title: Hotărârea Curții (Camera a noua) din 18 iulie 2013.#Green – Swan Pharmaceuticals CR, a.s. împotriva Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát.#Cerere de decizie preliminară formulată de Nejvyšší správní soud.#Protecția consumatorilor – Regulamentul (CE) nr. 1924/2006 – Mențiuni nutriționale și de sănătate înscrise pe produsele alimentare – Articolul 2 alineatul (2) punctul 6 – Noțiunea „mențiune privind reducerea riscului de îmbolnăvire” – Articolul 28 alineatul (2) – Produse care poartă mărci comerciale sau denumiri comerciale – Măsuri tranzitorii.#Cauza C-299/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a noua)
      18 iulie 2013 (
            *1
         )
      „Protecția consumatorilor — Regulamentul (CE) nr. 1924/2006 — Mențiuni nutriționale și de sănătate înscrise pe produsele alimentare — Articolul 2 alineatul (2) punctul 6 — Noțiunea «mențiune privind reducerea riscului de îmbolnăvire» — Articolul 28 alineatul (2) — Produse care poartă mărci comerciale sau denumiri comerciale — Măsuri tranzitorii”
      În cauza C-299/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Nejvyšší správní soud (Republica Cehă), prin decizia din 10 mai 2012, primită de Curte la 18 iunie 2012, în procedura

         Green – Swan Pharmaceuticals CR, a.s.

      împotriva

         Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát,

      CURTEA (Camera a noua),
      compusă din domnul J. Malenovský, președinte de cameră, domnul M. Safjan (raportor) și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de S. Šindelková, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de S. Grünheid și de P. Němečková, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (2) punctul 6 și a articolului 28 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1924/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 20 decembrie 2006 privind mențiunile nutriționale și de sănătate înscrise pe produsele alimentare (JO L 404, p. 9, Ediție specială, 15/vol. 18, p. 244), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 116/2010 al Comisiei din 9 februarie 2010 (JO L 37, p. 16, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1924/2006”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Green – Swan Pharmaceuticals CR a.s. (denumită în continuare „Green – Swan Pharmaceuticals”), pe de o parte, și Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát (inspecția centrală a autorității naționale de control agroalimentar), pe de altă parte, cu privire la calificarea unei comunicări care figurează pe ambalajul unui supliment alimentar.

         Cadrul juridic

         Reglementarea Uniunii

               3

               Articolul 1 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1924/2006 prevede:
               „(1)   Prezentul regulament armonizează actele cu putere de lege și actele administrative ale statelor membre referitoare la mențiunile nutriționale și de sănătate pentru a asigura funcționarea eficientă a pieței interne oferind, în același timp, un nivel ridicat de protecție a consumatorilor.
               (2)   Regulamentul se aplică mențiunilor nutriționale și de sănătate formulate în cadrul comunicărilor comerciale, în ceea ce privește etichetarea, prezentarea sau publicitatea produselor alimentare care urmează să fie livrate consumatorului final.
               [...]
               (3)   Marca comercială sau denumirea comercială care apar la etichetarea, prezentarea sau publicitatea unui produs alimentar și care poate fi înțeleasă ca mențiune nutrițională sau de sănătate poate fi folosită fără a trebui să fie supusă procedurilor de autorizare prevăzute de prezentul regulament, cu condiția ca etichetarea, prezentarea sau publicitatea menționate anterior să fie însoțite de o mențiune nutrițională sau de sănătate conformă cu dispozițiile prezentului regulament.”

               4

               Articolul 2 din acest regulament cuprinde următoarele definiții:
               „(1)   În sensul prezentului regulament:
               [...]
               (2)   Se aplică, de asemenea, următoarele definiții:

                        1.

                        «mențiune» înseamnă orice mesaj sau reprezentare care nu este obligatoriu(ie) în temeiul legislației comunitare sau naționale, inclusiv reprezentarea sub formă de imagini, reprezentarea grafică sau simbolică, indiferent de formă, care afirmă, sugerează sau implică faptul că un produs alimentar are caracteristici deosebite;

                  [...]

                        5.

                        «mențiune de sănătate» înseamnă orice mențiune care declară, sugerează sau implică că există o relație între o categorie de produse alimentare, un produs alimentar sau unul din constituenții săi și sănătate;

                        6.

                        «mențiune privind reducerea riscului de îmbolnăvire» înseamnă orice mențiune de sănătate care afirmă, sugerează sau implică faptul că un factor de risc în dezvoltarea unei boli umane este redus semnificativ prin consumul unei categorii de produse alimentare, al unui produs alimentar sau al unuia din constituenții acestuia;

                  [...]”

               5

               Articolul 3 din regulamentul menționat, intitulat „Principii generale aplicabile tuturor mențiunilor”, prevede:
               „Mențiunile nutriționale și de sănătate nu pot fi folosite la etichetarea, prezentarea și publicitatea produselor alimentare introduse pe piața comunitară decât dacă sunt conforme cu dispozițiile prezentului regulament.
               [...]”

               6

               Potrivit articolului 10 alineatul (1) din același regulament:
               „Mențiunile de sănătate sunt interzise cu excepția cazului în care acestea respectă cerințele generale din capitolul II [care cuprinde articolele 3-7] și cerințele specifice din prezentul capitol și sunt autorizate în conformitate cu prezentul regulament și incluse în listele de mențiuni autorizate prevăzute la articolele 13 și 14.”

               7

               Articolul 14 din Regulamentul nr. 1924/2006, intitulat „Mențiuni privind reducerea riscului de îmbolnăvire și mențiuni privind dezvoltarea și sănătatea copiilor”, prevede la alineatul (1) următoarele:
               „Fără a aduce atingere articolului 2 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2000/13/CE, se pot formula mențiuni privind reducerea riscului de îmbolnăvire și mențiuni privind dezvoltarea și sănătatea copiilor în cazul în care acestea au fost autorizate, în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 15, 16, 17 și 19 din prezentul regulament, pentru a fi incluse pe o listă comunitară cu astfel de mențiuni permise, însoțite de toate condițiile necesare pentru utilizarea acestor mențiuni:

                        a)

                        Mențiuni privind reducerea riscului de îmbolnăvire;

                  [...]”

               8

               Articolul 20 din acest regulament, referitor la registrul comunitar, prevede:
               „(1)   Comisia instituie și menține un registru comunitar privind mențiunile nutriționale și de sănătate referitoare la produsele alimentare, denumit în continuare «registru».
               (2)   Registrul include următoarele:

                        (a)

                        mențiunile nutriționale și condițiile aplicabile acestora, astfel cum sunt prevăzute în anexă;

                        (b)

                        restricțiile adoptate în conformitate cu articolul 4 alineatul (5);

                        (c)

                        mențiunile de sănătate autorizate și condițiile aplicabile acestora, prevăzute la articolul 13 alineatele (3) și (5), la articolul 14 alineatul (1), la articolul 19 alineatul (2), la articolul 21, la articolul 24 alineatul (2) și la articolul 28 alineatul (6), precum și măsurile naționale menționate la articolul 23 alineatul (3);

                        d)

                        o listă cu mențiunile de sănătate respinse și motivele de respingere a acestora.

                  [...]
               (3)   Registrul este pus la dispoziția publicului.”

               9

               Articolul 28 din regulamentul menționat, intitulat „Măsuri tranzitorii”, prevede, la alineatul (2), următoarele:
               „Produsele care poartă mărci comerciale sau denumiri comerciale existente înainte de 1 ianuarie 2005 care nu sunt conforme cu prezentul regulament pot fi comercializate în continuare până la 19 ianuarie 2022, după această dată aplicându-se dispozițiile prezentului regulament.”

         Reglementarea cehă

               10

               Articolul 17 alineatul 2 din Legea nr. 110/1997 Sb. privind produsele alimentare și din tutun și de modificare și de completare a mai multor legi conexe (zákon č. 110/1997 Sb., o potravinách a tabákových výrobcích a o změně a doplnění některých souvisejících zákonů), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede că un operator din sectorul alimentar săvârșește o contravenție în cazul în care:

                        „a)

                        nu îndeplinește obligația de a respecta condițiile privind siguranța alimentară prevăzute de legislația Comunității [...] cu aplicabilitate directă care reglementează cerințele în materie de produse alimentare;

                        b)

                        printr-un comportament diferit de cel prevăzut la litera (a), nu îndeplinește obligația impusă de legislația Comunității [...] cu aplicabilitate directă care reglementează cerințele în materie de produse alimentare”.

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               11

               Din decizia de trimitere reiese că Green – Swan Pharmaceuticals a introdus pe piața cehă, anterior datei de 1 ianuarie 2005, un supliment alimentar denumit „GS Merilin”. Acesta a fost comercializat cu o comunicare care figurează pe ambalajul său, potrivit căreia „acest preparat conține un supliment de calciu și de vitamina D3, care contribuie la reducerea unui factor de risc de dezvoltare a osteoporozei și a fracturilor”. Pe de altă parte, marca națională GS Merilin a fost înregistrată în Republica Cehă la 29 octombrie 2003.

               12

               Prin decizia din 10 noiembrie 2010, Inspektorát Státní zemědělské a potravinářské inspekce (autoritatea națională de control agroalimentar) a considerat că Green – Swan Pharmaceuticals aplicase mențiuni de sănătate pe ambalajul suplimentului alimentar GS Merilin, cu încălcarea articolului 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1924/2006. Autoritatea menționată a dedus din aceasta că societatea respectivă săvârșise contravenția prevăzută la articolul 17 alineatul 2 litera b) din Legea nr. 110/1997 Sb., în versiunea aplicabilă litigiului principal, și a obligat-o la plata unei amenzi în cuantum de 200000 CZK.

               13

               Green – Swan Pharmaceuticals a formulat o reclamație împotriva acestei decizii a Inspektorát Státní zemědělské a potravinářské inspekce, invocând printre altele că respectiva comunicare care figurează pe ambalajul suplimentului alimentar GS Merilin nu putea fi considerată o „mențiune”, în sensul Regulamentului nr. 1924/2006. Prin decizia din 14 februarie 2011, Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát a respins această reclamație.

               14

               Împotriva acestei din urmă decizii, Green – Swan Pharmaceuticals a introdus o acțiune la Krajský soud v Brně (Curtea Regională din Brno). Aceasta a susținut în special că articolul 28 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006 se aplica suplimentului alimentar GS Merilin pentru motivul că respectiva dispoziție se referă la produsele ca atare, iar nu la mărcile comerciale sau la denumirile comerciale care desemnează aceste produse. Green – Swan Pharmaceuticals a invocat de asemenea articolul 2 alineatul (2) punctul 6 din același regulament, arătând că, în cazul de față, comunicarea care figurează pe ambalajul suplimentului alimentar GS Merilin nu afirmă și nici nu sugerează o reducere „semnificativă” a unui factor de risc în dezvoltarea unei boli umane.

               15

               Prin hotărârea din 21 septembrie 2011, Krajský soud v Brně a respins acțiunea formulată de Green – Swan Pharmaceuticals. Potrivit acestei instanțe, comunicarea care figurează pe ambalajul suplimentului alimentar GS Merilin este o mențiune de sănătate, în sensul Regulamentului nr. 1924/2006, iar, în ceea ce privește mențiunile referitoare la reducerea unui risc de îmbolnăvire, doar cele care au fost aprobate de Comisie în condițiile prevăzute la articolul 14 din același regulament pot fi utilizate la etichetarea și la prezentarea produselor alimentare.

               16

               Împotriva respectivei hotărâri a Krajský soud v Brně, Green – Swan Pharmaceuticals a introdus recurs la Nejvyšší správní soud, susținând din nou că articolul 28 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006 permitea comercializarea suplimentului alimentar în cauză, întrucât dispoziția respectivă se referă la produsele ca atare. În această privință, societatea menționată a subliniat diferența de redactare între dispoziția respectivă și articolul 1 alineatul (3) din același regulament, care se referă la marca comercială și la denumirea comercială care pot fi considerate drept mențiune nutrițională sau de sănătate. Suplimentul alimentar GS Merilin nu ar intra astfel sub incidența regimului regulamentului menționat până la 19 ianuarie 2022. Green – Swan Pharmaceuticals a invocat de asemenea faptul că Krajský soud v Brně ar fi trebuit să analizeze dacă mențiunea care figurează pe ambalajul suplimentului alimentar GS Merilin implica o reducere „semnificativă” a unui risc de îmbolnăvire, ținând seama de textul articolului 2 alineatul (2) punctul 6 din Regulamentul nr. 1924/2006.

               17

               Instanța de trimitere consideră că o mențiune de sănătate nu trebuie să conțină în mod necesar cuvântul „semnificativ” și nici o expresie de aceeași natură pentru a fi considerată o „mențiune privind reducerea riscului de îmbolnăvire”. În caz contrar, alegerea unei formulări ușor diferite ar permite să se evite aplicarea articolului 14 din Regulamentul nr. 1924/2006.

               18

               În plus, din punctul de vedere al consumatorului mediu, un produs alimentar care poartă o mențiune de sănătate care afirmă sau sugerează efecte semnificative asupra reducerii riscului de îmbolnăvire nu ar fi perceput ca având o valoare mai mare decât un produs lipsit de această nuanță. În acest sens, registrul mențiunilor nutriționale și de sănătate referitoare la produsele alimentare, astfel cum este prevăzut la articolul 20 din Regulamentul nr. 1924/2006, ar demonstra că mențiunile de sănătate referitoare la reducerea riscului de îmbolnăvire deja examinate de Autoritatea Europeană pentru Siguranța Alimentară și aprobate de Comisie nu conțin nici termenul „semnificativ”, nici un alt termen care are aceeași semnificație.

               19

               Pe de altă parte, instanța de trimitere consideră că articolul 28 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006 nu se aplică în cauza principală, întrucât mențiunea vizată nu este nici o marcă comercială, nici o denumire comercială, în sensul acestei dispoziții. În plus, potrivit instanței de trimitere, presupunând chiar că această dispoziție este aplicabilă, interpretarea potrivit căreia dispoziția respectivă exclude din domeniul de aplicare al regulamentului menționat toate produsele care existau înainte de 1 ianuarie 2005 nu ar avea sens, în măsura în care regulamentul respectiv reglementează etichetarea produselor alimentare.

               20

               În aceste împrejurări, Nejvyšší správní soud a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Următoarea mențiune de sănătate: «preparatul conține un supliment de calciu și de vitamina D3, care contribuie la reducerea unui factor de risc de dezvoltare a osteoporozei și a fracturilor» reprezintă o mențiune privind reducerea riscului de îmbolnăvire, în sensul articolului 2 alineatul (2) punctul 6 din Regulamentul [...] nr. 1924/2006 [...], deși textul acestei mențiuni nu prevede în mod expres că prin consumul preparatului s-ar reduce în mod semnificativ factorul de risc de dezvoltare a bolii menționate?

                        2)

                        Noțiunea de marcă comercială sau de denumire comercială, în sensul articolului 28 alineatul (2) din Regulamentul [...] nr. 1924/2006 [...], include și comunicarea cu caracter comercial înscrisă pe ambalajul produsului?

                        3)

                        Dispoziția tranzitorie de la articolul 28 alineatul (2) din Regulamentul [...] nr. 1924/2006 [...] trebuie interpretată în sensul că privește (toate) produsele alimentare care existau înainte de 1 ianuarie 2005 sau numai produsele alimentare care purtau o marcă comercială sau o denumire comercială și care existau deja în această formă anterior datei menționate?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la prima întrebare

               21

               Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (2) punctul 6 din Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie interpretat în sensul că, pentru a fi calificată drept „mențiune privind reducerea riscului de îmbolnăvire”, o mențiune de sănătate trebuie în mod necesar să indice explicit că, prin consumul unei categorii de produse alimentare, al unui produs alimentar sau al unuia dintre constituenții săi, se reduce „semnificativ” un factor de risc în dezvoltarea unei boli umane.

               22

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că o „mențiune de sănătate”, în sensul articolului 2 alineatul (2) punctul 5 din Regulamentul nr. 1924/2006, este definită pornind de la relația care trebuie să existe între un produs alimentar sau unul dintre constituenții săi, pe de o parte, și sănătate, pe de altă parte, având în vedere că această definiție nu conține nicio precizare nici în ceea ce privește caracterul direct sau indirect al acestei relații, nici în ceea ce privește intensitatea sau durata sa, consecința fiind faptul că termenul „relație” trebuie să fie înțeles în sens larg (a se vedea Hotărârea din 6 septembrie 2012, Deutsches Weintor, C-544/10, punctul 34).

               23

               Printre mențiunile de sănătate, articolul 2 alineatul (2) punctul 6 din Regulamentul (CE) nr. 1924/2006 definește o „mențiune privind reducerea riscului de îmbolnăvire” ca fiind „orice mențiune de sănătate care afirmă, sugerează sau implică faptul că un factor de risc în dezvoltarea unei boli umane este redus semnificativ prin consumul unei categorii de produse alimentare, al unui produs alimentar sau al unuia din constituenții acestuia”.

               24

               Din utilizarea verbelor „sugerează sau implică” rezultă că o calificare drept „mențiune privind reducerea riscului de îmbolnăvire”, în sensul dispoziției menționate, nu impune ca o astfel de mențiune să indice explicit că, prin consumul unui produs alimentar, se reduce semnificativ un factor de risc în dezvoltarea unei boli umane. Este suficient ca această mențiune să poată produce consumatorului mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat, impresia că reducerea unui factor de risc este semnificativă.

               25

               În această privință, este necesar să se arate că utilizarea unei formulări categorice potrivit căreia consumul produsului alimentar în cauză reduce un astfel de factor de risc – sau contribuie la reducerea sa – este susceptibilă să inducă consumatorului menționat impresia unei reduceri semnificative a riscului respectiv. În aceste condiții, astfel cum sugerează instanța de trimitere, pentru a fi considerată drept o „mențiune privind reducerea riscului de îmbolnăvire”, o mențiune de sănătate, precum cea din cauza principală, nu trebuie în mod necesar să conțină cuvântul „semnificativ” sau un termen care are aceeași semnificație.

               26

               În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 2 alineatul (2) punctul 6 din Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie interpretat în sensul că, pentru a fi calificată drept „mențiune privind reducerea riscului de îmbolnăvire”, în sensul acestei dispoziții, o mențiune de sănătate nu trebuie în mod necesar să indice explicit că, prin consumul unei categorii de produse alimentare, al unui produs alimentar sau al unuia dintre constituenții săi, se reduce „semnificativ” un factor de risc în dezvoltarea unei boli umane.

         Cu privire la a doua întrebare

               27

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 28 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie interpretat în sensul că o comunicare cu caracter comercial care figurează pe ambalajul unui produs alimentar poate constitui o marcă comercială sau o denumire comercială, în sensul acestei dispoziții.

               28

               Potrivit articolului 28 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006, produsele care poartă mărci comerciale sau denumiri comerciale existente înainte de 1 ianuarie 2005 care nu sunt conforme cu prezentul regulament pot fi comercializate în continuare până la 19 ianuarie 2022.

               29

               Pe de altă parte, potrivit articolului 1 alineatul (2), Regulamentul nr. 1924/2006 se aplică mențiunilor nutriționale și de sănătate formulate în cadrul comunicărilor comerciale, fie că apar la etichetarea, la prezentarea sau la publicitatea produselor alimentare care urmează să fie livrate ca atare consumatorului final.

               30

               În plus, astfel cum prevede articolul 1 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1924/2006, marca comercială sau denumirea comercială care apar la etichetarea sau la prezentarea unui produs alimentar pot constitui o mențiune de sănătate.

               31

               Or, după cum arată Comisia, deși comunicările comerciale nu pot fi considerate, de regulă, mărci comerciale sau denumiri comerciale, nu se poate exclude ca o astfel de comunicare care figurează pe ambalajul unui produs alimentar să constituie în același timp o marcă comercială sau o denumire comercială. Cu toate acestea, o asemenea comunicare nu poate constitui o astfel de marcă sau denumire decât dacă este protejată, ca atare, de reglementarea aplicabilă. Revine instanței naționale sarcina de a verifica, ținând seama de ansamblul elementelor de fapt și de drept care caracterizează cauza cu care este sesizată, dacă o asemenea comunicare este într-adevăr o marcă comercială sau o denumire comercială astfel protejată.

               32

               În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 28 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie interpretat în sensul că o comunicare comercială care figurează pe ambalajul unui produs alimentar poate constitui o marcă comercială sau o denumire comercială, în sensul acestei dispoziții, cu condiția să fie protejată, ca o astfel de marcă sau ca o astfel de denumire, de reglementarea aplicabilă. Revine instanței naționale sarcina de a verifica, ținând seama de ansamblul elementelor de fapt și de drept care caracterizează cauza cu care este sesizată, dacă o asemenea comunicare este într-adevăr o marcă comercială sau o denumire comercială astfel protejată.

         Cu privire la a treia întrebare

               33

               Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 28 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie interpretat în sensul că se referă la ansamblul produselor alimentare care existau înainte de 1 ianuarie 2005 sau la produsele alimentare care poartă mărci comerciale sau denumiri comerciale și care, sub această formă, existau deja anterior acestei date.

               34

               Cu titlu introductiv, trebuie amintit că Regulamentul nr. 1924/2006 nu are ca obiect produsele alimentare în sine, ci mențiunile nutriționale sau de sănătate înscrise pe aceste produse.

               35

               Astfel, potrivit articolului 1 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1924/2006, marca comercială sau denumirea comercială care apare la etichetarea, prezentarea sau publicitatea unui produs alimentar și care poate fi înțeleasă ca mențiune nutrițională sau de sănătate poate fi folosită fără a trebui să fie supusă procedurilor de autorizare prevăzute de respectivul regulament, cu condiția ca etichetarea, prezentarea sau publicitatea menționate anterior să fie însoțite de o mențiune nutrițională sau de sănătate conformă cu dispozițiile prezentului regulament.

               36

               În acest cadru, astfel cum arată guvernul ceh și Comisia, articolul 28 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006, care instituie o măsură derogatorie și tranzitorie, nu se referă decât la o marcă comercială sau la o denumire comercială care exista deja anterior datei de 1 ianuarie 2005 și care poate fi considerată drept o mențiune nutrițională sau de sănătate în sensul acestui regulament. Produsele care poartă o astfel de marcă comercială sau o astfel de denumire comercială pot continua să fie comercializate până la 19 ianuarie 2022.

               37

               Având în vedere ceea ce precedă, se impune să se răspundă la cea de a treia întrebare că articolul 28 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006 trebuie interpretat în sensul că se referă numai la produsele alimentare care poartă mărci comerciale sau denumiri comerciale care trebuie să fie considerate drept o mențiune nutrițională sau de sănătate în sensul acestui regulament și care, sub această formă, existau anterior datei de 1 ianuarie 2005.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               38

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:

                           1)

                           Articolul 2 alineatul (2) punctul 6 din Regulamentul (CE) nr. 1924/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 20 decembrie 2006 privind mențiunile nutriționale și de sănătate înscrise pe produsele alimentare, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 116/2010 al Comisiei din 9 februarie 2010, trebuie interpretat în sensul că, pentru a fi calificată drept „mențiune privind reducerea riscului de îmbolnăvire”, în sensul acestei dispoziții, o mențiune de sănătate nu trebuie în mod necesar să indice explicit că, prin consumul unei categorii de produse alimentare, al unui produs alimentar sau al unuia dintre constituenții săi, se reduce „semnificativ” un factor de risc în dezvoltarea unei boli umane.

                           2)

                           Articolul 28 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 116/2010, trebuie interpretat în sensul că o comunicare comercială care figurează pe ambalajul unui produs alimentar poate constitui o marcă comercială sau o denumire comercială, în sensul acestei dispoziții, cu condiția să fie protejată, ca o astfel de marcă sau ca o astfel de denumire, de reglementarea aplicabilă. Revine instanței naționale sarcina de a verifica, ținând seama de ansamblul elementelor de fapt și de drept care caracterizează cauza cu care este sesizată, dacă o asemenea comunicare este într-adevăr o marcă comercială sau o denumire comercială astfel protejată.

                           3)

                           Articolul 28 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1924/2006, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 116/2010, trebuie interpretat în sensul că se referă numai la produsele alimentare care poartă mărci comerciale sau denumiri comerciale care trebuie să fie considerate drept o mențiune nutrițională sau de sănătate în sensul acestui regulament și care, sub această formă, existau anterior datei de 1 ianuarie 2005.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: ceha.


Hotărârea Curții din data de 10 iunie 1993. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Ajutor de stat. # Cauza C-183/91.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 6 iulie 2000. # Margrit Dietrich împotriva Westdeutscher Rundfunk. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arbeitsgericht Siegen - Germania. # Directivă 90/270/CEE. # Cauza C-11/99.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 15 aprilie 2010. # Comisia Europeană împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2000/53/CE - Articolul 5 alineatele (3) și (4), articolul 6 alineatul (3), precum și articolul 7 alineatul (1) - Transpunere neconformă. # Cauza C-64/09.

text:
      Cauza C‑64/09
      Comisia Europeană
      împotriva
      Republicii Franceze
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Directiva 2000/53/CE — Articolul 5 alineatele (3) și (4), articolul 6 alineatul (3), precum și articolul 7 alineatul (1) — Transpunere neconformă”
      Sumarul hotărârii
      1.        Mediu — Eliminarea deșeurilor — Directiva 2000/53 — Vehicule scoase din uz — Definiții
      [Directiva 2000/53 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 2 pct. 13 și art. 8 alin. (3)]
      2.        Mediu — Eliminarea deșeurilor — Directiva 2000/53 — Vehicule scoase din uz — Colectare
      [Directiva 2000/53 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 5 alin. (3)]
      3.        Mediu — Eliminarea deșeurilor — Directiva 2000/53 — Vehicule scoase din uz — Colectare
      [Directiva 2000/53 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 5 alin. (4)]
      4.        Mediu — Eliminarea deșeurilor — Directiva 2000/53 — Vehicule scoase din uz — Colectare
      [Directiva 2000/53 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 5 alin. (2) și (4)]
      5.        Mediu — Eliminarea deșeurilor — Directiva 2000/53 — Vehicule scoase din uz — Operațiuni de tratare a deșeurilor
      [Directiva 2000/53 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 6 alin. (3)]
      6.        Mediu — Eliminarea deșeurilor — Directiva 2000/53 — Vehicule scoase din uz — Refolosirea și recuperarea deșeurilor
      [Directiva 2000/53 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 7 alin. (1)]
      1.        Din modul de redactare a articolului 2 punctul 13 din Directiva 2000/53 privind vehiculele scoase din uz rezultă în mod clar
         că informațiile referitoare la dezmembrare vizează toate informațiile necesare pentru tratarea vehiculelor scoase din uz și
         că lectura articolului 8 alineatul (3) din această directivă trebuie efectuată în lumina respectivului punct 13 în ceea ce
         privește modalitățile de transmitere a unor asemenea informații.

      (a se vedea punctul 25)
      2.        Articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2000/53 privind vehiculele scoase din uz descrie cu precizie procedura care trebuie
         urmată în vederea radierii unui vehicul scos din uz pentru a asigura, astfel cum prevede considerentul (2) al acestei directive,
         o coerență între modalitățile de abordare naționale. În cadrul acestei proceduri, o funcție bine stabilită este atribuită
         unui document‑cheie denumit certificat de distrugere.

      Această funcție a documentului menționat nu poate fi afectată. Or, dacă se admite că un sistem național permite o mai bună
         trasabilitate a vehiculelor scoase din uz în cazul în care se atribuie certificatului de distrugere un rol diferit de cel
         stabilit la articolul 5 alineatul (3) din directiva menționată, o asemenea afectare este de natură să pună în pericol coerența
         modalităților de abordare naționale și, prin urmare, buna funcționare a pieței interne.

      De asemenea, aceeași este situația în cazul eliberării unui document diferit de certificatul de distrugere prevăzut la articolul
         5 alineatul (3) și destinat să îndeplinească rolul acestuia din urmă, ceea ce riscă să creeze o confuzie care poate să repună
         în discuție realizarea obiectivului urmărit de această dispoziție.

      (a se vedea punctele 36-38)
      3.        Din însuși modul de redactare a articolului 5 alineatul (4) din Directiva 2000/53 privind vehiculele scoase din uz reiese
         cu claritate că predarea unui vehicul scos din uz către o instalație de tratare autorizată trebuie să fie gratuită, costurile
         aferente acestei predări fiind acoperite de către producători.

      Din aceasta reiese că, de la bun început, pentru orice operator care se ocupă cu dezmembrarea, care a acceptat în mod voluntar
         preluarea unui vehicul scos din uz în vederea distrugerii, sistemul național trebuie să prevadă un sistem de compensare a
         costurilor de tratare, în speță același care este prevăzut pentru instalațiile de tratare care sunt obligate de sistemul național
         să efectueze o asemenea preluare.

      (a se vedea punctele 48 și 49)
      4.        Nu reiese nici din modul de redactare a articolului 5 alineatul (2) din Directiva 2000/53 privind vehiculele scoase din uz,
         conform căruia statele membre trebuie să ia măsurile necesare pentru a se asigura că toate vehiculele scoase din uz sunt transferate
         în instalațiile de tratare autorizate, nici din modul de redactare a articolului 5 alineatul (4) din această directivă, potrivit
         căruia statele membre iau măsurile necesare pentru ca livrarea vehiculelor la o instalație de tratare autorizată să nu inducă
         niciun cost asupra deținătorului și/sau a proprietarului vehiculului, că acest transfer în instalații trebuie să fie interpretat
         în sensul că toate instalațiile sunt obligate să accepte preluarea vehiculelor scoase din uz. Prin urmare, directiva menționată
         nu se opune unei simple facultăți de preluare acordate anumitor instalații de tratare cu condiția ca numărul de instalații
         de tratare obligate să preia vehiculele scoase din uz prezentate să fie suficient pentru a permite, în practică, un transfer
         către o asemenea instalație.

      Astfel, deoarece a prevăzut, pe de o parte, obligația operatorilor care se ocupă cu tăierea și a centrelor de colectare de
         a prelua vehiculele scoase din uz și, pe de altă parte, sancțiuni severe aplicate în caz de abandonare a unui astfel de vehicul,
         un stat membru instaurează un sistem de preluare a vehiculelor scoase din uz care nu poate fi considerat incompatibil cu articolul
         5 alineatul (4) din Directiva 2000/53.

      (a se vedea punctele 51, 52 și 55-57)
      5.        În pofida inexistenței unei definiții a noțiunii de dezmembrare care figurează la articolul 6 alineatul (3) din Directiva
         2000/53 privind vehiculele scoase din uz, atât operațiunile de dezmembrare, cât și cele de depoluare se referă la componente
         de vehicule ce conțin substanțe periculoase care, în scopul de a reduce orice impact negativ asupra mediului, trebuie să fie
         demontate înainte de orice altă tratare. Dispoziția menționată trebuie interpretată în sensul că dezmembrarea trebuie privită
         ca o operațiune prin care încep operațiile de tratare pentru depoluare, care se include totodată în acestea.

      Prin urmare, un stat membru nu își încalcă obligațiile care îi revin în temeiul articolului 6 alineatul (3) din directiva
         menționată prin faptul că a stabilit principiul depoluării prealabile oricărei alte tratări fără a preciza totuși, prin introducerea
         termenului dezmembrare, că depoluarea începe prin demontarea componentelor care pot fi ușor demontate.

      (a se vedea punctele 61 și 63)
      6.        În ceea ce privește conținutul obligației de reciclare, prevăzută la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2000/53 privind
         vehiculele scoase din uz, expresia „când este posibilă din punct de vedere ecologic” nu poate fi considerată ca fiind echivalentă
         celei utilizate de o dispoziție națională de transpunere care limitează această posibilitate prin condiții de natură economică,
         o reciclare neputând fi avută în vedere decât cu condiția fezabilității sale tehnice. Deși noțiunile de posibilitate din punct
         de vedere ecologic și de fezabilitate economică pot prezenta anumite aspecte comune, este evident că acestea nu sunt echivalente.

      (a se vedea punctele 69 și 72-74)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      15 aprilie 2010(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2000/53/CE – Articolul 5 alineatele (3) și (4), articolul 6 alineatul (3), precum și articolul 7 alineatul (1) – Transpunere neconformă”
      În cauza C‑64/09,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         13 februarie 2009,

      Comisia Europeană, reprezentată de domnii P. Oliver și J.‑B. Laignelot, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Franceze, reprezentată de domnii G. de Bergues și A. Adam, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii E. Levits (raportor), M. Ilešič, J.‑J. Kasel și M. Safjan, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin neadoptarea tuturor actelor cu putere de
         lege și a normelor administrative necesare pentru a transpune în mod corect și complet articolul 2 punctul 13, articolul 4
         alineatul (2) litera (a), articolul 5 alineatele (3) și (4), articolul 6 alineatul (3), articolul 7 alineatul (1) și articolul
         8 alineatul (3) din Directiva 2000/53/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 18 septembrie 2000 privind vehiculele
         scoase din uz (JO L 269, p. 34, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 142), Republica Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile care
         îi revin în temeiul acestei directive.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      2        Potrivit articolului 1, intitulat „Obiective”, Directiva 2000/53 stabilește dispoziții care urmăresc în primul rând prevenirea
         formării de deșeuri de la vehiculele scoase din uz și, în plus, refolosirea, reciclarea și alte forme de recuperare a vehiculelor
         scoase din uz și a componentelor acestora pentru a reduce eliminarea de deșeuri, precum și îmbunătățirea din punct de vedere
         ecologic a activității tuturor operatorilor economici implicați în ciclul de viață al vehiculelor, în special a operatorilor
         direct implicați în tratarea vehiculelor scoase din uz.

      3        Articolul 2 punctul 13 din această directivă definește expresia „informații referitoare la dezmembrare” ca însemnând „toate
         informațiile necesare pentru tratarea corectă și sigură din punct de vedere ecologic a vehiculelor scoase din uz. Aceste informații
         sunt puse la dispoziția instalațiilor de tratare autorizate de către fabricanții de vehicule și producătorii de componente
         sub forma unor manuale sau pe suport electronic (de exemplu, CD‑ROM, servicii on‑line)”.

      4        Articolul 4 alineatul (2) litera (a) din directiva menționată are următorul cuprins:

      „Statele membre se asigură că materialele și componentele vehiculelor introduse pe piață după 1 iulie 2003 nu conțin plumb,
         mercur, cadmiu sau crom hexavalent decât în cazurile enumerate la anexa II în condițiile specificate.”

      5        Articolul 5 alineatele (2)-(4) din Directiva 2000/53 prevede:

      „(2)      Statele membre iau […] măsurile necesare pentru a se asigura că toate vehiculele scoase din uz sunt transferate în instalațiile
         de tratare autorizate.

      (3)      Statele membre stabilesc un sistem care impune necesitatea prezentării unui certificat de distrugere pentru radierea unui
         vehicul scos din uz. Acest certificat este eliberat deținătorului și/sau proprietarului atunci când vehiculul scos din uz
         este transferat în instalațiile de tratare. Instalațiile de tratare care au obținut un permis în conformitate cu articolul
         6 au dreptul de a elibera un certificat de distrugere. Statele membre pot permite producătorilor, vânzătorilor și întreprinderilor
         de colectare ca, în numele unei instalații de tratare autorizate, să elibereze certificate de distrugere, cu condiția ca aceștia
         să garanteze că vehiculul scos din uz este transferat într‑o instalație de tratare autorizată și să fie înregistrați la autoritățile
         publice.

      Eliberarea certificatului de distrugere de către instalațiile de tratare sau de către vânzători sau întreprinderi de colectare,
         în numele unei instalații de tratare autorizate, nu îi îndreptățește pe aceștia să solicite rambursări financiare, cu excepția
         cazurilor în care acest lucru a fost stabilit în mod expres de statele membre.

      […]
      (4)      Statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că livrarea vehiculelor la o instalație de tratare autorizată în
         conformitate cu alineatul (3) nu induce niciun cost asupra deținătorului și/sau a proprietarului ca urmare a faptului că vehiculul
         nu are nicio valoare comercială sau are o valoare negativă.

      Statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că producătorii acoperă toate sau cea mai mare parte din costurile
         punerii în aplicare a acestei măsuri și/sau preiau vehiculele scoase din uz în aceleași condiții ca cele menționate la primul
         paragraf.

      Statele membre pot stabili ca livrarea vehiculelor scoase din uz să nu fie în totalitate gratuită dacă vehiculul scos din
         uz nu conține componentele esențiale ale unui vehicul, în special motorul și caroseria, sau conține deșeuri care au fost adăugate
         vehiculului scos din uz.

      Comisia monitorizează periodic punerea în aplicare a primului paragraf pentru a se asigura că nu conduce la perturbarea pieței
         și, dacă este necesar, propune Parlamentului European și Consiliului o modificare a respectivului paragraf.”

      6        Articolul 6 alineatul (3) din această directivă prevede:

      „Statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că toate unitățile sau întreprinderile care efectuează operații
         de tratare îndeplinesc cel puțin următoarele obligații în conformitate cu anexa I:

      (a)      vehiculele scoase din uz sunt dezmembrate înainte de continuarea tratării sau de alte operații echivalente pentru a reduce
         orice impact negativ asupra mediului. Componentele sau materialele etichetate sau identificate în orice alt mod în conformitate
         cu articolul 4 alineatul (2) sunt demontate înainte de continuarea tratării;

      (b)      materialele și componentele cu grad ridicat de risc sunt înlăturate selectiv, pentru a nu contamina deșeurile provenind de
         la vehiculele scoase din uz, produse de mașina de tăiat;

      (c)      operațiile de demontare și depozitare sunt efectuate astfel încât să permită refolosirea, recuperarea și, în special, reciclarea
         componentelor vehiculelor.

      Operațiile de tratare pentru depoluarea vehiculelor scoase din uz menționate la anexa I punctul 3 sunt efectuate cât mai repede
         posibil.”

      7        Articolul 7 alineatul (1) din directiva menționată prevede:

      „Statele membre iau măsurile necesare pentru a încuraja refolosirea componentelor care sunt adecvate refolosirii, recuperarea
         componentelor care nu pot fi refolosite, acordând întâietate reciclării când este posibilă din punct de vedere ecologic, fără
         a aduce atingere cerințelor privind siguranța vehiculelor și cerințele ecologice cum ar fi emisiile atmosferice și controlul
         poluării fonice.”

      8        Articolul 8 alineatul (3) din Directiva 2000/53 prevede:

      „Statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că producătorii furnizează informații referitoare la dezmembrare
         pentru fiecare tip de vehicul scos pe piață în termen de șase luni de la scoaterea acestuia pe piață. […]”

       Reglementarea națională
      9        Directiva 2000/53 a fost transpusă în dreptul francez prin Decretul nr. 2003‑727 din 1 august 2003 referitor la producerea
         de vehicule și la eliminarea vehiculelor scoase din uz (JORF din 5 august 2003, p. 13487, denumit în continuare „Decretul
         nr. 2003‑727”), precum și prin ordinele adoptate pentru punerea în aplicare a acestuia din 24 decembrie 2004 privind dispoziții
         referitoare la producerea de vehicule, componente și echipamente prin care se urmărește eliminarea vehiculelor scoase din
         uz (JORF din 31 decembrie 2004, p. 22743), din 15 martie 2005 referitor la aprobările exploatanților instalațiilor pentru
         depozitare, depoluare, dezmembrare, mărunțire sau tăiere a vehiculelor scoase din uz (JORF din 14 aprilie 2005, p. 6688),
         din 6 aprilie 2005 de stabilire a normelor de instituire a recipisei de preluare în vederea distrugerii și a certificatului
         de distrugere a unui vehicul scos din uz (JORF din 24 mai 2005, p. 8915) și din 13 mai 2005 referitor la modul de compensare
         a operatorilor autorizați care se ocupă cu tăierea (JORF din 31 mai 2005, p. 9716).

      10      Articolul 2 din Decretul nr. 2003‑727 prevede:

      „În vederea aplicării prezentului decret:
      [...]
      3° Sunt considerați operatori care se ocupă cu dezmembrarea persoanele care asigură preluarea, depozitarea, depoluarea și
         dezmembrarea vehiculelor;

      4° Sunt considerați operatori care se ocupă cu tăierea persoanele care asigură preluarea, depozitarea, mărunțirea sau tăierea
         vehiculelor, aceste două operații fiind precedate dacă era necesar de depoluarea și de dezmembrarea vehiculelor;

      [...]”
      11      Articolul 4 din acest decret prevede:

      „Vehiculele scoase din uz pot fi livrate de deținătorii lor numai operatorilor care se ocupă cu dezmembrarea sau operatorilor
         care se ocupă cu tăierea, titulari ai aprobării prevăzute la articolul 9 din prezentul decret sau unor centre de colectare
         înființate de către producători.”

      12      Articolul 5 din decretul menționat prevede:

      „Operatorii care se ocupă cu tăierea și centrele de colectare, precum și operatorii care se ocupă cu dezmembrarea atunci când
         au acceptat preluarea vehiculelor nu pot factura niciun cost deținătorilor care le livrează un vehicul scos din uz la predarea
         în instalațiile lor, cu excepția cazului în care vehiculul este lipsit de componentele sale esențiale, în special de grupul
         propulsor, de catalizator pentru vehiculele care erau echipate cu acestea la introducerea lor pe piață sau de caroserie, sau
         că acesta conține deșeuri sau echipamente neomologate care i‑au fost adăugate și care, prin natura sau cantitatea lor, cresc
         costul de tratare a vehiculelor scoase din uz.”

      13      Potrivit articolului 6 din Decretul nr. 2003‑727:

      „Fiecare producător este obligat să compenseze, pentru vehiculele aparținând mărcii sale, pierderea pe care aplicarea articolului
         5 o poate genera pentru un operator autorizat care se ocupă cu tăierea sau să preia el însuși aceste vehicule, potrivit modalităților
         pe care le va considera corespunzătoare.

      Constatarea pierderii este stabilită de către un organism terț independent, desemnat de comun acord de producător și operatorul
         autorizat care se ocupă cu tăierea.

      Elementele constatării pierderii sunt supuse fără întârziere comisiei menționate la articolul 18 din prezentul decret cu propunerile
         producătorului de compensare.

      Prin ordin comun al miniștrilor responsabili de transport, de mediu, de economie și de industrie se stabilesc normele de aplicare
         a primelor două alineate din prezentul articol, în special normele de separare contabilă a diverselor activități care pot
         fi exercitate de către operatorii care se ocupă cu tăierea.”

      14      Articolul 7 din acest decret prevede:

      „Refolosirea componentelor vehiculelor scoase din uz, atunci când este posibil, se face cu respectarea cerințelor privind
         siguranța vehiculelor și protecția mediului, cum ar fi emisiile atmosferice și controlul poluării fonice. Trasabilitatea componentelor
         refolosite cărora li se aplică aceste cerințe trebuie să fie asigurată prin aplicarea unui marcaj corespunzător, atunci când
         este tehnic posibil, în conformitate cu dispozițiile articolelor 11 și 12 din prezentul decret.

      Componentele și materialele vehiculelor scoase din uz sunt de preferință, sub rezerva paragrafului precedent, refolosite,
         recuperate și în special reciclate mai degrabă decât să fie distruse, de fiecare dată când condițiile tehnice și economice
         permit aceasta.”

      15      Articolul 13 din decretul menționat prevede:

      „Articolul R. 322‑9 din Codul rutier este înlocuit de dispozițiile următoare:
      «Art. R. 322‑9. – În caz de vânzare sau de cesionare cu titlu gratuit a unui vehicul în vederea distrugerii, cu excepția cazurilor
         prevăzute la articolul L. 326‑11, proprietarul predă certificatul de înmatriculare unui operator autorizat care se ocupă cu
         dezmembrarea sau cu tăierea, după ce a făcut mențiunea pe aceasta într‑un mod lizibil și inalterabil, „vândut la ../../....
         (data transferului) în vederea distrugerii” sau „cedat la ../../.... (data transferului) în vederea distrugerii”, urmată de
         semnătura sa, și după ce a decupat partea prevăzută în acest scop.

      În lipsa certificatului de înmatriculare, cu excepția cazurilor prevăzute la articolul L. 326‑11, proprietarul predă fie un
         document oficial prin care se dovedește că nu se poate furniza cartea gri, fie o dovadă a proprietății în cazul unui vehicul
         mai vechi de 25 de ani.

      Operatorul autorizat care se ocupă cu dezmembrarea sau cu tăierea predă în schimb proprietarului, în termen de 15 zile de
         la data transferului vehiculului, o recipisă de preluare în vederea distrugerii.

      În același termen, operatorul autorizat care se ocupă cu dezmembrarea sau cu tăierea transmite conducătorului departamentului
         de înmatriculare a vehiculului un exemplar al recipisei de preluare în vederea distrugerii și îi transmite în plus unul dintre
         înscrisurile menționate la primul și al doilea paragraf ale prezentului articol.

      În termen de 15 zile de la data mărunțirii sau tăierii vehiculului, operatorul autorizat care se ocupă cu tăierea confirmă
         distrugerea conducătorului de departament al locului de înmatriculare, transmițându‑i în acest sens certificatul de distrugere
         aferent. Acesta efectuează în cazul respectiv înregistrarea distrugerii și radierea.

      Prin ordin comun al miniștrilor responsabili de transport, de mediu, de afaceri interne și de industrie se stabilesc normele
         de instituire a recipisei și a certificatului de distrugere.»”

      16      Articolul 15 din Decretul nr. 2003‑727 prevede:

      „Fără a aduce atingere secretului comercial și industrial, împreună cu fabricanții de materiale și componente utilizate pentru
         vehicule, fiecare producător pune la dispoziția operatorilor autorizați care se ocupă cu dezmembrarea sau cu tăierea, pentru
         fiecare tip de vehicul nou recepționat la nivel național sau comunitar, într‑un termen de șase luni de la recepționarea sa,
         informații referitoare la:

      1°      Condițiile de dezmembrare și de depoluare a vehiculului;
      2°      Condițiile de demontare, de depozitare și de control ale componentelor care pot fi refolosite;
      3°      Diferitele componente și materiale ale vehiculelor;
      4°      Amplasarea substanțelor periculoase prezente în vehicule.”
       Procedura precontencioasă
      17      Ca urmare a mai multor plângeri, Comisia, la 12 octombrie 2005, a adresat Republicii Franceze o scrisoare de punere în întârziere
         în care considera că acest stat membru, pe de o parte, a transpus în mod incorect articolul 1, articolul 4 alineatul (2),
         articolul 5 alineatele (3) și (4), articolul 6 alineatul (3) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2000/53, pe de altă
         parte, a transpus în mod incomplet articolul 7 alineatul (2) din această directivă și, în sfârșit, a transpus în mod incorect
         și incomplet articolul 2 punctele 12 și 13, articolul 4 alineatul (1) și articolul 8 alineatul (3) din directiva menționată.

      18      La 19 decembrie 2005, Republica Franceză a răspuns la această scrisoare de punere în întârziere și a explicat rațiunile pentru
         care apreciază motivele Comisiei ca fiind neîntemeiate.

      19      La 12 decembrie 2006, Comisia a adresat Republicii Franceze un aviz motivat care reia motivele prezentate în scrisoarea de
         punere în întârziere, cu excepția motivelor referitoare la articolul 2 punctul 12 și articolul 7 alineatul (2) din Directiva
         2000/53.

      20      La 14 februarie 2007, Republica Franceză a răspuns la acest aviz motivat considerând că motivele Comisiei nu erau întemeiate.

      21      Apreciind că, exceptând motivele referitoare la articolul 1 și articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2000/53, motivele trebuiau
         menținute, Comisia a formulat prezenta acțiune.

       Cu privire la acțiune
      22      În susținerea acțiunii, Comisia invocă șapte motive întemeiate pe:

      –        incompatibilitatea cu articolul 2 punctul 13 din Directiva 2000/53 a definiției expresiei „informații referitoare la dezmembrare”
         introdusă în dreptul francez;

      –        incompatibilitatea cu articolul 4 alineatul (2) litera (a) din această directivă a datei care stabilește interzicerea substanțelor
         periculoase;

      –        incompatibilitatea cu articolul 5 alineatul (3) din directiva menționată a sistemului francez privind radierea pe baza prezentării
         unui certificat de distrugere;

      –        incompatibilitatea cu articolul 5 alineatul (4) din aceeași directivă a sistemului de preluare a vehiculelor scoase din uz;
      –        incompatibilitatea cu articolul 6 alineatul (3) din Directiva 2000/53 a neincluderii noțiunii „dezmembrare” în dispozițiile
         de transpunere a acestei directive în dreptul francez;

      –        incompatibilitatea cu articolul 7 alineatul (1) din directiva menționată a interpretării expresiei „posibilă din punct de
         vedere ecologic” redată în dreptul francez și, respectiv,

      –        incompatibilitatea cu articolul 8 alineatul (3) din aceeași directivă a lipsei de precizie cu privire la suporturile tehnice
         care transmit informații referitoare la dezmembrare.

       Cu privire la primul și la al șaptelea motiv, întemeiate pe incompatibilitatea cu articolul 2 punctul 13 din Directiva 2000/53
            a definiției expresiei „informații referitoare la dezmembrare”, introdusă în dreptul francez, și, în consecință, pe incompatibilitatea
            cu articolul 8 alineatul (3) din această directivă a lipsei de precizie cu privire la suporturile tehnice care transmit informații
            referitoare la dezmembrare
      23      Comisia consideră că articolul 15 din Decretul nr. 2003‑727 are o aplicabilitate mai restrânsă decât articolul 2 punctul 13
         din Directiva 2000/53, în măsura în care această ultimă dispoziție prevede că sunt oferite instalațiilor de tratare autorizate
         „toate informațiile” și nu doar o listă limitativă de informații precum cea prevăzută la articolul 15 din acest decret. Potrivit
         Comisiei, această transpunere incorectă și incompletă a respectivului articol 2 punctul 13 generează ipso facto transpunerea incompletă și incorectă a articolului 8 alineatul (3) din Directiva 2000/53 care include o obligație privind
         mijlocul prin care sunt transmise informațiile.

      24      În memoriul în apărare, Republica Franceză afirmă că se impune o definiție cu o aplicabilitate generală a expresiei „informații
         referitoare la dezmembrare”, în vederea asigurării unei transpuneri corecte și complete a articolului 2 punctul 13 din Directiva
         2000/53. De asemenea, recunoaște că este necesar să se precizeze modalitățile tehnice ale obligației de transmitere a informațiilor
         privind dezmembrarea, impusă producătorilor, și se obligă să modifice dispozițiile pertinente ale dreptului național în scopul
         introducerii precizărilor necesare.

      25      În această privință, este suficient să se constate că din modul de redactare a articolului 2 punctul 13 din Directiva 2000/53
         rezultă în mod clar că „informațiile referitoare la dezmembrare” vizează „toate informațiile necesare pentru tratarea […]
         vehiculelor scoase din uz” și că lectura articolului 8 alineatul (3) din această directivă trebuie efectuată în lumina respectivului
         punct 13 în ceea ce privește modalitățile de transmitere a unor asemenea informații.

      26      Rezultă că primul și al șaptelea motiv sunt întemeiate.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe incompatibilitatea cu articolul 4 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/53
            a datei care stabilește interzicerea substanțelor periculoase
      27      Prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia arată că articolul 4 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/53 a fost
         transpus în dreptul francez prin articolul 3 din Decretul nr. 2003‑727 și prin ordinul de punere în aplicare din 24 decembrie
         2004 privind dispoziții referitoare la producerea de vehicule, componente și echipamente prin care se urmărește eliminarea
         vehiculelor scoase din uz. Cu toate acestea, potrivit Comisiei, Republica Franceză nu a asigurat o transpunere corectă a respectivului
         articolul 4 alineatul (2) litera (a), întrucât a aplicat, cu încălcarea acestei dispoziții, numai vehiculelor introduse pe
         piață începând cu 31 decembrie 2004, și nu celor introduse pe piață de la 1 iulie 2003, obligația de a se asigura că materialele
         și componentele acestor vehicule nu conțin plumb, mercur, cadmiu sau crom hexavalent decât în cazurile enumerate în anexa
         II la Directiva 2000/53.

      28      În această privință, este suficient să se constate că, astfel cum recunoaște de altfel chiar Republica Franceză, întrucât
         dispozițiile respectivului ordin din 24 decembrie 2004 se aplică numai începând cu 31 decembrie 2004, obligația prevăzută
         la articolul 4 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/53 a fost aplicată cu întârziere în raport cu data stabilită la
         această dispoziție. Așadar, rezultă că dreptul francez nu a asigurat o transpunere corectă a respectivului articol 4 alineatul
         (2) litera (a).

      29      Prin urmare, trebuie să se constate că al doilea motiv este întemeiat.

       Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe incompatibilitatea cu articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2000/53 a sistemului
            francez privind radierea pe baza prezentării unui certificat de distrugere
       Argumentele părților
      30      Comisia arată că articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2000/53 descrie cu precizie procedura care trebuie urmată în vederea
         radierii unui vehicul scos din uz. Astfel, pentru a asigura coerența între modalitățile de abordare naționale pentru realizarea
         bunei funcționări a pieței interne și evitarea denaturării concurenței în Uniunea Europeană, această dispoziție stabilește
         persoanele care au dreptul de a elibera un certificat de distrugere, destinatarul/destinatarii certificatului menționat, precum
         și momentul la care acesta trebuie eliberat.

      31      Potrivit Comisiei, sistemul francez, abandonat de altfel de la intrarea în vigoare, la 15 septembrie 2009, a unui nou sistem
         de înmatriculare pentru orice vehicul înmatriculat începând cu această dată, nu respecta aceste cerințe precise și detaliate
         ale articolului 5 alineatul (3) din Directiva 2000/53. Astfel, întrucât prevede la articolul 13 din Decretul nr. 2003‑727
         și în ordinul din 6 aprilie 2005 menționat la punctul 9 din prezenta hotărâre că numai operatorii care se ocupă cu tăierea
         aveau dreptul să elibereze un „certificat de distrugere” și că acest certificat era predat conducătorului departamentului
         aferent locului de înmatriculare a vehiculului după distrugerea fizică a acestuia din urmă, în timp ce deținătorul vehiculului
         scos din uz primea o „recipisă de preluare în vederea distrugerii”, dreptul francez crea o confuzie, precum și o complicare
         administrativă sigură, contravenind obiectivului și efectului util al Directivei 2000/53.

      32      Republica Franceză contestă punctul de vedere al Comisiei. Republica Franceză afirmă că a instituit o procedură în două etape
         care permite o mai bună trasabilitate a vehiculelor scoase din uz în scopul asigurării unei protecții mai mari.

      33      Astfel, eliberarea unei „recipise de preluare în vederea distrugerii”, predată într‑o primă etapă deținătorului la momentul
         transferului vehiculului într‑o instalație de tratare, ar fi o condiție necesară a radierii ulterioare. Într‑o a doua etapă,
         un document intitulat „certificat de distrugere”, eliberat de operatorii care se ocupă cu tăierea, ar permite să se confirme
         distrugerea vehiculului și să se efectueze radierea definitivă.

      34      Prin urmare, Republica Franceză consideră că „recipisa de preluare în vederea distrugerii” îndeplinește rolul „certificatului
         de distrugere” prevăzut la articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2000/53 în măsura în care eliberarea sa garantează în mod
         automat distrugerea ulterioară a vehiculului scos din uz și că, în schimb, documentul intitulat „certificat de distrugere”,
         în sensul dreptului francez, permite să se asigure distrugerea efectivă a unui vehicul scos din uz înainte de a se efectua
         radierea sa.

       Aprecierea Curții
      35      Întrucât Directiva 2000/53, potrivit considerentului (1), are în vedere, în primul rând, să reducă la minimum impactul asupra
         mediului al vehiculelor scoase din uz, aceasta nu prevede o armonizare completă și nu se opune astfel posibilității pentru
         statele membre a adopta măsuri de protecție mai stricte (a se vedea în special Hotărârea din 14 aprilie 2005, Deponiezweckverband
         Eiterköpfe, C‑6/03, Rec., p. I‑2753, punctul 27). Cu toate acestea, asemenea măsuri trebuie să fie compatibile cu dispozițiile
         Tratatului CE și nu pot, în special, să afecteze realizarea obiectului pe care această directivă îl urmărește în al doilea
         rând, și anume să asigure buna funcționare a pieței interne și să se evite denaturarea concurenței în Uniune.

      36      În această privință, trebuie să se constate, astfel cum arată Comisia, că articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2000/53
         descrie cu precizie procedura care trebuie urmată în vederea radierii unui vehicul scos din uz pentru a asigura, astfel cum
         prevede considerentul (2) al acestei directive, o coerență între modalitățile de abordare naționale. În cadrul acestei proceduri,
         o funcție bine stabilită este atribuită unui document‑cheie denumit „certificat de distrugere”.

      37      Această funcție a documentului menționat nu poate fi afectată. Or, dacă se admite că sistemul francez permite o mai bună trasabilitate
         a vehiculelor scoase din uz, se impune constatarea că acesta atribuie „certificatului de distrugere” un rol diferit de cel
         stabilit la articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2000/53. O asemenea afectare a funcției acestui certificat este de natură
         să pună în pericol coerența modalităților de abordare naționale amintite la punctul precedent și, prin urmare, buna funcționare
         a pieței interne.

      38      De asemenea, eliberarea unui document intitulat „recipisă de preluare în vederea distrugerii” și care ar îndeplini, potrivit
         Republicii Franceze, rolul „certificatului de distrugere” prevăzut la articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2000/53 riscă
         să creeze o confuzie care poate să repună în discuție realizarea obiectivului urmărit de această dispoziție.

      39      Din cele de mai sus rezultă că cel de al treilea motiv este de asemenea întemeiat.

       Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe incompatibilitatea cu articolul 5 alineatul (4) din Directiva 2000/53 a sistemului
            de preluare a vehiculelor scoase din uz
       Argumentele părților
      40      Comisia arată că articolul 5 alineatul (4) din Directiva 2000/53 coroborat cu alineatul (2) al aceluiași articol prevede o
         obligație de preluare gratuită a vehiculelor scoase din uz în vederea distrugerii de către instalațiile de tratare autorizate.

      41      Potrivit Comisiei, acest principiu al gratuității preluării vehiculelor respective trebuie interpretat în sensul că, pe de
         o parte, toate instalațiile de tratare sunt obligate să preia fără niciun cost vehiculele prezentate de ultimul deținător
         și/sau proprietar și, pe de altă parte, că toate aceste instalații beneficiază de un mecanism de compensare a costurilor pe
         care le implică această preluare, costuri acoperite de către producători.

      42      Întrucât lasă operatorilor care se ocupă cu dezmembrarea facultatea de a refuza preluarea vehiculelor scoase din uz în vederea
         distrugerii și în lipsa compensării costurilor de tratare prevăzute pentru acești operatori care se ocupă cu dezmembrarea,
         sistemul francez de preluare a costurilor respective de către producători nu este conform Directivei 2000/53 și contravine
         efectului util al acesteia.

      43      Republica Franceză nu este de acord cu această interpretare a Directivei 2000/53. Potrivit acestui stat membru, legiuitorul
         Uniunii nu a înțeles să oblige toate instalațiile de tratare să preia vehiculele scoase din uz prin plata către acestea a
         unei compensații.

      44      Desigur, unul dintre obiectivele Directivei 2000/53 este ca toate vehiculele scoase din uz să fie transferate în instalațiile
         de tratare. Cu toate acestea, în vederea realizării acestui obiectiv, gratuitatea livrării nu constituie decât o măsură de
         stimulare și reprezintă numai un mijloc, printre altele, de a atinge acest obiectiv.

      45      Astfel, obiectivul care urmărește să permită colectarea tuturor vehiculelor scoase din uz de către un sistem corespunzător
         de instalații de tratare se bazează, în dreptul francez, nu numai pe un dispozitiv cu caracter stimulator, ci și pe măsuri
         cu caracter represiv care au în vedere sancționarea abandonării vehiculelor scoase din uz.

      46      În aceste condiții, măsurile adoptate de dreptul francez, în concordanță cu Directiva 2000/53, apar ca fiind suficiente pentru
         atingerea obiectivului urmărit, fără să fie necesar să se impună tuturor instalațiilor de tratare și, prin urmare, operatorilor
         care se ocupă cu dezmembrarea o obligație de a prelua vehiculele scoase din uz.

      47      În definitiv, mecanismul de compensare organizat prin ordinul din 13 mai 2005 referitor la modul de compensare a operatorilor
         autorizați care se ocupă cu tăierea nu reprezintă decât contrapartida obligației lor de preluare. Prin urmare, în mod neîntemeiat
         Comisia consideră că, în lipsa compensației pentru operatorii care se ocupă cu dezmembrarea, dispozitivul francez de acoperire
         a costurilor de tratare de către producători nu este conform obiectivelor Directivei 2000/53.

      Aprecierea Curții
      48      Trebuie să se constate, mai întâi, că din însuși modul de redactare a articolului 5 alineatul (4) din Directiva 2000/53 reiese
         cu claritate că predarea unui vehicul scos din uz către o instalație de tratare autorizată trebuie să fie gratuită, costurile
         aferente acestei predări fiind acoperite de către producători.

      49      Din aceasta reiese că, de la bun început, pentru orice operator care se ocupă cu dezmembrarea, care a acceptat în mod voluntar
         preluarea unui vehicul scos din uz în vederea distrugerii, sistemul național trebuie să prevadă un sistem de compensare a
         costurilor de tratare, în speță același care este prevăzut pentru instalațiile de tratare care sunt obligate de sistemul național
         să efectueze o asemenea preluare.

      50      Prin urmare, trebuie deja să se constate că, prin excluderea din sistemul de compensare prevăzut la articolul 6 din Decretul
         nr. 2003-727 a operatorilor care se ocupă cu dezmembrarea care au acceptat preluarea unui vehicul scos din uz în vederea distrugerii,
         Republica Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 5 alineatul (4) din Directiva 2000/53.

      51      În ceea ce privește problema dacă Directiva 2000/53 trebuie interpretată în sensul că operatorii care se ocupă cu dezmembrarea
         sunt, în calitate de instalații de tratare, obligați ipso facto să preia vehiculele scoase din uz prezentate de către ultimul deținător și/sau proprietar, trebuie să amintim că, potrivit
         modului de redactare a articolului 5 alineatul (2) din această directivă, statele membre trebuie să ia măsurile necesare pentru
         a se asigura că toate vehiculele scoase din uz sunt transferate în instalațiile de tratare autorizate.

      52      Nu reiese nici din acest mod de redactare, nici din cel al articolului 5 alineatul (4) din Directiva 2000/53 că acest transfer
         în instalații trebuie să fie interpretat în sensul că toate instalațiile sunt obligate să accepte preluarea vehiculelor scoase
         din uz.

      53      Trebuie să se constate că, în plus, considerentul (7) al Directivei 2000/53, care introduce articolul 5 alineatul (4) din
         această directivă, prevede că „statele membre trebuie să se asigure că ultimul deținător și/sau proprietar poate livra vehiculul
         scos din uz către o instalație de tratare autorizată fără costuri […]”.

      54      Acest considerent care în vedere predarea către „o” și nu către „orice” instalație de tratare, al cărui mod de redactare este
         conform versiunii acestuia în limba engleză („«an» authorised treatment facility” și nu „any”) și germană („bei «einer» zugelassenen
         Verwertungsanlage” și nu „jeder”), confirmă mai degrabă interpretarea dată de Republica Franceză.

      55      Această ultimă interpretare rezultă de asemenea și din interpretarea teleologică a dispoziției în litigiu. Într‑adevăr, dacă
         potrivit articolului 5 alineatul (2) din Directiva 2000/53 unul dintre obiectivele acesteia este ca toate vehiculele scoase
         din uz să fie transferate în instalațiile de tratare și dacă măsurile adoptate în acest scop, în plus față de cea a gratuității
         preluării impuse la articolul 5 alineatul (4) din această directivă intră în competența statelor membre, din acestea rezultă
         că directiva menționată nu se opune unei simple facultăți de preluare acordate anumitor instalații de tratare cu condiția
         ca numărul de instalații de tratare obligate să preia vehiculele scoase din uz prezentate să fie suficient pentru a permite,
         în practică, un transfer către o asemenea instalație.

      56      Astfel, deoarece a prevăzut, pe de o parte, obligația operatorilor care se ocupă cu tăierea și a centrelor de colectare de
         a prelua vehiculele scoase din uz și, pe de altă parte, sancțiuni severe aplicate în caz de abandonare a unui astfel de vehicul,
         amintite la punctul 65 din memoriul în apărare prezentat de Republica Franceză, dreptul francez a instaurat un sistem de preluare
         a vehiculelor scoase din uz care nu poate fi considerat incompatibil cu articolul 5 alineatul (4) din Directiva 2000/53.

      57      Prin urmare, trebuie să se constate că al patrulea motiv este întemeiat în măsura în care operatorii care au acceptat preluarea
         unui vehicul scos din uz în vederea distrugerii sunt excluși din sistemul de compensare prevăzut la articolul 6 din Decretul
         nr. 2003‑727 și că acest motiv trebuie respins în rest.

       Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe incompatibilitatea cu articolul 6 alineatul (3) din Directiva 2000/53 a neincluderii
            noțiunii „dezmembrare” în dispozițiile de transpunere a acestei directive în dreptul francez
      Argumentele părților
      58      În susținerea acestui motiv, Comisia arată că Decretul nr. 2003‑727 nu reia noțiunea „dezmembrare” astfel cum este utilizată
         la articolul 6 alineatul (3) din Directiva 2000/53 pentru a desemna prima etapă a operațiunilor de tratare. Chiar dacă acest
         termen, care rezultă din traducerea stângace a cuvântului englez „stripping”, este înțeles de Comisie în sensul că se aplică
         destul de dificil în limba franceză în cazul unui vehicul, termenul descrie operațiune de dezmembrare minimală prealabilă
         oricărei alte operațiuni de tratare, în special depoluarea.

      59      Republica Franceză observă că orice altă definiție a noțiunii „dezmembrare” nu există. În continuare, aceasta remarcă faptul
         că operațiunile de tratare enumerate la articolul 6 alineatul (3) din Directiva 2000/53 nu reprezintă decât obligațiile minime
         de tratare pe care o unitate sau o întreprindere care efectuează operații de tratare trebuie să fie în măsură să le îndeplinească.
         Astfel, potrivit acestui stat membru, această dispoziție nu are vocația să descrie într‑un mod exhaustiv procesul de tratare
         sau să impună statelor membre o etapizare exactă a operațiunilor de tratare.

      60      Republica Franceză concluzionează că, întrucât termenul „depoluare” se aplică tuturor operațiunilor de tratare avute în vedere
         la articolul 6 alineatul (3) din Directiva 2000/53, dreptul francez, stabilind principiul unei depoluări prealabile oricărei
         alte tratări, a transpus în mod corect această dispoziție.

      Aprecierea Curții
      61      În primul rând, trebuie să se constate că, în pofida inexistenței unei definiții a noțiunii „dezmembrare”, este cert că atât
         operațiunile de dezmembrare, cât și cele de depoluare se referă la componente de vehicule ce conțin substanțe periculoase
         care, în scopul de a reduce orice impact negativ asupra mediului, trebuie să fie demontate înainte de orice altă tratare.

      62      În al doilea rând, trebuie să se arate că, potrivit Comisiei, criteriul care distinge componentele vehiculelor ce conțin substanțe
         periculoase care, în opinia acesteia, trebuie să facă obiectul „dezmembrării” de cele care constituie obiectul „depoluării”
         este cel al demontării fără dificultate a componentelor respective fără a periclita mediul. Astfel, bateriile care pot fi
         demontate fără dificultate fac parte din „dezmembrare”, iar cele care nu pot fi demontate fără dificultate fac parte din „depoluare”.

      63      În lumina acestor constatări, articolul 6 alineatul (3) din Directiva 2000/53 trebuie interpretat în sensul că „dezmembrarea”
         trebuie privită ca o operațiune prin care încep „operațiile de tratare pentru depoluare”, care se include totodată în acestea.
         Prin urmare, prin faptul că a stabilit principiul depoluării prealabile oricărei alte tratări fără a preciza totuși, prin
         introducerea termenului „dezmembrare”, că depoluarea începe prin demontarea componentelor care pot fi ușor demontate, ceea
         ce părea să se impună, Republica Franceză nu a încălcat obligațiile care îi revin în temeiul articolului 6 alineatul (3) din
         această directivă.

      64      În aceste condiții, al cincilea motiv trebuie respins.

       Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe incompatibilitatea cu articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2000/53 a interpretării
            expresiei „posibilă din punct de vedere ecologic”
      Argumentele părților
      65      Comisia arată că articolul 7 din Decretul nr. 2003‑727, care transpune articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2000/53, prevede
         că materialele și componentele vehiculelor scoase din uz sunt refolosite, recuperate și reciclate mai degrabă decât să fie
         distruse „de fiecare dată când condițiile tehnice și economice permit aceasta”, în timp ce articolul 7 din această directivă
         acordă întâietate reciclării „când este posibilă din punct de vedere ecologic”.

      66      Comisia apreciază că referirea făcută la condițiile „tehnice și economice” are în vedere un obiect diferit de cel dorit de
         legiuitorul Uniunii, accentul fiind pus, la momentul alegerii între reciclare și o altă operație, pe rentabilitatea economică
         sau fezabilitatea tehnică la cel mai mic cost și nu pe protecția mediului.

      67      Republica Franceză consideră că nu poate fi atribuită aplicabilitate normativă noțiunii de reciclare „posibilă din punct de
         vedere ecologic”, efectul normativ al unei norme de drept depinzând de claritatea și de precizia obligației care decurge din
         aceasta.

      68      Or, potrivit acestui stat membru, operatorii care se ocupă cu dezmembrarea și operatorii care se ocupă cu tăierea nu sunt
         în măsură să prevadă consecințele actelor lor în raport cu „posibilitatea din punct de vedere ecologic” și, prin urmare, să
         stabilească împrejurările în care trebuie să acorde întâietate reciclării. Astfel, dreptul francez a introdus o abordare subiectivă
         a întâietății care trebuie acordată reciclării în măsura în care aceasta nu poate fi apreciată decât de la caz la caz.

      Aprecierea Curții
      69      De la bun început, trebuie arătat că transpunerea în dreptul francez a expresiei „când este posibilă din punct de vedere ecologic”,
         utilizată la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2000/53, este corectă dacă expresia „de fiecare dată când condițiile
         tehnice și economice permit aceasta”, folosită la articolul 7 al doilea paragraf din Decretul nr. 2003‑727, poate fi considerată
         ca fiind echivalentă cu prima.

      70      În această privință, trebuie să se observe că cele două expresii impun o apreciere de la caz la caz care, prin însăși natura
         sa, introduce o anumită subiectivitate.

      71      În plus, trebuie să se arate că cele două expresii nu se diferențiază în ceea ce privește efectul lor normativ, acesta provenind,
         astfel cum invocă Republica Franceză, din claritatea și din precizia obligației care decurge din acestea.

      72      În ceea ce privește conținutul obligației de reciclare, prevăzută, pe de o parte, la articolul 7 din Directiva 2000/53 și,
         pe de altă parte, la articolul 7 din Decretul nr. 2003‑727, este necesar să se arate că acesta din urmă stabilește condiții
         care se limitează în definitiv la cele de natură economică, o reciclare cu siguranță neputând fi avută în vedere decât cu
         condiția fezabilității sale tehnice.

      73      Din aceasta rezultă că se poate considera echivalent conținutul celor două expresii, amintite la punctul 69 din prezenta hotărâre,
         numai dacă noțiunea „posibilitate din punct de vedere ecologic” ar fi echivalentă cu noțiunea „fezabilitate economică”.

      74      Or, chiar dacă am putea admite că aceste două noțiuni au anumite aspecte comune, este evident că acestea nu sunt echivalente.

      75      Prin urmare, al șaselea motiv este întemeiat.

      76      Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se constate că, prin neadoptarea tuturor actelor cu putere de lege și normelor
         administrative necesare pentru a transpune în mod corect și complet articolul 2 punctul 13, articolul 4 alineatul (2) litera
         (a), articolul 5 alineatele (3) și (4), în măsura în care, referitor la acest ultim alineat, operatorii care au acceptat preluarea
         unui vehicul scos din uz în vederea distrugerii sunt excluși din sistemul de compensare a costurilor de tratare, articolul
         7 alineatul (1) și articolul 8 alineatul (3) din Directiva 2000/53, Republica Franceză nu și‑a îndeplinit obligațiile care
         îi revin în temeiul acestei directive.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      77      Potrivit articolului 69 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire
         la unul sau mai multe capete de cerere, Curtea poate să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare parte
         să suporte propriile cheltuieli de judecată.

      78      În speță, întrucât Comisia și Republica Franceză au căzut fiecare în pretenții cu privire la anumite capete de cerere din
         concluziile lor, se impune obligarea acestora la suportarea propriilor cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Prin neadoptarea tuturor actelor cu putere de lege și normelor administrative necesare pentru a transpune în mod corect și
            complet articolul 2 punctul 13, articolul 4 alineatul (2) litera (a), articolul 5 alineatele (3) și (4), în măsura în care,
            referitor la acest ultim alineat, operatorii care au acceptat preluarea unui vehicul scos din uz în vederea distrugerii sunt
            excluși din sistemul de compensare a costurilor de tratare, articolul 7 alineatul (1) și articolul 8 alineatul (3) din Directiva
            2000/53/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 18 septembrie 2000 privind vehiculele scoase din uz, Republica Franceză
            nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.
      2)      Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.
      3)      Comisia Europeană și Republica Franceză suportă, fiecare în parte, propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții din data de 29 februarie 1996. # Comisia Comunităților Europene împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Ajutor de stat. # Cauza C-122/94.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 29 septembrie 2005. # Gustav Thommes împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Restituirea plății nedatorate. # Cauza T-195/03.


Hotărârea Curții (camera a doua) din 29 ianuarie 1985. # F. împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Régime disciplinaire. # Cauza 228/83.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 11 martie 1982. # Luigi De Pascale împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 164/80.