Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 14 mai 1996. # The Queen împotriva Commissioners of Customs & Excise, ex parte Faroe Seafood Co. Ltd, Føroya Fiskasøla L/F (C-153/94) și Commissioners of Customs & Excise, ex parte John Smith și Celia Smith opérant sous la raison sociale Arthur Smith (C-204/94). # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Regatul Unit. # Cauze conexate C-153/94 și C-204/94.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 11 martie 2008. # Philippe Guigard împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Răspundere extracontractuală - Neprelungirea unui contract de muncă finanțat prin FED - Lipsa unui comportament nelegal al Comisiei - Competența Tribunalului. # Cauza T-301/05.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 11 martie 2008 – Guigard/Comisia (Cauza T‑301/05)
      „Răspundere extracontractuală – Neprelungirea unui contract de muncă finanțat prin FED – Lipsa unui comportament nelegal al Comisiei – Competența Tribunalului”
      1.                     Procedură – Acțiune în despăgubiri (art. 225 CE, 235 CE, 238 CE și 240 CE) (a se vedea punctele 33-40)
      2.                     Răspundere extracontractuală – Condiții – Ilegalitate – Prejudiciu – Legătură de cauzalitate – Lipsa uneia dintre condiții
            (art. 288 al doilea paragraf CE) (a se vedea punctele 43 și 44)
      3.                     Răspundere extracontractuală – Condiții – Încălcare suficient de gravă a dreptului comunitar (art. 288 CE) (a se vedea punctele
            55 și 56)
      4.                     Răspundere extracontractuală – Comportament nelegal al instituțiilor (art. 288 CE) (a se vedea punctele 55-80 și 82-86)
      Obiectul

               Acțiune în despăgubiri având ca obiect repararea prejudiciului presupus a fi suferit de reclamant din cauza comportamentului
                  pretins nelegal al Comisiei prin neprelungirea contractului său de muncă încheiat în cadrul cooperării tehnice între Comunitate
                  și Republica Niger finanțat prin Fondul european de dezvoltare (FED)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Îl obligă pe domnul Philippe Guigard la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 11 iulie 1980. # Andrew M. Moat împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționar. # Cauza 103/79.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 21 ianuarie 2010.#MG Probud Gdynia sp. z o.o.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku - Polonia.#Cooperare judiciară în materie civilă - Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 - Proceduri de insolvență - Refuzul recunoașterii de către un stat membru a hotărârii de a deschide o procedură de insolvență pronunțată de instanța competentă dintr-un alt stat membru, precum și a hotărârilor privind desfășurarea și închiderea acestei proceduri de insolvență.#Cauza C-444/07.

text:
      Cauza C‑444/07
      Procedura de insolvență deschisă
      împotriva
      MG Probud Gdynia sp. z o.o.
      (cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare formulată de
      Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku)
      „Cooperare judiciară în materie civilă — Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 — Proceduri de insolvență — Refuzul recunoașterii de către un stat membru a hotărârii de a deschide o procedură de insolvență pronunțată de instanța
         competentă dintr‑un alt stat membru, precum și a hotărârilor privind desfășurarea și închiderea acestei proceduri de insolvență”

      Sumarul hotărârii
      Cooperare judiciară în materie civilă — Proceduri de insolvență — Regulamentul nr. 1346/2000 — Recunoașterea procedurii de
            insolvență deschise de o instanță a unui stat membru — Hotărâre prin care se deschide o procedură de insolvență
      (Regulamentul nr. 1346/2000 al Consiliului, art. 3, 4, 5, 10, 16, 17, 25 și 26)
      Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 privind procedurile de insolvență trebuie interpretat în sensul că, după deschiderea unei
         proceduri principale de insolvență în statul membru în care se află sediul principal al unei întreprinderi, autoritățile competente
         dintr‑un alt stat membru în care această întreprindere execută lucrări de construcţie prin intermediul unei sucursale și în
         care nu a fost deschisă nicio procedură secundară de insolvență sunt ținute, sub rezerva motivelor de refuz deduse din articolul
         25 alineatul (3) și din articolul 26 din acest regulament, să recunoască și să execute toate hotărârile care privesc această
         procedură principală de insolvență și, prin urmare, nu sunt îndrituite să dispună, în aplicarea legislației acestui alt stat
         membru, măsuri de executare asupra bunurilor debitorului declarat insolvent situate pe teritoriul acestui alt stat membru,
         atunci când legislația statului de deschidere nu le permite, iar condițiile care subordonează aplicarea articolelor 5 și 10
         din regulamentul menționat nu sunt îndeplinite.

      Astfel, sub rezerva amintită, în considerarea întinderii universale care trebuie atribuită oricărei proceduri principale de
         insolvență, procedura de insolvență deschisă într‑un stat membru include toate activele debitorului, inclusiv cele situate
         într‑un alt stat membru, iar legea statului de deschidere determină nu numai deschiderea procedurii de insolvență, ci și desfășurarea
         și închiderea acesteia. În acest sens, legea menționată este chemată să guverneze soarta bunurilor situate în celelalte state
         membre, precum și efectele procedurii de insolvență asupra măsurilor al căror obiect îl pot constitui aceste bunuri.

      (a se vedea punctele 43, 46 și 47 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      21 ianuarie 2010(*)

      „Cooperare judiciară în materie civilă – Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 – Proceduri de insolvență – Refuzul recunoașterii de către un stat membru a hotărârii de a deschide o procedură de insolvență pronunțată de instanța
         competentă dintr‑un alt stat membru, precum și a hotărârilor privind desfășurarea și închiderea acestei proceduri de insolvență”

      În cauza C‑444/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Sąd Rejonowy
         Gdańsk‑Północ w Gdańsku (Polonia), prin decizia din 27 iunie 2007, primită de Curte la 27 septembrie 2007, în procedura de
         insolvență deschisă împotriva

      MG Probud Gdynia sp. z o.o.
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, îndeplinind funcția de președinte al Camerei întâi, domnii E. Levits,
         A. Borg Barthet, M. Ilešič și J.‑J. Kasel (raportor), judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: domnul K. Malaček, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 iunie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru MG Probud Gdynia sp. z o.o., de domnul A. Studziński, radca prawny, și de domnul M. Żytny, aplikant radcowski trzeciego
         roku;

      –        pentru guvernul polonez, de domnii M. Dowgielewicz și C. Herma, precum și de doamna A. Witczak‑Słoczyńska, în calitate de
         agenți;

      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna J. Kemper, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de doamna W. Ferrante, avvocato dello Stato;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de doamnele S. Petrova și K. Mojzesowicz, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea anumitor dispoziții din Regulamentul CE nr. 1346/2000
         al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență (JO L 160, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143), astfel
         cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 603/2005 al Consiliului din 12 aprilie 2005 (JO L 100, p. 1, denumit în continuare
         „regulamentul”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri inițiate de lichidatorul polonez însărcinat cu lichidarea MG Probud
         Gdynia sp. z o.o. (denumită în continuare „MG Probud”) și care vizează recuperarea, în beneficiul masei bunurilor insolvenței,
         a unor bunuri ale acestei societăți care au făcut obiectul unei indisponibilizări în Germania.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 3 din regulament, intitulat „Competență internațională”, este redactat după cum urmează:

      „(1)      Competența de a deschide procedura de insolvență revine instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul
         intereselor principale ale unui debitor. În cazul unei societăți sau persoane juridice, centrul intereselor principale este
         prezumat a fi, până la proba contrarie, locul unde se află sediul social.

      (2)      Atunci când centrul intereselor principale ale unui debitor este situat pe teritoriul unui stat membru, instanțele unui alt
         stat membru sunt competente să deschidă o procedură de insolvență împotriva acestui debitor numai dacă acesta are un sediu
         pe teritoriul acestui din urmă stat membru. Efectele acestei proceduri se limitează la bunurile debitorului situate pe teritoriul
         celui de al doilea stat membru.

      […]”
      4        Articolul 4 din regulament, intitulat „Lege aplicabilă”, prevede:

      „(1)      În absența unei dispoziții contrare în prezentul regulament, legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia
         este legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura, denumit în continuare «stat de deschidere».

      (2)      Legea statului de deschidere determină condițiile pentru deschiderea, desfășurarea și închiderea procedurii de insolvență.
         Aceasta determină în special:

      (a)      debitorii care pot face obiectul procedurii de insolvență în raport cu calitatea acestora;
      (b)      bunurile care formează obiectul desistării și regimul aplicabil bunurilor dobândite de debitor ulterior deschiderii procedurii
         de insolvență;

      (c)      atribuțiile debitorului și ale lichidatorului;
      […]
      (f)      efectele procedurii de insolvență asupra acțiunilor individuale intentate de creditori, cu excepția proceselor în curs de
         soluționare;

      […]”
      5        În conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din regulament, „[d]eschiderea procedurii de insolvență nu aduce atingere drepturilor
         reale ale unui creditor sau terț asupra bunurilor corporale sau necorporale, mobile ori imobile […] aparținând debitorului
         și care se află pe teritoriul unui alt stat membru la data deschiderii procedurii”.

      6        Articolul 10 din regulament prevede:

      „Efectele procedurii de insolvență asupra unui contract de muncă și asupra unui raport de muncă sunt reglementate exclusiv
         de legea statului membru aplicabilă contractului de muncă.”

      7        În cadrul capitolului II din regulament, intitulat „Recunoașterea procedurii de insolvență”, articolul 16 alineatul (1) prevede:

      „Orice hotărâre de deschidere a unei proceduri de insolvență pronunțată de o instanță a unui stat membru competentă în temeiul
         articolului 3 este recunoscută în toate celelalte state membre de îndată ce își produce efectele în statul de deschidere.

      […]”
      8        Articolul 17 din regulament, intitulat „Efectele recunoașterii”, prevede:

      „(1)      Hotărârea de deschidere a procedurii menționate la articolul 3 alineatul (1) produce, fără îndeplinirea vreunei formalități
         suplimentare, în orice alt stat membru efectele pe care i le atribuie legea statului de deschidere, cu excepția cazului unei
         dispoziții contrare în prezentul regulament și atât timp cât nu este deschisă în celălalt stat membru nicio procedură de tipul
         celei menționate la articolul 3 alineatul (2).

      […]”
      9        Articolul 18 din regulament, intitulat „Atribuțiile lichidatorului”, prevede:

      „(1)      Lichidatorul desemnat de o instanță competentă în temeiul articolului 3 alineatul (1) poate exercita pe teritoriul unui alt
         stat membru toate atribuțiile conferite de legea statului de deschidere, atât timp cât nicio altă procedură de insolvență
         nu a fost deschisă ori nicio măsură de conservare contrară nu a fost adoptată, ca urmare a unei cereri de deschidere a unei
         proceduri de insolvență în statul respectiv. În special, acesta poate să deplaseze bunurile debitorului în afara teritoriului
         statului membru pe care acestea se află, sub rezerva articolelor 5 și 7.

      […]”
      10      Articolul 25 din regulament este redactat după cum urmează:

      „(1)      Hotărârile cu privire la desfășurarea și închiderea unei proceduri de insolvență pronunțate de o instanță a cărei hotărâre
         de deschidere este recunoscută în temeiul articolului 16, precum și un concordat aprobat de o atare instanță sunt, de asemenea,
         recunoscute fără îndeplinirea niciunei alte formalități. Aceste hotărâri sunt executate în conformitate cu articolele 31-51
         [cu excepția articolului 34 alineatul (2)] din Convenția [din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea
         hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32)], astfel cum a fost modificată prin convențiile
         de aderare la această convenție [(denumită în continuare «Convenția de la Bruxelles»)].

      Primul paragraf se aplică și hotărârilor care decurg în mod direct din procedura de insolvență și care au o strânsă legătură
         cu aceasta, chiar dacă au fost pronunțate de o altă instanță.

      Primul paragraf se aplică și hotărârilor referitoare la măsurile de conservare adoptate ulterior cererii de deschidere a procedurii
         de insolvență.

      (2)      Recunoașterea și executarea altor hotărâri decât cele menționate la alineatul (1) sunt reglementate de convenția menționată
         la alineatul (1), cu condiția ca această convenție să fie aplicabilă.

      (3)      Statele membre nu au obligația de a recunoaște sau executa o hotărâre din cele menționate la alineatul (1), care ar putea
         conduce la o limitare a libertății individuale sau a secretului corespondenței.”

      11      În conformitate cu articolul 26 din regulament, „[o]rice stat membru poate refuza recunoașterea unei proceduri de insolvență
         deschisă în alt stat membru sau executarea unei hotărâri pronunțate în cadrul unei astfel de proceduri, dacă recunoașterea
         sau executarea ar contraveni în mod evident ordinii publice din statul respectiv, în special principiilor sale fundamentale
         sau drepturilor și libertăților individuale garantate prin Constituție”.

       Reglementarea națională
      12      În Polonia, procedurile de insolvență sunt guvernate de Legea privind insolvabilitatea și reorganizarea (Prawo upadłościowe
         i naprawcze) din 28 februarie 2003 (Dz. U. din 2003, nr. 60, poziția 535), cu modificările ulterioare.

      13      În temeiul articolului 146 alineatele 1 și 2 din această lege, o procedură de executare, judiciară sau administrativă, deschisă
         împotriva debitorului înainte de declararea insolvenței, trebuie suspendată de plin drept la data declarării insolvenței,
         iar sumele rezultate dintr‑o procedură de executare suspendată care nu au fost distribuite trebuie transferate masei bunurilor.

      14      Conform articolului 146 alineatul 3, aceleași dispoziții se aplică în cazul în care a fost constituită o garanție asupra bunurilor
         debitorului în cadrul unei proceduri asigurătorii.

      15      Potrivit articolului 146 alineatul 4, inițierea unor proceduri de executare împotriva debitorului cu privire la bunuri din
         masă nu mai este posibilă odată deschisă procedura de insolvență.

       Situația de fapt din acțiunea principală și întrebările preliminare
      16      Reiese din decizia de trimitere că Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku a pronunțat, printr‑o decizie din 9 iunie 2005, deschiderea
         unei proceduri de insolvență în privința MG Probud, întreprindere din sectorul construcțiilor cu sediul social în Polonia,
         dar care execută, în cadrul activităților unei sucursale, lucrări de construcție în Germania.

      17      La cererea Hauptzollamt Saarbrücken (administrația vămilor din Saarbrücken) (Germania), Amtsgericht Saarbrücken, printr‑o
         decizie din 11 iunie 2005, a dispus poprirea conturilor bancare ale întreprinderii menționate până la concurența sumei de
         50 683,08 euro, precum și măsura sechestrului asigurător asupra diferitelor creanțe pe care aceasta din urmă le deținea împotriva
         unor cocontractanți germani. Aceste măsuri au fost adoptate ca urmare a procedurii inițiate de Hauptzollamt Saarbrücken împotriva
         directorului sucursalei germane a MG Probud, acesta din urmă fiind bănuit de încălcarea legislației germane privind detașarea
         lucrătorilor în considerarea neplății remunerației și contribuțiilor sociale ale mai multor muncitori polonezi.

      18      Apelul declarat împotriva acestei decizii a fost respins prin ordonanța Landgericht Saarbrücken din 4 august 2005. În motivarea
         acestei decizii, instanța menționată indica printre altele că, în considerarea deschiderii unei proceduri de insolvență în
         Polonia, exista temerea că responsabilii MG Probud vor încasa rapid creanțele exigibile și că vor transfera sumele corespunzătoare
         în Polonia pentru a împiedica accesul autorităților germane la acestea. Landgericht Saarbrücken a considerat că deschiderea
         acestei proceduri de insolvență care viza bunurile MG Probud nu constituia un obstacol în calea adoptării unei măsuri asigurătorii
         în Germania. Astfel, potrivit acestei instanțe, procedurile naționale de insolvență deschise în alte state membre trebuie
         recunoscute în Germania atunci când îndeplinesc condițiile impuse la articolul 1 alineatul (1) din regulament și când sunt
         menționate în lista care figurează în anexa A la acest regulament. Or, copia deciziei atașată acțiunii nu ar fi permis să
         se aprecieze dacă era într‑adevăr vorba despre o procedură de insolvență deschisă în Polonia care trebuia recunoscută în Germania
         în aplicarea acestei anexe A.

      19      În cadrul procedurii de insolvență, Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku ridică problema legalității măsurilor asigurătorii
         adoptate de autoritățile germane, din moment ce dreptul polonez, care constituie legea aplicabilă procedurii de insolvență
         în considerarea faptului că Republica Polonă este statul de deschidere a acestei proceduri, nu ar admite asemenea măsuri asigurătorii
         după declararea insolvenței întreprinderii.

      20      În aceste condiții, Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)      Având în vedere articolele 3, 4, 16, 17 și 25 din regulament […], în alți termeni în lumina normelor referitoare la competența
         instanței statului de deschidere a procedurii de insolvență, la legea aplicabilă acestei proceduri, precum și la condițiile
         și la efectele recunoașterii procedurii de insolvență, autoritățile administrative ale unui stat membru sunt îndreptățite
         să indisponibilizeze fonduri aflate în contul bancar al unui operator economic după ce acesta din urmă a fost declarat insolvent
         într‑un alt stat membru (aplicarea măsurii sechestrului asigurător), în pofida dispozițiilor dreptului național al statului
         de deschidere a procedurii (articolul 4 din regulament […]) și dacă nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a dispozițiilor
         articolelor 5 și 10 din regulamentul menționat?

      2)      În lumina articolului 25 alineatul (1) și următoarele din regulament […], autoritățile administrative ale unui stat membru,
         pe teritoriul căruia nu a fost deschisă nicio procedură secundară de insolvență, dar care este supus unei obligații de recunoaștere
         în temeiul articolului 16 din regulamentul menționat, pot, întemeindu‑se pe dispoziții naționale, să refuze recunoașterea,
         în conformitate cu articolele 31-51 din Convenția de la Bruxelles […], a hotărârilor statului membru de deschidere care privesc
         desfășurarea și închiderea unei proceduri de insolvență?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      21      Prin întrebările adresate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă
         într‑o situație precum cea din cauza principală, după deschiderea unei proceduri principale de insolvență într‑un stat membru,
         autoritățile competente dintr‑un alt stat membru sunt autorizate, în conformitate cu propria legislație, pe de o parte, să
         dispună indisponibilizarea bunurilor debitorului declarat insolvent situate pe teritoriul acestui din urmă stat membru și,
         pe de altă parte, să refuze să recunoască și, după caz, să execute hotărârile care privesc desfășurarea și închiderea unei
         proceduri de insolvență deschise în primul stat membru.

      22      Pentru a răspunde la întrebările astfel reformulate, trebuie amintit, în prealabil, că articolul 3 din regulament prevede
         două tipuri de proceduri de insolvență. Procedura de insolvență deschisă, în conformitate cu alineatul (1) al acestui articol,
         de instanța competentă din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul intereselor principale ale unui debitor, calificată
         drept „procedură principală”, produce efecte universale în măsura în care se aplică bunurilor debitorului situate în toate
         statele membre în care regulamentul este aplicabil. Deși, ulterior, instanța competentă din statul membru pe teritoriul căruia
         debitorul are un sediu poate, în conformitate cu alineatul (2) al articolului menționat, să deschidă o procedură, aceasta,
         calificată drept „procedură secundară”, produce efecte care sunt limitate la bunurile debitorului situate pe teritoriul acestui
         din urmă stat (a se vedea Hotărârea din 2 mai 2006, Eurofood IFSC, C‑341/04, Rec., p. I‑3813, punctul 28).

      23      Întinderea universală a procedurii principale de insolvență influențează și atribuțiile lichidatorului deoarece, conform articolului
         18 alineatul (1) din regulament, lichidatorul desemnat de o instanță competentă în temeiul articolului 3 alineatul (1) din
         regulament poate exercita pe teritoriul unui alt stat membru toate atribuțiile conferite de legea statului de deschidere,
         atât timp cât nicio altă procedură de insolvență nu a fost deschisă.

      24      Rezultă că simpla deschidere a unei proceduri secundare de insolvență este susceptibilă să restrângă întinderea universală
         a procedurii principale de insolvență.

      25      De altfel, în temeiul articolului 4 alineatul (1) din regulament, stabilirea instanței competente determină legea aplicabilă.
         Astfel, atât în ceea ce privește procedura principală de insolvență, cât și procedura secundară de insolvență, legea statului
         membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura, denumit „stat de deschidere”, este aplicabilă procedurii de insolvență
         și efectelor acesteia. În acest sens, articolul 4 alineatul (2) din regulament conține o enumerare neexhaustivă a diferitelor
         aspecte de procedură care sunt guvernate de legea statului de deschidere, printre care figurează în special, la litera (b),
         bunurile care formează obiectul desistării, la litera (c), atribuțiile debitorului și ale lichidatorului, precum și, la litera
         (f), efectele procedurii de insolvență asupra acțiunilor individuale intentate de creditori.

      26      În plus, rezultă din interpretarea coroborată a articolului 16 alineatul (1) și a articolului 17 alineatul (1) din regulament
         că hotărârea de deschidere a unei proceduri de insolvență într‑un stat membru este recunoscută în toate celelalte state membre
         de îndată ce își produce efectele în statul de deschidere și că produce, fără îndeplinirea vreunei formalități suplimentare,
         în orice alt stat membru efectele pe care i le atribuie legea statului de deschidere. Conform articolului 25 din regulament,
         recunoașterea tuturor hotărârilor, altele decât cele privind deschiderea procedurii de insolvență, are de asemenea loc în
         mod automat.

      27      Astfel cum reiese din considerentul (22) al regulamentului, regula de prioritate definită la articolul 16 alineatul (1) din
         acesta, care prevede că procedura de insolvență deschisă într‑un stat membru este recunoscută în toate celelalte state membre
         de îndată ce își produce efectele în statul de deschidere, se bazează pe principiul încrederii reciproce (Hotărârea Eurofood
         IFSC, citată anterior, punctul 39).

      28      Astfel, tocmai această încredere reciprocă a permis nu doar punerea în aplicare a unui sistem de competențe obligatoriu pe
         care sunt ținute să îl respecte toate instanțele care intră în domeniul de aplicare al regulamentului, ci și renunțarea corelativă
         a statelor membre la normele lor interne de recunoaștere și de exequatur în favoarea unui mecanism simplificat de recunoaștere
         și de executare a hotărârilor pronunțate în cadrul procedurilor de insolvență (Hotărârea Eurofood IFSC, citată anterior, punctul
         40, precum și, prin analogie, în ceea ce privește Convenția de la Bruxelles, Hotărârea din 9 decembrie 2003, Gasser, C‑116/02,
         Rec., p. I‑14693, punctul 72, și Hotărârea din 27 aprilie 2004, Turner, C‑159/02, Rec., p. I‑3565, punctul 24).

      29      Curtea a precizat, în această privință, că este inerent principiului încrederii reciproce ca instanța dintr‑un stat membru
         sesizată cu o cerere de deschidere a unei proceduri principale de insolvență să își verifice competența în considerarea articolului
         3 alineatul (1) din regulament, în alți termeni să examineze dacă centrul intereselor principale ale debitorului se situează
         în acest stat membru. În schimb, instanțele celorlalte state membre recunosc hotărârea de deschidere a unei proceduri principale
         de insolvență, fără a putea controla aprecierea efectuată de prima instanță cu privire la propria competență (Hotărârea Eurofood
         IFSC, citată anterior, punctele 41 și 42).

      30      În ceea ce privește executarea hotărârilor privitoare la o procedură de insolvență, trebuie subliniat că regulamentul nu conține
         reguli specifice, însă face trimitere, în cuprinsul articolului 25 alineatul (1), la sistemul de exequatur pus în aplicare
         prin articolele 31-51 din Convenția de la Bruxelles, excluzând totuși motivele de respingere prevăzute de această convenție
         pentru a le înlocui cu propriile motive de refuz.

      31      Astfel, conform considerentului (22) al regulamentului, potrivit căruia motivele de refuz trebuie reduse la minimum necesar,
         nu există decât două asemenea motive.

      32      Pe de o parte, în temeiul articolului 25 alineatul (3) din regulament, statele membre nu au obligația de a recunoaște sau
         executa o hotărâre cu privire la desfășurarea și închiderea unei proceduri de insolvență, care ar putea conduce la o limitare
         a libertății individuale sau a secretului corespondenței.

      33      Pe de altă parte, în temeiul articolului 26 din regulament, orice stat membru poate refuza recunoașterea unei proceduri de
         insolvență deschise în alt stat membru sau executarea unei hotărâri pronunțate în cadrul unei astfel de proceduri, dacă recunoașterea
         sau executarea ar contraveni în mod evident ordinii publice din statul respectiv, în special principiilor sale fundamentale
         sau drepturilor și libertăților individuale garantate prin Constituție.

      34      În ceea ce privește al doilea motiv de refuz, Curtea a precizat deja, în contextul Convenției de la Bruxelles, că recurgerea
         la clauza de ordine publică prevăzută la articolul 27 punctul 1 din această convenție, în măsura în care constituie un obstacol
         în calea realizării unuia dintre obiectivele fundamentale ale acesteia, respectiv facilitarea liberei circulații a hotărârilor,
         nu trebuie să aibă loc decât în cazuri excepționale (Hotărârea din 28 martie 2000, Krombach, C‑7/98, Rec., p. I‑1935, punctele
         19 și 21, precum și Eurofood IFSC, citată anterior, punctul 62). Or, jurisprudența referitoare la articolul 27 punctul 1 din
         această convenție se poate transpune pentru interpretarea articolului 26 din regulament (Hotărârea Eurofood IFSC, citată anterior,
         punctul 64).

      35      Tocmai în lumina considerațiilor ce precedă este necesar să se statueze asupra întrebărilor adresate de instanța de trimitere.

      36      În speță, este cert că sediul social al MG Probud se află în Polonia și că, printr‑o decizie din 9 iunie 2005, aceasta a fost
         declarată insolventă de o instanță poloneză.

      37      Rezultă din articolul 3 alineatul (1) din regulament că, pentru societăți, centrul intereselor principale este prezumat a
         fi, până la proba contrară, locul unde se află sediul social. În această privință, Curtea a precizat că prezumția simplă prevăzută
         de legiuitorul comunitar în favoarea sediului social al unei societăți nu poate fi înlăturată decât dacă elemente obiective
         și care pot fi verificate de terți permit dovedirea existenței unei situații reale diferite de cea pe care se presupune că
         o reflectă locul sediului social (Hotărârea Eurofood IFSC, citată anterior, punctul 34). Această situație s‑ar putea regăsi
         în special în cazul unei societăți care nu exercită nicio activitate pe teritoriul statului membru în care este situat sediul
         său social. În schimb, atunci când o societate își desfășoară activitatea pe teritoriul statului membru în care este situat
         sediul său social, faptul că deciziile sale economice sunt sau pot fi controlate de către o societate‑mamă stabilită în alt
         stat membru nu este suficient pentru a înlătura prezumția prevăzută de regulament (Hotărârea Eurofood IFSC, citată anterior,
         punctul 37).

      38      Or, întrucât dosarul aflat la dispoziția Curții nu conține niciun element de natură să răstoarne prezumția enunțată la articolul
         3 alineatul (1) din regulament, rezultă că centrul intereselor principale ale MG Probud se situează în Polonia.

      39      În conformitate cu articolul 1 alineatul (1) din regulament, procedurile de insolvență cărora li se aplică acesta trebuie
         să răspundă unui număr de patru caracteristici. Trebuie să fie vorba despre o procedură colectivă, ce ia naștere în contextul
         insolvenței debitorului, să aibă ca urmare desistarea parțială sau totală a acestuia și desemnarea unui lichidator. Aceste
         proceduri sunt enumerate în anexa A la regulament, iar lista lichidatorilor figurează în anexa C a acestuia (Hotărârea Eurofood
         IFSC, citată anterior, punctele 46 și 47).

      40      În măsura în care procedura de insolvență deschisă în privința MG Probud face parte dintre cele enumerate în anexa A la regulament,
         rezultă din aplicarea articolului 3 din acest regulament că instanțele poloneze sunt competente să deschidă o procedură principală
         de insolvență și să adopte toate hotărârile care privesc desfășurarea, precum și închiderea acesteia din urmă. În plus, rezultă
         din aplicarea articolului 4 din regulamentul menționat că legea poloneză este aplicabilă procedurii de insolvență menționate
         și efectelor sale.

      41      Pe de altă parte, lichidatorul desemnat de instanța poloneză, cu condiția să figureze în anexa C din regulament, poate, conform
         articolului 18 din acesta din urmă, exercita pe teritoriul altor state membre toate atribuțiile conferite de legea poloneză
         și, în special, acesta poate să deplaseze bunurile debitorului în afara teritoriului statului membru pe care acestea se află.

      42      Astfel cum au subliniat mai multe persoane interesate care au depus observații scrise la Curte, nicio procedură secundară
         nu a fost deschisă în speță și niciuna dintre excepțiile prevăzute la articolele 5-15 din regulament și, mai particular, niciuna
         dintre cele care figurează la articolele 5 și 10 din acesta din urmă, vizate în mod expres de instanța de trimitere, nu este
         aplicabilă în cadrul cauzei principale.

      43      Având în vedere aceste elemente și în considerarea întinderii universale care trebuie atribuită oricărei proceduri principale
         de insolvență, procedura de insolvență deschisă în Polonia include toate activele MG Probud, inclusiv cele situate în Germania,
         iar legea poloneză determină nu numai deschiderea procedurii de insolvență, ci și desfășurarea și închiderea acesteia. În
         acest sens, legea menționată este chemată să guverneze soarta bunurilor situate în celelalte state membre, precum și efectele
         procedurii de insolvență asupra măsurilor al căror obiect îl pot constitui aceste bunuri.

      44      Dat fiind faptul că Legea poloneză din 28 februarie 2003 privind insolvabilitatea și reorganizarea, cu modificările ulterioare,
         nu permite, după deschiderea unei proceduri de insolvență, inițierea împotriva debitorului a unor proceduri de executare privind
         bunurile care compun masa bunurilor insolvenței, autoritățile germane competente nu puteau dispune în mod valabil, în aplicarea
         legislației germane, măsuri de executare asupra bunurilor MG Probud situate în Germania.

      45      Astfel, după cum rezultă din articolele 16 și 17 din regulament, hotărârea de deschidere a unei proceduri de insolvență adoptată
         în Polonia trebuie recunoscută automat în toate celelalte state membre, fără nicio altă formalitate, cu toate efectele pe
         care i le atribuie legea poloneză.

      46      În plus, în măsura în care niciun element din dosarul depus la Curte nu permite să se rețină existența unuia dintre motivele
         de refuz enunțate la punctele 32 și 33 din prezenta hotărâre, instanța germană sesizată era ținută să recunoască nu numai
         hotărârea de deschidere a procedurii de insolvență pronunțată de instanța poloneză competentă, ci și toate celelalte hotărâri
         referitoare la această procedură, astfel încât nu poate să se opună executării acestora din urmă în aplicarea articolelor
         31-51 din Convenția de la Bruxelles.

      47      Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că regulamentul, în special
         articolele 3, 4, 16, 17 și 25 din acesta, trebuie interpretat în sensul că, într‑o cauză precum cea principală, după deschiderea
         unei proceduri principale de insolvență într‑un stat membru, autoritățile competente dintr‑un alt stat membru, în care nu
         a fost deschisă nicio procedură secundară de insolvență, sunt ținute, sub rezerva motivelor de refuz deduse din articolul
         25 alineatul (3) și din articolul 26 din regulament, să recunoască și să execute toate hotărârile care privesc această procedură
         principală de insolvență și, prin urmare, nu sunt îndrituite să dispună, în aplicarea legislației acestui alt stat membru,
         măsuri de executare asupra bunurilor debitorului declarat insolvent situate pe teritoriul acestui alt stat membru, atunci
         când legislația statului de deschidere nu le permite, iar condițiile care subordonează aplicarea articolelor 5 și 10 din regulament
         nu sunt îndeplinite.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      48      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență, în special articolele 3,
            4, 16, 17 și 25 din acesta, trebuie interpretat în sensul că, într‑o cauză precum cea principală, după deschiderea unei proceduri
            principale de insolvență într‑un stat membru, autoritățile competente dintr‑un alt stat membru, în care nu a fost deschisă
            nicio procedură secundară de insolvență, sunt ținute, sub rezerva motivelor de refuz deduse din articolul 25 alineatul (3)
            și din articolul 26 din acest regulament, să recunoască și să execute toate hotărârile care privesc această procedură principală
            de insolvență și, prin urmare, nu sunt îndrituite să dispună, în aplicarea legislației acestui alt stat membru, măsuri de
            executare asupra bunurilor debitorului declarat insolvent situate pe teritoriul acestui alt stat membru, atunci când legislația
            statului de deschidere nu le permite, iar condițiile care subordonează aplicarea articolelor 5 și 10 din regulamentul menționat
            nu sunt îndeplinite.
      Semnături
      * Limba de procedură: polona.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 14 septembrie 2000. # D. împotriva W. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landesgericht St. Pölten - Austria. # A șasea directivă TVA. # Cauza C-384/98.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 1 octombrie 2009.#Gaz de France - Berliner Investissement SA împotriva Bundeszentralamt für Steuern.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Köln - Germania.#Libera circulație a capitalurilor - Exonerarea, în statul membru al filialei, de taxa reținută la sursă asupra profiturilor repartizate societății-mamă - Noțiunea «societate dintr-un stat membru» - «Société par actions simplifiée» de drept francez.#Cauza C-247/08.

text:
      Cauza C‑247/08
      Gaz de France – Berliner Investissement SA
      împotriva
      Bundeszentralamt für Steuern
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Finanzgericht Köln)
      „Libera circulație a capitalurilor – Exonerarea, în statul membru al filialei, de taxa reținută la sursă asupra profiturilor repartizate societății‑mamă – Noțiunea «societate dintr‑un stat membru» – «Société par actions simplifiée» reglementată de legislația franceză”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor – Regim fiscal comun aplicabil societăților‑mamă și filialelor din state membre diferite – Directiva
            90/435
      [Directiva 90/435 a Consiliului, art. 2 lit. (a) și anexa I lit. (f), și Directiva 2003/123 a Consiliului]
      2.        Apropierea legislațiilor – Regim fiscal comun aplicabil societăților‑mamă și filialelor din state membre diferite – Directiva
            90/435
      [art. 43 CE și 56 CE; Directiva 90/435 a Consiliului, art. 2 lit. (a), art. 5 alin. (1) și anexa I lit. (f)]
      1.        Articolul 2 litera (a) din Directiva 90/435 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților‑mamă și filialelor acestora
         din diferite state membre coroborat cu litera (f) din anexa la aceasta trebuie interpretat în sensul că o societate comercială
         reglementată de legislația franceză organizată sub forma unei „société par actions simplifiée” nu poate fi considerată drept
         o „societate dintr‑un stat membru” în sensul acestei directive și pentru perioada anterioară modificării directivei menționate
         prin Directiva 2003/123.

      Astfel, conform articolului 2 litera (a) din Directiva 90/435, termenul „societate dintr‑un stat membru” desemnează orice
         societate care are una dintre formele de organizare prezentate în anexa la directiva menționată. Or, tehnica folosită în cuprinsul
         majorității literelor ce figurează în anexă, printre altele, la litera (f) din aceasta, referitoare la societățile reglementate
         de legislația franceză, care constă în enumerarea denumirilor formelor juridice acoperite de această directivă, fără a cuprinde
         o clauză care să permită aplicarea directivei menționate altor societăți constituite în conformitate cu dreptul statelor membre
         respective, cu excepția, în ceea ce privește dreptul francez, a entităților și a întreprinderilor publice, presupune enumerarea
         în mod exhaustiv a denumirilor respective.

      În plus, Directiva 90/435 nu are drept obiectiv să instituie un regim comun pentru toate societățile din statele membre și
         nici pentru toate tipurile de participații. În ceea ce privește participațiile care nu intră sub incidența acestei directive,
         revine statelor membre sarcina să stabilească dacă și în ce măsură trebuie evitată dubla impunere economică a profiturilor
         distribuite și să introducă în acest scop, în mod unilateral sau prin intermediul convențiilor încheiate cu alte state membre,
         mecanisme care vizează prevenirea sau atenuarea acestei duble impuneri economice.

      (a se vedea punctele 30, 32, 36, 37 și 44 și dispozitiv 1)
      2.        Nu există niciun element de natură să afecteze validitatea articolului 2 litera (a) din Directiva 90/435 privind regimul fiscal
         comun care se aplică societăților‑mamă și filialelor acestora din diferite state membre coroborat cu litera (f) din anexa
         la aceasta și cu articolul 5 alineatul (1) din această directivă, în raport cu principiul libertății de stabilire și al liberei
         circulații a capitalurilor.

      Astfel, deși obligația de scutire de orice reținere la sursă prevăzută la articolul 5 alineatul (1) din această directivă
         revine statelor membre numai în ceea ce privește repartizarea profiturilor obținute de societăți care pot fi considerate societăți
         în sensul acestei directive, aceasta nu autorizează un stat membru să trateze într‑un mod mai puțin favorabil profitul repartizat
         societăților din celelalte state membre care nu intră în domeniul său de aplicare în raport cu profiturile repartizate societăților
         comparabile stabilite pe teritoriul acestuia.

      În consecință, o delimitare a domeniului de aplicare al Directivei 90/435 care exclude de la bun început alte societăți care
         pot fi înființate în conformitate cu dreptul național, astfel cum rezultă aceasta din articolul 2 litera (a) din Directiva
         90/435 și de la litera (f) din anexa la aceasta, nu poate crea o restricție privind libertatea de stabilire sau libera circulație
         a capitalurilor.

      (a se vedea punctele 59 și 61-63 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      1 octombrie 2009(*)

      „Libera circulație a capitalurilor – Exonerarea, în statul membru al filialei, de taxa reținută la sursă asupra profiturilor repartizate societății‑mamă – Noțiunea «societate dintr‑un stat membru» – «Société par actions simplifiée» reglementată de legislația franceză”
      În cauza C‑247/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Finanzgericht
         Köln (Germania), prin decizia din 23 mai 2008, primită de Curte la 9 iunie 2008, în procedura

      Gaz de France – Berliner Investissement SA
      împotriva
      Bundeszentralamt für Steuern,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits (raportor) și J.‑J. Kasel, judecători,
      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 aprilie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Gaz de France – Berliner Investissement SA, de T. Hackemann și H. von Cölln, Rechtsanwälte, asistați de doamna U. Witt,
         Wirtschaftsprüfer;

      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de doamna I. Bruni, în calitate de agent, asistată de domnul P. Gentili, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna H. Walker, în calitate de agent, asistată de domnul K. Beal, barrister;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și W. Mölls, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 25 iunie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 2 litera (a) din Directiva 90/435/CEE
         a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților‑mamă și filialelor acestora din diferite
         state membre (JO L 225, p. 6, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 97) coroborat cu litera (f) din anexa la aceasta, precum și validitatea
         acestei dispoziții în raport cu articolele 43 CE, 48 CE, 56 CE și 58 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Gaz de France – Berliner Investissement SA, o societate cu sediul
         în Franța, constituită până în anul 2002 sub forma juridică de „société par actions simplifiée” (SAS), pe de o parte, și Bundeszentralamt
         für Steuern (Oficiul Federal Central de Impozite), pe de altă parte, având ca obiect impozitarea profiturilor repartizate
         acesteia în cursul anului fiscal 1999 de Gaz de France Deutschland GmbH, al cărei sediu este în Germania.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 2 din Directiva 90/435 are următorul cuprins:

      „În sensul prezentei directive, termenul «societate dintr‑un stat membru» desemnează orice societate care îndeplinește următoarele
         condiții:

      (a)      are una din formele de organizare prezentate în anexă;
      (b)      în conformitate cu legislația fiscală a statului membru, este considerată ca având reședința fiscală în statul membru și,
         în temeiul unui acord privind dubla impozitare încheiat cu un stat terț, nu se consideră că are sediul fiscal în afara Comunității;

      (c)      în plus, plătește unul din următoarele impozite, fără posibilitatea unei opțiuni sau exceptări:
      […]
      –        impôt sur les sociétés în Franța;
      […]
      sau un alt impozit care substituie unul din impozitele menționate.”
      4        Potrivit articolului 5 alineatul (1) din Directiva 90/435, profiturile repartizate de filială societății‑mamă sunt scutite
         de taxa reținută la sursă, cel puțin în cazul în care societatea‑mamă deține minimum 25 % din capitalul filialei.

      5        Anexa la Directiva 90/435, intitulată „Lista companiilor menționate la articolul 2 litera (a)”, enumeră la litera (f) următoarele
         societăți:

      „societăți aflate sub incidența legislației franceze, denumite: «société anonyme», «société en commandite par actions», «société
         à responsabilité limitée», precum și entități și întreprinderi publice cu caracter industrial și comercial”.

      6        Potrivit considerentului (4) al Directivei 2003/123/CE a Consiliului din 22 decembrie 2003 de modificare a Directivei 90/435/CEE
         (JO 2004, L 7, p. 41, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 118):

      „Articolul 2 din Directiva [90/435] definește societățile comerciale care intră sub incidența directivei. Anexa conține o
         listă a societăților comerciale cărora li se aplică directiva în cauză. Anumite forme de societăți comerciale nu sunt incluse
         în lista prevăzută de anexă, deși sunt rezidente fiscal într‑un stat membru și sunt supuse regimului de impozitare a societăților
         comerciale. Prin urmare, domeniul de aplicare al Directivei [90/435] ar trebui extins, de asemenea, la entități care pot întreprinde
         activități transfrontaliere în cadrul Comunității și care îndeplinesc toate condițiile prevăzute de directivă.”

      7        Articolul 1 punctul 6 din Directiva 2003/123 prevede înlocuirea anexei la Directiva 90/435 cu textul din anexa la Directiva
         2003/123. Ca urmare a acestei modificări, noua literă (f) din anexa la Directiva 90/435 se citește după cum urmează:

      „societățile comerciale reglementate de legislația franceză, denumite «société anonyme», «société en commandite par actions»,
         «société à responsabilité limitée», «société par actions simplifiée», «société d’assurance mutuelle», «caisses d’épargne et
         de prévoyance», «sociétés civiles» care fac automat obiectul impozitãrii societãților comerciale, «coopératives» și «unions
         de coopératives», întreprinderi publice industriale și comerciale, precum și alte societăți comerciale înființate în temeiul
         legislației franceze și care fac obiectul impozitării societăților comerciale în Franța”.

      8        Conform articolului 2 din Directiva 2003/123, aceasta trebuia să fie transpusă în dreptul statelor membre până la 1 ianuarie
         2005.

       Reglementarea națională
      9        Articolul 44d din Legea privind impozitul pe venit (Einkommensteuergesetz), în versiunea aplicabilă acțiunii principale (denumită
         în continuare „EStG 1999”), are următorul conținut:

      „(1) La cererea contribuabilului, impozitul pe veniturile din capital nu este aplicat veniturilor din capital în sensul articolului
         20 alineatul (1) punctul 1 […], obținute de o societate‑mamă care nu are nici sediul, nici administrația pe teritoriul național
         și care provin din repartizarea profiturilor unei societăți de capitaluri supusă în mod nelimitat la plata impozitului în
         sensul articolului 1 alineatul (1) punctul 1 din Legea privind impozitul pe profit sau din rambursarea impozitului pe profit.

      (2) Prin «societate‑mamă» în sensul alineatului (1) se înțelege o societate care întrunește condițiile stipulate la articolul
         2 din Directiva [90/435], prevăzute în anexa 7 la prezenta lege, și care, la momentul nașterii impozitului pe veniturile din
         capital conform articolului 44 alineatul (1) al doilea paragraf, poate dovedi că participă în mod direct la capitalul nominal
         al societății de capitaluri supusă în mod nelimitat la plata impozitului, cel puțin până la limita a un sfert din acesta.
         În plus, trebuie să se demonstreze că participarea a fost păstrată în mod neîntrerupt timp de douăsprezece luni. […]”

      10      Anexa 7 la EStG 1999 prevede:

      „Prin societate‑mamă în sensul articolului 2 din Directiva [90/435] se înțelege orice societate care îndeplinește următoarele
         condiții:

      1.      are una dintre următoarele forme de organizare:
      […]
      –        societăți comerciale reglementate de legislația franceză, denumite:
      «société anonyme», «société en commandite par actions», «société à responsabilité limitée», precum și entități și întreprinderi
         publice cu caracter industrial și comercial;

      […]
      2.      în conformitate cu legislația fiscală a statului membru, este considerată ca având reședința fiscală în statul membru și,
         în temeiul unui acord privind dubla impozitare încheiat cu un stat terț, nu se consideră că are sediul fiscal în afara Comunității,
         și

      3.      plătește unul dintre următoarele impozite, fără posibilitatea unei opțiuni sau exceptări:
      […]
      –        impôt sur les sociétés în Franța,
      […]
      sau un alt impozit care substituie unul dintre impozitele menționate.”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      11      La 16 iunie 1999, Gaz de France Deutschland GmbH, ale cărei părți sociale sunt deținute în totalitate de reclamanta din acțiunea
         principală, a repartizat acesteia un profit în valoare de 980 387 DEM, reținând un impozit pe veniturile din capital care
         se ridica la 49 019,35 DEM, precum și un supliment de solidaritate care se ridica la 2 696,06 DEM, care au fost plătite serviciului
         fiscal competent.

      12      La 16 august 1999, reclamanta din acțiunea principală a introdus în fața Bundesamt für Finanzen, devenit, la 1 ianuarie 2006,
         Bundeszentralamt für Steuern, o cerere de rambursare a impozitului pe veniturile din capital, inclusiv a suplimentului de
         solidaritate.

      13      Prin decizia din 6 septembrie 1999, pârâtul din acțiunea principală a refuzat rambursarea solicitată pentru motivul că reclamanta
         din acțiunea principală nu era o societate‑mamă în sensul dispozițiilor articolului 44d alineatul (2) din EStG 1999 coroborate
         cu dispozițiile articolului 2 din Directiva 90/435.

      14      Întrucât reclamația introdusă împotriva acestei decizii a fost respinsă, reclamanta din acțiunea principală a sesizat Finanzgericht
         Köln, care apreciază că, potrivit modului de redactare a Directivei 90/435, reclamanta din acțiunea principală nu beneficiază
         de dreptul la rambursarea impozitului pe veniturile din capital, întrucât, în cursul anului repartizării, aceasta nu avea
         niciuna dintre formele de organizare prezentate în dispozițiile coroborate ale articolului 2 litera (a) din Directiva 90/435
         și ale literei (f) din anexa la aceasta.

      15      Totuși, această instanță are îndoieli în privința faptului că trebuie să se limiteze la interpretarea literală a dispozițiilor
         Directivei 90/435. Potrivit instanței menționate, ar trebui de asemenea să se țină seama de obiectivul acestei directive,
         precum și de împrejurarea că, pe de o parte, la momentul intrării în vigoare a acesteia, forma juridică „société par actions
         simplifiée” nu exista încă în dreptul francez și că, pe de altă parte, Directiva 2003/123 a inclus această formă de societate
         în anexa la Directiva 90/435.

      16      Potrivit Finanzgericht Köln, în cauza cu care este sesizat se pune, în consecință, problema dacă o lacună involuntară de reglementare
         ar putea să împiedice să se deducă prin analogie din articolul 2 litera (a) din Directiva 90/435 coroborat cu litera (f) din
         anexa la aceasta că o societate comercială reglementată de legislația franceză care are forma unei „société par actions simplifiée”
         poate fi considerată, pentru anii anteriori anului 2005, drept o „societate dintr‑un stat membru” în sensul Directivei 90/435
         și dacă, în acest caz, articolul 2 litera (a) din această directivă coroborat cu litera (f) din anexa la aceasta încalcă articolele
         43 CE și 48 CE sau articolele 56 CE și 58 CE.

      17      În aceste condiții, Finanzgericht Köln a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Articolul 2 litera (a) din Directiva 90/435 coroborat cu litera (f) din anexa la [această] directivă […] trebuie interpretat
         în sensul că o societate franceză organizată sub forma unei «société par actions simplifiée» poate fi considerată, chiar și
         pentru anii anteriori anului 2005, drept o «societate dintr‑un stat membru» în sensul directivei menționate, ceea ce are ca
         rezultat că, în ceea ce privește profitul repartizat în 1999 de una dintre filialele sale germane, respectiva societate trebuie
         să fie exonerată de reținerea la sursă a impozitului în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din Directiva [90/435]?

      2)      Dacă răspunsul la prima întrebare este negativ, articolul 2 litera (a) [din Directiva 90/435] coroborat cu litera (f) din
         anexa la [această] directivă […] încalcă articolele 43 CE și 48 CE sau articolul 56 alineatul (1) CE și articolul 58 alineatul
         (1) litera (a) și alineatul (3) CE dacă prevede, coroborat cu articolul 5 alineatul (1) din Directiva [90/435], exonerarea
         de reținerea la sursă a impozitului în cazul unei repartizări de profituri de către o filială germană către o societate‑mamă
         franceză organizată sub forma juridică a unei «société anonyme», a unei «société en commandite par actions» sau a unei «société
         à responsabilité limitée», dar nu și în cazul în care societatea‑mamă franceză este organizată sub forma juridică a unei «société
         par actions simplifiée»?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la admisibilitate
      18      Guvernul italian pune la îndoială admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare pentru motivul că aceasta
         nu conține informații cu privire la structura și la regimul juridic al „société par actions simplifiée” și nici cu privire
         la celelalte tipuri de societăți cu care aceasta este comparată. În lipsa unor astfel de informații, nu ar fi posibil să se
         evalueze elementele care stau la baza ipotezei de pornire a instanței de trimitere, potrivit căreia o „société par actions
         simplifiée” prezintă caracteristici similare celor ale societăților reglementate de legislația franceză care au beneficiat
         întotdeauna de exonerarea de reținerea la sursă a impozitului asupra profiturilor repartizate în temeiul articolului 5 alineatul
         (1) din Directiva 90/435 și, în consecință, să se aprecieze pertinența cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare pentru
         soluționarea acțiunii principale.

      19      În această privință, trebuie reamintit că, deși, având în vedere repartizarea competențelor în cadrul procedurii preliminare,
         instanța națională este singura competentă să definească obiectul întrebărilor pe care înțelege să le adreseze Curții, instanța
         comunitară a hotărât de asemenea că, în circumstanțe excepționale, este competentă să examineze condițiile în care a fost
         sesizată de instanța națională în vederea verificării propriei competențe (a se vedea în special Hotărârea din 18 decembrie
         2007, ZF Zefeser, C‑62/06, Rep., p. I‑11995, punctul 14).

      20      Aceasta este situația în special atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde
         în mod util la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea în special Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra, C‑379/98,
         Rec., p. I‑2099, punctul 39, Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C‑94/04 și C‑202/04, Rec., p. I‑11421, punctul
         25, precum și Hotărârea din 8 noiembrie 2007, Amurta, C‑379/05, Rep., p. I‑9569, punctul 64). Astfel, necesitatea de a ajunge
         la o interpretare a dreptului comunitar care să îi fie utilă instanței naționale impune definirea de către aceasta din urmă
         a cadrului factual și normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin explicarea ipotezelor de fapt pe care
         se întemeiază aceste întrebări (a se vedea în special Hotărârea din 23 martie 2006, Enirisorse, C‑237/04, Rec., p. I‑2843,
         punctul 17 și jurisprudența citată).

      21      Informațiile furnizate prin decizia de trimitere trebuie nu numai să permită Curții să dea răspunsuri utile, ci și să ofere
         guvernelor statelor membre, precum și celorlalte părți interesate posibilitatea de a prezenta observații, conform articolului
         23 din Statutul Curții de Justiție. Revine Curții obligația de a veghea ca această posibilitate să fie asigurată, ținând cont
         de faptul că, în temeiul dispoziției sus‑menționate, numai deciziile de trimitere sunt notificate părților interesate (a se
         vedea în special Hotărârea Enirisorse, citată anterior, punctul 18 și jurisprudența citată).

      22      Or, trebuie să se constate că, în speță, decizia de trimitere conține în mod detaliat și suficient situația de fapt și cadrul
         juridic al acțiunii principale, precum și motivele pentru care instanța de trimitere a considerat că îi este necesar un răspuns
         la întrebările adresate, pentru a permite Curții să răspundă în mod util la aceste întrebări. De altfel, din observațiile
         prezentate de guvernele german, italian și al Regatului Unit, precum și de Comisia Comunităților Europene rezultă că informațiile
         cuprinse în cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare le‑au permis să adopte în mod util o poziție cu privire la întrebările
         adresate Curții.

      23      În aceste condiții, lipsa, în decizia de trimitere, a unei descrieri detaliate, pe de o parte, a normelor privind „sociétés
         par actions simplifiées” și, pe de altă parte, a regimului celorlalte societăți reglementate de legislația franceză nu poate
         determina inadmisibilitatea cererii menționate, interpretarea reglementării naționale neintrând, în orice caz, în competența
         Curții.

      24      Rezultă din cele de mai sus că trebuie să se răspundă la întrebările preliminare.

       Cu privire la fond
       Cu privire la prima întrebare
      25      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 2 litera (a)
         din Directiva 90/435 coroborat cu litera (f) din anexa la aceasta trebuie interpretat în sensul că o societate comercială
         reglementată de legislația franceză organizată sub forma unei „société par actions simplifiée” poate fi considerată drept
         o „societate dintr‑un stat membru” în sensul acestei directive chiar și pentru perioada anterioară modificării directivei
         menționate prin Directiva 2003/123.

      26      Pentru a răspunde la această întrebare trebuie să se țină seama de modul de redactare a dispoziției a cărei interpretare se
         solicită, precum și de obiectivele și de sistemul Directivei 90/435 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 octombrie 1996,
         Denkavit și alții, C‑283/94, C‑291/94 și C‑292/94, Rec., p. I‑5063, punctele 24 și 26, Hotărârea din 8 iunie 2000, Epson Europe,
         C‑375/98, Rec., p. I‑4243, punctele 22 și 24, precum și Hotărârea din 3 aprilie 2008, Banque Fédérative du Crédit Mutuel,
         C‑27/07, Rep., p. I‑2067, punctul 22).

      27      În această privință, trebuie amintit că, astfel cum rezultă în special din al treilea considerent, Directiva 90/435 urmărește
         să elimine, prin introducerea unui regim fiscal comun, orice dezavantaj al cooperării între societăți din state membre diferite
         în raport cu cooperarea între societăți din același stat membru și să stimuleze astfel gruparea societăților comerciale la
         scară comunitară (Hotărârile citate anterior Denkavit și alții, punctul 22, și Epson Europe, punctul 20, Hotărârea din 4 octombrie
         2001, Athinaïki Zythopoiïa, C‑294/99, Rec., p. I‑6797, punctul 25, Hotărârea din 25 septembrie 2003, Océ Van der Grinten,
         C‑58/01, Rec., p. I‑9809, punctul 45, precum și Hotărârea Banque Fédérative du Crédit Mutuel, citată anterior, punctul 23).
         Directiva 90/435 urmărește astfel să asigure neutralitatea, pe plan fiscal, a distribuirii de profit de către o filială cu
         sediul într‑un stat membru către societatea‑mamă stabilită într‑un alt stat membru (Hotărârea Banque Fédérative du Crédit
         Mutuel, citată anterior, punctul 24).

      28      Astfel cum rezultă din articolul 1 din Directiva 90/435, aceasta privește repartizarea profiturilor primite de societățile
         dintr‑un stat membru, provenite de la filialele lor cu sediul în alte state membre.

      29      Articolul 2 din Directiva 90/435 stabilește condițiile pe care trebuie să le îndeplinească o societate pentru a fi considerată
         drept societate dintr‑un stat membru în sensul directivei menționate și definește, prin urmare, domeniul de aplicare al acesteia.
         Astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 27 din concluzii, condițiile menționate sunt cumulative.

      30      Conform articolului 2 litera (a) din Directiva 90/435, termenul „societate dintr‑un stat membru” desemnează orice societate
         care are una dintre formele de organizare prezentate în anexa la directiva menționată.

      31      Anexa la Directiva 90/435 folosește două tehnici diferite pentru a desemna societățile care intră în domeniul său de aplicare.
         Astfel, dacă la punctele (k) și (l) din această anexă este folosită o formulare generică, desemnând „societăți comerciale
         sau de drept civil cu statut comercial, cooperative și întreprinderi publice înființate în conformitate cu legislația portugheză”
         și, respectiv, „societăți înființate în conformitate cu legislația Regatului Unit”, la celelalte puncte din anexa menționată,
         denumirile formelor juridice avute în vedere sunt expres menționate.

      32      Această din urmă tehnică folosită în cuprinsul majorității literelor ce figurează în anexa la Directiva 90/435, printre altele,
         la litera (f) din această anexă, referitoare la societățile reglementate de legislația franceză, care constă în enumerarea
         denumirilor formelor juridice acoperite de această directivă, fără a cuprinde o clauză care să permită aplicarea directivei
         menționate altor societăți constituite în conformitate cu dreptul statelor membre respective, cu excepția, în ceea ce privește
         dreptul francez, a entităților și a întreprinderilor publice, presupune enumerarea în mod exhaustiv a denumirilor respective.

      33      Astfel, atât din modul de redactare, cât și din sistemul articolului 2 litera (a) din Directiva 90/435, precum și de la litera
         (f) din anexa la aceasta rezultă că, pentru ca o societate comercială reglementată de legislația franceză care nu este o entitate
         sau o întreprindere publică cu caracter industrial și comercial să poată fi considerată drept o societate dintr‑un stat membru
         în sensul acestei directive, trebuie în mod necesar ca această societate să aibă una dintre formele de organizare enumerate
         în mod exhaustiv la litera (f) din anexa la directiva menționată și, în special, să fie constituită sub forma unei „société
         anonyme”, a unei „société en commandite par actions” sau a unei „société à responsabilité limitée”.

      34      O asemenea concluzie nu poate fi pusă sub semnul întrebării de argumentele reclamantei din acțiunea principală și ale Comisiei,
         potrivit cărora lista societăților nu ar fi furnizată la litera (f) din anexa la Directiva 90/435 decât cu titlu de exemplu
         și numai cu obiectivul de a preveni problemele care ar putea rezulta din conflictele de calificare, atunci când o societate
         ar fi tratată din punct de vedere fiscal de un stat membru drept o societate de capitaluri, supusă impozitului pe profit,
         în timp ce un alt stat membru ar considera această societate drept o societate de persoane nesupusă impozitului pe profit,
         anumite state membre dorind, la adoptarea Directivei 90/435, să excludă din domeniul de aplicare al acestei directive societățile
         de persoane.

      35      Desigur, trebuie să se sublinieze că interpretarea susținută de reclamanta din acțiunea principală, precum și de Comisie ar
         putea răspunde obiectivelor Directivei 90/435, astfel cum reies acestea din cel de al treilea considerent, întrucât aceasta
         ar implica o extindere a domeniului de aplicare al acestei directive la un număr mai larg de societăți și ar contribui astfel
         la eliminarea oricărui dezavantaj al cooperării dintre societăți din state membre diferite în raport cu cooperarea dintre
         societățile din același stat membru și ar stimula gruparea societăților comerciale la scară comunitară.

      36      Totuși, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 31 din concluzii, trebuie să se constate că Directiva 90/435 nu
         are drept obiectiv să instituie un regim comun pentru toate societățile din statele membre și nici pentru toate tipurile de
         participații.

      37      Astfel, în ceea ce privește participațiile care nu intră sub incidența Directivei 90/435, revine statelor membre sarcina să
         stabilească dacă și în ce măsură trebuie evitată dubla impunere economică a profiturilor distribuite și să introducă în acest
         scop, în mod unilateral sau prin intermediul convențiilor încheiate cu alte state membre, mecanisme care vizează prevenirea
         sau atenuarea acestei duble impuneri economice (a se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in Class IV of
         the ACT Group Litigation, C‑374/04, Rec., p. I‑11673, punctul 54 și Hotărârea Amurta, citată anterior, punctul 24).

      38      Directiva 90/435 limitează astfel competența statelor membre în ceea ce privește impozitarea profiturilor repartizate de societățile
         stabilite pe teritoriul lor societăților stabilite într‑un alt stat membru, care intră în domeniul de aplicare al acesteia.
         Or, în aceste condiții, cerințele principiului fundamental al securității juridice se opun interpretării listei societăților
         furnizate la litera (f) din anexa la această directivă ca listă furnizată cu titlu orientativ, atunci când o astfel de interpretare
         nu rezultă nici din modul de redactare, nici din sistemul Directivei 90/435.

      39      Nici interpretarea susținută de reclamanta din acțiunea principală și de Comisie nu poate să decurgă din dorințele eventual
         exprimate de anumite state membre cu ocazia adoptării Directivei 90/435, de a nu exclude din domeniul de aplicare al acestei
         directive decât societățile de persoane. Astfel, intențiile exprimate de statele membre în cadrul Consiliului Uniunii Europene
         sunt lipsite de valoare juridică atunci când nu și‑au găsit expresia în dispozițiile legale. În fapt, acestea din urmă sunt
         destinate justițiabililor, care trebuie să se poată baza pe conținutul lor, conform cerințelor principiului securității juridice
         (Hotărârea Denkavit și alții, citată anterior, punctul 29).

      40      În plus, interpretarea potrivit căreia „société par actions simplifiée” nu poate fi considerată ca fiind avută în vedere de
         Directiva 90/435 de la introducerea sa în dreptul francez este confirmată de dezvoltările legislative și, în special, de Directiva
         2003/123.

      41      Pe de o parte, Directiva 2003/123 constată, în al patrulea considerent, că anexa la Directiva 90/435 conține o listă a societăților
         comerciale cărora li se aplică directiva menționată și că anumite forme de societăți comerciale nu sunt incluse în lista prevăzută
         de această anexă, deși sunt rezidente fiscal într‑un stat membru și sunt supuse regimului de impozitare a societăților comerciale.
         Același considerent precizează că domeniul de aplicare al Directivei 90/435/CEE ar trebui extins, de asemenea, la entități
         care pot întreprinde activități transfrontaliere în cadrul Comunității și care îndeplinesc toate condițiile prevăzute de directivă.

      42      Pe de altă parte, articolul 1 punctul 6 din Directiva 2003/123 prevede înlocuirea anexei la Directiva 90/435 cu textul din
         anexa la Directiva 2003/123. În urma modificării anexei la Directiva 90/435 prin Directiva 2003/123, litera (f) din anexa
         menționată cuprinde printre societățile prevăzute „société par actions simplifiée” și conține, pentru a ține seama în special
         de evoluția dreptului național, o dispoziție care prevede că intră în domeniul de aplicare al Directivei 90/435 și alte societăți
         comerciale înființate în temeiul legislației franceze și care fac obiectul impozitării societăților comerciale în Franța.

      43      În sfârșit, este important de subliniat că, în mod contrar față de ceea ce susțin reclamanta din acțiunea principală și Comisia,
         întrucât formele juridice reglementate de legislația franceză acoperite de Directiva 90/435 sunt în mod exhaustiv enunțate
         la litera (f) din anexa la aceasta, extinderea aplicării acestei directive prin analogie la alte tipuri de societăți, precum,
         de exemplu, „société par actions simplifiée”, reglementate de legislația franceză, chiar dacă acestea ar fi comparabile, nu
         poate fi admisă.

      44      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că articolul 2 litera (a) din Directiva
         90/435 coroborat cu litera (f) din anexa la aceasta trebuie interpretat în sensul că o societate comercială reglementată de
         legislația franceză organizată sub forma unei „société par actions simplifiée” nu poate fi considerată drept o „societate
         dintr‑un stat membru” în sensul acestei directive și pentru perioada anterioară modificării directivei menționate prin Directiva
         2003/123.

       Cu privire la a doua întrebare
      45      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere ridică problema validității articolului 2 litera (a) din
         Directiva 90/435 coroborat cu litera (f) din anexa la aceasta și cu articolul 5 alineatul (1) din această directivă în raport
         cu articolele 43 CE și 48 CE sau cu articolul 56 alineatul (1) CE și cu articolul 58 alineatul (1) litera (a) și alineatul
         (3) CE, în măsura în care din acestea rezultă o exonerare de reținerea la sursă a impozitului în cazul unei repartizări de
         profituri de către o filială de drept german către o societate‑mamă de drept francez organizată sub forma juridică „société
         anonyme”, „société en commandite par actions” sau „société à responsabilité limitée”, dar nu prevede o astfel de exonerare
         și în cazul în care societatea‑mamă de drept francez este organizată sub forma unei „société par actions simplifiée”.

      46      Reclamanta din acțiunea principală invocă în această privință că excluderea „société par actions simplifiée” din domeniul
         de aplicare al Directivei 90/435 are ca efect defavorizarea în mod arbitrar a acesteia în raport cu „société anonyme” sau
         cu „société à responsabilité limitée” reglementate de legislația franceză sau în raport cu formele juridice de societate pe
         acțiuni sau de societate cu răspundere limitată din alte state membre, enumerate în directiva menționată. „Société par actions
         simplifiée” este dezavantajată în special pentru că dreptul german nu precizează modalitățile procedurale potrivit cărora
         este posibil să se prevaleze de o aplicare contrară dreptului comunitar a impozitului pe veniturile din capital în afara domeniului
         de aplicare al Directivei 90/435.

      47      În schimb, nici guvernele german, italian și al Regatului Unit, nici Comisia nu găsesc niciun motiv pentru a pune la îndoială
         validitatea Directivei 90/435. Pe de o parte, libertățile fundamentale nu interzic aplicarea reținerilor la sursă ca atare
         și nu se opun unei duble impuneri care rezultă din exercitarea în paralel a competențelor fiscale a două state membre. Pe
         de altă parte, legiuitorul comunitar ar dispune de o largă putere de apreciere în ceea ce privește armonizarea și apropierea
         legislațiilor. Limitarea întinderii armonizării sau a apropierii legislațiilor la anumite domenii nu poate, așadar, să constituie
         în sine o ilegalitate.

      48      Guvernul italian subliniază în plus că, întrucât „société par actions simplifiée” a fost introdusă ulterior intrării în vigoare
         a Directivei 90/435, aceasta nu ar putea fi considerată drept nevalidă fiindcă nu s‑a luat în considerare această formă juridică
         de societate, întrucât lipsurile care determină invaliditatea unui act trebuie să existe la data la care acest act ia naștere.
         Cel mult, ar fi posibil să se pună întrebarea dacă Directiva 2003/123 nu trebuia să includă cu caracter retroactiv „société
         par actions simplifiée” în lista din anexa la Directiva 90/435. Or, în această privință, decizia de a completa sau de a nu
         completa anexa la Directiva 90/435 și cea de a limita în timp efectele includerii acestei forme juridice de societate în această
         anexă, prin prevederea că această includere nu are efect retroactiv, intră pe deplin în puterea discreționară a legiuitorului
         comunitar.

      49      În această privință, trebuie amintit că aprecierea validității unui act, care este de competența Curții în cadrul unei trimiteri
         preliminare, trebuie în mod normal să fie întemeiată pe situația care există la momentul adoptării actului (Hotărârea din
         17 iulie 1997, SAM Schiffahrt și Stapf, C‑248/95 și C‑249/95, Rec., p. I‑4475, punctul 46).

      50      Chiar dacă s‑ar presupune că validitatea unui act poate, în anumite cazuri, să fie apreciată în funcție de elemente noi intervenite
         ulterior adoptării sale (Hotărârea SAM Schiffahrt și Stapf, citată anterior, punctul 47), o astfel de apreciere nu trebuie
         să aibă loc în speță.

      51      Astfel, deși „société par actions simplifiée” nu a fost introdusă în dreptul francez decât ulterior adoptării Directivei 90/435,
         din răspunsul la prima întrebare rezultă că, în ceea ce privește societățile reglementate de legislația franceză, domeniul
         de aplicare al acestei directive a fost determinat printr‑o enumerare a denumirilor formelor juridice acoperite de directiva
         menționată, fără a conține o clauză care să permită aplicarea acestei directive altor societăți constituite în conformitate
         cu dreptul francez.

      52      Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că instituțiile comunitare pot să procedeze numai la o armonizare progresivă a unei
         materii sau la o apropiere a legislațiilor naționale în etape. Punerea în aplicare a unor astfel de măsuri este în fapt dificilă
         în general, întrucât implică, din partea instituțiilor comunitare competente, elaborarea, pornind de la dispoziții naționale
         diverse și complexe, de reguli comune, conforme obiectivelor definite prin Tratatul CE și care întrunesc acordul unei majorități
         calificate a membrilor Consiliului și chiar, precum în materie fiscală, acordul unanim al acestora (a se vedea în acest sens
         Hotărârea din 29 februarie 1984, Rewe-Zentrale, 37/83, Rec., p. 1229, punctul 20, Hotărârea din 13 mai 1997, Germania/Parlamentul
         European și Consiliul, C‑233/94, Rec., p. I‑2405, punctul 43, precum și Hotărârea din 17 iunie 1999, Socridis, C‑166/98, Rec.,
         p. I‑3791, punctul 26).

      53      Trebuie totuși să se verifice dacă o delimitare a domeniului de aplicare al Directivei 90/435 care exclude de la bun început
         alte societăți care pot fi înființate în conformitate cu dreptul național, astfel cum rezultă aceasta din articolul 2 litera
         (a) din Directiva 90/435 și de la litera (f) din anexa la aceasta, poate fi considerată drept nevalidă în raport cu articolele
         din tratat care garantează libertatea de stabilire sau libera circulație a capitalurilor.

      54      Conform unei jurisprudențe constante, libertatea de stabilire a resortisanților unui stat membru pe teritoriul unui alt stat
         membru presupune accesul acestora la activitățile independente și la exercitarea acestora, precum și constituirea și administrarea
         întreprinderilor în condițiile definite de legislația statului de stabilire pentru resortisanții proprii. Eliminarea restricțiilor
         privind libertatea de stabilire include restricțiile privind crearea de agenții, de sucursale sau de filiale de către resortisanții
         unui stat membru stabiliți pe teritoriul unui alt stat membru (a se vedea în special Hotărârea din 28 ianuarie 1986, Comisia/Franța,
         270/83, Rec., p. 273, punctul 13, Hotărârea din 29 aprilie 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Rec., p. I‑2651, punctul
         22, și Hotărârea din 23 februarie 2006, CLT‑UFA, C‑253/03, Rec., p. I‑1831, punctul 13).

      55      De asemenea, potrivit unei jurisprudențe constante, deși, potrivit modului de redactare, prevederile tratatului referitoare
         la libertatea de stabilire urmăresc să asigure beneficiul tratamentului național în statul membru gazdă, acestea interzic,
         în egală măsură, ca statul membru de origine să împiedice stabilirea într‑un alt stat membru a unuia dintre resortisanții
         săi ori a unei societăți constituite în conformitate cu legislația sa (a se vedea printre altele Hotărârea din 16 iulie 1998,
         ICI, C‑264/96, Rec., p. I‑4695, punctul 21, Hotărârea din 12 septembrie 2006, Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas,
         C‑196/04, Rec., p. I‑7995, punctul 42, Hotărârea din 6 decembrie 2007, Columbus Container Services, C‑298/05, Rep., p. I‑10451,
         punctul 33, precum și Hotărârea din 15 mai 2008, Lidl Belgium, C‑414/06, Rep., p. I‑3601, punctul 19).

      56      Astfel cum s‑a amintit la punctul 27 din prezenta hotărâre, Directiva 90/435 urmărește să elimine, prin introducerea unui
         regim fiscal comun, orice dezavantaj al cooperării dintre societăți din state membre diferite în raport cu cooperarea dintre
         societăți din același stat membru și să stimuleze astfel gruparea societăților comerciale la scară comunitară (Hotărârea Banque
         Fédérative du Crédit Mutuel, citată anterior, punctul 23, și Hotărârea din 12 februarie 2009, Cobelfret, C‑138/07, nepublicată
         încă în Repertoriu, punctul 28).

      57      Pentru a asigura obiectivul neutralității, pe plan fiscal, a distribuirii de profit de către o societate‑filială cu sediul
         într‑un stat membru către societatea‑mamă stabilită într‑un alt stat membru, Directiva 90/435 intenționează să evite o dublă
         impunere a acestui profit, în termeni economici, și anume să evite ca profitul distribuit să fie impozitat prima oară la nivelul
         filialei și a doua oară la nivelul societății‑mamă (a se vedea Hotărârile citate anterior Banque Fédérative du Crédit Mutuel,
         punctele 24 și 27, și Cobelfret, punctul 29).

      58      În acest scop, articolul 5 alineatul (1) din Directiva 90/435 impune statelor membre să scutească de taxa reținută la sursă
         profiturile repartizate de o filială societății‑mamă în cazul în care societatea‑mamă deține minimum 25 % din capitalul filialei.

      59      Or, deși în temeiul Directivei 90/435 această obligație revine statelor membre numai în ceea ce privește repartizarea profiturilor
         obținute de societăți care pot fi considerate societăți în sensul acesteia, este suficient să se sublinieze că directiva menționată
         nu autorizează un stat membru să trateze într‑un mod mai puțin favorabil profitul repartizat societăților din celelalte state
         membre care nu intră în domeniul său de aplicare în raport cu profiturile repartizate societăților comparabile stabilite pe
         teritoriul acestuia.

      60      Astfel, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că, deși, în ceea ce privește participațiile care nu intră sub incidența Directivei
         90/435, revine statelor membre sarcina să stabilească dacă și în ce măsură trebuie evitată dubla impunere economică a profiturilor
         distribuite și să introducă în acest scop, în mod unilateral sau prin intermediul convențiilor încheiate cu alte state membre,
         mecanisme care vizează prevenirea sau atenuarea acestei duble impuneri economice, cu toate acestea, numai acest fapt nu le
         permite aplicarea de măsuri contrare libertăților de circulație garantate de tratat (a se vedea Hotărârile citate anterior
         Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, punctul 54, Amurta, punctul 24, precum și Hotărârea din 18 iunie 2009,
         Aberdeen Property Fininvest Alpha, C‑303/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 28).

      61      În consecință, o delimitare a domeniului de aplicare al Directivei 90/435 care exclude de la bun început alte societăți care
         pot fi înființate în conformitate cu dreptul național, astfel cum rezultă aceasta din articolul 2 litera (a) din Directiva
         90/435 și de la litera (f) din anexa la aceasta, nu poate crea o restricție privind libertatea de stabilire.

      62      Concluzia la care s‑a ajuns la punctul anterior este valabilă și în ceea ce privește dispozițiile referitoare la libera circulație
         a capitalurilor.

      63      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare adresată că examinarea acesteia nu a evidențiat
         niciun element de natură să afecteze validitatea articolului 2 litera (a) din Directiva 90/435 coroborat cu litera (f) din
         anexa la aceasta și cu articolul 5 alineatul (1) din această directivă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      64      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 2 litera (a) din Directiva 90/435/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care se aplică
            societăților‑mamă și filialelor acestora din diferite state membre coroborat cu litera (f) din anexa la aceasta trebuie interpretat
            în sensul că o societate comercială reglementată de legislația franceză organizată sub forma unei „société par actions simplifiée”
            nu poate fi considerată drept o „societate dintr‑un stat membru” în sensul acestei directive și pentru perioada anterioară
            modificării directivei menționate prin Directiva 2003/123 a Consiliului din 22 decembrie 2003.
      2)      Examinarea celei de a doua întrebări adresate nu a evidențiat niciun element de natură să afecteze validitatea articolului
            2 litera (a) din Directiva 90/435 coroborat cu litera (f) din anexa la aceasta și cu articolul 5 alineatul (1) din această
            directivă.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.