title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 26 mai 2011.#Comisia Europeană împotriva Regatului Spaniei.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivele 93/37/CEE și 2004/18/CE - Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări - Legislația de urbanism a Comunității autonome Valencia.#Cauza C-306/08.

text:
      Cauza C‑306/08
      Comisia Europeană
      împotriva
      Regatului Spaniei
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directivele 93/37/CEE și 2004/18/CE – Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări – Legislația de urbanism a Comunității autonome Valencia”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor – Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii
            – Directivele 93/37 și 2004/18 – Contracte de achiziții publice de lucrări – Noțiune – Contracte mixte – Norme aplicabile
      [Directiva 2004/18 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 1 alin. (2) lit. (b); Directiva 93/37 a Consiliului, art.
            1 lit. (a)]
      2.        Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Proba neîndeplinirii obligațiilor – Sarcina probei ce revine Comisiei
            – Prezumții – Inadmisibilitate
      [art. 226 CE; Directiva 2004/18 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 1 alin. (2) lit. (b); Directive 93/37 a Consiliului,
            art. 1 lit. (c)]
      1.        Noțiunea „contracte de achiziții publice de lucrări”, în sensul articolului 1 litera (a) din Directiva 93/37 privind coordonarea
         procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări și al articolului 1 alineatul (2) litera (b) din
         Directiva 2004/18 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri
         și de servicii, vizează contractele cu titlu oneros, încheiate în scris între, pe de o parte, unul sau mai mulți operatori
         economici și, pe de altă parte, una sau mai multe autorități contractante și având ca obiect fie executarea, fie executarea
         și conceperea lucrărilor privind una dintre activitățile vizate în anexa II la Directiva 93/37 și în anexa I la Directiva
         2004/18 sau a unei lucrări definite la articolul 1 litera (c) din Directiva 93/37 și la articolul 1 alineatul (2) litera (b)
         din Directiva 2004/18, fie realizarea, indiferent prin ce mijloc, a unei lucrări care răspunde cerințelor precizate de autoritatea
         contractantă. Un contract nu poate fi considerat un contract de achiziții publice de lucrări decât dacă obiectul său corespunde
         acestei definiții. Lucrările care sunt accesorii și nu formează obiectul unui contract nu pot justifica clasificarea acestuia
         drept contract de achiziții publice de lucrări.

      Atunci când un contract conține atât elemente specifice unui contract de achiziții publice de lucrări, cât și elemente specifice
         unui alt tip de contract de achiziții publice, obiectul principal al contractului este cel care determină care act normativ
         din dreptul Uniunii privind contractele de achiziții publice își găsește, în principiu, aplicarea. Această stabilire trebuie
         să aibă loc în raport cu obligațiile esențiale care prevalează și care caracterizează ele însele aceste achiziții publice,
         spre deosebire de cele care nu îmbracă decât un caracter auxiliar sau complementar și sunt impuse de însuși obiectul contractului.

      (a se vedea punctele 88-91)
      2.        În cadrul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 226 CE, revine Comisiei obligația
         de a stabili existența acestei neîndepliniri a obligațiilor. Astfel, Comisia trebuie să pună la dispoziția Curții elementele
         necesare pentru ca aceasta să verifice existența respectivei neîndepliniri a obligațiilor fără a se putea întemeia pe vreo
         prezumție

      În cazul în care acțiunea vizează calificarea drept contracte de achiziții publice de lucrări, în sensul Directivei 93/37
         privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, sau al Directivei 2004/18 privind
         coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii, a unor contracte
         încheiate între o municipalitate și un dezvoltator, iar Comisia se limitează să susțină argumentul potrivit căruia aceste
         contracte trebuie să fie calificate drept contracte de achiziții publice de lucrări pentru motivul că obiectul principal al
         unor astfel de contracte este, în sensul articolului 1 litera (c) din Directiva 93/37 și al articolului 1 alineatul (2) litera
         (b) din Directiva 2004/18, o lucrare de dezvoltare urbanistică, fără să dovedească acest lucru, condiția prealabilă pentru
         constatarea unei astfel de neîndepliniri a obligațiilor nu este întrunită, iar acțiunea trebuie să fie respinsă.

      (a se vedea punctele 92, 94, 98 și 99)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      26 mai 2011(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directivele 93/37/CEE și 2004/18/CE – Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări – Legislația de urbanism a Comunității autonome Valencia”
      În cauza C‑306/08,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         9 iulie 2008,

      Comisia Europeană, reprezentată de doamna A. Alcover San Pedro și de domnii D. Kukovec și M. Konstantinidis, în calitate de agenți,

      reclamantă,
      împotriva
      Regatului Spaniei, reprezentat de domnul M. Muñoz Pérez, în calitate de agent,

      pârât,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte de cameră, domnul D. Šváby (raportor), doamna R. Silva de Lapuerta, domnii E. Juhász
         și T. von Danwitz, judecători,

      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: doamna R. Șereș, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 6 mai 2010,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 16 septembrie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin acțiunea sa, Comisia Europeană solicită constatarea faptului că, prin atribuirea unor „programe de acțiune integrată”
         (denumite în continuare „PAI”) în temeiul, succesiv, al Ley 6/1994 de 15 de noviembre, Reguladora de la Actividad Urbanística
         de la Comunidad Valenciana (denumită în continuare „LRAU”) (Legea 6/1994 din 15 noiembrie de reglementare a activității urbanistice
         în comunitatea Valencia), apoi al Ley 16/2005, de 30 de diciembre, Urbanística Valenciana (denumită în continuare „LUV”) (Legea
         16/2005 din 30 decembrie privind Codul de urbanism al comunității Valencia), Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile
         care îi revin în temeiul Directivei 93/37/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor de atribuire
         a contractelor de achiziții publice de lucrări (JO L 199, p. 54), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/78/CE a
         Comisiei din 13 septembrie 2001 (JO L 285, p. 1, denumită în continuare „Directiva 93/37”), și, respectiv, în temeiul Directivei
         2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor
         de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116).

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
       Directiva 92/50/CEE
      2        Considerentul (16) al Directivei 92/50/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 privind coordonarea procedurilor de atribuire a
         contractelor de achiziții publice de servicii (JO L 209, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 50) prevede:

      „[Î]ntrucât contractele de achiziții publice de servicii, în special în domeniul serviciilor de gestiune a proprietăților,
         pot include lucrări, în anumite cazuri; întrucât din Directiva 71/305/CEE rezultă că un contract nu poate fi considerat contract
         de achiziții publice de lucrări decât în cazul în care obiectul acestuia constă în realizarea unei lucrări; întrucât, în măsura
         în care aceste lucrări sunt auxiliare și nu fac obiectul contractului, ele nu pot justifica clasificarea contractului vizat
         ca și contract de achiziții publice de lucrări.”

      3        Articolul 8 din Directiva 92/50 prevede:

      „Contractele care au ca obiect servicii care figurează în anexa I A sunt atribuite conform dispozițiilor titlurilor III‑VI.”
      4        Anexa I A la Directiva 92/50 privește, printre altele, în categoria a 12-a, „[s]erviciile de arhitectură, serviciile de inginerie,
         serviciile de planificare urbană și de arhitectură peisagistică, serviciile conexe de consultanță științifică și tehnică,
         precum și serviciile de testare și de analiză tehnică”.

       Directiva 93/37
      5        Articolul 1 din Directiva 93/37 prevede:

      „În sensul prezentei directive:
      (a)      «contractele de achiziții publice de lucrări» sunt contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între, pe de o parte, un
         antreprenor și, pe de altă parte, o autoritate contractantă definită la litera (b), care au ca obiect fie execuția, fie atât
         execuția, cât și proiectarea lucrărilor referitoare la una dintre activitățile menționate în anexa II sau a unei lucrări definite
         la litera (c), fie realizarea, prin orice mijloc, a unei lucrări care să răspundă necesităților precizate de autoritatea contractantă;

      […]
      (c)      prin «lucrare» se înțelege rezultatul unui ansamblu de lucrări de construcție sau de lucrări publice destinat să îndeplinească
         prin el însuși o funcție economică sau tehnică;

      (d)      «concesionarea lucrărilor publice» este un contract care prezintă aceleași caracteristici cu cele prevăzute la litera (a),
         cu excepția compensației pentru lucrările efectuate, care constă fie exclusiv în dreptul de exploatare a lucrării, fie în
         dreptul de exploatare și o plată;

      […]”. [traducere neoficială]
      6        Articolul 6 alineatul (6) din Directiva 93/37 impune autorităților contractante respectarea principiului nediscriminării.

      7        Articolele 11 și 12 din Directiva 93/37 prevăd normele comune de publicitate în materie și prevăd, în special, publicarea
         in extenso a anunțurilor de participare în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, precum și termenele aplicabile primirii ofertelor și trimiterii caietelor de sarcini și a documentelor suplimentare.

      8        Articolele 24-29 din Directiva 93/37 enunță criteriile de selecție calitativă a antreprenorilor aplicabile, printre care și
         criterii privind evaluarea capacităților tehnice ale antreprenorilor.

       Directiva 2004/18
      9        Potrivit considerentului (10) al Directivei 2004/18:

      „Un contract poate fi considerat contract de achiziții publice de lucrări numai în cazul în care obiectul său urmărește în
         mod special realizarea activităților prevăzute de anexa I, chiar dacă contractul în cauză poate cuprinde alte servicii necesare
         pentru realizarea respectivelor activități. În anumite cazuri, contractele de achiziții publice de servicii, în special în
         domeniul serviciilor de gestionare a proprietăților, pot include și lucrări. Cu toate acestea, respectivele lucrări, în măsura
         în care sunt auxiliare și constituie, prin urmare, o eventuală consecință sau o completare a obiectului principal al contractului,
         nu pot justifica clasificarea contractului în categoria contractelor de achiziții publice de lucrări.”

      10      Articolul 1 din Directiva 2004/18 prevede:

      „(1)      În sensul prezentei directive, se aplică definițiile prevăzute la alineatele (2)-(15).
      (2) (a)      «Contractele de achiziții publice» sunt contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între unul sau mai mulți operatori economici
         și una sau mai multe autorități contractante și care au ca obiect execuția de lucrări, furnizarea de produse sau prestarea
         de servicii în sensul prezentei directive.

      (b)      «Contractele de achiziții publice de lucrări» sunt contracte de achiziții publice, având ca obiect fie execuția, fie atât
         proiectarea, cât și execuția unor lucrări referitoare la una dintre activitățile menționate la anexa I sau a unei lucrări,
         fie realizarea, prin orice mijloace, a unei lucrări care să răspundă unor necesități precizate de autoritatea contractantă.
         O «lucrare» este rezultatul unui ansamblu de lucrări de construcție sau de lucrări publice destinată să îndeplinească ea însăși
         o funcție economică sau tehnică.

      […]
      (d)      «Contractele de achiziții publice de servicii» sunt contracte de achiziții publice, altele decât contractele de achiziții
         publice de lucrări sau de bunuri, care au ca obiect prestarea de servicii prevăzute în anexa II.

      […]
      (3)      «Concesionarea lucrărilor publice» este un contract care prezintă aceleași caracteristici ca un contract de achiziții publice
         de lucrări, cu excepția compensației pentru lucrările efectuate, care poate consta fie exclusiv în dreptul de exploatare a
         lucrării, fie în dreptul de exploatare și o plată.

      (4)      «Concesionarea serviciilor» este un contract care prezintă aceleași caracteristici ca un contract de achiziții publice de
         servicii, cu excepția compensației pentru serviciile prestate, care poate consta fie exclusiv în dreptul de exploatare a serviciilor,
         fie în dreptul de exploatare și o plată.

      […]”
      11      Articolul 2 din Directiva 2004/18 impune autorităților contractante respectarea principiilor nediscriminării, egalității de
         tratament și transparenței.

      12      Articolul 6 din Directiva 2004/18 prevede interdicția de a divulga informațiile comunicate de operatorii economici autorității
         contractante cu titlu confidențial.

      13      Articolul 17 din Directiva 2004/18 prevede că, „[f]ără a aduce atingere punerii în aplicare a dispozițiilor prevăzute la articolul
         3, prezenta directivă nu se aplică în cazul concesionărilor de servicii definite la articolul 1 alineatul (4)”.

      14      Articolul 24 din Directiva 2004/18 prevede normele aplicabile prezentării de variante de către ofertanți în cazul în care
         criteriul de atribuire este cel al ofertei celei mai avantajoase din punct de vedere economic.

      15      Articolul 53 din Directiva 2004/18 enunță criteriile de atribuire a contractelor și impune autorității contractante o obligație
         de a preciza, în cazul în care contractul se atribuie ofertei celei mai avantajoase din punct de vedere economic, ponderea
         relativă pe care o conferă fiecăruia dintre criteriile selectate.

      16      Anexa II A la Directiva 2004/18 vizează în special, în categoria 12, „[s]ervicii[le] de arhitectură[,] servicii[le] de inginerie
         și servicii[le] integrate de inginerie; planificare[a] urbană și serviciile de arhitectură peisagistică; servicii[le] conexe
         de consultanță științifică și tehnică, și servicii[le] de testare și de analiză tehnică”.

       Reglementarea Comunității autonome Valencia
       PAI
      17      LRAU și LUV prevăd două regimuri de punere în aplicare a dezvoltării urbanistice, și anume acțiunile izolate, în cazul unei
         singure suprafețe de teren și care implică realizarea unor activități de construcție, și acțiunile integrate, care vizează
         dezvoltarea urbanistică comună a două sau mai multor parcele, conform unei programări unice care transformă parcelele menționate
         în terenuri construibile (articolul 6 alineatele 2 și 3 din LRAU, precum și articolele 14 și 15 din LUV).

      18      PAI este instrumentul de dezvoltare urbanistică ce reglementează punerea în aplicare a unei acțiuni integrate [articolul 12
         litera G) din LRAU și articolul 39 litera a) din LUV]. Acesta are ca obiect determinarea întinderii acțiunii integrate și
         lucrările care trebuie să fie executate, stabilirea termenelor aplicabile, a condițiilor tehnice și economice care reglementează
         gestiunea sa, reglementarea angajamentelor și a obligațiilor agentului de dezvoltare urbanistică (denumit în continuare „dezvoltatorul”)
         prin definirea relațiilor sale cu proprietarii vizați și cu administrația și determinarea garanțiilor privind asigurarea respectării
         obligațiilor menționate și sancțiunile aplicabile (articolul 29 alineatul 2 din LRAU și articolul 117 alineatul 1 din LUV).

      19      În particular, PAI trebuie să prevadă dispoziții precise pentru a atinge următoarele obiective indispensabile, și anume dezvoltarea
         ansamblului terenurilor; racordarea și integrarea terenurilor în cauză în rețelele de infrastructuri, de energie, de comunicații
         și de servicii publice existente; obținerea, în beneficiul administrației și cu titlu gratuit, a terenurilor destinate serviciilor
         publice; obținerea, în beneficiul administrației și cu titlu gratuit, a dreptului de a construi aplicabil în mod legal, destinat
         patrimoniului funciar public; gestiunea transformării juridice a terenurilor în cauză și realizarea împărțirii echitabile
         a costurilor și a beneficiilor între părțile interesate (articolul 30 din LRAU și articolul 124 din LUV).

      20      Deși punerea în aplicare a acțiunilor izolate poate fi publică sau privată, cea al unui PAI este întotdeauna publică, administrația
         putând decide dacă gestionarea acestuia va fi directă sau indirectă (articolul 7 alineatele 1 și 2 din LRAU, precum și articolul
         117 alineatul 4 din LUV). Gestionarea este directă în cazul în care ansamblul lucrărilor și al investițiilor este finanțat
         din fonduri publice și gestionat de administrație, de organismele, entitățile sau întreprinderile sale publice (articolul
         7 alineatul 2 din LRAU și articolul 117 alineatul 4 din LUV) fără a putea percepe un beneficiu comercial (articolul 128 alineatul
         4 din LUV). În schimb, în cazul gestionării indirecte, administrația deleagă calitatea de dezvoltator unui particular, indiferent
         dacă este sau nu este proprietar de terenuri, selecționat potrivit unei proceduri publice concurențiale (articolul 7 alineatul
         2 din LRAU și articolul 117 alineatul 4 din LUV).

       Gestionarea indirectă
      21      În cadrul gestionării indirecte a PAI, dezvoltator este agentul public însărcinat cu dezvoltarea și executarea acțiunilor
         de dezvoltare urbanistică desemnate de PAI, care includ, în orice caz, redactarea documentelor tehnice întocmite în baze,
         propunerea și gestionarea proiectului de reamenajare corespunzător, precum și recurgerea la antreprenorul constructor însărcinat
         cu punerea în aplicare a proiectului de dezvoltare urbanistică, în cazurile și potrivit condițiilor prevăzute de lege. Dezvoltatorul
         va trebui să finanțeze costul investițiilor, al lucrărilor, al instalațiilor și al compensațiilor necesare pentru executarea
         programului, care va trebui să fie garantat într‑un mod și potrivit unor proporții suficiente, costul menționat putând fi
         transmis proprietarilor terenurilor construibile care rezultă de aici fie prin compensarea în terenuri amenajate, fie prin
         plata în numerar de către proprietarii terenurilor amenajate care rezultă din acțiunea integrată (articolul 29 alineatul 9
         A din LRAU, precum și articolele 119 și 162 alineatul 1 din LUV). Costurile menționate includ în special costurile lucrărilor
         de dezvoltare urbanistică și beneficiul comercial al dezvoltatorului, care este limitat, în cadrul LUV, la 10 % din costul
         de dezvoltare (articolul 67 alineatul 1 din LRAU și articolul 168 din LUV).

      22      Proprietarii vizați de acțiunea integrată pot coopera în cadrul acesteia, prin aportul terenului neamenajat, în schimbul căruia
         primesc parcele amenajate. Aceștia pot, în particular, fie să participe în mod proporțional la costurile de dezvoltare prin
         cedarea unei părți din terenurile lor dezvoltatorului, fie să achite în numerar, ca retribuție a dezvoltatorului, cota‑parte
         care le revine din costurile de dezvoltare (articolul 29 alineatul 9 B din LRAU și articolul 162 alineatul 2 din LUV).

      23      Proprietarii care refuză în mod expres să coopereze pot solicita exproprierea pe baza valorii originare a terenurilor în cauză
         (articolul 29 alineatul 9 C din LRAU și articolul 162 alineatul 3 din LUV).

      24      Administrația își exercită, din oficiu sau la cererea dezvoltatorului, prerogativele publice, precum exproprierea sau reamenajarea
         forțată, în cazul în care sunt necesare pentru punerea în aplicare a PAI (articolul 29 alineatul 10 și articolele 66 și 68
         din LRAU, precum și articolele 162 alineatul 3 și 169 din LUV).

       Procedura de atribuire și de aprobare
      –       LRAU
      25      Conform articolului 44 din LRAU, procedura poate fi începută la inițiativa unei colectivități publice sau a unui particular,
         indiferent dacă acesta este sau nu este proprietarul terenurilor care urmează să fie amenajate.

      26      În temeiul articolului 45 alineatul (1) din LRAU, orice particular poate solicita administrației să supună informării publice
         o ofertă tehnică de PAI, care trebuie să cuprindă o copie a certificatului de urbanizare emis de administrația competentă
         sau a cererii sale privind condițiile minime de conexiune și de integrare a propunerii de acțiune integrată, precum și proiectul
         preliminar de dezvoltare, cu descrieri ale lucrărilor de dezvoltare care urmează să fie efectuate.

      27      Potrivit articolului 45 alineatul (2) din LRAU, administrația poate fie să respingă această cerere, fie să o supună unei anchete
         publice, dacă este cazul, cu observații sau cu alternative.

      28      Articolul 46 din LRAU prevede că publicarea propunerii de PAI elaborate de un particular sau, în cazul unei inițiative publice,
         de administrația competentă este efectuată într‑un ziar de informare generală și în Jurnalul oficial al Comunității autonome Valencia. Potrivit aceleiași dispoziții, în cadrul fazei de informare publică sunt admise observații sau oferte tehnice. La sfârșitul
         fazei de informare publică, ofertanții pot prezenta oferte juridice și financiare. Observațiile și ofertele tehnice sunt prezentate,
         în plic deschis, în termen de 20 de zile de la publicarea propunerii de PAI, iar ofertele juridice și financiare, în plic
         închis, în cinci zile de la expirarea termenului menționat anterior, termen care poate fi prelungit cu 20 de zile.

      29      Articolul 46 alineatul 2 din LRAU menționează documentele care sunt incluse, pe de o parte, în oferta tehnică, și anume, printre
         altele, descrierea lucrărilor de dezvoltare urbanistică, și, pe de altă parte, în oferta juridică și financiară, inclusiv
         normele detaliate privind raporturile dintre dezvoltator și proprietari, eventualele acorduri deja existente cu aceștia din
         urmă, o estimare, chiar preliminară și aproximativă, a costurilor lucrărilor de dezvoltare și retribuția dezvoltatorului,
         cu mențiunea indecșilor de corecție în raport cu estimarea costurilor lucrărilor de dezvoltare.

      30      Conform articolului 47 din LRAU, administrația poate fie să respingă toate ofertele și, dacă este cazul, să decidă să gestioneze
         în mod direct PAI, fie să aprobe PAI, definind conținutul acestuia prin alegerea unei oferte tehnice și a unei oferte juridice
         și financiare dintre cele prezentate, aducând acestora modificările parțiale pe care le consideră oportune. Concomitent, administrația
         poate atribui PAI autorului unei oferte juridice și financiare care privește oferta tehnică cea mai adecvată. Această atribuire
         se efectuează potrivit criteriilor de atribuire care sunt menționate în aceasta, printre care garanțiile sau posibilitățile
         de colaborare ale proprietarilor în cauză pentru a facilita sau a asigura punerea în aplicare a acțiunii integrate.

      31      Administrația și dezvoltatorul încheie o convenție urbanistică ce conține, conform articolului 32 litera c) din LRAU, angajamentele
         specifice ale acestora, termenele, garanțiile prezentate de dezvoltator, precum și penalitățile prevăzute în cazul nerespectării
         obligațiilor de către acesta din urmă.

      32      Articolul 48 din LRAU prevede o procedură simplificată la inițiativa unui particular.

      33      În temeiul articolului 67 alineatul 3 din LRAU, costurile prevăzute inițial în PAI pot fi reevaluate cu ocazia aprobării proiectului
         de dezvoltare urbanistică pentru motive obiective care nu pot fi prevăzute de dezvoltator.

      –       LUV
      34      Conform articolului 130 din LUV, procedura de atribuire și de aprobare a unui PAI poate fi începută la inițiativa unei colectivități
         publice sau a unui particular, indiferent dacă aceștia sunt sau nu sunt proprietarii terenurilor.

      35      În temeiul articolului 130 alineatul 2 din LUV, particularii pot anexa la cererea lor un document de planificare care precizează
         amenajarea detaliată sau structurală a cărei dezvoltare este propusă, precum și documentele vizate la articolul 131 alineatul
         2 literele a)-e) din LUV.

      36      În temeiul articolului 130 alineatul 3 din LUV, administrația poate fie să respingă cererea particularului, fie să inițieze
         procedura de gestionare indirectă, fie să decidă să recurgă la gestionarea directă.

      37      Potrivit articolului 130 alineatul 5 din LUV, tăcerea administrației are valoare de acord în cazul în care oferta prezentată
         de primul ofertant implică executarea directivelor de dezvoltare structurală în vigoare și atunci când administrația nu răspunde
         la cerere în termen de trei luni.

      38      Conform articolului 131 alineatul 2 din LUV, decizia de a iniția procedura de gestionare indirectă a unui PAI privește de
         asemenea aprobarea specificațiilor particulare care reglementează procedura de atribuire a PAI. Acestea trebuie să indice
         dacă sunt acceptate variante, să definească aspectele pentru care ofertanții pot propune variante și să stabilească condițiile
         minime pe care acestea trebuie să le îndeplinească.

      39      Potrivit articolului 132 alineatele (2) și (4) din LUV, concursul public de atribuire a PAI trebuie să fie publicat cel puțin
         în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și în Jurnalul Oficial al Comunității Autonome Valencia, indiferent de valoarea estimată a PAI.

      40      Conform articolului 133 din LUV, ofertele ofertanților cuprind documentele privind capacitățile cerute, oferta tehnică, precum
         și oferta juridică și financiară.

      41      Criteriile de evaluare a capacității tehnice și profesionale a ofertanților sunt enunțate la articolul 123 din LUV.

      42      Conținutul ofertei tehnice este precizat la articolul 126 din LUV.

      43      Conținutul ofertei juridice și financiare este, la rândul său, precizat la articolul 127 din LUV, în temeiul căruia aceasta
         trebuie să conțină termenii care reglementează raporturile dintre dezvoltator și proprietarii în cauză și, în particular,
         modalitățile retribuirii sale, precum și informații suficiente care să permită proprietarilor să aibă cunoștință de consecințele
         economice pe care le implică pentru aceștia oferta în cauză. Oferta juridică și financiară trebuie să stabilească, în particular,
         costurile prevăzute ale dezvoltării, beneficiul dezvoltatorului și coeficientul de schimb aplicabil în cazul plății în terenuri.

      44      Articolul 135 alineatul 3 din LUV enunță criteriile de atribuire a PAI care vor trebui să fie evaluate în ceea ce privește
         oferta tehnică.

      45      Articolul 135 alineatul 4 din LUV enunță criteriile de atribuire a PAI care vor trebui să fie evaluate în privința ofertei
         juridice și financiare, în special cuantumul costurilor de dezvoltare, precum și cea mai mică proporție a terenurilor construibile
         sau a drepturilor de a construi pusă la dispoziția dezvoltatorului prin reamenajarea forțată sau cea mai mare proporție din
         terenurile proprii sau ale asociaților care trebuie să fie afectate pentru respectarea obligațiilor speciale de construire
         care decurg din aprobarea PAI.

      46      Articolul 137 din LUV conține dispozițiile aplicabile atribuirii și aprobării PAI. În temeiul articolului 137 alineatul 5
         din LUV, în cazul în care PAI modifică amenajarea structurală, aprobarea de către administrație este condiționată de autorizarea
         definitivă a guvernului regional.

      47      Articolul 138 din LUV impune formalizarea contractului cu dezvoltatorul sub forma unui document administrativ în luna care
         urmează datei atribuirii contractului. Articolul menționat enumeră elementele care trebuie să figureze în acesta.

      48      În temeiul articolului 143 alineatul 4 litera d) din LUV, în cazul rezilierii contractului cu dezvoltatorul, administrația
         poate solicita ofertanților care au prezentat oferte juridice și financiare privind oferta tehnică reținută să continue executarea
         programului și, în subsidiar, poate să lanseze o cerere de ofertă pe baza ofertei tehnice reținute la sfârșitul primei cereri
         de ofertă.

      49      În temeiul articolului 155 alineatele 6 și 7 din LUV, administrația poate aduce modificări proiectului de dezvoltare urbanistică
         cuprins în oferta reținută cu ocazia atribuirii unui PAI atunci când modificările introduse astfel reprezintă o creștere care
         nu depășește 20 % din costul lucrărilor de dezvoltare.

      50      Conform articolului 168 alineatul 3 din LUV, cuantumul maxim al costurilor de dezvoltare poate fi majorat numai în urma reevaluării
         acestora, ceea ce nu poate determina o majorare a părții din costurile de dezvoltare care corespund beneficiului dezvoltatorului.

      51      În ceea ce privește executarea de lucrări de dezvoltare urbanistică, LUV impune ca aceasta să fie încredințată unui antreprenor‑constructor
         ales de dezvoltator în cadrul unui concurs public, conform normelor de atribuire a contractelor de achiziții publice. Nici
         dezvoltatorul în cauză și nici întreprinderile asociate acestuia nu pot participa la concursul public menționat.

      52      În temeiul primei dispoziții tranzitorii din LUV, PAI angajate înainte de intrarea în vigoare a acesteia, și anume la 1 februarie
         2006, sunt reglementate de LRAU în măsura în care, înainte de această dată, făcuseră obiectul unei aprobări municipale sau
         termenul maxim pentru adoptarea unei decizii exprese cu privire la această aprobare expirase.

       Procedura precontencioasă și acțiunea Comisiei
      53      În urma unor plângeri, printr‑o scrisoare de punere în întârziere din 21 martie 2005, Comisia a înștiințat Regatul Spaniei
         că mai multe dispoziții din LRAU privind atribuirea PAI erau, potrivit acesteia, contrare Directivei 93/37, precum și Directivei
         92/50. Regatul Spaniei a răspuns la această scrisoare de punere în întârziere printr‑o scrisoare din 31 martie 2005, susținând
         că atribuirea PAI nu constituia un contract care să intre în domeniul de aplicare al acestor directive. În plus, Regatul Spaniei
         făcea trimitere la proiectul de adoptare a LUV, care a determinat de asemenea contacte și un schimb de scrisori între acesta
         și Comisie.

      54      Nefiind satisfăcută de explicațiile oferite de Regatul Spaniei și considerând că atribuirea PAI în temeiul LRAU constituia
         o neîndeplinire a directivelor menționate, Comisia a emis, la 15 decembrie 2005, un aviz motivat căruia acest stat membru
         trebuia să i se conformeze într‑un termen de trei săptămâni, care expira la 6 ianuarie 2006.

      55      În răspunsul la avizul motivat, datat 26 ianuarie 2006, Regatul Spaniei a informat cu privire la adoptarea LUV de abrogare
         a LRAU și a cărei intrare în vigoare era prevăzută pentru 1 februarie 2006. În urma unui schimb de scrisori cu Comisia, acest
         stat membru a formulat observații suplimentare printr‑o scrisoare din 17 martie 2006.

      56      Având în vedere persistența pretinsei încălcări și expirarea termenului stabilit pentru transpunerea Directivei 2004/18, Comisia
         a adresat Regatului Spaniei, la 10 aprilie 2006, o scrisoare de punere în întârziere suplimentară, la care acesta a răspuns
         printr‑o scrisoare din 7 iulie 2006.

      57      Considerând că, pe de o parte, LUV și, pe de altă parte, atribuirea PAI, conform LRAU între 21 martie 2005 și 31 ianuarie
         2006, constituiau o încălcare, în special, a Directivei 2004/18, Comisia a emis un aviz motivat suplimentar, datat 12 octombrie
         2006.

      58      Întrucât Regatul Spaniei și‑a menținut poziția în răspunsul la avizul motivat suplimentar, datat 11 ianuarie 2007, Comisia
         a introdus prezenta acțiune, prin care solicită Curții să constate că Regatul Spaniei:

      –        prin atribuirea PAI în temeiul LRAU, nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 1, al articolului
         6 alineatul (6) și al articolelor 11, 12 și 24-29 din Directiva 93/37 și

      –        prin atribuirea PAI în temeiul LUV, nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 2, 6, 24 și 30, al
         articolului 31 alineatul (4) litera (a) și al articolului 53 din Directiva 2004/18.

       Cu privire la cererea de redeschidere a procedurii orale
      59      Prin scrisoarea din 22 noiembrie 2010, Comisia a solicitat redeschiderea procedurii orale, susținând, în esență, că problema
         participării financiare a administrației competente, analizată de avocatul general în concluzii, constituie un element esențial
         al litigiului și necesită clarificări suplimentare.

      60      În această privință, trebuie să se amintească faptul că, din oficiu, la propunerea avocatului general sau la cererea părților,
         Curtea poate dispune redeschiderea procedurii orale, în conformitate cu articolul 61 din Regulamentul de procedură, în cazul
         în care consideră că nu este suficient lămurită sau că trebuie să soluționeze cauza în baza unui argument care nu a fost pus
         în discuția părților (a se vedea în special Hotărârea din 8 septembrie 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin
         International, C‑42/07, Rep., p. I‑7633, punctul 31, precum și jurisprudența citată).

      61      În schimb, Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și Regulamentul de procedură al acesteia nu prevăd posibilitatea
         ca părțile să depună observații ca răspuns la concluziile prezentate de avocatul general (a se vedea Hotărârea Liga Portuguesa
         de Futebol Profissional și Bwin International, citată anterior, punctul 32).

      62      Curtea consideră, după ascultarea avocatului general, că dispune în speță de toate elementele necesare pentru a soluționa
         litigiul cu care este sesizată și că acesta nu trebuie să fie examinat în raport cu argumente care nu au fost dezbătute în
         fața sa. În consecință, nu este necesar să se dispună redeschiderea procedurii orale.

       Cu privire la acțiune
       Cu privire la admisibilitate
      63      Regatul Spaniei invocă inadmisibilitatea în parte a acțiunii în ceea ce privește încălcarea Directivei 93/37 de LRAU. În această
         privință, Regatul Spaniei consideră criticabil faptul că primul aviz motivat a impus ca LRAU să fie adaptată la Directiva
         93/37, în loc să se refere la Directiva 2004/18, al cărei termen de transpunere în dreptul intern era pe punctul de a expira.

      64      Potrivit Regatului Spaniei, LRAU a încetat să fie aplicată de la intrarea în vigoare a LUV și Comisia nu a dovedit aprobarea
         unui număr important de PAI conform LRAU în perioada de vacatio legis a LUV. În plus, Regatul Spaniei consideră că, în cazul în care reglementările naționale și comunitare au fost abrogate, precum
         în speță, cu mai mult de doi ani înainte de introducerea acțiunii, nu mai există un interes pentru continuarea procedurii.

      65      În această privință, trebuie să se arate că eventuala existență a neîndeplinirii obligațiilor invocată trebuie stabilită în
         raport cu legislația care era în vigoare la 6 ianuarie 2006, data expirării termenului stabilit în primul aviz motivat din
         15 decembrie 2005. Or, trebuie să se constate că, la acea dată, atât LRAU, cât și Directiva 93/37 erau în vigoare.

      66      În ceea ce privește momentul ales de Comisie pentru a introduce o acțiune împotriva Regatului Spaniei, este suficient să se
         amintească faptul că revine Comisiei, în cadrul îndeplinirii misiunii care îi este încredințată de articolul 211 CE, obligația
         de a asigura aplicarea dispozițiilor tratatului și de a verifica dacă statele membre au acționat în conformitate cu aceste
         dispoziții. În cazul în care Comisia consideră că un stat membru a încălcat aceste dispoziții, îi revine obligația de a aprecia
         oportunitatea unei acțiuni împotriva statului respectiv, de a stabili dispozițiile pe care acesta le‑a încălcat și de a alege
         momentul în care va iniția procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva acestuia, considerațiile care determină
         alegerea respectivă neputând să afecteze admisibilitatea acțiunii sale (a se vedea Hotărârea din 18 iunie 1998, Comisia/Italia,
         C‑35/96, Rec., p. I‑3851, punctul 27, Hotărârea din 8 decembrie 2005, Comisia/Luxemburg, C‑33/04, Rec., p. I‑10629, punctul
         66, și Hotărârea din 19 mai 2009, Comisia/Italia, C‑531/06, Rep., p. I‑4103, punctul 23).

      67      Având în vedere cele ce precedă, trebuie respinsă excepția de inadmisibilitate invocată de Regatul Spaniei.

       Cu privire la fond
       Argumentele părților
      68      Comisia consideră că mai multe aspecte ale procedurii de atribuire și de aprobare a PAI în gestionare indirectă prevăzute
         de LRAU și de LUV sunt contrare articolului 1, articolului 6 alineatul (6), articolelor 11, 12, și 24-29 din Directiva 93/37,
         precum și articolelor 2, 6, 24 și 30, articolului 31 alineatul (4) litera (a) și articolului 53 din Directiva 2004/18.

      69      Comisia susține că raportul care există între administrație și dezvoltator constituie, conform Directivelor 93/37 și 2004/18,
         un contract de achiziții publice, al cărui obiect principal, astfel cum rezultă din descrierea unei acțiuni integrate, este
         executarea de lucrări publice de infrastructură și de dezvoltare urbanistică.

      70      Faptul că executarea fizică a acestor lucrări trebuie, în temeiul LUV, să fie încredințată de dezvoltator unui antreprenor‑constructor
         nu ar modifica în niciun mod calificarea contractului drept contract de achiziții publice de lucrări, în măsura în care dezvoltatorul
         este cel care se angajează față de administrație să le efectueze.

      71      În ceea ce privește caracterul oneros al atribuirii și al aprobării PAI, Comisia observă că LRAU și LUV creează un sistem
         în care există un contract bilateral între dezvoltator și municipalitate, în temeiul căruia contraprestația pentru aceasta
         este în raport direct cu executarea lucrărilor publice și cu prestarea anumitor servicii conexe. Pe de altă parte, dezvoltatorul
         primește din partea proprietarilor terenurilor o sumă de bani sau echivalentul său în terenuri.

      72      Potrivit Comisiei, caracterul oneros al contractului se exprimă în decizia administrației de a aproba PAI și de a selecționa
         dezvoltatorul, precum și în exercitarea de către aceasta a prerogativelor sale de putere publică pentru a garanta respectarea
         dispozițiilor PAI aprobat.

      73      Comisia adaugă că, în cazul în care administrația decide să administreze direct PAI, aceasta trebuie să realizeze proiectele
         ea însăși și să plătească sumele necesare lucrărilor. În acest caz, administrația efectuează cheltuieli pe care le transmite
         apoi proprietarilor, astfel încât, în cazul în care optează pentru gestionarea indirectă, administrația nu mai plătește nimic,
         dar nici nu mai încasează nimic. Comisia concluzionează că, optând pentru gestionarea indirectă, administrația încetează definitiv
         să mai perceapă anumite încasări, faptul că nici nu mai suportă anumite cheltuieli neatenuând în niciun mod această afirmație.

      74      În sfârșit, Comisia subliniază, astfel cum ar rezulta în special din Hotărârea din 12 iulie 2001, Ordine degli Architetti
         și alții (C‑399/98, Rec., p. I‑5409, punctele 77 și 84), precum și din Hotărârea din 18 ianuarie 2007, Auroux și alții (C‑220/05,
         Rep., p. I‑385, punctele 45 și 57), că plățile efectuate de terți revelează un caracter oneros.

      75      În replica sa, Comisia observă că Tribunal Supremo a formulat o interpretare diametral opusă celei susținute în speță de Regatul
         Spaniei și care urmează în esență analiza Comisiei.

      76      Regatul Spaniei susține, la rândul său, că raportul care există între administrație și dezvoltator nu constituie, având în
         vedere modul de remunerare al acestuia, un contract de achiziții publice de lucrări, ci o concesiune a unui serviciu public,
         care nu intră în domeniul de aplicare al Directivelor 93/37 și 2004/18, și că, prin urmare, atribuirea PAI este supusă principiilor
         de drept primar al Uniunii.

      77      Potrivit acestui stat membru, Comisia face o confuzie între PAI și proiectul de lucrări de amenajare, deși executarea lucrărilor
         publice nu constituie obiectul exclusiv și nici măcar fundamental al PAI. Aprobarea PAI, prin intermediul atribuirii, implică
         deopotrivă finanțarea și gestionarea reamenajării, precum și atribuirea lucrărilor de amenajare prestatorilor. Dezvoltatorul
         ar fi deci și responsabilul financiar al executării lucrărilor, precum și responsabil cu efectuarea demersurilor administrative
         necesare pentru a garanta gratuitatea operațiunilor pentru administrație și repartiția echitabilă a costurilor și a beneficiilor
         imobiliare aferente acestora între proprietari.

      78      Regatul Spaniei susține de asemenea că nu există niciun raport oneros în sarcina administrației în măsura în care remunerația
         dezvoltatorului provine exclusiv de la proprietari.

      79      Mai întâi, obligația proprietarului de a finanța costurile de dezvoltare și, prin urmare, de a remunera dezvoltatorul nu și‑ar
         găsi originea într‑o decizie unilaterală a administrației, ci ar decurge din decizia sa, voluntară, de a participa la reamenajare
         și de a accede astfel la beneficiile noilor terenuri construibile.

      80      În continuare, LRAU și LUV nu prevăd nicio garanție de plată în sarcina fondurilor publice din care s‑ar desprinde existența
         unui contract oneros între administrație și dezvoltator, care este responsabil față de aceasta chiar și în cazul nerespectării
         de către antreprenorul‑constructor sau de către proprietari a obligațiilor lor respective.

      81      În sfârșit, alegerea gestionării indirecte în locul gestionării directe nu ar implica o cauză oneroasă, după cum nu ar exista
         o cauză oneroasă în cazul exercitării de către administrație a prerogativelor sale publice în scopul reamenajării sau al exproprierii.

      82      În lumina acestor considerații, Regatul Spaniei susține că dezvoltatorul nu trebuie calificat drept „ofertantul selectat”
         pentru un contract stricto sensu, ci drept „concesionar”, remunerația sa depinzând de exploatarea pe piață a terenurilor construibile, iar nu de un preț fix
         garantat de administrație. În particular, ar avea caracteristicile unui concesionar de servicii, gestionarea economică a reamenajării
         fiind funcția cea mai relevantă din punct de vedere economic.

      83      Regatul Spaniei susține, pe de altă parte, că teza Comisiei este contrară efectului util al Directivelor 93/37 și 2004/18.

       Aprecierea Curții
      84      Cu titlu prealabil, trebuie să se arate că prezenta acțiune privește numai atribuirea contractelor de dezvoltare urbanistică
         conform legislației adoptate succesiv de Comunitatea autonomă Valencia în temeiul competențelor sale regionale în materie
         de urbanism, de ocupare a solului și de amenajare a teritoriului.

      85      Mai precis, Comisia impută Regatului Spaniei atribuirea PAI, cu alte cuvinte, acțiunile integrate având ca obiect dezvoltarea
         comună a mai multor parcele conform unei programări unice care transformă parcelele menționate în terenuri construibile, în
         temeiul, pe de o parte, al LRAU și, pe de altă parte, al LUV, cu încălcarea Directivei 93/37 și, respectiv, a Directivei 2004/18.

      86      Reproșurile formulate de Comisie nu privesc decât procedura de aprobare a PAI în gestionare indirectă, care, conform reglementărilor
         în cauză, implică delegarea de către autoritatea contractantă competentă către un particular a calității de dezvoltator, selecționat
         potrivit unei proceduri publice concurențiale, indiferent dacă acesta este sau nu este proprietarul terenurilor în cauză.

      87      În această privință, Comisia susține că contractele de dezvoltare în cauză trebuie să fie calificate drept „contracte de achiziții
         publice de lucrări” și trebuie să respecte, în acest temei, cerințele stabilite prin Directiva 93/37, apoi prin Directiva
         2004/18. Acest lucru reiese, în ceea ce privește criticile formulate împotriva LRAU, din temeiul juridic al acțiunii, limitat
         la încălcarea numai a Directivei 93/37, și, în ceea ce privește criticile formulate împotriva LUV, din avizul motivat suplimentar,
         astfel cum arată Comisia în cererea introductivă și după cum a confirmat în cadrul ședinței.

      88      În ceea ce privește noțiunea „contracte de achiziții publice de lucrări”, în sensul articolului 1 litera (a) din Directiva
         93/37 și al articolului 1 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2004/18, trebuie să se arate că aceasta vizează contractele
         cu titlu oneros, încheiate în scris între, pe de o parte, unul sau mai mulți operatori economici și, pe de altă parte, una
         sau mai multe autorități contractante și având ca obiect fie executarea, fie executarea și conceperea lucrărilor privind una
         dintre activitățile vizate în anexa II la Directiva 93/37 și în anexa I la Directiva 2004/18 sau a unei lucrări definite la
         articolul 1 litera (c) din Directiva 93/37 și la articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2004/18, fie realizarea,
         indiferent prin ce mijloc, a unei lucrări care răspunde cerințelor precizate de autoritatea contractantă.

      89      Pe de altă parte, din considerentul (16) al Directivei 92/50 și din considerentul (10) al Directivei 2004/18 coroborate cu
         articolul 1 litera (a) din Directiva 93/37 și, respectiv, cu articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2004/18, rezultă
         că un contract nu poate fi considerat un „contract de achiziții publice de lucrări” decât dacă obiectul său corespunde definiției
         de la punctul precedent și că lucrările care sunt accesorii și nu formează obiectul unui contract nu pot justifica clasificarea
         acestuia drept contract de achiziții publice de lucrări.

      90      Rezultă, în plus, din jurisprudența Curții că, atunci când un contract conține atât elemente specifice unui contract de achiziții
         publice de lucrări, cât și elemente specifice unui alt tip de contract de achiziții publice, obiectul principal al contractului
         este cel care determină care act normativ din dreptul Uniunii privind contractele de achiziții publice își găsește, în principiu,
         aplicarea (a se vedea în acest sens Hotărârea Auroux și alții, citată anterior, punctul 37).

      91      Această stabilire trebuie să aibă loc în raport cu obligațiile esențiale care prevalează și care caracterizează ele însele
         aceste achiziții publice, spre deosebire de cele care nu îmbracă decât un caracter auxiliar sau complementar și sunt impuse
         de însuși obiectul contractului (Hotărârea din 21 februarie 2008, Comisia/Italia, C‑412/04, Rep., p. I‑619, punctul 49).

      92      În speță, trebuie să se arate că Comisia se limitează să susțină argumentul potrivit căruia contractele de dezvoltare în litigiu
         trebuie să fie calificate drept „contracte de achiziții publice de lucrări” pentru motivul că obiectul principal al PAI este,
         în sensul articolului 1 litera (c) din Directiva 93/37 și al articolului 1 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2004/18,
         o „lucrare” de dezvoltare a două sau mai multor parcele, care conduce la realizarea unui acces rutier pe o șosea pavată, a
         distribuției apei potabile și a electricității, a unei evacuări a apelor reziduale din rigole și a iluminatului public. În
         această privință, Comisia arată că serviciile furnizate de dezvoltator, precum redactarea documentelor tehnice, elaborarea
         și gestionarea proiectului de dezvoltare urbanistică sau chiar, în temeiul LUV, selectarea antreprenorului care va efectua
         lucrările, sunt instrumentale și accesorii.

      93      Trebuie de asemenea să se observe că Regatul Spaniei respinge aprecierea Comisiei potrivit căreia PAI ar trebui să fie calificat
         drept „lucrare” în sensul Directivelor 93/37 și 2004/18 și afirmă că executarea unei astfel de lucrări nu constituie obiectivul
         său exclusiv și nici măcar fundamental. În acest scop, acest stat membru susține că dezvoltatorul este și responsabilul financiar
         al executării lucrărilor și este de asemenea însărcinat cu efectuarea demersurilor necesare pentru a garanta gratuitatea operațiunilor
         pentru administrație, precum și repartiția echitabilă a costurilor aferente acestora, și a beneficiilor imobiliare corelative,
         între proprietarii de terenuri construibile care le finanțează. Mai mult, statul membru menționat susține că respectivele
         contracte trebuie să fie calificate drept „concesionări de servicii” în sensul articolului 1 alineatul (4) din Directiva 2004/18.

      94      Or, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în temeiul
         articolului 226 CE, revine Comisiei sarcina de a stabili existența acestei neîndepliniri a obligațiilor. Astfel, Comisia trebuie
         să pună la dispoziția Curții elementele necesare pentru ca aceasta să verifice existența respectivei neîndepliniri a obligațiilor,
         fără a se putea întemeia pe vreo prezumție (Hotărârea din 27 ianuarie 2011, Comisia/Luxemburg, C‑490/09, nepublicată încă
         în Repertoriu, punctul 49 și jurisprudența citată).

      95      În această privință și în legătură cu natura activităților puse în sarcina dezvoltatorului, trebuie să se constate că, în
         pofida elementelor de analiză furnizate de Regatul Spaniei, Comisia nu a încercat să își susțină propriile afirmații și să
         le respingă pe cele ale statului membru pârât printr‑o examinare aprofundată a acestor elemente.

      96      Astfel, nu s‑a stabilit deloc faptul că lucrările constând în racordarea la și integrarea terenurilor în cauză în rețelele
         de infrastructură, de energie, de comunicații și de servicii publice existente constituie obiectul principal al contractului
         încheiat între colectivitate și dezvoltator în cadrul unui PAI în gestionare indirectă. Astfel, realizarea PAI de către dezvoltator
         cuprinde, după cum reiese în special din cuprinsul punctelor 21 și 23 din prezenta hotărâre, activități care nu pot fi calificate
         drept „lucrări” în sensul directivelor invocate de Comisie în cererea sa introductivă, și anume elaborarea planului de dezvoltare,
         propunerea și gestionarea proiectului de reamenajare corespunzător, obținerea, în beneficiul administrației și cu titlu gratuit,
         a terenurilor destinate domeniului public și patrimoniului funciar public al colectivității, gestionarea transformării juridice
         a terenurilor în cauză sau realizarea împărțirii echitabile a costurilor și a beneficiilor între persoanele interesate, precum
         și operațiunile de finanțare și de garantare a costurilor investițiilor, ale lucrărilor, ale instalațiilor și ale compensațiilor
         necesare pentru executarea PAI. Situația este aceeași în cazul în care dezvoltatorul, astfel cum se precizează la articolul
         119 alineatul 1 din LUV, trebuie să organizeze concursul public destinat desemnării antreprenorului‑constructor căruia îi
         este încredințată executarea lucrărilor de dezvoltare urbanistică.

      97      Pe de altă parte, trebuie să se constate că unele dintre activitățile pe care le implică PAI atât în temeiul LRAU, cât și
         în temeiul LUV, astfel cum au fost enunțate la punctul precedent, ar părea să corespundă, prin natura lor, activităților vizate
         în categoria 12 din anexa I A la Directiva 92/50 și în anexa II A la Directiva 2004/18, privind serviciile vizate la articolul
         1 litera (a) din Directiva 92/50 și, respectiv, la articolul 1 alineatul (2) litera (d) din Directiva 2004/18.

      98      Rezultă că Comisia nu a dovedit că obiectul principal al contractului încheiat între municipalitate și dezvoltator se încadrează
         în achizițiile publice de lucrări în sensul Directivei 93/37 sau al Directivei 2004/18, ceea ce constituie o condiție prealabilă
         pentru constatarea neîndeplinirii obligațiilor care a fost invocată.

      99      Din cele ce precedă rezultă că acțiunea Comisiei trebuie să fie respinsă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      100    Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Regatul Spaniei a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 7 iulie 2005. # A. J. van Pommeren-Bourgondiën împotriva Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Rechtbank te Amsterdam - Țările de Jos. # Securitate socială - Regulamentul (CEE) nr. 1408/71. # Cauza C-227/03.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 6 noiembrie 2007. # RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN - Motive absolute de refuz - Caracter descriptiv - Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-28/06.

text:
      Cauza T‑28/06
      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne
      (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Marcă comunitară — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN — Motive absolute de refuz — Caracter descriptiv — Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Sumarul hotărârii
      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive absolute de refuz — Mărci compuse exclusiv din semne
            sau indicații ce pot să servească pentru a desemna caracteristicile unui produs
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)]
      Are caracter descriptiv pentru produsele vizate în cererea de înregistrare a mărcii comunitare, în sensul articolului 7 alineatul
         (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară, din punctul de vedere al consumatorului mediu germanofon,
         semnul verbal VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN, a cărui înregistrare este solicitată pentru „bere; ape minerale și gazoase si alte
         băuturi nealcoolice; băuturi din fructe și sucuri de fructe; siropuri și alte preparate pentru fabricarea băuturilor; amestecuri
         din aceste băuturi” și „băuturi alcoolice (cu excepția berii)”, care aparțin claselor 32 și, respectiv, 33 în sensul Aranjamentului
         de la Nisa.

      Într‑adevăr, sloganul face trimitere în mod evident la puritatea și perfecțiunea ingredientelor de bază ale băuturilor, în
         special ale apei utilizate. Or, puritatea și perfecțiunea ingredientelor de bază au o importanță deosebită pentru produsele
         din clasele 32 și 33. În privința apelor minerale, perfecțiunea de origine a apei de izvor utilizate constituie un factor
         decisiv pentru determinarea calității băuturii, atât din punctul de vedere al gustului, cât și din cel al sănătății. Pentru
         sucurile din fructe, pentru bere și pentru alte băuturi alcoolice, originea ingredientelor lor de bază este, în același timp,
         un factor de mare importanță în determinarea calității acestor produse.

      Astfel, cuvintele, considerate în mod individual sau combinate, fac referire directă și clară la caracteristicile produselor
         vizate. Se poate admite în mod rezonabil că puritatea și perfecțiunea de origine a ingredientelor de bază ale băuturilor sunt
         caracteristici de care consumatorul interesat ține seama la efectuarea alegerii. În consecință, există, din punctul de vedere
         al publicului interesat, un raport suficient de direct și de concret între combinația verbală respectivă și produsele ce aparțin
         claselor 32 și 33.

      (a se vedea punctele 37-40)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera întâi)
      6 noiembrie 2007(*)

      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN – Motive absolute de refuz – Caracter descriptiv – Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      În cauza T‑28/06,
      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG, cu sediul în Duisburg (Germania), reprezentată de W. Kellenter și A. Lambrecht, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul G. Schneider, în calitate de agent,

      pârât,
      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 17 noiembrie 2005 (cauza R 1179/2004‑2)
         privind o cerere de înregistrare a mărcii verbale VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN ca marcă comunitară,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera întâi),
      compus din domnul J. D. Cooke, președinte, doamna I. Labucka și domnul M. Prek, judecători,
      grefier: doamna K. Andová, administrator,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 24 ianuarie 2006,
      având în vedere memoriul în răspuns depus la grefa Tribunalului la 13 aprilie 2006,
      în urma ședinței din 15 mai 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        La 8 august 2002, reclamanta a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul
         Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20
         decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), astfel cum a fost modificat.

      2        Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul verbal VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN.

      3        Produsele pentru care a fost solicitată înregistrarea aparțin claselor 32 și 33 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind
         clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a
         fost revizuit și modificat, și corespund, pentru fiecare dintre aceste clase, descrierii următoare:

      –        „bere; ape minerale și gazoase si alte băuturi nealcoolice; băuturi din fructe și sucuri de fructe; siropuri și alte preparate
         pentru fabricarea băuturilor; amestecuri din aceste băuturi”, care aparțin clasei 32;

      –        „băuturi alcoolice (cu excepția berii)”, care aparțin clasei 33.
      4        Prin Decizia din 20 octombrie 2004, examinatorul a respins cererea de înregistrare în temeiul articolului 38 din Regulamentul
         nr. 40/94 pe motivul că semnul verbal era lipsit de orice caracter distinctiv.

      5        La 20 decembrie 2004, reclamanta a formulat un recurs la OAPI în temeiul articolelor 57-62 din Regulamentul nr. 40/94 împotriva
         deciziei examinatorului.

      6        Prin Decizia din 17 noiembrie 2005 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera a doua de recurs a respins recursul
         pe motivul că semnul în cauză era descriptiv și că astfel dispozițiile articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
         nr. 40/94 îi erau aplicabile.

       Concluziile părților
      7        Reclamanta a solicitat Tribunalului:

      –        anularea deciziei atacate;
      –        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.
      8        OAPI a solicitat Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
      9        Reclamanta invocă două motive de anulare întemeiate pe articolul 7 alineatul (1) litera (c) și pe articolul 7 alineatul (1)
         litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

       Argumentele părților
      10      În ceea ce privește motivul întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, reclamanta
         afirmă că marca a cărei înregistrare se solicită nu este compusă exclusiv din indicații ce descriu caracteristici esențiale
         ale produselor pentru care se solicită înregistrarea.

      11      În acest sens, aceasta susține, mai întâi, că semnul verbal în litigiu este rezultatul unei creații neobișnuite și individuale
         și nu constituie o combinație verbală curentă în limba germană.

      12      În continuare, reclamanta susține că nu există o cerință de disponibilitate prezentă sau viitoare pentru acest slogan în ceea
         ce privește produsele vizate. Într‑adevăr, atât combinația verbală în ansamblul său, cât și diferitele sale elemente nu ar
         fi utilizate în mod obișnuit pentru a desemna băuturi și în special ape minerale.

      13      În sfârșit, reclamanta susține caracterul ambiguu al sloganului în litigiu, în limba germană. Acesta ar decurge din caracterul
         abstract al cuvântului „ursprung” și din diversele interpretări de care acesta este susceptibil în contextul produselor vizate,
         precum și din caracterul ambiguu și din lipsa de semnificație clară a termenului „vollkommen” în contextul băuturilor. Ar
         rezulta că, la rândul său, combinația verbală „vom ursprung herr vollkommen” ar fi lipsită de semnificație clară și direct
         descriptivă. În plus, cele mai importante cuvinte din slogan nu ar descrie în mod direct și clar anumite caracteristici esențiale
         ale produselor în cauză, indiferent dacă sunt considerate în mod individual sau combinate.

      14      OAPI susține, mai întâi, că în aprecierea caracterului descriptiv al unui semn este suficient ca acesta să poată fi utilizat
         pe piață sau în limbajul curent și nu este necesar să fie în mod efectiv utilizat.

      15      OAPI subliniază în continuare că unui semn trebuie să îi fie refuzată înregistrarea dacă cel puțin una dintre semnificațiile
         sale desemnează o caracteristică a produselor sau a serviciilor avute în vedere. Or, cuvintele cele mai importante ale semnului
         în cauză ar dobândi o semnificație clară, în contextul sloganului, anume faptul că produsele pe care le desemnează ar fi perfecte
         încă de la origine.

      16      În sfârșit, pe plan conceptual, OAPI apreciază că este lipsit de relevanță aspectul dacă, pe plan economic, caracteristicile
         produselor apte să fie descrise sunt esențiale sau accesorii. Calitatea ingredientelor de bază ar fi descrisă, în speță, ca
         fiind perfectă. Nu ar fi necesar să se determine, așadar, dacă această calitate servește consumatorului drept criteriu esențial
         în alegerea produselor sau dacă trimiterea la calitate nu descrie anumite caracteristici esențiale ale produselor. Pentru
         aplicarea dispozițiilor articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, ar fi suficient ca sloganul în
         ansamblul său să fie în general accesibil în primul rând consumatorului interesat, în percepția căruia acesta are semnificația
         unei indicații de calitate, și anume a unei calități perfecte încă de la origine.

       Aprecierea Tribunalului
      17      Potrivit articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, se respinge înregistrarea „mărcilor compuse exclusiv
         din semne sau indicații ce pot să servească, în comerț, pentru a desemna specia, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea,
         proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte caracteristici ale acestora”.

      18      Prin interzicerea înregistrării unor astfel de semne, acest articol urmărește un obiectiv de interes general, care impune
         ca semnele sau indicațiile care descriu caracteristicile produselor sau ale serviciilor pentru care se solicită înregistrarea
         să poată fi utilizate în mod liber de oricine. Articolul se opune, prin urmare, faptului ca aceste semne sau indicații să
         fie rezervate unei singure întreprinderi care ar fi obținut înregistrarea lor ca marcă (Hotărârea Curții din 23 octombrie
         2003, OAPI/Wrigley, C‑191/01 P, Rec., p. I‑12447, punctul 31).

      19      În plus, prin articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 sunt vizate semnele inapte să îndeplinească
         funcția esențială a mărcii, și anume aceea de a identifica originea comercială a produsului sau a serviciului, pentru a permite
         astfel consumatorului care achiziționează produsul sau serviciul desemnat de marcă să facă aceeași alegere, dacă experiența
         se dovedește pozitivă, sau să facă altă alegere, dacă aceasta se dovedește negativă [Hotărârea Tribunalului din 27 februarie
         2002, Ellos/OAPI (ELLOS), T‑219/00, Rec., p. II‑753, punctul 28, și Hotărârea Tribunalului din 27 noiembrie 2003, Quick/OAPI
         (Quick), T‑348/02, Rec., p. II‑5071, punctul 28].

      20      Semnele sau indicațiile vizate prin articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 sunt numai cele care pot
         servi, într‑o utilizare normală din punctul de vedere al consumatorului, pentru a desemna fie direct, fie prin menționarea
         uneia dintre caracteristicile sale esențiale, produsul sau serviciul pentru care se solicită înregistrarea (Hotărârea Curții
         din 20 septembrie 2001, Procter & Gamble/OAPI, C‑383/99 P, Rec., p. I‑6251, punctul 39). În consecință, aprecierea caracterului
         descriptiv al unui semn se poate efectua numai în raport cu produsele sau serviciile avute în vedere, pe de o parte, și în
         raport cu înțelegerea pe care o are publicul relevant cu privire la acestea, pe de altă parte [Hotărârea Tribunalului din
         16 martie 2006, Telefon & Buch/OAPI – Herold Business Data (WEISSE SEITEN), T‑322/03, Rec., p. II‑835, punctul 90].

      21      În sfârșit, trebuie amintit, în privința criteriilor stabilite de jurisprudență pentru a se determina dacă o marcă verbală
         compusă din mai multe elemente verbale are sau nu caracter descriptiv, că aceste criterii sunt aceleași cu cele care se aplică
         în cazul unui semn verbal care nu cuprinde decât un singur element.

      22      În speță, produsele vizate în cererea de înregistrare a mărcii sunt băuturi alcoolice și nealcoolice din clasele 32 și 33.
         Este vorba de articole de consum curent care se adresează unui public larg și care sunt distribuite nu numai prin intermediul
         comerțului cu amănuntul (supermarketuri, centre comerciale sau mari magazine) sau prin comerțul specializat și vânzarea specializată
         prin corespondență, dar și în restaurante și cafenele. Camera de recurs a decis, prin urmare, în mod întemeiat că punctul
         de vedere care trebuie luat în considerare este acela al consumatorului mediu, normal informat și suficient de atent și de
         avizat [a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 22 iunie 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rec., p. I‑3819, punctul
         26, și Hotărârea Tribunalului din 7 iunie 2001, DKV/OAPI (EuroHealth), T‑359/99, Rec., p. II‑1645, punctul 27].

      23      Pe de altă parte, semnul verbal în cauză fiind compus din cuvinte din limba germană, publicul țintă relevant este germanofon.
         Astfel, potrivit articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94, publicul relevant în raport cu care trebuie apreciat
         motivul absolut de refuz este consumatorul mediu germanofon [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului ELLOS, citată
         anterior, punctul 31, și Hotărârea Tribunalului din 12 ianuarie 2005, Deutsche Post EURO EXPRESS/OAPI (EUROPREMIUM), T‑334/03,
         Rec., p. II‑65, punctul 28].

      24      În ceea ce privește semnificația expresiei „vom ursprung her vollkommen”, din punctele 34-40 din decizia atacată, precum și
         din explicațiile furnizate de către OAPI în memoriul său în răspuns și în cadrul ședinței rezultă că acest semn ar exprima
         în mod direct perceptibil că produsele pe care le desemnează sunt perfecte încă de la origine, adică de la început, și că,
         prin urmare, sunt inegalabile, impecabile și nu necesită nicio tratare sau îmbunătățire. Astfel, sloganul ar enunța în mod
         clar, în ceea ce privește calitatea ridicată a produsului, că aceasta se întemeiază pe calitatea produsului de origine. Într‑adevăr,
         OAPI consideră că, în acest slogan, substantivul „ursprung” face trimitere la sursă, la origine, în timp ce adjectivul „vollkommen”
         evocă perfecțiunea, așadar, calitatea maximă.

      25      În ceea ce privește natura raportului care există între slogan și produsele avute în vedere, camera de recurs consideră că
         băuturile alcoolice și nealcoolice pe care le desemnează, precum și ingredientele de bază și preparatele pentru fabricarea
         lor au calitatea de a fi perfecte de la origine, adică de la sursă sau de la locul de origine.

      26      Prin faptul că a luat în considerare semnul în sine, produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea și modul în care acest
         semn este înțeles de publicul relevant, aprecierea camerei de recurs cu privire la caracterul descriptiv al mărcii solicitate
         se dovedește a fi exactă.

      27      În ceea ce privește, în primul rând, afirmația reclamantei privind caracterul neobișnuit al combinației verbale în litigiu,
         susținut în special de faptul că niciun motor de căutare pe internet nu găsește niciun rezultat pentru expresia „vom ursprung
         her vollkommen”, nu poate influența această apreciere.

      28      Într‑adevăr, pe de o parte, acest slogan este corect din punct de vedere gramatical și nu constituie o combinație neobișnuită
         sau frapantă în limba germană. Pe de altă parte, rezultă din jurisprudență că, pentru a refuza înregistrarea în temeiul articolului
         7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 nu este necesar ca semnele și indicațiile care compun marca vizată la
         acest articol să fie în mod efectiv utilizate la momentul formulării cererii de înregistrare în scopul descrierii produselor
         sau serviciilor pentru care se solicită înregistrarea ori a caracteristicilor acestor produse sau servicii. Este suficient,
         după cum arată însăși redactarea dispoziției menționate, ca aceste semne și indicații să poată fi utilizate cu un asemenea
         scop (Hotărârea Curții din 12 februarie 2004, Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Rec., p. I‑1619, punctul 97, și Hotărârea
         OAPI/Wrigley, citată anterior, punctul 32, și Ordonanța Curții din 5 februarie 2004, Telefon & Buch/OAPI, C‑326/01 P, Rec.,
         p. I‑1371, punctul 28).

      29      În al doilea rând, reclamanta susține în mod greșit că nu există o cerință de disponibilitate privind expresia „vom ursprung
         her vollkommen” pentru motivul că această combinație verbală nu ar fi obișnuită pentru a desemna băuturi.

      30      Trebuie totuși subliniat că termenii importanți care compun marca solicitată au fost deja utilizați în sloganuri cu privire
         la băuturi. OAPI menționează în acest sens exemplele „vollkommener genuß” deținut de Efes Pilsener, „gerolsteiner. einfach
         vollkommen”, de Gerolsteiner, „in jeder weise vollkommen”, de Jacobs Kaffee, „ursprung des biers”, de Weihenstephan, sau „so
         gesund wie sein ursprung”, de Volvic. Faptul că nu a putut fi menționat niciun exemplu de slogan care alătură aceste două
         cuvinte importante ce compun semnul în litigiu nu are incidență asupra concluziei OAPI privind existența unei cerințe de disponibilitate.
         Rezultă din jurisprudența citată la punctul 28 de mai sus că aceste semne și indicații pot fi utilizate în scop descriptiv.

      31      În plus, trebuie amintit că, în ceea ce privește aplicarea articolului 3 alineatul (1) litera (c) din Prima directivă 89/104/CEE
         a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1,
         Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92), al cărui text este identic cu acela al articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
         nr. 40/94, Curtea a considerat că aceasta nu depinde de existența unei cerințe de disponibilitate concrete, actuale și serioase
         [Hotărârea Curții din 4 mai 1999, Windsurfing Chiemsee, C‑108/97, și Hotărârea Curții C‑109/97, Rec., p. I‑2779, punctul 35,
         Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, DaimlerChrysler/OAPI (CARCARD), T‑356/00, Rec., p. II‑1963, punctul 27]. Pentru
         aplicarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) menționat, trebuie să se analizeze, pe baza semnificației pertinente a semnului
         verbal în cauză, doar dacă există, din punctul de vedere al publicului interesat, o legătură suficient de directă și de concretă
         între semn și produsele sau serviciile pentru care se solicită înregistrarea [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 20 iulie
         2004, Lissotschenko și Hentze/OAPI (LIMO), T‑311/02, Rec., p. II‑2957, punctul 30 și jurisprudența citată].

      32      În al treilea rând, este lipsită de pertinență afirmația reclamantei, potrivit căreia atât expresia în ansamblul său, cât
         și elementele care o compun sunt echivoce, sunt apte de interpretări diferite, pot fi înțelese în mai multe moduri și astfel
         nu au o semnificație clară și precisă. Într‑adevăr, luând în considerare produsele și serviciile pentru care se solicită înregistrarea,
         semnificația reținută de camera de recurs se dovedește corectă. Or, trebuie amintit, pe de o parte, că, pentru ca articolul
         7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 să fie aplicabil, este suficient ca un semn verbal, cel puțin în ceea
         ce privește una dintre semnificațiile sale potențiale, să desemneze o caracteristică a produselor sau a serviciilor avute
         în vedere (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Koninklijke KPN Nederland, citată anterior, punctul 32). Pe
         de altă parte, în cazul unei mărci verbale compuse, trebuie ținut seama de semnificația pertinentă a acesteia, stabilită pe
         baza tuturor elementelor din care este compusă, și nu pe baza unui singur element al acesteia.

      33      În acest sens, deși cuvântul „ursprung” poate avea mai multe sensuri, acesta dobândește o semnificație clară în contextul
         sloganului, adică aceea de „sursă” sau de „origine”. De asemenea, deși termenul „vollkommen” se poate citi atât ca adjectiv,
         cât și ca adverb, nu rezultă că poate fi perceput altfel decât ca un adjectiv în cadrul sloganului. Astfel, argumentul reclamantei,
         potrivit căruia expresia ar fi, în ansamblul său, echivocă, se întemeiază numai pe descrierea semnificațiilor posibile ale
         elementelor distincte care o compun.

      34      În acest sens, interpretarea semantică a mărcii solicitate efectuată de către OAPI este confirmată de rezultatul unei căutări
         pe internet întreprinsă de reclamantă și pe care aceasta din urmă a invocat‑o în cadrul celui de al doilea motiv. Este vorba
         de fraza „wasser muss vom ursprung her vollkommen sein” (apa trebuie să fie perfectă de la origine), care provine de la un
         site Internet consacrat produselor comercializate de către reclamantă însăși. Expresia nu apare, așadar, ca fiind câtuși de
         puțin echivocă.

      35      În plus, reclamanta susține în mod eronat că sloganul nu poate avea sens în percepția consumatorului interesat, în măsura
         în care nu există apă, bere, limonadă sau suc de fructe care să fie perfecte de la origine, aceste produse trebuind să cunoască
         diferite procedee de filtrare, de purificare, de tratare microbiologică și de gazeificare sau eventual de fermentare, înainte
         de a fi îmbuteliate. Într‑adevăr, în cadrul aprecierii motivului absolut de refuz vizat de articolul 7 alineatul (1) litera
         (c) din Regulamentul nr. 40/94, problema dacă semnificația mărcii solicitate are un sens tehnic nu este pertinentă.

      36      În sfârșit, Tribunalul consideră, în privința conținutului conceptual al mărcii solicitate, că acesta prezintă o trimitere
         suficient de directă și de concretă la caracteristicile produselor cuprinse în cererea de înregistrare, și anume băuturi alcoolice
         și nealcoolice din clasele 32 și 33.

      37      Într‑adevăr, sloganul face trimitere în mod evident la puritatea și perfecțiunea ingredientelor de bază ale băuturilor, în
         special ale apei utilizate. Or, puritatea și perfecțiunea ingredientelor de bază au o importanță deosebită pentru produsele
         din clasele 32 și 33. În privința apelor minerale, perfecțiunea de origine a apei de izvor utilizate constituie un factor
         decisiv pentru determinarea calității băuturii, atât din punctul de vedere al gustului, cât și din cel al sănătății. Pentru
         sucurile din fructe, pentru bere și pentru alte băuturi alcoolice, originea ingredientelor lor de bază este, în același timp,
         un factor de mare importanță în determinarea calității acestor produse.

      38      Astfel, Tribunalul consideră că respectivele cuvinte, considerate în mod individual sau combinate, fac referire directă și
         clară la caracteristicile produselor vizate și că, prin urmare, este greșită afirmația reclamantei potrivit căreia semnul
         trimite cel mult la o percepție sau la un sentiment pozitiv foarte general.

      39      Trebuie adăugat că se poate admite în mod rezonabil că puritatea și perfecțiunea de origine a ingredientelor de bază ale băuturilor
         sunt caracteristici de care consumatorul interesat ține seama la efectuarea alegerii.

      40      În consecință, există, din punctul de vedere al publicului interesat, un raport suficient de direct și de concret între combinația
         verbală respectivă și produsele ce aparțin claselor 32 și 33.

      41      În aceste condiții, rezultă că reclamanta nu a prezentat niciun argument apt să justifice anularea deciziei atacate, prin
         care camera de recurs a refuzat înregistrarea mărcii solicitate datorită caracterului său descriptiv.

      42      Rezultă că primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, trebuie
         respins.

      43      În aceste condiții, nu este necesar să se examineze motivul întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b)
         din Regulamentul nr. 40/94. Într‑adevăr, potrivit jurisprudenței bine stabilite, este suficient ca unul dintre motivele absolute
         de refuz enumerate la articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 să fie aplicabil pentru ca un semn să nu poată
         fi înregistrat ca marcă comunitară [Hotărârea Curții din 19 septembrie 2002, DKV/OAPI, C‑104/00 P, Rec., p. I‑7561, punctul
         29, Hotărârea Tribunalului din 26 octombrie 2000, Community Concepts/OAPI (Investorworld), T‑360/99, Rec., p. II‑3545, punctul
         26, Hotărârea Tribunalului din 31 ianuarie 2001, Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld/OAPI (Giroform), T‑331/99, Rec., p. II‑433,
         punctul 30, Hotărârea Tribunalului din 20 noiembrie 2002, Bosch/OAPI (Kit Pro și Kit Super Pro), T‑79/01 și T‑86/01, Rec.,
         p. II‑4881, punctul 36, și Hotărârea LIMO, citată anterior, punctul 49].

      44      În plus, potrivit jurisprudenței, o marcă verbală care este descriptivă în ceea ce privește caracteristicile produselor sau
         ale serviciilor în sensul articolului 7, alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 este, din această cauză, în mod
         necesar, lipsită de caracter distinctiv cu privire la aceste produse sau servicii în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera
         (b) din același Regulament [Hotărârea Tribunalului din 12 ianuarie 2005, Wieland‑Werke/OAPI (SnTEM, SnPUR, SnMIX), T‑367/02-T‑369/02,
         Rec., p. II‑47, punctul 46, și Hotărârea Tribunalului din 10 octombrie 2006, PTV/OAPI (map&guide), T‑302/03, Rec., p. II‑4039,
         punctele 33 și 34; a se vedea prin analogie Hotărârea Curții din 12 februarie 2004, Campina Melkunie, C‑265/00, Rec., p. I‑1699,
         punctul 19].

      45      În consecință, acțiunea trebuie respinsă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      46      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată,
         la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata
         cheltuielilor de judecată, conform concluziilor OAPI.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera întâi)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG la plata cheltuielilor de judecată.

               Cooke

                Labucka

                Prek

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 6 noiembrie 2007.

               Grefier

                      Președinte

               E. Coulon

                      J. D. Cooke

         * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 6 aprilie 1995. # Radio Telefis Eireann (RTE) și Independent Television Publications Ltd (ITP) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Abuz de poziție dominantă. # Cauze conexate C-241/91 P și C-242/91 P.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 24 martie 1993. # Comité international de la rayonne et des fibres synthétiques și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza C-313/90.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 4 februarie 1987. # Horst Pressler-Hoeft împotriva Curții de Conturi a Comunităților Europene. # Cauza 302/85.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 11 septembrie 2007. # Maria-Luise Lindorfer împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Recurs - Funcționari - Transferul drepturilor de pensie - Activități profesionale anterioare intrării în serviciul Comunităților - Calculul anilor de plată a contribuțiilor la sistemul de pensii - Articolul 11 alineatul (2) din anexa VIII la statut - Dispoziții generale de aplicare - Principiul nediscriminării - Principiul egalității de tratament. # Cauza C-227/04 P.

text:
      HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      11 septembrie 2007
      Cauza C‑227/04 P
      Marie‑Luise Lindorfer
      împotriva
      Consiliului Uniunii Europene
      „Recurs — Funcționari — Transferul drepturilor de pensie — Activități profesionale anterioare intrării în serviciul Comunităților — Calculul anilor de plată a contribuțiilor la sistemul de pensii — Articolul 11 alineatul (2) din anexa VIII la statut — Dispoziții generale de aplicare — Principiul nediscriminării — Principiul egalității de tratament”
      Obiectul: Recurs formulat împotriva Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 18 martie 2004, Lindorfer/Consiliul
         (T‑204/01, RecFP, p. I‑A‑83 și II‑361), și având ca obiect anularea acestei hotărâri

      Decizia: Anulează în parte hotărârea și respinge recursul cu privire la celelalte capete de cerere.

      Sumarul hotărârii
      1.        Funcționari — Pensii — Drepturi de pensie dobândite înainte de intrarea în serviciul Comunităților — Transfer în sistemul
            comunitar
      [Statutul funcționarilor, art. 1a alin. (1); anexa VIII, art. 11 alin.(2)]
      2.        Funcționari — Pensii — Drepturi de pensie dobândite înainte de intrarea în serviciul Comunităților — Transfer în sistemul
            comunitar
      [Statutul funcționarilor, art. 77; anexa VIII, art. 2, 5 și art. 11 alin. (2)]
      3.        Funcționari — Pensii — Drepturi de pensie dobândite înainte de intrarea în serviciul Comunităților — Transfer în sistemul
            comunitar
      [Statutul funcționarilor, anexa VIII, art. 11 alin. (2)]
      1.        În caz de transfer în sistemul comunitar al drepturilor de pensie dobândite de un funcționar pe baza unor activități profesionale
         anterioare intrării acestuia în serviciul Comunităților, utilizarea unor factori diferiți în funcție de sex la calcularea
         primelor pentru anii de plată a contribuțiilor la sistemul de pensii constituie o discriminare pe motiv de sex care nu este
         justificată de necesitatea asigurării unei gestionări sănătoase a sistemului comunitar de pensii. Într‑adevăr, pe de o parte,
         articolul 1a alineatul (1) din statut prevede că, la aplicarea statutului, funcționarii au dreptul la egalitatea de tratament,
         fără referire la sex și, pe de altă parte, nivelul identic al contribuțiilor plătite din remunerația funcționarilor de sex
         masculin și a celor de sex feminin nu pune sub semnul întrebării gestionarea financiară sănătoasă a sistemului comunitar de
         pensii, faptul că același echilibru poate fi atins cu valori actuariale „unisex” pentru calcularea primelor pentru anii de
         plată a contribuțiilor la sistemul de pensii fiind de asemenea demonstrat prin împrejurarea că, ulterior, instituțiile au
         decis să utilizeze astfel de valori.

      2.        Un funcționar care intră în serviciul unei instituții comunitare după ce a cotizat o anumită perioadă la un sistem național
         de pensii nu se află într‑o situație comparabilă cu aceea a unui funcționar recrutat la începutul carierei sale profesionale
         și care a contribuit de atunci la sistemul comunitar de pensii prin cotizații plătite din salariul său și, prin urmare, nu
         poate susține că a suferit o inegalitate de tratament față de acesta din urmă. Într‑adevăr, dacă valoarea pensiei funcționarului
         recrutat la începutul carierei sale profesionale nu este sub nicio formă stabilită pe baza cuantumului total al cotizațiilor
         plătite în timpul anilor de serviciu, dat fiind că aceasta depinde, pe de o parte, de realizarea de către funcționar a carierei
         sale în serviciul Comunităților, reflectată în ultimul său salariu, și, pe de altă parte, de durata activității sale în cadrul
         Comunităților, în schimb, valoarea pensiei funcționarului care a cotizat la un sistem național de pensii anterior intrării
         sale în serviciul Comunităților este definită pe baza ultimului său salariu și a duratei activității sale în serviciul Comunităților,
         la care se adaugă anii de plată a contribuțiilor la sistemul de pensii stabiliți în funcție de capitalul adus cu ocazia transferului
         drepturilor de pensie dobândite anterior. Or, o sumă de bani cu care acest funcționar contribuie la bugetul comunitar și o
         perioadă consacrată în serviciul instituțiilor comunitare nu constituie valori comparabile.

      3.        Comunitățile dispun de o largă putere de apreciere atunci când definesc elementele sistemului de conversie într‑o monedă unică
         a sumelor transferate în alte monede de către casele naționale de pensii cu titlu de drepturi de pensie dobândite de funcționari
         anterior intrării acestora în serviciul Comunităților.