title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 24 mai 2011. # Comisia Europeană împotriva Republicii Portugheze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Notari - Directiva 2005/36/CE. # Cauza C-52/08.

text:
      Cauza C‑52/08
      Comisia Europeană
      împotriva
      Republicii Portugheze
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Notari – Directiva 2005/36/CE”
      Sumarul hotărârii
      1.        Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Obiectul litigiului – Stabilire în cursul procedurii precontencioase
            – Adaptare în temeiul unei modificări în dreptul Uniunii – Admisibilitate – Condiții
      (art. 226 CE)
      2.        Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată
            în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat – Situație de incertitudine rezultată din împrejurările
            speciale survenite cu ocazia procesului legislativ – Inexistența unei neîndepliniri a obligațiilor
      (art. 43 CE, art. 45 primul paragraf CE și art. 226 CE; Directiva 2005/36 a Parlamentului European și a Consiliului)
      1.        În cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, deși concluziile cuprinse în cererea introductivă nu pot
         fi extinse, în principiu, dincolo de neîndeplinirea obligațiilor invocată în dispozitivul avizului motivat și în scrisoarea
         de punere în întârziere, nu este mai puțin adevărat că Comisia poate solicita constatarea neîndeplinirii obligațiilor care
         provin din versiunea inițială a unui act al Uniunii, modificat sau abrogat ulterior, și care au fost menținute prin dispozițiile
         unui nou act al Uniunii. În schimb, obiectul litigiului nu poate fi extins la obligații ce rezultă din noi dispoziții care
         nu au echivalent în versiunea inițială a actului în cauză, cu riscul de a constitui o încălcare a normelor fundamentale de
         procedură aplicabile în cadrul constatării neîndeplinirii obligațiilor.

      (a se vedea punctul 42)
      2.        În cazul în care, în cursul procesului legislativ, împrejurări speciale, precum lipsa luării unei poziții clare a legiuitorului
         sau lipsa unei precizări cu privire la stabilirea domeniului de aplicare al unei dispoziții de drept al Uniunii, determină
         o situație de incertitudine, nu este posibil să se constate că, la expirarea termenului acordat în avizul motivat, exista
         o obligație suficient de clară pentru statele membre de a transpune o directivă.

      (a se vedea punctele 54-56)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      24 mai 2011(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Notari – Directiva 2005/36/CE”
      În cauza C‑52/08,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         12 februarie 2008,

      Comisia Europeană, reprezentată de domnii H. Støvlbæk și P. Andrade, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      susținută de:
      Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, reprezentat de domnul S. Ossowski, în calitate de agent, asistat de domnul K. Smith, barrister,

      intervenient,
      împotriva
      Republicii Portugheze, reprezentată de domnul L. Inez Fernandes și de doamna F. S. Gaspar Rosa, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      susținută de:
      Republica Cehă, reprezentată de domnul M. Smolek, în calitate de agent,

      Republica Lituania, reprezentată de domnul D. Kriaučiūnas și de doamna E. Matulionytė, în calitate de agenți,

      Republica Slovenia, reprezentată de doamnele V. Klemenc și Ž. Cilenšek Bončina, în calitate de agenți,

      Republica Slovacă, reprezentată de domnul J. Čorba, în calitate de agent,

      interveniente,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev
         (raportor) și J‑J. Kasel, președinți de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii E. Juhász, G. Arestis, M. Ilešič, doamna
         C. Toader și domnul M. Safjan, judecători,

      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 28 aprilie 2010,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 septembrie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin neadoptarea actelor cu putere
         de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma Directivei 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului
         din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale (JO L 255, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 3),
         Republica Portugheză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
      2        Considerentul (9) al Directivei 2005/36 prevede că, „[m]enținând, pentru libertatea de stabilire, principiile și garanțiile
         care stau la baza diferitelor sisteme de recunoaștere în vigoare, este necesar să se îmbunătățească normele acestora în temeiul
         experienței dobândite”.

      3        Potrivit considerentului (14) al acestei directive, „[m]ecanismul de recunoaștere stabilit prin [Directiva 89/48/CEE a Consiliului
         din 21 decembrie 1988 privind sistemul general de recunoaștere a diplomelor de învățământ superior acordate pentru formarea
         profesională cu durata minimă de trei ani (JO 1989, L 19, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 76)] rămâne neschimbat”.

      4        Considerentul (41) al Directivei 2005/36 prevede că aceasta „nu aduce atingere aplicării articolului 39 alineatul (4) [CE]
         și a articolului 45 [CE], în special în ceea ce privește notarii”.

      5        Articolul 2 alineatul (3) din Directiva 2005/36 are următorul cuprins:

      „Atunci când, pentru o anumită profesie reglementată, se prevăd alte dispoziții specifice referitoare în mod direct la recunoașterea
         calificărilor profesionale într‑un instrument distinct de drept comunitar, dispozițiile corespunzătoare ale prezentei directive
         nu se aplică.”

      6        Profesia de notar nu a făcut obiectul niciunui instrument distinct de drept al Uniunii de tipul celui vizat la articolul 2
         alineatul (3).

      7        Directiva 2005/36 a abrogat, în temeiul articolului 62 din aceasta, Directiva 89/48 cu efect de la 20 octombrie 2007.

       Reglementarea națională
      8        În ordinea juridică portugheză, notarii își exercită funcțiile în cadrul unei profesii liberale. Organizarea acestei profesii
         este guvernată de Decretul‑lege nr. 26/2004 din 4 februarie 2004 de adoptare a statutului notariatului (Diário da República I, seria A, nr. 29 din 4 februarie 2004, denumit în continuare „statutul notariatului”).

      9        Articolul 1 alineatele 1 și 2 din statutul notariatului prevede:

      „1.      Notarul este juristul ale cărui documente scrise, întocmite în exercițiul funcțiunii sale, au caracter autentic.
      2.      Notarul este în același timp un titular al unei funcții publice care autentifică documente și asigură arhivarea lor, precum
         și un membru al unei profesii liberale care acționează în mod independent, imparțial și este ales în mod liber de persoanele
         interesate.”

      10      Articolul 4 alineatul 1 din statutul menționat prevede că, „în general, notarului îi revine sarcina de a redacta un instrument
         public potrivit voinței persoanelor interesate pe care trebuie să o cerceteze, să o interpreteze și să o conformeze ordinii
         juridice, informând persoanele interesate cu privire la valoarea și la cuprinsul său”.

      11      Articolul 4 alineatul 2 din același statut precizează că notarul este în special competent să întocmească testamente și alte
         acte publice, să efectueze autentificarea sau recunoașterea de înscrisuri sau de semnături, să elibereze certificate, să certifice
         traduceri, să elibereze extrase sau copii autentice, să întocmească procese verbale de ședință și să conserve documente.

      12      În temeiul articolului 25 din statutul notariatului, accesul la profesia de notar este subordonat următoarelor condiții cumulative:

      –        persoana să nu fie împiedicată să exercite funcții publice și să nu i se interzică exercitarea funcției notariale;
      –        să fie titularul unei licențe în drept recunoscute de legislația portugheză;
      –        să fi efectuat stagiul notarial și
      –        să fi promovat examenul de acces organizat de Consiliul Notarilor.
      13      Decretul‑lege nr. 27/2004 din 4 februarie 2004 (Diário da República I, seria A, nr. 29 din 4 februarie 2004) a creat ordinul notarilor. La rândul său, atribuirea titlului de notar este guvernată
         de Decretul nr. 398/2004 al ministrului Justiției din 21 aprilie 2004.

      14      Potrivit articolului 38 din Decretul‑lege nr. 76-A/2006 din 29 martie 2006 (Diário da República I, seria A, nr. 63 din 29 martie 2006), competențele de autentificare, de certificare și de recunoaștere de documente au
         fost de asemenea atribuite administratorilor și ofițerilor serviciilor de înregistrare, camerelor de comerț sau de industrie
         recunoscute, precum și avocaților și „solicitadores”. Autentificările, certificările și recunoașterile astfel efectuate conferă
         documentului în cauză aceeași forță probantă pe care ar fi avut‑o dacă ar fi fost întocmit în fața notarului.

      15      Astfel cum a explicat Republica Portugheză în cadrul ședinței, legiuitorul portughez a eliminat progresiv necesitatea autentificării
         notariale în ceea ce privește cvasitotalitatea actelor pentru care anterior se solicita o astfel de autentificare.

       Procedura precontencioasă
      16      Comisia a fost sesizată cu o plângere privind netranspunerea, în ceea ce privește profesia de notar în Portugalia, a Directivei
         89/48. După ce a efectuat examinarea acestei plângeri, Comisia, printr‑o scrisoare din 20 decembrie 2001, a pus în întârziere
         Republica Portugheză să îi prezinte, în termen de două luni, observațiile în legătură cu netranspunerea acestei directive.

      17      În răspunsul din 17 iunie 2002 la scrisoarea de punere în întârziere, Republica Portugheză a informat Comisia că are loc o
         reformă a legislației în materie de acces la profesia de notar.

      18      La 18 octombrie 2006, Comisia a adresat acestui stat membru un aviz motivat în care a concluzionat că statul membru menționat
         nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul Directivei 89/48. Această instituție a invitat Republica Portugheză
         să ia măsurile necesare pentru a se conforma avizului motivat în termen de două luni de la primirea acestuia.

      19      Printr‑o scrisoare din 24 ianuarie 2007, Republica Portugheză a expus motivele pentru care consideră că poziția susținută
         de Comisie nu este întemeiată.

      20      În aceste condiții, Comisia a hotărât să formuleze prezenta acțiune.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      21      Comisia arată, în primul rând, că notarii nu participă la exercitarea autorității publice în sensul articolului 45 primul
         paragraf CE. Ea amintește în această privință că, prin faptul că prevede o excepție de la libertatea de stabilire, această
         dispoziție ar trebui să facă obiectul unei interpretări stricte (Hotărârea din 21 iunie 1974, Reyners, C‑2/74, Rec., p. 631,
         punctul 43).

      22      Domeniul de aplicare al excepției menționate ar trebui, în plus, să fie restrâns la activitățile care, prin ele însele, sunt
         asociate în mod direct și specific exercitării autorității publice (Hotărârea Reyners, citată anterior, punctele 44 și 45).
         Potrivit Comisiei, noțiunea de autoritate publică implică exercitarea unei puteri decizionale exorbitante față de dreptul
         comun care se manifestă prin capacitatea de a acționa independent de voința altor subiecte sau chiar împotriva acestei voințe.
         În special, conform jurisprudenței Curții, autoritatea publică s‑ar manifesta prin exercitarea unor puteri de constrângere
         (Hotărârea din 29 octombrie 1998, Comisia/Spania, C‑114/97, Rec., p. I‑6717, punctul 37).

      23      Astfel, din domeniul de aplicare al articolului 45 primul paragraf CE ar fi excluse activitățile care reprezintă o asistență
         sau o colaborare la funcționarea autorității publice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 1993, Thijssen, C‑42/92,
         Rec., p. I‑4047, punctul 22).

      24      În opinia Comisiei și a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, activitățile care sunt asociate exercitării
         autorității publice ar trebui diferențiate de cele exercitate în interesul general. Astfel, mai multor profesii li se acordă
         competențe speciale în interesul general, fără a fi însă asociate exercitării autorității publice.

      25      Întrucât legislația portugheză nu conferă competențe de decizie notarilor, aceștia nu ar participa, așadar, la exercitarea
         autorității publice.

      26      Comisia efectuează, în al doilea rând, examinarea, în raport cu cerințele Directivei 2005/36, a condițiilor la care este supus
         accesul la profesia de notar în Portugalia.

      27      Această instituție apreciază, precum Regatul Unit, că considerentul (41) al acestei directive nu exclude profesia de notar
         din domeniul de aplicare al directivei menționate. Acest considerent ar trebui interpretat în sensul că articolul 45 primul
         paragraf CE se aplică profesiei de notar în măsura în care această profesie este asociată exercitării autorității publice.
         Or, întrucât notarul nu participă, în ordinea juridică portugheză, la exercitarea autorității publice, Directiva 2005/36 i
         s‑ar aplica.

      28      În această privință, Comisia arată că exercitarea profesiei de notar în Portugalia este supusă următoarelor cinci condiții.
         În primul rând, candidații trebuie să fie în posesia unei licențe în drept acordate de o universitate portugheză sau a unui
         titlu universitar echivalent în temeiul legislației portugheze. În al doilea rând, candidații trebuie să promoveze un examen
         care permite obținerea titlului de notar. În al treilea rând, aceștia trebuie să efectueze un stagiu în urma căruia notarul
         titular se pronunță asupra aptitudinii stagiarului de a exercita profesia. În al patrulea rând, după încheierea stagiului
         menționat, candidații trebuie să promoveze un al doilea examen care le permite să exercite profesia. În al cincilea rând,
         candidații intră în funcție depunând jurământul în fața ministrului justiției și a decanului ordinului notarilor.

      29      Comisia consideră că primele trei condiții menționate la punctul precedent nu sunt compatibile cu cerințele Directivei 2005/36.
         Astfel, prima condiție ar fi contrară articolului 13 alineatul (1) și articolului 14 alineatul (3) din această directivă,
         întrucât interzice titularilor de licențe în drept eliberate de universități ale altor state membre sau de titluri universitare
         care nu sunt considerate echivalente să exercite profesia de notar în Portugalia. A doua condiție ar fi contrară, în special,
         articolului 14 alineatul (3) din directiva menționată, în măsura în care concursul care permite obținerea titlului de notar
         ar privi un spectru larg de materii fără a ține seama de materiile deja acoperite de diplomă sau de titlul de formare al candidatului.
         În ceea ce privește a treia condiție, stagiul în cauză ar constitui nu numai un stagiu de adaptare, ci, totodată, și o probă
         de aptitudini, în timp ce articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2005/36 ar interzice cumularea unui stagiu de adaptare,
         pe de o parte, cu o probă de aptitudini, pe de altă parte.

      30      Republica Portugheză, susținută de Republica Lituania, de Republica Slovenia și de Republica Slovacă, arată, în primul rând,
         că notarul participă, în conformitate cu legislația Uniunii și cu jurisprudența Curții, la exercitarea autorității publice
         în sensul articolului 45 primul paragraf CE.

      31      Astfel, Curtea ar fi confirmat, în Hotărârea din 30 septembrie 2003, Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española (C‑405/01,
         Rec., p. I‑10391, punctul 42), că activitățile notarului privind încheierea de testamente constituie o participare la exercitarea
         unor prerogative de putere publică.

      32      În Rezoluția din 18 ianuarie 1994 privind situația și organizarea notariatului în cele douăsprezece state membre ale Comunității
         (JO C 44, p. 36), precum și în Rezoluția din 23 martie 2006 privind profesiile juridice și interesul general în legătură cu
         funcționarea sistemelor juridice (JO C 292E, p. 105), Parlamentul European ar fi concluzionat de asemenea că articolul 45
         primul paragraf CE se aplică profesiei de notar.

      33      De asemenea, Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice
         ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (directiva privind comerțul
         electronic) (JO L 178, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 29, p. 257) și Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului
         din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (JO L 376, p. 36, Ediție specială, 13/vol. 58, p. 50) ar
         exclude din domeniul lor de aplicare activitățile de notar.

      34      Anumite aspecte ale statutului notarului, și anume, în special, statutul acestuia de titular al unei funcții publice, regimul
         de numerus clausus la care este supus, depunerea jurământului și incompatibilitățile prevăzute de lege, ar demonstra de asemenea participarea
         notarilor la exercitarea autorității publice.

      35      În ceea ce privește pretinsa netranspunere a Directivei 2005/36, Republica Portugheză, Republica Lituania și Republica Slovenia
         arată, în al doilea rând, că considerentul (41) al acestei directive prevede în mod expres că aceasta „nu aduce atingere aplicării
         articolului 39 alineatul (4) [CE] și a articolului 45 [CE], în special în ceea ce privește notarii”. Această rezervă ar confirma
         excluderea profesiei de notar din domeniul de aplicare al Directivei 2005/36. O rezervă similară ar figura în al doisprezecelea
         considerent al Directivei 89/48.

      36      Referindu‑se la lucrările pregătitoare ale Directivei 2005/36 și, în special, la Rezoluția legislativă a Parlamentului European
         cu privire la Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind recunoașterea calificărilor profesionale
         (JO 2004, C 97E, p. 230), adoptată în primă lectură la 11 februarie 2004, Republica Portugheză concluzionează că legiuitorul
         Uniunii a exclus profesia de notar din domeniul de aplicare al directivei menționate.

      37      Republica cehă consideră că, în măsura în care exercitarea profesiei de notar impune cunoașterea temeinică a dreptului național
         al statului membru gazdă, cerința unei probe de aptitudini privind aspecte referitoare la dreptul intern al acestui stat membru
         este conformă condițiilor prevăzute la articolul 3 alineatul (1) litera (h) din Directiva 2005/36.

      38      În opinia Republicii Slovenia, Curtea ar trebui să respingă din oficiu prezenta acțiune dat fiind că obiectul procedurii precontencioase
         era pretinsa netranspunere a Directivei 89/48, în timp ce prezenta acțiune impută Republicii Portugheze neîndeplinirea obligațiilor
         care îi revin în temeiul Directivei 2005/36.

       Aprecierea Curții
       Cu privire la admisibilitatea acțiunii
      39      Din cererea introductivă a Comisiei reiese că prezenta acțiune are ca obiect o pretinsă netranspunere a Directivei 2005/36.
         Cu toate acestea, trebuie notat că atât scrisorile de punere în întârziere, cât și avizul motivat emise de Comisie privesc
         Directiva 89/48. Prin urmare, trebuie examinată din oficiu problema admisibilității prezentei acțiuni.

      40      Astfel, în temeiul jurisprudenței sale, Curtea poate examina din oficiu dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul
         226 CE pentru formularea unei acțiuni în constatarea unei neîndepliniri a obligațiilor (Hotărârea din 31 martie 1992, Comisia/Italia,
         C‑362/90, Rec., p. I‑2353, punctul 8, și Hotărârea din 9 septembrie 2004, Comisia/Grecia, C‑417/02, Rec., p. I‑7973, punctul
         16).

      41      Potrivit unei jurisprudențe constante, existența unei neîndepliniri a obligațiilor în cadrul unei acțiuni întemeiate pe articolul
         226 CE trebuie apreciată în raport cu legislația Uniunii în vigoare la momentul expirării termenului atribuit de Comisie statului
         membru în cauză pentru a se conforma avizului motivat (a se vedea în special Hotărârea din 10 septembrie 1996, Comisia/Germania,
         C‑61/94, Rec., p. I‑3989, punctul 42, Hotărârea din 5 octombrie 2006, Comisia/Belgia, C‑377/03, Rec., p. I‑9733, punctul 33,
         și Hotărârea din 10 septembrie 2009, Comisia/Grecia, C‑416/07, Rep., p. I‑7883, punctul 27). Or, trebuie constatat că Directiva
         2005/36 a abrogat Directiva 89/48 începând cu 20 octombrie 2007, cu alte cuvinte, după expirarea termenului stabilit în avizul
         motivat.

      42      Cu toate acestea, astfel cum a statuat deja Curtea, deși concluziile cuprinse în cererea introductivă nu pot fi extinse, în
         principiu, dincolo de neîndeplinirea obligațiilor invocată în dispozitivul avizului motivat și în scrisoarea de punere în
         întârziere a Comisiei, nu este mai puțin adevărat că aceasta poate solicita constatarea neîndeplinirii obligațiilor care provin
         din versiunea inițială a unui act al Uniunii, modificat sau abrogat ulterior, și care au fost menținute prin dispozițiile
         unui nou act al Uniunii. În schimb, obiectul litigiului nu poate fi extins la obligații care rezultă din noi dispoziții care
         nu au echivalent în versiunea inițială a actului în cauză, sub sancțiunea de a constitui o încălcare a normelor fundamentale
         de procedură aplicabile în cadrul constatării neîndeplinirii obligațiilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 noiembrie
         1999, Comisia/Italia, C‑365/97, Rec., p. I‑7773, punctul 36, Hotărârea din 12 iunie 2003, Comisia/Italia, C‑363/00, Rec.,
         p. I‑5767, punctul 22, și Hotărârea din 10 septembrie 2009, Comisia/Grecia, citată anterior, punctul 28).

      43      Prin urmare, concluziile conținute în cererea introductivă a Comisiei având ca obiect constatarea neîndeplinirii de către
         Republica Portugheză a obligațiilor care îi revin în temeiul Directivei 2005/36 sunt, în principiu, admisibile cu condiția
         ca obligațiile care decurg din această directivă să fie similare celor care decurg din Directiva 89/48 (a se vedea, prin analogie,
         Hotărârea din 10 septembrie 2009, Comisia/Grecia, citată anterior, punctul 29).

      44      Or, astfel cum reiese din considerentul (9) al Directivei 2005/36, urmărind totodată îmbunătățirea, reorganizarea și raționalizarea
         dispozițiilor existente prin uniformizarea principiilor aplicabile, această directivă menține, pentru libertatea de stabilire,
         principiile și garanțiile care stau la baza diferitelor sisteme de recunoaștere în vigoare, precum cel instituit prin Directiva
         89/48.

      45      De asemenea, considerentul (14) al Directivei 2005/36 prevede că mecanismul de recunoaștere stabilit, în special, prin Directiva
         89/48 rămâne neschimbat.

      46      În speță, reproșul pe care îl face Comisia Republicii Portugheze nu urmărește, în ceea ce privește profesia de notar, netranspunerea
         unei anume dispoziții a Directivei 2005/36, ci a acestei directive în întregime.

      47      În aceste condiții, trebuie constatat că pretinsa obligație de transpunere a Directivei 2005/36 în ceea ce privește profesia
         de notar este similară celei care decurge din Directiva 89/48, în măsura în care, pe de o parte, principiile și garanțiile
         care stau la baza mecanismului de recunoaștere instituit de această din urmă directivă sunt menținute în prima directivă și,
         pe de altă parte, acest mecanism a rămas neschimbat după adoptarea Directivei 2005/36.

      48      Prin urmare, acțiunea trebuie considerată admisibilă.

       Cu privire la fond
      49      Comisia impută Republicii Portugheze că nu a transpus Directiva 2005/36 în ceea ce privește profesia de notar. Prin urmare,
         trebuie să se examineze dacă directiva menționată are vocație să se aplice acestei profesii.

      50      În această privință, trebuie să se țină seama de contextul legislativ în care aceasta se înscrie.

      51      Trebuie astfel subliniat că legiuitorul a prevăzut în mod expres, în al doisprezecelea considerent al Directivei 89/48, care
         a precedat Directiva 2005/36, că sistemul general de recunoaștere a diplomelor de învățământ superior, instituit de prima
         dintre aceste directive, „nu aduce atingere dispozițiilor […] articolului [45 CE]”. Rezerva astfel emisă exprimă voința legiuitorului
         de a lăsa activitățile care intră sub incidența articolului 45 primul paragraf CE în afara domeniului de aplicare al Directivei
         89/48.

      52      Or, la momentul adoptării Directivei 89/48, Curtea nu avusese încă ocazia să se pronunțe asupra problemei dacă activitățile
         notariale intră sau nu intră sub incidența articolului 45 primul paragraf CE.

      53      În cursul anilor care au urmat adoptării Directivei 89/48, Parlamentul European, în rezoluțiile sale din 1994 și din 2006
         menționate la punctul 32 din prezenta hotărâre, a afirmat, pe de o parte, că articolul 45 primul paragraf CE trebuia să se
         aplice integral profesiei de notar ca atare, în timp ce, pe de altă parte, și‑a exprimat dorința eliminării condiției de cetățenie
         pentru accesul la această profesie.

      54      În plus, la momentul adoptării Directivei 2005/36, care a înlocuit Directiva 89/48, legiuitorul Uniunii a avut grijă să precizeze,
         în considerentul (41) al primeia dintre aceste directive, că aceasta nu aduce atingere aplicării articolului 45 CE, „în special
         în ceea ce privește notarii”. Or, emițând această rezervă, legiuitorul Uniunii nu a luat poziție în ceea ce privește aplicabilitatea
         în cazul activităților notariale a articolului 45 primul paragraf CE și, așadar, a Directivei 2005/36.

      55      Stau mărturie în special lucrările pregătitoare ale acestei din urmă directive. Astfel, în rezoluția legislativă menționată
         la punctul 36 din prezenta hotărâre, Parlamentul European propusese să fie menționat în mod expres în textul Directivei 2005/36
         că aceasta nu se aplică notarilor. Dacă această propunere nu a fost reținută în Propunerea modificată de directivă a Parlamentului
         European și a Consiliului privind recunoașterea calificărilor profesionale [COM(2004) 317 final] și nici în Poziția comună
         (CE) nr. 10/2005 din 21 decembrie 2004, adoptată de Consiliu hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul
         251 din Tratatul de instituire a Comunității Europene în vederea adoptării unei directive a Parlamentului European și a Consiliului
         privind recunoașterea calificărilor profesionale (JO 2005, C 58E, p. 1), acest lucru nu se datorează motivului că directiva
         avută în vedere trebuia să se aplice profesiei de notar, ci în special motivului că „o derogare de la principiile libertății
         de stabilire și liberei prestări a serviciilor pentru activitățile care implică o participare directă și specifică la exercitarea
         autorității publice [era] prevăzută la articolul 45 [primul paragraf] CE”.

      56      În această privință, ținând seama de împrejurările speciale care au însoțit procesul legislativ, precum și situația de incertitudine
         rezultată, după cum reiese din contextul legislativ amintit mai sus, nu pare a fi posibil să se constate că, la expirarea
         termenului acordat în avizul motivat, exista o obligație suficient de clară pentru statele membre de a transpune Directiva
         2005/36 în ceea ce privește profesia de notar.

      57      Prin urmare, acțiunea trebuie respinsă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      58      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Republica Portugheză a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de
         judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      59      Potrivit articolului 69 alineatul (4) primul paragraf din același regulament, statele membre care au intervenit în litigiu
         suportă propriile cheltuieli de judecată. Prin urmare, Republica Cehă, Republica Lituania, Republica Slovenia, Republica Slovacă
         și Regatul Unit suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.
      3)      Republica Cehă, Republica Lituania, Republica Slovenia, Republica Slovacă și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de
            Nord suportă propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: portugheza.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 25 noiembrie 2014. # Brouwerij Van Honsebrouck împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-375/12.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (Camera întâi) din 14 octombrie 2008.#Stefan Meierhofer împotriva Comisia Europeană.#Cauza F-74/07.

text:
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCŢIEI PUBLICE (Camera întâi)
      14 octombrie 2008
      Cauza F‑74/07
      Stefan Meierhofer
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Concurs general – Nereușită la proba orală – Neînscriere pe lista de rezervă – Obligația de motivare – Păstrarea secretului lucrărilor comisiei de evaluare – Refuzul instituției de a se conforma unei măsuri de organizare a procedurii”
      Obiectul: Acţiune formulată în temeiul articolelor 236 CE şi 152 EA, prin care domnul Meierhofer solicită, în esenţă, pe de o parte,
         anularea deciziei din 10 mai 2007 a comisiei de evaluare din cadrul concursului EPSO/AD/26/05, organizat de Oficiul Comunităţilor
         Europene pentru Selecţia Personalului, prin care i se aducea la cunoștință nereuşita sa la proba orală a respectivului concurs,
         precum şi a deciziei din 19 iunie 2007, prin care i‑a fost respinsă cererea de reexaminare introdusă împotriva deciziei din
         10 mai 2007 şi, pe de altă parte, o reevaluare a acestei probe şi înscrierea sa pe lista de rezervă

      Decizia: Anulează decizia din 19 iunie 2007 a comisiei de evaluare din cadrul concursului EPSO/AD/26/05. Respinge celelalte capete
         de cerere. Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată, precum şi cheltuielile de judecată ale reclamantului.

      Sumarul hotărârii
      Funcționari – Concurs – Comisie de evaluare – Respingerea candidaturii – Obligația de motivare – Conținut
      (Statutul funcţionarilor, art. 25 al doilea paragraf; anexa III, art. 6)
      Deși rezultatul concilierii dintre obligația de motivare și respectarea principiului secretului lucrărilor comisiei de evaluare,
         în special în ceea ce privește aspectul dacă prin comunicarea unei singure note individuale eliminatorii candidatului eliminat
         la faza orală se respectă această obligație, este cel mai adesea în favoarea principiului secretului lucrărilor comisiei de
         evaluare, situația poate fi diferită în prezența unor circumstanțe speciale, precum faptul că respingerea candidatului a fost
         la limită, dar şi că există note intermediare ce au fost utilizate la calcularea notei eliminatorii şi, în sfârșit, că nu
         rezultă că o comunicare a unor informații mai detaliate decât nota individuală eliminatorie, fără a lăsa însă să transpară
         aprecierile individuale ale membrilor comisiei de evaluare sau notele concrete acordate de fiecare dintre aceștia, ar putea
         fie să reprezinte un volum sporit de muncă pentru instituţie, date fiind mijloacele tehnologice disponibile în prezent, fie
         să se dovedească delicată.

      În schimb, o astfel de comunicare constituie mai mult decât un început de motivare, cu privire la care se pot aduce precizări
         suplimentare în cursul judecării cauzei.

      Deși nu poate, într‑adevăr, înlocui aprecierea făcută de membrii comisiei de evaluare cu propria apreciere, instanţa comunitară
         trebuie să fie în măsură să verifice, în privința obligației de motivare, că aceștia l‑au notat pe reclamant pe baza criteriilor
         de evaluare indicate în anunțul de concurs și că nu s‑a produs nicio eroare la calcularea notei; în același timp, instanţa
         comunitară trebuie să fie în măsură să exercite un control restrâns cu privire la raportul dintre aprecierile membrilor comisiei
         de evaluare și notele concrete pe care le‑au acordat. În acest scop, instanţa comunitară trebuie să dispună măsurile de organizare
         a procedurii pe care le consideră adecvate, date fiind particularitățile cauzei, precizând eventual instituției pârâte că
         răspunsurile nu vor fi transmise persoanei interesate decât în măsura în care această transmitere este compatibilă cu principiul
         secretului lucrărilor comisiei de evaluare. În cazul în care instituţia pârâtă refuză să prezinte, chiar şi exclusiv instanţei,
         informaţiile solicitate în cadrul măsurilor de organizare a procedurii, aceasta încalcă obligaţia de motivare şi nu permite
         instanţei să îşi exercite pe deplin controlul.

      (a se vedea punctele 40, 42-44, 46 şi 49-54)
      Trimitere la:
      Curte: 16 iunie 1987, Kolivas/Comisia, 40/86, Rec., p. 2643, punctul 11
      Tribunalul Funcţiei Publice: 13 decembrie 2007, Van Neyghem/Comisia, F‑73/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 72,
         79 şi 80, recursul fiind pendinte la Tribunalul de Primă Instanţă, cauza T‑105/08 P; 11 septembrie 2008, Coto Moreno/Comisia,
         F‑127/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 34 şi 36

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE (Camera întâi)
      14 octombrie 2008(*)

      „Funcție publică – Concurs general – Nereușită la proba orală – Neînscriere pe lista de rezervă – Obligația de motivare – Păstrarea secretului lucrărilor comisiei de evaluare – Refuzul instituției de a se conforma unei măsuri de organizare a procedurii”
      În cauza F‑74/07,
      având ca obiect o acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE et 152 EA,
      Stefan Meierhofer, cu domiciliul în München (Germania), reprezentat de H.‑G. Schiessl, avocat,

      reclamant,
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de doamnele B. Eggers și K. Herrmann, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      TRIBUNALUL (Camera întâi),
      compus din domnii H. Kreppel, președinte, H. Tagaras (raportor) și S. Gervasoni, judecători,
      grefier: domnul R. Schiano, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 23 aprilie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea primită la grefa Tribunalului la 3 iulie 2007 prin fax (depunerea originalului efectuându‑se la 5 iulie 2007),
         domnul Meierhofer solicită, în esență, pe de o parte, anularea deciziei din 10 mai 2007 a comisiei de evaluare din cadrul
         concursului EPSO/AD/26/05, organizat de Oficiul Comunităților Europene pentru Selecția Personalului (EPSO), prin care i se
         aducea la cunoștință nereușita sa la proba orală a respectivului concurs, precum și a deciziei din 19 iunie 2007 prin care
         i‑a fost respinsă cererea de reexaminare introdusă împotriva deciziei din 10 mai 2007 și, pe de altă parte, o reevaluare a
         acestei probe și înscrierea pe lista de rezervă.

       Cadrul juridic
       Dreptul comunitar general și cadrul statutar
      2        Articolul 253 CE prevede:

      „Regulamentele, directivele și deciziile adoptate împreună de Parlamentul European și de Consiliul [Uniunii Europene], precum
         și cele adoptate de Consiliu sau de Comisia [Comunităților Europene] sunt motivate și se referă la propunerile sau avizele
         a căror obținere este obligatorie în executarea prezentului tratat.”

      3        Articolul 25 al doilea paragraf din Statutul funcționarilor Comunităților Europene (denumit în continuare „statutul”) are
         următorul cuprins:

      „Orice decizie individuală luată în temeiul prezentului statut trebuie comunicată de îndată, în scris, funcționarului în cauză.
         Orice decizie care lezează un funcționar trebuie motivată.”

      4        Articolul 6 din anexa III la statut prevede:

      „Lucrările comisiei sunt secrete.”
       Anunțul de concurs
      5        La 20 iulie 2005, EPSO a publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene anunțul de concurs general „EPSO/AD/26/05: drept” (JO C 178 A, p. 3).

      6        Pe de o parte, în cuprinsul titlului „A. Natura funcțiilor, condiții de admitere (profilul cerut)”, acest anunț prevedea,
         la punctul „I. Natura funcțiilor”, „[î]ndeplinirea de sarcini de analiză, de concepție, de studiu și de control privind activitatea
         Uniunii Europene”; în ceea ce privește secțiunea referitoare la drept, aceasta avea următorul cuprins:

      „EPSO/AD/26/05: drept
      –        [c]onceperea, analiza și elaborarea de proiecte de acte juridice de drept comunitar;
      –        consiliere juridică;
      –        cercetare în domeniul dreptului național, al dreptului comunitar și al dreptului internațional;
      –        participarea la negocieri referitoare la acorduri internaționale;
      –        analiza și pregătirea proiectelor de decizii, de exemplu în domeniul dreptului concurenței;
      –        examinarea și urmărirea legislațiilor naționale pentru a verifica caracterul conform al acestora cu dreptul comunitar;
      –        instrumentarea dosarelor precontencioase (încălcări ale dreptului comunitar, plângeri etc.);
      –        diverse funcții în domeniul contencios: elaborarea poziției instituțiilor, în principal, în cadrul cauzelor de pe rolul Curții
         de Justiție a Comunităților Europene sau al Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene, funcții juridice în
         cadrul grefei Curții de Justiție și a Tribunalului de Primă Instanță;

      –        lucrări de concepere, de pregătire și de aplicare în domeniile justiției și afacerilor interne.”
      7        Pe de altă parte, în cuprinsul titlului „B. Desfășurarea concursului”, acest anunț de concurs conține următoarele reguli referitoare
         la proba orală și la înscrierea pe lista de rezervă:

      3. Proba orală – Notare
      e)      Interviu cu comisia de evaluare, în limba principală a candidatului, care permite aprecierea aptitudinii sale de a exercita
         funcțiile menționate în cadrul titlului A punctul I. Acest interviu vizează, în principal, cunoștințele de specialitate referitoare
         la domeniul respectiv și cunoștințele privind Uniunea Europeană, instituțiile și politicile acesteia. Sunt examinate totodată
         și cunoștințele privind a doua limbă. Acest interviu urmărește de asemenea să evalueze capacitatea de adaptare a candidaților
         la activitatea în cadrul funcției publice europene, într‑un mediu multicultural.

      Probă notată de la 0 la 50 de puncte (minimul necesar: 25 de puncte).
      […]
      5. Înscrierea pe listele de rezervă
      Comisia de evaluare stabilește listele de rezervă, pentru fiecare concurs, pe grupe de merit (maximum patru grupe) și în ordine
         alfabetică în interiorul grupelor de merit, cuprinzând candidații […] (titlul A, număr de candidați care au reușit la concurs)
         care au obținut cele mai mari note la proba scrisă d) în ansamblu și la proba orală e), precum și minimul necesar la fiecare
         dintre aceste probe.

      […]”
       Situația de fapt
      8        Reclamantul, cetățean german, a participat la concursul EPSO/AD/26/05. După ce a reușit la testele de preselecție, precum
         și la proba scrisă, la 29 martie 2007, a participat la proba orală.

      9        Prin scrisoarea din 10 mai 2007, președintele comisiei de evaluare din cadrul concursului EPSO/AD/26/05 l‑a informat pe reclamant
         că a obținut 24,5 puncte la proba orală, astfel că nu a atins pragul minim cerut de 25/50 și nu poate figura pe lista de rezervă.

      10      Prin scrisoarea din 11 mai 2007, reclamantul a formulat o cerere de reexaminare a deciziei din 10 mai 2007, menționată mai
         sus, considerând, prin referire la prezentarea sintetică pe care a întocmit‑o chiar el după proba orală, prezentare care a
         fost anexată la cererea introductivă, că a răspuns corect la cel puțin 80 % din întrebări la această probă. Astfel, reclamantul
         a solicitat o verificare a notării probei orale, precum și, în subsidiar, o explicație cu privire la notele pe care le‑a obținut
         la fiecare dintre întrebările adresate în cadrul acestei probe.

      11      Prin scrisoarea din 19 iunie 2007, președintele comisiei de evaluare din cadrul concursului EPSO/AD/26/05 l‑a informat pe
         reclamant că, în urma reexaminării candidaturii sale, comisia de evaluare nu a considerat că se impune modificarea rezultatelor
         obținute. În această scrisoare, i s‑a precizat totodată reclamantului, pe de o parte, că, în ceea ce privește cunoștințele
         sale de specialitate, numărul de răspunsuri nesatisfăcătoare a depășit numărul de răspunsuri satisfăcătoare, pe de altă parte,
         că proba orală s‑a desfășurat în conformitate cu criterii specificate în anunțul de concurs și că, ținând seama de secretul
         lucrărilor comisiei de evaluare impus prin articolul 6 din anexa III la statut, nu era posibil să li se furnizeze candidaților
         nici grila de notare („marking grid”), nici situația detaliată a notelor obținute la proba orală („breakdown of their marks
         for the oral test”).

       Concluziile părților și procedura
      12      Reclamantul a solicitat Tribunalului:

      –        anularea deciziei din 10 mai 2007 a comisiei de evaluare din cadrul concursului EPSO/AD/26/05;
      –        anularea deciziei din 19 iunie 2007 a comisiei de evaluare din cadrul concursului EPSO/AD/26/05 prin care i‑a fost respinsă
         cererea de reexaminare introdusă la 11 mai 2007;

      –        obligarea Comisiei să procedeze la o reevaluare a probei orale susținute la 29 martie 2007, cu luarea în considerare a criteriilor
         de examinare în vigoare;

      –        obligarea Comisiei la luarea unei noi decizii cu privire la includerea reclamantului pe lista de rezervă a procedurii comunitare
         de selecție a personalului EPSO/AD/26/05, cu luarea în considerare a noului rezultat al probei;

      –        obligarea Comisiei la motivarea deciziilor pe care trebuie să le ia în temeiul celei de a treia și al celei de a patra liniuțe;
      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      13      Comisia a solicitat Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea fiecărei părți la plata propriilor cheltuieli de judecată.
      14      În cadrul măsurilor de organizare a procedurii, dispuse în aplicarea articolului 55 din Regulamentul de procedură, Tribunalul
         a solicitat Comisiei, în raportul pregătitor de ședință transmis părților la 7 februarie 2008, să depună înainte de ședință:

      a)      grila de notare și situația detaliată a notelor obținute la proba orală („marking grid” și „breakdown of [the] marks for the
         oral test”) de reclamant, la care face trimitere decizia din 19 iunie 2007 de respingere a cererii sale de reexaminare;

      b)      orice alt element referitor la aprecierea calității prestației reclamantului la proba orală;
      c)      o listă de notare nenominală a celorlalți candidați care au obținut o notă eliminatorie la proba orală;
      d)      calculele care au condus la rezultatul precis de 24,5/50 pentru notarea reclamantului la proba orală.
      15      Chiar în cuprinsul acestui raport pregătitor de ședință și după invitarea părților să dedice o parte substanțială a pledoariilor
         lor motivului întemeiat pe încălcarea obligației de motivare se indica, pe de o parte, că obiectul măsurilor solicitate era
         „să dea un efect pe deplin util dezbaterilor referitoare la acest motiv (precum și la motivul întemeiat pe încălcarea vădită
         a criteriilor de examinare în vigoare, motiv legat în esență de cel privind motivarea)”, pe de altă parte, că reclamantului
         îi vor fi comunicate elementele menționate la literele a)-d) din raportul pregătitor amintit în măsura în care o astfel de
         comunicare ar fi conciliabilă cu principiul secretului lucrărilor comisiei de evaluare și/sau după omiterea, dacă va fi cazul,
         a anumitor indicații a căror divulgare ar contraveni acestui principiu.

      16      În răspuns la aceste măsuri de organizare a procedurii, prin scrisoarea primită la grefa Tribunalului la 18 februarie 2008
         prin fax (depunerea originalului efectuându‑se la 19 februarie 2008), Comisia a transmis Tribunalului, în conformitate cu
         cele impuse la litera c) în raportul pregătitor de ședință, un tabel nenominal privind notele eliminatorii obținute de candidații
         care nu au reușit la proba orală. Totuși, Comisia a refuzat să se conformeze măsurilor de organizare indicate la litere a),
         b) și d) în raportul menționat, susținând, în esență, că, în lipsa unei probe privind o încălcarea a regulilor care se aplică
         lucrărilor comisiei de evaluare, motivul întemeiat pe obligația de motivare nu justifica singur, dat fiind secretul lucrărilor
         comisiei de evaluare, prezentarea altor elemente și înscrisuri solicitate de Tribunal. Pe de altă parte, Comisia a subliniat
         că nu este obligată să prezinte astfel de elemente și de înscrisuri, pe care Tribunalul le solicită prin intermediul măsurilor
         de organizare a procedurii, precum în speță, sau chiar prin intermediul măsurilor de cercetare judecătorească.

      17      La 20 martie 2008, reclamantul a depus la grefa Tribunalului observații, datate 17 martie 2008, cu privire la măsurile de
         organizare a procedurii adresate Comisiei și în special la refuzul acesteia de a se conforma tuturor solicitărilor Tribunalului.

      18      La 19 mai 2008, Comisia a depus la grefa Tribunalului observații în răspuns la memoriul reclamantului menționat mai sus.

       Cu privire la obiectul acțiunii
      19      Se impune constatarea că reclamantul solicită, printre altele, anularea deciziei din 10 mai 2007 prin care i se aducea la
         cunoștință nereușita sa la proba orală a concursului, precum și anularea deciziei din 19 iunie 2007 prin care i‑a fost respinsă
         cererea de reexaminare. În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, în cazul în care un candidat la
         un concurs solicită reexaminarea unei decizii adoptate de o comisie de evaluare, actul care îl lezează este decizia luată
         de această comisie după reexaminarea situației candidatului (Ordonanța Tribunalului de Primă Instanță din 3 aprilie 2001,
         Zaur‑Gora și Dubigh/Comisia, T‑95/00 și T‑96/00, RecFP, p. I‑A‑79 și II‑379, punctele 24-27, Hotărârea Tribunalului de Primă
         Instanță din 23 ianuarie 2002, Gonçalves/Parlamentul European, T‑386/00, RecFP, p. I‑A‑13 și II‑55, punctul 39, Hotărârea
         Tribunalului de Primă Instanță din 31 mai 2005, Gibault/Comisia, T‑294/03, RecFP, p. I‑A‑141 și II‑635, punctul 22, Hotărârea
         Tribunalului de Primă Instanță din 13 decembrie 2006, Heus/Comisia, T‑173/05, RecFP, p. II‑A‑2‑1695, punctul 19, și Hotărârea
         Tribunalului de Primă Instanță din 12 martie 2008, Giannini/Comisia, T‑100/04, nepublicată încă în Repertoriu, care face obiectului
         unui recurs aflat pe rolul Curții, cauza C‑231/08 P, punctul 30). Prin urmare, decizia din 19 iunie 2007, adoptată în urma
         cererii de reexaminare formulate de reclamant la 11 mai 2007, s‑a substituit deciziei inițiale a comisiei de evaluare din
         10 mai 2007 și constituie, așadar, actul care lezează.

      20      În consecință, trebuie să se considere că acțiunea este îndreptată împotriva deciziei din 19 iunie 2007 a comisiei de evaluare
         din cadrul concursului EPSO/AD/26/05.

       În drept
       Argumentele părților
      21      În susținerea acțiunii, reclamantul invocă trei motive.

      22      În primul rând, Comisia nu și‑ar fi respectat obligația de motivare a deciziei din 10 mai 2007 (a se vedea punctul 9 din prezenta
         hotărâre), astfel cum este prevăzută această obligație la articolul 253 CE, „obligația de rezervă” vizată la articolul 6 din
         anexa III la statut putând fi opusă numai terților, nu și candidatului însuși. Potrivit Comisiei, referitor la accesul unui
         candidat la lucrările comisiei de evaluare, în conformitate cu o jurisprudență constantă, articolul 6 din anexa III la statut
         conține o dispoziție specială care interzice divulgarea poziției comisiei de evaluare și a elementelor legate de aprecieri
         cu caracter personal sau comparativ în ceea ce îi privește pe candidați; astfel, prin comunicarea către reclamant a notei
         pe care a obținut‑o la proba orală, Comisia și‑ar fi respectat obligația de motivare.

      23      Reclamantul mai invocă și un viciu de procedură referitor la faptul că, întrucât nu a utilizat căștile care i‑ar fi permis
         să asculte traducerea simultană în limba franceză a probei orale, domnul Singer, președintele comisiei de evaluare, nu ar
         fi înțeles răspunsurile date de reclamant în limba germană. Comisia consideră că acest motiv nu este întemeiat, dat fiind
         că, în afară de faptul că domnul Singer stăpânește perfect limba germană și că membrii comisiei de evaluare nu sunt obligați
         să folosească interpretarea simultană, este clar, mai întâi, că reclamantul nu a făcut obiectul niciunei inegalități de tratament,
         deoarece domnul Singer nu a utilizat interpretarea simultană pentru niciunul dintre ceilalți 94 de candidați la proba orală
         care au răspuns în limba germană și că, în orice caz, acest aspect nu poate fi considerat o neregularitate de procedură.

      24      În sfârșit, reclamantul susține că, având în vedere multitudinea de răspunsuri complete și indiscutabil exacte pe care le‑a
         dat la proba orală, o notare a prestației sale sub 50 % constituie o încălcare vădită a regulilor determinante pentru lucrările
         comisiei de evaluare a concursului și a criteriilor de examinare în vigoare și nu poate fi decât rezultatul unei astfel de
         încălcări. Comisia subliniază că nu există eroare vădită de apreciere în măsura în care o comisie de evaluare a concursului
         dispune de o largă putere de apreciere, care este și mai extinsă în cadrul probei orale a unui concurs, comisia de evaluare
         putând să țină seama de răspunsurile candidaților, dar și de experiența și de personalitatea lor.

      25      În răspuns la măsurile de organizare a procedurii solicitate de Tribunal în raportul pregătitor de ședință din 7 februarie
         2008, Comisia susține, pentru a justifica refuzul său de a comunica anumite elemente solicitate de Tribunal (a se vedea punctul
         16 din prezenta hotărâre), în special că reclamantul nu a demonstrat încălcarea regulilor care se aplică lucrărilor comisiei
         de evaluare și că, prin urmare, potrivit unei jurisprudențe constante, decizia acesteia este exclusă controlului judiciar.
         Comisia recunoaște că, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 23 ianuarie 2003, Angioli/Comisia
         (T‑53/00, RecFP, p. I‑A‑13 și II‑73), a furnizat persoanei interesate „o situație detaliată a notelor pe care le obținuse
         la proba orală”, dar susține că era vorba de o „excepție absolută” și că, în conformitate cu jurisprudența constantă referitoare
         la secretul lucrărilor comisiei de evaluare, o pretinsă încălcare a obligației de motivare nu justifică, în speță, prezentarea
         „fișelor de evaluare” a reclamantului, fișe care conțin atât o grilă de notare, diferitele puncte acordate la proba orală,
         cât și aprecierea membrilor comisiei de evaluare. Comisia concluzionează că, în lipsa oricărui indiciu de natură să pună în
         discuție validitatea actului contestat, acesta beneficiază de prezumția de validitate de care se bucură actele comunitare,
         iar Tribunalul nu este îndreptățit să solicite informațiile cerute.

      26      În observațiile sale referitoare la refuzul Comisiei de a comunica anumite elemente solicitate în cadrul măsurilor de organizare
         a procedurii, reclamantul a reafirmat, întemeindu‑se pe articolul 27 din statut, că există o încălcare vădită a regulilor
         pertinente privind lucrările comisiei de evaluare din cadrul concursului, în măsura în care, printre alte, comisia de evaluare
         nu ar fi apreciat obiectiv prestațiile efective la proba orală și nu și‑ar fi motivat decizia; această încălcare vădită a
         regulilor amintite fiind demonstrată în speță, reclamantul ar trebui să beneficieze în mod excepțional de o simplificare a
         sarcinii probei, din cauza imposibilității involuntare în care se află de a prezenta o astfel de probă. În plus, reclamantul
         impută Comisiei, în lumina cauzei în care a fost pronunțată Hotărârea Angioli/Comisia, citată anterior, că a încălcat principiul
         egalității de tratament.

      27      În răspuns la observațiile expuse la punctul precedent, Comisia susține că, potrivit jurisprudenței, prin natura sa, controlul
         ulterior al unei probe orale de către instanța comunitară este imposibil și că, prin urmare, pentru respectarea obligației
         de motivare, este suficientă numai comunicarea notei globale. Comisia insistă, apoi, asupra absenței unui încălcări vădite
         a regulilor care se aplică lucrărilor comisiei de evaluare, având în vedere, în primul rând, aprecierea corectă de către membrii
         comisiei de evaluare a prestației reclamantului la examen, în al doilea rând, respectarea obligației de motivare, în al treilea
         rând, respectarea principiului egalității de tratament; aceasta adaugă, pe de altă parte, că reclamantul nu a reușit să prezinte
         probe suficiente în ceea ce privește încălcarea vădită a unor astfel de reguli.

       Aprecierea Tribunalului
      28      Trebuie amintit în prealabil că, în susținerea acțiunii sale, reclamantul invocă trei motive, întemeiate pe încălcarea obligației
         de motivare, pe existența unui viciu de procedură și pe existența unei erori vădite de apreciere. Întrucât Comisia a dezvoltat
         în memoriul său în apărare anumite considerații referitoare la principiul egalității de tratament, în memoriul său complementar
         din 17 martie 2008, reclamantul a avansat argumente referitoare la o pretinsă încălcare a principiului menționat, argumente
         la care Comisia a răspuns în observațiile sale din 19 mai 2008. De vreme ce astfel de critici nu au fost invocate de reclamant
         în cererea sa introductivă, Tribunalul nu poate decât să constate că acestea sunt inadmisibile și că nu se impune examinarea
         lor.

      29      Dintre cele trei motive invocate de reclamant în cererea sa introductivă, trebuie să se examineze, în primul rând, motivul
         întemeiat pe încălcarea obligației de motivare.

      30      În această privință, trebuie să se constate de la început că, din articolul 253 CE și din articolul 25 al doilea paragraf
         din statut, rezultă că orice decizie individuală luată în aplicarea statutului și care lezează trebuie să fie motivată. Potrivit
         unei jurisprudențe constante, obligația de motivare constituie atât un principiu esențial al dreptului comunitar, cât și o
         condiție de fond a actelor instituțiilor și are ca obiect, pe de o parte, să permită instanței să își exercite controlul de
         legalitate asupra deciziei și, pe de altă parte, să îi furnizeze persoanei interesante precizările necesare pentru a ști dacă
         decizia este sau nu este fondată și pentru a‑i permite să aprecieze oportunitatea introducerii unei acțiuni (a se vedea în
         acest sens Hotărârea Curții din 7 martie 2002, Italia/Comisia, C‑310/99, Rec., p. I‑2289, punctul 48, și Hotărârea Curții
         din 19 septembrie 2002, Spania/Comisia, C‑113/00, Rec., p. I‑7601, punctul 47, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din
         20 martie 1991, Pérez‑Mínguez Casariego/Comisia, T‑1/90, Rec., p. II‑143, punctul 73, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
         din 8 iunie 1995, P/Comisia, T‑583/93, RecFP, p. I‑A‑137 și II‑433, punctul 24, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
         din 29 februarie 1996, Lopes/Curtea de Justiție, T‑280/94, RecFP, p. I‑A‑77 și II‑239, punctul 148).

      31      Totuși, cu privire la deciziile adoptate de o comisie de evaluare din cadrul unui concurs, Curtea a precizat că obligația
         de motivare trebuie conciliată cu păstrarea secretului care guvernează lucrările comisiei de evaluare în temeiul articolului
         6 din anexa III la statut, secret instituit pentru garantarea independenței comisiei de evaluare a concursului și a obiectivității
         lucrărilor acesteia, protejându‑o astfel de orice ingerințe și presiuni exterioare, indiferent dacă provin de la însăși administrația
         comunitară, de la candidații interesați sau de la terți; s‑a considerat în special că păstrarea acestui secret împiedică atât
         divulgarea poziției adoptate de fiecare dintre membrii comisiei de evaluare, cât și dezvăluirea oricărui element legat de
         aprecieri cu caracter personal sau comparativ în ceea ce îi privește pe candidați și că exigența de motivare a deciziilor
         comisiei de evaluare din cadrul concursului trebuie să țină seama de natura lucrărilor respective, care, la stadiul examinării
         aptitudinilor candidaților, sunt, în principal, de natură comparativă și, prin urmare, sunt supuse secretului inerent acestor
         lucrări (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 4 iulie 1996, Parlamentul European/Innamorati, C‑254/95 P, Rec., p. I‑3423,
         punctele 24-28).

      32      Pe baza acestor considerații, instanța comunitară a concluzionat în mod constant că o „comunicare a notelor obținute la diferitele
         probe” reprezintă o motivare suficientă a deciziilor comisiei de evaluare (Hotărârea Parlamentul European/Innamorati, citată
         anterior, punctul 31, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 21 mai 1996, Kaps/Curtea de Justiție, T‑153/95, RecFP,
         p. I‑A‑233 și II‑663, punctul 81, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 2 mai 2001, Giulietti și alții/Comisia, T‑167/99
         și T‑174/99, RecFP, p. I‑A‑93 și II‑441, punctul 81, Hotărârile Tribunalului de Primă Instanță citate anterior Angioli/Comisia,
         punctul 69, și Gibault/Comisia, punctul 39).

      33      Această concluzie este valabilă cu atât mai mult în situațiile în care notarea fazei scrise sau a fazei orale a concursului
         constă din mai multe note individuale care corespund diferitelor probe ale fazei respective; aceeași este situația în cazul
         comunicării către persoana interesată a notelor intermediare, care corespund diferitelor criterii de evaluare a fiecăreia
         dintre probele scrise sau orale. Într‑adevăr, în astfel de cazuri, comunicarea adresată candidaților eliminați cu privire
         la notele individuale sau intermediare nu îi informează numai asupra faptului că au fost eliminați de la etapa următoare a
         procedurii de selecție, ci și asupra motivelor pentru care au fost respinși, furnizându‑li‑se precizări referitoare la materiile
         sau la criteriile pentru care comisia de evaluare a considerat că prestația lor este nesatisfăcătoare.

      34      Jurisprudența menționată la punctele 31 și 32 din prezenta hotărâre nu face distincție, cel puțin direct, între comunicarea
         mai multor note, individuale sau intermediare, și comunicarea unei singure note individuale eliminatorii. Totuși, nu se poate
         deduce că, întotdeauna, comunicarea către candidat a unei singure note individuale eliminatorii reprezintă o motivare suficientă,
         indiferent de circumstanțele specifice ale cauzei respective.

      35      Într‑adevăr, pe de o parte, nimic din formularea sau din contextul jurisprudenței expuse la punctele 31 și 32 din prezenta
         hotărâre nu permite ca mențiunea referitoare la „notele obținute la diferitele probe” să fie interpretată în sensul că privește
         numai notele individuale eliminatorii, nu și celelalte note existente, inclusiv notele intermediare, în special în cazul acestora
         din urmă, în situațiile în care faza scrisă sau – precum în speță – faza orală nu cuprinde decât o singură probă și, prin
         urmare, o singură notă individuală. Tribunalul a subliniat în acest sens că, în jurisprudența în discuție, se folosesc termenii
         generali, precum și faptul că, în Hotărârea Parlamentul European/Innamorati, citată anterior, hotărâre care este la originea
         jurisprudenței citate la punctul 32, critica referitoare la obligația de motivare nu avea legătură cu refuzul instituției
         pârâte de a‑i furniza reclamantului mai multe note, individuale sau intermediare, ci cu refuzul de a‑i face cunoscute reclamantului
         criteriile avute în vedere de comisia de evaluare și motivele deciziei contestate în respectiva speță (a se vedea Hotărârea
         Parlamentul European/Innamorati, citată anterior, punctul 22); această apreciere este valabilă și în cazul hotărârilor care
         priveau, precum prezenta speță, eliminarea reclamanților în cursul fazei orale, precum, cu titlu exemplificativ, Hotărârile
         citate anterior Angioli/Comisia (punctele 56-65) și Gibault/Comisia (punctele 33-35).

      36      În plus, într‑o cauză recentă care privea, precum prezenta speță, nereușita unei candidate la faza orală a unui concurs, s‑a
         considerat că obligația de motivare poate presupune comunicarea, la cererea candidatului, a notelor intermediare și a metodei
         folosite de comisia de evaluare pentru a stabili nota individuală la una dintre probele orale și că, dacă această motivare
         nu este furnizată la cerere candidatului respins, instanța comunitară este îndreptățită să solicite precizări prin intermediul
         măsurilor de organizare a procedurii (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 28 aprilie 2004, Pascall/Consiliul, T‑277/02,
         RecFP, p. I‑A‑137 și II‑621); în acea cauză, de altfel, Tribunalul de Primă Instanță a solicitat astfel de măsuri, iar pârâta
         s‑a conformat acestei solicitări, în urma acestui fapt motivul întemeiat pe încălcarea obligației de motivare rămânând fără
         obiect (a se vedea Hotărârea Pascall/Consiliul, citată anterior, punctele 28-31).

      37      Tribunalul observă, pe de altă parte, că însăși Comisia a acceptat anterior să comunice candidaților notele intermediare,
         printre altele, în două cauze privind nereușita candidaților la faza orală, care cuprindea o singură probă orală. În prima
         cauză, referitoare la un concurs, Comisia i‑a transmis persoanei interesate, la cerere, situația detaliată a diferitelor note
         intermediare obținute la proba orală, în funcție de fiecare criteriu în parte (a se vedea Hotărârea Angioli/Comisia, citată
         anterior, punctul 79). În cea de a doua cauză, referitoare la o procedură de recrutare, Comisia a transmis, la cererea Tribunalului
         de Primă Instanță, aprecierile la proba orală de selecție, în funcție de fiecare criteriu în parte, reprezentate pe o scară
         de la „--” la „++” (a se vedea Hotărârea Curții din 28 februarie 2008, Neirinck/Comisia, C‑17/07 P, punctul 56). Astfel, contrar
         susținerilor Comisiei referitoare la cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Angioli/Comisia, citată anterior, prezentate în
         cuprinsul răspunsului la măsurile de organizare a procedurii, comunicarea de informații suplimentare și în special a notelor
         obținute pentru fiecare criteriu de evaluare nu este „excepție absolută, într‑o singură situație specifică”, ci a intervenit
         în mai multe rânduri, în funcție de circumstanțele speței.

      38      Pe de altă parte, în ceea ce privește cererile care au ca obiect alte elemente de informare decât notele ca atare, mai precis
         criteriile sau motivele pentru care a fost acordată o notă ori alte informații referitoare la notarea candidatului respectiv,
         se impune constatarea că, în pofida afirmației potrivit căreia obligația de motivare este respectată prin comunicarea notelor
         individuale, rezultă chiar din textul hotărârilor care preiau această afirmație (a se vedea punctul 32 din prezenta hotărâre),
         inclusiv Hotărârea Parlamentul European/Innamorati, citată anterior, și în special hotărârile referitoare la faza orală, cum
         sunt, de exemplu, Hotărârile Angioli/Comisia (citată anterior, punctele 71-85) și Gibault/Comisia (citată anterior, punctul
         42), că instanța comunitară nu se limitează la o aplicare automată a jurisprudenței menționate mai sus, ci examinează fiecare
         speță în funcție de contextul specific al cauzei și de cererile candidaților respectivi.

      39      Considerațiile expuse la punctele 35-37, precum și la punctul precedent sunt amplificate de jurisprudența existentă în materia
         nereușitei la faza scrisă a unui concurs, în temeiul căreia, în realitate, candidatul primește o explicație suficient de completă
         cu privire la nereușita sa prin faptul că obține nu numai diferitele note individuale, ci și motivarea notei individuale eliminatorii
         care a determinat eliminarea sa de la fazele ulterioare ale concursului, precum și alte elemente. Astfel, potrivit instanței
         comunitare, „candidații care nu au fost reținuți [pot], dacă este cazul, să obțină din partea instituției organizatoare a
         concursului în cauză lucrările lor corectate și/sau criteriile generale de notare stabilite de comisia de evaluare și aceasta,
         precum în speță, prin intermediul unei comunicări deliberate a înscrisurilor justificative în cursul unei proceduri jurisdicționale
         între această instituție și candidații amintiți sau în temeiul unei practici adoptate de această instituție și care constă
         în asigurarea transparenței procedurilor de recrutare cu respectarea regulii referitoare la secretul lucrărilor comisiei de
         evaluare, înscrise la articolul 6 din anexa III la statut” (a se vedea Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 25 iunie
         2003, Pyres/Comisia, T‑72/01, RecFP, p. I‑A‑169 și II‑861, punctul 70, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 17
         septembrie 2003, Alexandratos și Panagiotou/Consiliul, T‑233/02, RecFP, p. I‑A‑201 și II‑989, punctul 31). Rezultă de altfel
         că, în mai multe rânduri, instituțiile au comunicat fie direct reclamantului, fie instanței comunitare, la cerere, lucrarea
         scrisă corectată și/sau o fișă de evaluare cuprinzând o apreciere a lucrării (a se vedea Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
         din 14 iulie 2005, Le Voci/Consiliul, T‑371/03, RecFP, p. I‑A‑209 și II‑957, punctele 115-117, Hotărârea Tribunalului Funcției
         Publice din 13 decembrie 2007, Van Neyghem/Comisia, F‑73/06, nepublicată încă în Repertoriu, care face obiectul unui recurs
         aflat pe rolul Tribunalului de Primă Instanță, cauza T‑105/08 P, punctele 72, 79 și 80, precum și Hotărârea Tribunalului Funcției
         Publice din 4 septembrie 2008, Dragoman/Comisia, F‑147/06, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 21, 82 și 83). Deși este
         adevărat că este posibil ca persoanele interesate să nu cunoască persoanele care au corectat probele scrise (și care sunt,
         astfel, protejate de ingerințele și de presiunile la care se referă jurisprudența citată la punctul 31 din prezenta hotărâre),
         spre deosebire de membrii comisiei de evaluare de la faza orală, Tribunalul consideră că această împrejurare nu justifică
         obiectiv existența unor diferențe importante între exigențele privind motivarea în cazul nereușitei la faza scrisă, astfel
         cum aceste exigențe rezultă din jurisprudența expusă la prezentul punct, și exigențele pentru care pledează Comisia în cazul
         nereușitei la proba orală și care, în speță, ar consta în a furniza reclamantului numai nota individuală eliminatorie, aceasta,
         în ciuda circumstanțelor descrise la punctele 42-47 din prezenta hotărâre.

      40      În consecință, trebuie să se admită că, deși rezultatul concilierii dintre obligația de motivare și respectarea principiului
         secretului lucrărilor comisiei de evaluare, în special în ceea ce privește aspectul dacă prin comunicarea unei singure note
         individuale eliminatorii candidatului eliminat la faza orală se respectă această obligație, este cel mai adesea în favoarea
         principiului secretului lucrărilor comisiei de evaluare, situația poate fi diferită în prezența unor circumstanțe speciale.
         O astfel de concluzie nu se opune nicidecum principiului păstrării secretului lucrărilor comisiei de evaluare prevăzut la
         articolul 6 din anexa III la statut și se înscrie, de altfel, în evoluția recentă a jurisprudenței comunitare în favoarea
         transparenței (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 18 decembrie 2007, Suedia/Comisia, C‑64/05 P, Rep., p. I‑11389,
         și Hotărârea Curții din 1 iulie 2008, Suedia și Turco/Consiliul, C‑39/05 P și C‑52/05 P, nepublicată încă în Repertoriu, Hotărârea
         Tribunalului de Primă Instanță din 8 noiembrie 2007, Bavarian Lager/Comisia, T‑194/04, Rep., p. II‑4523, care face obiectul
         unui recurs aflat pe rolul Curții, cauza C‑28/08 P).

      41      În speță, Tribunalul consideră că se află în prezența unor circumstanțe speciale în sensul punctului precedent.

      42      În primul rând, din lectura deciziei din 10 mai 2007 (a se vedea punctul 9 din prezenta hotărâre), este cert că reclamantul
         nu a promovat la limită faza orală. În aceste condiții, este rezonabil ca persoana interesată să solicite un supliment de
         informații, chiar dacă numai cu scopul de a se asigura că nota sa nu rezultă dintr‑o eroare sau cu acela de a fi informat
         cu privire la o eventuală rotunjire a notei.

      43      În al doilea rând, este de asemenea necontestat faptul că reclamantul a obținut numai o singură notă individuală la faza orală,
         ceea ce, prin opoziție cu ipotezele vizate la punctul 33 din prezenta hotărâre, nu îi permite să obțină precizările, expuse
         la punctul amintit, de care are nevoie pentru a înțelege motivele pentru care nu a reușit la această fază a concursului, cu
         atât mai mult cu cât, astfel cum s‑a amintit mai sus, nu a promovat la limită proba.

      44      În al treilea rând, este de asemenea necontestat faptul că existau în speță note intermediare care au fost utilizate la calcularea
         notei individuale eliminatorii a reclamantului. Acest lucru este indicat cu claritate în răspunsul la cererea sa de reexaminare
         și a fost confirmat de reprezentanta Comisiei în cursul ședinței.

      45      În al patrulea rând, deși reprezentanta Comisiei a susținut în cursul ședinței că toate criteriile de evaluare din anunțul
         de concurs EPSO/AD/26/05 au făcut într‑adevăr obiectul notării și că fuseseră luate în considerare la calcularea notelor individuale
         ale candidaților, trebuie amintit, pe de o parte, că, potrivit propriei sale declarații, ea nu a văzut personal fișele de
         evaluare (a se vedea punctul 25 din prezenta hotărâre) și nu a făcut decât să transmită Tribunalului informația pe care o
         deținea de la EPSO. Pe de altă parte, trebuie amintit, în principal, că, întrebată fiind de Tribunal cu privire la acest aspect,
         reprezentanta Comisiei a recunoscut că nu știe dacă toate criteriile de evaluare au aceeași pondere, și nici dacă s‑a ținut
         seama și de alte elemente, neprevăzute în anunțul de concurs. În special, interogată în mai multe rânduri asupra aspectului
         dacă nota 24,5/50 era rezultatul sumei aritmetice a fiecărei note individuale corespunzând criteriilor de evaluare stabilite
         în anunțul de concurs, reprezentanta Comisiei, deși a răspuns afirmativ la această întrebare, și‑a nuanțat totuși poziția
         în sensul că nu a exclus că și alte elemente sau considerații au putut să fie luate în seamă la acordarea acestei note eliminatorii
         reclamantului. Or, deși „criteriile de corectare” menționate la punctul 29 din Hotărârea Parlamentul European/Innamorati,
         citată anterior, urmăresc să ofere persoanelor care corectează probele scrise – în mod obișnuit, mai multe decât membrii comisiei
         de evaluare a fazei orale – reguli comune pentru aprecierea și pentru notarea lucrărilor scrise și sunt supuse secretului,
         nu aceeași este situația în cazul criteriilor de evaluare vizate în speță, care sunt stabilite la titlul B punctul 3 din anunțul
         de concurs EPSO/AD/26/05, sunt accesibile publicului și sunt obligatorii pentru membrii comisiei de evaluare. Rezultă din
         aceasta că, în circumstanțele speței, astfel cum sunt descrise mai sus, simpla comunicare a notei individuale eliminatorii
         nu permite nici reclamantului, nici Tribunalului să se asigure că deciziile din 10 mai 2007 și din 19 iunie 2007 nu sunt viciate
         printr‑o eroare referitoare la criteriile de evaluare care trebuie luate în considerare pentru calcularea notei individuale,
         criterii ce ar avea ca obiect, în prezenta cauză, evaluarea, pe de o parte, a cunoștințelor de specialitate referitoare la
         „domeniu” și a cunoștințelor privind Uniunea Europeană, instituțiile și politicile acesteia, pe de altă parte, a cunoștințelor
         privind a doua limbă, și, în sfârșit, a capacității de adaptare a candidaților la activitatea în cadrul funcției publice europene,
         într‑un mediu multicultural.

      46      În al cincilea rând, nu rezultă că, în speță, comunicarea către reclamant a unor informații mai detaliate decât nota individuală
         eliminatorie pe care a obținut‑o ar putea fie să reprezinte un volum sporit de muncă pentru Comisie, date fiind mijloacele
         tehnologice disponibile în prezent, fie să se dovedească delicată. Deși este adevărat că, în cursul ședinței, reprezentanta
         Comisiei a invocat aceste două aspecte, Tribunalul ține să sublinieze că invocarea acestora s‑a făcut la modul general, fără
         a prezenta problemele care s‑ar ridica în speță, în special fără a menționa dacă există un număr mare de alți candidați care
         au solicitat o motivare mai detaliată a notei individuale eliminatorii obținute și fără a preciza în ce măsură comunicarea
         de informații suplimentare reclamantului, fără a lăsa însă să transpară aprecierile individuale ale membrilor comisiei de
         evaluare sau notele concrete acordate de fiecare dintre aceștia, ar putea să conducă la situații delicate. În fapt, reprezentanta
         Comisiei a invocat, cel mult, în cursul ședinței și tot în termeni generali, că refuzul de a comunica astfel de informații
         ar consta în principal în dificultatea de a găsi voluntari ce doresc să devină membri ai comisiei de evaluare și în „valul
         de contestații” pe care l‑ar putea determina comunicarea unor astfel de informații în rândul candidaților la concurs.

      47      În al șaselea rând, în decizia sa din 19 iunie 2007 prin care a respins cererea de reexaminare, comisia de evaluare a precizat,
         cu referire la cunoștințele de specialitate ale reclamantului, că numărul de răspunsuri nesatisfăcătoare a depășit numărul
         răspunsurilor satisfăcătoare, în timp ce, în răspunsurile la măsurile de organizare a procedurii și ulterior, în cursul ședinței,
         pârâta a indicat că principalul neajuns al răspunsurilor reclamantului la proba orală a fost faptul că, în general, au avut
         un caracter imprecis și neclar. În plus, în ceea ce privește această din urmă critică, Comisia nu a menționat dacă aceasta
         se referea la ansamblul criteriilor de evaluare stabilite în anunțul de concurs sau numai la criteriul referitor la cunoștințele
         de specialitate. Tribunalul constată astfel existența anumitor lacune și ambiguități în comentariile Comisiei pe care simpla
         comunicare a fișelor de evaluare și/sau a notelor intermediare obținute de reclamant ar fi putut‑o remedia.

      48      În subsidiar, Tribunalul precizează că reclamantul a anexat la cererea sa o prezentare sintetică de trei pagini cu privire
         la proba orală din 29 martie 2007. Deși este cert că Tribunalul nu poate pune la îndoială aprecierile membrilor comisiei de
         evaluare pe baza unei astfel de document, care, în plus, nu poate avea nicio valoare pe fond, nu este mai puțin adevărat că
         reclamantul nu își întemeiază contestațiile referitoare la rezultatele probei orale pe considerații confuze și vagi invocate
         în manieră imprecisă și dezorganizată, ci pe o prezentare sintetică clară și explicită, care reflectă întrebările care i‑au
         fost adresate și care prezintă răspunsurile pe care le‑a dat.

      49      În consecință, trebuie să se admită că, deși comunicarea către reclamant a notei individuale eliminatorii pe care a obținut‑o
         la proba orală, mai precis nota 24,5/50, constituie mai mult decât un început de motivare, cu privire la care, potrivit jurisprudenței
         (a se vedea Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 6 noiembrie 1997, Berlingieri Vinzek/Comisia, T‑71/96, RecFP p. I‑A‑339
         și II‑921, punctul 79), se pot aduce precizări suplimentare în cursul judecării cauzei, în schimb, în circumstanțele speței,
         această notă, singură, nu este suficientă, pentru ca obligația de motivare să fie respectată; rezultă că refuzul Comisiei
         de a aduce orice supliment de informație constituie o încălcare a acestei obligații.

      50      Nu este obligația Tribunalului să stabilească care sunt elementele de informare pe care Comisia trebuie să le comunice persoanei
         interesate pentru a respecta obligația de motivare, în special atunci când, precum în speță, Comisia refuză să se conformeze
         măsurilor de organizare dispuse de Tribunal și când, în consecință, Tribunalul se găsește în imposibilitatea de a cunoaște
         conținutul fișelor de evaluare a reclamantului și al altor elemente referitoare la desfășurarea probei sale orale și, în special,
         la acordarea notei pe care a obținut‑o.

      51      Cu toate acestea, Tribunalul observă că, în orice situație, și în special în prezenta cauză, anumite precizări suplimentare
         i‑ar fi putut fi comunicate reclamantului, precum în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Pascall/Consiliul, citată anterior,
         fără a se aduce atingere secretului referitor la lucrările comisiei de evaluare, astfel cum s‑a stabilit în jurisprudență
         (a se vedea punctul 31 din prezenta hotărâre), în special, astfel cum impune Hotărârea Parlamentul European/Innamorati, citată
         anterior, fără divulgarea poziției adoptate de fiecare dintre membrii comisiei de evaluare, și nici a elementelor legate de
         aprecieri cu caracter personal sau comparativ referitoare la candidați (a se vedea Hotărârea Pascall/Consiliul, citată anterior,
         punctul 28). Tribunalul are în vedere în special notele intermediare pentru fiecare dintre criteriile de evaluare stabilite
         în anunțul de concurs; aprecierea ar putea fi valabilă și pentru fișele de evaluare, care i‑ar fi putut fi transmise cu ocultarea
         elementelor supuse secretului lucrărilor comisiei de evaluare. Refuzul Comisiei de a comunica, chiar și numai Tribunalului,
         aceste elemente de informare a avut drept consecință să nu îi permită acestuia exercitarea deplină a controlului său. Astfel,
         în ciuda faptului că, în cursul ședinței, Comisia a considerat că aducerea la cunoștință a notelor pentru fiecare criteriu
         „nu ar aduce elemente noi”, apoi, în observațiile sale din 19 mai 2008 referitoare la memoriul completator din 17 martie 2008,
         că documentele solicitate de Tribunal, mai precis fișele de evaluare, erau „lipsite de pertinență”, o astfel de apreciere
         referitoare la temeinicia unui motiv privind încălcarea obligației de motivare este de competența Tribunalului, și nu a Comisiei.

      52      În orice caz, a accepta raționamentul Comisiei ar însemna, printre altele, a priva Tribunalul de orice posibilitate de control
         al notării fazei orale. Or, deși nu poate, într‑adevăr, înlocui aprecierea făcută de membrii comisiei de evaluare cu propria
         apreciere, Tribunalul trebuie să fie în măsură să verifice, în privința obligației de motivare (a cărei întindere a fost amintită
         la punctul 30 din prezenta hotărâre), că aceștia l‑au notat pe reclamant pe baza criteriilor de evaluare indicate în anunțul
         de concurs și că nu s‑a produs nicio eroare la calcularea notei persoanei interesate; în același timp, Tribunalul trebuie
         să fie în măsură să exercite un control restrâns cu privire la raportul dintre aprecierile membrilor comisiei de evaluare
         și notele concrete pe care le‑au acordat (a se vedea Hotărârea Curții din 16 iunie 1987, Kolivas/Comisia, 40/86, Rec., p. 2643,
         punctul 11, Hotărârea Van Neyghem/Comisia, citată anterior, punctul 86, și Hotărârea Tribunalului din 11 septembrie 2008,
         Coto Moreno/Comisia, F‑127/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctele 34 și 36). În acest scop, Tribunalul trebuie să dispună
         măsurile de organizare a procedurii pe care le consideră adecvate, date fiind particularitățile cauzei, precizând eventual
         instituției pârâte, astfel cum a fost cazul în speță, că răspunsurile nu vor fi transmise persoanei interesate decât în măsura
         în care această transmitere ar fi compatibilă cu principiul secretului lucrărilor comisiei de evaluare.

      53      În speță, având în vedere elementele din dosar (în special împrejurările relatate la punctele 42-47 din prezenta hotărâre)
         și nefurnizarea de către Comisie a elementelor de informare solicitate de Tribunal în cadrul măsurilor de organizare a procedurii
         (a se vedea punctul 16 din prezenta hotărâre), Tribunalul consideră că motivul constând în încălcarea obligației de motivare
         este întemeiat și că trebuie admis.

      54      O astfel de concluzie nu poate fi pusă la îndoială de poziția Comisiei, exprimată în memoriul său din 18 februarie 2008, în
         sensul că refuzul de comunicare a fișelor de evaluare și a altor elemente solicitate de Tribunal era justificat, pe de o parte,
         prin faptul că reclamantul nu a susținut, și cu atât mai puțin a dovedit, o încălcare vădită a regulilor care se aplică lucrărilor
         comisiei de evaluare și, pe de altă parte, de împrejurarea că Tribunalul ar fi caracterizat în mod greșit obligația de motivare
         ca o regulă ce se aplică lucrărilor comisiei de evaluare sau, cel mult, ca o regulă conexă. Astfel, în afară de faptul că
         din însăși lectura raportului pregătitor de ședință rezultă că măsurile în discuție au fost solicitate, în principal, pentru
         a aprecia motivul întemeiat pe obligația de motivare, poziția Comisiei încalcă, în circumstanțele speței, atât caracterul
         de ordine publică al obligației de motivare, cât și însăși întinderea acestei obligații, astfel cum a fost amintită la punctul
         30 din prezenta hotărâre.

      55      Din totalitatea considerațiilor precedente și fără să fie necesar să se examineze celelalte două motive invocate de reclamant,
         rezultă că, în speță, concluziile referitoare la anularea deciziei din 19 iunie 2007 a comisiei de evaluare din cadrul concursului
         EPSO/AD/26/05 (a se vedea punctul 19 din prezenta hotărâre) trebuie admise, întrucât există o încălcare a obligației de motivare.

      56      În schimb, în ceea ce privește concluziile având ca obiect somațiile care ar trebui adresate Comisiei de către Tribunal, acesta
         amintește că, potrivit unei jurisprudențe constante, instanța comunitară este evident lipsită de competența de a adresa somații
         instituțiilor comunitare. Această jurisprudență se aplică contenciosului funcției publice (Hotărârea Curții din 21 noiembrie
         1989, Becker și Starquit/Parlamentul European, C‑41/88 și C‑178/88, Rec., p. 3807, punctul 6, Hotărârea Tribunalului de Primă
         Instanță din 9 iunie 1998, Chesi și alții/Consiliul, T‑172/95, RecFP, p. I‑A‑265 și II‑817, punctul 33). Astfel, Tribunalul
         nu poate, în speță, fără a aduce atingere prerogativelor autorității administrative (a se vedea în special Hotărârea Tribunalului
         de Primă Instanță din 15 decembrie 1999, Latino/Comisia, T‑300/97, RecFP, p. I‑A‑259 și II‑1263, punctul 28 și jurisprudența
         citată) să adreseze somații Comisiei, nici chiar dacă acestea corespund obligației care ar reveni instituției, în conformitate
         cu articolul 233 CE, în urma unei hotărâri în anulare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din
         9 iunie 2005, Castets/Comisia, T‑80/04, RecFP, p. I‑A‑161 și II‑729, punctul 17, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
         din 5 octombrie 2005, Rasmussen/Comisia, T‑203/03, RecFP, p. I‑A‑279 și II‑1287, punctul 32). În schimb, Comisia trebuie să
         ia măsurile pe care le presupune executarea hotărârii.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      57      În temeiul articolului 122 din Regulamentul de procedură, prevederile capitolului VIII al titlului II din regulamentul menționat,
         referitoare la cheltuieli, nu se aplică decât cererilor înregistrate pe rolul Tribunalului începând cu intrarea în vigoare
         a acestui regulament de procedură, care a avut loc la 1 noiembrie 2007. Prevederile pertinente în materie din Regulamentul
         de procedură al Tribunalului de Primă Instanță continuă să se aplice mutatis mutandis cauzelor în curs de judecare înregistrate pe rolul Tribunalului înaintea acestei date.

      58      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, partea care cade în
         pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Cu toate acestea, în temeiul articolului 88 din acest
         regulament, în litigiile dintre Comunități și agenții acestora, cheltuielile efectuate de instituții rămân în sarcina acestora.
         Întrucât acțiunea reclamantului a fost admisă cu privire la principalul capăt de cerere, se impune obligarea Comisiei să suporte
         propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de reclamant.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera întâi)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează decizia din 19 iunie 2007 a comisiei de evaluare din cadrul concursului EPSO/AD/26/05.
      2)      Respinge celelalte capete de cerere.
      3)      Comisia Comunităților Europene suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată ale reclamantului.

               Kreppel

                Tagaras

                Gervasoni

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 14 octombrie 2008.

               Grefier

                      Președinte

               W. Hakenberg

                      S. Gervasoni

         Textul prezentei decizii, precum și cel al deciziilor instanțelor comunitare citate în cuprinsul acesteia și nepublicate încă
            în Repertoriu sunt disponibile pe pagina de internet a Curții de Justiție: www.curia.europa.eu

      * Limba de procedură: germana.