Hotărârea Curții din data de 17 septembrie 1997. # Finanzamt Osnabrück-Land împotriva Bernhard Langhorst. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Taxa pe valoare adăugată. # Cauza C-141/96.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 8 iulie 1999. # Comisia Comunităților Europene împotriva Anic Partecipazioni SpA. # Recurs - Amendă. # Cauza C-49/92 P.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 7 octombrie 2010.#Proces penal împotriva Vítor Manuel dos Santos Palhota și alții.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen - Belgia.#Libera prestare a serviciilor - Articolele 56 TFUE și 57 TFUE - Detașare de lucrători - Restricții - Angajatori stabiliți într-un alt stat membru - Înregistrarea unei declarații prealabile de detașare - Documente sociale sau de muncă - Echivalente cu cele prevăzute de dreptul statului membru gazdă - Copie - Ținere la dispoziția autorităților naționale.#Cauza C-515/08.

text:
      Cauza C‑515/08
      Procedură penală
      împotriva
      Vítor Manuel dos Santos Palhota și alții
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen)
      „Libera prestare a serviciilor – Articolele 56 TFUE și 57 TFUE – Detașare de lucrători – Restricții – Angajatori stabiliți într‑un alt stat membru – Înregistrarea unei declarații prealabile de detașare – Documente sociale sau de muncă echivalente cu cele prevăzute de dreptul statului membru gazdă – Copie – Ținere la dispoziția autorităților naționale”
      Sumarul hotărârii
      1.        Libera prestare a serviciilor – Restricții – Detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii
      (art. 56 TFUE și 57 TFUE)
      2.        Libera prestare a serviciilor – Restricții – Detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii
      (art. 56 TFUE și 57 TFUE)
      1.        Articolele 56 TFUE și 57 TFUE se opun unei reglementări a unui stat membru care prevede obligația unui angajator stabilit
         într‑un alt stat membru care detașează lucrători pe teritoriul primului stat de a trimite o declarație prealabilă de detașare
         în măsura în care începerea detașării preconizate este condiționată de notificarea către acest angajator a unui număr de înregistrare
         a declarației menționate, iar autoritățile naționale ale acestui prim stat dispun de un termen de cinci zile lucrătoare, începând
         de la primirea acesteia, pentru a efectua această notificare.

      Astfel, în măsura în care o asemenea notificare trebuie să preceadă detașarea de către angajator a lucrătorilor săi și nu
         intervine decât după verificarea de către autoritățile naționale a conformității declarației prealabile de detașare, o astfel
         de procedură trebuie considerată ca având caracterul unei proceduri de autorizare administrativă care poate împiedica, în
         special din cauza termenului prevăzut pentru trimiterea acestei notificări, detașarea preconizată și, în consecință, exercitarea
         de către angajatorul lucrătorilor care trebuie detașați a unor activități de prestări de servicii, mai ales în situația în
         care prestarea care urmează a fi realizată necesită o anumită rapiditate de acțiune. Rezultă că cerința trimiterii unei declarații
         prealabile de detașare, precum și a notificării numărului de înregistrare a acesteia constituie o restricție privind libera
         prestare a serviciilor în sensul articolului 56 TFUE.

      O astfel de restricție nu este justificată prin obiectivul care constă în protecția lucrătorilor. Desigur, trimiterea unei
         declarații prealabile de detașare pare un mijloc adecvat pentru a comunica autorităților naționale informațiile necesare.
         Cu toate acestea, o procedură de înregistrare și de notificare în virtutea căreia declarația menționată dobândește caracterul
         unei proceduri de autorizare administrativă depășește ceea ce este necesar pentru asigurarea protecției lucrătorilor detașați
         în condițiile în care o declarație prealabilă, în măsura în care permite să se controleze respectarea reglementării sociale
         și salariale a statului membru gazdă pe durata detașării, constituie un mijloc mai proporțional pentru atingerea acestui obiectiv
         decât o autorizare sau un control prealabil.

      (a se vedea punctele 34, 36, 40, 52, 53 și 61 și dispozitivul)
      2.        Articolele 56 TFUE și 57 TFUE nu se opun unei reglementări a unui stat membru care prevede obligația unui angajator stabilit
         într‑un alt stat membru care detașează lucrători pe teritoriul primului stat de a ține la dispoziția autorităților naționale
         ale acestuia, pe durata detașării, o copie a documentelor echivalente documentelor sociale sau de muncă cerute de dreptul
         primului stat, precum și trimiterea acesteia autorităților menționate la încheierea acestei perioade.

      Desigur, nu se poate exclude că aceste obligații determină cheltuieli, precum și sarcini administrative și economice suplimentare
         pentru întreprinderile stabilite într‑un alt stat membru, astfel încât aceste întreprinderi pot să nu se afle pe poziții de
         egalitate, din punctul de vedere al concurenței, cu întreprinderi care angajează persoane ce lucrează în mod obișnuit pe teritoriul
         național. Cu toate acestea, ținerea unei copii a documentelor echivalente menționate este adecvată pentru a permite autorităților
         să verifice respectarea, în privința lucrătorilor detașați, a condițiilor de muncă astfel cum sunt enumerate la articolul
         3 alineatul (1) din Directiva 96/71 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii și, prin urmare, să asigure
         protecția acestora din urmă. Astfel de măsuri sunt, prin urmare, proporționale cu obiectivul care constă în protecția lucrătorilor.

      (a se vedea punctele 42, 57, 60 și 61 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      7 octombrie 2010(*)

      „Libera prestare a serviciilor – Articolele 56 TFUE și 57 TFUE – Detașare de lucrători – Restricții – Angajatori stabiliți într‑un alt stat membru – Înregistrarea unei declarații prealabile de detașare – Documente sociale sau de muncă echivalente cu cele prevăzute de dreptul statului membru gazdă – Copie – Ținere la dispoziția autorităților naționale”
      În cauza C‑515/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de rechtbank van
         eerste aanleg te Antwerpen (Belgia), prin decizia din 3 noiembrie 2008, primită de Curte la 26 noiembrie 2008, în procedura
         penală împotriva

      Vítor Manuel dos Santos Palhota,

      Mário de Moura Gonçalves,

      Fernando Luis das Neves Palhota,

      Termiso Limitada,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, domnii A. Rosas, U. Lõhmus (raportor), A. Ó Caoimh și A. Arabadjiev,
         judecători,

      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul M.‑A. Gaudissart, șef de unitate,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 februarie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnii dos Santos Palhota, de Moura Gonçalves și das Neves Palhota, precum și pentru Termiso Limitada, de K. Stappers,
         advocaat;

      –        pentru guvernul belgian, de doamna L. Van den Broeck, în calitate de agent, asistată de V. Pertry și H. Gilliams, advocaten;
      –        pentru guvernul danez, de domnii J. Bering Liisberg și R. Holdgaard, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și B. Klein, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul elen, de domnii K. Georgiadis și I. Bakopoulos, precum și de doamna M. Michelogiannaki, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul francez, de domnul G. de Bergues și de doamna A. Czubinski, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii E. Traversa, W. Roels și I. V. Rogalski, în calitate de agenți;
      –        pentru Autoritatea AELS de Supraveghere, de domnii B. Alterskjær și O. Einarsson, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 5 mai 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 56 TFUE și 57 TFUE.

      2        Această cerere a fost prezentată în cadrul unei proceduri penale inițiate de ministerul public împotriva domnilor dos Santos
         Palhota, de Moura Gonçalves și das Neves Palhota, precum și a societății Termiso Limitada, cu sediul în Portugalia (denumiți
         în continuare, împreună, „inculpații din acțiunea principală”), pentru omiterea, printre altele, a întocmirii evidenței individuale
         prevăzute de legislația belgiană în privința a 53 de lucrători portughezi detașați în Belgia.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directiva 96/71/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996
         privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii (JO 1997, L 18, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 29):

      „Prezenta directivă se aplică întreprinderilor înființate într‑un stat membru care, în cadrul prestării de servicii transnaționale,
         detașează lucrători, conform alineatului (3), pe teritoriul unui stat membru.”

      4        Articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din această directivă prevede:

      „Statele membre asigură că, indiferent de legea aplicabilă raporturilor de muncă, întreprinderile menționate la articolul
         1 alineatul (1) garantează lucrătorilor detașați pe teritoriul lor condiții de muncă și de încadrare în muncă cu privire la
         următoarele aspecte stabilite în statul membru pe teritoriul căruia sunt executate lucrările:

      –      prin acte cu putere de lege și acte administrative și/sau
      –      prin convenții colective sau sentințe arbitrale de generală aplicare în sensul alineatului (8), în măsura în care acestea
         se referă la activitățile menționate în anexă:

      (a)      perioadele maxime de lucru și perioadele minime de odihnă;
      (b)      durata minimă a concediilor anuale plătite;
      (c)      salariul minim, inclusiv plata orelor suplimentare; prezenta literă nu se aplică sistemelor complementare de pensii;
      (d)      condițiile de punere la dispoziție a lucrătorilor, în special de către întreprinderile cu încadrare în muncă temporară;
      (e)      securitatea, sănătatea și igiena la locul de muncă;
      (f)      măsurile de protecție aplicabile condițiilor de muncă și de încadrare în muncă a femeilor însărcinate sau care au născut de
         curând, a copiilor și a tinerilor;

      (g)      egalitatea de tratament între bărbați și femei, precum și alte dispoziții în materie de nediscriminare.”
       Reglementarea națională
      5        Articolul 8 din Legea din 5 martie 2002 privind transpunerea Directivei 96/71 și instituirea unui regim simplificat de ținere
         a evidenței anumitor documente sociale de către întreprinderile care detașează lucrători în Belgia (Belgisch Staatsblad, 13 martie 2002, denumită în continuare „Legea din 5 martie 2002”) prevede că angajatorul care îndeplinește condițiile prevăzute
         la articolul 6 ter alineatul 2 din Decretul regal nr. 5 din 23 octombrie 1978 privind ținerea evidenței documentelor sociale
         (Belgisch Staatsblad, 2 decembrie 1978, denumit în continuare „Decretul regal nr. 5”) nu este obligat să întocmească, pe perioada determinată
         în temeiul alineatului menționat, printre altele, fluturașul de salariu prevăzut la articolul 15 din Legea din 12 aprilie
         1965 privind protecția remunerației lucrătorilor (denumit în continuare „fluturașul de salariu”).

      6        Articolul 9 din Legea din 5 martie 2002 introduce în Decretul regal nr. 5 un capitol II bis care cuprinde, printre altele,
         articolul 6 ter menționat mai sus, care prezintă regimul simplificat prevăzut de această lege (denumit în continuare „regimul
         simplificat”). Potrivit alineatului 1 al acestui articol, în vederea aplicării prezentului capitol, angajatorii, în sensul
         Decretului regal nr. 5, sunt cei care încadrează în muncă pe teritoriul belgian lucrători care fie lucrează în mod obișnuit
         pe teritoriul uneia sau mai multor țări, altele decât Regatul Belgiei, fie au fost angajați într‑o altă țară decât Regatul
         Belgiei.

      7        Potrivit alineatului 2 al aceluiași articol, angajatorii sunt scutiți, pentru o perioadă determinată, de obligația de a întocmi
         și de a ține evidența documentelor sociale prevăzute în capitolul II din Decretul regal nr. 5, printre care evidența individuală
         prevăzută la articolul 4 alineatul 1 din acesta (denumită în continuare „evidența individuală”), cu condiția ca, în primul
         rând, aceștia să transmită autorităților belgiene, anterior încadrării în muncă a lucrătorilor în cauză, o declarație de detașare
         (denumită în continuare „declarația de detașare”) și, în al doilea rând, să țină la dispoziția acestor autorități o copie
         a documentelor prevăzute de legislația țării pe teritoriul căreia s‑a stabilit angajatorul și care sunt echivalente cu evidența
         individuală sau cu fluturașul de salariu (denumite în continuare „documentele echivalente”).

      8        Potrivit articolului 2 din Decretul regal din 29 martie 2002 privind stabilirea normelor de aplicare a regimului simplificat
         de întocmire și de ținere a evidenței documentelor sociale pentru întreprinderile care detașează lucrători în Belgia și definirea
         activităților în domeniul construcțiilor prevăzute la articolul 6 alineatul 2 din Legea din 5 martie 2002 (Belgisch Staatsblad, 17 aprilie 2002, denumit în continuare „Decretul regal din 29 martie 2002”), perioada prevăzută la articolul 6 ter alineatul
         2 din Decretul regal nr. 5 este de șase luni de la data începerii activității primului lucrător detașat în Belgia.

      9        Potrivit articolului 3 din Decretul regal din 29 martie 2002, angajatorii care încadrează în muncă lucrători detașați în Belgia
         trebuie, înainte de încadrarea în muncă, să transmită, prin scrisoare, mesaj electronic sau fax, o declarație de detașare
         conform articolului 4 din acest decret la inspecția pentru legislație socială. Aceasta din urmă atestă primirea și caracterul
         conform al declarației menționate în termen de cinci zile lucrătoare de la această primire eliberând, prin unul dintre mijloacele
         de comunicare menționate mai sus, un număr de înregistrare angajatorului, care nu poate începe încadrarea în muncă menționată
         decât după data notificării acestui număr. În caz contrar, angajatorul nu poate beneficia de scutirea de obligația de întocmire
         și de ținere a evidenței documentelor sociale prevăzute de regimul simplificat.

      10      Articolul 4 din Decretul regal din 29 martie 2002 prevede că declarația de detașare, care trebuie să fie conformă cu modelul
         prevăzut în anexa la acest decret, cuprinde următoarele mențiuni:

      „1      în ceea ce privește angajatorul care detașează lucrători în Belgia: numele, prenumele, domiciliul sau denumirea și sediul
         social al întreprinderii, natura activității întreprinderii, adresa, numărul de telefon, numărul de fax, adresa de e‑mail
         și numărul de identificare sau de înregistrare al angajatorului la organismul de securitate socială competent din țara de
         origine[;]

      2      în ceea ce privește prepusul sau mandatarul angajatorului căruia îi incumbă punerea la dispoziție a documentelor comparabile
         conform articolului 5 [alineatul 1] din prezentul decret: numele, prenumele, denumirea, adresa, numărul de telefon, numărul
         de fax și adresa de e‑mail;

      3      în privința fiecăruia dintre lucrătorii detașați în Belgia: numele și prenumele, domiciliul, data nașterii, starea civilă,
         sexul, cetățenia, adresa, numărul de telefon, numărul și tipul actului de identitate, data încheierii contractului de muncă,
         data de începere a activității în Belgia și funcția exercitată;

      4      în ceea ce privește condițiile de muncă aplicabile lucrătorilor detașați: durata săptămânii de muncă și programul de lucru;
      5      în ceea ce privește detașarea: tipul de prestări de servicii efectuate în cadrul detașării, data de începere a detașării și
         durata previzibilă a detașării, precum și locul în care se desfășoară munca;

      6      în ceea ce privește documentele echivalente: locul în care se întocmesc și se păstrează, în conformitate cu articolul 5 din
         prezentul decret.”

      11      Articolul 5 din decretul menționat privește modalitățile de punere la dispoziție și de păstrare a documentelor echivalente
         pe durata încadrării în muncă a lucrătorilor detașați în Belgia. Alineatul 1 al acestui articol prevede că, în perioada de
         șase luni prevăzută la articolul 2, o copie a documentelor echivalente este ținută la dispoziția serviciilor de inspecție
         desemnate. Această copie este ținută fie la locul de muncă unde este detașat lucrătorul în Belgia, fie la domiciliul de pe
         teritoriul belgian al unei persoane fizice care păstrează documentele în calitate de mandatar sau de prepus al angajatorului.
         În caz contrar, angajatorii sunt obligați să întocmească și să țină evidența individuală și fluturașul de salariu. Potrivit
         alineatului 2 al aceluiași articol 5, după această perioadă de șase luni angajatorii trebuie să păstreze copia menționată
         timp de cinci ani și, în plus, să întocmească documentele sociale prevăzute în capitolul II din Decretul regal nr. 5, precum
         și fluturașul de salariu.

      12      Articolul 6 din Decretul regal din 29 martie 2002 privește modalitățile de punere la dispoziție și de păstrare a documentelor
         echivalente după perioada de încadrare în muncă a lucrătorilor detașați în Belgia. Acesta prevede că, după această perioadă,
         angajatorii trebuie să transmită prin scrisoare recomandată sau să depună, cu confirmare de primire, copia documentelor echivalente,
         precum și un inventar al acestora la inspecția pentru legislație socială.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      13      Din dosar, precum și din observațiile scrise ale guvernului belgian reiese că societatea Termiso Limitada detașa regulat sudori
         și montatori portughezi pe șantierul naval aparținând societății Antwerp Shiprepair NV pentru realizarea unor lucrări pe nave.
         Cu ocazia unui control efectuat la 12 iulie 2004 pe acest șantier, serviciile de inspecție au constatat că 53 de salariați
         portughezi ai societății Termiso Limitada erau încadrați în muncă pe acest șantier și că niciunul nu făcuse obiectul unei
         declarații prealabile de detașare. În plus, șeful de echipă portughez nu fusese în măsură să prezinte niciun document salarial
         portughez.

      14      Potrivit rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen, serviciile de inspecție au constatat nerespectarea condițiilor prevăzute
         de Legea din 5 martie 2002, precum și de Directiva 96/71, astfel încât era aplicabilă legislația socială belgiană referitoare
         la ținerea documentelor sociale și, în special, a evidenței individuale. Inculpații din acțiunea principală (primul, al doilea
         și al treilea, în calitate de administratori și prepuși ai societății Termiso Limitada, iar aceasta în calitate de angajator
         și de persoană juridică responsabilă din punct de vedere penal) sunt acuzați de neîntocmirea, între 31 mai și 13 iulie 2004,
         a evidenței individuale în privința celor 53 de lucrători menționați mai sus cu încălcarea, printre altele, a mai multe dispoziții
         ale Decretului regal nr. 5. Aceștia sunt acuzați de asemenea de săvârșirea unei serii de infracțiuni prevăzute de legislația
         belgiană privind salariul minim legal și plata orelor suplimentare.

      15      Instanța de trimitere apreciază că posibilitatea de a se pronunța asupra fondului infracțiunilor prevăzute de legislația socială
         belgiană depinde de compatibilitatea Legii din 5 martie 2002, a cărei nerespectare conduce la obligația conformării cu această
         legislație, cu articolele 56 TFUE și 57 TFUE.

      16      În aceste condiții, rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții
         următoarea întrebare preliminară:

      „Dispozițiile articolului 8 din Legea din 5 martie 2002 și ale articolelor 3, 4 și 5 din Decretul regal din 29 martie 2002
         (decret de punere în executare) încalcă articolele [56 TFUE] și [57 TFUE], în măsura în care acestea impun angajatorilor străini
         care doresc să detașeze lucrători să transmită în prealabil o declarație de detașare la serviciul de inspecție pentru legislația
         socială, precum și să țină la dispoziția acestuia documente comparabile cu evidența individuală sau cu fluturașul de salariu
         din Belgia, [astfel încât] accesul acestora la piața belgiană ar fi împiedicat sau, cel puțin, îngreunat?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Cu privire la admisibilitate
      17      Guvernul belgian apreciază că întrebarea preliminară este inadmisibilă, întrucât aceasta are la bază premisa eronată că regimul
         simplificat este obligatoriu, în condițiile în care angajatorii străini care detașează lucrători pe teritoriul belgian au
         de asemenea posibilitatea de a întocmi și de a ține documente sociale conform legislației belgiene.

      18      În această privință, chiar dacă s‑ar presupune că instanța respectivă consideră că regimul simplificat este obligatoriu, procedura
         desfășurată în temeiul articolului 267 TFUE se bazează, potrivit unei jurisprudențe constante, pe o separație netă a funcțiilor
         între instanțele naționale și Curte, aceasta din urmă fiind abilitată să se pronunțe numai în legătură cu interpretarea sau
         validitatea actelor Uniunii prevăzute la articolul menționat. În acest context, nu este de competența Curții să se pronunțe
         cu privire la interpretarea dispozițiilor din dreptul național sau să hotărască dacă interpretarea dată de instanța națională
         este corectă (a se vedea în special Hotărârea din 18 ianuarie 2007, Auroux și alții, C‑220/05, Rep., p. I‑385, punctul 25
         și jurisprudența citată).

      19      Guvernele belgian și german invocă în plus lipsa, din decizia de trimitere, a unei prezentări a cadrului juridic și a unei
         explicații cu privire la legătura dintre acțiunea principală și întrebarea adresată. În această privință, guvernul belgian
         susține că această întrebare nu privește interpretarea Directivei 96/71, a cărei aplicare ar fi totuși contestată în acțiunea
         menționată. Acest guvern are îndoieli și cu privire la utilitatea interpretării articolului 57 TFUE, în condițiile în care
         nu s‑ar contesta faptul că activitățile desfășurate în Belgia de societatea Termiso Limitada și de lucrătorii acesteia constituie
         o prestare de servicii.

      20      Astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență consacrată, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de
         instanța națională în contextul normativ și de fapt pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu
         are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea nu poate respinge o cerere de pronunțare a unei
         hotărâri preliminare formulată de o instanță națională decât dacă este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată
         de instanța națională nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de
         natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util
         la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman, C‑415/93, Rec., p. I‑4921, punctul
         61, precum și Hotărârea din 23 decembrie 2009, Spector Photo Group și Van Raemdonck, C‑45/08, nepublicată încă în Repertoriu,
         punctul 26).

      21      În speță, astfel cum rezultă din punctele 14 și 15 din prezenta hotărâre, expunerea contextului de fapt și juridic al acțiunii
         principale în decizia de trimitere permite să se înțeleagă că, în opinia instanței de trimitere, în lipsa compatibilității
         unei reglementări naționale, precum regimul simplificat, cu dispozițiile Tratatului FUE privind libera prestare a serviciilor,
         inculpații din acțiunea principală nu pot fi sancționați pentru nerespectarea obligației, care nu se aplică decât în cazul
         neutilizării regimului menționat, de întocmire a evidenței individuale pentru angajații în cauză. Această expunere, deși succintă,
         este suficientă pentru a permite Curții să dea un răspuns util la întrebarea adresată.

      22      Pe de altă parte, lipsa unei cereri de interpretare a Directivei 96/71 nu afectează în niciun fel competența Curții de a răspunde
         la întrebarea preliminară, în măsura în care dispozițiile dreptului Uniunii a căror interpretare este solicitată sunt relevante
         pentru soluționarea acțiunii principale.

      23      Rezultă din ceea ce precedă că întrebarea preliminară este admisibilă.

       Cu privire la fond
      24      Prin întrebarea formulată, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 56 TFUE și 57 TFUE
         se opun unei reglementări a unui stat membru care prevede obligația unui angajator stabilit într‑un alt stat membru care detașează
         lucrători pe teritoriul primului stat de a trimite o declarație prealabilă de detașare, precum și de a ține la dispoziția
         autorităților naționale, pe durata detașării, o copie a documentelor echivalente documentelor sociale sau de muncă, precum
         o evidență individuală și un fluturaș de salariu, cerute de dreptul primului stat.

      25      În observațiile prezentate, guvernul belgian a arătat că instanța de trimitere nu solicita interpretarea Directivei 96/71.
         În această privință, trebuie arătat că, deși regimul simplificat are ca scop, astfel cum susține guvernul belgian, controlul
         respectării de către angajatorii care detașează lucrători străini pe teritoriul belgian a condițiilor de muncă și de încadrare
         în muncă enumerate la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 96/71, astfel de măsuri de control nu intră
         în domeniul de aplicare al acestei directive și nu sunt armonizate la nivelul Uniunii Europene.

      26      Astfel, Directiva 96/71 urmărește coordonarea reglementărilor naționale materiale privind condițiile de muncă și de încadrare
         în muncă a lucrătorilor detașați, independent de normele administrative accesorii destinate să permită verificarea respectării
         condițiilor menționate.

      27      Rezultă că aceste măsuri pot fi definite în mod liber de statele membre, cu respectarea tratatului și a principiilor generale
         ale dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iulie 2007, Comisia/Germania, C‑490/04, Rep., p. I‑6095,
         punctul 19, precum și Hotărârea din 18 decembrie 2007, Laval un Partneri, C‑341/05, Rep., p. I‑11767, punctul 60).

      28      În speță, nu se contestă faptul că acțiunea principală privește o întreprindere stabilită într‑un stat membru, care a detașat
         propriii lucrători pentru o perioadă determinată pe un șantier situat într‑un alt stat membru în vederea unei prestări de
         servicii. Or, Curtea a constatat deja că o asemenea situație de fapt intră sub incidența articolelor 56 TFUE și 57 TFUE (a
         se vedea Hotărârea din 25 octombrie 2001, Finalarte și alții, C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98-C‑54/98 și C‑68/98-C‑71/98, Rec.,
         p. I‑7831, punctul 20).

       Cu privire la existența unei restricții privind libera prestare a serviciilor
      29      Potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 56 TFUE impune nu numai eliminarea oricărei discriminări pe considerente
         de cetățenie sau naționalitate față de prestatorul de servicii stabilit în alt stat membru, ci, în egală măsură, și înlăturarea
         oricărei restricții, chiar dacă aceasta se aplică fără a distinge între prestatorii naționali și cei din alte state membre,
         atunci când este de natură să interzică, să îngreuneze sau să facă mai puțin atractive activitățile prestatorului stabilit
         în alt stat membru, unde acesta furnizează în mod legal servicii analoage (a se vedea în special Hotărârea din 23 noiembrie
         1999, Arblade și alții, C‑369/96 și C‑376/96, Rec., p. I‑8453, punctul 33, precum și Hotărârea din 21 septembrie 2006, Comisia/Austria,
         C‑168/04, Rec., p. I‑9041, punctul 36).

      30      Trebuie arătat în acest context că, potrivit guvernului belgian, regimul simplificat în cauză în acțiunea principală a fost
         instituit prin Legea din 5 martie 2002 în urma pronunțării Hotărârii Arblade și alții, citată anterior. La punctul 3 din dispozitivul
         acestei hotărâri, Curtea a declarat că articolele 56 TFUE și 57 TFUE se opun ca un stat membru să impună unei întreprinderi
         stabilite într‑un alt stat membru care execută temporar lucrări în primul stat întocmirea unor documente sociale sau de muncă,
         cum ar fi, printre altele, o evidență individuală pentru fiecare lucrător detașat, în forma cerută de reglementarea primului
         stat, în condițiile în care protecția socială a lucrătorilor, susceptibilă să justifice aceste cerințe, este asigurată prin
         prezentarea unor documente sociale și de muncă ținute de societatea menționată în temeiul reglementării statului membru în
         care este stabilită.

      31      Din legea menționată, precum și din Decretul regal din 29 martie 2002, rezultă că, pentru o perioadă de șase luni de la începerea
         activității primului lucrător detașat, regimul simplificat scutește angajatorii care detașează lucrători pe teritoriul belgian
         de obligația de întocmire, printre altele, a evidenței individuale și a fluturașului de salariu cerute de legislația belgiană,
         cu condiția ca, în primul rând, aceștia să trimită o declarație prealabilă de detașare autorităților belgiene și, în al doilea
         rând, să țină la dispoziția acestora din urmă o copie a documentelor echivalente.

      32      În ceea ce privește limitarea în timp a aplicării acestei scutiri, eventualul său caracter restrictiv nu are relevanță pentru
         prezenta cauză, în condițiile în care este cert că detașarea în cauză în acțiunea principală avea o durată mai mică de șase
         luni.

      33      În ceea ce privește, în primul rând, declarația prealabilă de detașare, din articolul 3 din Decretul regal din 29 martie 2002,
         precum și din observațiile prezentate de guvernul belgian rezultă că, pe de o parte, autoritățile belgiene trebuie să ateste
         primirea și caracterul conform al acestei declarații, în termen de cinci zile lucrătoare de la primirea acesteia, prin notificarea
         numărului de înregistrare al acesteia angajatorului lucrătorilor detașați. Pe de altă parte, detașarea nu poate începe decât
         după data acestei notificări, în caz contrar angajatorul neputând beneficia de regimul simplificat.

      34      Trebuie să se constate că procedura descrisă la punctul precedent nu poate fi considerată o simplă procedură de declarare.
         Astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 70 din concluzii, simpla transmitere de informații către autoritățile statului
         membru de destinație, precum și confirmarea de primire au în mod potențial capacitatea de a se transforma în mecanisme de
         verificare și de autorizare prealabile începerii prestației. Astfel, în măsura în care notificarea menționată trebuie să preceadă
         detașarea de către angajator a lucrătorilor săi și nu intervine decât după verificarea de către autoritățile naționale a conformității
         declarației prealabile de detașare, o astfel de procedură trebuie considerată ca având caracterul unei proceduri de autorizare
         administrativă (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Comisia/Austria, citată anterior, punctul 41).

      35      Or, o procedură care condiționează exercitarea prestării de servicii prin intermediul unor lucrători detașați pe teritoriul
         național de către o întreprindere stabilită într‑un alt stat membru de eliberarea unei astfel de autorizații administrative
         poate constitui o restricție privind libera prestare a serviciilor în sensul articolului 56 TFUE (a se vedea, prin analogie,
         Hotărârea din 9 august 1994, Vander Elst, C‑43/93, Rec., p. I‑3803, punctul 15, și Hotărârea din 19 ianuarie 2006, Comisia/Germania,
         C‑244/04, Rec., p. I‑885, punctul 34).

      36      Astfel, o asemenea procedură poate împiedica, în special din cauza termenului prevăzut pentru trimiterea acestei notificări,
         detașarea preconizată și, în consecință, exercitarea de către angajatorul lucrătorilor care trebuie detașați a unor activități
         de prestări de servicii, mai ales în situația în care prestarea care urmează a fi realizată necesită o anumită rapiditate
         de acțiune (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 ianuarie 2006, Comisia/Germania, citată anterior, punctul 35, precum
         și Hotărârea Comisia/Austria, citată anterior, punctul 39).

      37      În această privință, inculpații din acțiunea principală evidențiază în observațiile lor scrise, fără a fi contraziși cu privire
         la acest aspect, caracterul urgent al prestărilor ce urmau a fi realizate pentru societatea Antwerp Shiprepair NV, care necesitau
         începerea activității cât mai curând posibil după încheierea contractului referitor la acestea. Or, guvernul belgian a constatat,
         în răspunsul la o întrebare adresată de Curte cu ocazia ședinței, că regimul simplificat nu permite nicio excepție de la procedura
         descrisă a punctul 33 din prezenta hotărâre pentru detașările urgente.

      38      Este lipsit de importanță, astfel cum acest guvern a mai arătat cu ocazia ședinței, faptul că notificarea de înregistrare
         este, în practică, trimisă angajatorului lucrătorilor detașați la două sau trei zile de la primirea declarației prealabile
         de detașare, în condițiile în care angajatorul nu poate exclude dinainte necesitatea de a aștepta cel puțin cele cinci zile
         lucrătoare prevăzute de regimul simplificat pentru trimiterea notificării înregistrării înainte de a începe detașarea. Posibilitatea
         unei astfel de așteptări este, atât pentru angajator, cât și pentru destinatarul unei prestări de servicii care constă în
         detașarea unor lucrători, de natură să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă o astfel de prestare, în special atunci
         când aceasta are un caracter urgent.

      39      În plus, procedura descrisă la punctul 33 din prezenta hotărâre constituie un element determinant al regimului simplificat,
         în condițiile în care, astfel cum rezultă din articolul 3 din Decretul regal din 29 martie 2002, un angajator care efectuează
         o detașare pe teritoriul belgian fără a fi primit notificarea numărului de înregistrare a declarației sale prealabile de detașare
         nu poate, în ceea ce privește această detașare, să se limiteze la ținerea documentelor echivalente, astfel cum prevede regimul
         simplificat, ci trebuie să întocmească documente sociale belgiene, precum evidența individuală și fluturașul de salariu.

      40      Rezultă că cerința trimiterii unei declarații prealabile de detașare, precum și a notificării numărului de înregistrare a
         acesteia, astfel cum este prevăzută de regimul simplificat, constituie o restricție privind libera prestare a serviciilor
         în sensul articolului 56 TFUE.

      41      Această concluzie nu poate fi infirmată de constatarea guvernului belgian potrivit căreia regimul simplificat este facultativ,
         în sensul că angajatorul care dorește să detașeze lucrători pe teritoriul belgian poate alege să nu se supună acestui regim
         și trebuie, într‑o asemenea ipoteză, să întocmească și să țină documentele sociale belgiene menționate mai sus. Astfel cum
         s‑a amintit la punctul 30 din prezenta hotărâre, Curtea a statuat deja, în Hotărârea Arblade și alții, citată anterior, că
         o asemenea obligație nu este în sine conformă cu libera prestare a serviciilor. În plus, din dosar reiese că, în cazul legislației
         belgiene în discuție în acțiunea principală, nerespectarea unei asemenea obligații este pasibilă de sancțiuni penale.

      42      În ceea ce privește, în al doilea rând, obligațiile impuse prin articolele 5 și 6 din Decretul regal din 29 martie 2002 angajatorilor
         lucrătorilor detașați pe teritoriul belgian, mai întâi, de a ține o copie a documentelor echivalente la dispoziția autorităților
         belgiene, fie la locul de muncă în Belgia, fie la domiciliul belgian al mandatarului sau al prepusului angajatorului, apoi,
         de a trimite, la terminarea detașării, această copie, precum și un inventar al documentelor echivalente autorităților belgiene
         și, în sfârșit, de a păstra, la încheierea unei perioade de șase luni, o copie a documentelor echivalente la dispoziția autorităților
         menționate la unul dintre locurile desemnate pentru o perioadă de cinci ani, nu se poate exclude de la bun început că aceste
         obligații determină cheltuieli, precum și sarcini administrative și economice suplimentare pentru întreprinderile stabilite
         într‑un alt stat membru, astfel încât aceste întreprinderi pot să nu se afle pe poziții de egalitate, din punctul de vedere
         al concurenței, cu întreprinderi care angajează persoane ce lucrează în mod obișnuit pe teritoriul belgian.

      43      Deși guvernul belgian a arătat că obligația de a păstra o copie a documentelor echivalente la dispoziția autorităților sale
         pentru o perioadă de cinci ani după terminarea detașării nu se aplică detașărilor care durează mai puțin de șase luni, precum
         cea în cauză în acțiunea principală, nu este mai puțin adevărat că acesta nu a prezentat niciun argument în privința celorlalte
         două obligații. Acesta a admis chiar că nu poate fi exclus ca dispozițiile în cauză să poată constitui o restricție privind
         libera prestare a serviciilor în sensul articolului 56 TFUE.

      44      În aceste împrejurări, este necesar să se considere că aceste două obligații constituie o restricție privind libera prestare
         a serviciilor.

       Cu privire la justificarea restricțiilor privind libera prestare a serviciilor
      45      Potrivit unei jurisprudențe constante, o reglementare națională într‑un domeniu care nu a făcut obiectul unei armonizări la
         nivelul Uniunii și care se aplică fără deosebire oricărei persoane sau întreprinderi care exercită o activitate pe teritoriul
         statului membru în cauză poate, în pofida efectului său restrictiv pentru libera prestare a serviciilor, să fie justificată
         în măsura în care răspunde unui motiv imperativ de interes general, acest interes nu a fost deja ocrotit prin normele aplicabile
         prestatorului în statul membru în care este stabilit, norma este adecvată pentru a garanta realizarea obiectivului pe care
         îl urmărește și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (a se vedea Hotărârile citate anterior Arblade
         și alții, punctele 34 și 35, precum și Comisia/Austria, punctul 37).

      46      Astfel cum s‑a arătat la punctul 25 din prezenta hotărâre, regimul simplificat are ca scop, potrivit guvernului belgian, controlul
         respectării de către angajatorii care detașează lucrători străini pe teritoriul belgian în special a condițiilor de muncă
         și de încadrare în muncă enumerate la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 96/71. Astfel, acesta ar urmări obiectivul de
         interes general ce constă în protecția socială a lucrătorilor.

      47      În această privință, Curtea a statuat în mod repetat că, printre motivele imperative de interes general care pot justifica
         o restricție privind libera prestare a serviciilor se numără protecția lucrătorilor (a se vedea în special Hotărârea Arblade
         și alții, citată anterior, punctul 36, Hotărârea Finalarte și alții, citată anterior, punctul 33, precum și Hotărârea din
         21 octombrie 2004, Comisia/Luxemburg, C‑445/03, Rec., p. I‑10191, punctul 29).

      48      De asemenea, Curtea a recunoscut statelor membre posibilitatea de a verifica respectarea dispozițiilor naționale și ale dreptului
         Uniunii în domeniul prestării de servicii și a confirmat caracterul întemeiat al măsurilor de control necesare pentru a verifica
         respectarea unor cerințe justificate ele însele prin motive de interes general (a se vedea în acest sens Hotărârea Arblade
         și alții, citată anterior, punctul 38, precum și Hotărârea din 19 ianuarie 2006, Comisia/Germania, citată anterior, punctul
         36).

      49      Prin urmare, este necesar să se examineze dacă măsuri precum cele cuprinse în regimul simplificat sunt adecvate pentru a garanta
         realizarea obiectivului care constă în protecția lucrătorilor și nu depășesc ceea ce este necesar pentru atingerea acestui
         obiectiv.

      50      În ceea ce privește, în primul rând, declarația prealabilă de detașare, guvernul belgian arată că aceasta permite autorităților
         să exercite un control efectiv al condițiilor de salarizare și de muncă în cadrul unei detașări de lucrători în Belgia. Cu
         ocazia ședinței, acest guvern a precizat că, în lipsa unei astfel de declarații, autoritățile belgiene nu ar fi în măsură
         să verifice data de începere a detașării în Belgia, în condițiile în care documentele echivalente nu ar oferi asemenea informații.

      51      În această privință, Curtea a statuat deja că o obligație impusă unui angajator stabilit într‑un alt stat membru de a semnala,
         anterior unei detașări, autorităților locale prezența unuia sau mai multor lucrători salariați care urmează a fi detașați,
         durata prevăzută a acestei prezențe și prestarea sau prestările de servicii care justifică detașarea constituie o măsură la
         fel de eficientă și mai puțin restrictivă decât o măsură de autorizare a muncii, un control prealabil sau chiar o confirmare
         de detașare. O astfel de obligație ar fi de natură să permită acestor autorități să controleze respectarea legislației sociale
         și salariale a statului membru gazdă pe durata detașării ținând seama de obligațiile care îi sunt deja impuse acestui angajator
         în temeiul normelor de drept social aplicabile în statul membru de origine (a se vedea Hotărârea Comisia/Luxemburg, citată
         anterior, punctul 31, Hotărârea din 19 ianuarie 2006, Comisia/Germania, citată anterior, punctul 45, și Hotărârea Comisia/Austria,
         citată anterior, punctul 52).

      52      Rezultă că, deși trimiterea declarației prealabile de detașare pare un mijloc adecvat pentru a comunica autorităților belgiene
         informațiile menționate la punctul 50 din prezenta hotărâre, o procedură de înregistrare și de notificare în virtutea căreia
         declarația menționată dobândește, astfel cum s‑a arătat la punctul 34 din prezenta hotărâre, caracterul unei proceduri de
         autorizare administrativă depășește ceea ce este necesar pentru asigurarea protecției lucrătorilor detașați.

      53      Astfel, din jurisprudența amintită la punctul 51 din prezenta hotărâre rezultă că o declarație prealabilă, în măsura în care
         permite să se controleze respectarea reglementării sociale și salariale a statului membru gazdă pe durata detașării, constituie
         un mijloc mai proporțional pentru atingerea acestui obiectiv decât o autorizare sau un control prealabil. În această privință,
         nici chiar guvernul belgian nu arată că regimul simplificat urmărește altceva decât controlul efectiv al condițiilor de salarizare
         și de muncă ale lucrătorilor detașați pe perioada detașării.

      54      Cu toate acestea, întrucât cerința unei declarații prealabile rămâne o măsură adecvată pentru a permite controalele necesare
         și evitarea fraudelor, administrația ar trebui să dea angajatorului care detașează lucrători pe teritoriul belgian posibilitatea
         de a dovedi că a efectuat o declarație care cuprinde toate informațiile cerute.

      55      În ceea ce privește, în al doilea rând, documentele echivalente evidenței individuale și fluturașului de salariu, guvernul
         belgian explică, în observațiile sale scrise, că evidența individuală menționează prestațiile realizate de un lucrător, precum
         și remunerațiile aferente acestora și că fluturașul de salariu indică modul de calcul al acestei remunerații, ținând seama
         de numărul de ore de muncă și de zilele de concediu, precum și de reținerile efectuate din aceasta.

      56      În plus, astfel cum s‑a arătat la punctul 42 din prezenta hotărâre, din articolele 5 și 6 din Decretul regal din 29 martie
         2002 reiese că angajatorul lucrătorilor detașați pe teritoriul belgian trebuie să țină o copie a documentelor echivalente
         la dispoziția autorităților belgiene, fie la locul de muncă în Belgia, fie la domiciliul belgian al mandatarului sau al prepusului
         angajatorului. La terminarea detașării, această copie, precum și un inventar al documentelor echivalente trebuie trimise autorităților
         belgiene.

      57      Rezultă că ținerea unei copii a documentelor echivalente, astfel cum au fost descrise la punctul 55 din prezenta hotărâre,
         este adecvată pentru a permite autorităților să verifice respectarea, în privința lucrătorilor detașați, a condițiilor de
         muncă astfel cum sunt enumerate la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 96/71 și, prin urmare, să asigure protecția acestora
         din urmă.

      58      Pe de altă parte, dintr‑o jurisprudență constantă reiese că, în măsura în care informațiile furnizate prin documentele referitoare
         la lucrătorii detașați care sunt cerute de reglementarea statului de stabilire sunt suficiente, în ansamblul lor, pentru a
         permite controalele necesare în statul membru gazdă, prezentarea într‑un termen rezonabil a acestor documente sau a copiei
         lor ori păstrarea la dispoziție a acelorași documente sau a copiei lor pe șantier ori într‑un loc accesibil și clar identificat
         pe teritoriul statului membru gazdă constituie un mijloc mai puțin restrictiv de asigurare a protecției sociale a lucrătorilor
         menționați decât întocmirea documentelor conforme cu reglementarea acestui stat (a se vedea în acest sens Hotărârile citate
         anterior Arblade și alții, punctele 64-66, precum și Finalarte și alții, punctul 74).

      59      De asemenea, Curtea a statuat că obligația de a trimite, la încheierea perioadei de detașare, documentele pe care angajatorul
         este obligat să le întocmească în temeiul legislației statului membru de stabilire sau a copiei acestora autorităților naționale
         ale statului membru gazdă care ar putea să le verifice și, dacă este cazul, să le păstreze constituie o măsură mai puțin restrictivă
         de asigurare a controlului respectării reglementărilor legate de protecția lucrătorilor decât o obligație impusă angajatorului
         de a păstra aceste documente pe teritoriul acestui stat după această perioadă (a se vedea în acest sens Hotărârea Arblade
         și alții, citată anterior, punctul 78).

      60      Având în vedere ceea ce precedă, rezultă că astfel de măsuri sunt proporționale cu obiectivul care constă în protecția lucrătorilor.

      61      Prin urmare, la întrebarea adresată trebuie să se răspundă că:

      –        Articolele 56 TFUE și 57 TFUE se opun unei reglementări a unui stat membru care prevede obligația unui angajator stabilit
         într‑un alt stat membru care detașează lucrători pe teritoriul primului stat de a trimite o declarație prealabilă de detașare
         în măsura în care începerea detașării preconizate este condiționată de notificarea către acest angajator a unui număr de înregistrare
         a declarației menționate, iar autoritățile naționale ale acestui prim stat dispun de un termen de cinci zile lucrătoare, începând
         de la primirea acesteia, pentru a efectua această notificare.

      –        Articolele 56 TFUE și 57 TFUE nu se opun unei reglementări a unui stat membru care prevede obligația unui angajator stabilit
         într‑un alt stat membru care detașează lucrători pe teritoriul primului stat de a ține la dispoziția autorităților naționale
         ale acestuia, pe durata detașării, o copie a documentelor echivalente documentelor sociale sau de muncă cerute de dreptul
         primului stat, precum și trimiterea acesteia autorităților menționate la încheierea acestei perioade.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      62      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Articolele 56 TFUE și 57 TFUE se opun unei reglementări a unui stat membru care prevede obligația unui angajator stabilit
            într‑un alt stat membru care detașează lucrători pe teritoriul primului stat de a trimite o declarație prealabilă de detașare
            în măsura în care începerea detașării preconizate este condiționată de notificarea către acest angajator a unui număr de înregistrare
            a declarației menționate, iar autoritățile naționale ale acestui prim stat dispun de un termen de cinci zile lucrătoare, începând
            de la primirea acesteia, pentru a efectua această notificare.
      Articolele 56 TFUE și 57 TFUE nu se opun unei reglementări a unui stat membru care prevede obligația unui angajator stabilit
            într‑un alt stat membru care detașează lucrători pe teritoriul primului stat de a ține la dispoziția autorităților naționale
            ale acestuia, pe durata detașării, o copie a documentelor echivalente documentelor sociale sau de muncă cerute de dreptul
            primului stat, precum și trimiterea acesteia autorităților menționate la încheierea acestei perioade.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 14 noiembrie 2012. # Evonik Industries AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale Impulso creador - Marcă comunitară figurativă anterioară IMPULSO - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Similitudinea semnelor - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-529/11.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (Camera a treia) din 5 februarie 2016.#Inge Barnett și alții împotriva Comitetul Economic şi Social European.#Funcție publică – Funcționari pensionați – Pensii pentru limită de vârstă – Articolul 64 din statut – Coeficienți corectori – Actualizare anuală a coeficienților corectori – Articolul 65 alineatul (2) din statut – Actualizare intermediară – Articolele 3, 4 și 8 din anexa XI la Statut – Prag de sensibilitate – Variația costului vieții – Articolul 64 alineatul (4) din statut – Lipsă a actualizării pentru anii 2013 și 2014 decisă de legiuitor – Domeniu de aplicare – Regulamentul nr. 1416/2013 – Supraevaluarea coeficientului corector pentru Danemarca – Reducerea coeficientului corector prin mecanismul actualizării intermediare – Abuz de putere.#Cauza F-66/15.


Hotărârea Curții din data de 1 iulie 1969. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 24-68.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 3 septembrie 2009.#Pia Messner împotriva Firma Stefan Krüger.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Amtsgericht Lahr - Germania.#Directiva 97/7/CE - Protecția consumatorilor - Contracte la distanță - Exercitarea dreptului de retractare de către consumator - Despăgubire pentru utilizare care trebuie plătită vânzătorului.#Cauza C-489/07.

text:
      Cauza C‑489/07
      Pia Messner
      împotriva
      Firma Stefan Krüger
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Amtsgericht Lahr)
      „Directive 97/7/CE — Protecția consumatorilor — Contracte la distanță — Exercitarea dreptului de retractare de către consumator — Despăgubire pentru utilizare care trebuie plătită vânzătorului”
      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor — Protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță — Directiva 97/7
      [Directiva 97/7 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 6 alin. (1) a doua teză și alin. (2)]
      Dispozițiile articolului 6 alineatul (1) a doua teză și alineatul (2) din Directiva 97/7 privind protecția consumatorilor
         cu privire la contractele la distanță trebuie să fie interpretate în sensul că se opun ca o reglementare națională să prevadă
         în mod general posibilitatea ca vânzătorul să solicite consumatorului o despăgubire pentru utilizarea unui bun dobândit printr‑un
         contract la distanță în cazul în care acesta din urmă și‑a exercitat dreptul de retractare cu respectarea termenelor. Astfel,
         în cazul în care consumatorul ar trebui să plătească o astfel de despăgubire numai pentru faptul că a avut posibilitatea de
         a utiliza bunul cât timp s‑a aflat în posesia sa, acesta nu și‑ar putea exercita dreptul de retractare decât în schimbul plății
         despăgubirii menționate. O astfel de consecință ar fi într‑o contradicție clară cu redactarea și cu finalitatea articolului
         6 alineatul (1) a doua teză și alineatul (2) din Directiva 97/7 și ar priva în mod special consumatorul de posibilitatea de
         a utiliza în deplină libertate și fără nicio presiune termenul de reflecție care îi este acordat prin această directivă. De
         asemenea, eficacitatea și efectivitatea dreptului de retractare ar fi afectate dacă s‑ar impune consumatorului plata unei
         despăgubiri ca urmare a simplei împrejurări de a fi examinat și testat bunul. În măsura în care dreptul de retractare are
         ca obiectiv tocmai să acorde această posibilitate consumatorului, faptul de a fi recurs la aceasta nu poate avea drept consecință
         ca dreptul respectiv să nu poată fi exercitat de către consumator decât cu condiția de a plăti o despăgubire.

      Cu toate acestea, aceleași dispoziții nu se opun ca plata unei despăgubiri pentru utilizarea bunului să fie impusă consumatorului
         în ipoteza în care acesta ar fi utilizat bunul menționat într‑un mod incompatibil cu principiile de drept civil, precum buna‑credință
         sau îmbogățirea fără justă cauză, cu condiția de a nu se aduce atingere finalității directivei menționate și în special eficacității
         și efectivității dreptului de retractare, ceea ce revine instanței naționale să stabilească.

      (a se vedea punctele 23, 24 și 29 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      3 septembrie 2009(*)

      „Directiva 97/7/CE – Protecția consumatorilor – Contracte la distanță – Exercitarea dreptului de retractare de către consumator – Despăgubire pentru utilizare care trebuie plătită vânzătorului”
      În cauza C‑489/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Amtsgericht
         Lahr (Germania), prin decizia din 26 octombrie 2007, primită de Curte la 5 noiembrie 2007, în procedura

      Pia Messner
      împotriva
      Firma Stefan Krüger,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann (raportor), președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits și J.-J. Kasel, judecători,
      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: doamna K. Sztranc‑Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 decembrie 2008,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna J. Kemper, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul belgian, de doamna L. Van den Broeck, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. Rodríguez Cárcamo, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul austriac, de domnul E. Riedl, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Inez Fernandes și de doamna P. Contreiras, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii V. Kreuschitz, W. Wils și H. Krämer, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 februarie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 6 din Directiva 97/7/CE a Parlamentului
         European și a Consiliului din 20 mai 1997 privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță (JO L 144,
         p. 19, Ediție specială, 15/vol. 4, p. 160).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Messner, consumatoare, pe de o parte, și Firma Stefan
         Krüger (denumită în continuare „Stefan Krüger”), pe de altă parte, întreprindere care practică vânzarea la distanță prin internet,
         cu privire la rambursarea unei sume de 278 de euro după rezilierea unui contract la distanță.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Considerentul (14) al Directivei 97/7 prevede:

      „întrucât consumatorul nu are posibilitatea de a vedea produsul în mod concret sau de a aprecia natura serviciului furnizat
         înainte de încheierea contractului; întrucât ar trebui să se prevadă un drept de retractare din contract, în lipsa prevederilor
         contrare ale prezentei directive; întrucât, pentru ca acest drept să nu rămână pur formal, eventualele costuri suportate de
         consumator atunci când își exercită dreptul de retractare trebuie să fie limitate la costuri directe de returnare a bunurilor;
         întrucât acest drept de retractare nu trebuie să prejudicieze drepturile consumatorului, în temeiul legislației interne, mai
         ales în ceea ce privește primirea produselor deteriorate, a serviciilor defectuoase sau a produselor și serviciilor care nu
         corespund descrierii din ofertă; întrucât este de competența statelor membre să determine alte condiții și modalități consecutive
         exercitării dreptului de retractare”.

      4        Articolul 6 alineatele (1) și (2) din această directivă prevede:

      „Dreptul de retractare
      (1)      Pentru orice contract la distanță, consumatorul dispune de un termen de cel puțin șapte zile lucrătoare pentru a se retracta
         din contract, fără penalități și fără indicarea vreunui motiv. Singurele cheltuieli care pot fi imputate consumatorului datorită
         exercitării dreptului său de a se retracta sunt costurile directe de returnare a mărfurilor.

      […]
      (2)      În cazul în care dreptul de retractare a fost exercitat de către consumator în conformitate cu prezentul articol, furnizorul
         este obligat să ramburseze gratis sumele plătite de consumator. Singurele cheltuieli care pot fi imputate consumatorului datorită
         exercitării dreptului de retractare sunt costurile directe ale returnării bunurilor. Rambursarea trebuie efectuată cât mai
         curând posibil și, în orice caz, în termen de treizeci de zile.”

      5        Articolul 14 din directiva menționată prevede:

      „Clauză minimală
      Statele membre pot introduce sau menține, în domeniul reglementat de prezenta directivă, dispoziții mai stricte, compatibile
         cu prevederile tratatului, pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorului. […]”

       Reglementarea națională
      6        Articolul 312d din Codul civil german (Bürgerliches Gesetzbuch, denumit în continuare „BGB”), intitulat „Dreptul de retractare
         și de restituire în contractele la distanță”, prevede:

      „(1)      Consumatorul care a încheiat un contract la distanță dispune de un drept de retractare descris la articolul 355. În cazul
         în care contractul are ca obiect furnizarea de mărfuri, acest drept de retractare poate să fie înlocuit cu dreptul de restituire
         prevăzut la articolul 356.

      (2)      Prin derogare de la articolul 355 alineatul 2 prima teză, termenul de retractare nu începe să curgă înainte de îndeplinirea
         obligațiilor de informare prevăzute la articolul 312c alineatul 2; în cazul livrării de mărfuri, nu înainte de ziua primirii
         lor de către destinatar; în cazul livrărilor repetate de mărfuri de aceeași natură, nu înainte de ziua primirii primei livrări
         parțiale și, în cazul furnizării de servicii, nu înainte de ziua încheierii contractului.”

      7        Articolul 355 din BGB, intitulat „Dreptul de retractare în contractele încheiate cu consumatorii”, prevede:

      „(1)      În cazul în care legea conferă un drept de retractare consumatorului în conformitate cu această dispoziție, consumatorul încetează
         să mai fie obligat în virtutea declarației de exprimare a consimțământului la încheierea contractului în cazul în care se
         retractează în termen. Retractarea nu trebuie să fie motivată și trebuie să se manifeste în scris sau prin returnarea bunului
         către vânzător în termen de două săptămâni; în vederea respectării termenului de retractare, se va ține seama de data expedierii.

      (2)      Termenul începe să curgă în momentul în care consumatorul este informat în scris cu privire la dreptul său de retractare prin
         intermediul unei comunicări clare care îi precizează drepturile în conformitate cu cerințele mijlocului de comunicare utilizat,
         comunicare care cuprinde de asemenea numele și adresa celui căruia trebuie să îi fie adresată retractarea, precum și o indicație
         cu privire la începutul termenului și la normele prevăzute la alineatul 1 a doua teză. În cazul în care comunicarea parvine
         consumatorului după încheierea contractului, termenul este extins la o lună, prin derogare de la alineatul 1 a doua teză.
         În cazul în care contractul este încheiat în scris, termenul nu începe să curgă înainte să îi fie puse la dispoziția consumatorului
         un exemplar al contractului, comanda scrisă a consumatorului sau o copie a originalului contractului ori a comenzii. În cazul
         unei contestații privind începutul termenului, sarcina probei incumbă vânzătorului.

      (3)      Dreptul de retractare se stinge cel mai târziu la șase luni după încheierea contractului. În cazul livrării de mărfuri, termenul
         nu începe să curgă înainte de ziua primirii de către consumator. Prin derogare de la prima teză, dreptul de retractare nu
         se stinge în cazul în care consumatorul nu a fost informat în mod corect cu privire la dreptul său de retractare; în cazul
         unor contracte la distanță având ca obiect furnizarea unor prestații de servicii financiare, dreptul de retractare nu se stinge
         nici în cazul în care vânzătorul nu și‑a îndeplinit corect obligațiile de informare care îi incumbă în temeiul articolului
         312c alineatul 2 punctul 1.”

      8        Articolul 357 din BGB, intitulat „Efectele juridice ale retractării și ale restituirii”, prevede:

      „(1)      Fără a aduce atingere unei dispoziții contrare, normele privind rezilierea legală se aplică prin analogie dreptului de retractare
         și de restituire. Articolul 286 alineatul 3 se aplică în mod corespunzător obligației de rambursare a plăților în conformitate
         cu această dispoziție; termenul pe care îl fixează începe să curgă odată cu declarația de retractare sau de restituire efectuată
         de consumator. În ceea ce privește obligația de rambursare a consumatorului, termenul începe astfel să curgă în momentul în
         care acesta trimite declarația sa; în ceea ce privește obligația de rambursare a vânzătorului, termenul începe să curgă în
         momentul în care îi parvine această declarație.

      […]
      (3)      Prin derogare de la articolul 346 alineatul 2 prima teză punctul 3, consumatorul trebuie să plătească o despăgubire în cazul
         unei deteriorări care rezultă dintr‑o utilizare conformă a bunului, cu condiția să fi fost informat în scris în legătură cu
         această consecință juridică cel mai târziu în momentul încheierii contractului, precum și în legătură cu posibilitatea de
         a evita această consecință. Consumatorul nu este obligat să plătească o astfel de despăgubire atunci când deteriorarea rezultă
         exclusiv din examinarea bunului. Articolul 346 alineatul 3 prima teză punctul 3 nu se aplică în cazul în care consumatorul
         a fost informat în mod corect cu privire la dreptul său de retractare sau în cazul în care a luat cunoștință de acesta prin
         orice alt mijloc.

      (4)      Alineatele care precedă enunță drepturile părților în mod exhaustiv.”
      9        Articolul 346 alineatele 1-3 din BGB, intitulat „Efectele rezoluțiunii contractului”, are următorul cuprins:

      „(1)      Dacă o parte contractantă se prevalează de o clauză rezolutorie contractuală sau legală, în cazul rezoluțiunii, prestațiile
         primite trebuie restituite și fructele efectiv dobândite, predate.

      (2)      În locul obligației de restituire sau de predare, debitorul trebuie să plătească o despăgubire în măsura în care:
      1.      restituirea sau predarea este exclusă prin natura dobândirii;
      2.      acesta a deteriorat, a cedat, a înstrăinat, a modificat sau a transformat bunul primit;
      3.      bunul primit s‑a deteriorat sau a încetat să existe; cu toate acestea, uzura corespunzătoare unei utilizări normale nu este
         inclusă la calcularea despăgubirii.

      Dacă în contract se stipulează o contraprestație, aceasta trebuie luată în considerare la calcularea despăgubirii; dacă se
         datorează o despăgubire pentru foloasele obținute dintr‑un împrumut, se poate face dovada că valoarea foloaselor era inferioară.

      (3)      Este exclusă obligația de despăgubire:
      1.      dacă defectul care stă la baza rezoluțiunii nu a survenit decât în cursul modificării sau al transformării bunului;
      2.      în măsura în care creditorul este responsabil de deteriorarea sau de distrugerea bunului sau dacă prejudiciul s‑ar fi produs
         și în cazul în care bunul s‑ar fi aflat în posesia sa;

      3.      dacă, în cazul în care există o condiție rezolutorie legală, deteriorarea sau distrugerea a survenit la partea interesată,
         deși aceasta din urmă a acționat cu aceeași diligență de care dă dovadă în mod obișnuit în cazul propriilor bunuri.

      Îmbogățirea restantă trebuie restituită.”
       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      10      Doamna Messner a cumpărat de la Stefan Krüger, la 2 decembrie 2005, prin internet, un laptop de ocazie la prețul de 278 de
         euro.

      11      La data efectuării acestei achiziții, Stefan Krüger afișa condiții generale de vânzare pe internet în care se putea citi în
         special că, în cazul deteriorării care rezultă din utilizarea conformă a bunului, cumpărătorul este obligat să plătească o
         despăgubire.

      12      În luna august 2006, pe ecranul computerului respectiv a apărut un defect. La 4 august 2006, doamna Messner a informat Stefan
         Krüger în legătură cu acest defect care afecta ecranul. Stefan Krüger a refuzat să înlăture gratuit defectul respectiv.

      13      La 7 noiembrie 2006, doamna Messner a declarat că revocă contractul de vânzare și a propus să restituie computerul portabil
         către Stefan Krüger în schimbul unei rambursări concomitente. Această revocare a fost efectuată în termenele prevăzute de
         BGB în măsura în care doamna Messner nu primise informațiile, prevăzute de dispozițiile din acest cod, care determină începerea
         curgerii termenului de retractare.

      14      Doamna Messner a solicitat de la Stefan Krüger suma de 278 de euro în fața Amtsgericht Lahr.

      15      Stefan Krüger s‑a opus acestei cereri în justiție, arătând că doamna Messner îi datorează, în orice caz, o despăgubire pentru
         aproape opt luni de utilizare a computerului portabil. Prețul de locațiune a unui computer portabil de acest tip s‑ar ridica
         în medie pe piață la 118,80 euro pentru trei luni, astfel încât despăgubirea care corespunde duratei de utilizare a computerului
         în cauză de către doamna Messner ar reprezenta 316,80 euro.

      16      În aceste condiții, Amtsgericht Lahr a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Dispozițiile articolului 6 alineatul (2) coroborate cu cele ale articolului 6 alineatul (1) a doua teză din Directiva 97/7
         [...] trebuie să fie interpretate în sensul că se opun ca o reglementare națională să prevadă posibilitatea ca vânzătorul
         să solicite o despăgubire pentru utilizarea bunului livrat, în cazul retractării efectuate de consumator cu respectarea termenelor?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      17      Prin intermediul întrebării sale, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dispozițiile articolului
         6 alineatul (1) a doua teză și ale articolului 6 alineatul (2) din Directiva 97/7 trebuie să fie interpretate în sensul că
         se opun ca o reglementare națională să prevadă posibilitatea ca vânzătorul să solicite consumatorului o despăgubire pentru
         utilizarea unui bun dobândit printr‑un contract la distanță în cazul în care acesta din urmă și‑a exercitat dreptul de retractare
         cu respectarea termenelor.

      18      În temeiul articolului 6 alineatul (1) a doua teză și alineatul (2) din Directiva 97/7, singurele cheltuieli care pot fi imputate
         consumatorului datorită exercitării dreptului de retractare sunt costurile directe ale returnării bunurilor.

      19      În această privință, din considerentul (14) al Directivei 97/7 rezultă că această interdicție de a imputa consumatorului alte
         cheltuieli decât cele rezultate în mod direct din returnarea bunurilor are ca finalitate să asigure că dreptul de retractare
         garantat de această directivă „nu rămân[e] pur formal”. Astfel, consumatorul ar putea să fie descurajat să își exercite dreptul
         respectiv dacă aceasta ar atrage consecințe pecuniare negative.

      20      În plus, din același considerent, rezultă că dreptul de retractare urmărește să protejeze consumatorul în situația specială
         a unei vânzări la distanță, în care acesta „nu are posibilitatea de a vedea produsul în mod concret sau de a aprecia natura
         serviciului furnizat înainte de încheierea contractului”. Dreptul de retractare este, așadar, destinat să compenseze dezavantajul
         care rezultă pentru consumator dintr‑un contract la distanță, prin acordarea unui termen de reflecție adecvat în decursul
         căruia acesta are posibilitatea de a examina și de a testa bunul dobândit.

      21      Interdicția enunțată la articolul 6 alineatul (1) a doua teză și alineatul (2) din Directiva 97/7 trebuie să se interpreteze
         în lumina acestor obiective.

      22      În această privință, trebuie să se constate că impunerea într‑un mod general a unei despăgubiri pentru utilizarea bunului
         dobândit printr‑un contract la distanță este incompatibilă cu obiectivele menționate.

      23      Astfel, după cum subliniază avocatul general la punctul 74 din concluzii, în cazul în care consumatorul ar trebui să plătească
         o astfel de despăgubire numai pentru faptul că a avut posibilitatea de a utiliza bunul dobândit printr‑un contract la distanță
         cât timp s‑a aflat în posesia sa, acesta nu și‑ar putea exercita dreptul de retractare decât în schimbul plății despăgubirii
         menționate. O astfel de consecință ar fi într‑o contradicție clară cu redactarea și cu finalitatea articolului 6 alineatul
         (1) a doua teză și alineatul (2) din Directiva 97/7 și ar priva în mod special consumatorul de posibilitatea de a utiliza
         în deplină libertate și fără nicio presiune termenul de reflecție care îi este acordat prin această directivă.

      24      De asemenea, eficacitatea și efectivitatea dreptului de retractare ar fi afectate dacă s‑ar impune consumatorului plata unei
         despăgubiri ca urmare a simplei împrejurări de a fi examinat și testat bunul dobândit printr‑un contract la distanță. În măsura
         în care dreptul de retractare are ca obiectiv tocmai să acorde această posibilitate consumatorului, faptul de a fi recurs
         la aceasta nu poate avea drept consecință ca dreptul respectiv să nu poată fi exercitat de către consumator decât cu condiția
         de a plăti o despăgubire.

      25      Cu toate acestea, deși Directiva 97/7 urmărește să protejeze consumatorul în situația specială a unui contract la distanță,
         aceasta nu are ca obiect să îi acorde drepturi care să depășească ceea ce este necesar pentru a‑i permite să își exercite
         în mod util dreptul de retractare.

      26      În consecință, finalitatea Directivei 97/7 și, în special, interdicția enunțată la articolul 6 alineatul (1) a doua teză și
         la articolul 6 alineatul (2) din aceasta nu se opun, în principiu, ca reglementarea unui stat membru să impună consumatorului
         plata unei despăgubiri echitabile în ipoteza în care acesta ar fi utilizat bunul dobândit printr‑un contract la distanță într‑un
         mod incompatibil cu principiile de drept civil, precum buna‑credință sau îmbogățirea fără justă cauză.

      27      În această privință, trebuie să se arate că rezultă din ultima teză a considerentului (14) al Directivei 97/7 că este de competența
         statelor membre să determine alte condiții și modalități consecutive exercitării dreptului de retractare. Această competență
         trebuie să fie totuși exercitată cu respectarea finalității directivei menționate și nu poate, în special, să aducă atingere
         eficacității și efectivității dreptului de retractare. Aceasta ar fi, de exemplu, situația dacă ar rezulta că nivelul despăgubirii,
         precum aceea evocată la punctul precedent, este disproporționat prin raportare la prețul de achiziție al bunului respectiv
         sau dacă reglementarea națională ar impune consumatorului sarcina probei în sensul că nu a utilizat acest bun în decursul
         termenului de retractare într‑un mod care depășește ceea ce era necesar pentru a‑i permite să exercite în mod util dreptul
         de retractare.

      28      Îi revine instanței naționale sarcina ca, în lumina acestor principii, să soluționeze cauza cu care este sesizată în mod concret,
         ținând seama în mod corespunzător de toate particularitățile acesteia, în special de natura produsului în cauză, precum și
         de durata perioadei în urma căreia, din cauza nerespectării de către vânzător a obligației de informare, consumatorul și‑a
         exercitat dreptul de retractare.

      29      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că dispozițiile articolului
         6 alineatul (1) a doua teză și alineatul (2) din Directiva 97/7 trebuie să fie interpretate în sensul că se opun ca o reglementare
         națională să prevadă în mod general posibilitatea ca vânzătorul să solicite consumatorului o despăgubire pentru utilizarea
         unui bun dobândit printr‑un contract la distanță în cazul în care acesta din urmă și‑a exercitat dreptul de retractare cu
         respectarea termenelor. Cu toate acestea, aceleași dispoziții nu se opun ca plata unei despăgubiri pentru utilizarea acestui
         bun să fie impusă consumatorului în ipoteza în care acesta ar fi utilizat bunul menționat într‑un mod incompatibil cu principiile
         de drept civil, precum buna‑credință sau îmbogățirea fără justă cauză, cu condiția de a nu se aduce atingere finalității directivei
         menționate și în special eficacității și efectivității dreptului de retractare, ceea ce revine instanței naționale să stabilească.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      30      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Dispozițiile articolului 6 alineatul (1) a doua teză și alineatul (2) din Directiva 97/7/CE a Parlamentului European și a
            Consiliului din 20 mai 1997 privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță trebuie să fie interpretate
            în sensul că se opun ca o reglementare națională să prevadă în mod general posibilitatea ca vânzătorul să solicite consumatorului
            o despăgubire pentru utilizarea unui bun dobândit printr‑un contract la distanță în cazul în care acesta din urmă și‑a exercitat
            dreptul de retractare cu respectarea termenelor.
      Cu toate acestea, aceleași dispoziții nu se opun ca plata unei despăgubiri pentru utilizarea acestui bun să fie impusă consumatorului
            în ipoteza în care acesta ar fi utilizat bunul menționat într‑un mod incompatibil cu principiile de drept civil, precum buna‑credință
            sau îmbogățirea fără justă cauză, cu condiția de a nu se aduce atingere finalității directivei menționate și în special eficacității
            și efectivității dreptului de retractare, ceea ce revine instanței naționale să stabilească.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 3 martie 1982. # Alpha Steel Ltd. împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 14/81.


Hotărârea Curții din data de 16 decembrie 1960. # Rudolf Pieter Marie Fiddelaar împotriva Comisiei Comunității Economice Europene. # Cauza 44-59.


Hotărârea Curții din data de 20 octombrie 1993. # Phil Collins împotriva Imtrat Handelsgesellschaft mbH și Patricia Im- und Export Verwaltungsgesellschaft mbH și Leif Emanuel Kraul împotriva EMI Electrola GmbH. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landgericht München I şi Bundesgerichtshof - Germania. # Cauze conexate C-92/92 și C-326/92.


Hotărârea Curții din data de 5 mai 1982. # Gaston Schul Douane Expediteur BV împotriva Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen te Roosendaal. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Țările de Jos. # Cauza 15/81.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 17 noiembrie 1983. # Firma E. Merck împotriva Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania. # Cauza 292/82.


Hotărârea Curții din data de 17 noiembrie 1993. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Taxa pe valoare adăugată - A șasea directivă. # Cauza C-69/92.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 17 decembrie 1991. # SA Hercules Chemicals NV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență. # Cauza T-7/89.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 27 mai 1982. # Paul Kaders GmbH împotriva Hauptzollamt Hamburg-Waltershof. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Tariful vamal comun. # Cauza 49/81.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 26 septembrie 1996. # Jürgen Dudda împotriva Finanzamt Bergisch Gladbach. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Köln - Germania. # A șasea directivă TVA. # Cauza C-327/94.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 13 noiembrie 1986. # Société anonyme de droit belge Fadex NV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Clauză compromisorie. # Cauza 220/85.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 9 iulie 1970. # Anneliese Fiehn împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 23-69.