title: Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 25 septembrie 2014. # Giorgio Giorgis împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de declarare a nulității - Marcă comunitară tridimensională - Formă de două pahare ambalate - Motiv absolut de refuz - Lipsa caracterului distinctiv - Lipsa caracterului distinctiv dobândit prin utilizare - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) și alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-474/12.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a șaptea)
      25 septembrie 2014 (
            *1
         )
      „Marcă comunitară — Procedură de declarare a nulității — Marcă comunitară tridimensională — Formă de două pahare ambalate — Motiv absolut de refuz — Lipsa caracterului distinctiv — Lipsa caracterului distinctiv dobândit prin utilizare — Articolul 7 alineatul (1) litera (b) și alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      În cauza T‑474/12,

         Giorgio Giorgis, cu domiciliul în Milano (Italia), reprezentat de I. Prado și de A. Tornato, avocați,
      reclamant,
      împotriva

         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de I. Harrington, în calitate de agent,
      pârât,
      cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenientă în fața Tribunalului, fiind

         Comigel SAS, cu sediul în Saint‑Julien‑lès‑Metz (Franța), reprezentată de S. Guerlain, de J. Armengaud și de C. Mateu, avocați,
      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 26 iulie 2012 (cauza R 1301/2011‑1), referitoare la o procedură de declarare a nulității între Comigel SAS și domnul Giorgio Giorgis,
      TRIBUNALUL (Camera a șaptea),
      compus din domnul M. van der Woude, președinte, doamna I. Wiszniewska‑Białecka (raportor) și domnul I. Ulloa Rubio, judecători,
      grefier: domnul E. Coulon,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 31 octombrie 2012,
      având în vedere memoriul în răspuns al OAPI, depus la grefa Tribunalului la 7 februarie 2013,
      având în vedere memoriul în răspuns al intervenientei depus la grefa Tribunalului la 5 februarie 2013,
      având în vedere memoriul în replică depus la grefa Tribunalului la 24 mai 2013,
      având în vedere că niciuna dintre părți nu a formulat, în termen de o lună de la comunicarea terminării procedurii scrise, o cerere de organizare a unei ședințe și întrucât a decis, în consecință, pe baza raportului judecătorului raportor și în temeiul articolului 135a din Regulamentul de procedură al Tribunalului, să se pronunțe fără parcurgerea fazei orale a procedurii,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 11 noiembrie 2009, reclamantul, domnul Giorgio Giorgis, a obținut, din partea Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) și potrivit Regulamentului (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1), înregistrarea sub numărul 8132681 a mărcii comunitare tridimensionale reproduse mai jos:

               2

               Produsele pentru care a fost înregistrată această marcă fac parte din clasa 30 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund următoarei descrieri: „Gheață, sorbete cu apă, sorbete mixte, sorbete cu gheață, înghețată, înghețată de băut, produse pe bază de înghețată, dulciuri pe baza de înghețată, produse semiînghețate, deserturi, iaurt înghețat, produse de patiserie”.

               3

               La 19 ianuarie 2010, intervenienta, Comigel SAS, a depus o cerere de declarare a nulității mărcii contestate în temeiul articolului 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (d) din același regulament.

               4

               Prin Decizia din 21 aprilie 2011, divizia de anulare a OAPI a admis cererea de declarare a nulității și a declarat nulitatea mărcii contestate pentru toate produsele în cauză, în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 52 alineatul (1) litera (a) din același regulament. Divizia de anulare menționată a respins de asemenea argumentul reclamantului potrivit căruia marca contestată dobândise un caracter distinctiv prin utilizare în conformitate cu articolul 7 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009.

               5

               La 16 iunie 2011, reclamantul a formulat o cale de atac la OAPI împotriva deciziei diviziei de anulare.

               6

               Prin Decizia din 26 iulie 2012 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a OAPI a respins calea de atac. Aceasta a confirmat concluziile diviziei de anulare potrivit cărora, pe de o parte, marca contestată era lipsită de caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 și, pe de altă parte, reclamantul nu demonstrase că marca contestată dobândise un caracter distinctiv prin utilizare, în sensul articolului 7 alineatul (3) și al articolului 52 alineatul (2) din același regulament.

         Concluziile părților

               7

               Reclamantul solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei atacate;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               8

               OAPI și intervenienta solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii;

                        —

                        obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

               9

               În susținerea acțiunii, reclamantul invocă două motive, întemeiate pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 și, respectiv, pe încălcarea articolului 7 alineatul (3) din același regulament.

         Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009

               10

               Reclamantul reproșează camerei de recurs că a procedat la o apreciere eronată a caracterului distinctiv al mărcii contestate și că a încălcat astfel articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.

               11

               Potrivit articolului 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, nulitatea mărcii comunitare se declară ca urmare a unei cereri depuse la OAPI atunci când marca comunitară a fost înregistrată contrar dispozițiilor articolului 7 din același regulament. În această privință, articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 prevede că se respinge înregistrarea mărcilor care sunt lipsite de caracter distinctiv.

               12

               Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, caracterul distinctiv al unei mărci înseamnă că această marcă permite să se identifice produsele a căror înregistrare a fost solicitată ca provenind de la o întreprindere determinată și, prin urmare, să se distingă acele produse de cele provenite de la alte întreprinderi (a se vedea Hotărârea Curții din 20 octombrie 2011, Freixenet/OAPI, C-344/10 P și C-345/10 P, Rep., p. I-10205, punctul 42 și jurisprudența citată).

               13

               Caracterul distinctiv al unei mărci trebuie apreciat, pe de o parte, în raport cu produsele sau cu serviciile pentru care s‑a solicitat înregistrarea și, pe de altă parte, în raport cu percepția publicului relevant, care este reprezentat de consumatorul mediu al acestor produse sau servicii, normal informat, suficient de atent și de avizat (a se vedea Hotărârea Curții din 29 aprilie 2004, Henkel/OAPI, C-456/01 P și C-457/01 P, Rep., p. I-5089, punctul 35 și jurisprudența citată).

               14

               În speță, camera de recurs a considerat că produsele în cauză erau produse alimentare care erau în general preambalate atunci când ajungeau în magazine și că, în ceea ce privește comercializarea produselor preambalate, nivelul de atenție al consumatorului în legătură cu aspectul lor nu era deosebit de ridicat.

               15

               Reclamantul reproșează camerei de recurs că a procedat la o apreciere eronată a nivelului de atenție al publicului relevant. Potrivit reclamantului, consumatorul mediu de înghețată dă dovadă de un nivel de atenție ridicat, dat fiind că opțiunea sa este efectuată pe baza a diferiți factori, precum parfumul înghețatei, modul de a o consuma, diferitele tipuri de înghețată și prezența eventuală a anumitor ingrediente.

               16

               În această privință, este suficient să se arate că produsele vizate de marca contestată sunt produse alimentare de consum curent care se adresează tuturor consumatorilor. Este necesar, așadar, să se aprecieze caracterul distinctiv al mărcii contestate ținându‑se seama de așteptarea prezumată a unui consumator mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2006, Develey/OAPI (Forma unei sticle de plastic), T-129/04, Rec., p. II-811, punctul 46 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 12 decembrie 2013, Sweet Tec/OAPI (Formă ovală), T‑156/12, punctul 14].

               17

               Contrar celor susținute de reclamant, faptul că consumatorul mediu alege o înghețată în funcție de gusturile și de preferințele sale nu este de natură să îi confere un nivel de atenție ridicat. Astfel, înghețatele sunt produse de consum curent, vândute în general în supermarketuri, ieftine și a căror cumpărare nu este precedată de o perioadă lungă de reflecție, produse pentru care nu este necesar să se considere că consumatorul va da dovadă de un nivel de atenție ridicat cu ocazia cumpărării. În plus, faptul că consumatorul alege produse în funcție de gusturile sale este o evidență în ceea ce privește produsele alimentare de larg consum, pentru care, potrivit jurisprudenței citate la punctul 16 de mai sus, nivelul de atenție al consumatorului nu este considerat drept ridicat.

               18

               Prin urmare, camera de recurs a considerat în mod întemeiat că publicul relevant era constituit din consumatorul mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat în toată Uniunea Europeană, care nu dă dovadă de un nivel de atenție deosebit de ridicat.

               19

               Potrivit unei jurisprudențe constante, criteriile de apreciere a caracterului distinctiv al mărcilor tridimensionale care sunt constituite din aspectul produsului însuși nu diferă de cele aplicabile celorlalte categorii de mărci. Cu toate acestea, în cadrul aplicării acestor criterii, percepția publicului relevant nu este în mod necesar aceeași în cazul unei mărci tridimensionale care este constituită din aparența produsului însuși și în cazul unei mărci verbale sau figurative care constă într‑un semn independent de aspectul produselor pe care le desemnează. Astfel, consumatorul mediu nu este obișnuit să deducă originea produselor în funcție de forma acestora sau de aceea a ambalajului lor, în lipsa oricărui element grafic sau textual, și, prin urmare, stabilirea caracterului distinctiv al unei astfel de mărci tridimensionale ar putea fi mai dificilă decât în cazul unei mărci verbale sau figurative (a se vedea Hotărârea Freixenet/OAPI, punctul 12 de mai sus, punctele 45 și 46 și jurisprudența citată).

               20

               În aceste condiții, numai o marcă care se deosebește în mod semnificativ de norma sau uzanțele sectorului și, din acest motiv, este de natură a îndeplini funcția sa esențială de identificare a originii nu este lipsită de caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 (a se vedea Hotărârea Freixenet/OAPI, punctul 12 de mai sus, punctul 47 și jurisprudența citată).

               21

               În ceea ce privește în special mărcile tridimensionale care sunt constituite din ambalajul produselor care sunt ambalate în comerț pentru motive legate de natura însăși a produsului, Curtea a apreciat că acestea trebuie să permită consumatorului mediu al respectivelor produse, normal informat și suficient de atent și de avizat, să distingă, fără să recurgă la o analiză sau la o comparație și fără a da dovadă de o atenție specială, produsul în cauză de cele ale altor întreprinderi (Hotărârea Curții din 12 ianuarie 2006, Deutsche SiSi‑Werke/OAPI, C-173/04 P, Rec., p. I-551, punctul 29).

               22

               Pentru a aprecia dacă o marcă este sau nu este lipsită de caracter distinctiv, este necesar să se ia în considerare impresia de ansamblu pe care o produce. Acest lucru nu poate însemna totuși că nu ar trebui să se efectueze, în primul rând, o examinare succesivă a diferitor elemente de prezentare utilizate pentru această marcă. Astfel, poate fi util, în cadrul aprecierii globale, să se examineze fiecare dintre elementele constitutive ale mărcii avute în vedere (a se vedea Hotărârea Curții din 25 octombrie 2007, Develey/OAPI, C-238/06 P, Rep., p. I-9375, punctul 82 și jurisprudența citată).

               23

               Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că, în speță, produsele în cauză sunt deserturi, înghețate, sorbete și iaurturi și că marca contestată este constituită din forma a două recipiente transparente de sticlă în formă de pahar și din forma unei cutii de carton care dispune de deschideri pe partea superioară și pe laturi și care se adaptează la contururile recipientelor. Marca contestată este constituită din forma tridimensională a ambalajului produselor în cauză.

               24

               În primul rând, reclamantul reproșează camerei de recurs că a identificat în mod eronat norma și uzanțele sectorului în cauză. Reclamantul arată că, în cadrul aprecierii sale privind caracterul distinctiv al mărcii contestate, camera de recurs ar fi trebuit să țină seama de norma și de uzanțele de ambalare în sectorul produselor care fac parte din clasa 30. Or, aceasta ar fi limitat norma și uzanțele care trebuie luate în considerare în cadrul analizei sale la cele ale sectorului ambalajelor care promovează „o imagine a unor produse de calitate și de fabricație artizanală”.

               25

               Este necesar să se arate că acest argument se întemeiază pe o interpretare eronată a deciziei atacate.

               26

               Astfel, în decizia atacată, camera de recurs a arătat că, în cazul în care, precum în speță, marca contestată era compusă din forma tridimensională a ambalajului produselor în cauză, era posibil ca norma și uzanțele relevante să fie cele aplicabile în sectorul ambalajelor produselor care sunt de același tip și care sunt destinate acelorași consumatori ca produsele în cauză.

               27

               În continuare, camera de recurs a procedat la analiza separată a celor două elemente care compun marca contestată, și anume recipientele de sticlă și plicul de carton. În cadrul aprecierii caracterului distinctiv al recipientelor de sticlă, aceasta a arătat că respectivul tip de recipiente era utilizat pe piață pentru a vinde deserturi, înghețate, sorbete și iaurturi și că erau utilizate pentru a transmite consumatorilor mesajul potrivit căruia produsele în cauză erau de o calitate înaltă și de fabricație artizanală, ceea ce reclamantul nu contestă. Camera de recurs a considerat că forma recipientelor mărcii contestate nu se îndepărta în mod semnificativ de cea a paharelor prezente pe piață pentru comercializarea deserturilor, a înghețatelor, a sorbetelor și a iaurturilor, aspect care era confirmat de elementele de probă furnizate de intervenientă care arătau recipiente care nu difereau decât puțin de cele ale mărcii contestate. Camera de recurs a dedus din aceasta că respectivul element al mărcii contestate nu era distinctiv pentru produsele în cauză.

               28

               Camera de recurs a înlăturat apoi exemplele furnizate de reclamant prin care se face trimitere la alte tipuri de recipiente utilizate pe piață în cadrul comercializării acestor produse, arătând în același timp că „forma lor nu a[vea] același scop de a da consumatorilor o imagine a unor produse de calitate și de fabricație artizanală”.

               29

               Rezultă din aceasta că camera de recurs a luat în considerare uzanțele din sectorul ambalajelor produselor similare produselor în cauză și destinate acelorași consumatori ca și cele ale produselor în cauză și a constatat că ambalajele sub forma unor recipiente de sticlă făceau parte din aceste uzanțe, în special atunci când se impunea promovarea unei imagini de calitate. Faptul că camera de recurs a înlăturat ca nerelevante elementele de probă furnizate de reclamant privind alte forme de recipiente utilizate pentru a comercializa înghețate nu este în contradicție cu constatarea sa în sensul că pe această piață sunt folosite de asemenea recipiente de sticlă.

               30

               Contrar celor susținute de reclamant, din decizia atacată nu rezultă că camera de recurs a limitat norma și uzanțele sectorului care trebuie luat în considerare doar la sectorul produselor de calitate și de fabricație artizanală.

               31

               În al doilea rând, reclamantul arată că rezultă din identificarea eronată a normei și a uzanțelor sectorului că camera de recurs a efectuat o apreciere eronată a caracterului distinctiv al mărcii contestate. Potrivit reclamantului, camera de recurs a luat în considerare ca element de comparație pentru a aprecia caracterul distinctiv al mărcii contestate conceptul de „pahare ambalate în cutii de carton care dispun de deschideri decupate”, în loc să ia în considerare toate tipurile de ambalaje utilizate în sectorul produselor în cauză. Camera de recurs ar fi considerat astfel în mod eronat că formele de cutii de carton care dispun de deschideri decupate erau utilizate în mod obișnuit în sectorul produselor în cauză. Potrivit reclamantului, cutia de carton a mărcii contestate prezintă caracteristici și forme diferite de cele care figurează în probele furnizate de intervenientă.

               32

               În decizia atacată, în cadrul aprecierii caracterului distinctiv al celui de al doilea element care compune marca contestată, și anume cutia de carton care dispune de deschideri pe partea superioară și pe laturi, camera de recurs a considerat că aceste caracteristici erau prezente pe marea majoritate a cutiilor de carton care figurează în elementele de probă furnizate de intervenientă. Camera de recurs a considerat că formele de cutii de carton care dispun de deschideri pe partea superioară și pe laturi erau obișnuite în sectorul produselor în cauză, în special pentru a expune produsul sau orice informație relevantă privind produsul. Ținând seama de norma și de uzanțele sectorului produselor în cauză (deserturi, înghețate, sorbete și iaurturi), camera de recurs a concluzionat că forma cutiei de carton a mărcii contestate era doar decorativă, că nu se îndepărta considerabil de uzanțele sectorului și nu dispunea de un caracter distinctiv.

               33

               Trebuie arătat că camera de recurs s‑a întemeiat pe elemente de probă furnizate de intervenientă din care rezulta că, în sectorul produselor în cauză, ambalajele compuse dintr‑o cutie de carton cu deschideri erau utilizate în mod curent și a putut deduce din aceasta că marca contestată nu se îndepărta în mod semnificativ de uzanțele sectorului în cauză.

               34

               Împrejurarea că, astfel cum susține reclamantul, forma cutiei de carton a mărcii contestate diferă prin anumite elemente de cele prezente pe piață nu este de natură să repună în discuție această apreciere a camerei de recurs. Astfel, diferitele cutii de carton utilizate în sectorul produselor în cauză, care se deosebesc prin amplasarea deschiderilor sau a formelor lor, trebuie considerate drept simple variante ale formelor de ambalaj utilizate în acest sector. Diferențele dintre cutiile de carton prezente pe piață răspund în special unor considerații practice (precum adaptarea la dimensiunea recipientelor) sau pur decorative. Camera de recurs a considerat în mod întemeiat că caracteristicile formei cutiei de carton a mărcii contestate nu îi permiteau să se îndepărteze semnificativ de uzanțele sectorului produselor în cauză.

               35

               În al treilea rând, reclamantul arată că camera de recurs a săvârșit o eroare privind identificarea mărcii contestate, luând în considerare că marca contestată era compusă din „două pahare ambalate într‑o cutie de carton care dispune de deschideri decupate”, ceea ce nu ar corespunde mărcii contestate, astfel cum a fost aceasta înregistrată. Reclamantul susține că marca contestată ar fi trebuit să fie considerată în ansamblul său, cu caracteristicile sale proprii. Camera de recurs ar fi trebuit să analizeze caracterul distinctiv al combinației formelor speciale care constituie marca contestată, iar nu doar pe cel al sumei elementelor sale.

               36

               Mai întâi, este necesar să se respingă argumentul reclamantului potrivit căruia camera de recurs nu ar fi identificat corect marca contestată. Astfel, descrierea mărcii contestate care figurează în decizia atacată, și anume „două recipiente transparente de sticlă în formă de pahar într‑o cutie de carton care dispune de deschideri pe partea superioară și pe laturi”, corespunde imaginii acestei mărci, astfel cum figurează aceasta în cererea de înregistrare și astfel cum este reprezentată la punctul 1 de mai sus. Faptul că reclamantul are propria sa descriere a mărcii contestate (și anume „două pahare plasate unul lângă altul într‑un carton complet deschis la nivelul părții superioare a paharelor și parțial deschis la nivelul părții din față a paharelor, cu laturi care au o formă specială care urmează și sugerează forma paharelor, constituind o siluetă specială în formă de flacon între cele două pahare”), descriere care nu figurează nici în cererea de înregistrare, nici în certificatul de înregistrare, nu este suficient pentru a se considera că camera de recurs a săvârșit o eroare.

               37

               În continuare, în ceea ce privește argumentul reclamantului potrivit căruia camera de recurs nu ar fi apreciat marca contestată în ansamblul său, este necesar să se arate că, în decizia atacată, după ce a constatat că cele două elemente care constituie această marcă nu se îndepărtau semnificativ de cele utilizate în sectorul produselor în cauză și erau lipsite de caracter distinctiv, camera de recurs a procedat la o analiză a impresiei globale produse de forma ambalajului înregistrat sub marca contestată. Potrivit camerei de recurs, caracteristicile proprii mărcii contestate nu erau suficiente pentru a face din aceasta un model neobișnuit pe piața deserturilor, a înghețatelor, a sorbetelor și a iaurturilor, care ar putea fi clar perceput ca fiind diferit față de formele disponibile. Camera de recurs a constatat că exemplele furnizate de intervenientă evidențiau anumite forme de ambalaj care erau foarte asemănătoare cu forma mărcii contestate. Camera de recurs a apreciat că utilizarea a două recipiente ținute de un ambalaj de carton era unul dintre modurile cele mai obișnuite de a prezenta produsele consumatorilor. Camera de recurs a concluzionat că, în ansamblul său, marca contestată era foarte asemănătoare cu formele cele mai probabile pe care le‑ar lua produsele în cauză și că, în consecință, trebuia să fie considerată ca fiind lipsită de caracter distinctiv.

               38

               Rezultă din aceasta că reclamantul nu poate susține că camera de recurs nu a procedat la o apreciere de ansamblu a caracterului distinctiv al mărcii contestate și nici că nu a ținut seama de caracteristicile sale și că s‑ar fi limitat la a constata lipsa caracterului distinctiv al sumei fiecăruia dintre elementele sale.

               39

               Pe de altă parte, reclamantul susține că, în decizia atacată, camera de recurs a considerat în mod eronat că marca contestată corespundea unei forme de ambalaj care este larg utilizată pe piață pentru comercializarea produselor în cauză, deși reieșea din exemplele furnizate de acesta că ambalajul cel mai utilizat în mod obișnuit în acest sector este complet diferit de cel al mărcii contestate.

               40

               În această privință, este suficient să se arate că faptul că există, pe piața produselor în cauză, alte tipuri de ambalaj nu contrazice constatarea camerei de recurs potrivit căreia există de asemenea forme de ambalaj foarte asemănătoare cu cea a mărcii contestate care nu sunt neobișnuite. În conformitate cu jurisprudența citată la punctul 20 de mai sus, pentru a constata lipsa caracterului distinctiv al unei mărci, este suficient ca aceasta să nu se deosebească semnificativ de norma sau uzanțele sectorului și nu este necesar să se demonstreze că această marcă este forma de ambalaj cea mai curentă pe piață.

               41

               În al patrulea rând, reclamantul arată că camera de recurs a apreciat prea restrictiv caracterul distinctiv al mărcii contestate.

               42

               Pe de o parte, reclamantul susține că jurisprudența aplicată de camera de recurs, potrivit căreia, pentru a dispune de un caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, o marcă tridimensională trebuie să se deosebească în mod semnificativ de norma sau de uzanțele sectorului, nu este aplicabilă în cazurile în care, precum în speță, consumatorul mediu dă dovadă de un nivel de atenție ridicat, iar marca contestată nu este constituită din forma produselor, ci din ambalajul acestora.

               43

               Acest argument nu poate fi primit. Astfel, este suficient să se amintească faptul că, după cum reiese de la punctul 18 de mai sus, camera de recurs a considerat în mod întemeiat că publicul relevant nu dă dovadă de un nivel de atenție deosebit de ridicat în privința produselor în cauză. În plus, în speță, forma ambalajului trebuie să fie asimilată cu forma produselor în cauză.

               44

               Pe de altă parte, reclamantul reproșează camerei de recurs că a aplicat un criteriu mai restrictiv decât cel impus de jurisprudență pentru a aprecia caracterul distinctiv al mărcii contestate. Aceasta ar fi impus ca marca contestată să „se diferențieze în mod substanțial” de formele de bază ale produsului în cauză, deși jurisprudența ar impune doar ca aceasta să aprecieze dacă marca contestată „se deosebește în mod semnificativ” de norma și uzanțele sectorului.

               45

               Este suficient să se arate că cerința unei „diferențe substanțiale”, contrar celor susținute de reclamant, nu este criteriul potrivit căruia camera de recurs a apreciat caracterul distinctiv al mărcii contestate. Astfel, în decizia atacată, numai după ce a concluzionat cu privire la lipsa caracterului distinctiv al mărcii contestate, camera de recurs, citând Hotărârea Tribunalului din 31 mai 2006, De Waele/OAPI (Forma unui cârnat) (T-15/05, Rec., p. II-1511), a utilizat expresia „diferență substanțială” pentru a răspunde unui argument al reclamantului privind noutatea și originalitatea formei mărcii contestate.

               46

               Pe de altă parte, reclamantul arată că, având în vedere că Tribunalul a recunoscut în Hotărârea din 3 decembrie 2003, Nestlé Waters Franța/OAPI (Forma unei sticle) (T-305/02, Rec., p. II-5207), că o marcă tridimensională în formă de sticlă, a cărei înregistrare era solicitată pentru băuturi nealcoolice care fac parte din clasa 32, era dotată cu un caracter distinctiv minim în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, aceeași soluție ar trebui să fie aplicată în speță, în legătură cu un sector foarte similar, și anume cel al produselor care fac parte din clasa 30. În această privință, trebuie să se amintească faptul că caracterul distinctiv al unei mărci trebuie apreciat în raport cu produsele sau cu serviciile pentru care s‑a solicitat înregistrarea și în raport cu percepția publicului relevant și că camera de recurs trebuie să examineze dacă această marcă se deosebește în mod semnificativ de norma sau de uzanțele sectorului produselor în cauză. Prin urmare, soluția reținută de Tribunal într‑o hotărâre privind o marcă diferită de marca contestată, a cărei înregistrare era solicitată pentru produse diferite de cele vizate în speță și care fac parte dintr‑un sector diferit, nu este relevantă pentru a aprecia caracterul distinctiv al mărcii contestate în speță.

               47

               Rezultă din ceea ce precedă că reclamantul nu a demonstrat că camera de recurs a săvârșit o eroare prin faptul că a considerat că marca contestată era lipsită de caracter distinctiv, în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.

               48

               Prin urmare, primul motiv trebuie respins.

         Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009

               49

               Reclamantul susține că camera de recurs a făcut o aplicare eronată a articolului 7 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 apreciind că probele pe care le furnizase nu erau suficiente pentru a demonstra că marca contestată dobândise un caracter distinctiv după ce a fost utilizată.

               50

               În temeiul articolului 7 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, motivul absolut de refuz prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din regulamentul amintit nu se opune înregistrării unei mărci în cazul în care aceasta a dobândit, pentru produsele pentru care se cere înregistrarea, un caracter distinctiv după ce a fost utilizată.

               51

               Articolul 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 prevede printre altele că, atunci când o marcă comunitară a fost înregistrată contrar articolului 7 alineatul (1) litera (b) din acest regulament, aceasta nu poate fi totuși declarată nulă dacă, prin utilizarea ei, a dobândit un caracter distinctiv pentru produsele sau serviciile pentru care a fost înregistrată.

               52

               Reiese din jurisprudență că dobândirea unui caracter distinctiv prin utilizarea mărcii impune ca cel puțin o fracțiune semnificativă din publicul relevant să identifice grație mărcii produsele sau serviciile în cauză ca provenind de la o întreprindere determinată [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 15 decembrie 2005, BIC/OAPI (Forma unei brichete), T-262/04, Rec., p. II-5959, punctul 61 și jurisprudența citată].

               53

               În speță, camera de recurs a arătat că, întrucât marca contestată era o marcă tridimensională, teritoriul relevant era cel al Uniunii. Camera de recurs a apreciat că elementele de probă furnizate de reclamant nu erau suficiente ca să demonstreze că marca contestată dobândise un caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (3) și al articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009. Astfel, aceasta a considerat, pe de o parte, că respectivele elemente de probă, analizate în integralitatea lor, se refereau doar la opt state membre ale Uniunii și că, așadar, nu demonstrau dobândirea unui caracter distinctiv într‑o parte substanțială a Uniunii. Camera de recurs a considerat, pe de altă parte, că reclamantul nu probase că marca contestată fusese percepută drept o desemnare a originii produselor, ca urmare a faptului că forma ambalajului a făcut întotdeauna obiectul unei utilizări în combinație cu semnul LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA, imprimat pe acest ambalaj.

               54

               În primul rând, reclamantul se limitează la a pretinde că utilizarea mărcii contestate în combinație cu semnul LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA imprimat pe ambalaj demonstrează că consumatorul relevant percepe, pe lângă reprezentarea grafică, forma tridimensională ca o indicație a originii produselor în cauză. Este suficient să se constate că această simplă susținere nu este de natură să repună în discuție concluzia camerei de recurs potrivit căreia aceste elemente de probă erau insuficiente pentru a demonstra utilizarea mărcii contestate ca marcă și trebuie, prin urmare, să fie respinsă.

               55

               În orice caz, este necesar să se arate că, desigur, potrivit jurisprudenței, o marcă tridimensională poate dobândi un caracter distinctiv prin utilizare, chiar dacă este utilizată împreună cu o marcă verbală sau cu o marcă figurativă. Această situație se regăsește în cazul în care marca este constituită din forma produsului sau din ambalajul său, iar acestea sunt sistematic însoțite de o marcă verbală sub care sunt comercializate. Un astfel de caracter distinctiv poate fi dobândit printre altele după un proces normal de familiarizare a publicului în cauză [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 29 ianuarie 2013, Germans Boada/OAPI (Dispozitiv manual pentru tăiat plăci de gresie), T‑25/11, punctul 83 și jurisprudența citată].

               56

               Cu toate acestea, identificarea de către mediile interesate a produsului ca provenind de la o întreprindere determinată trebuie să se efectueze grație utilizării mărcii în calitate de marcă. Expresia „utilizare a mărcii în calitate de marcă” trebuie să fie înțeleasă ca referindu‑se la o utilizare a mărcii în vederea identificării de către mediile interesate a produsului sau a serviciului ca provenind de la o întreprindere determinată. Astfel, nu orice utilizare a mărcii constituie în mod necesar o utilizare în calitate de marcă (Hotărârea Dispozitiv manual pentru tăiat plăci de gresie, punctul 55 de mai sus, punctul 85).

               57

               Or, în circumstanțele speței, doar dacă reclamantul ar fi probat concret afirmația potrivit căreia forma ambalajului produselor în cauză era deosebit de bine întipărită în memoria consumatorilor relevanți ca indicație a originii sale comerciale, ar fi fost eventual posibil să se identifice în probele prezentate un prim indiciu în acest sens, și anume că aspectul special al formei tridimensionale a ambalajului produselor în cauză care compune marca contestată permitea ca aceasta să fie diferențiată în raport cu cele care provin de la alți fabricanți. Este suficient să se arate că reclamantul nu invocă niciun argument în acest sens.

               58

               În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul reclamantului potrivit căruia camera de recurs nu ar fi luat în considerare că elementele de probă pe care le‑a furnizat acopereau o parte substanțială a consumatorilor Uniunii, acesta trebuie respins ca inoperant, în măsura în care reclamantul nu a demonstrat că camera de recurs a săvârșit o eroare prin faptul că a considerat că aceste elemente de probă nu permiteau să se demonstreze că marca contestată fusese utilizată în calitate de marcă.

               59

               Rezultă că este necesar să se respingă al doilea motiv și, prin urmare, acțiunea în totalitate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               60

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamantul a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor OAPI și ale intervenientei.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a șaptea)
               declară și hotărăște:

                        1)

                           Respinge acțiunea.

                        2)

                           Îl obligă pe domnul Giorgio Giorgis la plata cheltuielilor de judecată.

                           van der Woude

                           Wiszniewska‑Białecka

                           Ulloa Rubio

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 25 septembrie 2014.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 6 aprilie 2017.#Policolor SA împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative Policolor – Marcă a Uniunii Europene figurativă anterioară ProfiColor – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Obligație de motivare – Articolul 75 din Regulamentul nr. 207/2009.#Cauza T-178/16.


Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 14 iulie 2014. # NIIT Insurance Technologies Ltd împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-404/13.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 20 martie 1986. # Procureur de la République împotriva Gérard Tissier. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de grande instance de Libourne - Franța. # Cauza 35/85.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 9 martie 2006. # Beemsterboer Coldstore Services BV împotriva Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Gerechtshof te Amsterdam - Țările de Jos. # Sarcina probei. # Cauza C-293/04.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 20 septembrie 2007. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Țărilor de Jos. # Identificarea și inspecția tehnică auto obligatorie înainte de înmatricularea vehiculelor într-un stat membru - Articolele 28 CE și 30 CE - Directivele 96/96/CE și 1999/37/CE - Recunoașterea certificatelor de înmatriculare eliberate și a inspecțiilor tehnice auto efectuate în alte state membre. # Cauza C-297/05.

text:
      Cauza C‑297/05
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Regatului Țărilor de Jos
      „Identificarea și inspecția tehnică auto obligatorie înainte de înmatricularea vehiculelor într‑un stat membru — Articolele 28 CE și 30 CE — Directivele 96/96/CE și 1999/37/CE — Recunoașterea certificatelor de înmatriculare eliberate și a inspecțiilor tehnice auto efectuate în alte state membre”
      Sumarul hotărârii
      1.        Libera circulație a mărfurilor – Restricții cantitative – Măsuri cu efect echivalent – Noţiune
      [art. 28 CE; Directiva 1999/37 a Consiliului, art. 2 lit. (b) și art. 4]
      2.        Libera circulație a mărfurilor – Restricții cantitative – Măsuri cu efect echivalent
      (art. 28 CE și 30 CE)
      1.        Nu este de natură să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea comerțului intracomunitar
         o reglementare națională care impune, înainte de înmatricularea unui vehicul, ca acesta să fie identificat și potrivit căreia,
         conform articolului 2 litera (b) și articolului 4 din Directiva 1997/37, această identificare este efectuată, în cazul importului
         unui vehicul înmatriculat anterior într‑un alt stat membru, pe baza certificatului de înmatriculare eliberat de acesta și
         care presupune necesitatea prezentării vehiculului la un control, permițând să se verifice dacă vehiculul este efectiv prezent
         pe teritoriul statului membru în care se realizează importul și dacă acesta corespunde datelor menționate în certificatul
         de înmatriculare eliberat de către celălalt stat membru. Astfel, în măsura în care această procedură constă într‑o simplă
         formalitate administrativă, care nu introduce nicio inspecție suplimentară, ci este inerentă procesării înseși a cererii de
         înmatriculare, precum și derulării procedurii aferente, modalitățile de realizare a inspecției nu sunt susceptibile de a avea
         vreun efect descurajant asupra importului unui vehicul în acest stat membru sau de a face ca un asemenea import să fie mai
         puțin atractiv.

      (a se vedea punctele 53-55, 58 și 63)
      2.        Nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 28 CE și 30 CE un stat membru care supune, într‑un mod
         general și sistematic, toate vehiculele mai vechi de trei ani înmatriculate anterior în alte state membre unei inspecții a
         stării lor fizice înainte de înmatricularea în acest stat membru, fără a recunoaște rezultatul eventualelor inspecții tehnice
         efectuate în alte state membre. Într‑adevăr, o astfel de inspecție, care poate să descurajeze anumite persoane interesate
         să importe în statul membru în cauză vehicule cu o vechime mai mare de trei ani înmatriculate anterior în alte state membre,
         nu ar putea fi justificată de motivul că garantează securitatea rutieră și protecția mediului dacă statul membru în cauză
         nu demonstrează în mod concret caracterul proporțional, în raport cu obiectivul urmărit, al respectivei restricții la libera
         circulație a mărfurilor.

      (a se vedea punctele 73, 74, 77, 78 și 80 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      20 septembrie 2007(*)

      „Identificarea și inspecția tehnică auto obligatorie înainte de înmatricularea vehiculelor într‑un stat membru – Articolele 28 CE și 30 CE – Directivele 96/96/CE și 1999/37/CE – Recunoașterea certificatelor de înmatriculare eliberate și a inspecțiilor tehnice auto efectuate în alte state membre”
      În cauza C‑297/05,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         22 iulie 2005,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnul M. van Beek și de doamna D. Zijlstra, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Regatului Țărilor de Jos, reprezentat de doamna H. G. Sevenster și de domnul D. J. M. de Grave, în calitate de agenți,

      pârât,
      susținut de:
      Republica Finlanda, reprezentată de doamna E. Bygglin, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      intervenientă,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii R. Schintgen, A. Tizzano, M. Ilešič (raportor) și E. Levits, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 22 martie 2007,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, supunând vehiculele înmatriculate
         anterior într‑un alt stat membru unei inspecții în vederea identificării, precum și unei inspecții tehnice referitoare la
         starea lor fizică, înainte de înmatricularea în Țările de Jos, Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care
         îi revin în temeiul articolelor 28 CE și 30 CE.

       Cadrul juridic
       Dreptul comunitar
      2        Considerentul (33) al Directivei 96/96/CE a Consiliului din 20 decembrie 1996 de apropiere a legislațiilor statelor membre
         referitoare la inspecția tehnică auto pentru autovehicule și remorcile acestora (JO 1997, L 46, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 4,
         p. 113) prevede:

      „[...] întrucât, având în vedere impactul scontat al prezentei directive asupra sectorului în cauză și ținând cont de principiul
         subsidiarității, măsurile comunitare prevăzute în prezenta directivă sunt necesare pentru armonizarea reglementărilor privind
         inspecția tehnică auto, prevenirea denaturării concurenței între transportatori și garantarea verificării și întreținerii
         corecte a vehiculelor; întrucât aceste intenții nu pot fi pe deplin realizate, în cazul în care statele membre acționează
         individual”.

      3        Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 96/96 prevede:

      „În fiecare stat membru, vehiculele înmatriculate în statul respectiv, cât și remorcile și semiremorcile acestora, sunt supuse
         unei inspecții tehnice auto periodice, în conformitate cu prezenta directivă, în special, cu anexele I și II.”

      4        Articolul 3 alineatele (1) și (2) din această directivă prevede:

      „(1)      Statele membre iau măsurile pe care le consideră necesare pentru a dovedi faptul că un vehicul a trecut cu succes inspecția
         tehnică auto, fiind conform cel puțin cu dispozițiile prevăzute de prezenta directivă.

      Aceste măsuri sunt notificate celorlalte state membre și Comisiei.
      (2)      Fiecare stat membru, pe aceeași bază ca și când ar fi eliberat el însuși dovada, recunoaște dovada eliberată într‑un alt stat
         membru prin care se arată că un autovehicul înmatriculat pe teritoriul acelui stat, împreună cu remorca sau semiremorca sa,
         au trecut cu succes inspecția tehnică auto, fiind conforme cel puțin cu dispozițiile prevăzute de prezenta directivă.”

      5        Articolul 5 din directiva menționată prevede:

      „Sub rezerva dispozițiilor din anexele I și II, statele membre pot:
      – devansa data primei inspecții tehnice auto obligatorii și, acolo unde este cazul, pot supune vehiculul unei inspecții tehnice
         auto înainte de înmatriculare;

      – reduce intervalul dintre două inspecții tehnice auto obligatorii succesive;
      – decide obligativitatea inspecției tehnice auto pentru echipamentele opționale;
      – mări numărul de elemente care trebuie controlate;
      – extinde obligația inspecției tehnice auto periodice la alte categorii de vehicule;
      – prescrie încercări speciale suplimentare;
      – solicita, pentru vehicule înmatriculate pe teritoriul lor, standarde minime mai severe pentru eficiența sistemelor de frânare
         decât cele menționate în anexa II și pot include o inspecție tehnică a vehiculelor cu încărcături mai mari, cu condiția ca
         aceste cerințe să nu le depășească pe cele asociate vehiculului în momentul omologării inițiale.”

      6        Articolul 11 alineatul (1) din Directiva 96/96 are următorul conținut:

      „Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire a prezentei
         directive până cel târziu la 9 martie 1998. Statele membre informează imediat Comisia cu privire la aceasta.

      [...]”
      7        Considerentele (3), (6) și (9) ale Directivei 1999/37/CE a Consiliului din 29 aprilie 1999 privind documentele de înmatriculare
         pentru vehicule (JO L 138, p. 57, Ediție specială, 07/vol. 7, p. 74) sunt formulate după cum urmează:

      „(3)      [...] armonizarea formei și a conținutului certificatului de înmatriculare va ușura înțelegerea acestuia, ajutând în acest
         fel la libera circulație, pe căile rutiere de pe teritoriul altor state membre, a vehiculelor înregistrate într‑un stat membru;

      [...]
      (6)      [...] armonizarea certificatului de înmatriculare va facilita reintrarea în serviciu a vehiculelor care au fost înmatriculate
         în prealabil într‑un alt stat membru și va contribui la funcționarea corespunzătoare a pieței interne;

      [...]
      (9)      [...] în scopul facilitării acelor verificări special destinate să combată frauda și comerțul ilegal cu vehicule furate, este
         indicat să se stabilească o cooperare strânsă între statele membre, bazată pe schimbul efectiv de informații”.

      8        Articolul 2 litera (b) din Directiva 1999/37 definește înmatricularea unui vehicul ca fiind autorizarea administrativă pentru
         înscrierea acestui vehicul în traficul rutier, fapt care implică identificarea acestuia și eliberarea pentru acesta a unui
         număr de înmatriculare.

      9        Articolul 4 din această directivă prevede:

      „În sensul prezentei directive, certificatul de înmatriculare emis de un stat membru este recunoscut de celelalte state membre
         pentru identificarea vehiculului în traficul internațional sau pentru reînmatricularea acestuia în alt stat membru.”

      10      Articolul 8 alineatul (1) din directiva menționată prevede:

      „Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei
         directive până la 1 iunie 2004. Ele informează imediat Comisia cu privire la aceasta.

      [...]”
       Reglementarea națională
      11      Articolul 36 alineatele 1 și 2 și articolele 42‑61 din Legea privind circulația rutieră (Wegenverkeerswet) din 21 aprilie
         1994 (Stb. 1994, nr. 475, denumită în continuare „Wegenverkeerswet”), precum și capitolul 4 articolele 17‑40a din Regulamentul
         privind certificatele de înmatriculare (Kentekenreglement) din 6 octombrie 1994 (Stb. 1994, nr. 760, denumit în continuare
         „Kentekenreglement”) reglementează procedura de înmatriculare a vehiculelor și eliberarea certificatului de înmatriculare.

      12      Articolele 42‑46 din Wegenverkeerswet se referă la înregistrarea numerelor de înmatriculare. Articolul 42 menționat alineatele
         2 și 3 prevede:

      „2. În cadrul [registrului referitor la comunicarea numerelor de înmatriculare], Rijksdienst voor Wegverkeer (serviciul pentru
         circulație rutieră, denumit în continuare «RDW») gestionează datele referitoare la autovehiculele și remorcile pentru care
         s‑a comunicat un număr de înmatriculare, numele titularului acestui număr de înmatriculare, precum și datele referitoare la
         alte autovehicule și la remorci.

      3. Colectarea datelor menționate la al doilea paragraf se realizează din motivele următoare:
      a) pentru o bună aplicare a acestei legi și pentru menținerea normelor stabilite prin sau în temeiul acestei legi sau
      b) pentru o bună aplicare a legilor referitoare la taxa pentru autovehicule (Wet op de motorrijtuigenbelasting) din 1994,
         la taxa pentru autoturisme și motociclete (Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen) din 1992, la asigurarea
         pentru răspundere a autovehiculelor (Wet aansprakelijkheidsverzekering motorrijtuigen), la mobilitate și la accesibilitate
         (Wet bereikbaarheid en mobiliteit), precum și a altor reglementări referitoare la autovehicule și remorci și pentru menținerea
         normelor stabilite prin sau în temeiul acestor prevederi.”

      13      Certificatul de înmatriculare, reglementat în capitolul 4 articolele 17‑40a din Kentekenreglement, cuprinde părțile I și II,
         prima conținând datele tehnice ale vehiculului (partea IA), precum și datele referitoare la identitatea proprietarului sau
         a posesorului vehiculului (partea IB), iar a doua include datele necesare în caz de schimbare a proprietarului.

      14      În ceea ce privește prima eliberare a unui certificat de înmatriculare în două părți, articolul 25 alineatul 1 din Kentekenreglement
         prevede:

      „Proprietarul sau posesorul unui vehicul pentru care solicită prima eliberare a unui certificat de înmatriculare în două părți
         pune vehiculul la dispoziția RDW în vederea efectuării inspecției și solicită acestui serviciu obținerea unui certificat de
         înmatriculare prezentând o dovadă de legitimare potrivit reglementării adoptate prin decizie ministerială.”

      15      Articolul 25b din Kentekenreglement prevede că, pentru înmatricularea în Țările de Jos, trebuie să se prezinte un certificat
         de înmatriculare obținut anterior într‑un alt stat membru. Alineatele 2 și 3 ale acestui articol prevăd:

      „2. Nu se eliberează [un certificat de înmatriculare în Țările de Jos] dacă partea II a certificatului de înmatriculare lipsește,
         deși a fost eliberată.

      3. În cazuri excepționale și prin derogare de la alineatul 2, RDW poate elibera un certificat de înmatriculare, cu condiția
         ca autoritățile competente din statul membru în care vehiculul era înmatriculat anterior să confirme în scris sau pe cale
         electronică faptul că solicitantul are dreptul de a înmatricula vehiculul într‑un alt stat membru.”

      16      În temeiul articolelor 26‑30 din Kentekenreglement, în cazul vânzării între particulari în Țările de Jos, datele tehnice referitoare
         la vehicul care figurează în partea IA din certificatul de înmatriculare fiind deja menționate în registrul de înmatriculare,
         nu este necesar să se efectueze o inspecție în vederea identificării vehiculului, iar RDW eliberează noului proprietar un
         certificat de înmatriculare care nu include partea IB.

      17      Reglementarea olandeză prevede patru proceduri diferite pentru înmatricularea vehiculelor.

      18      Potrivit procedurii 1, vehiculele noi care nu au fost încă utilizate și care au făcut obiectul unei omologări de tip olandeze
         sau comunitare obțin un certificat de înmatriculare, în general prin intermediul unei întreprinderi autorizate de RDW. O întreprindere
         astfel autorizată poate să solicite direct RDW, fără efectuarea unei inspecții tehnice specifice a stării fizice a vehiculului,
         eliberarea unui certificat de înmatriculare, identificarea și verificarea corespondenței cu certificatul de conformitate al
         unui asemenea vehicul fiind efectuate astfel de către întreprinderea autorizată. Nu este efectuată o inspecție tehnică specifică
         a stării fizice a vehiculului. Costurile imputate clientului se limitează la costurile părților I și II ale certificatului
         de înmatriculare, și anume 47,20 euro în total.

      19      Procedura 2 se aplică vehiculelor care au o vechime mai mică de trei ani și care au făcut obiectul unei omologări de tip comunitare.
         Înainte de înmatricularea lor, aceste vehicule trebuie să fie supuse unei inspecții de către un serviciu autorizat de RDW.
         Cu ocazia acestei inspecții, identificarea vehiculelor se face pe baza certificatului de înmatriculare eliberat într‑un alt
         stat membru și a certificatului de conformitate, pentru a înlătura orice fraudă în materie de certificate de înmatriculare.
         Documentele prezentate sunt verificate pentru a se identifica eventuale divergențe. O inspecție tehnică specifică privind
         starea fizică a vehiculelor nu se efectuează decât dacă acestea prezintă defecte vizibile cu ochiul liber care ar putea constitui
         un pericol pentru participanții la trafic sau pentru mediu. Această inspecție tehnică durează aproximativ 25 de minute, iar
         prețul este de 45 de euro, la care se adaugă cei 47,20 euro ce trebuie plătiți pentru certificatul de înmatriculare.

      20      Procedura 3 se referă la vehiculele care au o vechime mai mare de trei ani și care au fost supuse unei omologări de tip comunitare,
         la vehiculele înmatriculate anterior într‑un alt stat membru și care au fost supuse unei omologări de tip sau individuale
         naționale, precum și la vehiculele înmatriculate anterior în Țările de Jos, care au făcut obiectul unei omologări de tip olandeze.

      21      În cazul importului, procedura de identificare a respectivelor vehicule este însoțită de o inspecție a stării lor fizice,
         care privește respectarea cerințelor permanente și care este efectuată de către un serviciu autorizat de către RDW. Trebuie
         să fie prezentate certificatul de înmatriculare eliberat într‑un alt stat membru și certificatul de conformitate, care cuprind
         informațiile tehnice necesare, precum și, pentru vehiculele care nu au făcut obiectul unei omologări de tip comunitare, un
         document de omologare sau similar, care indică puterea, masele (maxime) și masa pe osie. Respectiva inspecție a stării fizice
         a vehiculului durează 50 de minute, iar prețul este de 78 de euro, la care se adaugă cei 47,20 euro ce trebuie plătiți pentru
         obținerea certificatului de înmatriculare.

      22      Cu ocazia inspecției se procedează la identificarea vehiculului și la examinarea documentelor prezentate. Eventuale diferențe
         între cerințele tehnice în vigoare în statul membru din care provine vehiculul respectiv și cele aplicabile în Țările de Jos
         nu împiedică înmatricularea vehiculului, în măsura în care documentele prezentate permit stabilirea faptului că acesta se
         găsește în starea în care a fost admis în statul membru din care provine vehiculul respectiv și că aceste diferențe nu prezintă
         niciun risc serios din punctul de vedere al securității.

      23      De altfel, fiecare vehicul mai vechi de trei ani, înmatriculat în Țările de Jos, este supus unei inspecții tehnice auto periodice
         („Algemene Periodieke Keuring”). Dacă vehiculul căruia i se aplică procedura 3 este supus obligației de efectuare a inspecției
         tehnice, persoana care solicită eliberarea unui certificat de înmatriculare primește un atestat care îi permite să utilizeze
         vehiculul timp de un an.

      24      În temeiul articolului 25 alineatul 7 din Kentekenreglement, procedurile descrise pe scurt mai sus se aplică mutatis mutandis la o nouă cerere de înmatriculare în legătură cu un vehicul care a fost înmatriculat anterior în Țările de Jos și care, ulterior,
         a fost scos din circulație, a părăsit teritoriul Țărilor de Jos, a fost destinat folosirii în afara drumurilor publice sau
         căruia i‑a fost atribuită o înmatriculare specială.

      25      Procedura 4 se aplică vehiculelor înmatriculate anterior într‑un stat care nu face parte din Uniunea Europeană și vehiculelor
         care nu au fost înmatriculate încă și care nu au făcut obiectul unei omologări de tip sau individuale. Procedura de identificare
         a acestor vehicule este însoțită de o inspecție a stării lor fizice, această inspecție fiind în general realizată la solicitant
         după verificarea administrativă a cererii individuale de către un serviciu special al RDW. Informațiile tehnice trebuie să
         fie comunicate în scopul înmatriculării.

      26      Practicile RDW privind procedurile 2 și 3 descrise mai sus se bazează pe Kentekenreglement.

      27      La 11 noiembrie 2005, ministrul transporturilor a adresat o circulară RDW prin care solicita ca, începând cu 1 decembrie 2005,
         vehiculele înmatriculate anterior într‑un alt stat membru să nu mai fie supuse inspecției tehnice prevăzute de articolul 25
         alineatul 1 din Kentekenreglement.

       Procedura precontencioasă
      28      Considerând că legislația olandeză referitoare la procedura de înmatriculare a vehiculelor nu era conformă prevederilor articolelor
         28 CE și 30 CE, Comisia a inițiat procedura pentru constatarea neîndeplinirii obligațiilor de către un stat membru, solicitând
         Regatului Țărilor de Jos să își prezinte observațiile.

      29      Guvernul olandez a răspuns la această solicitare prin scrisoarea din 10 iulie 2003. Într‑o a doua scrisoare, din 29 ianuarie
         2004, acesta și‑a precizat observațiile.

      30      La 9 iulie 2004, Comisia a emis un aviz motivat prin care invita Regatul Țărilor de Jos să ia măsurile necesare pentru a se
         conforma acestuia într‑un termen de două luni de la primirea sa.

      31      După ce a solicitat prelungirea cu o lună a termenului acordat pentru a răspunde respectivului aviz motivat, Regatul Țărilor
         de Jos a răspuns la 2 noiembrie 2004.

      32      Prin cererea depusă la grefa Curții la 22 iulie 2005, Comisia a introdus prezenta acțiune, în temeiul articolului 226 CE.

      33      Prin Ordonanța din 20 februarie 2006, președintele Curții a admis ca Republica Finlanda să intervină în susținerea concluziilor
         Regatului Țărilor de Jos.

       Cu privire la admisibilitatea acțiunii
       Argumentele părților
      34      Guvernul olandez invocă neîndeplinirea obligației Comisiei de a preciza obiectul acțiunii în termeni suficient de preciși
         și concordanți, atât în cursul fazei precontencioase, cât și în cuprinsul cererii, în special pentru că aceasta nu ar fi prezentat
         în avizul motivat diferența dintre „inspecția stării fizice a vehiculelor” și „inspecția în scopul identificării vehiculelor”.

      35      În cererea introductivă, Comisia ar fi extins obiectul litigiului într‑un mod ilicit în raport cu avizul motivat prin faptul
         că obiecția sa îndreptată împotriva „inspecțiilor tehnice suplimentare” s‑a referit și la procedura de identificare a vehiculelor.
         În consecință, acțiunea Comisiei ar trebui respinsă în măsura în care se referă și la respectiva procedură de identificare.

      36      Comisia critică procedurile 2 și 3 descrise mai sus. Inspecțiile vehiculelor impuse prin aceste proceduri ar trebui încadrate
         în două categorii, respectiv acelea care se referă doar la identificarea vehiculelor, efectuate în cadrul procedurilor 2 și
         3, și acelea care se referă la starea fizică a vehiculelor, și anume inspecțiile tehnice în sens restrâns, efectuate în cadrul
         procedurii 3.

      37      Comisia afirmă că a precizat, la punctele 5(2), 5(3) și 13 din avizul motivat, că observațiile sale critice se refereau la
         cele două tipuri de inspecții. De altfel, din răspunsul guvernului olandez la avizul motivat ar rezulta că acesta a înțeles
         că obiecțiile Comisiei vizau cele două tipuri de inspecții în discuție.

       Aprecierea Curții
      38      Trebuie să se constate că punctul 13 din avizul motivat se referă la cele două tipuri de inspecții cărora li se aplică procedurile
         2 și 3, astfel cum au fost descrise mai sus.

      39      De altfel, din răspunsul guvernului olandez la avizul motivat din 2 noiembrie 2004 rezultă că acesta a comentat separat respectivele
         proceduri 2 și 3, referindu‑se, pe de o parte, la identificarea vehiculelor înmatriculate anterior într‑un alt stat membru,
         prevăzută de cele două proceduri, și, pe de altă parte, la inspecția stării fizice a respectivelor vehicule, prevăzută de
         procedura 3.

      40      Rezultă că guvernul olandez a fost în măsură să identifice obiecțiile ridicate de Comisie în avizul său motivat, îndreptate
         împotriva celor două tipuri de inspecții prevăzute de procedurile 2 și 3, și că guvernul menționat nu are temei pentru a susține
         că, în acțiunea sa, Comisia ar fi extins în mod neregulamentar obiectul litigiului.

      41      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se respingă excepția de inadmisibilitate ridicată de guvernul olandez.

       Cu privire la fond
       Argumentele părților
      42      Potrivit Comisiei, înmatricularea în Țările de Jos a vehiculelor înmatriculate anterior într‑un alt stat membru, pe de o parte,
         și eliberarea certificatelor de înmatriculare în caz de schimbare a proprietarului vehiculelor înmatriculate anterior în Țările
         de Jos, pe de altă parte, constituie două situații comparabile.

      43      Aceste situații comparabile ar face obiectul unor tratamente diferite, ceea ce ar constitui un obstacol în calea comerțului
         intracomunitar. Într‑adevăr, obligația efectuării unei inspecții înainte de înmatricularea vehiculelor înmatriculate anterior
         într‑un alt stat membru, având în vedere caracterul său obligatoriu, sistematic și costisitor, ar face mai dificil importul
         vehiculelor respective și ar constitui, prin urmare, o măsură cu efect echivalent restricțiilor cantitative la import în sensul
         articolului 28 CE. În această privință, Comisia consideră că respectiva inspecție poate fi încadrată în două categorii, respectiv
         cea privind inspecția realizată în vederea identificării vehiculelor și cea privind inspecția realizată în vederea verificării
         stării lor fizice.

      44      Comisia consideră că măsurile atacate trebuie să fie calificate drept măsuri cu efect echivalent, interzise în temeiul articolului
         28 CE, pentru că ar face mai puțin atractiv importul de vehicule înmatriculate anterior într‑un alt stat membru și ar constitui,
         așadar, un obstacol în calea liberei circulații a mărfurilor. În plus, acestea nu s‑ar justifica în baza unui obiectiv menționat
         la articolul 30 CE sau a unei cerințe imperative, astfel cum a fost stabilit în jurisprudența Curții.

      45      Potrivit Comisiei, în special inspecția realizată în vederea identificării vehiculelor prevăzută de procedurile 2 și 3 nu
         ar fi justificată de necesitatea de a verifica dacă numărul de identificare al vehiculelor importate și înregistrate anterior
         într‑un alt stat membru a fost modificat, întrucât un asemenea număr ar fi putut fi modificat, de asemenea, cu ocazia unui
         transfer de proprietate realizat pe teritoriul Țărilor de Jos. De altfel, întrucât, în temeiul Directivei 1993/37, conținutul
         documentelor de înmatriculare este armonizat la nivel comunitar, inspecția realizată în Țările de Jos ar fi inutilă și ar
         dubla controalele deja efectuate în celelalte state membre. De asemenea, Comisia remarcă faptul că trebuie să se aștepte mai
         multe săptămâni înainte ca respectiva inspecție să fie efectuată.

      46      În ceea ce privește inspecțiile tehnice referitoare la starea fizică a vehiculelor, din jurisprudența Curții ar rezulta că
         vehiculele înmatriculate anterior într‑un stat membru unde au făcut obiectul unei inspecții tehnice pot fi supuse, în anumite
         condiții, de către autoritățile unui alt stat membru unei inspecții suplimentare cu ocazia înmatriculării lor în acest stat,
         cu condiția totuși ca o inspecție similară să fie impusă pentru vehiculele de producție națională care urmează a fi înmatriculate
         în aceleași condiții. Or, în speță, vehiculele deja înmatriculate în Țările de Jos care au făcut obiectul unui transfer de
         proprietate nu ar putea fi supuse unei asemenea inspecții, spre deosebire de vehiculele înmatriculate deja în alt stat membru
         și care urmează a fi înmatriculate în Țările de Jos.

      47      Guvernele olandez și finlandez consideră că schimbarea proprietarului unui vehicul deja înmatriculat în Țările de Jos, pe
         de o parte, și importul unui vehicul care provine dintr‑un alt stat membru, pe de altă parte, nu pot fi comparate. Înmatricularea
         vehiculului și înregistrarea schimbării proprietarului ar avea două obiective distincte, înmatricularea constând în înscrierea
         vehiculului în registrul național olandez, schimbarea de proprietar presupunând doar stabilirea unei corespondențe între un
         vehicul deja înregistrat și o altă persoană. În consecință, aceste două situații nu ar fi comparabile.

      48      În schimb, înmatricularea în Țările de Jos a vehiculelor înmatriculate anterior într‑un alt stat membru ar fi comparabilă
         cu procedura de înmatriculare a vehiculelor înmatriculate anterior în Țările de Jos, care au fost radiate din registru ulterior
         și pentru care s‑a depus o nouă cerere de înmatriculare în Țările de Jos. În acest caz, în temeiul articolului 25 alineatul
         7 din Kentekenreglement, procedura ar fi similară cu procedura prevăzută în cazul importului de vehicule.

      49      În ceea ce privește inspecția realizată în vederea identificării vehiculelor, guvernele olandez și finlandez susțin că o asemenea
         inspecție este necesară pentru a garanta securitatea rutieră, lupta împotriva practicilor frauduloase, protecția mediului
         și a consumatorilor, precum și ordinea publică.

      50      În acest sens, Directiva 1999/37 ar prevedea doar o armonizare minimă, ceea ce ar permite statelor membre să impună controale
         suplimentare cu ocazia înmatriculării.

      51      În ceea ce privește inspecția tehnică suplimentară prevăzută de procedura 3, guvernul olandez susține că aceasta garantează
         faptul că numai vehiculele care îndeplinesc cerințele olandeze în materie de securitate rutieră și de mediu sunt puse în circulație
         în Țările de Jos.

      52      De asemenea, guvernul finlandez consideră că măsurile incriminate sunt conforme cu principiul proporționalității, pentru că
         obiectivele urmărite prin înmatriculare, din perspectiva cărora inspecția tehnică ar fi indispensabilă, nu ar putea fi atinse
         prin mijloace mai puțin restrictive.

       Aprecierea Curții
       Cu privire la inspecția realizată în vederea identificării vehiculelor
      53      Conform jurisprudenței Curții, interzicerea măsurilor cu efect echivalent unor restricții prevăzută la articolul 28 CE are
         în vedere orice reglementare a statelor membre de natură să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial,
         un obstacol în calea comerțului intracomunitar (Hotărârea din 16 noiembrie 2000, Comisia/Belgia, C‑217/99, Rec., p. I‑10251,
         punctul 16, Hotărârea din 26 octombrie 2006, Comisia/Grecia, C‑65/05, Rec., p. I‑10341, punctul 27, și Hotărârea din 15 martie
         2007, Comisia/Finlanda, C‑54/05, Rep., p. I‑2473, punctul 30). Astfel, simplul fapt de a fi descurajată introducerea sau comercializarea
         produselor în cauză în statul membru respectiv constituie pentru importator un obstacol în calea liberei circulații a mărfurilor
         (Hotărârea Comisia/Belgia, citată anterior, punctul 18, și Hotărârea din 7 iunie 2007, Comisia/Belgia, C‑254/05, Rep., p. I‑4269,
         punctul 30).

      54      În speță, rezultă din dosar că Țările de Jos solicită, înainte de înmatricularea unui vehicul, ca acesta să fie identificat.
         Conform articolului 2 litera (b) și articolului 4 din Directiva 1997/37, această identificare este efectuată, în cazul importului
         unui vehicul înmatriculat anterior într‑un alt stat membru, pe baza certificatului de înmatriculare eliberat de acesta.

      55      Cu toate acestea, Comisia reproșează Țărilor de Jos că împiedică libera circulație a mărfurilor, pe motiv că procedura de
         identificare nu este doar o formalitate pur administrativă, ci presupune necesitatea prezentării vehiculului la RDW, permițând
         astfel controlorului să verifice dacă vehiculul este efectiv prezent pe teritoriul olandez și dacă acesta corespunde datelor
         menționate în certificatul de înmatriculare eliberat de către celălalt stat membru. Potrivit Comisiei, această inspecție,
         care durează aproximativ 25 de minute și care costa, la momentul la care a fost urmată procedura precontencioasă, 45 de euro,
         ar face mai puțin atractiv importul de vehicule în Țările de Jos.

      56      Această afirmație a Comisiei nu poate fi acceptată.

      57      Într‑adevăr, trebuie subliniat că, prin procedura în cauză, astfel cum rezultă chiar din cererea Comisiei, autoritățile olandeze
         competente se limitează la a proceda la identificarea vehiculelor în scopul înmatriculării.

      58      Prin urmare, este vorba de o simplă formalitate administrativă, care nu introduce nicio inspecție suplimentară, ci este inerentă
         procesării înseși a cererii de înmatriculare, precum și derulării procedurii aferente.

      59      Pe de altă parte, caracterul nedescurajant al acestei proceduri este confirmat de modalitățile de realizare a inspecției,
         astfel cum este efectuată în Țările de Jos.

      60      În primul rând, în ceea ce privește deplasarea impusă de obligația de a prezenta vehiculul la RDW, din dosar rezultă că acest
         serviciu dispune de o rețea extinsă de puncte de lucru, repartizate pe întreg teritoriul olandez, în care inspecția în vederea
         identificării poate fi, așadar, efectuată cu ușurință.

      61      În legătură cu prețul de 45 de euro, trebuie constatat faptul că, având în vedere costul total pe care îl implică în mod inevitabil
         orice înmatriculare, această sumă nu este de natură să exercite o influență asupra alegerii pe care o face proprietarul unui
         vehicul de a realiza sau de a nu realiza o înmatriculare în Țările de Jos.

      62      În final, în ceea ce privește faptul, invocat de Comisie, că este posibil să existe o perioadă de așteptare de câteva săptămâni
         înainte ca vehiculul să poată fi prezentat în vederea înmatriculării, este suficient să se sublinieze că importatorul vehiculului
         poate cu ușurință să evite sau cel puțin să reducă această perioadă de așteptare stabilind în timp util o programare la punctul
         de lucru al RDW pe care l‑a ales.

      63      Având în vedere considerațiile ce precedă, inspecția realizată în vederea identificării vehiculelor analizată mai sus nu este
         susceptibilă de a avea vreun efect descurajant asupra importului unui vehicul în acest stat membru sau de a face ca un asemenea
         import să fie mai puțin atractiv. Prin urmare, obiecția ridicată de Comisie cu privire la acest tip de inspecție trebuie respinsă.

       Cu privire la inspecția tehnică a stării fizice a vehiculelor
      64      Cu titlu preliminar, trebuie amintit faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, existența unei neîndepliniri a obligațiilor
         trebuie apreciată în funcție de situația din statul membru astfel cum aceasta se prezenta la momentul expirării termenului
         stabilit în avizul motivat (a se vedea în special Hotărârea din 16 ianuarie 2003, Comisia/Regatul Unit, C‑63/02, Rec., p. I‑821,
         punctul 11, și Hotărârea din 14 iulie 2005, Comisia/Spania, C‑135/03, Rec., p. I‑6909, punctul 31). Schimbările intervenite
         ulterior nu pot fi luate în considerare de către Curte (a se vedea în special Hotărârea din 18 noiembrie 2004, Comisia/Irlanda,
         C‑482/03, nepublicată în Recueil, punctul 11).

      65      Având în vedere faptul că avizul motivat al Comisiei datează din 9 iulie 2004 și că termenul acordat Regatului Țărilor de
         Jos a fost stabilit la două luni și prelungit cu o lună, data de 9 octombrie 2004 este cea care trebuie luată în considerare
         pentru a aprecia existența sau inexistența neîndeplinirii obligațiilor invocate. Prin urmare, circulara ministrului transporturilor,
         adoptată ulterior acestei date, nu este pertinentă în speță.

      66      Înainte de a analiza compatibilitatea inspecției stării fizice a vehiculelor, cu ocazia înmatriculării acestora, cu articolele
         28 CE și 30 CE, trebuie să se verifice, în primul rând, dacă, prin prevederea unei asemenea inspecții tehnice, Regatul Țărilor
         de Jos nu a făcut decât să se conformeze obligațiilor care decurg din Directiva 96/96.

      67      În ceea ce privește inspecția tehnică a stării fizice a vehiculelor, obiectivele Directivei 96/96, enunțate în considerentul
         (33) al acesteia, vizează armonizarea reglementării în materia inspecției tehnice auto, prevenirea denaturării concurenței
         între transportatori, precum și garantarea verificării corecte a vehiculelor.

      68      Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 96/96 lasă o marjă de apreciere statelor membre, însă alineatul (2) al acestui articol
         impune recunoașterea de către acestea a certificatelor eliberate de un alt stat membru, care atestă faptul că vehiculul a
         trecut cu succes o inspecție tehnică auto conformă cel puțin cu prevederile acestei directive. Cu toate acestea, articolul
         5 din Directiva 96/96 enumeră testele sau condițiile suplimentare pe care un stat membru are posibilitatea să le impună în
         raport cu cele menționate în anexele I și II la această directivă, în măsura în care aceste teste nu sunt deja incluse în
         respectivul certificat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 martie 2002, Cura Anlagen, C‑451/99, Rec., p. I‑3193, punctul
         62).

      69      În speță, în baza procedurii 3, aplicabilă vehiculelor cu o vechime mai mare de trei ani care au fost supuse unei omologări
         de tip comunitar, vehiculelor înmatriculate anterior într‑un stat membru și care au fost supuse unei omologări de tip sau
         individuale naționale, precum și vehiculelor înmatriculate anterior în Țările de Jos care au făcut obiectul unei omologări
         de tip olandeze, înmatricularea acestora este precedată de o inspecție a stării fizice, luându‑se în considerare certificatul
         de înmatriculare și certificatul de conformitate eliberate în alte state membre. În schimb, pentru vehiculele cu o vechime
         mai mică de trei ani înmatriculate anterior într‑un alt stat membru nu se impune efectuarea unei inspecții a stării fizice
         înainte de înmatriculare.

      70      Respectiva procedură 3 nu poate fi validată în temeiul Directivei 96/96, deoarece, contrar a ceea ce se prevede la articolul
         3 alineatul (2) din această directivă, procedura nu include principiul recunoașterii documentelor eliberate în alte state
         membre care atestă faptul că inspecția tehnică auto a fost trecută cu succes.

      71      Prin urmare, trebuie să se verifice, în al doilea rând, dacă obligația de a supune vehiculele cu o vechime mai mare de trei
         ani înmatriculate anterior într‑un alt stat membru unei inspecții a stării lor fizice, înainte de înmatricularea în Țările
         de Jos, constituie o măsură cu efect echivalent restricțiilor cantitative la import, interzisă prin articolul 28 CE, și, în
         cazul unui răspuns afirmativ, dacă o asemenea cerință poate totuși să fie justificată de protecția intereselor menționate
         la articolul 30 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 aprilie 2004, Comisia/Austria, C‑150/00, Rec., p. I‑3887, punctul
         80).

      72      Astfel cum s‑a amintit la punctul 53 din prezenta hotărâre, interzicerea măsurilor cu efect echivalent restricțiilor cantitative,
         prevăzută la articolul 28 CE, se referă la orice reglementare a statelor membre de natură să constituie, în mod direct sau
         indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea comerțului intracomunitar.

      73      În speță, impunându‑se efectuarea unei inspecții a stării fizice a vehiculelor precum cea prevăzută de procedura 3, înainte
         de înmatricularea acestora în Țările de Jos, autoritățile olandeze supun acestei verificări, într‑un mod general și sistematic,
         toate vehiculele mai vechi de trei ani înmatriculate anterior în alte state membre, și aceasta fără a ține nicidecum seama
         de eventualele controale efectuate deja de către acestea din urmă. Prin urmare, această inspecție poate să descurajeze anumite
         persoane interesate să importe în Țările de Jos vehicule cu o vechime mai mare de trei ani înmatriculate anterior în alte
         state membre, întrucât această inspecție se adaugă inspecțiilor tehnice efectuate recent în alte state membre, fără a se recunoaște
         rezultatul acestora.

      74      Prin urmare, o asemenea procedură constituie o restricție la libera circulație a mărfurilor, interzisă prin articolul 28 CE.

      75      Cu toate acestea, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că o reglementare națională care constituie o măsură cu efect echivalent
         unor restricții cantitative poate fi justificată de unul dintre motivele de interes general enumerate la articolul 30 CE sau
         de cerințe imperative (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 februarie 2004, Comisia/Italia, C‑270/02, Rec., p. I‑1559,
         punctul 21, și Hotărârea din 15 martie 2007, Comisia/Finlanda, C‑54/05, Rep., p. I‑2473, punctul 38). Și într‑un caz și în
         celălalt, dispoziția națională trebuie să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu depășească ceea
         ce este necesar pentru ca acesta să fie atins (a se vedea în special Hotărârea din 20 iunie 2002, Radiosistemi, C‑388/00 și
         C‑429/00, Rec., p. I‑5845, punctele 40‑42, și Hotărârea din 8 mai 2003, ATRAL, C‑14/02, Rec., p. I‑4431, punctul 64).

      76      În această privință, autoritățile naționale competente sunt cele cărora le revine obligația de a demonstra, pe de o parte,
         că reglementarea este necesară pentru a realiza unul sau mai multe obiective menționate la articolul 30 CE sau cerințe imperative
         și, pe de altă parte, că reglementarea respectivă este conformă principiului proporționalității (a se vedea în acest sens
         Hotărârea din 19 iunie 2003, Comisia/Italia, C‑420/01, Rec., p. I‑6445, punctele 30‑31, Hotărârea din 5 februarie 2004, Comisia/Italia,
         citată anterior, punctul 22, și Hotărârea Comisia/Finlanda, citată anterior, punctul 38).

      77      În ceea ce privește argumentul invocat de guvernul olandez potrivit căruia inspecția stării fizice a vehiculelor garantează
         securitatea rutieră și protecția mediului, în măsura în care, datorită acesteia, doar vehiculele care îndeplinesc cerințele
         olandeze în materie de securitate rutieră și de mediu sunt puse în circulație în Țările de Jos, este bine cunoscut faptul
         că securitatea rutieră, precum și protecția mediului constituie motive imperative de interes general care pot justifica un
         obstacol în calea liberei circulații a mărfurilor (a se vedea în special Hotărârea Cura Anlagen, citată anterior, punctul
         59).

      78      Cu toate acestea, referitor la aprecierea proporționalității reglementării în litigiu și la întrebarea dacă obiectivul urmărit
         poate fi atins prin restricții care afectează într‑o mai mică măsură comerțul intracomunitar, trebuie să se constate că Regatul
         Țărilor de Jos nu demonstrează în mod concret caracterul proporțional, în raport cu obiectivul urmărit, al respectivei restricții
         la libera circulație a mărfurilor.

      79      Un rezultat similar ar putea fi atins prin măsuri mai puțin restrictive, precum recunoașterea dovezii eliberate într‑un alt
         stat membru și care atestă faptul că un vehicul înmatriculat pe teritoriul acestuia a trecut cu succes o inspecție tehnică,
         împreună cu cooperarea administrației vamale olandeze cu omologii săi din alte state membre în legătură cu eventualele date
         care lipsesc.

      80      Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se constate că, supunând vehiculele cu o vechime mai mare de trei ani,
         înmatriculate anterior în alte state membre, unei inspecții a stării lor fizice înainte de înmatricularea în Țările de Jos,
         Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 28 CE și 30 CE.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      81      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Conform alineatului (3) primul paragraf al aceluiași articol, Curtea poate să repartizeze
         totuși cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată în cazul în
         care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau la mai multe capete de cerere sau pentru motive excepționale. Întrucât
         Comisia și Regatul Țărilor de Jos au căzut fiecare parțial în pretenții, trebuie să se decidă că acestea suportă propriile
         cheltuieli de judecată.

      82      Potrivit articolului 69 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul de procedură, statele membre care intervin în litigiu
         suportă propriile cheltuieli de judecată. Republica Finlanda, intervenientă, suportă, prin urmare, propriile cheltuieli de
         judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Supunând vehiculele cu o vechime mai mare de trei ani, înmatriculate anterior în alte state membre, unei inspecții a stării
            lor fizice înainte de înmatricularea în Țările de Jos, Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin
            în temeiul articolelor 28 CE și 30 CE.
      2)      Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.
      3)      Comisia Comunităților Europene, Regatul Țărilor de Jos și Republica Finlanda suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.