title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 10 septembrie 2015.#Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.) împotriva Tyco Integrated Security SL și Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA.#Cerere de decizie preliminară formulată de Audiencia Nacional.#Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 2003/88/CE – Protecția securității și a sănătății lucrătorilor – Organizarea timpului de lucru – Articolul 2 punctul (1) – Noțiunea «timp de lucru» – Lucrători care nu au un loc de muncă fix sau obișnuit – Timp de deplasare între domiciliul lucrătorilor și locurile în care se află primul și ultimul client.#Cauza C-266/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      10 septembrie 2015 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Politica socială — Directiva 2003/88/CE — Protecția securității și a sănătății lucrătorilor — Organizarea timpului de lucru — Articolul 2 punctul (1) — Noțiunea «timp de lucru» — Lucrători care nu au un loc de muncă fix sau obișnuit — Timp de deplasare între domiciliul lucrătorilor și locurile în care se află primul și ultimul client”
      În cauza C‑266/14,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Curtea Națională (Audiencia Nacional, Spania), prin decizia din 22 mai 2014, primită de Curte la 2 iunie 2014, în procedura

         Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.)

      împotriva

         Tyco Integrated Security SL,

         Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnul A. Ó Caoimh (raportor), doamna C. Toader și domnii E. Jarašiūnas și C. G. Fernlund, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 22 aprilie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.), de E. Lillo Pérez și de F. Gualda Alcalá, abogados;

               —

               pentru Tyco Integrated Security SL și Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA, de J. Martínez Pérez de Espinosa, abogado;

               —

               pentru guvernul spaniol, de M. J. García‑Valdecasas Dorrego, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de F. Varrone, avvocato dello Stato;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de L. Christie și de L. Barfoot, în calitate de agenți, asistați de S. Lee, QC, și de G. Facenna, Barrister‑at‑Law;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. van Beek și de N. Ruiz García, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 iunie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 punctul 1 din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.), pe de o parte, și Tyco Integrated Security SL, respectiv Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA (denumite în continuare, împreună, „Tyco”), pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestora din urmă de a considera că timpul pe care îl consacră angajații lor deplasărilor zilnice de la domiciliu la locurile în care se află primul și, respectiv, ultimul client desemnați de angajatorul lor (denumit în continuare „timpul de deplasare de la domiciliu la clienți”) constituie „timp de lucru” în sensul articolului 2 punctul 1 din directiva menționată.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Potrivit considerentului (4) al Directivei 2003/88:

                        „Îmbunătățirea securității, igienei și sănătății lucrătorilor la locul de muncă reprezintă un obiectiv care nu trebuie subordonat considerentelor cu caracter pur economic.”

               4

               Articolul 1 din această directivă prevede:
               „(1)   Prezenta directivă stabilește cerințe minime de securitate și sănătate pentru organizarea timpului de lucru.
               (2)   Prezenta directivă se aplică:

                        (a)

                        perioadelor minime de repaus zilnic, repaus săptămânal și concediu anual, precum și pauzelor și timpului de lucru maxim săptămânal;

                        (b)

                        anumitor aspecte ale muncii de noapte, ale muncii în schimburi și ale ritmului de lucru.

                  (3)   Prezenta directivă se aplică tuturor sectoarelor de activitate, private sau publice, în sensul articolului 2 din Directiva 89/391/CEE [a Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă (JO L 183, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 88)], fără a aduce atingere articolelor 14, 17, 18 și 19 din prezenta directivă.
               […]
               (4)   Dispozițiile Directivei 89/391 […] se aplică în totalitate aspectelor prevăzute la alineatul (2), fără a aduce atingere dispozițiilor mai stricte sau speciale din prezenta directivă.”

               5

               Articolul 2 din directiva menționată, intitulat „Definiții”, prevede la punctele 1 și 2:
               „În sensul prezentei directive:
               1.   prin «timp de lucru» se înțelege orice perioadă în care lucrătorul se află la locul de muncă, la dispoziția angajatorului și își exercită activitatea sau funcțiile, în conformitate cu legislațiile și practicile naționale;
               2.   prin «perioadă de repaus» se înțelege orice perioadă care nu este timp de lucru”.

               6

               Articolul 3 din aceeași directivă, intitulat „Repausul zilnic”, are următorul cuprins:
               „Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze de o perioadă minimă de repaus de 11 ore consecutive în decursul unei perioade de 24 de ore.”

         Dreptul spaniol

               7

               Articolul 34 din Statutul lucrătorilor, în versiunea care rezultă din Decretul legislativ regal 1/1995 de aprobare a textului reformat al Legii privind Statutul lucrătorilor (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores) din 24 martie 1995 (BOE nr. 75 din 29 martie 1995, p. 9654), prevede la alineatele (1), (3) și (5):
               „1.   Durata timpului de lucru va fi stabilită în baza unor convenții colective sau contracte de muncă.
               Durata maximă a timpului normal de lucru va fi de 40 de ore pe săptămână de lucru efectiv în medie anuală.
               […]
               3.   Între sfârșitul unei zile de lucru și începutul următoarei zile de lucru vor trece cel puțin 12 ore.
               Numărul de ore normale de lucru efectiv nu poate fi mai mare de 9 pe zi, exceptând cazul în care, în temeiul unei convenții colective sau, în lipsa acesteia, în temeiul unui acord între întreprindere și reprezentanții lucrătorilor, se prevede o altă distribuire a timpului de lucru zilnic, respectând în orice caz perioada de repaus dintre perioadele de lucru.
               […]
               5.   Timpul de lucru se va calcula astfel încât atât la începutul, cât și la sfârșitul zilei de lucru lucrătorul să se afle la locul de muncă.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               8

               Tyco desfășoară, în majoritatea provinciilor spaniole, o activitate de instalare și de întreținere a sistemelor de securitate care permit detectarea intruziunilor și prevenirea furturilor prin efracție.

               9

               În cursul anului 2011, Tyco și‑a închis sediile situate în provincie (denumite în continuare „sediile regionale”) și a arondat toți angajații la sediul central din Madrid (Spania).

               10

               Tehnicienii angajați de Tyco instalează și mențin în stare de funcționare dispozitivele de securitate din locuințe și din spații industriale și comerciale situate în aria teritorială în care sunt repartizați și care cuprinde o provincie întreagă sau o parte a unei provincii sau uneori chiar mai multe provincii.

               11

               Fiecare dintre acești lucrători dispune de un vehicul de serviciu cu ajutorul căruia se deplasează în fiecare zi de la domiciliu la locurile în care trebuie să efectueze operațiunile de instalare sau de întreținere a sistemelor de securitate. Ei utilizează aceste vehicule pentru a se întoarce acasă la sfârșitul zilei.

               12

               Potrivit instanței de trimitere, distanța dintre domiciliul lucrătorilor menționați și locurile în care trebuie să efectueze o intervenție poate varia considerabil și uneori poate depăși 100 de kilometri. Aceasta prezintă exemplul unui caz în care, din cauza volumului traficului, timpul de deplasare de la domiciliu la clienți a fost de trei ore.

               13

               Aceiași lucrători trebuie de asemenea să se prezinte o dată sau de mai multe ori pe săptămână la sediile unei agenții logistice de transport din apropierea domiciliului pentru a recupera din aceste locuri materiale, precum și aparatele și piesele componente de care au nevoie pentru intervențiile lor.

               14

               Pentru a‑și exercita funcțiile, lucrătorii în discuție în litigiul principal dispun, fiecare, de un telefon mobil care le permite să comunice la distanță cu sediul central din Madrid. O aplicație instalată în telefon permite acestor lucrători să primească zilnic, în ajunul zilei de lucru, o foaie de parcurs care cuprinde diferitele locuri pe care vor trebui să le viziteze în cursul zilei respective, în interiorul ariei lor teritoriale, precum și orarul întâlnirilor cu clienții. Cu ajutorul altei aplicații, lucrătorii menționați notează datele privind intervențiile efectuate și le transmit Tyco, cu scopul de a înregistra incidentele apărute și operațiunile efectuate.

               15

               Instanța de trimitere arată că Tyco nu ia în calcul timpul de deplasare de la domiciliu la clienți ca făcând parte din timpul de lucru, considerând astfel că acesta este timp de repaus.

               16

               Potrivit acestei instanțe, Tyco calculează durata zilnică de lucru prin contabilizarea timpului care se scurge între ora de sosire a angajaților la locul în care se află primul client al zilei și ora la care acești angajați părăsesc locul în care se află ultimul client, luând în considerare numai durata intervențiilor pe teren și pe cea a deplasărilor intermediare pentru a se duce de la un client la altul. Or, înainte de închiderea sediilor regionale, Tyco lua în calcul timpul de lucru zilnic al acestor angajați începând cu ora sosirii la aceste sedii pentru a intra în posesia vehiculului pus la dispoziția lor, a listei cu clienții pe care urmau să îi viziteze și a foii de parcurs, până la ora întoarcerii lor la sediile menționate, seara, pentru a lăsa acolo acest vehicul.

               17

               Instanța amintită consideră că în Directiva 2003/88, noțiunile de timp de lucru și de timp de repaus sunt opuse și că, prin urmare, această directivă nu permite să se aibă în vedere situații intermediare. Ea remarcă faptul că timpul de deplasare de la domiciliu la clienți nu este asimilat timpului de lucru la articolul 34 alineatul 5 din Statutul lucrătorilor, în versiunea care rezultă din Decretul legislativ regal 1/1995. Potrivit aceleiași instanțe, legiuitorul spaniol ar fi optat pentru această soluție pentru motivul că lucrătorul este liber să își aleagă locul de domiciliu. Lucrătorul ar fi deci singurul care ar decide, în funcție de posibilități, cu privire la distanța mai mică sau mai mare dintre locul său de muncă și domiciliu.

               18

               Instanța de trimitere observă că, în cazul lucrătorilor mobili din sectorul transporturilor terestre, această idee trebuie nuanțată. Astfel, pentru această categorie de lucrători, legiuitorul național pare să fi considerat că locul lor de muncă se situează chiar în vehiculul lor, astfel încât timpul de deplasare este considerat timp de lucru. Această instanță ridică problema dacă situația lucrătorilor în discuție în litigiul principal ar putea fi considerată similară celei a lucrătorilor mobili din acest sector.

               19

               În opinia instanței menționate, ca o consecință a faptului că lucrătorii în discuție în litigiul principal sunt informați despre traseul pe care trebuie să îl parcurgă și despre serviciile speciale pe care trebuie să le furnizeze clienților cu câteva ore înainte de întâlnire, prin intermediul telefonului lor mobil, acești lucrători nu mai au posibilitatea de a‑și adapta viața privată și locul de reședință în funcție de proximitatea locului de muncă, întrucât acesta variază zilnic. Ar rezulta de aici că timpul de deplasare de la domiciliu la clienți nu ar putea fi considerat timp de repaus, având în vedere în special obiectivul privind protecția securității și a sănătății lucrătorilor urmărit de Directiva 2003/88. Or, potrivit aceleiași instanțe, nu ar fi vorba nici despre timpul în care lucrătorii sunt propriu‑zis la dispoziția angajatorului, astfel încât acesta să le poată încredința o sarcină oarecare, alta decât deplasarea propriu‑zisă. Așadar, nu ar reieși în mod suficient de clar dacă, în temeiul acestei directive, timpul de deplasare între domiciliu și clienți constituie timp de lucru sau perioadă de repaus.

               20

               În aceste condiții, Curtea Națională a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Se impune interpretarea articolului 2 din Directiva 2003/88 în sensul că, [în cazul în care un lucrător] care nu are un loc de muncă fix, ci trebuie să se deplaseze în fiecare zi de la domiciliu la unitatea unui client al întreprinderii, diferit în fiecare zi, și să revină la domiciliu de la unitatea unui alt client, la rândul său diferit (în baza unui traseu sau a unei liste comunicate de întreprindere în ziua anterioară), unități situate într‑o zonă geografică mai mult sau mai puțin întinsă, în condițiile litigiului principal, [timpul pe care acest lucrător] îl petrece cu deplasarea la începutul și la finalul zilei de lucru constituie «timp de lucru» conform definiției acestei noțiuni din articolul 2 din directivă sau, dimpotrivă, trebuie considerat «perioadă de repaus»?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               21

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 2 punctul 1 din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care lucrătorii nu au un loc de muncă fix sau obișnuit, timpul de deplasare a acestor lucrători de la domiciliu la clienți constituie „timp de lucru” în sensul acestei dispoziții.

               22

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, având în vedere că articolele 1-8 din directiva menționată sunt redactate într‑un mod în esență identic cu cel în care sunt redactate articolele 1-8 din Directiva 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO L 307, p. 18), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2000/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 2000 (JO L 195, p. 41), interpretarea dată de Curte acestor din urmă articole poate fi transpusă pe deplin la articolele sus‑menționate din Directiva 2003/88 (a se vedea în acest sens Hotărârea Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, punctul 32, și Ordonanța Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, punctul 39).

               23

               Pe de altă parte, trebuie constatat mai întâi că această din urmă directivă are ca obiect stabilirea unor cerințe minime destinate îmbunătățirii condițiilor de viață și de muncă ale lucrătorilor printr‑o apropiere a reglementărilor naționale care privesc în special durata timpului de lucru. Această armonizare la nivelul Uniunii Europene în materia organizării timpului de lucru urmărește garantarea unei mai bune protecții a securității și a sănătății lucrătorilor, acordându‑le dreptul de a beneficia de perioade minime de repaus – în special zilnic și săptămânal –, precum și de pauze adecvate și prevăzând un plafon de 48 de ore pentru durata medie a săptămânii de lucru, limită maximă în privința căreia se precizează expres că include orele suplimentare (a se vedea Hotărârea BECTU, C‑173/99, EU:C:2001:356, punctele 37 și 38, Hotărârea Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, punctul 46, precum și Ordonanța Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, punctul 40).

               24

               Diferitele prevederi cuprinse în directiva menționată în materia duratei maxime de lucru și a timpului minim de repaus constituie norme ale dreptului social al Uniunii de o importanță deosebită, de care trebuie să beneficieze toți lucrătorii în calitate de cerințe minime necesare pentru a asigura protecția securității și a sănătății acestora (Hotărârea Dellas și alții, C‑14/04, EU:C:2005:728, punctul 49 și jurisprudența citată, precum și Ordonanța Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, punctul 41).

               25

               În continuare, în ceea ce privește noțiunea „timp de lucru”, în sensul articolului 2 punctul 1 din Directiva 2003/88, trebuie amintit că, în mod repetat, Curtea s‑a pronunțat în sensul că această directivă definește respectiva noțiune ca fiind orice perioadă în care lucrătorul se află la locul de muncă, la dispoziția angajatorului și își exercită activitatea sau funcțiile, în conformitate cu legislațiile și/sau practicile naționale, și că această noțiune trebuie înțeleasă prin opoziție cu noțiunea de perioadă de repaus, acestea excluzându‑se reciproc (Hotărârea Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, punctul 48, Hotărârea Dellas și alții, C‑14/04, EU:C:2005:728, punctul 42, precum și Ordonanța Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, punctul 24, și Ordonanța Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, punctul 42).

               26

               Trebuie să se constate în acest context că directiva menționată nu prevede o categorie intermediară între perioadele de lucru și cele de repaus (a se vedea în acest sens Hotărârea Dellas și alții, C‑14/04, EU:C:2005:728, punctul 43, precum și Ordonanța Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, punctul 25, și Ordonanța Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, punctul 43).

               27

               În această privință, din jurisprudența Curții reiese că noțiunile „timp de lucru” și „perioadă de repaus” în sensul Directivei 2003/88 reprezintă noțiuni ale dreptului Uniunii care trebuie definite în funcție de caracteristici obiective, cu referire la sistemul și la finalitatea acestei directive, care urmărește stabilirea unor cerințe minime destinate îmbunătățirii condițiilor de viață și de muncă ale lucrătorilor. Într‑adevăr, numai o astfel de interpretare autonomă poate garanta eficacitatea deplină a directivei, precum și aplicarea uniformă a respectivelor noțiuni în toate statele membre (a se vedea Hotărârea Dellas și alții, C‑14/04, EU:C:2005:728, punctele 44 și 45, precum și Ordonanța Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, punctul 26, și Ordonanța Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, punctul 44).

               28

               În sfârșit, este necesar a se aminti că articolul 2 din aceeași directivă nu se numără printre dispozițiile directivei de la care se poate deroga (a se vedea Ordonanța Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, punctul 45).

               29

               Prin urmare, pentru a se răspunde la întrebarea preliminară adresată, trebuie să se analizeze dacă, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, elementele constitutive ale noțiunii „timp de lucru”, amintite la punctul 25 din prezenta hotărâre, sunt sau nu sunt întrunite în timpul deplasării de la domiciliu la clienți și, în consecință, dacă acest timp trebuie să fie considerat timp de lucru sau timp de repaus.

               30

               În ceea ce privește primul element constitutiv al noțiunii „timp de lucru”, în sensul articolului 2 punctul 1 din Directiva 2003/88, potrivit căruia lucrătorul trebuie să își exercite activitatea sau funcțiile, trebuie arătat că nu se contestă că, anterior deciziei Tyco de a desființa sediile regionale, acest angajator considera ca fiind timp de lucru timpul de deplasare a lucrătorilor săi de la sediile regionale la locurile în care se aflau primul și ultimul client al zilei, însă nu și timpul lor de deplasare de la domiciliu la sediile regionale la începutul și, respectiv, la sfârșitul zilei. Pe de altă parte, este cert că, anterior acestei decizii, lucrătorii în discuție în litigiul principal se prezentau zilnic la aceste sedii pentru a lua vehiculele puse de Tyco la dispoziția lor și a‑și începe ziua de lucru. Acești lucrători își încheiau ziua de lucru tot la aceste sedii.

               31

               Tyco contestă faptul că timpul de deplasare a lucrătorilor în discuție în litigiul principal de la domiciliu la clienți poate fi considerat timp de lucru, în sensul dispoziției menționate, pentru motivul că, chiar dacă acești lucrători trebuie să efectueze un traseu pentru a se prezenta la clienții pe care i‑a desemnat Tyco, activitatea și funcțiile lucrătorilor menționați au ca obiect realizarea unor prestații tehnice de instalare și de întreținere a sistemelor de securitate la acești clienți. Astfel, în timpul de deplasare de la domiciliu la clienți, acești lucrători nu și‑ar exercita activitățile sau funcțiile.

               32

               Acest argument nu poate fi primit. După cum a arătat avocatul general la punctul 38 din concluzii, deplasările lucrătorilor care ocupă un loc de muncă precum cel în discuție în litigiul principal pentru a se prezenta la clienții desemnați de angajator reprezintă instrumentul necesar pentru executarea de către acești lucrători a prestațiilor tehnice la acești clienți. Neluarea în considerare a acestor deplasări ar însemna că un angajator precum Tyco ar fi în măsură să susțină că numai timpul petrecut în exercitarea activității de instalare și de întreținere a sistemelor de securitate se încadrează în noțiunea „timp de lucru”, în sensul articolului 2 punctul 1 din Directiva 2003/88, ceea ce ar avea ca efect denaturarea acestei noțiuni și subminarea obiectivului protecției securității și a sănătății lucrătorilor.

               33

               Faptul că deplasările lucrătorilor respectivi la sau de la clienți, la începutul și la sfârșitul zilei, erau considerate de Tyco drept timp de lucru înainte de desființarea sediilor regionale arată de altfel că sarcina constând în conducerea unui vehicul de la un sediu regional la primul client și de la ultimul client la acest sediu regional făcea parte anterior din funcțiile și din activitatea acestor lucrători. Or, natura acestor deplasări nu s‑a schimbat după desființarea sediilor regionale. Numai punctul de plecare al deplasărilor menționate a fost modificat.

               34

               În aceste condiții, lucrătorii care se găsesc într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal trebuie să fie considerați ca exercitându‑și activitățile sau funcțiile în timpul deplasării de la domiciliu la clienți.

               35

               În ceea ce privește cel de al doilea element constitutiv al noțiunii „timp de lucru”, în sensul articolului 2 punctul 1 din Directiva 2003/88, potrivit căruia lucrătorul trebuie să fie la dispoziția angajatorului în acest timp, trebuie arătat că factorul determinant este faptul că lucrătorul este obligat să fie prezent fizic la locul determinat de angajator și să rămână la dispoziția acestuia pentru a putea efectua imediat, în caz de nevoie, prestațiile corespunzătoare (a se vedea în acest sens Hotărârea Dellas și alții, C‑14/04, EU:C:2005:728, punctul 48, precum și Ordonanța Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, punctul 28, și Ordonanța Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, punctul 63).

               36

               Astfel, pentru ca un lucrător să poată fi considerat ca fiind la dispoziția angajatorului său, acest lucrător trebuie să fie pus într‑o situație în care este obligat, din punct de vedere juridic, să se supună instrucțiunilor angajatorului său și să își exercite activitatea pentru acesta.

               37

               În schimb, din jurisprudența Curții reiese că posibilitatea pentru lucrători de a‑și gestiona timpul fără constrângeri majore și de a se consacra propriilor interese este un element de natură să arate că perioada respectivă nu constituie timp de lucru în sensul Directivei 2003/88 (a se vedea în acest sens Hotărârea Simap, C‑303/98, EU:C:2000:528, punctul 50).

               38

               În speță, din precizările făcute de Tyco în ședință reiese că aceasta stabilește lista cu clienții și ordinea acestora, care trebuie respectate de lucrătorii în discuție în litigiul principal, precum și orarul întâlnirilor la clienți. De asemenea, Tyco a arătat că, în pofida faptului că lucrătorilor în discuție în litigiul principal le‑a fost furnizat câte un telefon mobil pe care își primesc traseul în ajunul zilei de lucru, acești lucrători nu sunt obligați să țină acest telefon deschis în timpul de deplasare de la domiciliu la clienți. Astfel, traseul pentru a se duce la aceste întâlniri nu ar fi fixat de Tyco, ci lucrătorii în cauză rămân liberi să se deplaseze în funcție de traseul dorit, așa încât și‑ar putea organiza timpul de deplasare după cum doresc.

               39

               În această privință, trebuie constatat că, în timpul de deplasare de la domiciliu la clienți, lucrătorii care se găsesc într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal dispun de o anumită libertate de care nu dispun în timpul intervenției la un client, cu condiția să ajungă la clientul desemnat la ora convenită de angajator. Cu toate acestea, din dosarul de care dispune Curtea reiese că această libertate exista încă dinaintea desființării sediilor regionale, atunci când timpul de deplasare era luat în calcul ca timp de lucru începând cu ora de sosire la sediile regionale, singurul lucru care s‑a schimbat fiind punctul de plecare al traseului pentru a se duce la client. Or, o astfel de schimbare nu afectează natura juridică a obligației de a se supune instrucțiunilor angajatorului lor care le revine acestor lucrători. În timpul acestor deplasări, lucrătorii sunt supuși instrucțiunilor menționate ale angajatorului lor, care poate schimba ordinea clienților sau poate anula ori adăuga o întâlnire. În orice caz, trebuie arătat că, pe durata necesară deplasării, care de cele mai multe ori nu poate fi redusă, lucrătorii amintiți nu pot dispune în mod liber de timpul lor și nu se pot consacra propriilor interese, astfel încât, prin urmare, ei sunt la dispoziția angajatorilor.

               40

               Tyco, guvernul spaniol și guvernul Regatului Unit și‑au exprimat temerea că astfel de lucrători s‑ar putea ocupa de chestiuni personale la începutul și la sfârșitul zilei. Cu toate acestea, o asemenea temere nu poate afecta calificarea juridică a duratei deplasării. Într‑o situație precum cea din litigiul principal, revine angajatorului sarcina de a utiliza instrumentele de control necesare pentru a evita eventualele abuzuri.

               41

               Astfel, pe de o parte, exista deja, anterior desființării sediilor regionale, posibilitatea de a se ocupa de acest gen de chestiuni la începutul și la sfârșitul zilei de lucru, în cursul traseelor de la locurile în care se aflau clienții la sediile regionale. Pe de altă parte, după cum rezultă din considerentul (4) al Directivei 2003/98, obiectivele acestei directive nu pot fi subordonate unor considerente cu caracter pur economic. De altfel, Tyco a arătat în ședința în fața Curții că utilizarea cardurilor de credit pe care le furnizează salariaților săi este limitată la plata carburantului destinat uzului profesional pentru vehiculele puse la dispoziția lucrătorilor. Tyco ar dispune deci de un mijloc, printre altele, de control al deplasărilor acestora.

               42

               În plus, deși este adevărat că asemenea controale ar putea crea o cheltuială suplimentară pentru o întreprindere aflată într‑o situație precum cea a Tyco, trebuie amintit că această cheltuială este o consecință inerentă deciziei sale de a desființa sediile regionale. În schimb, faptul că această decizie ar avea ca efect suportarea în întregime a acestei cheltuieli de către angajații Tyco ar fi contrar obiectivului privind protecția securității și a sănătății lucrătorilor urmărit de directiva menționată.

               43

               În ceea ce privește cel de al treilea element constitutiv al noțiunii „timp de lucru”, în sensul articolului 2 punctul 1 din Directiva 2003/88, potrivit căruia lucrătorul trebuie să se afle la locul de muncă în perioada respectivă, trebuie arătat că, după cum reiese din cuprinsul punctului 34 din prezenta hotărâre, dacă un lucrător care nu mai are un loc de muncă fix își exercită funcțiile în cursul deplasării pe care o efectuează la sau de la un client, acest lucrător trebuie de asemenea să fie considerat ca aflându‑se la locul de muncă pe durata acestui traseu. Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctul 48 din concluzii, din moment ce deplasările sunt indisolubil legate de calitatea de lucrător care nu are un loc de muncă fix sau obișnuit, locul de muncă al unor asemenea lucrători nu poate fi redus la locurile de intervenție fizică a acestor lucrători la clienții angajatorului lor.

               44

               Această constatare nu este de natură să fie afectată de împrejurarea că unii lucrători, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, încep și termină astfel de trasee la domiciliu, întrucât această împrejurare decurge în mod direct din decizia angajatorului de a desființa sediile regionale, iar nu din voința acestor lucrători. Aceștia, întrucât au pierdut posibilitatea de a determina în mod liber distanța care separă domiciliul lor de locul obișnuit în care începe și unde se termină ziua lor de lucru, nu pot fi obligați să își asume alegerea angajatorului lor de a desființa aceste sedii.

               45

               Un asemenea rezultat ar fi contrar și obiectivului privind protecția securității și a sănătății lucrătorilor urmărit de Directiva 2003/88, în care se înscrie necesitatea de a garanta lucrătorilor o perioadă minimă de repaus. Astfel, ar fi contrar acestei directive ca timpul de repaus al lucrătorilor care nu au un loc de muncă fix sau obișnuit să fie redus prin excluderea timpului lor de deplasare de la domiciliu la clienți din noțiunea „timp de lucru” în sensul articolului 2 punctul 1 din directiva menționată.

               46

               Rezultă din cele ce precedă că, atunci când unii lucrători care se găsesc în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal folosesc un vehicul de serviciu pentru a se duce de la domiciliu la un client desemnat de angajator sau pentru a se întoarce la domiciliu de la locul în care se află un astfel de client și pentru a se duce de la locul în care se află un client la altul în timpul zilei de lucru, lucrătorii respectivi trebuie să fie considerați în cursul acestor deplasări ca aflându‑se „la locul de muncă” în sensul articolului 2 punctul 1 din aceeași directivă.

               47

               Această concluzie nu poate fi repusă în discuție prin argumentul guvernului Regatului Unit potrivit căruia ea ar conduce la o creștere a costurilor inevitabilă pentru Tyco, printre alții. În această privință, este suficient să se arate că deși, în circumstanțele speciale ale cauzei în discuție în litigiul principal, timpul de deplasare trebuie să fie considerat timp de lucru, Tyco rămâne liberă să determine remunerarea timpului de deplasare de la domiciliu la clienți.

               48

               Or, este suficient să se amintească faptul că din jurisprudența Curții rezultă că, cu excepția situației speciale prevăzute la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88 în privința concediului anual plătit, directiva se limitează să reglementeze anumite aspecte ale organizării timpului de lucru, astfel încât, în principiu, nu se aplică în privința remunerării lucrătorilor (a se vedea Hotărârea Dellas și alții, C‑14/04, EU:C:2005:728, punctul 38, precum și Ordonanța Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, punctul 32, și Ordonanța Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, punctele 81 și 83).

               49

               Prin urmare, modul de remunerare a lucrătorilor într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal nu este prevăzut de directiva menționată, ci de dispozițiile relevante ale dreptului național.

               50

               Având în vedere toate considerațiile ce precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea preliminară adresată că articolul 2 punctul 1 din Directiva 2003/88 trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care lucrătorii nu au un loc de muncă fix sau obișnuit, timpul de deplasare pe care acești lucrători îl consacră deplasărilor zilnice de la domiciliu la locurile în care se află primul și, respectiv, ultimul client desemnați de angajator constituie „timp de lucru” în sensul acestei dispoziții.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               51

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 2 punctul 1 din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru trebuie interpretat în sensul că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în care lucrătorii nu au un loc de muncă fix sau obișnuit, timpul de deplasare pe care acești lucrători îl consacră deplasărilor zilnice de la domiciliu la locurile în care se află primul și, respectiv, ultimul client desemnați de angajator constituie „timp de lucru” în sensul acestei dispoziții.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: spaniola.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 9 iulie 2010. # Exalation Ltd împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale Vektor-Lycopin - Motive absolute de refuz - Lipsa caracterului distinctiv - Caracterul descriptiv - Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]. # Cauza T-85/08.

text:
      Cauza T‑85/08
      Exalation Ltd
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale Vektor‑Lycopin – Motive absolute de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Caracter descriptiv – Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1) literele
         (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]”

      Sumarul hotărârii
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci compuse exclusiv din semne
            sau indicații ce pot să servească pentru a desemna caracteristicile unui produs
      [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)]
      Din punctul de vedere al publicului relevant, care cuprinde ansamblul producătorilor și consumatorilor produselor menționate
         în cererea de înregistrare a mărcii comunitare, cu alte cuvinte, atât anumite categorii de profesioniști, cât și marele public,
         semnul verbal Vektor‑Lycopin, a cărui înregistrare se solicită pentru „Produse farmaceutice și veterinare de uz medical; produse
         sanitare de uz medical; produse dietetice de uz medical, alimente pentru sugari”, „Carne, pește, păsări și vânat; extracte
         din carne; fructe și legume conservate, uscate și fierte; jeleuri, dulcețuri, compoturi; ouă, lapte și produse lactate; uleiuri
         și grăsimi comestibile” și „Cafea, ceai, cacao, zahăr, orez, tapioca; sago, înlocuitori de cafea; făină și preparate făcute
         din cereale; pâine, produse de patiserie și cofetărie, înghețată comestibilă; miere, sirop de melasă; drojdie, praf de copt;
         sare, muștar; oțet, sosuri (condimente); gheață”, care fac parte din clasele 5, 29 și, respectiv, 30 în sensul Aranjamentului
         de la Nisa, este descriptiv în ceea ce privește produsele menționate, în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din
         Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară.

      Trebuie să se considere că publicul relevant are cunoștință de sensul termenului „lycopin” sau că, cel puțin, este rezonabil
         să se prevadă că publicul relevant va dobândi această informație în viitor. În primul rând, acest termen tehnic desemnează
         un supliment alimentar cunoscut în mod necesar de către o parte a publicului relevant, în special de profesioniștii în prepararea
         de produse dietetice, farmaceutice și de uz veterinar. În al doilea rând, sensul termenului „lycopin” este ușor accesibil
         consumatorilor tuturor produselor vizate în cererea de înregistrare a mărcii. Sensul termenului „lycopin” figurează, într‑adevăr,
         în dicționare și pe pagini de internet. Astfel, este probabil că substanța desemnată prin acest termen este cunoscută de asemenea
         de o parte a consumatorilor tuturor produselor în cauză. În al treilea rând, consumatorii de produse farmaceutice, de uz veterinar,
         dietetice și sanitare de uz medical care nu cunosc sensul termenului „lycopin” vor avea adesea tendința de a solicita sfatul
         acelei părți a publicului relevant care are cunoștințe în materie, mai precis medicilor, farmaciștilor, dieteticienilor și
         altor comercianți ai produselor în cauză. Astfel, prin intermediul sfaturilor primite de la persoanele abilitate să prescrie
         produsele sau al informațiilor difuzate prin diferitele mijloace de comunicare în masă, sensul termenului „lycopin” poate
         fi cunoscut de acea parte a publicului relevant cel mai puțin informată.

      În percepția publicului relevant, combinația Vektor‑Lycopin, asociată produselor alimentare, dietetice, sanitare, de uz veterinar
         și farmaceutice la care se referă cererea de înregistrare, va evoca proprietatea acestor produse de a transmite lycopen. Astfel,
         publicul relevant, dacă ar fi confruntat cu asocierea semnului a cărui înregistrare se solicită cu produsele vizate în cererea
         de înregistrare, ar fi determinat să considere că produsele în cauză conțin lycopen și că permit celor care le consumă să
         asimileze această substanță.

      Astfel, combinația termenilor „vektor” și „lycopin”, precum cea realizată în cadrul semnului Vektor‑Lycopin, va constitui,
         pentru publicul relevant, o indicație a proprietăților produselor în cauză.

      (a se vedea punctele 36, 40-43 și 56-58)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)
      9 iulie 2010(*)

      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale Vektor‑Lycopin – Motive absolute de refuz – Lipsa caracterului distinctiv – Caracter descriptiv – Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (1) literele
         (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]”

      În cauza T‑85/08,
      Exalation Ltd, cu sediul în Ilford, Essex (Regatul Unit), reprezentată de K. Zingsheim, avocat,

      reclamantă,
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul S. Schäffner, în calitate de agent,

      pârât,
      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 17 decembrie 2007 (cauza R 1037/2007‑4)
         privind o cerere de înregistrare a semnului verbal Vektor‑Lycopin ca marcă comunitară,

      TRIBUNALUL (Camera a treia),
      compus din domnul J. Azizi, președinte, doamna E. Cremona și domnul S. Frimodt Nielsen (raportor), judecători,
      grefier: doamna K. Andová, administrator,
      având în vedere cererea depusă la grefa Tribunalului la 19 februarie 2008,
      având în vedere memoriul în răspuns depus la grefa Tribunalului la 15 iulie 2008,
      în urma ședinței din 2 martie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        La 6 ianuarie 2006, reclamanta, Exalation Ltd, a introdus o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru
         Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 40/94
         al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), astfel
         cum a fost modificat [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară
         (JO L 78, p. 1)].

      2        Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul verbal Vektor‑Lycopin.

      3        Produsele pentru care a fost solicitată înregistrarea aparțin claselor 5, 29 și 30 din Aranjamentul de la Nisa privind clasificarea
         internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit
         și modificat, și corespund în special, pentru fiecare dintre clase, următoarei descrieri:

      –        clasa 5: „Produse farmaceutice și veterinare de uz medical; produse sanitare de uz medical; produse dietetice de uz medical,
         alimente pentru sugari”;

      –        clasa 29: „Carne, pește, păsări și vânat; extracte din carne; fructe și legume conservate, uscate și fierte; jeleuri, dulcețuri,
         compoturi; ouă, lapte și produse lactate; uleiuri și grăsimi comestibile”;

      –        clasa 30: „Cafea, ceai, cacao, zahăr, orez, tapioca; sago, înlocuitori de cafea; făină și preparate făcute din cereale; pâine,
         produse de patiserie și cofetărie, înghețată comestibilă; miere, sirop de melasă; drojdie, praf de copt; sare, muștar; oțet,
         sosuri (condimente); gheață”.

      4        Prin Decizia din 4 mai 2007 (denumită în continuare „decizia examinatorului”), examinatorul a respins, în temeiul articolului
         38 din Regulamentul nr. 40/94 (devenit articolul 37 din Regulamentul nr. 207/2009), cererea de înregistrare a mărcii pentru
         produsele menționate la punctul 3 de mai sus, pentru motivul că marca Vektor‑Lycopin este descriptivă și lipsită de caracter
         distinctiv pentru publicul germanofon și anglofon din cadrul Comunității Europene, astfel că nu putea fi înregistrată în temeiul
         articolului 7 alineatul (1) literele (b) și (c) și alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul
         (1) literele (b) și (c) și alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009].

      5        La 3 iulie 2007, reclamanta a formulat o cale de atac împotriva deciziei examinatorului în temeiul articolelor 57-62 din Regulamentul
         nr. 40/94 [devenite articolele 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009].

      6        Prin Decizia din 17 decembrie 2007 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera a patra de recurs a OAPI a respins calea
         de atac și a confirmat decizia examinatorului.

      7        În decizia atacată, camera de recurs a considerat că motivele absolute de refuz avute în vedere la articolul 7 alineatul (1)
         literele (b) și (c) din Regulamentul nr. 40/94 erau aplicabile în zonele germanofone și anglofone ale Comunității. Aceste
         dispoziții coroborate cu cele ale articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 s‑ar fi opus, așadar, înregistrării
         mărcii Vektor‑Lycopin.

      8        În ceea ce privește aplicarea motivului absolut de refuz prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul
         nr. 40/94, camera de recurs a confirmat aprecierile examinatorului potrivit cărora, în primul rând, termenul „Vektor” (vector)
         din limba germană se folosește în industria genetică pentru a desemna moleculele de acid dezoxiribonucleic (ADN) care se folosesc
         la introducerea de ADN străin într‑o celulă gazdă și, în al doilea rând, termenul „vector” folosit în medicină și în domeniul
         protecției fitosanitare se referă la organismele ce transmit boli (punctul 18 din decizia atacată).

      9        Camera de recurs a confirmat, în plus, observațiile examinatorului potrivit cărora termenul „Lycopin” (lycopen) din limba
         germană desemnează un carotenoid cu proprietăți antioxidante (punctul 18 din decizia atacată).

      10      Totodată, camera de recurs a subliniat că elementele „vektor” și „lycopin” sunt legate printr‑o liniuță de unire, potrivit
         regulilor limbii germane și limbii engleze (punctul 18 din decizia atacată).

      11      În sfârșit, camera de recurs și‑a însușit constatările examinatorului potrivit cărora semnul solicitat, considerat în ansamblu,
         are o semnificație descriptivă concretă pentru produsele vizate în cererea de înregistrare. Astfel, ar fi vorba despre un
         supliment alimentar al cărui principiu activ ar putea intra în compoziția unor produse farmaceutice sau a unor produse dietetice
         de uz medical, respectiv a unor alimente pentru sugari, precum și în compoziția tuturor produselor alimentare din clasele
         29 și 30 menționate la punctul 3 de mai sus (punctele 19-21 din decizia atacată).

      12      Pe de altă parte, pentru a determina care este publicul relevant, ar trebui incluși nu numai consumatorii, ci și producătorii
         și comercianții produselor menționate în cererea de înregistrare (punctul 23 din decizia atacată).

       Concluziile părților
      13      În cadrul cererii introductive, reclamanta solicită Tribunalului:

      –        anularea deciziei atacate;
      –        anularea deciziei examinatorului;
      –        obligarea OAPI să procedeze la înregistrarea mărcii Vektor‑Lycopin;
      –        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.
      14      OAPI solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
      15      În ședință, reclamanta a declarat că renunță la al doilea și la al treilea capăt de cerere, renunțare de care s‑a luat act
         în procesul‑verbal al ședinței.

       În drept
      16      În susținerea cererii sale de anulare a deciziei atacate, reclamanta invocă două motive: primul întemeiat pe încălcarea articolului
         7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, iar al doilea pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b)
         din Regulamentul nr. 40/94. Trebuie examinat mai întâi primul motiv.

       Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94
       Argumentele părților
      17      În primul rând, reclamanta susține că semnul Vektor‑Lycopin este alcătuit din două elemente aflate într‑o combinație neobișnuită
         și nemaiîntâlnită. Semnul Vektor‑Lycopin nu ar apărea nici în dicționare, nici în limba vorbită, nici în limba scrisă. Acesta
         nu ar fi cunoscut sau utilizat nici în medicină, nici în biologie, nici în fizică, nici în matematică. Semnul Vektor‑Lycopin
         ar constitui, așadar, un neologism care ar îndeplini criteriul stabilit în jurisprudență potrivit căruia juxtapunerea a doi
         termeni descriptivi nu este descriptivă dacă, prin caracterul neobișnuit al combinației, semnul în cauză creează o impresie
         suficient de îndepărtată în raport cu cea produsă de semnificația termenilor care o compun, astfel încât acest semn, considerat
         în ansamblu, primează în fața însumării elementelor care îl compun. Având un caracter de noutate integral, semnul Vektor‑Lycopin
         ar fi, ca urmare, necunoscut publicului specializat în medicină, în biologie, în farmacie sau în fizică, precum și consumatorului
         final.

      18      În al doilea rând, reclamanta susține că elementul „vektor” nu ar fi univoc. Camera de recurs a ținut seama numai de semnificația
         acestui termen în domeniul industriei genetice. Or, termenul menționat ar avea o multitudine de alte semnificații în domenii
         diferite, cum este cel al fizicii. Restricția semantică la care ar fi procedat camera de recurs ar fi criticabilă, în măsura
         în care acesta ar fi, fără vreun motiv, defavorabilă reclamantei. În plus, termenul „Vektor” din limba germană propriu domeniului
         industriei genetice nu ar fi cunoscut nici publicului specializat compus din biologi, fizicieni, medici, farmaciști, matematicieni
         sau din alți specialiști și cu atât mai puțin consumatorului final mediu al produselor vizate în cererea de înregistrare.
         Astfel, publicul-țintă nu ar putea deduce din semnul Vektor‑Lycopin că acesta descrie un amestec din extract de lemn‑dulce
         și tomate. În sprijinul afirmațiilor sale, reclamanta propune să prezinte Tribunalului rezultatele mai multor sondaje de opinie.

      19      În al treilea rând, reclamanta susține că, în situația în care termenul „vektor” ar fi descriptiv, astfel cum pretinde camera
         de recurs, nicio marcă care ar conține acest termen nu ar putea fi înregistrată. Or, ar exista numeroase mărci comunitare,
         naționale sau internaționale, care ar conține termenul „vektor”. Poziția adoptată de camera de recurs ar conduce, așadar,
         potrivit reclamantei, la anularea tuturor mărcilor comunitare care conțin termenul „vektor”, în aplicarea articolului 51 alineatul
         (1) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009].

      20      În sfârșit, reclamanta susține în integralitate argumentația pe care a prezentat‑o, atât în sprijinul cererii de înregistrare
         a mărcii, cât și pe parcursul procedurii în fața camerei de recurs, și că aceasta face parte integrantă din prezenta acțiune.

      21      OAPI contestă toate argumentele reclamantei.

       Aprecierea Tribunalului
      22      Potrivit articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/094, se respinge înregistrarea mărcilor care sunt
         compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească, în comerț, pentru a desemna specia, calitatea, cantitatea, destinația,
         valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte caracteristici ale acestora.
         În plus, la articolul 7 alineatul (2) din același regulament se precizează că alineatul (1) se aplică chiar dacă motivele
         de refuz nu există decât într‑o parte a Comunității.

      23      Astfel, semnele sau indicațiile ce pot să servească, în comerț, pentru a desemna caracteristici ale produselor sau serviciilor
         pentru care a fost solicitată înregistrarea, în temeiul Regulamentului nr. 40/94, sunt considerate inapte, prin însăși natura
         lor, să îndeplinească funcția de indicator al originii pe care o exercită marca, fără a se aduce atingere posibilității ca
         acestea să dobândească un caracter distinctiv prin utilizare, posibilitate prevăzută la articolul 7 alineatul (3) din Regulamentul
         nr. 40/94 [devenit articolul 7 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009] (Hotărârea Curții din 23 octombrie 2003, OAPI/Wrigley,
         C‑191/01 P, Rec., p. I‑12447, punctul 30).

      24      Potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94 urmărește un obiectiv
         de interes general, care impune ca semnele sau indicațiile descriptive pentru caracteristicile produselor sau serviciilor
         pentru care se solicită înregistrarea să poată fi utilizate în mod liber de oricine [Hotărârea OAPI/Wrigley, punctul 23 de
         mai sus, punctul 31, și Hotărârea Tribunalului din 7 iunie 2005, Münchener Rückversicherungs‑Gesellschaft/OAPI (MunichFinancialServices),
         T‑316/03, Rec., p. II‑1951, punctul 25].

      25      Pentru a refuza înregistrarea în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, nu este necesar
         ca semnele și indicațiile care compun marca în cauză să fie în mod efectiv utilizate la momentul formulării cererii de înregistrare
         în scopul descrierii produselor sau serviciilor pentru care se solicită înregistrarea ori a caracteristicilor acestor produse
         sau servicii. Este suficient, după cum arată însăși redactarea dispoziției menționate, ca aceste semne și indicații să poată
         fi utilizate cu un asemenea scop. Astfel, trebuie refuzată înregistrarea unui semn verbal dacă cel puțin una dintre semnificațiile
         sale potențiale desemnează o caracteristică a produselor sau a serviciilor vizate (Hotărârea OAPI/Wrigley, punctul 23 de mai
         sus, punctul 32).

      26      Prin urmare, în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, OAPI trebuie să aprecieze dacă
         marca a cărei înregistrare se solicită constituie, în mediile interesate, o descriere a caracteristicilor produselor sau serviciilor
         vizate sau dacă este rezonabil să se prevadă că, în viitor, aceasta ar putea constitui o astfel de descriere. Dacă, în urma
         acestei analize, ajunge la concluzia că aceasta este situația, camera de recurs trebuie să refuze, în temeiul dispoziției
         amintite, să procedeze la înregistrarea mărcii (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Curții din 12 februarie 2004, Koninklijke
         KPN Nederland, C‑363/99, Rec., p. I‑1619, punctul 56).

      –       În ceea ce privește propunerile de probe formulate de reclamantă
      27      În susținerea argumentelor de contestare a faptului că publicul relevant cunoaște sensul pe care camera de recurs l‑a reținut
         în privința termenului „Vektor” din limba germană, pe de o parte, și a termenilor „vektor‑lycopin”, pe de altă parte, reclamanta
         propune să prezinte Tribunalului mai multe sondaje de opinie.

      28      Trebuie amintit că legalitatea unui act al Uniunii trebuie apreciată în funcție de elementele de fapt și de drept care existau
         la data adoptării actului. Prin urmare, legalitatea unei decizii a camerei de recurs nu poate fi contestată prin invocarea
         unor fapte noi în fața Tribunalului decât dacă s‑ar demonstra că, înainte de adoptarea oricărei decizii în speță, camera de
         recurs trebuia să ia în considerare, din oficiu, aceste fapte în cadrul procedurii administrative. Astfel, în conformitate
         cu articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009],
         OAPI nu poate să țină seama de faptele pe care părțile nu le‑au invocat sau de probele pe care nu le‑au prezentat în timp
         util. În consecință, în cadrul unei acțiuni în anulare, Tribunalul nu poate lua în considerare elementele de fapt de care
         OAPI nu a avut posibilitatea să ia cunoștință în cadrul procedurii administrative [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
         din 26 noiembrie 2003, HERON Robotunits/OAPI (ROBOTUNITS), T‑222/02, Rec., p. II‑4995, punctele 50 și 51 și jurisprudența
         citată].

      29      În speță, se impune constatarea că sondajele de opinie pe care reclamanta propune să le prezinte Tribunalului nu au fost depuse
         nici în fața examinatorului, nici în fața camerei de recurs pe parcursul procedurii administrative. Mai mult, reclamanta nu
         susține că aceste sondaje fuseseră disponibile la data adoptării deciziei atacate. Or, chiar presupunând că rezultatele unor
         astfel de sondaje ar fi fost disponibile la acea dată, ele nu constituie fapte notorii care ar fi trebuit luate în considerare
         din oficiu de OAPI, fapte care pot fi cunoscute de orice persoană sau, cel puțin, pot fi cunoscute din surse general accesibile
         [Hotărârea Tribunalului din 22 iunie 2204, Ruiz‑Picasso și alții/OAPI – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, Rec., p. II‑1739,
         punctul 29, și Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 2005, Atomic Austria/OAPI – Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (ATOMIC
         BLITZ), T‑318/03, Rec,. p. II‑1319, punctul 35]. Rezultă că, oricare ar fi valoarea lor probantă, reclamanta nu poate contesta
         legalitatea deciziei atacate în temeiul unor elemente de probă pe care propune să le prezinte pentru prima dată Tribunalului.

      30      Prin urmare, propunerile de probe prezentate de reclamantă trebuie respinse.

      –       În ceea ce privește trimiterea pe care reclamanta o face la argumentația dezvoltată în cererea sa de înregistrarea a mărcii
         și pe parcursul procedurii în fața camerei de recurs

      31      Reclamanta precizează în cererea introductivă că susține în integralitate argumentația pe care a prezentat‑o în cererea sa
         de înregistrare a mărcii și pe parcursul procedurii în fața camerei de recurs și că această argumentare face integrantă și
         din prezenta acțiune.

      32      În temeiul articolului 21 din Statutul Curții de Justiție și al articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de
         procedură al Tribunalului, aplicabil în materia proprietății intelectuale în conformitate cu articolul 130 alineatul (1) și
         cu articolul 132 alineatul (1) din acest regulament, cererea introductivă trebuie să cuprindă o expunere sumară a motivelor
         invocate.

      33      Aceste mențiuni trebuie să rezulte din însuși textul cererii și să fie suficient de clare și de precise pentru a permite pârâtului
         să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe asupra acțiunii, dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații
         (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C 208/02 P și
         C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctele 94 și 100, și Hotărârea Curții din 18 iulie 2006, Rossi/OAPI, C‑214/05 P, Rec., p. I‑7057,
         punctul 37).

      34      În plus, Tribunalul s‑a pronunțat în sensul că, deși textul cererii poate fi susținut prin trimiteri la pasaje determinate
         din înscrisurile anexate acesteia, o trimitere globală la alte înscrisuri nu poate suplini absența elementelor esențiale din
         cererea introductivă [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 1 martie 2005, Sergio Rossi/OAPI – Sissi Rossi (SISSI ROSSI),
         T‑169/03, Rec., p. II‑685, punctul 30 și jurisprudența citată].

      35      Rezultă că, întrucât trimite la înscrisuri depuse de reclamantă în fața OAPI, cererea este inadmisibilă în măsura în care
         trimiterea globală pe care o conține nu privește motivele și argumentele dezvoltate în cerere (a se vedea în acest sens Hotărârea
         SISSI ROSSI, punctul 34 de mai sus, punctul 31).

      –       În ceea ce privește determinarea publicului relevant
      36      În decizia atacată, camera de recurs a considerat că publicul relevant cuprinde ansamblul producătorilor și consumatorilor
         de produse farmaceutice, de uz veterinar și dietetice, de alimente pentru sugari și de alte produse menționate la punctul
         3 de mai sus, cu alte cuvinte atât anumite categorii de profesioniști, cât și marele public. Această definiție, care nu este
         contestată nici de reclamantă, nici de OAPI, trebuie reținută.

      37      Prin urmare, trebuie să se analizeze dacă, prin argumentele pe care le invocă, reclamanta reușește să demonstreze că semnul
         Vektor‑Lycopin nu constituie, pentru publicul relevant definit la punctul 36 de mai sus, o descriere a caracteristicilor produselor
         vizate și dacă nu este rezonabil să se prevadă că aceasta va fi situația în viitor (a se vedea punctele 25 și 26 de mai sus).

      –       În ceea ce privește contestarea de către reclamantă a caracterului descriptiv al termenului „lycopin”
      38      La punctul 18 din decizia atacată, camera de recurs a precizat că reclamanta nu a prezentat niciun element detaliat de natură
         să infirme observațiile examinatorului potrivit cărora elementul „lycopin” (lycopen) desemnează un carotenoid cu proprietăți
         antioxidante.

      39      Reclamanta a contestat, pentru prima oară în ședință, aprecierea camerei de recurs potrivit căreia termenul „lycopin” prezintă
         un caracter descriptiv. Fără a fi necesar să se analizeze posibilitatea de a prezenta un astfel de argument în acest stadiu
         al procedurii, trebuie să se observe că reclamanta nu și‑a însoțit susținerea de nicio precizare. În special, reclamanta nu
         a prezentat niciun argument de natură să repună în discuție sensul termenului „lycopin” reținut de camera de recurs. În aceste
         condiții, trebuie să se constate că reclamanta nu a reușit să repună în discuție sensul atribuit elementului „lycopin” de
         către examinator sau de către camera de recurs.

      40      Or, în primul rând, acest termen tehnic desemnează un supliment alimentar cunoscut în mod necesar de către o parte a publicului
         relevant, în special de profesioniștii în prepararea de produse dietetice, farmaceutice și de uz veterinar.

      41      În al doilea rând, camera de recurs a demonstrat în decizia atacată că sensul termenului „lycopin” este ușor accesibil consumatorilor
         tuturor produselor vizate în cererea de înregistrare a mărcii. Sensul termenului „lycopin” figurează, într‑adevăr, în dicționare
         și pe pagini de internet. Astfel, este probabil că substanța desemnată prin acest termen este cunoscută, de asemenea, de o
         parte a consumatorilor tuturor produselor menționate la punctul 3 de mai sus.

      42      În al treilea rând, consumatorii de produse farmaceutice, de uz veterinar, dietetice și sanitare de uz medical care nu cunosc
         sensul termenului „lycopin” vor avea adesea tendința de a solicita sfatul acelei părți a publicului relevant care are cunoștințe
         în materie, mai precis medicilor, farmaciștilor, dieteticienilor și altor comercianți ai produselor în cauză. Astfel, prin
         intermediul sfaturilor primite de la persoanele abilitate să prescrie produsele sau al informațiilor difuzate prin diferitele
         mijloace de comunicare în masă, sensul termenului „lycopin” poate fi cunoscut de acea parte a publicului relevant cel mai
         puțin informată.

      43      Așadar, trebuie să se considere că publicul relevant are cunoștință de sensul termenului „lycopin” sau că, cel puțin, este
         rezonabil să se prevadă că publicul relevant va dobândi această informaţie în viitor (a se vedea punctele 25 și 26 de mai
         sus).

      44      Trebuie de asemenea amintit că, în ceea ce privește ansamblul produselor vizate în cererea de înregistrare, nu este nicidecum
         exclus ca lycopen să poată fi incorporat în prepararea acestora. Or, din moment ce reclamanta nu și‑a limitat cererea de înregistrare
         la produse care nu conțin lycopen și care nu pot conține această substanță, se impune constatarea că există sau este rezonabil
         să se prevadă că va exista în viitor un raport suficient de direct și de concret, în percepția publicului relevant, între
         elementul „lycopin” și compoziția produselor menționate la punctul 3 de mai sus [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
         din 20 noiembrie 2007, Tegometall International/OAPI – Wuppermann (TEK), T‑458/05, Rep., p. II‑4721, punctul 94 și jurisprudența
         citată].

      45      Prin urmare, camera de recurs nu a săvârșit o eroare atunci când considerat că elementul „lycopin” din compunerea mărcii a
         cărei înregistrare se solicită are un caracter descriptiv în ceea ce privește produsele menționate la punctul 3 de mai sus.

      –       În ceea ce privește argumentul reclamantei întemeiat pe caracterul polisemantic al elementului „vektor”
      46      La punctul 18 din decizia atacată, referindu‑se la un extras dintr‑un dicționar pe care OAPI l‑a prezentat în anexă la memoriul
         în răspuns, camera de recurs a arătat că, în domeniul industriei genetice, al biologiei, al medicinii și al protecției fitosanitare,
         elementul „vektor” (vector) are sensul de agent care transmite o moleculă, o substanță sau o boală.

      47      Fără a contesta totuși sensul reținut de camera de recurs, reclamanta susține că, în domeniul matematicii și al fizicii, termenul
         „Vektor” din limba germană are alte semnificații.

      48      Or, este suficient ca semnul a cărui înregistrare se solicită să aibă un caracter descriptiv în ce privește cel puțin una
         dintre semnificațiile sale pentru a antrena imposibilitatea de a înregistra semnul în cauză. Astfel, în aplicarea articolului
         7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, trebuie respinsă înregistrarea unui semn verbal dacă cel puțin una
         dintre semnificațiile sale potențiale desemnează caracteristici ale produselor sau serviciilor vizate (Hotărârea OAPI/Wrigley,
         punctul 23 de mai sus, punctul 32).

      49      Se impune constatarea că, în cadrul semnului a cărui înregistrare se solicită, elementul „vektor” se combină cu elementul
         „lycopin”, care, astfel cum a stabilit în mod întemeiat camera de recurs, desemnează o substanță ce poate intra în compoziția
         produselor menționate la punctul 3 de mai sus (a se vedea punctul 44 de mai sus). Prin urmare, în înțelesul reținut de camera
         de recurs, elementul „vektor” va evoca, în spiritul publicului relevant, o proprietate a produselor vizate în cererea de înregistrare
         care constă în capacitatea de a transmite o substanță sau un principiu activ ce poate intra în compoziția acestora din urmă.

      50      Rezultă că, în înțelesul reținut de camera de recurs, termenul „Vektor” din limba germană prezintă un caracter descriptiv
         pentru produsele menționate la punctul 3 de mai sus și că, în aceste condiții, reclamanta nu poate susține în mod util că
         același termen poate avea alte semnificații în anumite domenii specializate, precum matematica sau fizica.

      –       În ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia semnul Vektor‑Lycopin produce o impresie suficient de îndepărtată
         în raport cu cea produsă de suma elementelor care îl compun

      51      Din cele de mai sus rezultă că atât elementul „vektor”, cât și elementul „lycopin” prezintă un caracter descriptiv pentru
         produsele vizate în cererea de înregistrare (a se vedea punctele 45 și 50 de mai sus).

      52      Reclamanta susține totuși că, în cadrul semnului Vektor‑Lycopin, combinația termenii „vektor” și „lycopin” este neobișnuită
         și nemaiîntâlnită, acest semn nefiind întâlnit nici în dicționare, nici în limba vorbită, nici în limba scrisă. Potrivit reclamantei,
         semnul Vektor‑Lycopin creează astfel o impresie suficient de îndepărtată în raport cu cea produsă de semnificația termenilor
         care o compun, astfel încât acest semn, considerat în ansamblu, primează în fața însumării elementelor care îl compun.

      53      Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, juxtapunerea a doi termeni descriptivi poate să nu fie descriptivă dacă, datorită
         caracterului neobișnuit al combinației, semnul în cauză creează o impresie suficient de îndepărtată de cea produsă de semnificația
         termenilor care o compun, astfel încât acesta, considerat în ansamblu, primează în fața însumării elementelor care îl compun.
         În această privință, este de asemenea pertinentă analiza termenului în cauză potrivit regulilor lexicale și gramaticale corespunzătoare
         [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 14 iunie 2007, Europig/OAPI (EUROPIG), T‑207/06, Rep., p. II‑1961, punctul
         29 și jurisprudența citată; a se vedea de asemenea, prin analogie, Hotărârea Koninklijke KPN Nederland, punctul 26 de mai
         sus, punctele 98 și 100].

      54      În cadrul semnului a cărui înregistrare se solicită în speță, cei doi termeni „vektor” și „lycopin” sunt legați printr‑o liniuță
         de unire. Această modalitate de a combina cuvinte este uzuală, astfel cum a precizat camera de recurs fără a fi contrazisă
         de reclamantă, atât în limba germană, cât și în limba engleză.

      55      În plus, este indiferent pentru aprecierea caracterului descriptiv al unui semn aspectul dacă acesta figurează sau nu figurează
         în dicționare [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 2007, Borco‑Marken‑Import Matthiesen/OAPI (Caipi), T‑405/04,
         nepublicată în Repertoriu, punctul 42 și jurisprudența citată].

      56      Prin urmare, trebuie să se considere că, în percepția publicului relevant, combinația Vektor‑Lycopin, asociată produselor
         alimentare, dietetice, sanitare, de uz veterinar și farmaceutice la care se referă cererea de înregistrare, va evoca proprietatea
         acestor produse de a transmite lycopen. Astfel, publicul relevant, dacă ar fi confruntat cu asocierea semnului a cărui înregistrare
         se solicită cu produsele vizate în cererea de înregistrare, ar fi determinat să considere că produsele în cauză conțin lycopen
         și că permit celor care le consumă să asimileze această substanță.

      57      Astfel, fără să fie necesară pronunțarea cu privire la aspectul, controversat, dacă publicul relevant este capabil să înțeleagă
         că semnul Vektor‑Lycopin desemnează un supliment alimentar pe bază de extract de tomate și de lemn‑dulce fabricat de reclamantă,
         trebuie să se constate că, în speță, combinația termenilor „vektor” și „lycopin”, precum cea realizată în cadrul semnului
         Vektor‑Lycopin, va constitui, pentru publicul relevant, o indicație a proprietăților produselor menționate la punctul 3 de
         mai sus.

      58      Prin urmare, camera de recurs a considerat în mod întemeiat că marca Vektor‑Lycopin este compusă exclusiv din termeni ce pot
         să servească, în comerț, pentru a desemna caracteristici ale produselor menționate la punctul 3 de mai sus și că trebuie refuzată
         înregistrarea în aplicarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94.

      –       În ceea ce privește argumentul reclamantei întemeiat pe înregistrarea unor mărci ce conțin termenii „vektor” sau „vector”
      59      Fără a prezenta totuși cel mai mic element de probă în susținerea afirmațiilor sale, reclamanta înțelege să își întemeieze
         argumentația pe înregistrarea a numeroase mărci comunitare, naționale sau internaționale, care conțin termenul „vektor”. În
         ședință, reclamanta s‑a prevalat și de înregistrarea ca marcă comunitară a semnului Vector‑Lycopin.

      60      În această privință, trebuie amintit că, într‑adevăr, caracterul înregistrabil al unei mărci nu poate fi apreciat decât în
         temeiul reglementării comunitare pertinente, astfel cum este interpretată de instanța Uniunii. Prin urmare, împrejurarea că,
         chiar în cadrul unor sisteme juridice ce conțin norme similare, au fost înregistrate mărci identice sau comparabile cu marca
         a cărei înregistrare se solicită poate, cel mult, să fie reținută ca element de informare, dar nu prezintă un caracter imperativ
         pentru OAPI sau pentru instanța Uniunii [a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 31 ianuarie 2001, Sunrider/OAPI
         (VITALITE), T‑24/00, Rec., p. II‑449, punctul 33 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 3 decembrie 2003,
         Audi/OAPI (TDI), T‑16/02, Rec., p. II‑5167, punctul 40 și jurisprudența citată].

      61      În consecință, chiar presupunând că este corect argumentul reclamantei întemeiat pe existența unor înregistrări comunitare,
         naționale și internaționale, ale unor mărci ce conțin termenul „vektor” și a mărcii Vector‑Lycopin, acest argument este inaplicabil
         și trebuie înlăturat.

      62      În plus, legalitatea deciziilor camerelor de recurs nu poate fi apreciată decât în temeiul reglementării pertinente, și nu
         al practicii decizionale a acestora [Hotărârea Tribunalului din 27 februarie 2002, Streamserve/OAPI (STREAMSERVE), T‑106/00,
         Rec., p. II‑723, punctul 66].

      63      Prin urmare, nu este întemeiată, în niciun caz, susținerea reclamantei că, în urma confirmării de către Tribunal a deciziei
         adoptate în speță de camera de recurs în ceea ce privește înregistrarea mărcii Vektor‑Lycopin, ar trebui să fie anulate pretinsele
         mărci comunitare anterioare.

      64      Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se considere că, prin confirmarea refuzului de înregistrare a mărcii dispus de
         examinator în aplicarea articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, camera de recurs nu a comis o eroare.

       Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94
      65      Rezultă din modul de redactare a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 40/94 că este suficient ca unul dintre motivele
         de refuz enumerate în cuprinsul acestei dispoziții să se aplice pentru ca semnul în cauză să nu poată fi înregistrat ca marcă
         comunitară (Hotărârea Curții din 19 septembrie 2002, DKV/OAPI, C‑104/00 P, Rec., p. I‑7561, punctul 29).

      66      Prin urmare, trebuie respinsă acțiunea în totalitate, fără să fie necesar ca instanța să se pronunțe cu privire la al doilea
         motiv întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 40/94.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      67      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la suportarea cheltuielilor
         de judecată, conform concluziilor OAPI.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a treia)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă Exalation Ltd la plata cheltuielilor de judecată.

               Azizi

                Cremona

                Frimodt Nielsen

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 iulie 2010.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 13 februarie 2003. # Regatul Spaniei împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza C-409/00.


Hotărârea Tribunalului (camera a patra) din 13 septembrie 2013. # Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung eV împotriva Comisiei Europene. # Cauza T-73/08.