43      Prin urmare, trebuie verificat dacă, din perspectiva scutirii reținerii la sursă a impozitului pe dividende, societățile beneficiare
         cu sediul într‑un stat membru și societățile beneficiare cu sediul în Islanda și în Norvegia se află în situații comparabile.

      44      Regatul Țărilor de Jos susține că diferența de situație pe care se întemeiază constă în împrejurarea că nu ar fi posibil,
         în temeiul convențiilor bilaterale semnate cu cele două state în cauză, membre ale SEE, să se asigure că societățile beneficiare
         respective îndeplinesc cu adevărat condițiile impuse societăților din statele membre prin articolul 4 alineatul 2 din Wet
         DB, și anume, pe de o parte, să prezinte una dintre formele juridice enumerate în anexa la Directiva 90/435 sau o formă juridică
         indicată prin decret ministerial și, pe de altă parte, să fie supuse, în statul membru în care își au sediul, fără a avea
         posibilitatea de a opta și fără a fi exceptate, la plata impozitului pe profit.

      45      Regatul Țărilor de Jos își întemeiază raționamentul pe dispozițiile Directivei 77/799. În temeiul acestui text, destinat combaterii
         fraudei și evaziunii fiscale internaționale, autoritățile competente ale statelor membre fac schimb de orice fel de informații
         care să le permită să efectueze o evaluare corectă în special a impozitelor pe venit.

      46      Din moment ce această directivă nu se aplică Republicii Islanda și Regatului Norvegiei, Regatul Țărilor de Jos susține că
         nicio dispoziție imperativă nu i‑ar permite să obțină informațiile destinate să verifice dacă sunt îndeplinite condițiile
         prevăzute la articolul 4 alineatul 2 din Wet DB.

      47      Trebuie totuși arătat că, deși o astfel de diferență între regimul juridic al obligațiilor în materie fiscală ale statelor
         în cauză față de obligațiile statelor membre ale Comunității ar fi de natură să justifice faptul că Regatul Țărilor de Jos
         condiționează acordarea scutirii pentru reținerea la sursă a impozitului pe dividende pentru societățile islandeze și norvegiene
         de prezentarea dovezii că acestea îndeplinesc în mod real condițiile prevăzute în legislația olandeză, diferența respectivă
         nu permite să se justifice faptul că această legislație condiționează acordarea scutirii de deținerea unei participații mai
         importante la capitalul societății care distribuie dividendele.

      48      Astfel, această din urmă condiție nu prezintă nicio legătură cu condițiile impuse, pe de altă parte, tuturor societăților
         pentru a avea dreptul la scutirea respectivă, și anume să prezinte o anumită formă socială, să fie supuse impozitului pe profit
         și să fie beneficiarul final al dividendelor plătite, condiții a căror realizare trebuie într‑adevăr să poată fi verificată
         de administrația fiscală olandeză.

      49      Din acest din urmă punct de vedere, nu reiese din niciun element din dosar, iar Regatul Țărilor de Jos nu aduce probe în acest
         sens, că cerința deținerii unei participații mai mici de 10 % sau de 25 % din capitalul unei societăți are vreun efect asupra
         riscului de a fi date administrației competente informații greșite în special cu privire la regimul fiscal al societăților
         cu sediul în cele două state în cauză, membre ale SEE, și că, prin urmare, cerința unor participații de o astfel de importanță
         este justificată, deși această cerință nu există în ceea ce privește societățile cu sediul în statele membre ale Comunității.

      50      În consecință, nu poate fi admis argumentul invocat de Regatul Țărilor de Jos întemeiat pe diferența dintre situațiile în
         care se află, pe de o parte, societățile cu sediul în statele membre ale Comunității și, pe de altă parte, societățile islandeze
         și norvegiene, pentru a justifica impunerea, în cazul acestora din urmă, a unui nivel mai important de participare la capitalul
         societăților olandeze care distribuie dividende, în scopul de a putea beneficia, precum societățile din prima categorie, de
         o scutire pentru reținerea la sursă a impozitului pe dividendele primite de la aceste societăți olandeze.

      51      Această concluzie este confirmată în mod implicit de faptul că acordurile bilaterale încheiate de Regatul Țărilor de Jos cu
         Republica Islanda și cu Regatul Norvegiei condiționează scutirea pentru reținerea la sursă a impozitului pe dividendele plătite
         societăților islandeze și norvegiene numai de existența unei participații de un anumit nivel la capitalul societății olandeze
         care distribuie dividendele, fără a le impune să îndeplinească în plus condițiile stabilite la articolul 4 alineatul 2 din
         Wet DB.

      52      Din cele de mai sus rezultă că, întrucât nu a scutit dividendele plătite de societăți olandeze societăților cu sediul în Islanda
         sau în Norvegia de reținerea la sursă a impozitului pe dividende în aceleași condiții precum dividendele plătite societăților
         olandeze sau celor cu sediul în alte state membre ale Comunității, Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care
         îi revin în temeiul articolului 40 din Acordul privind SEE.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      53      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată la cerere
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Regatului Țărilor de Jos la plata cheltuielilor
         de judecată, iar Regatul Țărilor de Jos a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:
      1)      Întrucât nu a scutit dividendele plătite de societăți olandeze societăților cu sediul în Islanda sau în Norvegia de reținerea
            la sursă a impozitului pe dividende în aceleași condiții precum dividendele plătite societăților olandeze sau celor cu sediul
            în alte state membre ale Comunității Europene, Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul
            articolului 40 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992.
      2)      Obligă Regatul Țărilor de Jos la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 10 noiembrie 2011. # Esprit International LP împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative constând în reprezentarea unei litere pe un buzunar - Marcă națională figurativă anterioară reprezentând o literă - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-22/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 10 noiembrie 2011 – Esprit International/OAPI – Marc O’Polo International (Reprezentarea
            unei litere pe un buzunar)
      (Cauza T‑22/10)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative constând în reprezentarea unei litere pe un buzunar – Marcă națională figurativă anterioară reprezentând o literă – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         106-108)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 19 noiembrie 2009 (cauza R 1666/2008‑4), referitoare
                  la o procedură de opoziție între Marc O’Polo International GmbH și Esprit International LP

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Esprit International LP la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 13 februarie 2007. # Mundipharma AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale RESPICUR - Marcă națională verbală anterioară RESPICORT - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Dovadă a utilizării mărcii anterioare - Articolul 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94. # Cauza T-256/04.

text:
      Cauza T‑256/04
      Mundipharma AG
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne
      (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare RESPICUR – Marcă națională verbală anterioară RESPICORT – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Dovadă a utilizării mărcii anterioare – Articolul 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94”
      Sumarul hotărârii
      1.      Marcă comunitară – Observații ale terților și opoziție – Examinare a opoziției – Dovadă a utilizării mărcii anterioare
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 43 alin. (2) și (3)]
      2.      Marcă comunitară – Observații ale terților și opoziție – Examinare a opoziției – Dovadă a utilizării mărcii anterioare
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 43 alin. (2) și (3)]
      3.      Marcă comunitară – Definirea și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție din partea titularului
            unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)]
      1.      Articolul 43 alineatul (2) ultima teză din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară trebuie interpretat în sensul că,
         dacă o marcă a fost înregistrată pentru o categorie de produse sau servicii suficient de largă pentru a putea fi distinse,
         în cadrul acesteia, mai multe subcategorii susceptibile să fie luate în considerare în mod autonom, dovada utilizării serioase
         a mărcii pentru o parte a acestor produse sau servicii nu conferă protecție, în cadrul procedurii de opoziție, decât pentru
         acea sau acele subcategorii din care fac parte produsele și serviciile pentru care marca a fost efectiv utilizată. În schimb,
         dacă o marcă a fost înregistrată pentru produse sau servicii definite într‑un mod atât de precis și de delimitat încât nu
         este posibil să se opereze diviziuni semnificative în interiorul categoriei respective, atunci, în vederea examinării opoziției,
         dovada utilizării serioase a mărcii pentru respectivele produse sau servicii acoperă în mod necesar toată această categorie.

      Într‑adevăr, dacă noțiunea de utilizare parțială are ca scop să nu conducă la indisponibilizarea mărcilor neutilizate pentru
         o anume categorie de produse, aceasta nu trebuie totuși să aibă ca efect privarea titularului mărcii anterioare de orice protecție
         pentru produsele care, fără a fi absolut identice cu cele pentru care a putut dovedi o utilizare serioasă, nu sunt esențial
         diferite de acestea și aparțin aceleiași grupe care nu poate fi împărțită altfel decât în mod arbitrar. În această privință,
         este imposibil, în practică, pentru titularul unei mărci să facă dovada utilizării acesteia pentru toate variantele imaginabile
         de produse vizate prin înregistrare. În consecință, noțiunea de „parte a produselor și serviciilor” nu se poate referi la
         toate formele posibile de comercializare a produselor sau a serviciilor similare, ci doar la produsele sau serviciile suficient
         de distincte pentru a putea constitui categorii sau subcategorii coerente.

      (a se vedea punctele 23 și 24)
      2.      Articolul 43 alineatul (2) teza finală din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară trebuie interpretat în sensul că,
         dacă o marcă a fost înregistrată pentru o categorie de produse sau servicii suficient de largă pentru a putea fi distinse,
         în cadrul acesteia, mai multe subcategorii susceptibile să fie luate în considerare în mod autonom, dovada utilizării serioase
         a mărcii pentru o parte a acestor produse sau servicii nu conferă protecție, în cadrul procedurii de opoziție, decât pentru
         acea sau acele subcategorii din care fac parte produsele și serviciile pentru care marca a fost efectiv utilizată.

      În măsura în care consumatorul caută înainte de toate un produs sau un serviciu care să poată răspunde nevoilor sale specifice,
         finalitatea sau destinația produsului ori a serviciului în cauză este esențială în orientarea alegerii sale. Prin urmare,
         în măsura în care este aplicat de către consumatori înainte de orice cumpărare, criteriul finalității sau al destinației este
         un criteriu primordial în definirea unei subcategorii de produse sau servicii. În ceea ce privește, mai exact, un produs terapeutic,
         finalitatea și destinația acestuia sunt exprimate prin indicația sa terapeutică.

      (a se vedea punctele 23, 29 și 30)
      3.      Pentru pacienții germani ce suferă de boli ale căilor respiratorii există un risc de confuzie între semnul verbal RESPICUR,
         a cărui înregistrare ca marcă comunitară a fost solicitată pentru „produse terapeutice pentru căile respiratorii” care fac
         parte din clasa 5 în sensul Aranjamentului de la Nisa, pe de o parte, și marca verbală RESPICORT, înregistrată anterior în
         Germania pentru „produse farmaceutice și igienice; plasturi” care fac parte din aceeași clasă, pe de altă parte, în măsura
         în care produsele vizate sunt identice și semnele în conflict sunt similare din punct de vedere vizual, fonetic și conceptual.
         Într‑adevăr, întrucât gradul de atenție și de cunoștințe al consumatorilor finali este peste medie, din cauza gravității afecțiunilor
         de care suferă, aceștia vor fi în măsură să distingă elementul „respi” în cadrul celor două mărci în cauză și să înțeleagă
         conținutul său conceptual, care face referire la natura generală a problemelor lor de sănătate. Cu toate acestea, cunoștințele
         lor limitate de terminologie medicală nu le vor permite să discearnă referirile conceptuale ale elementelor „cur” și „cort”.
         În schimb, pentru profesioniștii în medicină germani, nu există un risc de confuzie, din moment ce, datorită cunoștințelor
         și experienței lor, aceștia vor fi, în general, în măsură să înțeleagă semnificația conceptuală a termenilor la care fac referire
         elementul „respi”, precum și elementele „cur” și „cort”, astfel încât marca anterioară poate fi considerată ca prezentând
         un caracter distinctiv slab, mai ales pentru profesioniștii în medicină.

      (a se vedea punctele 37, 58, 59, 62, 72 și 73)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)
      13 februarie 2007(*)

      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale RESPICUR – Marcă națională verbală anterioară RESPICORT – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Dovadă a utilizării mărcii anterioare – Articolul 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94”
      În cauza T‑256/04,
      Mundipharma AG, cu sediul în Basel (Elveția), reprezentată de F. Nielsen, avocat,

      reclamantă,
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat inițial de domnul B. Müller și ulterior de domnul G. Schneider, în calitate de agenți,

      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă în fața Tribunalului, fiind
      Altana Pharma AG, cu sediul în Konstanz (Germania), reprezentată de H. Becker, Rechtsanwalt,

      având ca obiect o acțiune formulată împotriva deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 19 aprilie 2004 (cauza R 1004/2002‑2)
         privind o procedură de opoziție între Mundipharma AG și Altana Pharma AG,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a doua),
      compus din domnul J. Pirrung, președinte, domnul A. W. H. Meij și doamna I. Pelikánová, judecători,
      grefier: doamna K. Andová, administrator,
      având în vedere cererea depusă la grefa Tribunalului la 28 iunie 2004,
      având în vedere memoriul în răspuns depus de OAPI la grefa Tribunalului la 22 noiembrie 2004,
      având în vedere memoriul în răspuns depus de intervenientă la grefa Tribunalului la 22 noiembrie 2004,
      în urma ședinței din 24 ianuarie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        La 7 octombrie 1998, intervenienta a solicitat Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele
         industriale) (OAPI) înregistrarea ca marcă comunitară a semnului verbal RESPICUR (denumit în continuare „marca solicitată”),
         în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1,
         Ediție specială, 17/vol. I, p. 146), astfel cum a fost modificat.

      2        Produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea mărcii fac parte din clasa 5 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind
         clasificarea internațională a produselor și a serviciilor în scopul înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a
         fost revizuit și modificat, și corespund următoarei descrieri: „produse terapeutice pentru căile respiratorii”.

      3        Această cerere a fost publicată în Buletinul mărcilor comunitare nr. 45/1999 din 7 iunie 1999.

      4        La 1 septembrie 1999, reclamanta a formulat opoziție la cererea de înregistrare, invocând articolul 8 alineatul (1) litera
         (b) din Regulamentul nr. 40/94. Opoziția se întemeia pe marca verbala germană nr. 1155003 RESPICORT, solicitată la 21 august
         1989 și înregistrată la 1 martie 1990 pentru produsele ce fac parte din clasa 5 în sensul Aranjamentului de la Nisa, corespunzând
         următoarei descrieri: „produse farmaceutice și igienice; plasturi” (denumită în continuare „marcă anterioară”).

      5        Prin decizia din 30 octombrie 2002, divizia de opoziție a respins opoziția, considerând că reclamanta nu a făcut dovada titlului
         său de proprietate asupra mărcii anterioare și nici a utilizării acesteia. În plus, a concluzionat că nu există un risc de
         confuzie între marca solicitată și marca anterioară.

      6        La 12 decembrie 2002, reclamanta a declarat recurs împotriva deciziei diviziei de opoziție.

      7        Prin decizia din 19 aprilie 2004 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera a doua de recurs a anulat decizia diviziei
         de opoziție pentru încălcarea unor norme de procedură fundamentale, dar, cu toate acestea, a respins opoziția în întregime.

      8        În decizia atacată, camera de recurs a apreciat că divizia de opoziție nu trebuia să respingă opoziția pentru lipsă de probe
         cu privire la titlul de proprietate asupra mărcii anterioare. Apoi, camera de recurs a apreciat că reclamanta nu a reușit
         să dovedească utilizarea serioasă a mărcii anterioare și că trebuia luată în considerare utilizarea acesteia doar pentru „dozatoarele
         cu aerosoli conținând corticoizi furnizate doar pe bază de rețetă”, care nu fusese contestată de către intervenientă. În ceea
         ce privește existența unui risc de confuzie, camera de recurs a constatat identitatea produselor în cauză și existența unei
         anumite similitudini, contrabalansată totuși de diferențe importante între cele două semne în conflict. Aceasta a considerat
         că publicul interesat de marca anterioară și, respectiv, cel interesat de marca solicitată se suprapun doar la nivelul unui
         public avizat, care constituie, așadar, publicul relevant în speță. Prin prisma diferențelor constatate, camera de recurs
         a concluzionat că nu există un risc de confuzie între marca solicitată și marca anterioară.

       Procedura și concluziile părților
      9        La 10 noiembrie 2005, Tribunalul a solicitat celor două părți să răspundă la anumite întrebări. Părțile au răspuns la întrebările
         Tribunalului în termenul acordat.

      10      Reclamanta a solicitat Tribunalului:

      –        anularea deciziei atacate;
      –        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.
      11      OAPI a solicitat Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
      12      Intervenienta susține concluziile OAPI.

       Cu privire la admisibilitate
      13      În memoriile lor, atât reclamanta, cât și intervenienta fac trimitere expresă la înscrisurile depuse de ele în cadrul procedurii
         de opoziție care s‑a aflat pe rolul OAPI. Intervenienta s‑a referit totodată și la motivele cuprinse în decizia diviziei de
         opoziție și în cea a camerei de recurs.

      14      În această privință, trebuie să se observe că, în temeiul articolului 21 din Statutul Curții de Justiție și al articolului
         44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, cererea trebuie să cuprindă o expunere sumară a
         motivelor invocate. Potrivit jurisprudenței, această expunere trebuie să fie suficient de clară și de precisă, astfel încât
         să îi permită pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să decidă asupra cauzei, dacă este cazul, fără să aibă
         nevoie de alte informații. Pe de altă parte, Tribunalul s‑a pronunțat în sensul că, deși textul cererii poate fi susținut
         prin trimiteri la pasaje determinate din înscrisurile anexate acesteia, o trimitere globală la alte înscrisuri, chiar anexate
         cererii, nu poate suplini absența elementelor esențiale din aceasta și că Tribunalul nu are obligația de a se substitui părților,
         încercând să descopere elemente pertinente în actele anexate (a se vedea ordonanța Tribunalului din 29 noiembrie 1993, Koelman/Comisia,
         T‑56/92, Rec., p. II‑1267, punctele 21 și 23, și hotărârea Tribunalului din 21 martie 2002, Joynson/Comisia, T‑231/99, Rec.,
         p. II‑2085, punctul 154 și jurisprudența citată). Aceasta jurisprudență este aplicabilă și memoriului în răspuns formulat
         de cealaltă parte în procedura de opoziție care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs, intervenientă în fața Tribunalului,
         în temeiul articolului 46 din Regulamentul de procedură, care se aplică în mod corespunzător în materia proprietății intelectuale,
         conform articolului 135 alineatul (1) al doilea paragraf din acest regulament [hotărârea Tribunalului din 13 iulie 2004, AVEX/OAPI
         – Ahlers (a), T‑115/02, Rec., p. II‑2907, punctul 11].

      15      Cererea și memoriul în răspuns al intervenientei, în măsura în care fac trimitere la înscrisuri depuse de reclamantă, respectiv
         de intervenientă, în fața OAPI, precum și la deciziile adoptate de OAPI în cadrul procedurii de opoziție, sunt inadmisibile,
         întrucât trimiterea globală pe care o conțin nu este legată de motivele și argumentele dezvoltate în cerere și, respectiv,
         în memoriul în răspuns al intervenientei.

       Cu privire la fond
      16      Reclamanta invocă un motiv unic, întemeiat pe faptul că, atunci când a concluzionat că nu există un risc de confuzie între
         marca solicitată și marca anterioară, camera de recurs a încălcat articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.
         În esență, reclamanta se sprijină pe cinci elemente, și anume limitarea produselor luate în considerare pentru marca anterioară,
         stabilirea publicului relevant, similitudinea semnelor, caracterul distinctiv al mărcii anterioare și faptul că existența
         unui risc de confuzie între aceleași semne a fost constatată de către Deutsches Patent‑ unt Markenamt (Oficiul German pentru
         Brevete și Mărci).

       Cu privire la limitarea produselor considerate ca fiind acoperite de marca anterioară și cu privire la similitudinea produselor
       Decizia atacată
      17      La punctul 31 din decizia atacată, camera de recurs a apreciat, ca răspuns la cererea intervenientei, formulată în temeiul
         articolului 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94, că reclamanta nu a adus dovada că marca anterioară a făcut
         obiectul unei utilizări serioase în Germania. De aici, camera de recurs a dedus că, pentru a aprecia existența unui risc de
         confuzie, puteau fi considerate acoperite de marca anterioară doar produsele pentru care dovada utilizării serioase nu a fost
         cerută de către intervenientă, și anume „dozatoarele cu aerosoli conținând corticoizi furnizate doar pe bază de rețetă”.

       Argumentele părților
      18      Reclamanta nu contestă concluzia camerei de recurs potrivit căreia nu s‑a făcut dovada utilizării serioase a mărcii anterioare.
         Cu toate acestea, camera de recurs i‑ar fi restrâns în mod abuziv libertatea de acțiune pe plan economic atunci când a apreciat
         că marca anterioară putea fi luată în considerare doar în măsura în care se referea la „dozatoarele cu aerosoli conținând
         corticoizi furnizate doar pe bază de rețetă”. Într‑adevăr, o astfel de abordare ar limita protecția mărcii anterioare la produsele
         efectiv comercializate. În cazuri similare, jurisprudența germană ar fi recunoscut că nu ar fi necesar să se restrângă protecția
         la produsele furnizate doar pe bază de rețetă.

      19      În această privință, reclamanta apreciază că trebuie să se considere ca fiind dovedită utilizarea mărcii anterioare pentru
         „produse terapeutice pentru căile respiratorii”. Într‑adevăr, potrivit hotărârii Tribunalului din 14 iulie 2005, Reckitt Benckiser
         (Spania)/OAPI – Aladin (ALADIN) (T‑126/03, Rec., p. II‑2861, punctele 45 și 46), această grupă ar constitui o subcategorie
         distinctă în cadrul categoriei generale a „produselor farmaceutice”.

      20      OAPI susține poziția reclamantei, subliniind că, în temeiul hotărârii ALADIN, citată anterior, subcategoriile trebuie să se
         definească în funcție de indicațiile terapeutice ale produsului în cauză. Oficiul apreciază în această privință că „produsele
         terapeutice pentru căile respiratorii” constituie o subcategorie adecvată.

      21      Intervenienta arată că, în măsura în care reclamanta are întotdeauna posibilitatea să comercializeze în Germania noi produse
         sub marca anterioară, libertatea sa economică nu este restrânsă. În ceea ce privește aplicarea hotărârii ALADIN, citată anterior,
         la prezenta speță, intervenienta consideră că subcategoria adecvată este cea a „glucocorticoizilor”.

       Aprecierea Tribunalului
      22      Potrivit articolului 43 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 40/94:

      „(2) La cererea solicitantului, titularul unei mărci comunitare anterioare care a formulat opoziția aduce dovada că, în decursul
         a cinci ani ce precedă publicarea cererii de înregistrare a mărcii comunitare, marca comunitară anterioară a făcut obiectul
         unei utilizări cu bună‑credință în cadrul Comunității pentru produsele sau serviciile pentru care a fost înregistrată și pe
         care se întemeiază opoziția sau că există motive întemeiate pentru neutilizare, deoarece la data respectivă marca anterioară
         fusese înregistrată cu cel puțin cinci ani în urmă. În absența unei astfel de dovezi, opoziția se respinge. În cazul în care
         marca comunitară anterioară nu a fost utilizată decât pentru o parte dintre produsele sau serviciile pentru care a fost înregistrată,
         aceasta nu se consideră înregistrată, în sensul examinării opoziției, decât pentru acea parte de produse sau servicii.

      (3) Alineatul (2) se aplică mărcilor naționale anterioare menționate la articolul 8 alineatul (2) litera (a), înțelegându‑se
         că utilizarea lor în cadrul Comunității se înlocuiește cu utilizarea lor în statul membru în care marca națională anterioară
         este protejată.”

      23      Potrivit jurisprudenței, rezultă din prevederile citate anterior că, dacă o marcă a fost înregistrată pentru o categorie de
         produse sau servicii suficient de largă pentru a putea fi distinse, în cadrul acesteia, mai multe subcategorii susceptibile
         să fie luate în considerare în mod autonom, dovada utilizării serioase a mărcii pentru o parte a acestor produse sau servicii
         nu conferă protecție, în cadrul procedurii de opoziție, decât pentru acea sau acele subcategorii din care fac parte produsele
         și serviciile pentru care marca a fost efectiv utilizată. În schimb, dacă o marcă a fost înregistrată pentru produse sau servicii
         definite într‑un mod atât de precis și de delimitat încât nu este posibil să se opereze diviziuni semnificative în interiorul
         categoriei respective, în vederea examinării opoziției, dovada utilizării serioase a mărcii pentru respectivele produse sau
         servicii acoperă în mod necesar toată această categorie (hotărârea ALADIN, citată anterior, punctul 45).

      24      Într‑adevăr, dacă noțiunea de utilizare parțială are ca scop să nu conducă la indisponibilizarea mărcilor neutilizate pentru
         o anume categorie de produse, aceasta nu trebuie totuși să aibă ca efect privarea titularului mărcii anterioare de orice protecție
         pentru produsele care, fără a fi absolut identice cu cele pentru care a putut dovedi o utilizare serioasă, nu sunt esențial
         diferite de acestea și aparțin aceleiași grupe care nu poate fi împărțită altfel decât în mod arbitrar. În această privință,
         trebuie observat că în practică este imposibil pentru titularul unei mărci să facă dovada utilizării acesteia pentru toate
         variantele imaginabile de produse vizate prin înregistrare. În consecință, noțiunea de „parte a produselor și serviciilor”
         nu se poate referi la toate formele posibile de comercializare a produselor sau a serviciilor similare, ci doar la produsele
         sau serviciile suficient de distincte pentru a putea constitui categorii sau subcategorii coerente (hotărârea ALADIN, citată
         anterior, punctul 46).

      25      Trebuie arătat că, deși, în speță, reclamanta nu a făcut dovada utilizării serioase a mărcii anterioare pentru câteva produse,
         nu este mai puțin adevărat că intervenienta nu a solicitat să se facă dovada unei astfel de utilizări în ceea ce privește
         „dozatoarele cu aerosoli conținând corticoizi furnizate doar pe bază de rețetă”. Or, astfel cum a subliniat camera de recurs
         la punctul 25 din decizia atacată, în măsura în care, în temeiul articolului 43 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94,
         dovada utilizării mărcii pe care se întemeiază opoziția nu trebuie să fie adusă decât la cererea reclamantului, acesta din
         urmă are obligația să determine întinderea cererii sale de probațiune. Prin urmare, în măsura în care cererea de probațiune
         formulată de intervenientă nu viza „dozatoarele cu aerosoli conținând corticoizi furnizate doar pe bază de rețetă”, nu este
         necesar să se analizeze dacă marca anterioară a făcut obiectul unei utilizări serioase în Germania pentru aceste din urmă
         produse.

      26      Apoi, trebuie amintit că marca anterioară a fost înregistrată pentru „produse farmaceutice și igienice; plasturi”. Această
         categorie de produse este suficient de largă pentru a putea distinge în cadrul său mai multe subcategorii care pot fi luate
         în considerare în mod autonom. Prin urmare, faptul că marca anterioară trebuie considerată ca fiind utilizată pentru „dozatoarele
         cu aerosoli conținând corticoizi furnizate doar pe bază de rețetă” nu acordă protecție decât pentru subcategoria din care
         fac parte aceste din urmă produse.

      27      În decizia atacată, camera de recurs a apreciat că marca anterioară trebuia luată în considerare numai în măsura în care viza
         produsele pentru care utilizarea serioasă nu a fost contestată. Astfel, camera a definit o subcategorie identică respectivelor
         produse, și anume „dozatoarele cu aerosoli conținând corticoizi furnizate doar pe bază de rețetă”.

      28      Această definire este incompatibilă cu articolul 43 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, interpretat în lumina hotărârii
         ALADIN, citată anterior, și aplicabilă mărcilor naționale anterioare în temeiul articolului 43 alineatul (3) din același regulament.

      29      În această privință, trebuie observat că, în măsura în care consumatorul caută înainte de toate un produs sau un serviciu
         care să poată răspunde nevoilor sale specifice, finalitatea sau destinația produsului ori a serviciului în cauză este esențială
         în orientarea alegerii sale. Prin urmare, în măsura în care este aplicat de către consumatori înainte de orice cumpărare,
         criteriul finalității sau al destinației este un criteriu primordial în definirea unei subcategorii de produse sau servicii.

      30      Finalitatea și destinația unui produs terapeutic sunt exprimate prin indicația sa terapeutică. Or, definirea reținută de camera
         de recurs nu este întemeiată pe acest criteriu, în măsura în care nu indică faptul că produsele în cauză sunt destinate tratării
         problemelor de sănătate și nu precizează natura acestor probleme.

      31      Trebuie adăugat că criteriile alese de camera de recurs, și anume cele privind forma galenică, substanța activă și obligația
         existenței unei prescripții date de medic, sunt, în linii mari, inadecvate pentru definirea unei subcategorii de produse în
         sensul hotărârii ALADIN, citată anterior, în măsura în care aplicarea lor nu respectă criteriile mai sus menționate ale finalității
         și destinației produselor. Într‑adevăr, o afecțiune medicală determinată poate fi adesea tratată cu mai multe medicamente,
         având diferite forme galenice și conținând diferite substanțe active, dintre care unele sunt disponibile la vânzare în mod
         liber, în timp ce altele sunt supuse prescripției medicale.

      32      Rezultă că, omițând să ia în considerare finalitatea și destinația produselor în cauză, camera de recurs a reținut o subcategorie
         de produse arbitrară.

      33      Pentru motivele arătate la punctele 29 și 30 de mai sus, subcategoria produselor din care fac parte cele pentru care utilizarea
         serioasă nu a fost contestată trebuie determinată pe baza criteriului privind indicația terapeutică.

      34      Subcategoria propusă de intervenientă, respectiv a „glucocorticoizilor”, nu poate fi reținută. Într‑adevăr, această definire
         se bazează pe criteriul substanței active. Or, astfel cum s‑a arătat la punctul 31 de mai sus, un astfel de criteriu, singur,
         nu este în general adecvat pentru definirea de subcategorii de produse terapeutice.

      35      În schimb, definirea propusă de reclamantă și de OAPI, și anume de „produse terapeutice pentru căile respiratorii”, este adecvată
         în măsura în care, pe de o parte, se întemeiază pe indicația terapeutică a produselor în cauză, iar pe de altă parte, permite
         definirea unei subcategorii suficient de precise în sensul hotărârii ALADIN, citată anterior.

      36      Având în vedere cele de mai sus, este necesar ca, în vederea soluționării prezentei cauze, să se concluzioneze că marca anterioară
         trebuie să fie considerată înregistrată pentru „produsele terapeutice pentru căile respiratorii”.

      37      Mai trebuie subliniat faptul că această constatare nu are nicio influență asupra concluziei camerei de recurs, exprimată la
         punctul 38 din decizia atacată și necontestată de părți, potrivit căreia produsele vizate de cele două mărci în conflict sunt
         identice.

      38      Cu toate că decizia atacată indică faptul că protecția mărcii anterioare nu se aplică decât pentru „dozatoarele cu aerosoli
         conținând corticoizi furnizate doar pe bază de rețetă”, aceasta este afectată totuși de o eroare a cărei incidență trebuie
         examinată în privința aprecierii camerei de recurs asupra existenței unui risc de confuzie.

       Cu privire la publicul relevant
       Argumentele părților
      39      Reclamanta susține că produsele terapeutice pentru căile respiratorii care, în opinia acesteia, sunt vizate de cele două mărci
         în conflict includ, pe de o parte, produsele oferite spre vânzare în mod liber și, pe de altă parte, produsele furnizate pe
         bază de rețetă. Prin urmare, publicul relevant ar fi compus din profesioniști în medicină, precum și din consumatori finali,
         și anume pacienți.

      40      OAPI susține în principiu poziția reclamantei, precizând, pe de o parte, că trebuie luați în considerare consumatorii germani,
         iar pe de altă parte, că acei consumatori finali, care sunt pacienți afectați de o maladie gravă a căilor respiratorii, dau
         dovadă de un grad de atenție mediu spre ridicat.

      41      Intervenienta susține că, întrucât glucocorticoizii sunt vânduți pe bază de rețetă, publicul vizat de marca anterioară este
         compus din profesioniști în medicină. În consecință, chiar acest public profesionist ar fi publicul relevant în speță. Aceasta
         adaugă că, în orice caz, pacienții dau dovadă de un grad de atenție în mod special mai mare la alegerea produselor terapeutice
         destinate problemelor grave de sănătate precum cele în discuție în speță.

       Aprecierea Tribunalului
      42      Trebuie amintit în prealabil că, în cadrul aprecierii globale a riscului de confuzie, este necesar să se ia în considerare
         consumatorul mediu al categoriei de produse vizate, normal informat și suficient de atent și de avizat. De asemenea, este
         necesar să se ia în considerare faptul că nivelul atenției consumatorului mediu poate să varieze în funcție de categoria de
         produse sau servicii în cauză (a se vedea, prin analogie, hotărârea Curții din 22 iunie 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97,
         Rec., p. I‑3819, punctele 25 și 26).

      43      Apoi, în primul rând, este necesar să se constate, precum a făcut OAPI, că publicul relevant este compus din consumatorii
         germani, marca anterioară fiind înregistrată în Germania.

      44      În al doilea rând, în speță nu se contestă faptul că publicul relevant pentru produsele acoperite de marca solicitată, și
         anume produsele terapeutice pentru căile respiratorii, este compus, pe de o parte, din pacienți în calitate de consumatori
         finali și, pe de altă parte, din profesioniști în medicină.

      45      În ceea ce privește produsele pentru care marca anterioară este considerată a fi înregistrată, rezultă din înscrisurile părților,
         precum și din răspunsurile lor la întrebările puse pe parcursul ședinței că, dintre produsele terapeutice pentru căile respiratorii,
         unele sunt eliberate doar pe bază de rețetă, în timp ce altele sunt oferite spre vânzare în mod liber. Întrucât unele dintre
         aceste produse pot fi cumpărate de pacienți fără prescripție medicală, trebuie să se considere că publicul vizat de aceste
         produse cuprinde, pe lângă profesioniștii în medicină, și pe consumatorii finali.

      46      În al treilea rând, trebuie arătat, astfel cum a făcut intervenienta, că, întrucât numeroase boli ale căilor respiratorii
         fiind sunt afecțiuni grave, pacienții care suferă sunt în general bine informați și foarte atenți și avizați atunci când trebuie
         să își aleagă medicamentului adecvat.

      47      Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că publicul relevant este compus, pe de o parte, din profesioniști în medicină germani
         și, pe de altă parte, din pacienți germani ce suferă de boli ale căilor respiratorii, aceștia din urmă dând în general dovadă
         de un grad de atenție peste medie.

       Cu privire la similitudinea semnelor
       Argumentele părților
      48      Potrivit reclamantei, cuvintele „respicort” și „respicur” prezintă un grad mare de similitudine, având în vedere lungimea
         lor similară și faptul că șapte dintre literele lor sunt identice și plasate în aceeași ordine. Pe plan fonetic, diferența
         între vocalele „o” și „u” ar fi foarte mică, iar adăugarea consoanei „t” la finalul cuvântului „respicort” ar fi puțin perceptibilă.
         Într‑adevăr, cele două vocale ar avea o sonoritate înfundată și ar produce, prin urmare, un efect similar. În plus, în limba
         germană, „t”‑ul final din cuvântul „respicort” nu ar fi în general pronunțat sau ar fi pronunțat doar slab, literele finale
         fiind adesea „înghițite”. Așadar, „t”‑ul final nu ar fi perceput, cu atât mai mult cu cât „respicort” nu ar fi un cuvânt din
         limba germană, ci un termen fantezist și că, din acest motiv, ar fi foarte posibil să fie pronunțat fără „t”‑ul final. Pe
         plan conceptual, potrivit reclamantei, consumatorii interesați nu vor avea tendința de a descompune mărcile în conflict în
         două părți, și anume, pe de o parte, „respi” și, pe de altă parte, „cur” sau „cort”. Aceasta adaugă că, în orice caz, consumatorii
         finali interesați nu vor fi în măsură să înțeleagă semnificația acestor elemente.

      49      OAPI susține că mărcile în discuție nu prezintă decât un grad scăzut de similitudine. Oficiul arată în această privință că
         elementul „respi” va fi înțeles de publicul relevant ca fiind descriptiv și, din acest motiv, nu va fi perceput ca o indicare
         a originii comerciale. În consecință, nu ar putea contribui la stabilirea unei similitudini între semnele în discuție. Elementul
         „cort” ar fi perceput ca o referire la corticoizi de către publicul profesionist și de către o parte a consumatorilor finali.
         De asemenea, elementul „cur” ar fi interpretat de către aceleași grupe de public ca referindu‑se la cuvintele „tratament”
         sau „a se vindeca”.

      50      În continuare, OAPI apreciază că vocalele „o” și „u” diferite și prezența literei finale „t” în cadrul mărcii anterioare creează
         o diferență perceptibilă pe plan vizual. Pe plan fonetic, marca solicitată s‑ar termina printr‑un sunet lung și grav, datorită
         combinației literelor „u” și „r”. Elementul final al mărcii anterioare ar fi, în schimb, caracterizat prin sunetul dur al
         literei „t”, care ar fi pronunțată de către publicul german. Pe plan conceptual, diferența existentă între elementele finale
         ale celor două semne ar fi de natură să neutralizeze eventualele similitudini vizuale și fonetice.

      51      Intervenienta aderă, în principiu, la opinia OAPI. Aceasta adaugă faptul că, în ceea ce privește elementul „respi”, care face
         referire la cuvântul „respiratoriu”, trebuie să se ia în considerare obligativitatea disponibilității acestui termen.

       Aprecierea Tribunalului
      52      Astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă, aprecierea globală a riscului de confuzie trebuie, în ceea ce privește
         similitudinea vizuală, fonetică sau conceptuală a semnelor în conflict, să se întemeieze pe impresia de ansamblu produsă de
         acestea, ținând cont în special de elementele lor distinctive și dominante [a se vedea hotărârea Tribunalului din 14 octombrie
         2003, Phillips‑Van Heusen/OAPI – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Rec., p. II‑4335, punctul 47 și jurisprudența
         citată].

      53      În această privință, diferențele conceptuale ce separă mărcile în conflict pot fi de natură să neutralizeze într‑o mare măsură
         similitudinile vizuale și fonetice existente între aceste mărci. Cu toate acestea, o astfel de neutralizare impune ca cel
         puțin una din cele două mărci în cauză să aibă, din perspectiva publicului relevant, o semnificație clară și determinată,
         în așa fel încât acest public să poată să o sesizeze imediat, și ca cealaltă marcă să nu aibă o astfel de semnificație sau
         să aibă o semnificație complet diferită (hotărârea BASS, citată anterior, punctul 54).

      54      În lumina acestor reguli, trebuie examinată existența unei similitudini între marca solicitată RESPICUR și marca anterioară
         RESPICORT.

      55      În primul rând, trebuie relevat faptul că mărcile în cauză sunt similare pe plan vizual pentru toți consumatorii interesați,
         pentru motivul că sunt alcătuite dintr‑un singur cuvânt, că au lungimi similare și că primele șase litere „respic” și a opta
         literă „r” sunt identice. Nici diferența între vocalele „u” și „o” la nivelul celei de a șaptea litere, nici adăugarea celei
         de a noua litere „t” la finalul mărcii anterioare nu sunt de natură să îndepărteze această similitudine vizuală.

      56      În al doilea rând, referitor la comparația fonetică, mărcile în conflict se pronunță în trei silabe, pronunțarea primelor
         doua silabe, „respi”, fiind identică în cele două cazuri. Pronunțarea celei de a treia silabe, „cur”, și, respectiv, „cort”,
         indică în același timp similitudini, exprimate prin prezența consoanelor „c” și „r”, și diferențe, datorate distincției între
         vocalele „u” și „o”, precum și literei „t” a mărcii anterioare. Aceasta fiind situația, aceste diferențe nu sunt suficiente
         pentru a contrabalansa identitatea primelor două silabe și similitudinea datorată prezenței consoanelor „c” și „r” în pronunțarea
         celei de a treia silabe. Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că există o similitudine fonetică.

      57      În al treilea rând, în ceea ce privește similitudinea conceptuală, trebuie observat mai întâi că, deși consumatorul mediu
         percepe o marcă, în mod obișnuit, ca pe un tot și nu procedează la o examinare a diferitelor sale detalii (hotărârea Lloyd
         Schuhfabrik Meyer, citată anterior, punctul 25), nu este mai puțin adevărat că, în percepția unui semn verbal, acesta îl descompune
         în elemente verbale care îi sugerează o semnificație concretă sau care seamănă cu anumite cuvinte pe care le cunoaște [hotărârea
         Tribunalului din 6 octombrie 2004, Vitakraft‑Werke Wührmann/OAPI – Krafft (VITAKRAFT), T‑356/02, Rec., p. II‑3445, punctul
         51]. Prin urmare, argumentul reclamantei întemeiat pe faptul că mărcile în conflict nu vor fi descompuse de către consumatori
         nu poate fi admis a priori, fără o examinare a împrejurărilor speciale ale cauzei.

      58      Apoi, trebuie subliniat faptul că, în speță, percepția conceptuală a mărcilor în conflict va fi diferită pentru cele două
         grupe ce compun publicul relevant. Publicul profesionist, datorită cunoștințelor și experienței sale, va fi în general în
         măsură să înțeleagă semnificația conceptuală a termenilor la care fac referire diferitele elemente ale mărcilor în conflict,
         și anume „respiratoriu” pentru „respi”, „tratament” sau „a se vindeca” pentru „cur” și „corticoizi” pentru „cort”. Astfel,
         descompunând cele două mărci în elementele lor componente, aceștia vor interpreta marca solicitată ca fiind corespondentul
         unui „tratament pentru problemele respiratorii”, iar marca anterioară ca desemnând „corticoizi destinați căilor respiratorii”.
         Aceste două interpretări indică o anumită distanțare conceptuală, semnificația mărcii anterioare fiind mai specifică decât
         cea a mărcii solicitate, dar ele împărtășesc totuși ideea generală legată de respirație. În consecință, deși diferența conceptuală
         reduce similitudinea vizuală și fonetică constatată mai sus, totuși nu este suficient de pronunțată pentru a o neutraliza
         în percepția publicului profesionist.

      59      În ceea ce îi privește pe consumatorii finali, s‑a arătat mai sus că gradul lor de atenție și de cunoștințe este peste medie,
         din cauza gravității afecțiunilor de care suferă. Așadar, ei vor fi în măsură să distingă elementul „respi” în cadrul celor
         două mărci în cauză și să înțeleagă conținutul său conceptual, care face referire la natura generală a problemelor lor de
         sănătate. Cu toate acestea, cunoștințele lor limitate de terminologie medicală nu le vor permite să discearnă referirile conceptuale
         ale elementelor „cur” și „cort”. Astfel, pe plan conceptual, mărcile în conflict vor fi similare pentru aceștia datorită identității
         elementului „respi”, singurul element ce prezintă un conținut conceptual clar și determinat.

      60      Concluziile de mai sus asupra percepției mărcilor în conflict nu sunt repuse în discuție de argumentul OAPI potrivit căruia
         elementul „respi” nu ar putea să contribuie la nicio similitudine a semnelor datorită caracterului său descriptiv. Într‑adevăr,
         în pofida acestui caracter, elementul respectiv, care este așezat la începutul celor două mărci, ocupă două din cele trei
         silabe ale lor și este mai lung decât următoarele două elemente corespunzătoare, va participa într‑o măsură deloc neglijabilă
         la impresia de ansamblu produsă de semnele în cauză. În plus, în ceea ce privește publicul profesionist, s‑a arătat mai sus
         că acesta va percepe toate elementele mărcilor în conflict ca descriind destinația sau principiul activ al produselor în cauză.
         Prin urmare, acest din urmă public nu va avea tendința de a acorda o importanță particulară unui anumit element, ci va percepe
         cele două mărci prin prisma respectivelor lor impresii conceptuale globale.

      61      În sfârșit, argumentul intervenientei expus la punctul 51 de mai sus, referitor la obligativitatea disponibilității care ar
         fi legată de elementul „respi”, nu poate nici el să modifice concluziile trase mai sus cu privire la percepția mărcilor în
         conflict. Într‑adevăr, concluzia potrivit căreia există o similitudine între mărcile în conflict luate în ansamblul lor nu
         poate fi considerată ca având drept consecință o monopolizare în privința elementului „respi”.

      62      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că mărcile în conflict au un grad mediu de similitudine pentru
         publicul profesionist și sunt foarte similare pentru consumatorii finali. Într‑adevăr, pentru aceștia din urmă, mărcile sunt
         similare pe planurile vizual, fonetic și conceptual. Publicul profesionist va percepe, în schimb, o anumită diferență conceptuală
         între cele două mărci, care nu este totuși suficientă pentru a neutraliza în întregime similitudinea vizuală și fonetică constatată.

       Cu privire la caracterul distinctiv al mărcii anterioare și la riscul de confuzie
       Argumentele părților
      63      Potrivit susținerilor reclamantei, caracterul distinctiv al mărcii anterioare este mediu. În această privință, aceasta observă
         că „respicort” este un termen fantezist și că, dacă elementul „respi” face referire la termenul „respiratoriu”, consumatorii
         interesați nu vor atribui celuilalt element, „cort”, o valoare descriptivă, cu atât mai mult cu cât nu este izolat de celălalt
         element și va fi, prin urmare, mai puțin perceptibil. Caracterul distinctiv al mărcii anterioare ar fi consolidat de împrejurarea
         că utilizarea de „semne evocatoare” este curentă în domeniul medicamentelor.

      64      Reclamanta apreciază în esență că, în speță, produsele sunt identice, gradul de similitudine este foarte ridicat și caracterul
         distinctiv al mărcii anterioare este mediu. Aceasta concluzionează că există un risc de confuzie între marca anterioară și
         marca solicitată.

      65      OAPI susține că marca anterioară are un caracter distinctiv foarte slab. Oficiul susține că elementul „respi” va fi perceput
         în general ca o referire la cuvântul „respiratoriu” și că elementul „cort” va fi perceput, cel puțin de către publicul profesionist,
         ca o referire la „corticoizi”. Marca anterioară ar fi, așadar, compusă exclusiv din elemente descriptive. OAPI menționează
         totodată că reclamanta nu‑și susține teza referitoare la utilizarea curentă a „semnelor evocatoare” în domeniul medicamentelor.

      66      Oficiul concluzionează că, având în vedere slaba similitudine dintre semne și caracterul distinctiv slab al mărcii anterioare,
         trebuie exclusă existența unui risc de confuzie în speță.

      67      Intervenienta aderă la poziția OAPI și adaugă că multitudinea de mărci înregistrate ce cuprind elementele „respi” și „cort”
         confirmă caracterul distinctiv slab al mărcii anterioare.

       Aprecierea Tribunalului
      68      Potrivit unei jurisprudențe constante, constituie un risc de confuzie riscul ca publicul să creadă că produsele sau serviciile
         în cauză provin de la aceeași întreprindere sau, eventual, de la întreprinderi legate din punct de vedere economic.

      69      Potrivit aceleiași jurisprudențe, riscul de confuzie trebuie apreciat în mod global, în funcție de percepția pe care o are
         publicul relevant asupra semnelor și produselor în cauză, dar și ținând seama de toți factorii relevanți din cauză, în special
         interdependența între similitudinea semnelor și cea a produselor sau a serviciilor desemnate [a se vedea hotărârea Tribunalului
         din 9 iulie 2003, Laboratorios RTB/OAPI – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Rec., p. II‑2821, punctele
         29-33, și hotărârea Tribunalului din 22 iunie 2004, Ruiz‑Picasso și alții/OAPI – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, Rec.,
         p. II‑1739, punctele 49 și 50 și jurisprudența citată].

      70      S‑a constatat anterior, pe de o parte, că produsele în cauză sunt identice și, pe de altă parte, că mărcile în conflict au
         un grad mediu de similitudine pentru publicul profesionist și sunt foarte similare pentru consumatorii finali.

      71      În ceea ce privește caracterul distinctiv al mărcii anterioare, trebuie observat că acesta va fi apreciat ca fiind descriptiv
         de către cele două părți ale publicului relevant, deși în grade diferite. Într‑adevăr, astfel cum s‑a arătat anterior, pe
         parcursul examinării similitudinii conceptuale, publicul profesionist va percepe cele două elemente ca descriind finalitatea
         și substanța activă a produsului în cauză, pe când consumatorii finali nu vor atribui un sens conceptual determinat elementului
         „cort”, fiind totuși în măsură să înțeleagă referirea făcută de elementul „respi”.

      72      Prin urmare, marca anterioară poate fi considerată ca prezentând un caracter distinctiv slab pentru publicul relevant, mai
         ales pentru profesioniștii în medicină. În această privință, teza reclamantei privind utilizarea frecventă a „semnelor evocatoare”
         în domeniul produselor terapeutice nu poate fi primită, deoarece, pe de o parte, nu a fost susținută în niciun mod și, pe
         de altă parte, reclamanta nu explică pertinența acestei împrejurări în ceea ce privește cazul concret al mărcii anterioare.

      73      Or, deși, datorită interdependenței factorilor relevanți pentru aprecierea riscului de confuzie, pe de o parte, și a faptului
         că acest risc este cu atât mai ridicat cu cât caracterul distinctiv al mărcii pe care se întemeiază opoziția se dovedește
         important, pe de altă parte (hotărârea Lloyd Schuhfabrik Meyer, citată anterior, punctul 20), caracterul distinctiv slab al
         mărcii anterioare permite excluderea existenței riscului de confuzie pentru publicul profesionist, această împrejurare nu
         este suficientă în ceea ce îi privește pe consumatorii finali, pentru care mărcile în conflict sunt foarte similare.

      74      Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că există un risc de confuzie între marca solicitată și marca anterioară în percepția
         consumatorului final german. În consecință, se impune să se admită motivul unic și, drept urmare, să se anuleze decizia atacată,
         fără să fie necesar să se examineze relevanța pentru prezenta cauză a deciziei date de Deutsches Patent‑ und Markenamt, invocată
         de reclamantă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      75      În temeiul articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât OAPI a căzut în pretenții, acesta suportă propriile cheltuieli de judecată, precum
         și cheltuielile de judecată efectuate de reclamantă, conform concluziilor acesteia. Întrucât nu a solicitat ca intervenienta
         să fie obligată la plata cheltuielilor de judecată, reclamanta suportă propriile cheltuieli efectuate în legătură cu intervenția.
         În sfârșit, intervenienta suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a doua)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează decizia Camerei a doua de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele
            industriale) (OAPI) din 19 aprilie 2004 (cauza R 1004/2002‑2).
      2)      OAPI suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de reclamantă, mai puțin pe acelea
            care au legătură cu cererea de intervenție.
      3)      Reclamanta suportă propriile cheltuieli de judecată efectuate în legătură cu intervenția.
      4)      Intervenienta suportă propriile cheltuieli de judecată.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 februarie 2007.

               Grefier

                      Președinte

               E. Coulon

                      J. Pirrung

         * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 23 februarie 2006. # Héritiers de M. E. A. van Hilten-van der Heijden împotriva Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Gerechtshof te 's-Hertogenbosch - Țările de Jos. # Circulația capitalurilor. # Cauza C-513/03.