Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 17 decembrie 2003. # DLD Trading Co. împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Cauza T-146/01.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 30 ianuarie 1997. # E.J.M. de Jaeck împotriva Staatssecretaris van Financiën. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # Securitatea socială a lucrătorilor migranți. # Cauza C-340/94.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 22 mai 2003. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 89/686/CEE. # Cauza C-103/01.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 14 iulie 1983. # Sven-Ole Mogensen și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționar - Promovare. # Cauza 10/82.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 6 decembrie 2012.#Bundesrepublik Deutschland împotriva Karen Dittrich și alții și Jörg‑Detlef Müller împotriva Bundesrepublik Deutschland.#Cerere de decizie preliminară formulată de Bundesverwaltungsgericht.#Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă Reglementare națională – Ajutor plătit funcționarilor în caz de boală – Directiva 2000/78/CE – Articolul 3 – Domeniu de aplicare – Noțiunea „remunerație”.#Cauzele conexate C-124/11, C-125/11 și C-143/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      6 decembrie 2012 (
            *1
         )
      „Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă — Reglementare națională — Ajutor plătit funcționarilor în caz de boală — Directiva 2000/78/CE — Articolul 3 — Domeniu de aplicare — Noțiunea «remunerație»”
      În cauzele conexate C-124/11, C-125/11 și C-143/11,
      având ca obiect cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesverwaltungsgericht (Germania), prin deciziile din 28 octombrie 2010, primite de Curte la 9 și la 24 martie 2011, în procedurile

         Bundesrepublik Deutschland

      împotriva

         Karen Dittrich (C-124/11),

         Bundesrepublik Deutschland

      împotriva

         Robert Klinke (C-125/11),
      și

         Jörg-Detlef Müller

      împotriva

         Bundesrepublik Deutschland (C-143/11),
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a treia, domnii E. Juhász, G. Arestis, T. von Danwitz și D. Šváby (raportor), judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul K. Malaček, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 3 mai 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru doamna Dittrich și domnii Klinke și Müller, de D. Siegfried, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul german, de M. Dohmen, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de J. Enegren și de S. Grünheid, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 iunie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea Directivei 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7).

               2

               Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între funcționari federali, pe de o parte, și Bundesrepublik Deutschland, pe de altă parte, privind rambursarea cheltuielilor medicale ale partenerilor de viață sau luarea în considerare a acestora în ceea ce privește ajutorul plătit funcționarilor federali în caz de boală (denumit în continuare „ajutorul în discuție”).

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Considerentul (13) al Directivei 2000/78 prevede:
               „Prezenta directivă nu se aplică regimurilor de securitate socială și de protecție socială ale căror avantaje nu sunt asimilate unei remunerații în sensul atribuit acestui termen în aplicarea articolului 141 din Tratatul de instituire a Comunității Europene și nici plăților de orice natură efectuate de către stat, care au ca obiectiv accesul la încadrare în muncă sau menținerea lucrătorilor în funcție.”

               4

               Articolul 1 din Directiva 2000/78 prevede:
               „Prezenta directivă are ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament.”

               5

               Articolul 2 din Directiva 2000/78 prevede:
               „(1)   În sensul prezentei directive, prin principiul egalității de tratament se înțelege absența oricărei discriminări directe sau indirecte, bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1.
               (2)   În sensul alineatului (1):

                        (a)

                        o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într-un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau va fi tratată într-o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1;

                  [...]”

               6

               Articolul 3 din Directiva 2000/78 definește domeniul de aplicare al acesteia după cum urmează:
               „(1)   În limitele competențelor conferite Comunității, prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește:
               [...]

                        (c)

                        condițiile de încadrare și de muncă, inclusiv condițiile de concediere și de remunerare;

                  [...]
               (3)   Prezenta directivă nu se aplică plăților de orice natură efectuate de regimurile publice sau asimilate, inclusiv de regimurile publice de securitate socială sau de protecție socială.
               [...]”

         Dreptul german

      Legea privind uniunea consensuală înregistrată

               7

               Articolul 1 alineatul (1) din Legea privind uniunea consensuală înregistrată (Gesetz über die Eingetragene Lebenspartnerschaft) din 16 februarie 2001 (BGBl. I, p. 266), astfel cum a fost modificată ultima dată prin articolul 7 din Legea din 6 iulie 2009 (BGB1. I, p. 1696, denumită în continuare „LPartG”), prevede:
               „Două persoane de același sex constituie o uniune consensuală prin declararea în fața unui ofițer de stare civilă, personal și una în prezența celeilalte, a voinței acestora de a forma împreună o uniune consensuală (parteneri de viață). Declarațiile nu pot fi făcute sub condiție și nici pentru o durată determinată.”

               8

               Articolul 5 din LPartG, intitulat „Obligația de a contribui la nevoile rezultate din conviețuire”, prevede:
               „Partenerii de viață sunt reciproc obligați să contribuie în mod adecvat la nevoile rezultate din conviețuire [...]”

         Dispozițiile naționale privind ajutorul acordat funcționarilor federali

               9

               Dreptul funcționarilor federali la acordarea unui ajutor în caz de boală, de îngrijiri medicale și de maternitate este consacrat în Legea germană privind funcționarii federali (Bundesbeamtengesetz, denumită în continuare „BBG”).

               10

               Articolul 80 din BBG, în versiunea sa în vigoare la data cererilor de acordare a ajutorului introduse de reclamanții din litigiile principale, are următorul cuprins:
               „(1)   Ajutorul se acordă

                        1.

                        funcționarilor care au dreptul să primească un salariu sau care se află în concediu pentru creșterea copilului

                        2.

                        pensionarilor care au dreptul la pensie,

                  [...]
               Ajutorul se acordă de asemenea pentru cheltuielile suportate de soțul titularului în cazul în care acesta nu are un venit care să îi permită să fie independent din punct de vedere economic, precum și pentru cheltuielile suportate de copiii aflați în întreținere care pot fi luați în considerare pentru prestația familială plătită în temeiul Legii federale privind remunerarea funcționarilor (Bundesbesoldungsgesetz). [...]
               (2)   În general, nu sunt eligibile decât cheltuielile necesare și justificate din punct de vedere economic:

                        1.

                        în caz de boală și de îngrijiri medicale,

                  [...]

                        (3)

                        Ajutorul se acordă sub forma unei rambursări de cel puțin 50 % din cheltuielile eligibile. [...]

                        (4)

                        Ministrul de interne stabilește [...] prin ordin detaliile privind acordarea ajutorului, [...]”

               11

               Până la intrarea în vigoare a Regulamentului federal din 13 februarie 2009 privind ajutorul acordat funcționarilor în caz de boală, de îngrijiri medicale și de maternitate [Verordnung über Beihilfe in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen (Bundesbeihilfeverordnung), BGB1. I S 326, denumit în continuare „BBhV”], condițiile de acordare a ajutorului în astfel de cazuri erau reglementate prin Normele administrative privind ajutorul plătit funcționarilor în caz de boală, de îngrijiri medicale și de maternitate [Allgemeine Verwaltungsvorschrift für Beihilfen in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen (Beihilfenvorschriften), denumite în continuare „BhV”].

               12

               BhV au fost abrogate întrucât se suprapuneau cu un domeniu rezervat legii, însă acestea continuă totuși să se aplice cheltuielilor efectuate anterior datei de 14 februarie 2009, data intrării în vigoare a BBhV. În temeiul articolului 3 din BhV, printre membrii de familie ai titularului care sunt eligibili pentru acordarea ajutorului sunt incluși soțul și copiii aflați în întreținerea titularului, nu însă și persoana cu care acesta a încheiat o uniune consensuală înregistrată.

               13

               Articolul 1 din BBhV prevede:
               „Prezentul regulament reglementează acordarea ajutorului în cazurile prevăzute de lege. Ajutorul completează asigurarea medicală personală care, în general, trebuie suportată prin remunerația obișnuită.”

               14

               Articolul 2 din BBhV are următorul cuprins:
               „Titularii de ajutor
               (1)   Sub rezerva dispozițiilor contrare prevăzute la alineatele (2)-(5), dreptul la ajutor este acordat oricărei persoane care, la data prestării, este

                        1.

                        funcționar,

                        2.

                        beneficiar al unei pensii de funcționar public sau

                        3.

                        fost funcționar.

                  (2)   În plus, acordarea ajutorului este subordonată condiției ca titularul să aibă dreptul la o prestație de natura unui salariu, a unei remunerații în calitate de agent care exercită o funcție publică, a unei retribuții de stagiar, a unei pensii, a unei indemnizații tranzitorii, a unei pensii de soț supraviețuitor, a unei pensii alimentare [...] sau a unei indemnizații temporare [...]. Dreptul la ajutor nu este afectat de un concediu fără plată acordat în temeiul Regulamentului privind concediile speciale (Sonderurlaubsverordnung), cu condiția ca durata acestui concediu să nu depășească o lună.
               [...]”

               15

               Articolul 4 din BBhV, care precizează membrii de familie eligibili, prevede:
               „Soțul titularului este eligibil pentru acordarea ajutorului cu condiția ca cuantumul total al veniturilor sale să nu depășească [...] 17000 euro.
               [...]”

               16

               Articolul 46 din BBhV, intitulat „Calcularea ajutorului”, prevede:
               „(1)   Ajutorul este acordat sub forma preluării unui procent (cota de calcul) din cheltuielile eligibile efectuate de titular și de membrii familiei sale care sunt eligibili. [...]
               (2)   Sub rezerva dispoziției contrare prevăzute la alineatul (3), cota de calcul este de

                        1.

                        50 % pentru titular,

                        2.

                        70 % pentru beneficiarii unei pensii, cu excepția orfanilor,

                        3.

                        70 % pentru soțul eligibil și

                        4.

                        80 % pentru copiii și orfanii eligibili.

                        (3)

                        Cota de calcul a dreptului la ajutorul plătit titularului este limitată la 70 % dacă acesta are în întreținere doi copii sau mai mulți. [...]”

               17

               Articolul 80 alineatul (1) a treia teză din BBG a fost modificat, cu efect retroactiv de la 1 ianuarie 2009, prin Legea din 14 noiembrie 2011 (BGBl. I, p. 2219) și îi include acum pe partenerii de viață printre membrii de familie eligibili pentru ajutorul în discuție. Articolul 4 alineatul (1) și articolul 46 alineatul (2) punctul 3 din BBhV au fost de asemenea modificate în acest sens, cu efect retroactiv de la 14 februarie 2009.

         Litigiile principale și întrebarea preliminară

               18

               Reclamanții din litigiile principale în cauzele C-124/11 și C-125/11, funcționari federali, au înaintat Bundesrepublik Deutschland, fără succes, o cerere de ajutor pentru cheltuielile medicale efectuate, în lunile decembrie 2004 și noiembrie 2005, de partenerii lor de viață în sensul LPartG.

               19

               Prin hotărârile pronunțate la 16 iunie și, respectiv, la 26 mai 2009, Verwaltungsgericht Berlin a admis acțiunile formulate împotriva acestor refuzuri, considerând că, deși dreptul la ajutorul în discuție nu rezultă din BhV, întrucât acestea nu îi includ pe partenerii de viață printre membrii de familie care pot fi luați în considerare cu acest titlu, dreptul menționat rezultă totuși din Directiva 2000/78.

               20

               Astfel, acesta a considerat că jurisprudența Curții (Hotărârea din 1 aprilie 2008, Maruko, C-267/06, Rep., p. I-1757) nu lăsa nicio îndoială cu privire la faptul că ajutorul plătit funcționarilor în caz de boală putea fi calificat drept „remunerație” în sensul directivei menționate. În această privință, Verwaltungsgericht Berlin a subliniat că ajutorul în discuție era plătit numai în temeiul raportului de muncă, iar nu ca prestație a sistemului public general de securitate socială sau de protecție socială, astfel cum reiese, în special, din interdependențele dintre ajutorul în discuție și remunerația corespunzătoare în raport cu funcția.

               21

               Reclamantul din litigiul principal în cauza C-143/11, funcționar federal pensionar, a solicitat, în luna iulie 2006, luarea în considerare a partenerului său de viață pentru ajutorul în discuție, ceea ce pârâta din litigiul principal a refuzat.

               22

               Acțiunea reclamantului din litigiul principal având ca obiect constatarea faptului că partenerului de viață trebuie să i se acorde, în ceea ce privește ajutorul în discuție, același tratament ca unui soț a fost respinsă în primă instanță și în apel. Instanța de apel a considerat, în special, că nu era încălcată Directiva 2000/78 pentru motivul că reclamantul din litigiul principal nu se afla, cu privire la acordarea ajutorului în discuție pentru partenerul său de viață, într-o situație comparabilă cu cea a unui soț.

               23

               În cele trei cauze principale, partea căreia i s-a respins acțiunea a formulat recurs la Bundesverwaltungsgericht.

               24

               Instanța de trimitere arată că, în temeiul BhV, reclamanții, în fiecare dintre cauzele principale, nu pot invoca dreptul la ajutorul în discuție numai pentru motivul că partenerii lor de viață, spre deosebire de soți, nu fac parte dintre membrii familiei eligibili pentru ajutor.

               25

               În plus, instanța de trimitere precizează că, în cazul în care ajutorul în discuție ar intra în domeniul de aplicare al Directivei 2000/78, reclamanții din litigiile principale ar avea dreptul la ajutorul revendicat. Astfel, în temeiul acestei directive, egalitatea de tratament dintre funcționarii care au un partener de viață și cei căsătoriți s-ar impune întrucât, în ceea ce privește prestația solicitată, și anume ajutorul plătit funcționarilor în caz de boală, situația partenerilor de viață, pe de o parte și a soților, pe de altă parte, este comparabilă.

               26

               Instanța a quo exprimă însă îndoieli cu privire la aspectul dacă ajutorul în discuție trebuie considerat drept un element al remunerației în sensul articolului 157 TFUE, care ar intra astfel în domeniul de aplicare al Directivei 2000/78, sau drept o prestație a sistemului public general de securitate socială sau de protecție socială, sau o prestație asimilată, care ar fi exclusă din domeniul de aplicare al acestei directive.

               27

               În această privință, instanța de trimitere subliniază că criteriile care au fost stabilite de Curte pentru sistemele de pensii, pentru a distinge pensiile plătite în temeiul unui sistem profesional de prestațiile acordate de un sistem public de securitate socială, nu sunt îndeplinite integral în ceea ce privește ajutorul în discuție. În plus, instanța de trimitere apreciază că aceste criterii nu sunt adecvate în cadrul sistemului de protecție în caz de boală.

               28

               În aceste condiții, Bundesverwaltungsgericht a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții, în fiecare dintre cauzele principale, următoarea întrebare preliminară:
               „Directiva 2000/78 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă se aplică dispozițiilor naționale privind ajutorul plătit funcționarilor în caz de boală («Beihilfe»)?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               29

               Prin intermediul întrebării adresate, identică în fiecare dintre cauzele principale, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă un ajutor plătit funcționarilor în caz de boală, precum cel acordat funcționarilor Bundesrepublik Deutschland în temeiul Legii privind funcționarii federali, intră în domeniul de aplicare al Directivei 2000/78.

               30

               Reiese din articolul 3 alineatul (1) litera (c) și alineatul (3) din Directiva 2000/78 că aceasta din urmă se aplică tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește, în special, condițiile de remunerare și că aceasta nu se aplică plăților de orice natură efectuate de sistemele publice sau asimilate, inclusiv de sistemele publice de securitate socială sau de protecție socială.

               31

               Astfel cum Curtea a hotărât deja, domeniul de aplicare al Directivei 2000/78 trebuie înțeles, potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (c) și alineatul (3) din aceasta coroborat cu considerentul (13) al acestei directive, în sensul că nu acoperă sistemele de securitate socială și de protecție socială ale căror beneficii nu sunt asimilate unei „remunerații”, în sensul atribuit acestui termen în aplicarea articolului 157 TFUE (Hotărârea Maruko, citată anterior, punctul 41, și Hotărârea din 10 mai 2011, Römer, C-147/08, Rep., p. I-3591, punctul 32).

               32

               Rezultă de aici că articolul 3 alineatul (3) din Directiva 2000/78 nu poate să fie interpretat în sensul că o prestație financiară plătită în caz de boală unui funcționar, care ar constitui o „remunerație” în sensul articolului 157 TFUE, nu intră în domeniul de aplicare al acestei directive (a se vedea în acest sens Hotărârea Römer, citată anterior, punctul 33).

               33

               Prin urmare, trebuie să se stabilească dacă o prestație financiară acordată în temeiul unui sistem de protecție în caz de boală precum cel prevăzut pentru funcționarii federali germani poate fi asimilat unei „remunerații” în sensul articolului 157 TFUE.

               34

               Conform articolului 157 alineatul (2) TFUE, prin „remunerație” se înțelege salariul sau suma obișnuite de bază sau minime, precum și toate celelalte drepturi plătite, direct sau indirect, în numerar sau în natură, de către angajator lucrătorului pentru munca prestată de acesta.

               35

               În primul rând, în ceea ce privește elementul material al remunerației, reiese din jurisprudența Curții că noțiunea „remunerație”, în sensul articolului 157 TFUE, trebuie interpretată în sens larg. Aceasta cuprinde, în special, toate avantajele, în numerar sau în natură, prezente sau viitoare, cu condiția să fie acordate, chiar dacă indirect, de angajator lucrătorului pentru munca prestată de acesta, în temeiul unui contract de muncă, al unor dispoziții legislative sau de bunăvoie (a se vedea Hotărârea din 4 iunie 1992, Bötel, C-360/90, Rec., p. I-3589, punctul 12, precum și Hotărârea din 9 februarie 1999, Seymour-Smith și Perez, C-167/97, Rec., p. I-623, punctul 29).

               36

               O prestație financiară, cum este ajutorul plătit funcționarilor federali germani în caz de boală, în temeiul căreia sunt suportate între 50 % și 80 % din cheltuielile de sănătate eligibile efectuate de funcționar sau de anumiți membri ai familiei sale intră astfel, din punct de vedere material, în domeniul de aplicare al noțiunii „remunerație” în sensul articolului 157 TFUE.

               37

               În al doilea rând, trebuie să se analizeze dacă ajutorul în discuție este plătit funcționarului pentru munca prestată de acesta. Astfel, reiese dintr-o jurisprudență constantă că, pentru a aprecia dacă o prestație intră în domeniul de aplicare a articolului 157 TFUE, poate avea un caracter determinant numai criteriul dedus din constatarea că prestația a fost plătită lucrătorului în temeiul raportului său de muncă, și aceasta cu atât mai mult cu cât este singurul dedus din înșiși termenii acestei dispoziții (a se vedea, în materia pensiei pentru limită de vârstă, Hotărârea Maruko, citată anterior, punctul 46 și jurisprudența citată).

               38

               Criteriile specifice stabilite de Curte pentru a aprecia calificarea unei pensii pentru limită de vârstă drept remunerație, în sensul articolului 157 TFUE, în special cele potrivit cărora prestația menționată trebuie să depindă în mod direct de perioada lucrată, iar cuantumul său trebuie să fie calculat pe baza ultimului salariu (a se vedea în această privință, Hotărârea Maruko, citată anterior, punctul 48 și jurisprudența citată), sunt lipsite de relevanță în ceea ce privește o prestație precum cea în discuție în litigiile principale, care nu urmărește să asigure persoanei interesate un venit ulterior încetării raportului de muncă, ci să acopere cheltuieli de sănătate efectuate în timpul acestui raport sau după încetarea acestuia.

               39

               După cum a arătat avocatul general la punctul 45 din concluzii, elementul cauzal menționat la punctul 37 din prezenta hotărâre se regăsește în speță. Astfel, ajutorul în discuție este acordat numai funcționarilor sau foștilor funcționari federali germani, care constituie o categorie specială de lucrători (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 noiembrie 2008, Comisia/Italia, C-46/07, punctul 40 și jurisprudența citată), în temeiul raportului lor de muncă cu statul. Ajutorul menționat pare astfel indisolubil legat de statutul de funcționar federal german și, potrivit articolului 2 alineatul (2) din BBhV, acordarea sa este subordonată plății către titular a unei remunerații sau a unei prestații echivalente cu aceasta. Legătura dintre ajutorul în discuție și raportul de muncă rezultă de asemenea din faptul că, în conformitate cu această dispoziție, funcționarul care se află în concediu fără plată nu poate să beneficieze de ajutorul menționat în cazul în care concediul durează mai mult de o lună.

               40

               În al treilea rând, rezultă din redactarea articolului 157 TFUE că o prestație încasată de lucrător ca urmare a muncii sale nu constituie o „remunerație”, în sensul dispoziției menționate, decât dacă aceasta este plătită chiar de angajator.

               41

               În ceea ce privește cauzele principale, împrejurarea, subliniată de instanța de trimitere, potrivit căreia ajutorul în discuție este reglementat prin lege și acesta nu completează o prestație socială datorată în temeiul unei reglementări de aplicare generală nu este de natură să repună în discuție calificarea de remunerație atribuită unei prestații plătite de stat în calitate de angajator în temeiul unui raport de muncă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 septembrie 1994, Beune, C-7/93, Rec., p. I-4471, punctele 26-29 și 37, Hotărârea din 29 noiembrie 2001, Griesmar, C-366/99, Rec., p. I-9383, punctul 37, precum și Hotărârea din 12 septembrie 2002, Niemi, C-351/00, Rec., p. I-7007, punctele 41 și 42).

               42

               Astfel, rezultă din informațiile furnizate de reclamanții din litigiile principale și de Bundesrepublik Deutschland, ca răspuns la o întrebare scrisă a Curții, că ajutorul în discuție este finanțat de administrația de stat vizată, în calitatea sa de angajator, din cheltuielile de personal, iar nu din bugetul asigurărilor sociale. Revine însă instanței de trimitere obligația de a verifica dacă aceasta este într-adevăr situația.

               43

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 3 alineatul (1) litera (c) și alineatul (3) din Directiva 2000/78 trebuie interpretat în sensul că un ajutor plătit funcționarilor în caz de boală precum cel acordat funcționarilor Bundesrepublik Deutschland în temeiul Legii privind funcționarii federali intră în domeniul de aplicare al directivei menționate dacă finanțarea acestuia revine statului în calitate de angajator public, aspect a cărui verificare revine instanței naționale.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               44

               Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 3 alineatul (1) litera (c) și alineatul (3) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă trebuie interpretat în sensul că un ajutor plătit funcționarilor în caz de boală precum cel acordat funcționarilor Bundesrepublik Deutschland în temeiul Legii privind funcționarii federali (Bundesbeamtengesetz) intră în domeniul de aplicare al directivei menționate dacă finanțarea acestuia revine statului în calitate de angajator public, aspect a cărui verificare revine instanței naționale.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 10 iulie 1986. # Regatul Belgiei împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza 234/84.


Hotărârea Curții din data de 14 iulie 1998. # Gianni Bettati împotriva Safety Hi-Tech Srl. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Pretura circondariale di Avezzano - Italia. # Regulamentul (CE) nr. 3093/94. # Cauza C-341/95.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 8 martie 2011.#Gerardo Ruiz Zambrano împotriva Office national de l’emploi (ONEm).#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: tribunal du travail de Bruxelles - Belgia.#Cetățenia Uniunii - Articolul 20 TFUE - Acordarea, în temeiul dreptului Uniunii, a dreptului de ședere unui copil minor pe teritoriul statului membru a cărui cetățenie o are acest copil, independent de exercitarea prealabilă de către acesta a dreptului său de liberă circulație pe teritoriul statelor membre - Acordarea, în aceleași circumstanțe, a unui drept de ședere derivat în beneficiul ascendentului, resortisant al unui stat terț, care asigură întreținerea copilului minor - Consecințele dreptului de ședere al copilului minor asupra cerințelor care trebuie îndeplinite de ascendentul acestui minor, resortisant al unui stat terț, din perspectiva dreptului muncii.#Cauza C-34/09.

text:
      Cauza C‑34/09
      Gerardo Ruiz Zambrano
      împotriva
      Office national de l’emploi (ONEm)
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de tribunal du travail de Bruxelles)
      „Cetățenia Uniunii — Articolul 20 TFUE — Acordarea, în temeiul dreptului Uniunii, a dreptului de ședere unui copil minor pe teritoriul statului membru a cărui cetățenie
         o are acest copil, independent de exercitarea prealabilă de către acesta a dreptului său de liberă circulație pe teritoriul
         statelor membre — Acordarea, în aceleași circumstanțe, a unui drept de ședere derivat în beneficiul ascendentului, resortisant al unui stat
         terț, care asigură întreținerea copilului minor — Consecințele dreptului de ședere al copilului minor asupra cerințelor care trebuie îndeplinite de ascendentul acestui minor,
         resortisant al unui stat terț, din perspectiva dreptului muncii”

      Sumarul hotărârii
      Cetățenia Uniunii Europene — Dispoziții ale Tratatului FUE — Domeniu de aplicare personal — Minor resortisant al unui stat
            membru care nu și‑a exercitat niciodată dreptul la libera circulație — Includere
      (art. 20 TFUE)
      Articolul 20 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru, pe de o parte, să refuze unui resortisant al
         unui stat terț, care asigură întreținerea copiilor săi de vârstă mică, cetățeni ai Uniunii, șederea în statul membru de reședință
         al acestora din urmă și ai cărui cetățeni sunt și, pe de altă parte, să refuze respectivului resortisant al unui stat terț
         acordarea unui permis de muncă, în măsura în care astfel de decizii i‑ar priva pe acei copii de beneficiul efectiv al esenței
         drepturilor corespunzătoare statutului de cetățean al Uniunii.

      Astfel, statutul de cetățean al Uniunii are vocația de a fi statutul fundamental al resortisanților statelor membre. Or, un
         astfel de refuz de acordare a dreptului de ședere ar avea drept consecință faptul că respectivii copii, cetățeni ai Uniunii,
         ar fi obligați să părăsească teritoriul Uniunii pentru a‑și însoți părinții. În același mod, dacă nu s‑ar acorda un permis
         de muncă unei astfel de persoane, aceasta ar risca să nu dispună de resursele necesare pentru a face față propriilor sale
         nevoi și celor ale familiei sale, ceea ce ar avea de asemenea drept consecință obligarea copiilor săi, cetățeni ai Uniunii,
         să părăsească teritoriul acesteia. În asemenea condiții, respectivii cetățeni ai Uniunii ar fi, în fapt, în imposibilitatea
         de a exercita esența drepturilor conferite de statutul lor de cetățean al Uniunii.

      (a se vedea punctele 41, 44 și 45 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      8 martie 2011(*)

      „Cetățenia Uniunii – Articolul 20 TFUE – Acordarea, în temeiul dreptului Uniunii, a dreptului de ședere unui copil minor pe teritoriul statului membru a cărui cetățenie
         o are acest copil, independent de exercitarea prealabilă de către acesta a dreptului său de liberă circulație pe teritoriul
         statelor membre – Acordarea, în aceleași circumstanțe, a unui drept de ședere derivat în beneficiul ascendentului, resortisant al unui stat
         terț, care asigură întreținerea copilului minor – Consecințele dreptului de ședere al copilului minor asupra cerințelor care trebuie îndeplinite de ascendentul acestui minor,
         resortisant al unui stat terț, din perspectiva dreptului muncii”

      În cauza C‑34/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de tribunal du
         travail de Bruxelles (Belgia), prin decizia din 19 decembrie 2008, primită de Curte la 26 ianuarie 2009, în procedura

      Gerardo Ruiz Zambrano
      împotriva
      Office national de l’emploi (ONEm),
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues (raportor), K. Lenaerts, J.-C. Bonichot,
         președinți de cameră, A. Rosas, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen și doamna M. Berger,
         judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna R. Şereş, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 ianuarie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –      pentru domnul Ruiz Zambrano, de P. Robert, avocat;
      –      pentru guvernul belgian, de doamna C. Pochet, în calitate de agent, asistată de F. Motulsky și de K. de Haes, avocați;
      –      pentru guvernul danez, de doamna B. Weis Fogh, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și N. Graf Vitzthum, în calitate de agenți;
      –      pentru Irlanda, de domnul D. O’Hagan, în calitate de agent, asistat de domnul D. Conlan Smyth, barrister;
      –      pentru guvernul elen, de doamnele S. Vodina, T. Papadopoulou și M. Michelogiannaki, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul francez, de doamna A. Czubinski, în calitate de agent;
      –      pentru guvernul olandez, de doamna C. Wissels și de domnii M. de Grave și J. Langer, în calitate de agenți;
      –      pentru guvernul austriac, de domnul E. Riedl, în calitate de agent;
      –      pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz și ulterior de domnul M. Szpunar, în calitate de agenți;
      –      pentru Comisia Europeană, de doamna D. Maidani și de domnul M. Wilderspin, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 30 septembrie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 12 CE, 17 CE și 18 CE, precum și a articolelor
         21, 24 și 34 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „Carta drepturilor fundamentale”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Ruiz Zambrano, resortisant columbian, pe de o parte, și
         Office national de l’emploi [Oficiul național pentru ocuparea forței de muncă] (ONEm), pe de altă parte, cu privire la refuzul
         acestuia din urmă de a‑i recunoaște dreptul la ajutor de șomaj în temeiul legislației belgiene.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      3        Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul
         la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare
         a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE,
         75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (JO L 158, p. 77, rectificare în JO 2004, L 229, p. 35, și în JO 2005, L 197,
         p. 34, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 56), prevede:

      „Prezenta directivă se aplică oricărui cetățean al Uniunii care se deplasează sau își are reședința într‑un stat membru, altul
         decât cel al cărui resortisant este, precum și membrilor familiei sale, conform definiției de la articolul 2 punctul 2, care
         îl însoțesc sau i se alătură.”

       Dreptul național
       Codul privind cetățenia belgiană
      4        Potrivit articolului 10 primul paragraf din Codul privind cetățenia belgiană (code de la nationalité belge, Moniteur belge din 12 iulie 1984, p. 10095), în versiunea aflată în vigoare la data faptelor din acțiunea principală (denumit în continuare
         „Codul privind cetățenia belgiană”):

      „Este belgian copilul născut în Belgia și care, în orice moment înainte de a împlini vârsta de 18 ani sau înainte de emancipare,
         ar deveni apatrid dacă nu ar avea această cetățenie.”

       Decretul regal din 25 noiembrie 1991
      5        Articolul 30 primul paragraf din Decretul regal din 25 noiembrie 1991 privind reglementarea șomajului (arrêté royal du 25
         novembre 1991 portant réglementation du chômage, Moniteur belge din 31 decembrie 1991, p. 29888) prevede:

      „Pentru a fi eligibil în vederea primirii ajutorului de șomaj, lucrătorul cu normă întreagă trebuie să acumuleze un stagiu
         de cotizare care cuprinde următorul număr de zile lucrătoare:

      […]
      2°      468 de zile pe parcursul ultimelor 27 de luni anterioare […] cereri[i] [de ajutor de șomaj], dacă lucrătorul are peste 36
         de ani, dar mai puțin de 50 de ani;

      […]”
      6        Articolul 43 alineatul 1 din același decret regal prevede:

      „Fără a aduce atingere prevederilor anterioare, lucrătorul străin sau apatrid are dreptul la ajutor de șomaj dacă îndeplinește
         condițiile prevăzute de legislația privind străinii și de cea cu privire la angajarea forței de muncă străine.

      Munca efectuată în Belgia nu este luată în considerare dacă nu îndeplinește condițiile prevăzute de legislația privind angajarea
         forței de muncă străine.

      […]”
      7        Potrivit articolului 69 alineatul 1 din acest decret regal:

      „Pentru a beneficia de ajutor de șomaj, șomerul străin sau apatrid trebuie să îndeplinească condițiile prevăzute de legislația
         privind străinii și de cea cu privire la angajarea forței de muncă străine.”

       Decretul‑lege din 28 decembrie 1944
      8        Articolul 7 alineatul 14 din Decretul‑lege din 28 decembrie 1944 privind securitatea socială a lucrătorilor (arrêté-loi du
         28 décembre 1944 concernant la sécurité sociale des travailleurs, Moniteur belge din 30 decembrie 1944), introdus prin Legea‑cadru din 2 august 2002 (loi‑programme du 2 août 2002, Moniteur belge din 29 august 2002, p. 38408) are următorul cuprins:

      „Lucrătorul străin sau apatrid poate beneficia de ajutor de șomaj numai dacă, la momentul depunerii cererii de ajutor de șomaj,
         îndeplinește condițiile prevăzute de legislația privind șederea și de cea cu privire la angajarea forței de muncă străine.

      Munca efectuată în Belgia de lucrătorul străin sau apatrid este luată în considerare pentru îndeplinirea condițiilor privind
         stagiul de cotizare numai dacă aceasta s‑a efectuat în conformitate cu legislația privind angajarea forței de muncă străine.

      […]”
       Legea din 30 aprilie 1999
      9        Articolul 4 alineatul 1 din Legea din 30 aprilie 1999 privind încadrarea în muncă a lucrătorilor străini (loi du 30 avril
         1999 relative à l’occupation des travailleurs étrangers, Moniteur belge din 21 mai 1999, p. 17800) prevede:

      „Angajatorul care dorește să încadreze în muncă un lucrător străin trebuie să obțină în prealabil permisul de muncă de la
         autoritatea competentă.

      Angajatorul poate utiliza serviciile unui lucrător numai în limitele stabilite de acest permis.
      Regele poate deroga de la primul paragraf în cazurile pe care le stabilește.”
      10      Potrivit articolului 7 din legea menționată:

      „Regele poate, prin decret adoptat în Consiliul de Miniștri, să scutească de obligația de a obține permisul de muncă acele
         categorii de lucrători străini pe care le stabilește.

      Angajatorii lucrătorilor străini menționați la paragraful anterior sunt scutiți de obligația de a obține permisul de muncă.”
       Decretul regal din 9 iunie 1999
      11      Articolul 2 alineatul 2 din Decretul regal din 9 iunie 1999 privind punerea în aplicare a Legii din 30 aprilie 1999 privind
         încadrarea în muncă a lucrătorilor străini (arrêté royal du 9 juin 1999 portant exécution de la loi du 30 avril 1999 relative
         à l’occupation des travailleurs étrangers, Moniteur belge din 26 iunie 1999, p. 24162) prevede:

      „Sunt scutiți de obligația de a obține permisul de muncă:
      […]
      2°      soțul unui cetățean belgian și, cu condiția de a veni să se stabilească sau de a se stabili cu unul dintre aceștia:
      a)      descendenții, cu vârste de până la 21 de ani sau aflați în întreținerea cetățeanului belgian sau a soțului acestuia;
      b)      ascendenții, aflați în întreținere, ai cetățeanului belgian sau ai soțului acestuia;
      c)      soțul persoanelor prevăzute la literele a) și b);
      […]”
       Legea din 15 decembrie 1980
      12      Articolul 9 din Legea din 15 decembrie 1980 privind accesul pe teritoriul belgian, șederea, stabilirea și returnarea forțată
         a străinilor (loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers,
         Moniteur belge din 31 decembrie 1980, p. 14584), în versiunea aplicabilă în acțiunea principală (denumită în continuare „Legea din 15 decembrie
         1980”), prevede:

      „Pentru a putea locui în Regat după expirarea termenului stabilit la articolul 6, străinul care nu se află în unul din cazurile
         prevăzute la articolul 10 trebuie să fie autorizat în acest sens de ministru sau de reprezentantul acestuia.

      Cu excepția derogărilor prevăzute de un tratat internațional, de o lege sau de un decret regal, străinul trebuie să solicite
         această autorizație reprezentanței diplomatice sau consulare belgiene competente în funcție de locul său de reședință sau
         de locuința sa din străinătate.

      În cazul unor împrejurări excepționale, această autorizație îi poate fi solicitată de străin primarului din localitatea în
         care locuiește, care o va transmite ministrului sau reprezentantului acestuia. În această situație, autorizația va fi eliberată
         în Belgia.”

      13      Articolul 40 din aceeași lege prevede:

      „§ 1. Fără a aduce atingere dispozițiilor prevăzute de regulamentele Consiliului [Uniunii Europene] și ale Comisiei Comunităților
         Europene și dispozițiilor mai favorabile de care străinul C.E. s‑ar putea prevala, sunt aplicabile dispozițiile de mai jos.

      § 2.      În aplicarea prezentei legi, prin străin C.E. se înțelege orice resortisant al unui stat membru al Comunităților Europene
         care își are reședința sau se deplasează în Regat și care:

      1°      exercită ori intenționează să exercite în acest stat o activitate salariată ori o activitate independentă sau
      2°      beneficiază ori intenționează să beneficieze în acest stat de o prestare de servicii sau
      3°      beneficiază ori intenționează să beneficieze în acest stat de dreptul de a rămâne sau
      4°      beneficiază ori intenționează să beneficieze în acest stat de dreptul de ședere după ce a încetat o activitate profesională
         exercitată în Comunitate sau

      5°      urmează ori intenționează să urmeze în acest stat, cu titlu principal, o formare profesională într‑o unitate de învățământ
         autorizată sau

      6°      nu se încadrează în niciuna dintre categoriile prevăzute la punctele 1°-5°.
      § 3.      Cu excepția unor dispoziții contrare ale prezentei legi, sunt asimilate străinului C.E. menționat la § 2, 1°, 2° și 3°, indiferent
         de cetățenia lor, persoanele de mai jos, cu condiția de a veni să se stabilească sau de a se stabili cu acesta:

      1°      soțul său;
      2°      descendenții săi sau ai soțului său, cu vârsta de până la 21 de ani sau care se află în întreținerea acestora;
      3°      ascendenții săi sau ai soțului său care se află în întreținerea acestora;
      4°      soțul persoanelor menționate la punctele 2° și 3°.
      § 4.      Cu excepția unor dispoziții contrare ale prezentei legi, sunt asimilate străinului C.E. menționat la § 2, 4° și 6°, indiferent
         de cetățenia lor, persoanele de mai jos, cu condiția de a veni să se stabilească sau de a se stabili cu acesta:

      1°      soțul său;
      2°      descendenții săi sau ai soțului său care se află în întreținerea acestora;
      3°      ascendenții săi sau ai soțului său care se află în întreținerea acestora;
      4°      soțul persoanelor menționate la punctele 2° și 3°.
      § 5.      Cu excepția unor dispoziții contrare ale prezentei legi, sunt asimilați străinului C.E. menționat la § 2, 5°, indiferent de
         cetățenia lor, soțul și copiii săi sau ai soțului său care se află în întreținerea acestora, cu condiția de a veni să se stabilească
         sau de a se stabili cu acesta.

      § 6.      Sunt de asemenea asimilați străinului C.E. soțul unui cetățean belgian care vine să se stabilească sau se stabilește cu acesta,
         precum și descendenții cu vârsta de până la 21 de ani sau care se află în întreținerea acestora, ascendenții care se află
         în întreținerea acestora și soțul acestor descendenți sau al acestor ascendenți care vin să se stabilească sau se stabilesc
         împreună cu aceștia.”

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      14      La 14 aprilie 1999, domnul Ruiz Zambrano a solicitat azil în Belgia, unde intrase pe baza unei vize emise de Ambasada Belgiei
         din Bogota (Columbia). În luna februarie 2000, soția sa, și aceasta de naționalitate columbiană, a solicitat de asemenea să
         beneficieze de statutul de refugiat în acest stat membru.

      15      Prin decizia din 11 septembrie 2000, autoritățile belgiene au refuzat să admită cererile acestora, completând ordinul de a
         părăsi teritoriul care le era notificat cu o clauză de nereturnare în Columbia, având în vedere situația de război civil care
         domina în această țară.

      16      La 20 octombrie 2000, domnul Ruiz Zambrano a depus o cerere de regularizare a șederii sale în temeiul articolului 9 al treilea
         paragraf din Legea din 15 decembrie 1980. În cererea sa, acesta invoca imposibilitatea absolută de a se întoarce în Columbia
         și deteriorarea extremă a situației în această țară, subliniind, pe de altă parte, eforturile sale de integrare în societatea
         belgiană, învățarea limbii franceze și faptul că fiul său frecventa grădinița, pe lângă riscul de recrudescență, în cazul
         întoarcerii în Columbia, a sindromului posttraumatic important pe care l‑a suferit în 1999 în urma răpirii, pentru o săptămână,
         a fiului său care la momentul respectiv avea 3 ani.

      17      Prin decizia din 8 august 2001, cererea menționată a fost respinsă. Această decizie a făcut obiectul unei acțiuni în anulare
         și în suspendare la Conseil d’État, care a respins acțiunea în suspendare prin hotărârea din 22 mai 2003.

      18      Începând cu 18 aprilie 2001, domnul Ruiz Zambrano și soția acestuia au fost înregistrați ca rezidenți în Schaerbeek (Belgia).
         La 2 octombrie 2001, deși nu deținea permis de muncă, reclamantul din acțiunea principală a încheiat cu societatea Plastoria
         un contract de muncă pe durată nedeterminată și cu normă întreagă care a produs efecte de la 1 octombrie 2001.

      19      La 1 septembrie 2003, soția domnului Ruiz Zambrano a dat naștere celui de al doilea copil, Diego, care a dobândit cetățenia
         belgiană, în temeiul articolului 10 primul paragraf din Codul privind cetățenia belgiană, în măsura în care, în lipsa unui
         demers expres al părinților în vederea recunoașterii cetățeniei columbiene, legea columbiană nu recunoaște această cetățenie
         copiilor născuți în afara teritoriului Columbiei.

      20      Din decizia de trimitere mai rezultă că, la momentul nașterii celui de al doilea copil, domnul Ruiz Zambrano dispunea, ca
         urmare a activității sale profesionale, de resurse suficiente pentru a‑i asigura întreținerea. Activitatea menționată determina
         plata unei remunerații conforme cu diferitele bareme aplicabile, după deducerea cuantumului legal al contribuțiilor de securitate
         socială, și plata contribuțiilor angajatorului.

      21      La 9 aprilie 2004, domnul și doamna Ruiz Zambrano au depus o nouă cerere de regularizare a șederii în temeiul articolului
         9 al treilea paragraf din Legea din 15 decembrie 1980, invocând ca element nou nașterea celui de al doilea copil al lor și
         întemeindu‑se pe articolul 3 din Protocolul nr. 4 la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților
         fundamentale, care s‑ar opune ca respectivul copil să fie constrâns să părăsească teritoriul statului a cărui cetățenie o
         are.

      22      În urma nașterii, la 26 august 2005, a celui de al treilea copil, Jessica, care, asemenea fratelui său Diego, a dobândit cetățenia
         belgiană, soții Ruiz Zambrano au depus, la 2 septembrie 2005, o cerere de stabilire a reședinței întemeiată pe articolul 40
         din Legea din 15 decembrie 1980, în calitate de ascendenți ai unui resortisant belgian. La 13 septembrie 2005, pentru fiecare
         dintre aceștia, a fost eliberat un certificat de înregistrare a reședinței care acoperea în mod provizoriu șederea lor până
         la 13 februarie 2006.

      23      Cererea de stabilire a reședinței a domnului Ruiz Zambrano a fost respinsă la 8 noiembrie 2005, pentru motivul că acesta „nu
         se poate prevala de aplicarea articolului 40 din Legea din 15 decembrie 1980, întrucât a ignorat legile din țara sa, prin
         faptul că nu și‑a înscris copilul la autoritățile diplomatice sau consulare, dar a urmat în mod corect procedurile pe care
         le avea la dispoziție pentru a obține cetățenia belgiană [pentru acest copil] și pentru a încerca ulterior să își regularizeze
         pe această bază propria ședere”. La 26 ianuarie 2006, cererea soţiei sale de stabilire a reședinței a fost respinsă pentru
         același motiv.

      24      De la introducerea, în luna martie 2006, a cererii de revizuire împotriva deciziei de respingere a cererii sale de stabilire
         a reședinței, domnul Ruiz Zambrano dispune de un certificat special de ședere valabil pe durata examinării respectivei cereri.

      25      Între timp, și anume la 10 octombrie 2005, domnul Ruiz Zambrano a intrat în șomaj tehnic, ceea ce l‑a determinat să depună
         o primă cerere de ajutor de șomaj, care a făcut obiectul unei decizii de respingere, notificată persoanei interesate la 20
         februarie 2006. Respectiva decizie a fost atacată la instanța de trimitere prin cererea introductivă din 12 aprilie 2006.

      26      În cadrul cercetării desfășurate cu privire la acțiunea formulată împotriva acestei decizii, Office des Étrangers [Biroul
         pentru străini] a confirmat că „persoana interesată și soția acestuia nu [puteau] exercita nicio activitate profesională,
         neputând fi luată totuși împotriva lor nicio măsură de returnare forțată, ca urmare a faptului că cererea acestora de regularizare
         era încă în curs de soluționare”.

      27      Cu ocazia unei inspecții efectuate la 11 octombrie 2006 de Direction générale du contrôle des lois sociales [Direcția generală
         de control al aplicării legilor din domeniul social] la sediul angajatorului domnului Ruiz Zambrano, s‑a constatat că persoana
         interesată era la serviciu. Acesta a trebuit să înceteze imediat munca. În ziua următoare, angajatorul domnului Ruiz Zambrano
         i‑a desfăcut acestuia contractul de muncă cu efect imediat și fără indemnizație.

      28      Cererea formulată de domnul Ruiz Zambrano în scopul de a beneficia de ajutor de șomaj corespunzător unei norme întregi începând
         cu data de 12 octombrie 2006 a fost respinsă prin decizia ONEm notificată la 20 noiembrie 2006. Această decizie a făcut de
         asemenea obiectul unei acțiuni la instanța de trimitere, introdusă prin cererea introductivă din 20 decembrie 2006.

      29      La 23 iulie 2007, domnului Ruiz Zambrano i‑a fost comunicată decizia adoptată de Office des Étrangers prin care a fost respinsă
         ca inadmisibilă cererea sa de regularizare a șederii introdusă la 9 aprilie 2004. Acțiunea formulată împotriva acestei decizii
         la Conseil du contentieux des étrangers [Consiliul competent cu soluționarea litigiilor privind străinii] a fost declarată
         ca rămasă fără obiect prin hotărârea din 8 ianuarie 2008, întrucât Office des Étrangers revocase respectiva decizie.

      30      Prin scrisoarea din 25 octombrie 2007, Office des Étrangers i‑a comunicat domnului Ruiz Zambrano că, în termen de 30 de zile
         de la notificarea scrisorii, cererea de revizuire introdusă în luna martie 2006 împotriva deciziei de respingere a cererii
         sale de stabilire a reședinței din 2 septembrie 2005 trebuie reintrodusă sub forma unei acțiuni în anulare la Conseil du contentieux
         des étrangers.

      31      La 19 noiembrie 2007, domnul Ruiz Zambrano a introdus o astfel de acțiune pe care o întemeiază, în primul rând, pe inexistența
         „artificiilor juridice” care îi sunt imputate în decizia respectivă, amintind că dobândirea cetățeniei belgiene de către copiii
         săi minori născuți în Belgia nu era rezultatul vreunui demers pe care l‑ar fi realizat în acest sens, ci era rezultatul aplicării
         legislației belgiene. Domnul Ruiz Zambrano invocă, pe de altă parte, o încălcare a articolelor 2 și 7 din Directiva 2004/38,
         precum și o încălcare a articolului 8 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale,
         semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”) și a articolului 3 alineatul (1) din Protocolul nr. 4
         la această convenție.

      32      În observațiile scrise depuse la Curte, guvernul belgian arată că, începând cu 30 aprilie 2009, domnul Ruiz Zambrano beneficiază
         de un drept de ședere temporar, cu posibilitatea reînnoirii, cu excepția cazului în care se specifică altfel, și că ar trebui
         să beneficieze de permis de muncă de tip C, în temeiul Instrucțiunilor ministrului migrației și azilului din 26 martie 2009
         privind aplicarea fostului articol 9 al treilea paragraf și a articolului 9 bis din Legea din 15 decembrie 1980.

      33      Din decizia de trimitere rezultă că cele două decizii care fac obiectul acțiunii principale, prin care ONEm a refuzat să îi
         recunoască domnului Ruiz Zambrano dreptul la ajutorul de șomaj, mai întâi în perioadele de șomaj tehnic începând cu 10 octombrie
         2005 și ulterior începând cu 12 octombrie 2006, ca urmare a pierderii locului său de muncă, se întemeiază exclusiv pe constatarea
         potrivit căreia zilele de muncă pe care acesta din urmă le invocă drept stagiu de cotizare necesar pentru șomerii din categoria
         sa de vârstă, respectiv 468 de zile de muncă în cursul celor 27 de luni anterioare cererii de ajutor de șomaj, nu au fost
         realizate în conformitate cu legislațiile referitoare la șederea străinilor și la angajarea forței de muncă străine.

      34      În fața instanței de trimitere, domnul Ruiz Zambrano respinge această argumentare, arătând în special că obține un drept de
         ședere direct din Tratatul CE sau, cel puțin, că beneficiază de dreptul de ședere derivat care a fost recunoscut prin Hotărârea
         din 19 octombrie 2004, Zhu și Chen (C‑200/02, Rec., p. I‑9925) ascendenților unui copil de vârstă mică resortisant al unui
         stat membru și că, prin urmare, era scutit de obligația de a deține un permis de muncă.

      35      În aceste condiții, tribunal du travail de Bruxelles (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Bruxelles) a hotărât să suspende
         judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Articolele 12 [CE], 17 [CE] și 18 [CE], unul sau mai multe dintre acestea, separat sau prin coroborare, acordă un drept de
         ședere unui cetățean al Uniunii pe teritoriul statului membru a cărui cetățenie o are, independent de exercitarea prealabilă
         de către acesta a dreptului său de a circula pe teritoriul statelor membre?

      2)      Articolele 12 [CE], 17 [CE] și 18 [CE] coroborate cu dispozițiile articolelor 21, 24 și 34 din Carta drepturilor fundamentale
         trebuie interpretate în sensul că dreptul, pe care îl recunosc fără discriminare pe motiv de cetățenie oricărui cetățean al
         Uniunii, de liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre implică, atunci când acest cetățean este un copil minor
         de vârstă mică aflat în întreținerea unui ascendent resortisant al unui stat terț, faptul că trebuie să se garanteze beneficiul
         dreptului de ședere al acelui copil pe teritoriul statului membru în care are reședința și a cărui cetățenie o are, independent
         de exercitarea prealabilă, de către acesta sau [prin] intermediul reprezentantului său legal, a dreptului de a circula, conferind
         acestui drept de ședere efectul util a cărui necesitate a fost recunoscută de jurisprudența comunitară [(Hotărârea Zhu și
         Chen, citată anterior)], prin acordarea dreptului de ședere derivat ascendentului resortisant al unui stat terț care asigură
         întreținerea acelui copil și care dispune de resurse suficiente și de o asigurare de sănătate, drept de care ar beneficia
         acest resortisant al unui stat terț în cazul în care copilul minor a cărui întreținere o asigură ar fi cetățean al Uniunii
         care nu are cetățenia statului membru în care are reședința?

      3)      Articolele 12 [CE], 17 [CE] și 18 [CE] coroborate cu dispozițiile articolelor 21, 24 și 34 din Carta drepturilor fundamentale
         trebuie interpretate în sensul că dreptul de ședere al unui copil minor, resortisant al unui stat membru, pe teritoriul căruia
         are reședința, trebuie să implice acordarea unei scutiri de permis de muncă ascendentului, resortisant al unui stat terț,
         care asigură întreținerea acelui copil minor și care – dacă dreptul intern al statului membru în care are reședința nu ar
         impune obligația de a deține un permis de muncă –, prin exercitarea unei activități salariate care îl afiliază la securitatea
         socială a acelui stat [membru], îndeplinește condiția privind resursele suficiente și [pe cea privind] deținerea unei asigurări
         de sănătate, pentru a conferi dreptului de ședere al acestui copil efectul util pe care jurisprudența comunitară [(Hotărârea
         Zhu și Chen, citată anterior)] l‑a recunoscut în favoarea unui copil minor, cetățean european care deține o altă cetățenie
         decât [cea] a statului membru în care are reședința și care se află în întreținerea unui ascendent, resortisant al unui stat
         terț?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      36      Prin intermediul întrebărilor adresate, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se
         stabilească dacă dispozițiile Tratatului FUE privind cetățenia Uniunii trebuie interpretate în sensul că acordă ascendentului,
         resortisant al unui stat terț, care asigură întreținerea copiilor săi de vârstă mică, cetățeni ai Uniunii, un drept de ședere
         în statul membru a cărui cetățenie aceștia o au și în care au reședința, precum și o scutire de permis de muncă în acest stat
         membru.

      37      Toate guvernele care au prezentat observații Curții și Comisia Europeană arată că o situație precum cea a celui de al doilea
         și a celui de al treilea copil ai domnului Ruiz Zambrano, în măsura în care acești copii au reședința în statul membru a cărui
         cetățenie o au și nu au părăsit niciodată acest stat membru, nu intră în sfera situațiilor vizate de libertatea de circulație
         și de ședere garantate de dreptul Uniunii. Prin urmare, dispozițiile dreptului Uniunii menționate de instanța de trimitere
         nu ar fi aplicabile în acțiunea principală.

      38      În schimb, domnul Ruiz Zambrano arată că invocarea dispozițiilor cu privire la cetățenia Uniunii în raport cu copiii săi Diego
         și Jessica nu presupune o deplasare a acestora în afara statului membru în cauză și că, în calitate de membru al familiei,
         el însuși poate să pretindă un drept de ședere, precum și o scutire de permis de muncă în acest stat membru.

      39      Trebuie să se constate de la bun început că, în temeiul alineatului (1) al articolului 3 din Directiva 2004/38, intitulat
         „Destinatarii”, aceasta se aplică oricărui cetățean al Uniunii care „se deplasează sau își are reședința într‑un stat membru,
         altul decât cel al cărui resortisant este, precum și membrilor familiei sale”. Prin urmare, directiva menționată nu se aplică
         într‑o situație precum cea în discuție în acțiunea principală.

      40      Articolul 20 TFUE conferă oricărei persoane care are cetățenia unui stat membru statutul de cetățean al Uniunii (a se vedea
         în special Hotărârea din 11 iulie 2002, D’Hoop, C‑224/98, Rec., p. I‑6191, punctul 27, și Hotărârea din 2 octombrie 2003,
         Garcia Avello, C‑148/02, Rec., p. I‑11613, punctul 21). Având cetățenie belgiană, ale cărei condiții de dobândire intră în
         sfera de competență a statului membru în cauză (a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea din 2 martie 2010, Rottmann,
         C‑135/08, Rep., p. I‑1449, punctul 39), al doilea și al treilea copil ai reclamantului din acțiunea principală beneficiază
         în mod incontestabil de acest statut (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Garcia Avello, punctul 21, precum
         și Zhu și Chen, punctul 20).

      41      Curtea a arătat în repetate rânduri că statutul de cetățean al Uniunii are vocația de a fi statutul fundamental al resortisanților
         statelor membre (a se vedea printre altele Hotărârea din 20 septembrie 2001, Grzelczyk, C‑184/99, Rec., p. I‑6193, punctul
         31, Hotărârea din 17 septembrie 2002, Baumbast și R, C‑413/99, Rec., p. I‑7091, punctul 82, și Hotărârile citate anterior
         Garcia Avello, punctul 22, Zhu și Chen, punctul 25, precum și Rottmann, punctul 43).

      42      În aceste condiții, articolul 20 TFUE se opune unor măsuri naționale care au efectul de a‑i priva pe cetățenii Uniunii de
         beneficiul efectiv al esenței drepturilor conferite de statutul lor de cetățean al Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Rottmann, citată anterior, punctul 42).

      43      Or, refuzul acordării dreptului de ședere unei persoane, resortisantă a unui stat terț, în statul membru în care au reședința
         copiii săi de vârstă mică, resortisanți ai respectivului stat membru, a căror întreținere o asigură aceasta, precum și refuzul
         de a‑i acorda un permis de muncă vor avea un asemenea efect.

      44      Astfel, trebuie să se considere că un astfel de refuz de acordare a dreptului de ședere va avea drept consecință faptul că
         respectivii copii, cetățeni ai Uniunii, vor fi obligați să părăsească teritoriul Uniunii pentru a-și însoți părinții. În același
         mod, dacă nu se acordă un permis de muncă unei astfel de persoane, aceasta riscă să nu dispună de resursele necesare pentru
         a face față propriilor sale nevoi și celor ale familiei sale, ceea ce ar avea de asemenea drept consecință obligarea copiilor
         săi, cetățeni ai Uniunii, să părăsească teritoriul acesteia. În asemenea condiții, respectivii cetățeni ai Uniunii vor fi,
         în fapt, în imposibilitatea de a exercita esența drepturilor conferite de statutul lor de cetățean al Uniunii.

      45      Este necesar, așadar, să se răspundă la întrebările adresate că articolul 20 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune
         ca un stat membru, pe de o parte, să refuze unui resortisant al unui stat terț, care asigură întreținerea copiilor săi de
         vârstă mică, cetățeni ai Uniunii, șederea în statul membru de reședință al acestora din urmă și ai cărui cetățeni sunt și,
         pe de altă parte, să refuze respectivului resortisant al unui stat terț acordarea unui permis de muncă, în măsura în care
         astfel de decizii i‑ar priva pe acei copii de beneficiul efectiv al esenței drepturilor corespunzătoare statutului de cetățean
         al Uniunii.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      46      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      Articolul 20 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru, pe de o parte, să refuze unui resortisant al
            unui stat terț, care asigură întreținerea copiilor săi de vârstă mică, cetățeni ai Uniunii, șederea în statul membru de reședință
            al acestora din urmă și ai cărui cetățeni sunt și, pe de altă parte, să refuze respectivului resortisant al unui stat terț
            acordarea unui permis de muncă, în măsura în care astfel de decizii i‑ar priva pe acei copii de beneficiul efectiv al esenței
            drepturilor corespunzătoare statutului de cetățean al Uniunii.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții din data de 24 octombrie 1995. # Bayerische Motorenwerke AG împotriva ALD Auto-Leasing D GmbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania. # Cauza C-70/93.


Hotărârea Curții din data de 17 noiembrie 1993. # Proces penal împotriva Ohra Schadeverzekeringen NV. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Țările de Jos. # Cauza C-245/91.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 24 ianuarie 2002. # Conserve Italia Soc. Coop. arl împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Agricultură - FEOGA - Regulamentul (CEE) nr. 355/77 - Regulamentul (CEE) nr. 4253/88. # Cauza C-500/99 P.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 14 septembrie 2004. # Applied Molecular Evolution Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Motive absolute de refuz. # Cauza T-183/03.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 25 iunie 1998. # British Airways plc, Scandinavian Airlines System Denmark-Norway-Sweden, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Air UK Ltd, Euralair international, TAT European Airlines SA și British Midland Airways Ltd împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauze conexate T-371/94 și T-394/94.


Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 16 septembrie 2013.#Keramag Keramische Werke AG și alții împotriva Comisiei Europene.#Concurență – Înțelegeri – Piețele belgiană, germană, franceză, italiană, olandeză și austriacă ale produselor și accesoriilor pentru baie – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Coordonarea unor creșteri de prețuri și schimbul de informații comerciale sensibile – Durata încălcării – Dreptul la apărare – Acces la dosar – Caracter imputabil al comportamentului ilicit.#Cauzele conexate T-379/10 și T-381/10.


Hotărârea Curții din data de 20 octombrie 1981. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Cauza 137/80.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 16 mai 2002. # Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), Alcântara Refinarias - Açúcares SA și Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Ajutor de stat. # Cauza C-321/99 P.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din 2 octombrie 2012. # Aristidis Psarras împotriva Agenția Europeană pentru Securitatea Rețelelor Informatice și a Datelor (ENISA). # Funcție publică - Repartizare - Mutare - Interesul serviciului. # Cauza F-118/10.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 10 iulie 1986. # Comité de développement et de promotion du textile et de l'habillement (DEFI) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Admisibilitate. # Cauza 282/85.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (judecător unic) din data de 12 iulie 2005. # Joël De Bry împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-157/04.


title: Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 11 septembrie 2014.#Ronny Verest și Gaby Gerards împotriva Belgische Staat.#Cerere de decizie preliminară formulată de hof van beroep te Antwerpen.#Trimitere preliminară – Impozit pe venit – Legislație prin care se urmărește evitarea dublei impuneri – Impozitarea veniturilor imobiliare încasate într‑un alt stat membru decât statul membru de reședință – Metoda scutirii sub rezerva progresivității în statul membru de reședință – Diferență de tratament între bunuri imobile situate în statul membru de reședință și într‑un alt stat membru.#Cauza C‑489/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑489/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de hof van beroep te Antwerpen (Belgia), prin decizia din 3 septembrie 2013, primită de Curte la 10 septembrie 2013, în procedura
            Ronny Verest,
            Gaby Gerards
            împotriva
            Belgische Staat,
            CURTEA (Camera a șaptea),
            compusă din domnul J. L. da Cruz Vilaça, președinte de cameră, şi domnii J.‑C. Bonichot (raportor) și A. Arabadjiev, judecători,
            avocat general: domnul N. Jääskinen,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru guvernul belgian, de J.‑C. Halleux și de M. Jacobs, în calitate de agenți;
            – pentru guvernul francez, de G. de Bergues și de J.‑S. Pilczer, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de A. Cordewener și de W. Roels, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta

            Motivele
            Hotărâre
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 63 TFUE și 65 TFUE.
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Verest și doamna Gerards, pe de o parte, și Belgische Staat, pe de altă parte, cu privire la tratamentul fiscal în Belgia al unui bun imobil situat în Franța.
            Cadrul juridic
            3. Articolul 7 alineatul 1 din Codul privind impozitul pe venit din 1992 (code des impôts sur les revenus 1992) (denumit în continuare „CIR 92”) prevede:
            „§ 1.	Veniturile aferente bunurilor imobile sunt:
            1° pentru bunurile imobile care nu sunt închiriate:
            a) pentru bunurile situate în Belgia:
            – venitul cadastral atunci când este vorba despre bunuri imobile neconstruite, despre materiale și despre utilaje care prezintă caracter de imobil prin natură sau prin destinație sau despre locuința menționată la articolul 12 alineatul 3;
            – venitul cadastral majorat cu 40 [%] atunci când este vorba despre alte bunuri;
            b)  pentru bunurile situate în străinătate: valoarea locativă;
            […]”
            4. Articolul 13 din CIR 92 prevede:
            „În ceea ce privește valoarea locativă, chiria și avantajele locative ale bunurilor imobile, prin venitul net se înțelege cuantumul brut al venitului diminuat, pentru cheltuieli de întreținere și de reparație, cu:
            – 40 [%] pentru bunurile imobile construite, precum și pentru materialele și utilajele care prezintă caracter de imobil prin natură sau prin destinație […]
            […]”
            5. Articolul 155 din CIR 92 prevede:
            „Veniturile scutite în temeiul unor convenții internaționale pentru evitarea dublei impuneri sunt luate în considerare la stabilirea impozitului, însă acesta este redus proporțional cu partea de venituri scutite din totalul veniturilor.
            […]”
            6. Articolul 3 alineatul 1 din Convenția dintre Franța și Belgia privind evitarea dublei impuneri și stabilirea normelor de asistență administrativă și juridică reciprocă în materia impozitelor pe venit, semnată la Bruxelles la 10 martie 1964 (denumită în continuare „convenția pentru evitarea dublei impuneri”), are următorul cuprins:
            „Veniturile care provin din bunurile imobile, inclusiv accesoriile, precum și inventarul mort sau viu al întreprinderilor agricole și forestiere nu sunt impozabile decât în statul contractant în care aceste bunuri sunt situate.”
            7. Articolul 19 A alineatele 2 și 4 din convenția pentru evitarea dublei impuneri prevede:
            „Dubla impunere se evită după cum urmează:
            A. În ceea ce privește Belgia:
            […]
            2. Veniturile, cu excepția celor prevăzute la alineatul 1 de mai sus, sunt scutite de impozitele belgiene menționate la articolul 2 alineatul 3 A din prezenta convenție atunci când impozitarea lor este atribuită exclusiv Franței.
            […]
            4. În pofida dispozițiilor de mai sus, impozitele belgiene vizate de prezenta convenție pot fi calculate, pentru veniturile impozabile în Belgia în temeiul convenţiei menţionate, la rata corespunzătoare ansamblului veniturilor impozabile potrivit legislaţiei belgiene.”
            Litigiul principal și întrebarea preliminară
            8. Din decizia de trimitere reiese că reclamanții din litigiul principal au reşedinţa în Belgia, unde veniturile lor sunt supuse impozitării. După cumpărarea unui bun imobil în Franța în luna august 2004, aceştia au depus, în anul următor, o declaraţie fiscală care a făcut obiectul unor rectificări de către autorităţile fiscale belgiene. Aceste rectificări au fost contestate de reclamanţi, care au sesizat rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Tribunalul de Primă Instanţă din Antwerpen).
            9. În urma respingerii acţiunii formulate, reclamanții din litigiul principal au formulat apel la hof van beroep te Antwerpen (Curtea de Apel din Antwerpen).
            10. Potrivit acestei din urmă instanţe, litigiul cu care este sesizată priveşte tratamentul fiscal în Belgia al unui bun imobil situat în Franța. Ea arată în această privință că, în temeiul convenţiei pentru evitarea dublei impuneri, veniturile aferente bunurilor imobile sunt impozabile numai în statul în care se află bunul. Pentru Regatul Belgiei, această scutire este însoţită de o rezervă privind progresivitatea, în temeiul căreia veniturile imobiliare aferente bunurilor situate în Franța pot fi luate în considerare la calcularea ratei de impozitare aplicabile veniturilor impozabile în Belgia.
            11. Hof van beroep te Antwerpen arată de asemenea că venitul aferent bunurilor neînchiriate situate în Belgia se determină pe baza venitului cadastral şi că un venit imobiliar ipotetic este stabilit în mod similar în Franța. Totuşi, conform articolului 7 din CIR 92, venitul aferent bunurilor imobile neînchiriate, dar situate într‑un alt stat decât Belgia, ar fi determinat exclusiv în funcţie de valoarea locativă a bunurilor. Venitul cadastral belgian şi venitul cadastral francez ar fi comparabile, dar venitul cadastral ar fi, ca regulă generală, mai mic decât valoarea locativă.
            12. În lumina acestor considerații, hof van beroep te Antwerpen a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Articolul 56 CE se opune impozitării într‑un stat membru a unor imobile neînchiriate situate într‑un alt stat membru pe un alt temei decât venitul cadastral local aferent acestor imobile, în special în acest caz în care se porneşte de la premisa că venitul cadastral local se stabileşte în acelaşi mod precum venitul cadastral belgian aferent imobilelor situate în Belgia?”
            Cu privire la întrebarea preliminară
            Cu privire la conţinutul întrebării
            13. Trebuie amintit că, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate (Hotărârea Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, punctul 31 și jurisprudența citată).
            14. Astfel, pentru a putea oferi un răspuns util instanței de trimitere, este necesar să se aprecieze reglementarea națională în discuție în litigiul principal în contextul său factual şi juridic, astfel cum rezultă acesta din decizia de trimitere.
            15. Este cert că în cauza principală este în discuţie tratamentul fiscal al veniturilor aferente unui bun imobil neînchiriat cumpărat în Franța de rezidenţi belgieni, reclamanții din litigiul principal. În temeiul convenției privind evitarea dublei impuneri încheiate între cele două state membre, veniturile imobiliare aferente acestui bun sunt impozitate numai în Franța. Totuși, o clauză, numită „de rezervă privind progresivitatea”, permite autorităților belgiene să țină seama de aceste venituri pentru a stabili rata de impozitare aplicabilă numai veniturilor impozabile în Belgia.
            16. În plus, instanța de trimitere arată că modalitățile care permit determinarea veniturilor provenite din imobile neînchiriate diferă după cum bunul este situat în Belgia sau într‑un alt stat membru. Astfel, din decizia de trimitere rezultă că, în cauza principală, venitul aferent bunului imobil neînchiriat situat în Franța se determină în funcție de valoarea locativă, al cărei cuantum este mai mare decât venitul cadastral aferent unui bun comparabil situat în Belgia.
            17. Având în vedere cele de mai sus, este, prin urmare, necesar să se stabilească dacă articolul 63 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede, în cazul aplicării unei clauze privind progresivitatea incluse într‑o convenție pentru evitarea dublei impuneri, că, pentru determinarea ratei impozitului pe venit, veniturile aferente unui bun imobil neînchiriat situat într‑un alt stat membru se stabilesc pornind de la „valoarea locativă” a acestuia, în timp ce veniturile aferente unui astfel de bun, dar situat în primul stat membru, se stabilesc pe baza „venitului cadastral” aferent bunului, iar acest din urmă venit este, în general, mai mic decât „valoarea locativă”.
            Cu privire la existenţa unei restricţii privind libera circulaţie a capitalurilor
            18. Trebuie amintit de la bun început că, în temeiul unei jurisprudențe constante, în lipsa unor măsuri de unificare sau de armonizare adoptate de Uniunea Europeană, statele membre rămân competente în ceea ce privește stabilirea criteriilor de impozitare a veniturilor și a averii în vederea eliminării dublei impuneri, dacă este cazul, pe cale convențională. În acest context, statele membre sunt libere, în cadrul convențiilor bilaterale pentru evitarea dublei impuneri, să stabilească factorii de legătură în vederea partajării competenței fiscale (Hotărârea Imfeld şi Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, punctul 41, precum și jurisprudența citată).
            19. Totuși, această repartizare a competenței fiscale nu permite statelor membre aplicarea de măsuri contrare libertăților de circulație garantate de Tratatul FUE. Așadar, în ceea ce privește exercitarea competenței de impozitare astfel repartizate în cadrul convențiilor bilaterale de prevenire a dublei impuneri, statele membre au obligația de a respecta normele Uniunii (Hotărârea Imfeld şi Garcet, EU:C:2013:822, punctul 42).
            20. Rezultă că, sub rezerva respectării libertăților de circulație garantate prin tratat, un stat membru este liber să prevadă, în vederea impozitării veniturilor persoanelor fizice, metode de evaluare a venitului imobiliar aferent unui bun neînchiriat care diferă după cum bunul este situat în acest stat membru sau într‑un alt stat membru.
            21. În această privință, trebuie amintit că măsurile interzise prin articolul 63 alineatul (1) TFUE, fiind restricții privind libera circulație a capitalurilor, le includ pe cele de natură să descurajeze rezidenții unui stat membru să facă investiții imobiliare în alte state membre (Hotărârea Libert și alții, C‑197/11 și C‑203/11, EU:C:2013:288, punctul 44).
            22. Într‑o situație precum cea din cauza principală, este cert că toate veniturile imobiliare ale rezidenților belgieni sunt luate în considerare la stabilirea ratei de impozitare aplicabile veniturilor lor impozabile în Belgia. Este de asemenea cert că venitul aferent unui bun imobil neînchiriat situat în Belgia se determină în funcție de venitul cadastral, al cărui cuantum este mai mic decât valoarea locativă reținută pentru stabilirea venitului aferent unui astfel de bun situat într‑un alt stat membru.
            23. Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă, în consecință, veniturile impozabile ale rezidenților belgieni proprietari ai unui bun imobil neînchiriat, situat într‑un alt stat membru decât Belgia, pot fi supuse unei rate de impozitare mai mari decât cea aplicabilă veniturilor rezidenților belgieni care sunt proprietari ai unui bun comparabil în Belgia.
            24. În cazul în care situaţia se prezintă astfel, o reglementare precum cea în discuție în litigiul principal ar constitui o diferenţă de tratament susceptibilă să îi descurajeze pe rezidenţii belgieni să facă investiţii imobiliare în alte state membre decât Belgia, ceea ce este de natură să conducă la o restricţie privind libera circulaţie a capitalurilor, interzisă, în principiu, prin articolul 63 TFUE.
            Cu privire la existenţa unei justificări a restricţiei privind libera circulaţie a capitalurilor
            25. Potrivit articolului 65 alineatul (1) litera (a) TFUE, articolul 63 TFUE nu aduce atingere dreptului statelor membre de a aplica dispozițiile incidente ale legislațiilor fiscale care stabilesc o distincție între contribuabilii care nu se găsesc în aceeași situație în ceea ce pr ivește reședința lor sau locul unde capitalurile lor au fost investite.
            26. Această dispoziție, în măsura în care reprezintă o derogare de la libera circulație a capitalurilor, trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte. Prin urmare, aceasta nu poate fi interpretată în sensul că orice legislație fiscală care prevede o distincție între contribuabili în funcție de locul în care aceștia au reședința sau în funcție de statul în care își investesc capitalurile este compatibilă în mod automat cu tratatul (a se vedea Hotărârea Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C‑190/12, EU:C:2014:249, punctul 55 și jurisprudența citată).
            27. Astfel, derogarea prevăzută la dispoziția menționată este ea însăși limitată de articolul 65 alineatul (3) TFUE, care prevede că dispozițiile naționale menționate la alineatul (1) al acestui articol „nu trebuie să constituie un mijloc de discriminare arbitrară și nici o restrângere disimulată a liberei circulații a capitalurilor și plăților, astfel cum este aceasta definită la articolul 63” (a se vedea Hotărârea Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, EU:C:2014:249, punctul 56).
            28. Diferențele de tratament autorizate la articolul 65 alineatul (1) litera (a) TFUE trebuie astfel departajate de discriminările interzise la alineatul (3) al aceluiași articol. Or, reiese din jurisprudența Curții că, pentru ca o reglementare fiscală națională să poată fi considerată compatibilă cu dispozițiile tratatului privind libera circulație a capitalurilor, diferența de tratament trebuie să privească situații care nu sunt comparabile în mod obiectiv sau să se justifice printr‑un motiv imperativ de interes general (a se vedea Hotărârea Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, EU:C:2014:249, punctul 57).
            29. Pe de o parte, în litigiul principal este cert că, în temeiul convenției pentru evitarea dublei impuneri astfel cum este aplicată în Belgia, veniturile imobiliare aferente bunurilor situate în Franța nu sunt impozitate în Belgia, în timp ce veniturile imobiliare aferente bunurilor situate în acest din urmă stat membru sunt incluse în baza de impozitare. Totuși, convenția menţionată permite autorităților belgiene să țină seama de veniturile imobiliare aferente bunurilor situate în Franța pentru a stabili, în temeiul „rezervei privind progresivitatea” prevăzute de convenția menționată, rata de impozitare aplicabilă veniturilor impozabile în Belgia.
            30. Este necesar să se arate că din jurisprudența Curții reiese că metoda scutirii sub „rezerva progresivităţii” permite garantarea faptului că veniturile unui contribuabil care sunt scutite în statul membru de reședință pot fi totuși luate în considerare de acesta din urmă în scopul aplicării regulii progresivităţii la calcularea cuantumului impozitului pe restul veniturilor contribuabilului (a se vedea în acest sens Hotărârea Asscher, C‑107/94, EU:C:1996:251, punctul 47).
            31. Obiectivul unei astfel de reglementări este de a evita ca, în statul membru de reşedinţă, veniturile impozabile ale unui contribuabil, proprietar al unui bun imobil situat într‑un alt stat membru, să fie supuse unei rate de impozitare inferioare celei aplicabile veniturilor contribuabililor proprietari de bunuri comparabile în statul membru de reşedinţă.
            32. În lumina acestui obiectiv, situaţia contribuabililor care au cumpărat un bun imobil în statul membru de reşedinţă este comparabilă cu cea a contribuabililor care au cumpărat un astfel de bun într‑un alt stat membru.
            33. Pe de altă parte, este necesar să se constate că guvernul belgian nu a invocat niciun obiectiv de interes general care ar putea servi drept justificare în acest sens.
            34. Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, este necesar să se răspundă la întrebarea preliminară adresată că articolul 63 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, în măsura în care aceasta poate conduce, în cazul aplicării unei clauze privind progresivitatea incluse într‑o convenție pentru evitarea dublei impuneri, la o rată a impozitului pe venit mai ridicată numai pentru faptul că metoda de stabilire a veniturilor aferente bunurilor imobile conduce la situaţia în care veniturile aferente bunurilor imobile neînchiriate situate într‑un alt stat membru sunt evaluate la o valoare mai mare decât cele aferente unor astfel de bunuri situate în primul stat membru. Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă acesta este într‑adevăr efectul reglementării în discuție în litigiul principal.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            35. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:
            Articolul 63 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, în măsura în care aceasta poate conduce, în cazul aplicării unei clauze privind progresivitatea incluse într‑o convenție pentru evitarea dublei impuneri, la o rată a impozitului pe venit mai ridicată numai pentru faptul că metoda de stabilire a veniturilor aferente bunurilor imobile conduce la situaţia în care veniturile aferente bunurilor imobile neînchiriate situate într‑un alt stat membru sunt evaluate la o valoare mai mare decât cele aferente unor astfel de bunuri situate în primul stat membru. Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă acesta este într‑adevăr efectul reglementării în discuție în litigiul principal.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 25 mai 2011. # São Paulo Alpargatas, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative BAHIANAS LAS ORIGINALES - Mărcile comunitară și națională figurative anterioare havaianas și marca națională verbală anterioară HAVAIANAS - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Similitudinea semnelor - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-422/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 25 mai 2011 – São Paulo Alpargatas/OAPI – Fischer (BAHIANAS LAS ORIGINALES)
      (Cauza T‑422/09)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative BAHIANAS LAS ORIGINALES – Mărcile comunitară și națională figurative anterioare havaianas și marca națională verbală anterioară HAVAIANAS – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Similitudinea semnelor – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         19, 41 și 42)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 17 august 2009 (cauza R 1477/2008‑2) privind o procedură
                  de opoziție între São Paulo Alpargatas, SA și domnul Enrique Fischer

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Enrique Fischer

               Marca comunitară vizată:

               Marca figurativă care conține elementul verbal BAHIANAS LAS ORIGINALES, pentru produse din clasa 25 – cererea de înregistrare
                  nr. 5024591

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției::

               São Paulo Alpargatas, SA

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Marca comunitară figurativă care conține elementul verbal havaianas (nr. 3772431), marca figurativă spaniolă care conține
                  elementul verbal havaianas (M2341904) și marca verbală spaniolă HAVAIANAS (M2341905), care se referă, toate, la produse din
                  clasa 25

               Decizia diviziei de opoziție:

               Respinge în totalitate cererea de înregistrare a mărcii comunitare

               Decizia camerei de recurs:

               Anulează decizia atacată

      Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează Decizia Camerei a doua de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele
                     industriale) (OAPI) din 17 august 2009 (cauza R 1477/2008‑2).

                  2)

                  	OAPI suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de São Paulo Alpargatas, SA.

                  3)

                  	Domnul Enrique Fischer suportă propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Curții din data de 17 noiembrie 1993. # Bundesanstalt für den Güterfernverkehr împotriva Gebrüder Reiff GmbH & Co. KG. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Landgericht Koblenz - Germania. # Cauza C-185/91.


Hotărârea Curții din data de 10 decembrie 1991. # Merci convenzionali porto di Genova SpA împotriva Siderurgica Gabrielli SpA. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale di Genova - Italia. # Libera circulație a mărfurilor. # Cauza C-179/90.


Hotărârea Curții din data de 17 ianuarie 1984. # Vereniging ter Bevordering van het Vlaamse Boekwezen, VBVB, și Vereniging ter Bevordering van de Belangen des Boekhandels, VBBB, împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauze conexate 43/82 și 63/82.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 27 noiembrie 2003.#Shield Mark BV împotriva Joost Kist h.o.d.n. Memex.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad der Nederlanden - Țările de Jos.#Apropierea legislațiilor - Directivă 89/104/CEE - Articol 2.#Cauza C-283/01.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 11 iunie 1998. # Belgische Staat împotriva Foodic BV și Peter Nyssen, Internationaal Expeditiebedrijf Verhaert NV, A. Maas & Co. NV și Jozef Picavet. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hof van Beroep Antwerpen - Belgia. # Cauza C-41/97.