title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 25 septembrie 2008. # Hakan Er împotriva Wetteraukreis. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Gießen - Germania. # Acordul de asociere CEE-Turcia - Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere - Articolul 7 primul paragraf a doua liniuță - Dreptul de ședere al copilului major al unui lucrător turc - Nedesfășurarea unei activități salariate - Condițiile pierderii drepturilor dobândite. # Cauza C-453/07.

text:
      Cauza C‑453/07
      Hakan Er
      împotriva
      Wetteraukreis
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Verwaltungsgericht Giessen)
      „Acordul de asociere CEE‑Turcia – Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere – Articolul 7 primul paragraf a doua liniuță – Dreptul de ședere al copilului major al unui lucrător turc – Nedesfășurarea unei activități salariate – Condițiile pierderii drepturilor dobândite”
      Sumarul hotărârii
      Acorduri internaționale – Acordul de asociere CEE‑Turcia – Consiliul de asociere instituit prin Acordul de asociere CEE‑Turcia
            – Decizia nr. 1/80 – Regrupare familială
      (Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia, art. 7 primul paragraf)
      Un resortisant turc autorizat să intre pe teritoriul unui stat membru când era copil, în cadrul reîntregirii familiale, și
         care a dobândit dreptul de acces liber la orice activitate salariată, la alegerea sa, în temeiul articolului 7 primul paragraf
         a doua liniuță din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere CEE‑Turcia, nu își pierde dreptul de ședere în acest stat care
         este corolarul acestui drept de acces liber, chiar dacă, fiind în vârstă de 23 de ani, nu a desfășurat activități salariate
         de la finalizarea studiilor sale la vârsta de 16 ani și a participat la programe guvernamentale de sprijin la încadrarea în
         muncă fără însă a le duce la bun sfârșit.

      (a se vedea punctul 35 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      25 septembrie 2008(*)

      „Acordul de asociere CEE‑Turcia – Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere – Articolul 7 primul paragraf a doua liniuță – Dreptul de ședere al copilului major al unui lucrător turc – Nedesfășurarea unei activități salariate – Condițiile pierderii drepturilor dobândite”
      În cauza C‑453/07,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Verwaltungsgericht
         Gießen (Germania), prin decizia din 24 septembrie 2007, primită de Curte la 4 octombrie 2007, în procedura

      Hakan Er
      împotriva
      Wetteraukreis,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii U. Lõhmus, J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh și doamna P. Lindh
         (raportor), judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Er, de C. Momberger, Rechtsanwalt;
      –        pentru Wetteraukreis, de E. Meiß, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și J. Möller, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii V. Kreuschitz și G. Rozet, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 7 primul paragraf a doua liniuță din
         Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii (denumită în continuare „Decizia
         nr. 1/80”). Consiliul de asociere a fost înființat prin Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia,
         care a fost semnat la 12 septembrie 1963, la Ankara, de Republica Turcia, pe de o parte, precum și de statele membre ale Comunității
         Economice Europene și de Comunitate, pe de altă parte, și care a fost încheiat, aprobat și confirmat în numele acesteia din
         urmă prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din 23 decembrie 1963 (JO 1964, 217, p. 3685, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 10).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Er, resortisant turc, pe de o parte, și Wetteraukreis
         (districtul Wetterau), pe de altă parte, în legătură cu o procedură de expulzare de pe teritoriul Germaniei.

       Cadrul juridic
      3        Articolul 6 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80 are următorul cuprins:

      „(1)      Sub rezerva dispozițiilor articolului 7 referitor la accesul liber la încadrarea în muncă a membrilor familiei sale, lucrătorul
         turc, care este încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru:

      –        are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său
         de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă;

      –        are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității
         ce trebuie acordate lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la
         alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru,
         în cadrul aceleiași profesii;

      –        beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de accesul liber la orice
         activitate salariată, la alegerea sa.” [traducere neoficială]

      4        Articolul 7 din Decizia nr. 1/80 prevede:

      „Membrii familiei unui lucrător turc încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru, care au fost autorizați să se
         alăture acestuia:

      –        au dreptul să accepte – sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității – orice
         ofertă de încadrare în muncă, dacă au locuit în mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin trei ani;

      –        să beneficieze, pe teritoriul acestui stat, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea lor, atunci când au
         locuit în mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin cinci ani.

      Copiii lucrătorilor turci care au urmat o formare profesională în țara gazdă vor putea să accepte orice ofertă de încadrare
         în muncă în statul membru respectiv, indiferent de durata pentru care au avut reședința în acest stat membru, cu condiția
         ca unul dintre părinții lor să fi fost în mod legal încadrat în muncă în statul membru respectiv de cel puțin trei ani.” [traducere
         neoficială]

      5        Potrivit articolului 14 alineatul (1) din aceeași decizie:

      „Dispozițiile prezentei secțiuni sunt aplicate sub rezerva restricțiilor justificate de motive de ordine publică, siguranță
         publică și sănătate publică.” [traducere neoficială]

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      6        Din decizia de trimitere reiese că domnul Er s‑a născut în Turcia în luna aprilie 1984. Doi ani mai târziu, în 1986, s‑a alăturat
         tatălui său care locuia la Berlin și care își desfășura activitatea pe piața legală a muncii din Republica Federală Germania
         și a locuit cu acesta pe teritoriul Germaniei timp de cel puțin cinci ani. Ulterior, tatăl său s‑a întors în Turcia fără familia
         sa.

      7        În 1998, domnul Er a solicitat primul său titlu de ședere care i‑a fost acordat pentru o durată de un an și jumătate. Acest
         document purta mențiunile „mama titular al unui titlu de ședere cu durată nelimitată” și „tatăl înregistrat la Berlin”.

      8        Domnul Er și‑a definitivat studiile în 2000, la vârsta de 16 ani, fără să obțină o diplomă. Titlul său de ședere a fost prelungit
         până la 21 martie 2002.

      9        În 2002, domnul Er a solicitat un al doilea titlu de ședere care i‑a fost acordat până în luna aprilie 2003, dată de la care
         nu se mai afla în întreținerea mamei. Domnul Er a introdus după aceea o cerere de prelungire a permisului de ședere care i‑a
         fost aprobată pentru o durată de un an, în pofida schimbărilor intervenite în situația sa, și anume faptul că nu se mai afla
         în întreținerea mamei sale și că i se plătise o alocație de subzistență timp de patru luni. Serviciul pentru străini competent
         pentru districtul Wetternau (denumit în continuare „serviciul pentru străini”) a solicitat totuși domnului Er să facă eforturi
         vizibile de a găsi un loc de muncă.

      10      Domnul Er a participat la un curs de îmbunătățire a posibilităților sale de formare și de inserție profesională, dar l‑a întrerupt
         din lipsă de aptitudini suficiente. Acesta a beneficiat de ajutorul social timp de o lună și s‑a înscris ca solicitant al
         unui loc de muncă.

      11      În luna septembrie 2004, domnul Er a depus o nouă cerere de prelungire.

      12      În cadrul examinării acestei cereri, reprezentanții serviciului pentru străini au purtat mai multe discuții cu domnul Er.
         Acesta a arătat că se află în căutarea unui loc de muncă, că este pe cale să obțină un loc de muncă prin prezentarea unui
         certificat de bună conduită și că va recontacta serviciul pentru străini. Aceste declarații nu au fost totuși transpuse în
         fapte și domnul Er nu a fost angajat. Acesta a încasat alocația de șomaj timp de 18 luni.

      13      Prin decizia din 17 august 2005, serviciul pentru străini a respins cererea de prelungire introdusă de domnul Er în luna septembrie
         2004 și a pus în vedere acestuia să părăsească teritoriul într‑un termen stabilit, sub sancțiunea expulzării către Turcia.

      14      Potrivit acestei decizii, beneficiul dreptului de ședere acordat în cadrul articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80
         presupune ca, la depunerea cererii sale, persoana interesată să fie prezentă pe piața muncii și să aibă șanse reale de a obține
         un loc de muncă într‑un viitor previzibil. Serviciul pentru străini a considerat că limitarea duratei de ședere la șase luni
         în scopul căutării unui loc de muncă nu este, în principiu, criticabilă.

      15      La 9 septembrie 2005, domnul Er a formulat o reclamație împotriva deciziei menționate, la care nu s‑a răspuns încă. Acesta
         a formulat de asemenea o cerere de măsuri provizorii la instanța de trimitere, care, printr‑o ordonanță din 4 decembrie 2006,
         a declarat că reclamația are efect suspensiv.

      16      În cadrul procedurii privind măsurile provizorii, domnul Er a susținut că se străduiește să găsească un loc de muncă. Acesta
         a prezentat o scrisoare din partea centrului de formare din Frankfurt am Main din 20 decembrie 2005 prin care era invitat
         să urmeze un program de sprijin la încadrarea în muncă timp de o lună. Domnul Er a început programul, dar l‑a întrerupt pe
         motiv că nu era adaptat profilului său. Raportul de evaluare a capacităților domnului Er concluziona că aptitudinile sale
         sunt mediocre, că este foarte puțin perseverent și nepunctual. Se aprecia că o inserție imediată pe piața muncii ar fi adecvată
         și că dobândirea unor calificări suplimentare nu prezenta niciun interes. În schimb, domnul Er a fost considerat apt să efectueze
         sarcini simple și repetitive.

      17      Domnul Er a fost orientat atunci către un organism de plasare a forței de muncă în aeroporturi, care prevedea un stagiu de
         formare. În baza bunei desfășurări a stagiului său de la începutul lunii februarie 2006, era prevăzut ca domnul Er să ocupe
         un post de agent de manipulare bagaje la aeroportul din Frankfurt am Main.

      18      Instanța de trimitere subliniază că, din cauza neprezentării unui certificat de bună conduită, dosarul de candidatură al domnului
         Er nu a fost totuși trimis angajatorului avut în vedere.

      19      Domnul Er nu ar menționa nicio altă participare la vreun program de sprijin la încadrarea în muncă sau la vreo activitate
         remunerată, cu excepția unei activități de o zi.

      20      Instanța de trimitere mai face referire la o notă a Agenției federale pentru muncă din 18 august 2006 privind o discuție cu
         domnul Er. Potrivit acestei note, acesta din urmă nu a făcut eforturi de inserție profesională și, pe de altă parte, are probleme
         legate de datorii, iar mama sa dorește ca acesta să părăsească domiciliul familial.

      21      La 22 ianuarie 2007, în urma încheierii procedurii privind măsurile provizorii, domnul Er a formulat cererea introductivă
         din acțiunea principală. Acesta solicită ca serviciul pentru străini să fie obligat să îi prelungească titlul de ședere pentru
         motivul că beneficiază de dreptul conferit prin articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, independent de problema
         dacă ocupă sau încearcă să ocupe un loc de muncă pe teritoriul Germaniei.

      22      Decizia de trimitere menționează că domnul Er nu primește la ora actuală prestații sociale, dar că, având în vedere reticența
         sa de a ocupa un loc de muncă, acesta nu își va putea asigura în mod durabil subzistența decât prin intermediul prestațiilor
         sociale.

      23      În aceste condiții, Verwaltungsgericht Gießen a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „Un resortisant turc care a fost autorizat, în calitate de membru al familiei, să se alăture tatălui său care locuia în Germania,
         care, în calitate de lucrător turc, își desfășura activitatea pe piața legală a muncii din Republica Federală Germania, și
         care a dobândit după cinci ani de conviețuire legală cu acesta dreptul conferit prin articolul 7 primul paragraf a doua liniuță
         din Decizia nr. 1/80 pierde beneficiul acestei dispoziții pentru motivul că nu a desfășurat nicio activitate profesională
         timp de mai mult de șapte ani de la finalizarea studiilor, cu excepția unei pretinse activități de o zi, și că, în plus, și‑a
         întrerupt participarea la toate măsurile guvernamentale de sprijin pentru căutarea unui loc de muncă și nu depune eforturi
         serioase în scopul găsirii unui loc de muncă, întreținându‑se în mod alternativ din alocații sociale publice, din ajutorul
         mamei sale care locuiește în Germania și din resurse de origine necunoscută?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      24      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă un resortisant turc
         care beneficiază într‑un stat membru de dreptul de acces liber la orice activitate salariată, la alegerea sa, în temeiul articolului
         7 primul paragraf a doua liniuță din Decizia nr. 1/80, își pierde dreptul de ședere în acest stat membru și, în același timp,
         acest drept de acces liber, pentru motivul că, împlinind vârsta de 23 de ani, nu a desfășurat o activitate salariată de la
         finalizarea studiilor la vârsta de 16 ani și a participat la programe guvernamentale de sprijin la încadrarea în muncă fără
         însă a le duce la bun sfârșit.

      25      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit că articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 are efect direct
         în statele membre, astfel încât resortisanții turci care îndeplinesc condițiile prevăzute se pot prevala în mod direct de
         drepturile pe care le conferă această dispoziție. În special, aceștia au dreptul, în temeiul celei de a doua liniuțe a acestei
         dispoziții, de acces liber la orice activitate salariată, la alegerea lor, în statul membru gazdă după ce au locuit în acest
         stat în mod legal cel puțin cinci ani (a se vedea Hotărârea din 17 aprilie 1997, Kadiman, C‑351/95, Rec., p. I‑2133, punctele
         27 și 28, precum și Hotărârea din 18 iulie 2007, Derin, C‑325/05, Rep., p. I‑6495, punctul 47).

      26      Drepturile pe care această dispoziție le conferă copilului unui lucrător turc în ceea ce privește încadrarea în muncă în statul
         membru respectiv implică în mod necesar existența unui drept corelativ de ședere în favoarea celui în cauză, în caz contrar
         dreptul de acces la piața muncii și de a desfășura în mod efectiv o activitate salariată fiind lipsit de orice efect (a se
         vedea în special Hotărârea din 11 noiembrie 2004, Cetinkaya, C‑467/02, Rec., p. I‑10895, punctul 31, și Hotărârea Derin, citată
         anterior, punctul 47).

      27      Curtea a considerat că dreptul necondiționat de acces la orice activitate liber aleasă de persoana interesată ar fi lipsit
         de conținut dacă autoritățile naționale competente ar avea posibilitatea de a condiționa sau de a restrânge în orice fel aplicarea
         drepturilor precise conferite migrantului turc direct prin Decizia nr. 1/80 (a se vedea Hotărârea din 16 martie 2000, Ergat,
         C‑329/97, Rec., p. I‑1487, punctul 41).

      28      Rezultă că statele membre nu mai dispun de posibilitatea de a adopta măsuri privind șederea de natură să împiedice exercitarea
         drepturilor conferite în mod expres prin Decizia nr. 1/80 persoanei interesate care îndeplinește condițiile prevăzute de aceasta
         și, prin urmare, este deja legal integrată în statul membru gazdă (a se vedea Hotărârea Ergat, citată anterior, punctul 42).

      29      În special, este important de a nu lipsi o astfel de persoană de dreptul său de ședere tocmai în momentul în care, prin accesul
         liber la un loc de muncă la alegerea sa, aceasta are posibilitatea de a se insera în mod durabil în statul membru gazdă (a
         se vedea în acest sens Hotărârea Ergat, citată anterior, punctul 43).

      30      Curtea a considerat astfel în mod constant că limitările drepturilor pe care articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80
         le recunoaște membrilor familiei lucrătorilor turci care îndeplinesc condițiile prevăzute la respectivul paragraf nu pot fi
         decât două, și anume fie faptul că prezența migrantului turc pe teritoriul statului membru gazdă constituie, din cauza comportamentului
         său personal, un pericol real și grav pentru ordinea publică, siguranța sau sănătatea publică, în sensul articolului 14 alineatul
         (1) din aceeași decizie, fie împrejurarea că persoana în cauză a părăsit teritoriul acestui stat pentru o perioadă semnificativă
         și fără motive legitime (a se vedea Hotărârile citate anterior Ergat, punctele 45, 46 și 48, și Cetinkaya, punctele 36 și
         38, Derin, punctul 54, Hotărârea din 7 iulie 2005, Aydinli, C‑373/03, Rec., p. I‑6181, punctul 27, Hotărârea din 16 februarie
         2006, Torun, C‑502/04, Rec., p. I‑1563, punctul 21, și Hotărârea din 4 octombrie 2007, Polat, C‑349/06, Rep., p. I‑8167, punctul
         21).

      31      Curtea a concluzionat că resortisantul turc căruia i‑au fost recunoscute drepturi în temeiul articolului 7 din Decizia nr. 1/80
         nu ar putea fi decăzut din acestea pentru motivul că nu a fost încadrat în muncă din cauza unei condamnări la pedeapsa închisorii,
         chiar de mai mulți ani și cu executare, nici pentru motivul că, în niciun moment, nu a dobândit drepturi în materie de încadrare
         în muncă și de ședere potrivit articolului 6 alineatul (1) din această decizie. Aceasta a considerat că, spre deosebire de
         lucrătorii turci cărora li se aplică această din urmă dispoziție, statutul membrilor familiei lor prevăzuți la articolul 7
         din decizia menționată nu depinde de desfășurarea unei activități salariate (a se vedea Hotărârea Derin, citată anterior,
         punctul 56).

      32      Astfel, împrejurarea că persoana interesată nu a mai fost încadrată în muncă de mulți ani nu o împiedică să se întemeieze
         pe dispozițiile articolului 7 primul paragraf a doua liniuță din Decizia nr. 1/80 pentru a revendica un drept de ședere în
         statul membru gazdă (a se vedea Hotărârea Polat, citată anterior, punctul 21).

      33      Aceste considerații se aplică a fortiori unui resortisant turc, precum domnul Er, care nu a părăsit piața muncii. Împrejurarea că la vârsta de 23 de ani nu desfășoară
         încă o activitate salariată nu constituie un obstacol la acordarea unui drept de ședere.

      34      Într‑adevăr, un resortisant turc care s‑a alăturat părinților săi într‑un stat membru în cadrul reîntregirii familiale și
         a trăit cu ei de la vârsta de 2 ani îndeplinește condițiile articolului 7 primul paragraf a doua liniuță din Decizia nr. 1/80.
         Dacă, împlinind vârsta de 23 de ani, tot nu a desfășurat o activitate salariată, acesta nu își pierde totuși dreptul de ședere.
         Dimpotrivă, este important să nu i se retragă acest drept fără de care nu ar putea avea acces la o astfel de activitate și
         nu ar putea exercita dreptul pe care i‑l recunoaște această dispoziție în scopul de a se integra mai bine în statul membru
         gazdă.

      35      Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că un resortisant turc autorizat să intre pe teritoriul unui stat
         membru când era copil, în cadrul reîntregirii familiale, și care a dobândit dreptul de acces liber la orice activitate salariată,
         la alegerea sa, în temeiul articolului 7 primul paragraf a doua liniuță din Decizia nr. 1/80, nu își pierde dreptul de ședere
         în acest stat care este corolarul acestui drept de acces liber chiar dacă, fiind în vârstă de 23 de ani, nu a desfășurat activități
         salariate de la finalizarea studiilor sale la vârsta de 16 ani și a participat la programe guvernamentale de sprijin la încadrarea
         în muncă fără însă a le duce la bun sfârșit.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      36      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Un resortisant turc autorizat să intre pe teritoriul unui stat membru când era copil, în cadrul reîntregirii familiale, și
            care a dobândit dreptul de acces liber la orice activitate salariată, la alegerea sa, în temeiul articolului 7 primul paragraf
            a doua liniuță din Decizia nr. 1/80 din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii, adoptată de Consiliul de asociere
            înființat prin Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia, nu își pierde dreptul de ședere în acest
            stat care este corolarul acestui drept de acces liber, chiar dacă, fiind în vârstă de 23 de ani, nu a desfășurat activități
            salariate de la finalizarea studiilor sale la vârsta de 16 ani și a participat la programe guvernamentale de sprijin la încadrarea
            în muncă fără însă a le duce la bun sfârșit.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 14 noiembrie 2002. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandai de Nord. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Pescuit. # Cauza C-454/99.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 3 septembrie 2014.#X.#Cerere de decizie preliminară formulată de Korkein hallinto‑oikeus.#Trimitere preliminară – Directiva 79/7/CEE – Egalitate de tratament între bărbați și femei în domeniul securității sociale – Asigurarea lucrătorilor în caz de accident – Cuantumul unei indemnizații forfetare pentru invaliditate permanentă – Calcul actuarial întemeiat pe speranța medie de viață în funcție de sexul beneficiarului indemnizației respective – Încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii.#Cauza C‑318/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑318/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Korkein hallinto‑oikeus (Finlanda), prin decizia din 7 iunie 2013, primită de Curte la 11 iunie 2013, în procedura inițiată de
            X,
            CURTEA (Camera a doua),
            compusă din doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), președinte de cameră, și domnii J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot și A. Arabadjiev, judecători,
            avocat general: doamna J. Kokott,
            grefier: doamna C. Strömholm, administrator principal,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 aprilie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru X, de K. Kuusi, asianajaja;
            – pentru guvernul finlandez, de H. Leppo, în calitate de agent;
            – pentru guvernul elen, de E.‑M. Mamouna și de M. Tassopoulou, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de D. Martin și de I. Koskinen, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 mai 2014,
            pronunță prezenta

            Motivele
            Hotărâre
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 din Directiva 79/7/CEE a Consiliului din 19 decembrie 1978 privind aplicarea treptată a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în domeniul securității sociale (JO 1979, L 6, p. 24, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 192).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între X, pe de o parte, și Ministerul Afacerilor Sociale și Sănătății (denumit în continuare „ministerul”), pe de altă parte, cu privire la acordarea unei indemnizații forfetare plătite ca urmare a unui accident de muncă.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            3. Potrivit termenilor articolului 3 alineatul (1) litera (a), Directiva 79/7 se aplică regimurilor juridice care asigură printre altele protecția împotriva riscurilor de accident de muncă.
            4. Potrivit articolului 4 alineatul (1) din această directivă:
            „Principiul egalității de tratament presupune inexistența oricărei discriminări pe criterii de sex, în raport, direct sau indirect, în special cu starea civilă sau familială, îndeosebi în ceea ce privește:
            – domeniul de aplicare al regimurilor și condițiile de acces la acestea;
            – obligația de a cotiza și calculul cotizațiilor;
            – calculul prestațiilor, inclusiv sporurile datorate celuilalt soț și persoanelor aflate în întreținere și condițiile care reglementează durata și menținerea dreptului la prestații.”
            Dreptul finlandez
            5. Punerea în aplicare a asigurării pentru accidente este o sarcină de gestiune publică a cărei executare este încredințată în Finlanda unor companii private de asigurări. Pentru a‑și îndeplini obligația de a oferi securitate lucrătorilor în materia accidentelor de muncă, angajatorii sunt ținuți să încheie o asigurare cu o companie de asigurări abilitată să asigure riscurile prevăzute de Legea privind asigurarea lucrătorilor salariați pentru accidente (tapaturmavakuutuslaki) din 1982, astfel cum a fost modificată în anul 1992 (denumită în continuare „Legea privind asigurarea pentru accidente”). Costurile asigurării legale instituite în materie de accidente sunt acoperite prin primele de asigurare plătite de angajatori.
            6. Indemnizația pentru invaliditate permanentă este una dintre prestațiile de asigurare în caz de accident. Ea face parte din regimul legal de securitate socială și are ca obiect să ofere lucrătorului o despăgubire pentru invaliditatea menționată, rezultată dintr‑un accident de muncă sau dintr‑o boală profesională, altfel spus din diminuarea capacității sale funcționale pentru tot restul vieții.
            7. Articolul 14 alineatul 1 punctul 1 din această lege prevede plata printre altele a unei indemnizații pentru invaliditate permanentă cu titlu de despăgubire în caz de leziune sau de boală provocată printr‑un accident de muncă.
            8. Articolul 18 b alineatul 1 din Legea privind asigurarea pentru accidente prevede că indemnizația pentru invaliditate permanentă se plătește, după caz, fie o singură dată, fie sub formă de pensie. Potrivit alineatului 3 al articolului respectiv, indemnizația unică se calculează sub forma unui capital care corespunde valorii indemnizației pentru invaliditate permanentă, luând în considerare vârsta lucrătorului, conform unor criterii stabilite de minister.
            9. Ordinul ministerului nr. 1662/453/82 din 30 decembrie 1982 privind elementele pentru stabilirea valorii capitalului pensiilor plătite în temeiul asigurării pentru accidente sau, atunci când nu se plătește pensie, pentru stabilirea indemnizației unice a definit criteriile în funcție de care trebuie calculată această din urmă indemnizație.
            10. În această privință, anexa la ordinul menționat stabilește următoarele formule:
            „ Mortalitatea aplicabilă va fi (TLE-82) cu un raport de vârstă de 3 ani, și anume
            u x = 0,0000797 e 0,0875 (x+3)  (bărbați)
            u x = 0,0000168 e 0,1000 (y+3) (femei).”
            11. Prejudiciile provocate de leziuni sau de boli sunt împărțite, în scopul cuantificării invalidității generale permanente, în 20 de clase, în funcție de natura lor medicală și de gradul lor de gravitate. Cuantumul indemnizației acordate depinde de clasa de invaliditate. Despăgubirea pentru leziuni și boli mai puțin grave, care fac parte din clasele de invaliditate 1-10, este plătită întotdeauna o singură dată. În cazul claselor de invaliditate 11-20, asigurații pot opta pentru o plată unică sau pentru o pensie lunară viageră.
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            12. X, născut în anul 1953, a fost rănit în cadrul unui accident de muncă survenit la 27 august 1991. Printr‑o hotărâre pronunțată la 18 octombrie 2005, vakuutusoikeus (Tribunalul pentru Asigurări Sociale) a constatat că acesta avea dreptul la o indemnizație forfetară pentru invaliditate permanentă, în temeiul Legii privind asigurarea pentru accidente.
            13. În urma acestei hotărâri, prin deciziile din 16 decembrie 2005, compania de asigurări competentă a stabilit valoarea forfetară care trebuie plătită lui X cu acest titlu la 4 197,98 euro, cu toate majorările incluse.
            14. X a formulat o contestație împotriva acestor decizii, invocând faptul că indemnizația unică pentru invaliditate permanentă ar trebui calculată pe baza acelorași criterii precum cele prevăzute în cazul femeilor. Contestația a fost respinsă la 31 august 2006 de comisia pentru contestații privind accidentele de muncă. Această decizie a fost confirmată de vakuutusoikeus la 27 mai 2008.
            15. Într‑o scrisoare adresată ministerului la 13 octombrie 2008, X a susținut că suma forfetară care i‑a fost plătită cu titlu de indemnizație pentru invaliditate permanentă fusese stabilită cu nerespectarea dispozițiilor dreptului Uniunii referitoare la egalitatea de tratament între bărbați și femei. Prin urmare, X a solicitat suma de 278,89 euro, majorată cu dobânzi de întârziere. Această sumă reprezintă diferența dintre indemnizația percepută de X și cea care i s‑ar fi plătit unei femei de aceeași vârstă, care s‑ar fi aflat într‑o situație similară. La 27 mai 2009, ministerul a refuzat plata sumei solicitate.
            16. La 17 iunie 2009, X a introdus o acțiune la Helsingin hallinto‑oikeus (Tribunalul Administrativ Helsinki) solicitând obligarea statului finlandez la plata sumei în discuție. Prin hotărârea din 2 decembrie 2010, Helsingin hallinto‑oikeus a declarat această acțiune inadmisibilă, pentru motivul că nu era competent.
            17. În aceste împrejurări, X a formulat o cale de atac împotriva acestei hotărâri în fața Korkein hallinto‑oikeus (Curtea Administrativă Supremă), care, la 28 noiembrie 2012, a anulat decizia Helsingin hallinto‑oikeus.
            18. Cu privire la fond, instanța de trimitere ridică problema dacă dispozițiile dreptului Uniunii privind egalitatea de tratament între bărbați și femei și în special articolul 4 alineatul (1) din Directiva 79/7 se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia cuantumul unei prestații sociale legale plătite ca urmare a unui accident de muncă este diferit, din cauza aplicării unor factori actuariali întemeiați pe sex, după cum beneficiarul este un bărbat sau o femeie.
            19. Instanța de trimitere arată de asemenea că, dacă articolul 4 alineatul (1) din Directiva 79/7 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în cauză în litigiul din fața sa, se pune problema dacă sunt îndeplinite condițiile pentru angajarea răspunderii statului membru în cauză pentru încălcarea dreptului Uniunii.
            20. În aceste condiții Korkein hallinto‑oikeus a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Articolul 4 alineatul (1) din Directiva [79/7] trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme naționale care prevede că, pentru calcularea prestațiilor legale de securitate socială care urmează să se plătească în urma unui accident de muncă, se aplică drept criteriu actuarial diferența de speranță de viață dintre bărbați și femei, în cazul în care prin utilizarea acestui criteriu despăgubirea unică ce urmează să se plătească unui bărbat este mai redusă decât despăgubirea de care ar beneficia o femeie de aceeași vârstă, care s‑ar afla în rest într‑o situație similară?
            2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare: există în speță o încălcare suficient de gravă a dreptului Uniunii pentru a angaja răspunderea statului membru, dacă se ia în considerare în special faptul că:
            – Curtea nu s‑a pronunțat în mod expres în jurisprudența sa cu privire la aspectul dacă la calcularea prestațiilor din cadrul sistemelor legale de securitate socială, care intră în domeniul de aplicare al Directivei 79/7, pot fi luați în considerare factori actuariali întemeiați pe sex;
            – Curtea a declarat în Hotărârea Association belge des Consommateurs Test‑Achats și alții (C‑236/09, EU:C:2011:100) că articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2004/113/CE a Consiliului din 13 decembrie 2004 de aplicare a principiului egalității de tratament între femei și bărbați privind accesul la bunuri și servicii și furnizarea de bunuri și servicii [(JO L 373, p. 37, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 135)], care admite luarea în considerare a unor asemenea factori, este nevalid, dar a dispus o perioadă de tranziție până la producerea efectelor constatării privind nevaliditatea, și
            – legiuitorul Uniunii a admis în anumite condiții, în Directivele [2004/113] și 2006/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă [(JO L 204, p. 23, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 262)], luarea în considerare a factorilor actuariali întemeiați pe sex la calcularea prestațiilor în sensul acestor directive, motiv pentru care legiuitorul național a presupus că factorii respectivi pot fi luați în considerare și în cadrul sistemului legal de securitate socială în discuție în prezenta cauză?”
            Cu privire la competența Curții
            21. Guvernul finlandez a arătat în ședință că faptele aflate la originea litigiului, și anume accidentul de muncă suferit de X, s‑au produs în cursul anului 1991, respectiv înainte de aderarea Republicii Finlanda la Uniunea Europeană. Chiar dacă indemnizația forfetară în cauză urmărește să repare invaliditatea permanentă ocazionată de accidentul de muncă menționat, ar avea importanță, pentru aplicabilitatea dreptului Uniunii, doar data faptului generator al acestui prejudiciu. În aceste condiții, guvernul finlandez consideră că Curtea nu este competentă să răspundă instanței de trimitere.
            22. În această privință, este necesar să se observe că actul juridic ce face obiectul litigiului principal a fost adoptat în cursul anului 2008 prin hotărârea vakuutusoikeus. De asemenea, este cert că indemnizația pentru invaliditate permanentă despre care este vorba urmărește să compenseze consecințele accidentului suferit de X pe durata întregii vieți a acestuia.
            23. Rezultă că litigiul principal nu are ca obiect o situație care să își fi produs toate efectele anterior aderării Republicii Finlanda la Uniune.
            24. În consecință, Curtea este competentă să răsp undă instanței de trimitere.
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la prima întrebare
            25. Pentru a răspunde la prima întrebare, trebuie să se observe cu titlu introductiv că, deși este adevărat că indemnizația în discuție în litigiul principal se plătește de către o companie privată de asigurări, asigurarea pentru accidente a lucrătorilor salariați din Finlanda și criteriile de acordare a acesteia fac parte din regimurile „juridice” care asigură protecția împotriva riscurilor de accidente de muncă, în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 79/7. În consecință, indemnizația în discuție în litigiul principal intră în domeniul de aplicare al acestei directive.
            26. Trebuie amintit că articolul 4 alineatul (1) din Directiva 79/7 interzice printre altele orice discriminare directă sau indirectă pe criterii de sex în ceea ce privește calculul prestațiilor pe care le vizează.
            27. Din decizia de trimitere reiese că litigiul principal privește modalitățile de calcul al cuantumului unei indemnizații datorate pentru prejudiciul rezultat dintr‑un accident de muncă, plătită o singură dată, sub forma unei indemnizații forfetare. Calculul respectiv trebuie efectuat printre altele în funcție de vârsta lucrătorului, precum și de speranța de viață medie rămasă acestuia. Pentru stabilirea acestui din urmă criteriu, se ține seama de sexul lucrătorului.
            28. Este cert că, pe baza modalităților de calcul al indemnizației forfetare în discuție în litigiul principal, o femeie de aceeași vârstă cu X care a suferit, în aceeași zi cu acesta, un accident de muncă identic și prin care au fost provocate aceleași prejudicii are dreptul la o indemnizație forfetară superioară celei de care beneficiază X.
            29. Guvernul finlandez invocă însă faptul că o astfel de femeie și X nu se găsesc într‑o situație comparabilă. El arată, în această privință, că modalitățile de calcul al despăgubirii unice plătite cu titlu de indemnizație pentru invaliditate permanentă, prevăzută de reglementarea națională, sunt menite să permită stabilirea cuantumului acesteia la un nivel echivalent cu valoarea globală a aceleiași indemnizații în cazul în care aceasta ar fi plătită sub forma unei pensii viagere. Ținând seama de existența unei durate diferite a speranței de viață a bărbaților față de cea a femeilor, aplicarea unui coeficient de mortalitate identic pentru ambele sexe ar conduce la situația în care despăgubirea unică plătită unui lucrător accidentat de sex feminin nu ar mai corespunde cu speranța de viață medie rămasă beneficiarului acesteia.
            30. Guvernul finlandez precizează că diferențierea în funcție de sex este necesară pentru a evita defavorizarea femeilor în raport cu bărbații. Astfel, întrucât femeile au, statistic, o speranță de viață mai ridicată decât bărbații, indemnizația care vizează repararea forfetară a prejudiciului suferit pentru restul vieții persoanei vătămate ar trebui să fie mai ridicată pentru femei decât pentru bărbați. În consecință, nu ar exista o discriminare între bărbați și femei.
            31. În această privință, astfel cum a remarcat avocatul general la punctul 29 din concluzii, trebuie să se arate că o astfel de argumentație ar putea cel mult să justifice inegalitatea de tratament dintre bărbați și femei cu ocazia acordării unei indemnizații precum cea în discuție în litigiul principal, iar nu, astfel cum a recunoscut guvernul finlandez în ședință, să nege realitatea unei inegalități de tratament generate de dispozițiile dreptului național prin faptul că, în circumstanțe identice, ele conduc la indemnizații diferite.
            32. Prin urmare, trebuie să se constate că dispozițiile regimului de asigurări pentru accidente în discuție în litigiul principal comportă o inegalitate de tratament care poate constitui o discriminare contrară articolului 4 alineatul (1) din Directiva 79/7.
            33. În aceste condiții, este necesar să se stabilească dacă această inegalitate de tratament poate fi justificată.
            34. În ceea ce privește eventualele motive de derogare de la principiul egalității de tratament enunțat la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 79/7, trebuie constatat că luarea în considerare a unui criteriu întemeiat pe speranța de viață rămasă nu este prevăzută nici la articolul 4 alineatul (2) din această directivă, având ca obiect dispoziții referitoare la protecția femeilor în caz de maternitate, nici la articolul 7 alineatul (1) din directiva menționată, care permite statelor membre să excludă din domeniul de aplicare al acesteia un anumit număr de norme, de avantaje și de prestații în materie de securitate socială.
            35. În plus, nu rezultă din modul de redactare a articolului 7 alineatul (1) din Directiva 79/7 că motivele de derogare pe care acesta le enunță nu au caracter exhaustiv și că statele membre sunt libere să conceapă alte motive de derogare de la principiul egalității de tratament. Faptul că luarea în considerare a unui astfel de criteriu nu este interzisă expres prin dispozițiile acestei directive nu poate fi interpretat în sensul că autorizează legiuitorul național să prevadă acest criteriu ca element de calcul al unei indemnizații precum cea din litigiul principal.
            36. Guvernul finlandez invocă totuși faptul că diferența privind cuantumul acestei indemnizații în funcție de sexul lucrătorului în cauză poate fi justificată prin diferența obiectivă dintre speranța medie de viață a bărbaților și cea a femeilor. Orice altă soluție ar conduce la defavorizarea femeilor, a căror speranță de viață este mai mare decât cea a bărbaților, întrucât plata unei indemnizații forfetare are vocația de a compensa consecințele unui prejudiciu pentru tot restul vieții persoanei vătămate.
            37. Este important să se arate în această privință că, în pofida faptului că indemnizația forfetară în discuție în litigiul principal este prevăzută de un regim care stabilește și prestațiile pentru prejudiciul rezultat dintr‑un accident de muncă plătite pentru tot restul vieții persoanei vătămate, calculul acestei indemnizații nu poate fi efectuat pe baza unei generalizări în privința speranței de viață medii a bărbaților și a femeilor.
            38. Astfel, o asemenea generalizare poate conduce la un tratament discriminatoriu al asiguraților de sex masculin în raport cu cei de sex feminin. În plus, luarea în considerare a unor date statistice generale, în funcție de sex, se lovește de lipsa certitudinii că un asigurat de sex feminin are întotdeauna o speranță de viață superioară celei a unui asigurat de sex masculin de aceeași vârstă aflat într‑o situație comparabilă.
            39. Din aceste considerații rezultă că regimul național în discuție în litigiul principal nu poate fi justificat.
            40. Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 4 alineatul (1) din Directiva 79/7 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care prevede că, pentru calcularea unei prestații legale de securitate socială care urmează să se plătească în urma unui accident de muncă, se aplică drept criteriu actuarial diferența de speranță de viață dintre bărbați și femei, în cazul în care prin aplicarea acestui criteriu despăgubirea unică ce urmează să se plătească în temeiul prestației menționate unui bărbat este mai redusă decât despăgubirea de care ar beneficia o femeie de aceeași vârstă care se află într‑o situație similară.
            Cu privire la a doua întrebare
            41. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere dorește să se stabilească, în esență, dacă o încălcare a articolului 4 alineatul (1) din Directiva 79/7 precum cea în discuție în litigiul principal trebuie calificată drept o încălcare a dreptului Uniunii „suficient de gravă” pentru a constitui una dintre condițiile angajării răspunderii statului membru în cauză.
            42. Este necesar să se amintească în această privință că, la punctul 56 din Hotărârea Brasserie du pêcheur și Factortame (C‑46/93 și C‑48/93, EU:C:1996:79), Curtea a precizat că printre elementele pe care instanța competentă poate fi chemată să le ia în considerare se numără gradul de claritate și de precizie a normei încălcate, întinderea marjei de apreciere pe care această normă o lasă autorităților naționale sau celor ale Uniunii, caracterul intenționat sau neintenționat al încălcării comise sau al prejudiciului cauzat, caracterul scuzabil sau nescuzabil al unei eventuale erori de drept și împrejurarea că atitudinile adoptate de către o instituție a Uniunii au putut contribui la neadoptarea, la adoptarea sau la menținerea unor măsuri sau a unor practici naționale contrare dreptului Uniunii.
            43. Curtea a subliniat de asemenea că punerea în aplicare a condițiilor care să permită stabilirea răspunderii statelor membre pentru prejudicii cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii trebuie, în principiu, să fie efectuată de către instanțele naționale, conform îndrumărilor date de către Curte pentru a efectua această punere în aplicare (a se vedea Hotărârea Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, punctul 210 și jurisprudența citată).
            44. În consecință, Curtea nu poate substitui aprecierile instanțelor naționale cu propriile aprecieri (a se vedea Hotărârea Brasserie du pêcheur și Factortame, EU:C:1996:79, punctul 58). Cu toate acestea, Curtea le poate furniza acestora orientări și indicații pentru punerea în aplicare a principiului menționat (a se vedea Hotărârea Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, punctul 100).
            45. În ceea ce privește prezenta cauză, se impune a releva trei elemente care trebuie luate în considerare pentru a răspunde la întrebarea dacă dispozițiile dreptului național în cauză trebuie considerate o încălcare „suficient de gravă” a articolului 4 alineatul (1) din Directiva 79/7.
            46. În primul rând, întinderea principiului egalității de tratament enunțat la articolul 4 alineatul (1) din directiva menționată și interpretarea acestuia nu au făcut până în prezent obiectul unei hotărâri a Curții. În plus, încălcarea dreptului Uniunii care îl privește pe X, constatată mai sus, nu s‑a concretizat decât în anul 2008, prin hotărârea definitivă a vakuutusoikeus.
            47. În al doilea rând, nici reglementarea finlandeză în discuție în litigiul principal, nici vreo altă reglementare națională nu sunt vizate în prezent de vreo acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 258 TFUE pentru încălcarea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 79/7.
            48. Trebuie remarcat, în al treilea rând, că, în ceea ce privește actele adoptate de legiuitorul Uniunii care vizează punerea în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și femei, prin articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2004/113 s‑a acordat statelor membre posibilitatea de a autoriza, înainte de 21 decembrie 2007, diferențe proporționale în materie de prime și de prestații pentru cei asigurați în cazul în care sexul reprezintă un factor determinant în evaluarea riscurilor, pe baza unor date actuariale și statistice pertinente și precise. În plus, la articolul 9 alineatul (1) litera (h) din Directiva 2006/54, deși a decis că anumite norme din domeniul regimurilor profesionale de securitate socială care au la bază criteriul sexului sunt contrare principiului egalității de tratament, legiuitorul Uniunii a prevăzut totuși printre derogările de la principiul respectiv, în anumite cazuri, utilizarea de factori actuariali diferiți în funcție de sex.
            49. În ceea ce privește prima dintre aceste dispoziții, Curtea a statuat, la 1 martie 2011, la punctul 32 din Hotărârea Association belge des Consommateurs Test‑Achats și alții (EU:C:2011:100), că a permite statelor membre să mențină, nelimitat în timp, o derogare de la regula primelor și a prestațiilor unisex contravine realizării obiectivului egalității de tratament între femei și bărbați, obiectiv pe care îl urmărește Directiva 2004/113, precizând că dispoziția respectivă, ca urmare a caracterului său discriminatoriu, trebuie considerată nevalidă.
            50. Având în vedere elementele care precedă, revine instanței naționale sarcina de a stabili dacă, în speță, încălcarea dreptului Uniunii trebuie considerată „suficient de gravă”.
            51. În consecință, trebuie să se răspundă la cea de a doua întrebare că incumbă instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă sunt îndeplinite condițiile pentru angajarea răspunderii statului membru. De asemenea, în ceea ce privește problema dacă reglementarea națională în discuție în litigiul principal constituie o încălcare „suficient de gravă” a dreptului Uniunii, această instanță va trebui să țină seama printre altele de faptul că, până în prezent, Curtea nu s‑a pronunțat cu privire la legalitatea luării în considerare a unui criteriu întemeiat pe speranța medie de viață în funcție de sex pentru stabilirea unei prestații plătite în temeiul unui regim legal de securitate socială care intră în domeniul de aplicare al Directivei 79/7. Instanța de trimitere va trebui totodată să țină seama de posibilitatea acordată statelor membre de legiuitorul Uniunii, care s‑a manifestat la articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2004/113, precum și la articolul 9 alineatul (1) litera (h) din Directiva 2006/54. Instanța menționată va trebui, în plus, să ia în considerare faptul că, la 1 martie 2011, Curtea a statuat (C‑236/09, EU:C:2011:100) că prima dintre dispozițiile menționate este nevalidă, întrucât încalcă principiul egalității de tratament între bărbați și femei.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            52. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
            1) Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 79/7/CEE a Consiliului din 19 decembrie 1978 privind aplicarea treptată a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în domeniul securității sociale trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care prevede că, pentru calcularea unei prestații legale de securitate socială care urmează să se plătească în urma unui accident de muncă, se aplică drept criteriu actuarial diferența de speranță de viață dintre bărbați și femei, în cazul în care prin aplicarea acestui criteriu despăgubirea unică ce urmează să se plătească în temeiul prestației menționate unui bărbat este mai redusă decât despăgubirea de care ar beneficia o femeie de aceeași vârstă, care se află într‑o situație similară.
            2) Incumbă instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă sunt îndeplinite condițiile pentru angajarea răspunderii statului membru. De asemenea, în ceea ce privește problema dacă reglementarea națională în discuție în litigiul principal constituie o încălcare „suficient de gravă” a dreptului Uniunii, această instanță va trebui să țină seama printre altele de faptul că până în prezent Curtea nu s‑a pronunțat cu privire la legalitatea luării în considerare a unui criteriu întemeiat pe speranța medie de viață în funcție de sex pentru stabilirea unei prestații plătite în temeiul unui regim legal de securitate socială care intră în domeniul de aplicare al Directivei 79/7. Instanța de trimitere va trebui totodată să țină seama de posibilitatea acordată statelor membre de legiuitorul Uniunii, care s‑a manifestat la articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2004/113/CE a Consiliului din 13 decembrie 2004 de aplicare a principiului egalității de tratament între femei și bărbați privind accesul la bunuri și servicii și furnizarea de bunuri și servicii, precum și la articolul 9 alineatul (1) litera (h) din Directiva 2006/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă. Instanța menționată va trebui, în plus, să ia în considerare faptul că, la 1 martie 2011, Curtea a statuat (C‑236/09, EU:C:2011:100) că prima dintre dispozițiile menționate este nevalidă, întrucât încalcă principiul egalității de tratament între bărbați și femei.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra extinsă) din data de 7 iulie 1999. # British Steel plc împotriva Comisiei Comunităților Europene. # CECO - Acțiune în anulare - Admisibilitate - Ajutor de stat - Temei juridic. # Cauza T-89/96.


Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 8 iunie 2017.#Kaane American International Tobacco Company FZE, fostă Kaane American International Tobacco Co. Ltd. împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de decădere – Marca Uniunii Europene figurativă GOLD MOUNT – Lipsa utilizării serioase a mărcii – Lipsa unui motiv întemeiat pentru neutilizare – Articolul 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-294/16.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 28 iunie 2011. # ATB Norte, SL împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative BRICOCENTER - Mărcile comunitare figurative anterioare ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro și CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-480/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 28 iunie 2011 — ATB Norte/OAPI – Bricocenter Italia (BRICOCENTER)
      (Cauza T‑480/09)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative BRICOCENTER — Mărcile comunitare figurative anterioare ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro și CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro — Motiv relativ de refuz — Risc de confuzie — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare — Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         25, 33, 34, 57, 66 și 67)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 28 septembrie 2009 (cauza R 1045/2008‑4) privind
                  o procedură de opoziție între ATB Norte, SL și Bricocenter Italia Srl

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Bricocenter Italia Srl

               Marca comunitară vizată:

               Marca figurativă BRICOCENTER pentru servicii din clasa 35 – cererea de înregistrare nr. 4935185

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               ATB Norte, SL

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Mărcile comunitare figurative anterioare ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro (nr. 989046) și CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro
                  (nr. 3262623) pentru serviciile din clasele 35, 37 și 39

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Anulează decizia atacată și respinge opoziția în totalitate

      Dispozitivul

                  1)

                  	Anulează Decizia Camerei a patra de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele
                     industriale) (OAPI) din 28 septembrie 2009 (cauza R 1045/2008‑4) în măsura în care prin aceasta s‑a admis calea de atac formulată
                     de Bricocenter Italia Srl în fața camerei de recurs privind serviciile de „publicitate”, de „conducerea afacerilor” și de
                     „administrarea afacerilor”, vizate în cererea de înregistrare a mărcii comunitare.

                  2)

                  	Respinge în rest acțiunea.

                  3)

                  	ATB Norte, SL, Bricocenter Italia și OAPI suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată efectuate în cursul procedurii
                     în fața Tribunalului.


Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 5 mai 2017.#Globo Media, SA împotriva Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală.#Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene verbale GLOBO MEDIA – Marca națională figurativă anterioară TV GLOBO PORTUGAL – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-262/16.