title: HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE (Camera a treia) 20 iunie 2012.#Alma Yael Cristina împotriva Comisiei Europene.#Funcție publică – Concurs general – Decizie a comisiei de evaluare din cadrul concursului de neadmitere a participării la probele de evaluare – Căi de atac – Acțiune în justiție introdusă fără a aștepta decizia cu privire la reclamația administrativă – Admisibilitate – Condiții specifice de admitere la concurs – Experiență profesională cerută.#Cauza F-66/11.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE (Camera a treia)

      20 iunie 2012(*)

      „Funcție publică – Concurs general – Decizie a comisiei de evaluare din cadrul concursului de neadmitere a participării la probele de evaluare – Căi de atac – Acțiune în justiție introdusă fără a aștepta decizia cu privire la reclamația administrativă – Admisibilitate – Condiții specifice de admitere la concurs – Experiență profesională cerută”
      În cauza F‑66/11,
      având ca obiect o acțiune introdusă în temeiul articolului 270 TFUE, aplicabil Tratatului CEEA în temeiul articolului 106a,
      Alma Yael Cristina, cu domiciliul în Bruxelles (Belgia), reprezentată de S. Rodrigues, de A. Blot și de C. Bernard‑Glanz, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Europene, reprezentată inițial de B. Eggers și de P. Pecho, ulterior de B. Eggers, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a treia),
      compus din domnii S. Van Raepenbusch, președinte, R. Barents și K. Bradley (raportor), judecători,
      grefier: doamna X. Lopez Bancalari, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 februarie 2012,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă primită la grefa Tribunalului la 12 iulie 2011, doamna Cristina a introdus prezenta acțiune având
         ca obiect, pe de o parte, anularea deciziei comisiei de evaluare din cadrul concursului general EPSO/AST/111/10 de a nu îi
         admite participarea la probele de evaluare din concursul menționat și, pe de altă parte, obligarea Comisiei Europene la repararea
         prejudiciului pe care l‑ar fi suferit ca urmare a acestei decizii.

       Cadrul juridic
      2        Articolul 90 alineatul (2) din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”) prevede:

      „Orice persoană căreia i se aplică prezentul statut poate adresa autorității împuternicite să facă numiri o reclamație împotriva
         unui act care o lezează, indiferent dacă autoritatea menționată anterior a adoptat o decizie sau dacă nu a adoptat o măsură
         impusă de statut. Reclamația trebuie depusă în termen de trei luni. [...]”

      3        Articolul 91 alineatul (2) din statut este redactat astfel:

      „O acțiune introdusă la Curtea de Justiție a Comunităților Europene nu poate fi admisă decât în cazul în care:
      –        a fost depusă în prealabil o reclamație pe lângă autoritatea împuternicită să facă numiri, în sensul articolului 90 alineatul
         (2) și la termenul prevăzut în acesta, iar

      –        reclamația respectivă a fost respinsă printr‑o decizie expresă sau implicită.”
      4        Articolul 2 din anexa III la statut, privind procedura de concurs menționată la articolul 29 din statut, prevede:

      „Candidații trebuie să completeze un formular stabilit de autoritatea împuternicită să facă numiri.
      Acestora li se poate cere să furnizeze orice document sau informații suplimentare.”
      5        La 17 noiembrie 2010, Oficiul European de Selecție a Personalului (EPSO) a publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene anunțul de concurs general EPSO/AST/111/10 pentru constituirea unei rezerve de recrutare de asistenți de gradul AST 1 în
         domeniul secretariatului (JO C 312 A, p. 1, denumit în continuare „anunțul de concurs”).

      6        Titlul II din anunțul de concurs, intitulat „Natura atribuțiilor”, era redactat astfel:

      „Natura și nivelul atribuțiilor care trebuie exercitate presupun executarea următoarelor sarcini:
      –        organizarea și coordonarea reuniunilor, inclusiv alcătuirea dosarelor și a documentelor de lucru;
      –        primirea, filtrarea și tratarea apelurilor telefonice, tratarea corespondenței și comunicarea informațiilor generale interlocutorilor
         telefonici;

      –        gestionarea adreselor [e‑mail] și a adreselor funcționale;
      –        gestionarea agendelor, supervizarea calendarului termenelor, asigurarea respectării termenelor;
      –        furnizarea de sprijin administrativ general, în special pentru gestionarea documentelor (primire, tratare, urmărire și clasificare
         a documentelor și a corespondenței);

      –        pregătirea și gestionarea misiunilor, gestionarea absențelor;
      –        prezentarea și verificarea documentelor (așezare în pagină, formatare, tabele);
      –        redactare (nivel secretariat) a proiectelor de note, a scrisorilor, a dărilor de seamă;
      –        alte lucrări administrative diverse de secretariat legate de gestionarea dosarelor și de căutarea de informații, care necesită
         în special utilizarea tehnologiilor informației;

      –        în serviciile de traducere: primirea, gestionarea și tratarea cererilor de traducere și în special pregătirea, tratarea și
         finalizarea documentelor, în principal cu ajutorul unui program de traducere, alimentarea și actualizarea memoriilor de traducere,
         precum și lucrări de dactilografie, de așezare în pagină și de formatare;

      [...]”
      7        Condițiile specifice de admitere la concurs, definite la punctul 2 din titlul III din anunțul de concurs, prevedeau că, în
         ceea ce privește diploma, candidații trebuiau să aibă fie un nivel de studii superioare absolvite cu diplomă, relevante pentru
         natura atribuțiilor [punctul III.2.1 litera (a)], fie un nivel de studii secundare absolvite cu o diplomă care oferă acces
         la învățământul superior, urmate de o experiență profesională de cel puțin trei ani, relevantă pentru natura atribuțiilor
         [punctul III.2.1 litera (b)].

      8        Titlul IV punctul 1 din anunțul de concurs menționa că vor fi invitați la testele de acces numai candidații care au declarat,
         la înscrierea electronică, că îndeplinesc condițiile generale și specifice cuprinse în titlul III din anunțul de concurs.

      9        Titlul V punctul 1 din anunțul de concurs arăta că vor fi admiși să participe la probele de evaluare candidații care au obținut
         unul dintre cele mai mari punctaje și de asemenea minimul necesar la testele de acces, dar care în același timp, având în
         vedere declarațiile cuprinse în înscrierea electronică, îndeplinesc condițiile de admitere generale și specifice care figurează
         în titlul III din anunțul de concurs.

      10      Aceeași dispoziție preciza că admiterea participării la probele de evaluare va fi confirmată sub rezerva verificării ulterioare
         a pieselor justificative anexate la dosarul fiecărui candidat.

      11      Titlul VII punctul 2 din anunțul de concurs prevedea că acei candidați admiși la probele de evaluare vor fi invitați să transmită
         un dosar de candidatură complet (actul de candidatură electronic semnat și documente justificative).

      12      În anunțul de concurs figura de asemenea, într‑un chenar și cu caractere aldine, mențiunea introductivă următoare:

      „Înainte de a vă depune candidatura, trebuie să citiți cu atenție Ghidul [aplicabil concursurilor generale], publicat în Jurnalul
         Oficial [...] C 184 A din 8 iulie 2010, precum și pe site‑ul internet al EPSO.

      Acest ghid, care face parte integrantă din anunțul de concurs, vă va ajuta să înțelegeți regulile privind procedurile și modalitățile
         de înscriere.”

      13      Ghidul aplicabil concursurilor generale în versiunea în vigoare la momentul producerii faptelor (JO 2010, C 184 A, p. 1, denumit
         în continuare „ghidul candidaților”), prevede la punctul 6.3, intitulat „Căi de recurs”:

      „În toate etapele procedurii de concurs, în cazul în care considerați că EPSO sau comisia de evaluare nu a acționat în mod
         echitabil sau nu a respectat:

      –        dispozițiile care reglementează procedura de concurs sau
      –        dispozițiile anunțului de concurs,
      și aceasta vă aduce atingere, puteți recurge la următoarele mijloace:
      –        depunerea unei reclamații administrative în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut [...],
      fie prin poștă, la adresa următoare:
      Office européen de sélection du personnel (EPSO)
      [...]
      fie prin pagina de contact a site‑ului internet al EPSO.
      Vă rugăm să indicați la rubrica «Obiect» a scrisorii dumneavoastră:
      –        numărul concursului;
      –        numărul dumneavoastră de candidat;
      –        mențiunea „réclamation article 90, §2”, „complaint article 90 §2”, „Beschwerde Artikel 90, Absatz 2” (la alegere);
      –        etapa [...] concursului în cauză.
      Vă atragem atenția asupra faptului că, în cadrul concursurilor, comisiile de evaluare beneficiază de o largă putere de apreciere.
      Este inutilă depunerea unei reclamații împotriva unei decizii a comisiei de evaluare care statuează în deplină independență
         și ale cărei decizii nu pot fi modificate de către directorul EPSO. Larga putere de apreciere a comisiilor de evaluare ale
         concursurilor nu este supusă controlului decât în caz de încălcare evidentă a regulilor care guvernează lucrările acestora.
         În acest ultim caz, decizia comisiei de evaluare a concursului poate fi atacată direct în fața tribunalelor Uniunii Europene
         fără introducerea în prealabil a unei reclamații în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut [...];

      –        introducerea unui recurs jurisdicțional în baza articolului 270 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene și a articolului
         91 din statut [...] la:

      Tribunal de la fonction publique de l’Union européenne
      [...]
      Vă rugăm să aveți în vedere că recursurile care au ca obiect o eroare de apreciere cu privire la criteriile generale de admitere
         și care nu țin de comisia de evaluare a concursului nu pot fi acceptate de Tribunalul Funcției Publice decât dacă s‑a depus
         în prealabil o reclamație administrativă în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut [...], conform modalităților descrise
         la acest punct.

      În privința modalităților de introducere a recursului, vă rugăm să consultați site‑ul [internet al] Tribunalului Funcției
         Publice [...].

      Pentru aceste două tipuri de proceduri, termenele oficiale prevăzute [de statut] încep să curgă de la data notificării actului
         prin care se face reclamație [a se citi «actului care lezează»].”

       Situația de fapt
      14      La 18 noiembrie 2010, reclamanta și‑a depus candidatura la concursul general EPSO/AST/111/10 (denumit în continuare „concursul”)
         completând formularul electronic corespunzător.

      15      La 17 martie 2011, EPSO a informat‑o pe reclamantă că a promovat testele de acces.

      16      Cu toate acestea, prin scrisoarea din 7 aprilie 2011, EPSO a comunicat reclamantei că, în urma examinării formularului de
         înscriere, comisia de evaluare din cadrul concursului a decis să nu autorizeze participarea sa la probele de evaluare, apreciind
         că nu îndeplinea condițiile specifice de admitere la concurs.

      17      Reclamanta a contestat excluderea sa din concurs prin două e‑mailuri, la 7 și, respectiv, la 8 aprilie 2011.

      18      EPSO a răspuns reclamantei prin scrisoarea din 6 iunie 2011, arătând că comisia de evaluare din cadrul concursului a reexaminat
         dosarul său și că reitera decizia sa de a nu autoriza participarea ei la probele de evaluare. Astfel, potrivit comisiei de
         evaluare din cadrul concursului, diploma a cărei titulară era reclamanta nu intra în domeniul concursului și, în consecință,
         reclamanta ar fi trebuit să aibă cel puțin trei ani de experiență profesională relevantă pentru natura atribuțiilor aferente
         posturilor care trebuie ocupate. Or, în măsura în care, în formularul de înscriere, reclamanta nu a oferit niciun detaliu
         privind experiența sa profesională în calitate de asistent, comisia de evaluare din cadrul concursului nu a putut considera
         că ea îndeplinea condiția privind experiența profesională.

      19      Printr‑un e‑mail din 9 iunie 2011, reclamanta a răspuns EPSO că nu poate identifica în scrisoarea din 6 iunie 2011 niciun
         răspuns util și a solicitat, apreciind că îndeplinește toate criteriile cerute, să îi fie autorizată participarea la următoarele
         probe ale concursului. La acest e‑mail nu a fost dat niciun răspuns.

      20      La 11 iulie 2011, reclamanta a introdus, „cu titlu asigurător”, o reclamație, în temeiul articolului 90 alineatul (2) din
         statut, împotriva deciziei comisiei de evaluare din cadrul concursului de a nu îi admite participarea la probele de evaluare,
         iar a doua zi, la 12 iulie 2011, ea a sesizat Tribunalul.

      21      În ședință, reclamanta a informat Tribunalul că, la 11 octombrie 2011, autoritatea împuternicită să facă numiri (denumită
         în continuare „AIPN”) a respins reclamația și că ea nu a introdus o cale de atac împotriva acestei decizii.

       Concluziile părților și procedura
      22      Reclamanta solicită Tribunalului:

      1)      cu titlu principal:
      –        anularea deciziei adoptate la 7 aprilie 2011 prin care i se refuză dreptul de a participa la probele de evaluare ale concursului;
      –        în consecință, declararea faptului că se impune reintegrarea sa în procesul de recrutare organizat prin concurs, dacă este
         necesar, prin organizarea de noi probe de evaluare;

      2)      în subsidiar, în cazul în care nu se admite cererea principală, obligarea pârâtei la plata unei sume stabilite provizoriu
         ex aequo et bono la 20 000 de euro, pentru repararea prejudiciului material, majorată cu dobânzi de întârziere la rata legală la data hotărârii
         care urmează să fie pronunțată;

      3)      în orice caz, obligarea pârâtei la plata unei sume stabilite provizoriu ex aequo et bono la 20 000 de euro, pentru repararea prejudiciului moral, majorată cu dobânzi de întârziere la rata legală la data hotărârii
         care urmează să fie pronunțată;

      4)      obligarea pârâtei la plata tuturor cheltuielilor de judecată.
      23      Comisia solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
      24      Prin scrisorile de grefă din 21 octombrie 2011 și din 30 ianuarie 2012, Tribunalul a invitat părțile să răspundă unor măsuri
         de organizare a procedurii. Părțile au dat curs, în termenele stabilite, solicitărilor Tribunalului.

      25      Prin Ordonanța președintelui Camerei a treia a Tribunalului din 26 ianuarie 2012, prezenta cauză a fost conexată cu cauza
         înregistrată sub numărul F‑83/11, Cristina/Comisia, pentru buna desfășurare a procedurii orale.

       Cu privire la obiectul litigiului și cu privire la admisibilitatea celui de al doilea capăt de cerere cu titlu principal
      26      În primul rând, deși reclamanta solicită anularea deciziei inițiale a comisiei de evaluare din cadrul concursului, notificată
         prin scrisoarea EPSO din 7 aprilie 2011, trebuie constatat, având în vedere jurisprudența constantă, că reclamanta este lezată
         numai de decizia comisiei de evaluare din cadrul concursului, adoptată după reexaminare și notificată de EPSO prin scrisoarea
         din 6 iunie 2011, de a nu îi admite participarea la probele de evaluare (a se vedea în special Hotărârea Tribunalului din
         4 februarie 2010, Wiame/Comisia, F‑15/08, punctul 20) și că, prin urmare, este necesar să se considere că reclamanta își îndreaptă
         concluziile în anulare împotriva acestei ultime decizii (denumită în continuare „decizia atacată”).

      27      În al doilea rând, Tribunalul constată că al doilea capăt de cerere cu titlu principal vizează în esență solicitarea ca administrația
         să o reintegreze pe reclamantă în procesul de recrutare organizat prin concurs.

      28      Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe constante, instanța Uniunii nu este competentă să adreseze somații instituțiilor
         Uniunii sau să se substituie acestora în cadrul controlului de legalitate (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 5
         aprilie 2005, Christensen/Comisia, T‑336/02, punctul 17, și Hotărârea Tribunalului din 23 noiembrie 2010, Bartha/Comisia,
         F‑50/08, punctul 50).

      29      Prin urmare, acest capăt de cerere trebuie respins ca inadmisibil.

       Cu privire la admisibilitatea acțiunii
       Argumentele părților
      30      Comisia recunoaște în mod expres în memoriul în apărare că „candidații la concurs[uri] au dreptul de a sesiza [instanța Uniunii]
         fără introducerea în prealabil a unei reclamații, în cazul în care contestă decizia [unei] comisi[i] de evaluare [din cadrul
         unui concurs]”. Cu toate acestea, consideră că prezenta acțiune este vădit inadmisibilă pentru motivul că nu a fost precedată,
         conform articolului 91 alineatul (2) din statut, de o reclamație care a fost respinsă printr‑o decizie expresă sau implicită.

      31      Comisia arată că, deși este adevărat că un candidat poate ataca o decizie a unei comisii de evaluare din cadrul unui concurs
         direct în fața instanței, totuși, potrivit jurisprudenței, în măsura în care a fost introdusă o reclamație, termenul de introducere
         a acțiunii începe să curgă, conform articolului 91 din statut, din ziua notificării deciziei adoptate ca răspuns la reclamație,
         iar admisibilitatea acțiunii în instanță introduse ulterior depinde de respectarea de către persoana interesată a tuturor
         constrângerilor procedurale legate de reclamația prealabilă.

      32      Potrivit Comisiei, printre aceste constrângeri procedurale s‑ar număra obligația persoanei interesate de a aștepta încheierea
         procedurii precontencioase înainte de a putea introduce o acțiune în justiție.

      33      Prin urmare, Comisia apreciază că, întrucât reclamanta a introdus o reclamație împotriva deciziei comisiei de evaluare din
         cadrul concursului de a nu îi admite participarea la probele de evaluare ale concursului, aceasta ar fi trebuit să aștepte
         răspunsul AIPN înainte de a introduce prezenta acțiune.

      34      În sfârșit, Comisia susține că ar fi contrară principiului securității juridice și al bunei administrări declararea admisibilității
         unei acțiuni la Tribunal împotriva unei decizii a unei comisii de evaluare din cadrul unui concurs în timp ce este în desfășurare
         o procedură precontencioasă prin care se urmărește între altele obținerea unei soluționări pe cale amiabilă.

      35      În ședință, ca răspuns la cauza de inadmisibilitate invocată de Comisie, reclamanta a amintit că, în Hotărârea din 20 iunie
         1990, Burban/Parlamentul European (T‑133/89), Tribunalul de Primă Instanță al Comunităților Europene a declarat admisibilă
         o acțiune introdusă în condiții în esență identice celor din prezenta cauză.

       Aprecierea Tribunalului
      36      Potrivit articolului 91 alineatul (2) din statut, o acțiune introdusă la Curtea de Justiție a Uniunii Europene nu poate fi
         admisă decât în cazul în care a fost depusă în prealabil o reclamație pe lângă AIPN și dacă reclamația respectivă a fost respinsă
         printr‑o decizie expresă sau implicită.

      37      Cu toate acestea, astfel cum reiese dintr‑o jurisprudență constantă, procedura reclamației administrative nu are sens atunci
         când criticile sunt îndreptate împotriva deciziilor unei comisii de evaluare din cadrul unui concurs, întrucât AIPN nu dispune
         de mijloacele de reformare a acestora (a se vedea Hotărârea Curții din 16 martie 1978, Ritter von Wüllerstorff und Urbair/Comisia,
         7/77, punctul 7, Hotărârea Curții din 14 iulie 1983, Detti/Curtea de Justiție, 144/82, punctul 16, și Hotărârea Tribunalului
         de Primă Instanță din 23 ianuarie 2002, Gonçalves/Parlamentul European, T‑386/00, punctul 34). În aceste condiții, calea legală
         care există în privința unei decizii a unei comisii de evaluare din cadrul unui concurs constă în mod normal în sesizarea
         instanței Uniunii Europene fără o reclamație prealabilă (denumită în continuare „sesizare directă”; a se vedea Hotărârea Bartha/Comisia,
         citată anterior, punctul 25).

      38      În consecință, atunci când un candidat eliminat contestă o decizie a unei comisii de evaluare din cadrul unui concurs, nu
         este în niciun mod necesar ca el să introducă o reclamație prealabilă împotriva deciziei pe care o contestă și cu atât mai
         puțin o astfel de reclamație „cu titlu asigurător”, astfel cum a procedat reclamanta din prezenta cauză.

      39      Cu toate acestea, nu rezultă nici din statut, nici din jurisprudență că un candidat la un concurs care a sesizat totuși AIPN
         cu o reclamație împotriva unei decizii a comisiei de evaluare din cadrul concursului menționat nu ar putea sesiza direct instanța,
         fără a aștepta decizia AIPN cu privire la reclamație.

      40      Dimpotrivă, instanța Uniunii a admis deja în mod explicit că, în cazul în care un candidat la un concurs se adresează AIPN
         sub forma unei reclamații administrative, un astfel de demers, oricare ar fi semnificația sa juridică, nu poate avea drept
         consecință privarea candidatului de dreptul său de a sesiza direct instanța (Hotărârea Curții din 30 noiembrie 1978, Salerno
         și alții/Comisia, 4/78, 19/78 și 28/78, punctul 10, și Hotărârea Burban/Parlamentul European, citată anterior, punctul 17).

      41      În consecință, dacă un candidat la un concurs decide să sesizeze direct Tribunalul, acesta trebuie să verifice dacă acțiunea
         a fost introdusă în termenul de trei luni și zece zile de la notificarea către reclamant a deciziei care lezează (a se vedea
         Hotărârea Burban/Parlamentul European, citată anterior, punctul 18).

      42      În schimb, admisibilitatea unei astfel de acțiuni în fața instanței nu poate fi supusă condiției încheierii procedurii precontencioase
         prevăzute la articolul 91 din statut, întrucât o astfel de condiție se aplică numai acțiunilor pentru care este obligatorie
         o reclamație administrativă. Soluția propusă de Comisie ar echivala cu a supune sesizarea directă a instanței unei condiții
         de admisibilitate suplimentare, care nu se aplică în realitate decât atunci când sesizarea instanței trebuie să fie precedată
         de o reclamație.

      43      Această concluzie nu este contrazisă de punctul 6.3 din ghidul candidaților, care arată că aceștia pot contesta deciziile
         comisiei de evaluare din cadrul unui concurs pe cale administrativă și prin introducerea unei acțiuni în justiție, fără a
         preciza în niciun mod că introducerea unei reclamații exclude sesizarea directă a instanței.

      44      Tribunalul constată, în plus, că această concluzie nu este deloc infirmată de jurisprudența evocată de Comisie în înscrisurile
         sale, analizată mai jos, și nici de argumentele expuse în ședință.

      45      Cu siguranță, este adevărat, astfel cum arată Comisia, că, potrivit unei jurisprudențe bogate în contenciosul deciziilor comisiilor
         de evaluare din cadrul concursurilor, pe de o parte, atunci când reclamantul alege să se adreseze în prealabil administrației
         prin intermediul unei reclamații administrative, admisibilitatea acțiunii în contencios introduse ulterior depinde de respectarea
         tuturor constrângerilor procedurale legate de reclamația prealabilă (Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2007, Van Neyghem/Comisia,
         F‑73/06, punctul 37) și că, pe de altă parte, în măsura în care a fost introdusă o reclamație împotriva unei decizii a unei
         comisii de evaluare din cadrul unui concurs, termenul de introducere a acțiunii începe să curgă, conform articolului 91 din
         statut, de la data notificării deciziei adoptate ca răspuns la reclamația formulată (Hotărârea Detti/Curtea de Justiție, citată
         anterior, punctul 17, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 27 iunie 1991, Valverde Mordt/Curtea de Justiție, T‑156/89,
         punctul 90, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 16 septembrie 1998, Jouhki/Comisia, T‑215/97, punctul 22, Hotărârea
         Tribunalului de Primă Instanță din 31 mai 2005, Gibault/Comisia, T‑294/03, punctul 22, Ordonanța Tribunalului de Primă Instanță
         din 25 noiembrie 2005, Pérez‑Díaz/Comisia, T‑41/04, punctul 32, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 8 iunie 2006,
         Pérez‑Díaz/Comisia, T‑156/03, punctul 26, Hotărârea Tribunalului din 12 martie 2009, Hambura/Parlamentul European, F‑4/08,
         punctul 24, și Hotărârea Tribunalului Bartha/Comisia, citată anterior, punctul 26).

      46      Cu toate acestea, trebuie constatat că toate aceste hotărâri, cu o excepție, priveau admisibilitatea acțiunii introduse după
         respingerea unei reclamații și după expirarea termenului de sesizare directă a instanței. Așadar, este vorba despre o jurisprudență
         care vizează o condiție de admisibilitate proprie acțiunilor introduse potrivit procedurii prevăzute la articolul 91 alineatul
         (2) din statut.

      47      În ceea ce privește Hotărârea Pérez‑Díaz/Comisia, citată anterior, Tribunalul de Primă Instanță a constatat că reclamația
         și acțiunea aveau obiecte diferite. Astfel, reclamația urmărea contestarea deciziei Comisiei de organizare a unei noi probe
         orale ca urmare a anulării, prin Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 24 septembrie 2002, Pérez‑Díaz/Comisia (T‑102/01),
         a deciziei comisiei de evaluare de excludere a reclamantului din lista de rezervă, în timp ce acțiunea în contencios contesta
         noua decizie a comisiei de evaluare din cadrul concursului de neînscriere a reclamantului în lista de rezervă la încheierea
         noii probe orale. Rezultă că, în această cauză, nu era necesar ca Tribunalul de Primă Instanță să statueze că este prematură
         o acțiune în anulare introdusă înainte ca procedura administrativă precontencioasă inițiată împotriva actului contestat, în
         această cauză – decizia Comisiei de organizare a unei noi probe orale, să fie încheiată prin respingerea reclamației, întrucât
         Tribunalul de Primă Instanță s‑a limitat să constate că acțiunea în contencios nu putea fi considerată precedată de o reclamație
         administrativă [Hotărârea Pérez‑Díaz/Comisia (T‑156/03), citată anterior, punctele 27 și 34].

      48      În consecință, întrucât jurisprudența amintită la punctele 45 și 47 din prezenta hotărâre privește situații factuale și juridice
         care diferă în mod semnificativ de cea din speță, ea nu poate fi reținută drept relevantă în cazul de față.

      49      Comisia susține în plus că prezenta acțiune trebuie declarată inadmisibilă din motive legate de securitatea juridică și de
         buna administrare a justiției.

      50      Cu toate acestea, în primul rând, respectarea cerințelor de securitate juridică nu poate justifica aplicarea în cazul sesizării
         directe a instanței a unei condiții de admisibilitate care nu îi este proprie, fără a limita dreptul de care dispun candidații
         eliminați de a contesta direct în instanță o decizie a unei comisii de evaluare din cadrul unui concurs. În plus, trebuie
         să se constate că, atunci când un candidat la un concurs introduce o reclamație înainte de sesizarea directă a instanței,
         dacă înainte de decizia Tribunalului cu privire la acțiune ar fi adoptată o decizie favorabilă cu privire la reclamație, reclamantul
         și‑ar pierde interesul de a exercita acțiunea și, prin urmare, acțiunea sa ar rămâne fără obiect. Dimpotrivă, dacă decizia
         nu îi este favorabilă, reclamantul ar avea dreptul, în orice caz, de a dispune de o decizie a Tribunalului pentru soluționarea
         litigiului care îl opune administrației.

      51      În ceea ce privește respectarea principiului bunei administrări a justiției, Tribunalul apreciază că cea mai bună modalitate
         de respectare a acestui principiu este soluționarea acțiunii directe cu care este sesizat, fără a lua în considerare riscurile
         unei reclamații cu care nu este sesizat.

      52      În sfârșit, cu atât mai mult nu pot fi reținute argumentele dezvoltate de Comisie în ședință în susținerea cauzei de inadmisibilitate
         întemeiate pe caracterul prematur al prezentei acțiuni.

      53      Astfel, în primul rând, Comisia a susținut că soluția reținută în Hotărârea Burban/Parlamentul European, citată anterior,
         ar fi devenit desuetă prin efectul jurisprudenței ulterioare. Cu toate acestea, astfel cum Tribunalul a explicat la punctele
         45-48 din prezenta hotărâre, jurisprudența invocată de Comisie nu este relevantă în speță, întrucât privește acțiuni introduse
         ca urmare a unei reclamații, în timp ce, dimpotrivă, Hotărârile Salerno și alții/Comisia, citată anterior, și Burban/Parlamentul
         European, citată anterior, au fost pronunțate în contexte factuale identice în esență cu cel din prezenta cauză.

      54      În al doilea rând, Comisia a arătat că, în cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Burban/Parlamentul European, citată anterior,
         reclamantul a ales „în definitiv” calea sesizării directe a instanței (Hotărârea Burban/Parlamentul European, citată anterior,
         punctul 18), în timp ce, în prezenta cauză, reclamanta urmărea să utilizeze în același timp ambele căi de atac. Această argumentație
         nu ține cont de faptul că, în prezenta cauză, reclamanta, ca și reclamanții din cauzele în care au fost pronunțate Hotărârile
         Salerno și alții/Comisia, citată anterior, și Burban/Parlamentul European, citată anterior, a ales calea sesizării directe
         a instanței, care a avut loc, desigur, fără a aștepta decizia administrației cu privire la reclamația sa, dar în termenul
         de introducere a acțiunii, de trei luni și zece zile de la notificarea deciziei comisiei de evaluare din cadrul concursului.

      55      În al treilea rând, pentru a distinge prezenta cauză de cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Burban/Parlamentul European,
         citată anterior, Comisia a subliniat că, în speță, reclamanta a fost reprezentată de avocați atunci când a introdus reclamația.
         Or, un astfel de argument este lipsit de relevanță, întrucât faptul că reclamanta a fost asistată de avocați pentru redactarea
         reclamației nu are nicio influență asupra dreptului său de a sesiza direct Tribunalul.

      56      În al patrulea rând, Comisia a susținut că procedurile de selecție și de recrutare au evoluat mult din punctul de vedere al
         complexității lor și în special în ceea ce privește posibilitățile unui candidat eliminat de a se informa asupra deciziilor
         comisiei de evaluare și eventual de a le contesta. Comisia nu a demonstrat totuși relevanța acestor constatări factuale cu
         privire la admisibilitatea unei acțiuni în justiție, care ar fi introdusă în orice caz după epuizarea tuturor acestor căi
         de atac specifice oferite candidaților la concursuri.

      57      În al cincilea și ultimul rând, Comisia a afirmat, atât în înscrisurile sale, cât și în ședință, că, într‑un mare număr de
         situații, decizia privind reclamația dă candidaților eliminați un răspuns „satisfăcător”, ceea ce ar fi demonstrat de faptul
         că numărul de acțiuni cu care este sesizat Tribunalul este mult mai redus decât cel al reclamațiilor privind decizii ale comisiilor
         de evaluare din cadrul concursurilor soluționate de Comisie.

      58      Or, în primul rând, Tribunalul constată că aceste afirmații nu sunt susținute de Comisie prin niciun element de probă. În
         al doilea rând, chiar dacă aceste afirmații ar fi exacte, Comisia a admis că, numai în cazuri foarte rare, comisia de evaluare
         din cadrul unui concurs trebuie să își modifice poziția inițială de neadmitere a unui candidat să concureze. În al treilea
         rând, ghidul candidaților indică în mod expres la punctul 6.3, privind căile de atac, că „[e]ste inutilă depunerea unei reclamații
         împotriva unei decizii a comisiei de evaluare, care statuează în deplină independență și ale cărei decizii nu pot fi modificate
         de către directorul EPSO”. În al patrulea rând, chiar dacă afirmațiile Comisiei ar fi dovedite, ele nu ar putea infirma o
         jurisprudență constantă potrivit căreia reclamația administrativă prealabilă obligatorie prevăzută la articolul 91 din statut
         nu se referă decât la actele pe care AIPN le poate eventual reforma și la faptul că AIPN nu poate reforma decizia unei comisii
         de evaluare din cadrul unui concurs. În al cincilea rând, argumentul Comisiei este contradictoriu în măsura în care inadmisibilitatea
         unei acțiuni introduse înainte de expirarea termenului de răspuns la reclamația prealabilă ar avea ca efect descurajarea candidaților
         eliminați de a depune astfel de reclamații, cu toate că, potrivit înseși Comisiei, aceste reclamații ar putea da câștig de
         cauză candidaților eliminați, cel puțin în anumite cazuri.

      59      În lumina ansamblului considerațiilor care precedă, trebuie să se determine, așadar, dacă, în speță, sesizarea directă a Tribunalului
         a avut loc în termenul de trei luni și zece zile de la notificarea deciziei care lezează reclamantei (a se vedea Hotărârea
         Burban/Parlamentul European, citată anterior, punctul 17).

      60      În această privință, rezultă din dosar că decizia atacată a fost primită de reclamantă la 6 iunie 2011 și că acțiunea a fost
         introdusă la 12 iulie 2011.

      61      Având în vedere cele expuse, trebuie să se statueze că acțiunea nu este prematură.

       Cu privire la fond
       Cu privire la concluziile în anulare
      62      În susținerea concluziilor sale în anularea deciziei atacate, reclamanta invocă două motive, întemeiate pe eroarea vădită
         de apreciere a comisiei de evaluare din cadrul concursului și, respectiv, pe încălcarea principiului bunei administrări și
         a obligației de solicitudine.

       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe eroarea vădită de apreciere a comisiei de evaluare din cadrul concursului
      –       Argumentele părților
      63      Reclamanta arată că comisia de evaluare din cadrul concursului ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere neținând seama
         de declarațiile care figurează în formularul de înscriere referitoare la studiile sale și la experiența sa profesională.

      64      În special, potrivit reclamantei, pe baza declarațiilor sale care figurează în formularul de înscriere, comisia de evaluare
         din cadrul concursului ar fi trebuit să îi ceară furnizarea de documente justificative privind atât nivelul său de studii,
         cât și calificarea profesională și să se asigure cu privire la relevanța diplomei sale sau a experienței sale profesionale
         în raport cu natura atribuțiilor menționate în anunțul de concurs.

      65      Comisia susține că reclamanta a indicat în rubrica „Experiență profesională” din formularul de înscriere la concurs o experiență
         profesională de două luni și șaptesprezece zile. Întrucât comisia de evaluare din cadrul concursului a luat în considerare
         în mod întemeiat numai această perioadă pentru a aprecia experiența profesională a reclamantei, fără a avea nevoie să obțină
         mai multe detalii din partea acesteia, ar fi considerat, fără a săvârși o eroare vădită de apreciere, că această experiență
         profesională este insuficientă pentru a îndeplini condiția minimă de trei ani.

      66      Prin urmare, Comisia consideră că primul motiv trebuie respins ca vădit neîntemeiat.

      –       Aprecierea Tribunalului
      67      Trebuie amintit de la bun început că, potrivit unei jurisprudențe constante, comisia de evaluare din cadrul unui concurs are
         responsabilitatea de a aprecia, de la caz la caz, dacă experiența profesională pe care o invocă fiecare candidat corespunde
         nivelului cerut de anunțul de concurs. Comisia de evaluare dispune în această privință de o putere discreționară, în temeiul
         dispozițiilor din statut referitoare la procedurile de concurs, în ceea ce privește aprecierea atât a naturii și a duratei
         experienței profesionale anterioare a candidaților, cât și a raportului mai mult sau mai puțin strâns dintre aceasta și cerințele
         postului care trebuie ocupat (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 25 martie 2004, Petrich/Comisia, T‑145/02, punctul
         37, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 31 ianuarie 2006, Giulietti/Comisia, T‑293/03, punctele 65 și 66).

      68      Astfel, în cadrul controlului său de legalitate, Tribunalul trebuie să se limiteze să verifice că exercitarea acestei puteri
         nu a fost afectată de o eroare vădită (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 21 noiembrie 2000, Carrasco Benítez/Comisia,
         T‑214/99, punctul 71, și Hotărârea Tribunalului din 1 iulie 2010, Časta/Comisia, F‑40/09, punctul 58).

      69      În plus, jurisprudența a avut ocazia de a preciza că o comisie de evaluare din cadrul unui concurs, pentru a verifica dacă
         sunt îndeplinite condițiile de admitere, poate ține cont numai de indicațiile furnizate de candidați în actul lor de candidatură
         și de documentele justificative pe care trebuie să le depună în susținerea acestuia (a se vedea Hotărârea Časta/Comisia, citată
         anterior, punctul 67 și jurisprudența citată).

      70      În decizia atacată, comisia de evaluare din cadrul concursului a concluzionat că, întrucât diploma în dreptul și economia
         Uniunii Europene a cărei titulară este reclamanta nu are un raport direct cu domeniul concursului, care este secretariatul,
         ea ar fi trebuit să aibă, potrivit punctului III.2.1 litera (b) din anunțul de concurs, cel puțin trei ani de experiență profesională
         în calitate de secretară. Cu toate acestea, întrucât ea nu a furnizat în formularul de înscriere niciun detaliu privind experiența
         sa profesională, în afara perioadei de două luni și șaptesprezece zile, comisia de evaluare din cadrul concursului a apreciat
         că nu este îndeplinită condiția experienței profesionale și, pentru acest motiv, a refuzat admiterea reclamantei să concureze.

      71      Reclamanta a precizat în ședință că nu contestă faptul că diploma sa nu se află într‑un raport direct cu natura atribuțiilor
         menționate în anunțul de concurs și că ar fi trebuit, în consecință, să îndeplinească condițiile specifice prevăzute la punctul
         III.2.1 litera (b) din anunțul de concurs.

      72      Reclamanta nu contestă nici că, în rubrica formularului de înscriere privind experiența profesională, nu a indicat decât un
         post de asistent la Comisie pe o perioadă de două luni și șaptesprezece zile. Cu toate acestea, în ședință a recunoscut că
         a săvârșit probabil o eroare materială menționând experiența sa profesională în rubrica formularului de înscriere referitoare
         la motivare.

      73      În această privință, Tribunalul constată astfel că, în rubrica formularului de înscriere referitoare la motivare, reclamanta
         s‑a limitat să declare că a lucrat în calitate de secretar administrativ pe o perioadă mai mare de zece ani. Însă actul său
         de candidatură nu cuprindea nicio altă informație care ar fi permis comisiei de evaluare din cadrul concursului să verifice
         durata și relevanța acestei experiențe profesionale în raport cu condițiile de admitere la concurs.

      74      Rezultă că, în lumina jurisprudenței amintite mai sus, nu se poate reproșa comisiei de evaluare din cadrul concursului că
         nu a cerut reclamantei să furnizeze înscrisuri suplimentare sau că nu a efectuat ea însăși cercetări complementare privind
         această informație, care nu era susținută de niciun element verificabil, privind experiența profesională a reclamantei (a
         se vedea Hotărârea Carrasco Benítez/Comisia, citată anterior, punctele 77 și 78).

      75      Prin urmare, comisia de evaluare din cadrul concursului nu a săvârșit nicio eroare vădită considerând, pe baza elementelor
         furnizate de reclamantă în actul său de candidatură, că nu era îndeplinită condiția privind experiența profesională.

      76      În consecință, primul motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări și a obligației de solicitudine
      –       Argumentele părților
      77      Reclamanta reproșează comisiei de evaluare din cadrul concursului că nu a luat în considerare ansamblul elementelor care pot
         determina decizia sa, printre care nu numai interesul serviciului, ci și interesul său personal, și susține că decizia atacată
         are ca efect excluderea din concurs a unei candidate care răspunde sub toate aspectele interesului serviciului.

      78      Comisia solicită respingerea motivului ca vădit neîntemeiat.

      –       Aprecierea Tribunalului
      79      În primul rând, Tribunalul arată că punctul 2.1.3.1 din ghidul candidaților, care face parte integrantă din anunțul de concurs
         și pe care de altfel reclamanta l‑a anexat la cererea introductivă, prevede în mod clar că informațiile solicitate la înscrierea
         la un concurs general se referă printre altele la „experiența profesională (dacă se cere): denumirea și adresa angajatorului,
         natura sarcinilor efectuate, data de început și data de sfârșit a acestora”. În prezenta cauză era cerută efectiv de anunțul
         de concurs o indicare a experienței profesionale.

      80      În al doilea rând, este necesar să se amintească faptul că, potrivit jurisprudenței amintite la punctele 67-69 din prezenta
         hotărâre, o comisie de evaluare din cadrul unui concurs nu este obligată în niciun mod să solicite candidaților furnizarea
         de înscrisuri suplimentare sau să efectueze ea însăși cercetări pentru a verifica dacă persoana interesată îndeplinește ansamblul
         condițiilor cuprinse în anunțul de concurs.

      81      În al treilea rând, rezultă din dispozițiile articolului 2 al doilea paragraf din anexa III la statut că acestea oferă o simplă
         posibilitate comisiei de evaluare din cadrul unui concurs de a cere candidaților informații suplimentare atunci când are o
         îndoială privind conținutul unui înscris depus. Nu poate fi vorba, în această privință, despre transformarea în obligație
         a ceea ce legiuitorul a conceput drept simplă posibilitate a comisiei de evaluare din cadrul concursului (Hotărârea Carrasco
         Benítez/Comisia, citată anterior, punctul 78).

      82      În al patrulea rând, potrivit titlului V punctul 1 și titlului VII punctul 2 din anunțul de concurs, transmiterea dosarului
         de candidatură complet și verificarea documentelor justificative anexate este o a doua etapă în desfășurarea concursului,
         la care nu sunt admiși decât candidații care au obținut unul dintre cele mai mari punctaje și minimul necesar la testele de
         acces și care îndeplinesc, având în vedere declarațiile cuprinse în înscrierea electronică, condițiile generale și specifice
         care figurează în titlul III din anunțul de concurs.

      83      În al cincilea și ultimul rând, presupunând chiar că se dovedește adevărată simpla afirmație a reclamantei, care nu este susținută
         de niciun element de probă, potrivit căreia răspundea sub toate aspectele interesului serviciului datorită diplomei sale și
         experienței sale profesionale, nu se poate reproșa comisiei de evaluare din cadrul concursului că a încălcat principiul bunei
         administrări adoptând o decizie întemeiată pe faptul că reclamanta nu a furnizat în actul său de candidatură elemente suficiente
         pentru a permite comisiei de evaluare menționate să decidă că îndeplinește condițiile specifice de admitere. De asemenea,
         obligația de solicitudine nu impune în niciun mod unei comisii de evaluare din cadrul unui concurs să admită să concureze
         toți candidații care, după părerea lor, îndeplinesc cerințele posturilor care trebuie ocupate.

      84      În consecință, comisia de evaluare din cadrul concursului nu a încălcat principiul bunei administrări și nici obligația de
         solicitudine adoptând decizia atacată fără a fi cerut în prealabil informații suplimentare față de declarațiile cuprinse în
         formularul de înscriere, efectuate de o candidată care nu a furnizat în acel moment elemente suficiente pentru a permite comisiei
         de evaluare să decidă că îndeplinește condițiile specifice de admitere la concurs.

      85      În consecință, al doilea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

       Cu privire la concluziile în despăgubiri
      86      Potrivit unei jurisprudențe constante în ceea ce privește funcția publică, concluziile prin care se urmărește repararea unui
         prejudiciu trebuie respinse în măsura în care prezintă o legătură strânsă cu concluziile în anulare care au fost ele însele
         respinse ca neîntemeiate (Hotărârea Tribunalului din 23 noiembrie 2010, Wenig/Comisia, F‑75/09, punctul 71).

      87      În prezenta cauză, este necesar să se observe că respectivele concluzii în despăgubiri prezintă o legătură strânsă cu concluziile
         în anulare, care au fost respinse ca neîntemeiate. În măsura în care examinarea concluziilor în anulare nu a dovedit existența
         niciunei nelegalități de natură să angajeze răspunderea instituției, este necesar să se respingă concluziile în despăgubiri
         atât în ceea ce privește prejudiciul material, cât și prejudiciul moral.

      88      Rezultă din tot ceea ce precedă că acțiunea trebuie respinsă în totalitate.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      89      Potrivit articolului 87 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, sub rezerva altor prevederi din capitolul VIII din titlul
         II din regulamentul menționat, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
         În temeiul alineatului (2) al aceluiași articol, Tribunalul poate, în măsura impusă de echitate, să decidă ca o parte care
         cade în pretenții să fie obligată numai la plata parțială a cheltuielilor de judecată sau chiar să nu fie obligată la plata
         acestora.

      90      Rezultă din motivele enunțate mai sus că reclamanta a căzut în pretenții. În plus, Comisia, în concluziile sale, a solicitat
         în mod expres ca reclamanta să fie obligată la suportarea cheltuielilor de judecată. Întrucât împrejurările speței nu justifică
         aplicarea dispozițiilor articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, reclamanta trebuie să suporte propriile
         cheltuieli de judecată și este obligată la suportarea cheltuielilor de judecată efectuate de Comisie.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a treia)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Doamna Cristina suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligată la suportarea cheltuielilor de judecată efectuate
            de Comisia Europeană.

               Van Raepenbusch

               Barents

               Bradley

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 20 iunie 2012.

               Grefier

                     Președinte

               W. Hakenberg

                     S. Van Raepenbusch

         * Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 9 decembrie 2010.#Vlaamse Gemeenschap împotriva Maurits Baesen.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour de cassation - Belgia.#Securitate socială - Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 - Articolul 13 alineatul (2) litera (d) - Noțiunea «personal asimilat» funcționarilor - Contract de muncă încheiat cu o autoritate publică.#Cauza C-296/09.

text:
      Cauza C‑296/09
      Vlaamse Gemeenschap
      împotriva
      Maurits Baesen
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Cour de cassation (Belgia)]
      „Securitate socială – Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 – Articolul 13 alineatul (2) litera (d) – Noțiunea «personal asimilat» funcționarilor – Contract de muncă încheiat cu o autoritate publică”
      Sumarul hotărârii
      Securitatea socială a lucrătorilor migranți – Legislație aplicabilă
      [Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1390/81, art. 13 alin. (2) lit.
            (d)]
      Ceea ce trebuie să se înțeleagă prin „funcționari” și prin „personal asimilat”, în sensul articolului 13 alineatul (2) litera
         (d) din Regulamentul nr. 1408/71, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1390/81, se stabilește numai potrivit
         normelor dreptului național al statului membru cărora li se supune administrația angajatoare. O persoană care, într‑un stat
         membru, intră în parte sub incidența regimului de securitate socială al funcționarilor și în parte sub incidența celui al
         lucrătorilor salariați poate fi astfel supusă, în conformitate cu prevederile articolului 13 alineatul (2) litera (d) din
         acest regulament, numai legislației statului membru căreia i se supune administrația angajatoare.

      (a se vedea punctul 31 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      9 decembrie 2010(*)

      „Securitate socială – Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 – Articolul 13 alineatul (2) litera (d) – Noțiunea «personal asimilat» funcționarilor – Contract de muncă încheiat cu o autoritate publică”
      În cauza C‑296/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Cour de cassation
         (Belgia), prin decizia din 25 mai 2009, primită de Curte la 29 iulie 2009, în procedura

      Vlaamse Gemeenschap
      împotriva
      Maurits Baesen,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, domnii K. Schiemann (raportor) și L. Bay Larsen, doamnele C. Toader
         și A. Prechal, judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Vlaamse Gemeenschap, de W. van Eeckhoutte, advocaat;
      –        pentru guvernul belgian, de doamna L. Van den Broeck, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii M. van Beek și V. Kreuschitz, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea noțiunii „funcționarii și personalul asimilat”, în
         sensul articolului 13 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind
         aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează
         în cadrul Comunității (JO L 149, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 26), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE)
         nr. 1390/81 al Consiliului din 12 mai 1981 (JO L 143, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 202, denumit în continuare „Regulamentul
         nr. 1408/71”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Baesen, pe de o parte, și Vlaamse Gemeenschap, pe de altă
         parte, cu privire la solicitarea unei despăgubiri pentru contribuții de asigurări sociale care ar fi fost plătite nelegal
         în Belgia.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Articolul 2 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Domeniul de aplicare personal”, prevede la alineatul (3):

      „Prezentul regulament se aplică funcționarilor și personalului care, în conformitate cu legislația aplicabilă, le este asimilat,
         în măsura în care aceștia fac sau au făcut obiectul legislației unui stat membru în care se aplică prezentul regulament.”

      4        Articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Domeniul de aplicare material”, prevede:

      „(1)      Prezentul regulament se aplică tuturor legislațiilor referitoare la ramurile de securitate socială care se referă la:
      (a)      prestații de boală și de maternitate;
      (b)      prestații de invaliditate, inclusiv cele destinate menținerii sau îmbunătățirii capacității de obținere a unor venituri;
      (c)      prestații pentru limită de vârstă;
      (d)      prestații de urmaș;
      (e)      prestații pentru accidente de muncă și boli profesionale;
      (f)      ajutoare de înmormântare;
      (g)      ajutoare de șomaj;
      (h)      prestații familiale.
      […]
      (4)      Prezentul regulament nu se aplică nici […] sau regimurilor speciale pentru funcționarii publici și persoanele asimilate acestora.”
      5        Articolul 13 din același regulament, intitulat „Reguli generale”, prevede:

      „(1)      Sub rezerva articolului 14c, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se supun numai legislației unui singur stat
         membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu.”

      (2)      Sub rezerva articolelor 14-17:
      (a)      un lucrător care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației acelui stat, chiar
         dacă are reședința pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul care l‑a încadrat în muncă are
         sediul sau domiciliul pe teritoriul altui stat membru;

      […]
      (d)      funcționarii și personalul asimilat se supun legislației statului membru căreia i se supune și întreprinderea angajatoare;
      […]”
       Reglementarea națională
      6        În temeiul articolului 1 alineatul 1 din Legea din 27 iunie 1969 de revizuire a Decretului‑lege din 28 decembrie 1944 privind
         securitatea socială a lucrătorilor, aceasta se aplică lucrătorilor și angajatorilor care au încheiat un contract de muncă.

      7        Potrivit articolului 2 alineatul 1 punctul 2 din legea menționată, Regele poate, prin decret adoptat în Consiliul de Miniștri
         și după avizul Consiliului Național al Muncii, să limiteze, pentru anumite categorii de lucrători pe care le stabilește, aplicarea
         legii la unu sau mai multe regimuri dintre cele enumerate la articolul 5 din această lege.

      8        Articolul 9 alineatul (2) din Decretul regal din 28 noiembrie 1969 adoptat în temeiul Legii din 27 iunie 1969 prevede că,
         în ceea ce privește persoanele pe care statul, provinciile și instituțiile subordonate provinciilor le angajează printr‑un
         contract de muncă, aplicarea legii este limitată la regimurile prevăzute la alineatul 1 primul paragraf al acestui articol,
         și anume, la regimul de asigurare obligatorie medicală și pentru invaliditate, la regimul pensiilor pentru limită de vârstă
         și de urmaș ale lucrătorilor salariați și la regimul de încadrare în muncă și al șomajului lucrătorilor.

      9        În conformitate cu articolul 1 alineatul 1 punctul 3 din Legea din 3 iulie 1967 privind repararea prejudiciilor rezultate
         din accidente de muncă, din accidente survenite pe drumul spre locul de muncă și din boli profesionale în sectorul public,
         regimul instituit prin această lege este aplicabil membrilor personalului definitiv, stagiar, temporar, auxiliar sau angajat
         cu contract de muncă, ce aparțin administrațiilor sau altor servicii ale guvernelor Comunităților și Regiunilor.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      10      Domnul Baesen, resortisant belgian, a intrat în serviciul Comunității Flamande în 1988, în calitate de inspector de investiții.
         Titular al unui contract de muncă încheiat inițial pentru o durată determinată și ulterior pentru o perioadă nedeterminată,
         acesta își desfășura activitatea profesională la Stockholm (Suedia).

      11      La 7 octombrie 1996, Comunitatea Flamandă a pus capăt contractului respectiv și i‑a plătit o indemnizație de concediere echivalentă
         cu 12 salarii lunare. Domnul Baesen a formulat o acțiune la tribunal du travail de Bruxelles (Tribunalul Bruxelles pentru
         Litigii de Muncă) pentru a obține o indemnizație suplimentară de concediere și daune interese pentru concediere abuzivă. În
         cursul procedurii judiciare care a urmat, în special în cadrul apelului introdus la cour du travail de Bruxelles (Curtea pentru
         Litigii de Muncă din Bruxelles), acesta a solicitat de asemenea o sumă de 19 874,74 euro cu titlu de despăgubire pentru contribuții
         de asigurări sociale care, în opinia sa, au fost plătite nelegal în Belgia.

      12      În temeiul articolului 13 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1408/71, funcționarii și personalul asimilat se supun
         legislației statului membru căreia i se supune și administrația angajatoare. Or, potrivit domnului Baesen, întrucât este încadrat
         la Comunitatea Flamandă în calitate de „lucrător salariat”, iar nu în calitate de „funcționar”, îi sunt aplicabile regulile
         generale ale Regulamentului nr. 1408/71. În consecință, acesta ar intra sub incidența regimului de securitate socială suedez,
         ceea ce ar implica faptul că nu ar fi trebuit să plătească contribuții la asigurările sociale belgiene.

      13      În apel, cour du travail de Bruxelles a considerat că sumele reținute din salariul domnului Baesen în Belgia erau nejustificate.
         Instanța a apreciat că acesta din urmă era supus regimului de securitate socială suedez, în temeiul articolului 13 alineatul
         (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71, care prevede că lucrătorul angajat pe teritoriul unui stat membru se supune legislației
         acelui stat, chiar dacă are reședința pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul care l‑a încadrat
         în muncă are sediul sau domiciliul pe teritoriul altui stat membru.

      14      Instanța menționată a considerat că domnul Baesen era încadrat la Comunitatea Flamandă printr‑un contract pe durată nedeterminată
         și că avea, așadar, calitatea de lucrător, că nu beneficia de stabilitatea locului de muncă ce caracterizează statutul funcționarului
         și că, în temeiul statutului personalului aplicabil personalului contractual, dispunea de o competență funcțională, dar nu
         de o competență ierarhică, astfel cum este cazul funcționarilor.

      15      Întemeindu‑se pe aceste considerații, instanța de apel a apreciat că pârâtul avea calitatea de „lucrător”, iar nu de „personal
         asimilat” funcționarilor în sensul articolului 13 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1408/71, astfel încât îi era
         aplicabil regimul de securitate socială al statului în care se afla locul său de muncă, respectiv Regatul Suediei, și, prin
         urmare, contribuțiile de asigurări sociale în Belgia au fost reținute nelegal.

      16      Comunitatea Flamandă a declarat recurs împotriva hotărârii pronunțate de cour du travail de Bruxelles. Comunitatea Flamandă
         a susținut, în esență, că această instanță a săvârșit o eroare de drept considerând că domnul Baesen nu este o persoană asimilată
         unui funcționar în sensul articolului 13 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1408/71 și apreciind că, în temeiul
         articolului 13 alineatul (2) litera (a) din acest regulament, regimul aplicabil era regimul de securitate socială suedez.

      17      Sesizată cu recursul, Cour de cassation (Curtea de Casație) a constatat că din dispozițiile relevante ale legislației belgiene
         în domeniul securității sociale rezulta că personalul public contractual al Comunității Flamande intră în parte sub incidența
         regimului general de securitate socială pentru lucrători (în ceea ce privește regimul de asigurare obligatorie medicală și
         pentru invaliditate, regimul pensiilor pentru limită de vârstă și de urmaș și regimul încadrării în muncă și al șomajului)
         și în parte sub incidența unui regim special pentru funcționari (pentru regimul accidentelor de muncă și regimul bolilor profesionale,
         regimul alocațiilor familiale și al concediilor anuale).

      18      Cour de cassation consideră că trebuie să se stabilească dacă noțiunea „funcționarii și personalul asimilat” prevăzută la
         articolul 13 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1408/71 face trimitere la conținutul care îi este conferit în regimul
         național de securitate socială la care este afiliată persoana interesată. În plus, această instanță ridică problema dacă o
         persoană aflată în situația domnului Baesen, care, în ceea ce privește anumite ramuri ale securității sociale este supusă
         regimului general de securitate socială pentru lucrători, în timp ce pentru alte ramuri este supusă unui regim special pentru
         funcționari, trebuie considerată o persoană asimilată funcționarilor în sensul articolului 13 alineatul (2) litera (d) din
         Regulamentul nr. 1408/71.

      19      În aceste împrejurări, Cour de cassation a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      „1)      Pentru aplicarea articolului 13 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1408/71, noțiunea «funcționarii și personalul
         asimilat» trebuie interpretată pe baza regimului național de securitate socială la care este afiliată persoana interesată?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, persoana interesată, care este angajată în temeiul unui contract de muncă
         de către un angajator din sectorul public și care, în temeiul regimului național aplicabil anumitor ramuri ale securității
         sociale în sensul articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul [nr. 1408/71], este supusă regimului de securitate socială
         pentru lucrători, în timp ce în ceea ce privește ramurile securității sociale prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera
         (e) [din acest] regulament este supusă unui regim special pentru funcționari, trebuie considerată o persoană asimilată funcționarilor
         în sensul articolului 13 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1408/71?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      20      În măsura în care cele două întrebări urmăresc să se stabilească ce trebuie să se înțeleagă prin „funcționari” și prin „personal
         asimilat” în sensul articolului 13 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1408/71, acestea trebuie să fie examinate
         împreună.

      21      Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească, pe de o parte, dacă
         ceea ce trebuie să se înțeleagă prin „funcționari” și prin „personal asimilat”, în sensul articolului 13 alineatul (2) litera
         (d) din Regulamentul nr. 1408/71, trebuie să se stabilească numai potrivit normelor dreptului național al statului membru
         cărora li se supune administrația angajatoare și, pe de altă parte, dacă o persoană aflată în situația pârâtului din acțiunea
         principală, care, într‑un stat membru, intră în parte sub incidența regimului de securitate socială al funcționarilor și în
         parte sub incidența celui al lucrătorilor salariați, poate fi astfel supusă, în conformitate cu prevederile articolului 13
         alineatul (2) litera (d) din acest regulament, numai legislației statului membru căreia i se supune și administrația angajatoare.

      22      Trebuie să se arate de la bun început că Regulamentul nr. 1408/71 pune în aplicare articolul 42 CE, care prevede o coordonare
         a legislațiilor naționale, iar nu armonizarea acestora. Diferențele de ordin substanțial și procedural dintre regimurile de
         securitate socială ale fiecărui stat membru și, ca urmare, diferențele în ceea ce privește drepturile persoanelor care lucrează
         acolo nu sunt, așadar, afectate de această prevedere (a se vedea în special Hotărârea din 15 ianuarie 1986, Pinna, 41/84,
         Rec., p. 1, punctul 20, Hotărârea din 30 ianuarie 1997, de Jaeck, C‑340/94, Rec., p. I‑461, punctul 18, și Hotărârea din 16
         iulie 2009, von Chamier‑Glisczinski, C‑208/07, Rep., p. I‑6095, punctul 84).

      23      În ceea ce privește persoanele care se pot prevala de dispozițiile de coordonare a regimurilor naționale de securitate socială
         pe care le pune în aplicare regulamentul, acesta se referă la persoanele care sunt afiliate acestor regimuri (Hotărârea de
         Jaeck, citată anterior, punctul 19).

      24      În plus, în ceea ce privește noțiunile „lucrători salariați” și „lucrători care desfășoară activități independente” prevăzute
         la articolul 1 litera (a) și la articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71, Curtea a hotărât că acestea fac trimitere
         la definițiile prevăzute de legislațiile statelor membre în materie de securitate socială și sunt independente de natura pe
         care activitatea desfășurată o prezintă în sensul dreptului muncii (Hotărârea de Jaeck, citată anterior, punctul 19).

      25      O interpretare logică și coerentă a domeniului de aplicare personal al Regulamentului nr. 1408/71 și a sistemului de conflict
         de legi pe care îl pune în aplicare implică faptul că același tip de raționament se aplică în ceea ce privește interpretarea
         noțiunilor „funcționari” și „personal asimilat”, în sensul articolului 13 alineatul (2) litera (d) din acest regulament, și
         că acești termeni sunt înțeleși în sensul care le este conferit în dreptul național pentru aplicarea regimurilor statelor
         membre în materie de securitate socială. O astfel de interpretare este conformă cu spiritul general al Regulamentului nr. 1408/71,
         care este cel de coordonare, iar nu de armonizare.

      26      În ceea ce privește în special situația domnului Baesen, care, potrivit constatărilor efectuate de instanța de trimitere,
         este supus, în ceea ce privește anumite ramuri ale securității sociale, regimului general de securitate socială pentru lucrători,
         în timp ce pentru altele este supus unui regim special pentru funcționari, această instanță ridică problema dacă o astfel
         de persoană poate fi considerată o persoană asimilată funcționarilor în sensul articolului 13 alineatul (2) litera (d) din
         Regulamentul nr. 1408/71.

      27      În această privință, trebuie să se amintească faptul că, în conformitate cu articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1408/71,
         acesta se aplică funcționarilor și personalului care, în conformitate cu legislația aplicabilă, le este asimilat, în măsura
         în care aceștia fac sau au făcut obiectul legislației unui stat membru în care se aplică prezentul regulament.

      28      De aici rezultă că o calificare a unei persoane ca „funcționar” sau ca „personal asimilat” intră numai în domeniul de aplicare
         al dreptului statului membru căruia i se supune administrația angajatoare și că revine fiecărui stat membru sarcina de a stabili
         întinderea protecției sociale pe care intenționează să o acorde acestor categorii de persoane.

      29      În ceea ce privește aplicarea Regulamentul nr. 1408/71, și în special a articolului 2 alineatul (3) și a articolului 13 alineatul
         (2) litera (d) din acesta, trebuie, așadar, să se înțeleagă prin „funcționari” și prin „personal asimilat” persoanele considerate
         ca atare în dreptul statului membru pe teritoriul căruia este situată administrația la care este angajată persoana interesată.

      30      Rezultă că o persoană aflată în situația domnului Baesen nu este exclusă din domeniul de aplicare al articolului 13 alineatul
         (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1408/71 doar pentru motivul că nu este supusă decât în parte regimului de securitate socială
         al funcționarilor din statul membru pe teritoriul căruia este situată administrația care îl angajează.

      31      Având în vedere cele prezentate mai sus, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că ceea ce trebuie să se înțeleagă
         prin „funcționari” și prin „personal asimilat”, în sensul articolului 13 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1408/71,
         se stabilește numai potrivit normelor dreptului național al statului membru cărora li se supune administrația angajatoare
         și că o persoană aflată în situația pârâtului din acțiunea principală, care, într‑un stat membru, intră în parte sub incidența
         regimului de securitate socială al funcționarilor și în parte sub incidența celui al lucrătorilor salariați, poate fi astfel
         supusă, în conformitate cu prevederile articolului 13 alineatul (2) litera (d) din acest regulament, numai legislației statului
         membru căreia i se supune și administrația angajatoare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      32      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Ceea ce trebuie să se înțeleagă prin „funcționari” și prin „personal asimilat”, în sensul articolului 13 alineatul (2) litera
            (d) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială
            în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează în cadrul Comunității, astfel cum a fost modificat
            prin Regulamentul (CEE) nr. 1390/81 al Consiliului din 12 mai 1981, se stabilește numai potrivit normelor dreptului național
            al statului membru cărora li se supune administrația angajatoare, iar o persoană aflată în situația pârâtului din acțiunea
            principală, care, într‑un stat membru, intră în parte sub incidența regimului de securitate socială al funcționarilor și în
            parte sub incidența celui al lucrătorilor salariați, poate fi astfel supusă, în conformitate cu prevederile articolului 13
            alineatul (2) litera (d) din acest regulament, numai legislației statului membru căreia i se supune și administrația angajatoare.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.