title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 25 octombrie 2011.#Solvay SA împotriva Comisiei Europene.#Recurs - Concurență - Piața sodei în Comunitate - Înțelegere - Încălcarea dreptului la apărare - Acces la dosar - Audierea întreprinderii.#Cauza C-110/10 P.

text:
      Cauza C‑110/10 P
      Solvay SA
      împotriva
      Comisiei Europene
      „Recurs — Concurență — Piața sodei în Comunitate — Înțelegere — Încălcarea dreptului la apărare — Acces la dosar — Audierea întreprinderii”
      Sumarul hotărârii
      1.        Concurență — Procedură administrativă — Acces la dosar — Obiect — Respectarea dreptului la apărare
      [Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (2)]
      2.        Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Audierea întreprinderilor — Conținutul obligației
            după anularea unei prime decizii a Comisiei
      [art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27]
      1.        Dreptul de acces la dosar în cauzele în materia concurenței, corolar al principiului respectării dreptului la apărare, presupune
         ca întreprinderii în cauză să i se acorde de către Comisie posibilitatea de a proceda la o examinare a tuturor documentelor
         care figurează în dosarul de investigare și care sunt susceptibile să fie pertinente pentru apărarea sa. Acestea cuprind atât
         documentele incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a
         documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale.

      Încălcarea dreptului de acces la dosar în cursul procedurii prealabile adoptării deciziei este susceptibilă, în principiu,
         să determine anularea acestei decizii atunci când a adus atingere dreptului la apărare. Într‑o ipoteză similară, încălcarea
         care a avut loc nu mai poate fi remediată prin simplul fapt că accesul a devenit posibil în cursul procedurii jurisdicționale
         privind o acțiune având ca obiect anularea deciziei Comisiei. Astfel, prin limitarea la un control jurisdicțional al motivelor
         invocate, examinarea Tribunalului nu are nici ca obiect, nici ca efect înlocuirea unei investigări complete a cauzei în cadrul
         unei proceduri administrative. Pe de altă parte, luarea la cunoștință tardivă de anumite documente din dosar nu pune întreprinderea
         care a introdus o acțiune împotriva Comisiei în situația în care s‑ar fi aflat dacă s‑ar fi putut întemeia pe aceste documente
         pentru a‑și prezenta observațiile scrise și orale în fața instituției menționate.

      Atunci când accesul la dosar și în special accesul la înscrisurile dezincriminatoare este asigurat în etapa procedurii jurisdicționale,
         întreprinderea în cauză nu trebuie să demonstreze că, în cazul în care ar fi avut acces la înscrisurile necomunicate, decizia
         Comisiei ar fi avut un conținut diferit, ci doar că înscrisurile respective ar fi putut fi utilizate în mod util în apărare.
         În această privință, în cazul în care Comisia a pierdut un anumit număr de dosare componente care ar fi putut conține elemente
         care ar fi putut fi pertinente pentru apărarea sa și în care, în absența listei cu privire la conținutul dosarelor componente,
         această întreprindere nu ar fi fost în măsură să verifice dacă documentele care lipseau din dosar ar fi putut să fie utile
         pentru apărarea sa și dacă, în consecință, aceasta ar fi putut să le invoce, nu se poate concluziona că nepermiterea accesului
         întreprinderii la totalitatea documentelor care figurează în dosarul în discuție nu a împiedicat‑o pe aceasta să își asigure
         apărarea.

      (a se vedea punctele 49-52, 59 și 60)
      2.        În cazul în care, după anularea unei decizii de sancționare a întreprinderilor care au încălcat articolul 81 alineatul (1)
         CE ca urmare a unui viciu de procedură care privește numai cerințele referitoare la adoptarea sa definitivă de către colegiul
         comisarilor, Comisia adoptă o nouă decizie cu un conținut substanțial identic și întemeiată pe aceleași obiecțiuni, aceasta
         nu are obligația să efectueze o nouă audiere a întreprinderilor în cauză.

      Cu toate acestea, situația este diferită atunci când adoptarea primei decizii este afectată de un viciu, și anume încălcarea
         dreptului la apărare prin faptul că Comisia nu a permis întreprinderii în cauză, cu ocazia procedurii administrative care
         a condus la adoptarea primei decizii, un acces suficient la documente și în special la cele care ar putea fi utile pentru
         apărarea acestei întreprinderi, viciu care este el însuși anterior viciului de procedură menționat. Prin adoptarea, în aceste
         împrejurări, a unei decizii identice cu cea care a fost anulată din cauza unui viciu de procedură fără a deschide o nouă procedură
         administrativă în cadrul căreia aceasta ar fi audiat întreprinderea în cauză după ce i‑ar fi acordat acces la dosar, Comisia
         a încălcat dreptul la apărare al acestei întreprinderi.

      (a se vedea punctele 64-68)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      25 octombrie 2011(*)

      „Recurs – Concurență – Piața sodei în Comunitate – Înțelegere – Încălcarea dreptului la apărare – Acces la dosar – Audierea întreprinderii”
      În cauza C‑110/10 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus
         la 26 februarie 2010,

      Solvay SA, cu sediul în Bruxelles (Belgia), reprezentată de P. Foriers, R. Jafferali, F. Louis și A. Vallery, avocats,

      recurentă,
      cealaltă parte în proces fiind:
      Comisia Europeană, reprezentată de domnii J. Currall și F. Castillo de la Torre, în calitate de agenți, asistați de N. Coutrelis, avocate,
         cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârâtă în primă instanță,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot și A. Arabadjiev, președinți
         de cameră, domnul A. Rosas (raportor), doamna R. Silva de Lapuerta, domnii U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen,
         T. von Danwitz și E. Jarašiūnas, judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna R. Șereș, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 ianuarie 2011,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 14 aprilie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, Solvay SA (denumit în continuare „Solvay”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene
         din 17 decembrie 2009, Solvay/Comisia (T‑58/01, Rep., p. II‑4781, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta
         a respins acțiunea sa având ca obiect anularea Deciziei 2003/5/CE a Comisiei din 13 decembrie 2000 privind o procedură de
         aplicare a articolului 81 din Tratatul CE (COMP/33.133 – B: Carbonat de sodiu – Solvay, CFK) (JO 2003, L 10, p. 1, denumită
         în continuare „decizia în litigiu”) și, cu titlu subsidiar, anularea sau reducerea amenzii care i‑a fost aplicată.

       Istoricul cauzei
      2        Solvay este o importantă întreprindere chimică. Fondatorul său, Ernest Solvay, a inventat un procedeu care permite producerea
         sintetică a sodei, materie utilizată în principal pentru fabricarea sticlei. Soda este utilizată de asemenea în industria
         chimică, pentru producerea detergenților, precum și în metalurgie.

      3        În jurul anului 1870, Solvay a acordat o licență de producție Brunner, Mond & Co., una dintre societățile care formau inițial
         Imperial Chemical Industries (denumită în continuare „ICI”). Solvay, precum și Brunner, Mond & Co. și‑au împărțit sferele
         de influență („Alkali Cartel”), Solvay fiind activă pe continentul european, în timp ce Brunner, Mond & Co. era activă în
         Insulele Britanice, în Commonwealth‑ul britanic și în alte țări din Africa, din Asia și din America de Sud. Acordul inițial
         a fost reînnoit de mai multe ori, în special în anul 1945.

      4        La sfârșitul anilor ’80, Solvay era principalul producător de sodă atât în Comunitatea Europeană, unde reprezenta 60 % din
         piață, cât și la nivel mondial. ICI era al doilea producător de sodă. Acestea erau urmate de patru mici producători, și anume
         Rhône‑Poulenc, Akzo, Matthes & Weber, precum și Chemische Fabrik Kalk (denumită în continuare „CFK”).

      5        Soda naturală era extrasă în Statele Unite ale Americii. Costul de producție al acesteia era mai mic decât cel aferent sodei
         sintetice, însă la acest cost trebuiau adăugate costurile de transport. Întreprinderile comunitare au fost protejate timp
         de câțiva ani prin măsuri antidumping, însă acestea din urmă făceau obiectul unei reexaminări la momentul în care Comisia
         Comunităților Europene a inițiat procedurile în litigiu. Astfel, era posibil ca dumpingul să nu mai poată fi dovedit.

      6        Producătorii din țările din Europa de Est erau de asemenea concurenți, însă numai în privința unor cantități reduse de sodă.
         Importurile provenite din aceste țări au făcut în egală măsură obiectul unor măsuri antidumping.

      7        Pe piața comunitară, se putea constata o împărțire a sferelor de influență între Solvay și ICI, precum și o împărțire a piețelor
         naționale, cu diferențe importante de preț.

      8        Suspectând existența unor acorduri între diferitele întreprinderi producătoare din Comunitate, la începutul anului 1989, Comisia
         a efectuat investigații la principalii producători de sodă și a reținut copii a numeroase documente. Aceste investigații au
         fost completate de cereri de informații.

      9        La 13 martie 1990, Comisia a trimis Solvay, ICI și CFK o comunicare comună privind obiecțiunile. Încălcările imputate constau
         în:

      –        încălcarea articolului 85 din Tratatul CEE (devenit articolul 85 din Tratatul CE, devenit la rândul său articolul 81 CE) de
         către Solvay și de către ICI;

      –        încălcarea articolului 85 din tratat de către Solvay și de către CFK;
      –        încălcarea articolului 86 din Tratatul CEE (devenit articolul 86 din Tratatul CE, devenit la rândul său articolul 82 CE) de
         către Solvay;

      –        încălcarea articolului 86 din tratat de către ICI.
      10      Comisia nu a comunicat fiecărei întreprinderi în cauză toate documentele, ci numai documentele referitoare la încălcarea care
         îi era imputată. În plus, numeroase documente sau pasaje nu au fost trimise întreprinderilor în cauză pentru motive de confidențialitate.

      11      Întreprinderile menționate au fost invitate pentru a fi ascultate. Se pare că Solvay nu a dorit să participe la ședințe.

      12      La 19 decembrie 1990, Comisia a adoptat următoarele patru decizii:

      –        Decizia 91/297/CEE privind o procedură de aplicare a articolului [81 CE] (IV/33.133 – A: Carbonat de sodiu – Solvay, ICI)
         (JO 1991, L 152, p. 1), prin care Comisia a reproșat, în esență, Solvay și ICI faptul că au continuat să își împartă piața
         sodei, în pofida afirmațiilor acestor întreprinderi conform cărora acordul încheiat în cursul anului 1945 ar fi căzut în desuetudine,
         și prin care, pentru a demonstra că respectivele comportamente nu erau autonome („comportamente paralele”), aceasta a reținut
         în special faptul că, în anumite circumstanțe, Solvay livra în numele ICI, precum și că existau contacte frecvente între cele
         două întreprinderi;

      –        Decizia 91/298/CEE privind o procedură de aplicare a articolului [81 CE] (IV/33.133 – B: Carbonat de sodiu – Solvay, CFK)
         (JO 1991, L 152, p. 16), prin care Comisia a reproșat Solvay și CFK faptul că au încheiat un acord privind prețurile, în schimbul
         acordării CFK a unei cantități minime garantate revizuite anual;

      –        Decizia 91/299/CEE privind o procedură de aplicare a articolului [82 CE] (IV/33.133 – C: Carbonat de sodiu – Solvay) (JO 1991,
         L 152, p. 21), prin care Comisia a reproșat Solvay faptul că a abuzat de poziția sa dominantă aplicând sisteme de rabaturi
         și de reduceri în raport cu un tonaj marginal, având drept obiectiv să lege clienții de Solvay cu privire la toate nevoile
         lor și să excludă concurenții;

      –        Decizia 91/300/CEE privind o procedură de aplicare a articolului [82 CE] (IV/33.133 – D: Carbonat de sodiu – ICI) (JO 1991,
         L 152, p. 40), prin care Comisia reproșează ICI un comportament similar.

      13      Aceste patru decizii au fost contestate în fața Tribunalului. Solvay a solicitat anularea Deciziilor 91/297 (cauza T‑30/91),
         91/298 (cauza T‑31/91) și 91/299 (cauza T‑32/91). ICI a solicitat anularea Deciziilor 91/297 (cauza T‑36/91) și 91/300 (cauza
         T‑37/91). În schimb, CFK a plătit amenda care i‑a fost aplicată prin Decizia 91/298.

      14      În această privință, trebuie amintit că, la 27 februarie 1992, Tribunalul a constatat inexistența unei decizii a Comisiei
         privind o înțelegere între întreprinderi producătoare de policlorură de vinil (PVC) ca fiind inexistentă pentru motivul lipsei
         autentificării corespunzătoare a deciziei menționate (Hotărârea din 27 februarie 1992, BASF și alții/Comisia, T‑79/89, T‑84/89,
         T‑85/89, T‑86/89, T‑89/89, T‑91/89, T‑92/89, T‑94/89, T‑96/89, T‑98/89, T‑102/89 și T‑104/89, Rec., p. II‑315). În cauzele
         menționate la punctul 13 din prezenta hotărâre, în care a fost reclamantă, Solvay a introdus „cereri introductive de completare”,
         în care a invocat un motiv nou prin care solicita declararea ca inexistentă a deciziei a cărei anulare o ceruse inițial, făcând
         trimitere la două articole de presă de unde reieșea că Comisia a recunoscut că nu a autentificat nicio decizie în ultimii
         25 de ani.

      15      După ce Curtea s‑a pronunțat cu privire la recursul formulat împotriva hotărârii menționate prin Hotărârea din 15 iunie 1994,
         Comisia/BASF și alții (C‑137/92 P, Rec., p. I‑2555), Tribunalul a dispus luarea altor măsuri de organizare a procedurii în
         prezenta cauză, invitând în special Comisia să prezinte, printre altele, textul deciziei atacate de reclamantă, astfel cum
         a fost autentificată la momentul respectiv. Comisia a răspuns că nu i se părea oportun să examineze temeinicia acestui motiv
         atât timp cât Tribunalul nu s‑a pronunțat asupra admisibilității sale. Cu toate acestea, întrucât, prin Ordonanța din 25 octombrie
         1994, Tribunalul a solicitat Comisiei să prezinte textul menționat mai sus, aceasta din urmă s‑a conformat și a prezentat
         textul deciziei respective. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările Tribunalului au fost ascultate în
         ședința din 6 și 7 decembrie 1994.

      16      La 29 iunie 1995, Tribunalul a pronunțat cinci hotărâri.

      17      Decizia 91/297 a fost anulată pentru încălcarea dreptului la apărare prin Hotărârile din 29 iunie 1995, Solvay/Comisia (T‑30/91,
         Rec., p. II‑1775) și ICI/Comisia (T‑36/91, Rec., p. II‑1847), pentru motivul că, în cadrul procedurii administrative, Comisia
         nu ar fi oferit un acces suficient la înscrisuri și în special la cele care puteau să fie utile pentru apărare. Pentru a considera
         că viciul care a afectat procedura administrativă nu putea fi acoperit în cadrul procedurii jurisdicționale, la punctul 98
         din Hotărârea Solvay/Comisia, citată anterior, Tribunalul a subliniat în special că „dacă reclamanta ar fi putut să se prevaleze,
         în cursul procedurii administrative, de înscrisuri care puteau să o disculpe, ea ar fi putut să influențeze eventual aprecierile
         făcute de membrii colegiului Comisiei, cel puțin în ceea ce privește valoarea probantă a comportamentului paralel și pasiv
         care îi era imputat în ce privește începutul și, prin urmare, durata încălcării”. Atât în Hotărârea Solvay/Comisia, citată
         anterior, cât și în Hotărârea ICI/Comisia, citată anterior, Tribunalul a statuat că, cel puțin, Comisia ar fi trebuit să prezinte
         o listă a documentelor care proveneau de la alte întreprinderi, pentru a permite o verificare a conținutului lor exact și
         a utilității acestora pentru apărare.

      18      Decizia 91/298 a fost anulată în ceea ce privește Solvay prin Hotărârea din 29 iunie 1995, Solvay/Comisia (T‑31/91, Rec.,
         p. II‑1821), pentru motivul că această decizie a Comisiei nu a făcut obiectul unei autentificări corespunzătoare.

      19      Decizia 91/299 a fost anulată prin Hotărârea din 29 iunie 1995, Solvay/Comisia (T‑32/91, Rec., p. II‑1825), pentru același
         motiv.

      20      Decizia 91/300 a făcut obiectul Hotărârii din 29 iunie 1995, ICI/Comisia (T‑37/91, Rec., p. II‑1901). Tribunalul a respins
         motivele și argumentele întemeiate pe necomunicarea documentelor care proveneau de la alte întreprinderi pentru motivul că
         aceste documente nu ar fi putut să fie utile pentru apărarea reclamantei, precum și pe necomunicarea unei liste a documentelor
         reclamantei înseși. Totuși, Tribunalul a anulat decizia atacată pentru lipsa unei autentificări corespunzătoare.

      21      Hotărârile din 29 iunie 1995, Solvay/Comisia (T‑31/91) și Solvay/Comisia (T‑32/91), citate anterior, au făcut obiectul recursurilor
         formulate de Comisie în care s‑a pronunțat Hotărârea din 6 aprilie 2000, Comisia/Solvay (C‑287/95 P și C‑288/95 P, Rec., p. I‑2391).
         În mod similar, Hotărârea din 29 iunie 1995, ICI/Comisia (T‑37/91), citată anterior, a făcut obiectul recursului în care s‑a
         pronunțat Hotărârea din 6 aprilie 2000, Comisia/ICI (C‑286/95 P, Rec., p. I‑2341). Curtea a respins aceste două recursuri
         prin cele două hotărâri Comisia/Solvay și Comisia/ICI citate anterior.

      22      În ceea ce privește Solvay, Comisia a adoptat, la 13 decembrie 2000, două decizii noi:

      –        decizia în litigiu, care este echivalentă cu Decizia 91/298. Termenii acestor decizii sunt, în esență, aceiași. Decizia în
         litigiu conține în plus o descriere a procedurii. Aceasta are drept destinatar Solvay, întreprindere căreia Comisia i‑a aplicat
         o amendă de 3 milioane de euro.

      –        Decizia 2003/6/CE privind o procedură de aplicare a articolului 82 din Tratatul CE (COMP/33.133 – C: Carbonat de sodiu – Solvay)
         (JO 2003, L 10, p. 10), care este echivalentă cu Decizia 91/299, dar conține în plus o descriere a procedurii. Prin această
         decizie, Comisia a aplicat Solvay o amendă de 20 milioane de euro.

      23      Solvay a formulat acțiuni împotriva acestor decizii la Tribunal. Prin Hotărârea din 17 decembrie 2009, Solvay/Comisia (T‑57/01,
         Rep., p. II‑4621), și prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins aceste acțiuni.

       Procedura în fața Tribunalului
      24      Întrucât reclamanta a invocat motivul întemeiat pe neacordarea accesului la dosar, la 19 decembrie 2003, Tribunal a invitat
         Comisia să depună, printre altele, o listă enumerativă detaliată a tuturor documentelor cuprinse în dosar. După ce a solicitat
         o prelungire a termenului acordat, Comisia a furnizat o listă inițială și ulterior o a doua listă. Solvay a cerut să consulte
         anumite documente. În cursul acestei perioade de investigație, Comisia a recunoscut că a pierdut anumite dosare și că se afla
         în imposibilitatea de a întocmi lista înscrisurilor cuprinse în dosare, deoarece, în opinia sa, nici indicii acestor clasoare
         nu puteau fi identificați. La 15 iulie și, respectiv, la 17 noiembrie 2005, reclamanta și Comisia și‑au prezentat observațiile
         scrise cu privire la utilitatea documentelor consultate de Solvay pentru apărarea sa. Diverse întrebări au fost adresate în
         continuare părților în cursul anului 2008. Ședința a avut loc la data de 26 iunie a aceluiași an.

       Hotărârea atacată
       Argumentația invocată în susținerea concluziilor prin care se solicită anularea deciziei în litigiu
      25      Reclamanta a invocat patru motive, împărțite în aspecte, care conțineau mai multe argumente.

       Primul motiv, referitor la trecerea timpului
      –       Aplicarea eronată a normelor privind prescripția
      26      Solvay a susținut că prescripția acțiunilor, calculată conform Regulamentului (CEE) nr. 2988/74 al Consiliului din 26 noiembrie
         1974 privind termenele de prescripție a acțiunilor și a aplicării sancțiunilor conform normelor Comunității Economice Europene
         privind transporturile și concurența (JO L 319, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 78) nu se suspendă în cursul procedurii
         de recurs. În opinia Solvay, Comisia putea să adopte o nouă decizie imediat după pronunțarea Hotărârii din 29 iunie 1995 Solvay/Comisia
         (T‑31/91), citată anterior. Prin formularea unui recurs, Comisia și‑ar fi asumat un risc, cu atât mai mult cu cât avea cunoștință
         despre Hotărârea Comisia/BASF și alții, citată anterior, în care Curtea și‑a precizat poziția cu privire la problema lipsei
         autentificării actelor.

      27      Pe baza Hotărârii din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P,
         C‑247/99 P, C‑250/99 P‑C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375), referitoare la a doua decizie „PVC”, în hotărârea atacată,
         Tribunalul a considerat că perioada în care recursul era pendinte în fața Curții constituia o perioadă de suspendare a termenului
         de prescripție (punctele 78-90). Tribunalul a subliniat dificultățile practice cauzate de soluția propusă de Solvay, și anume
         coexistența eventuală a două decizii în cazul în care Curtea ar fi admis recursul formulat de Comisie.

      –       Încălcarea principiului termenului rezonabil
      28      Tribunalul a examinat fiecare etapă a procedurii și procedura în ansamblu. Acesta a subliniat în plus că, întrucât decizia
         în litigiu era, în esență, identică cu Decizia 91/298, dreptul la apărare nu a fost încălcat în pofida trecerii timpului.
         La punctul 122 din hotărârea atacată, Tribunalul a subliniat în special că reclamanta a renunțat expres la posibilitatea reducerii
         amenzii cu titlu de despăgubire și că aceasta nu a introdus o cerere de despăgubiri.

       Al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a normelor fundamentale de procedură necesare pentru adoptarea și autentificarea
         deciziei în litigiu

      29      Tribunalul a respins primele două aspecte ale acestui motiv, întemeiate pe încălcarea principiului colegialității și a principiului
         securității juridice. În ceea ce privește încălcarea dreptului reclamantei de a fi din nou ascultată, Tribunalul a subliniat
         că decizia în litigiu a fost redactată în termeni în esență identici cu cei ai Deciziei 91/298 și că, prin urmare, Comisia
         nu trebuia să asculte din nou reclamanta (punctul 172 din hotărârea atacată). Tribunalul a respins, în plus, un aspect al
         motivului menționat întemeiat pe lipsa unei noi consultări a Comitetului consultativ privind înțelegerile și pozițiile dominante,
         precum și pe compunerea nelegală a acestui comitet.

      30      Tribunalul a respins de asemenea un aspect al aceluiași motiv întemeiat pe încălcarea principiilor imparțialității, bunei
         administrări și proporționalității.

       Al treilea motiv, întemeiat pe neafectarea comerțului dintre statele membre
      31      Reclamanta a contestat pretinsa strategie comercială care îi era imputată. Cu toate acestea, în opinia Tribunalului, ea nu
         ar fi contestat termenii acordului încheiat cu CFK (punctul 214 din hotărârea atacată). La punctul 215 din hotărârea atacată,
         Tribunalul a subliniat că un astfel de acord de garantare privind un tonaj anual minim de vânzări pe o piață națională este
         susceptibil, prin definiție, să deturneze fluxurile comerciale de la orientarea pe care ar fi avut‑o în alte condiții, fără
         să fie necesar să se dovedească existența unei strategii comerciale.

       Al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului de acces la dosar
      32      Tribunalul a verificat dacă lipsa accesului la anumite documente în timpul procedurii administrative a împiedicat‑o pe reclamantă
         să ia cunoștință de documentele care erau susceptibile să îi fie utile în apărare. Tribunalul a ajuns la o concluzie negativă,
         după ce a subliniat că acordul încheiat cu CFK stabilea că era afectat comerțul dintre statele membre și că argumentul întemeiat
         pe strategia comercială nu avea incidență în această privință. Tribunalul a examinat aspectul întemeiat pe lipsa consultării
         complete a dosarului. După ce a încercat să stabilească conținutul dosarelor pierdute de Comisie, Tribunalul a verificat,
         la punctul 262 din hotărârea atacată, aspectul că comportamentele imputate Solvay au fost dovedite prin înscrisuri care figurează
         în dosarele existente și că „niciun indiciu nu permite să se prezume că [reclamanta] ar fi putut descoperi în dosarele componente
         lipsă documente care să îi permită combaterea constatărilor Comisiei”.

       Argumentația invocată în susținerea concluziilor prin care se solicită anularea sau reducerea amenzii
      33      Reclamanta a invocat cinci motive, întemeiate pe aprecierea eronată a gravității încălcărilor, pe aprecierea eronată a duratei
         încălcării, pe faptul că unele circumstanțe agravante au fost reținute în mod eronat de Comisie, pe existența unor circumstanțe
         atenuante și pe caracterul disproporționat al amenzii, în special având în vedere trecerea timpului.

      34      La punctul 303 din hotărârea atacată, Tribunalul a subliniat că Comisia nu a demonstrat că încălcarea în cauză continuase
         până la sfârșitul lui 1990. În consecință, Tribunalul a redus amenda cu 25 %.

      35      În concluzie, Tribunalul a stabilit amenda la 2,25 milioane de euro. Tribunalul a obligat reclamanta să suporte trei sferturi
         din propriile cheltuieli de judecată și trei sferturi din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie și a obligat Comisia
         să suporte un sfert din propriile cheltuieli de judecată și un sfert din cheltuielile de judecată efectuate de reclamantă.

       Cu privire la recurs
      36      Recurenta invocă trei motive. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi judecat într‑un termen rezonabil.
         Al doilea motiv este întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare, care rezultă din faptul că, după ce a refuzat recurentei
         accesul la dosar în timpul procedurii administrative, Comisia a pierdut o parte a acestuia din urmă. Al treilea motiv este
         întemeiat pe o încălcare a dreptului pe care îl avea recurenta de a fi ascultată înainte de adoptarea deciziei în litigiu
         de către Comisie.

      37      Trebuie să se examineze mai întâi, împreună, cel de al doilea și cel de al treilea motiv, care se referă la încălcarea dreptului
         la apărare.

       Argumentele părților
      38      Prin intermediul primului aspect al celui de al doilea motiv, recurenta reproșează Tribunalul că, prin faptul că i‑a solicitat
         să demonstreze că înscrisurile pierdute ar fi putut să fie utile pentru apărarea sa, ar fi impus acesteia o sarcină a probei
         imposibilă, întrucât aceste înscrisuri nu puteau fi examinate.

      39      Prin intermediul celui de al doilea aspect al acestui motiv, recurenta reproșează Tribunalului că nu a respectat principiul
         conform căruia era suficient ca înscrisurile menționate să fi reprezentat o șansă, oricât de redusă, de a avea o influență
         asupra deciziei în litigiu.

      40      Prin intermediul celui de al treilea aspect al motivului menționat, recurenta reproșează Tribunalului că nu s‑a limitat să
         realizeze o examinare provizorie a dosarului pentru a verifica dacă înscrisurile lipsă erau susceptibile să aibă o influență
         asupra deciziei menționate, ci s‑a pronunțat mai întâi asupra fondului. Astfel, Tribunalul a considerat inițial că motivele
         de fond invocate de recurentă în susținerea acțiunii sale în anularea deciziei în litigiu, întemeiate pe lipsa unui efect
         asupra comerțului dintre statele membre, trebuiau să fie respinse și a dedus astfel, ulterior, că documentele nedivulgate
         recurentei nu ar fi putut să exercite nicio influență asupra deciziei respective.

      41      Prin intermediul celui de al patrulea aspect al aceluiași motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a considerat că ea nu
         a demonstrat că înscrisurile dispărute ar fi putut avea utilitate pentru apărarea sa pentru motivul că recurenta nu invocase
         la Tribunal un motiv întemeiat pe lipsa acordului încheiat cu CFK, putând proceda astfel chiar în lipsa accesului la dosar,
         deși recurenta formulase acest motiv în fața Comisiei, nemaiputând fi stabilit conținutul documentelor pierdute.

      42      Prin intermediul celui de al cincilea aspect al celui de al doilea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a negat orice
         interes privind înscrisurile pierdute pentru motivul că respinsese deja motivul de fond invocat de recurentă întemeiat pe
         lipsa vreunui efect asupra comerțului dintre statele membre, deși nu cunoștea conținutul înscrisurilor pierdute, și că, prin
         urmare, nu putea exclude că acestea ar fi permis recurentei să formuleze argumente suplimentare, chiar motive noi în totalitate,
         atât cu privire la dreptul substanțial, cât și cu privire la cuantumul amenzii sau la legalitatea procedurii.

      43      Prin intermediul primului aspect al celui de al treilea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că nu a răspuns la argumentul
         său conform căruia ea ar fi trebuit să fie ascultată înainte de adoptarea deciziei în litigiu, în pofida existenței Hotărârii
         Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, citată anterior, în măsura în care procedura administrativă era afectată de
         neregularități rezultate din lipsa accesului la dosar într‑o etapă anterioară celei a adoptării acestei decizii, care afectează
         validitatea măsurilor preparatorii în vederea adoptării sale, și, prin urmare, că aceste neregularități fuseseră constatate
         de Tribunal înainte de adoptarea deciziei în litigiu, în Hotărârea din 29 iunie 1995, Solvay/Comisia (T‑30/91), citată anterior.

      44      Prin intermediul celui de al doilea aspect al acestui motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a refuzat să recunoască
         faptul că, înaintea adoptării deciziei în litigiu, Comisia era obligată să audieze întreprinderea în cauză atunci când într‑o
         hotărâre a Tribunalului, chiar pronunțată în cadrul unei proceduri distincte, s‑a constatat existența unui viciu care a afectat
         măsurile preparatorii ale deciziei anulate. În această privință, recurenta amintește Hotărârea din 29 iunie 1995, Solvay/Comisia
         (T‑30/91), citată anterior, și subliniază că procedura din prezenta cauză era afectată de aceleași vicii precum cele constatate
         în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre. În temeiul articolului 233 CE, Comisia ar fi fost obligată să acționeze în
         conformitate cu hotărârea pronunțată de Tribunal. Chiar dacă Decizia 91/298 fusese anulată de Tribunal pentru lipsa autentificării,
         Comisia ar fi trebuit să țină de asemenea seama de Hotărârea din 29 iunie 1995, Solvay/Comisia (T‑30/91), citată anterior,
         în care se constatase definitiv o altă neregularitate de procedură. În opinia recurentei, Comisia era, așadar, obligată să
         acopere acest viciu de procedură constatat de Tribunal pentru a îndrepta procedura și, prin urmare, era obligată să îi permită
         recurentei să aibă acces la dosar și să își formuleze toate observațiile scrise și orale, înainte de adoptarea deciziei în
         litigiu.

      45      Comisia contestă admisibilitatea și temeinicia motivelor și argumentelor invocate astfel de recurentă.

       Aprecierea Curții
      46      Contrar celor susținute de Comisie, prin motivul întemeiat pe încălcarea dreptului de acces la dosar, recurenta nu critică
         aprecieri ale situației de fapt efectuate de Tribunal, ci norme aplicate de acesta în materia sarcinii probei cu privire la
         utilitatea înscrisurilor, o parte dintre acestea fiind pierdute. Aspectul dacă Tribunalul a aplicat un standard juridic corect
         cu ocazia aprecierii utilității acestor înscrisuri pentru apărarea recurentei reprezintă o problemă de drept supusă controlului
         Curții în cadrul procedurii de recurs (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Sumitomo Metal Industries
         și Nippon Steel/Comisia, C‑403/04 P și C‑405/04 P, Rep., p. I‑729, punctul 40, precum și Hotărârea din 10 iulie 2008, Bertelsmann
         și Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, Rep., p. I‑4951, punctul 117).

      47      Dreptul la apărare se încadrează în drepturile fundamentale care fac parte integrantă din principiile generale de drept a
         căror respectare este asigurată de către Curte (Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P,
         C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 64).

      48      Respectarea dreptului la apărare în cadrul unei proceduri desfășurate în fața Comisiei având ca obiect aplicarea în privința
         unei întreprinderi a unei amenzi pentru încălcarea normelor de concurență impune ca întreprinderii în cauză să i se fi oferit
         posibilitatea să își prezinte în mod eficient punctul de vedere asupra caracterului veridic și pertinent al faptelor și circumstanțelor
         invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări
         a tratatului (a se vedea Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, citată anterior, punctul 66). Aceste drepturi sunt prevăzute
         la articolul 41 alineatul (2) literele (a) și (b) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

      49      Astfel cum a subliniat în mod întemeiat Tribunalul la punctul 224 din hotărârea atacată, dreptul de acces la dosar presupune
         ca întreprinderii în cauză să i se acorde de către Comisie posibilitatea de a proceda la o examinare a tuturor înscrisurilor
         care figurează în dosarul de investigare și care sunt susceptibile să fie pertinente pentru apărarea sa. Acestea cuprind atât
         înscrisurile incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi,
         a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale (Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia,
         citată anterior, punctul 315, precum și Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, citată anterior, punctul 68).

      50      Încălcarea dreptului de acces la dosar în cursul procedurii prealabile adoptării deciziei este susceptibilă, în principiu,
         să determine anularea acestei decizii atunci când a adus atingere dreptului la apărare (Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij
         și alții/Comisia, citată anterior, punctul 317).

      51      Într‑o ipoteză similară, încălcarea care a avut loc nu mai poate fi remediată prin simplul fapt că accesul a devenit posibil
         în cursul procedurii jurisdicționale (Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, citată anterior, punctul 318).
         Astfel, prin limitarea la un control jurisdicțional al motivelor invocate, examinarea Tribunalului nu are nici ca obiect,
         nici ca efect înlocuirea unei investigări complete a cauzei în cadrul unei proceduri administrative. Pe de altă parte, luarea
         la cunoștință tardivă a anumitor înscrisuri din dosar nu pune întreprinderea care a formulat o acțiune împotriva unei decizii
         a Comisiei în situația în care s‑ar fi aflat dacă s‑ar fi putut întemeia pe aceleași înscrisuri pentru a prezenta observații
         scrise și orale în fața acestei instituții (a se vedea Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, citată anterior, punctul
         103 și jurisprudența citată).

      52      Atunci când accesul la dosar și în special accesul la înscrisurile dezincriminatoare este asigurat în etapa procedurii jurisdicționale,
         întreprinderea în cauză nu trebuie să demonstreze că, în cazul în care ar fi avut acces la înscrisurile necomunicate, decizia
         Comisiei ar fi avut un conținut diferit, ci doar că înscrisurile respective ar fi putut fi utilizate în mod util în apărare
         (Hotărârea din 2 octombrie 2003, Corus UK/Comisia, C‑199/99 P, Rec., p. I‑11177, punctul 128, Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij
         și alții/Comisia, citată anterior, punctul 318, precum și Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, citată anterior, punctul
         131).

      53      În pofida faptului că Tribunalul a amintit în mod corect aceste principii, acesta a concluzionat totuși la punctul 263 din
         hotărârea atacată că, „deși reclamanta nu a avut acces la toate documentele cuprinse în dosarul de investigare, această împrejurare
         nu a împiedicat‑o, în speță, să își asigure apărarea în ceea ce privește obiecțiunile pe fond pe care Comisia le‑a reținut
         în comunicarea privind obiecțiunile și în decizia în [litigiu]”.

      54      Pentru a ajunge la această concluzie, Tribunalul a examinat în prealabil criticile reținute în decizia menționată și probele
         materiale prezentate în susținerea acestora. O asemenea manieră de a proceda nu poate fi criticată întrucât utilitatea altor
         înscrisuri pentru apărare trebuie apreciată tocmai în lumina acestor elemente.

      55      Cu toate acestea, Tribunalul și‑a întemeiat concluzia în special pe considerația care figurează la punctul 262 din hotărârea
         atacată conform căreia, „întrucât reclamanta nu a invocat în cererea introductivă niciun argument prin care să conteste existența
         acordului avut în vedere de Comisie în decizia [în litigiu], niciun indiciu nu permite să se prezume că ar fi putut descoperi
         în dosarele componente documente care să îi permită combaterea constatărilor Comisiei”.

      56      Trebuie amintit că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 49 din decizia în litigiu, recurenta și CFK au contestat, în
         cursul procedurii administrative în fața Comisiei, existența unui acord încheiat între ele. Recurenta a susținut, printre
         altele, că susținuse activitățile CFK în mod unilateral, la un moment în care intenționa să achiziționeze activitățile acesteia.

      57      În plus, la momentul în care recurenta și‑a pregătit acțiunea, ea nu a avut acces la dosarul CFK, ceea ce putea explica lipsa
         unei contestații cu privire la existența unui astfel de acord în cererea introductivă.

      58      În orice caz, o parte la procedură nu poate fi criticată pentru că a introdus motive noi care se bazează pe elemente de fapt
         și de drept care au apărut în cursul procedurii, astfel cum se prevede la articolul 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură
         al Tribunalului.

      59      În speță, abia în cursul anului 2005, recurenta a putut să ia poziție cu privire la documentele reținute în cursul anului
         1989. Totuși, pierderea unui anumit număr de dosare componente și absența listei cu privire la conținutul acestora nu i‑au
         permis să verifice dacă documentele care lipseau din dosar ar fi putut să fie utile pentru apărarea sa și dacă, în consecință,
         recurenta ar fi putut să le invoce.

      60      Consecințele acestei pierderi pentru dreptul la apărare sunt cu atât mai importante, cu cât, în opinia Comisiei, dosarele
         componente lipsă conțineau probabil răspunsurile la cererile de informații prezentate în temeiul articolului 11 din Regulamentul
         nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81] și [82] din tratat
         (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), și, așadar, răspunsurile CFK. Prin urmare, nu este exclus ca recurenta
         să fi putut găsi în aceste dosare componente elemente care să susțină teza pe care a invocat‑o în cursul procedurii administrative.

      61      Trebuie subliniat că, în speță, nu este vorba despre câteva documente lipsă al căror conținut ar fi putut fi reconstituit
         din alte surse, ci despre dosare componente întregi care, în cazul în care prezumțiile Comisiei formulate la punctul 60 din
         prezenta hotărâre ar fi corecte, ar fi putut să conțină înscrisuri esențiale ale procedurii desfășurate în fața Comisiei care
         ar fi putut fi pertinente pentru apărarea recurentei.

      62      Rezultă că, prin faptul că a concluzionat, la punctul 263 din hotărârea atacată, că împrejurarea că recurenta nu a avut acces
         la toate documentele care figurau în dosarul de investigare nu a împiedicat‑o să își asigure apărarea, Tribunalul a săvârșit
         o eroare de drept în ceea ce privește încălcarea de către Comisie a dreptului la apărare și s‑a întemeiat pe o ipoteză referitoare
         la conținutul documentelor lipsă pe care el însuși nu era în măsură să o verifice.

      63      În ceea ce privește audierea întreprinderii în cauză înainte de adoptarea deciziei în litigiu, invocată de recurentă în cel
         de al treilea motiv al recursului său, trebuie amintit că aceasta face parte din dreptul la apărare. Or, încălcarea dreptului
         la apărare trebuie examinată în funcție de împrejurările specifice fiecărei spețe.

      64      La punctul 165 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit în mod întemeiat că, în cazul în care, după anularea unei decizii
         de sancționare a întreprinderilor care au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE ca urmare a unui viciu de procedură care
         privește numai cerințele referitoare la adoptarea sa definitivă de către colegiul comisarilor, Comisia adoptă o nouă decizie
         cu un conținut substanțial identic și întemeiată pe aceleași obiecțiuni, aceasta nu are obligația să efectueze o nouă audiere
         a întreprinderilor în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, citată anterior
         , punctele 83-111).

      65      În prezenta cauză, problema audierii recurentei nu poate fi totuși separată de accesul la dosar. Astfel, în cazul în care
         decizia în litigiu are un conținut substanțial identic și se întemeiază pe aceleași critici precum cele reluate în prima decizie
         anulată de Tribunal ca urmare a unui viciu de procedură apărut în ultima etapă a procedurii, și anume lipsa autentificării
         corespunzătoare de către colegiul comisarilor, rezultă că adoptarea acestei prime decizii era de asemenea afectată de un viciu
         de procedură apărut înaintea acestui din urmă viciu. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului 17 din prezenta hotărâre,
         este cert că, în cursul procedurii administrative care a determinat adoptarea primei decizii menționate, Comisia nu a furnizat
         recurentei toate documentele care figurau în dosarul său, în special înscrisurile dezincriminatoare.

      66      Or, astfel cum s‑a amintit la punctul 17 din prezenta hotărâre, în Hotărârile din 29 iunie 1995, Solvay/Comisia (T‑30/91)
         și ICI/Comisia (T‑36/91), citate anterior, Tribunalul a constatat, în ceea ce privește Decizia 91/297 menționată la punctul
         12 din prezenta hotărâre, care este conexă cu decizia în litigiu și face obiectul aceleiași comunicări privind obiecțiunile,
         că această procedură administrativă era afectată de o încălcare a dreptului la apărare, întrucât Comisia nu a oferit întreprinderii
         în cauză un acces suficient la înscrisuri și în special la cele care puteau să fie utile pentru apărarea acesteia din urmă.
         Prin urmare, Tribunalul a anulat aceste decizii, amintind în special, pe de o parte, faptul că accesul la dosar, în cauzele
         de concurență, face parte dintre garanțiile procedurale care urmăresc protecția dreptului la apărare și, pe de altă parte,
         necesitatea de a întocmi o listă detaliată a documentelor cuprinse în dosar, pentru ca întreprinderea în cauză să poată evalua
         oportunitatea de a solicita acces la documente specifice susceptibile să fie utile pentru apărarea sa (Hotărârile din 29 iunie
         1995, Solvay/Comisia, T‑30/91, punctele 59 și 101, precum și ICI/Comisia, T‑36/91, punctele 69 și 111, citate anterior).

      67      În pofida acestor elemente și fără a aduce atingere jurisprudenței Curții care confirmă importanța accesului la dosar și în
         special la înscrisurile dezincriminatoare (a se vedea în special Hotărârea din 8 iulie 1999, Hercules Chemicals/Comisia, C‑51/92 P,
         Rec., p. I‑4235), Comisia a adoptat o decizie similară celei care a fost anulată pentru lipsa autentificării corespunzătoare,
         fără a deschide o nouă procedură administrativă în cadrul căreia să fi audiat recurenta după ce i‑ar fi acordat acces la dosar.

      68      Rezultă că, întrucât nu a ținut seama de circumstanțele specifice ale cauzei și în special întrucât s‑a întemeiat pe faptul
         că prima decizie fusese anulată pentru lipsa autentificării corespunzătoare și că a doua decizie conținea aceleași critici,
         Tribunalul a considerat în mod eronat că audierea recurentei nu este necesară. Tribunalul a săvârșit astfel o eroare de drept
         apreciind că Comisia nu a încălcat dreptul la apărare prin faptul că nu a audiat‑o pe aceasta din urmă înainte de adoptarea
         deciziei în litigiu.

      69      Din aceste considerații rezultă că cel de al doilea și cel de al treilea motiv ale recursului sunt întemeiate și că hotărârea
         atacată trebuie anulată în măsura în care, prin această hotărâre, Tribunalul nu a anulat decizia în litigiu pentru încălcarea
         dreptului la apărare.

      70      Întrucât recunoașterea temeiniciei celui de al doilea și a celui de al treilea motiv determină anularea hotărârii atacate,
         nu mai este necesar să se examineze primul motiv.

       Cu privire la acțiunea îndreptată împotriva deciziei în litigiu
      71      În conformitate cu articolul 61 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, dacă recursul este întemeiat, Curtea anulează
         decizia Tribunalului. Aceasta poate astfel să soluționeze ea însăși litigiul în mod definitiv atunci când acesta este în stare
         de judecată. Această situație se regăsește în speță.

      72      Din cuprinsul punctelor 47-69 din prezenta hotărâre rezultă că acțiunea este fondată și că decizia în litigiu trebuie anulată
         pentru motivul încălcării dreptului la apărare.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      73      Potrivit articolului 122 din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează
         ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 69 alineatul
         (2) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din acesta, partea care cade în pretenții
         este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât apărările esențiale invocate de Comisie au fost respinse
         și recurenta a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, Comisia trebuie obligată să suporte propriile
         cheltuieli de judecată, precum și toate cheltuielile de judecată efectuate de recurentă atât în primă instanță, cât și în
         cadrul procedurii de recurs.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:
      1)      Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 17 decembrie 2009, Solvay/Comisia (T‑58/01).
      2)      Anulează Decizia 2003/5/CE a Comisiei din 13 decembrie 2000 privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul
            CE (COMP/33.133 – B: Carbonat de sodiu – Solvay, CFK).
      3)      Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și recursului.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții din data de 9 iulie 1997. # Konsumentombudsmannen (KO) împotriva De Agostini (Svenska) Förlag AB (C-34/95) și TV-Shop i Sverige AB (C-35/95 şi C-36/95). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Marknadsdomstolen - Suedia. # Cauze conexate C-34/95, C-35/95 și C-36/95.


title: Hotărârea Curții (camera a opta) din 14 iunie 2007.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Mediu - Deșeuri - Deșeuri periculoase - Directivele 75/442/CEE și 91/689/CEE - Obligația de a elabora și de a comunica planuri de gestionare a deșeurilor.#Cauza C-82/06.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a opta) din 14 iunie 2007 – Comisia Comunităților Europene/Republica Italiană
      (Cauza C‑82/06)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Mediu înconjurător – Deșeuri – Deșeuri periculoase – Directivele 75/442/CEE și 91/689/CEE – Obligația de a elabora și de a comunica planuri de gestionare a deșeurilor”
      1.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Obiectul litigiului – Stabilire în cursul procedurii precontencioase
            (art. 226 CE) (a se vedea punctul 14)
      2.                     Acte ale instituțiilor – Directive – Executare de către statele membre (art. 249 CE; Directiva 75/442 a Consiliului, astfel
            cum a fost modificată prin Directiva 91/156, și Directiva 91/689 a Consiliului) (a se vedea punctele 19, 34, 35, 37‑39)
      3.                     Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată
            în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 25)
      4.                     State membre – Obligații – Executarea directivelor – Neîndeplinirea obligațiilor – Justificare întemeiată pe ordinea juridică
            internă – Inadmisibilitate (art. 226 CE) (a se vedea punctul 26)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Încălcarea articolului 7 din Directiva 75/442/CEE a Consiliului din
                  15 iulie 1975 privind deșeurile (JO L 194, p. 39), astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/156/CEE a Consiliului din
                  18 martie 1991 (JO L 78, p. 32) și a articolului 6 din Directiva 91/689/CEE a Consiliului din 12 decembrie 1991 privind deșeurile
                  periculoase (JO L 377, p. 20, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 91) – Obligația de a comunica planuri de gestionare a deșeurilor

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin faptul că nu a elaborat:

            –      planul de gestionare a deșeurilor pentru provincia Rimini, conform articolului 7 alineatul (1) din Directiva 75/442/CEE a
         Consiliului din 15 iulie 1975 privind deșeurile, astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/156/CEE a Consiliului din
         18 martie 1991;

      –      planurile de gestionare a deșeurilor cuprinzând siturile și instalațiile de eliminare adecvate pentru Regiunea Lazio, conform
         articolului 7 alineatul (1) a patra liniuță din Directiva 75/442, astfel cum a fost modificată prin Directiva 91/156;

      –      planurile de gestionare a deșeurilor pentru Regiunile Friuli‑Venezia Giulia și Apulia, precum și pentru provincia autonomă
         Bolzano Alto Adige și provincia Rimini, conform articolului 6 din Directiva 91/689/CEE a Consiliului din 12 decembrie 1991
         privind deșeurile periculoase,

      Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestor directive.

                  2)

                  	Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 27 noiembrie 2003. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Netranspunere de la directive 90/219/CEE. # Cauza C-429/01.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 22 septembrie 2011.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE împotriva Comisiei Europene.#Contracte de achiziții publice de servicii - Procedură de cerere de ofertă - Prestare de servicii informatice, inclusiv mentenanța și dezvoltarea sistemelor informatice ale Direcției Generale Afaceri Maritime și Pescuit - Respingerea ofertei depuse de un ofertant - Obligația de motivare - Egalitate de tratament - Transparență - Criterii de atribuire - Conflict de interese - Eroare vădită de apreciere - Răspundere extracontractuală.#Cauza T-86/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 22 septembrie 2011 – Evropaïki Dynamiki/Comisia
      (Cauza T‑86/09)
      „Contracte de achiziții publice de servicii – Procedură de cerere de ofertă – Prestare de servicii informatice, inclusiv mentenanța și dezvoltarea sistemelor informatice ale Direcției Generale Afaceri
         Maritime și Pescuit – Respingerea ofertei depuse de un ofertant – Obligația de motivare – Egalitate de tratament – Transparență – Criterii de atribuire – Conflict de interese – Eroare vădită de apreciere – Răspundere extracontractuală”

      1.                     Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Întindere – Decizie de respingere a unei oferte în cadrul procedurii de atribuire
            a unui contract de achiziții publice de servicii – Obligație de a comunica, în urma unei cereri scrise, caracteristicile și
            avantajele relative ale ofertei reținute, precum și numele ofertantului căruia îi este atribuit contractul [art. 253 CE; Regulamentul
            nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 100 alin. (2); Regulamentul nr. 2342/2002 al Comisiei, art. 149 alin. (3)] (a se vedea
            punctele 26 și 29-32)
      2.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Procedură de cerere de ofertă – Obligația de respectare a principiului
            egalității de tratament a ofertanților – Necesitatea de a asigura egalitatea de șanse și de a se conforma principiului transparenței
            – Neconcordanță în informația comunicată ofertanților care profită contractantului în cauză – Informație care nu este nici
            necesară, nici utilă pentru formularea ofertelor – Inexistența unei încălcări a principiului egalității de tratament (a se
            vedea punctele 60-63 și 65-83)
      3.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Încheierea unui contract în urma unei cereri de ofertă – Competența
            instituțiilor în derularea procedurii de atribuire a unui contract – Conflict de interese între un ofertant și un membru al
            comitetului de evaluare a ofertelor – Noțiune [Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 52 alin. (2)] (a se vedea punctele
            100-103)
      4.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Încheierea unui contract în urma unei cereri de ofertă – Puterea
            de apreciere a instituțiilor – Control jurisdicțional – Limite (a se vedea punctul 123)
      Obiectul

               Pe de o parte, cerere de anulare a Deciziei Comisiei din 12 decembrie 2008 de respingere a ofertei depuse de reclamantă în
                  cadrul procedurii de cerere de ofertă MARE/2008/01 privind prestarea de servicii informatice, inclusiv mentenanța și dezvoltarea
                  sistemelor informatice ale Direcției Generale Afaceri Maritime și Pescuit a Comisiei (JO 2008, S 115), precum și a deciziei
                  de atribuire a contractului unui alt ofertant și, pe de altă parte, cerere de plată de daune și de dobânzi

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE să suporte propriile cheltuieli
                     de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Europeană.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 28 martie 1995. # Frédéric Daffix împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Revocare - Motivare. # Cauza T-12/94.


Hotărârea Curții din data de 4 decembrie 1986. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Libertatea de a presta servicii. # Cauza 220/83.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 6 octombrie 2005. # MyTravel plc împotriva Commissioners of Customs & Excise. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Regatul Unit. # A șasea directivă TVA. # Cauza C-291/03.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 2 iulie 2002. # SAT.1 SatellitenFernsehen GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Sintagmă SAT.2 - Motive absolute de refuz - Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Egalitate de tratament. # Cauza T-323/00.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 29 aprilie 2004. # Finanzamt Sulingen împotriva Walter Sudholz. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # A șasea directivă TVA. # Cauza C-17/01.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 10 mai 2001. # Cabletron Systems Ltd împotriva The Revenue Commissioners. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Appeal Commissioners - Irlanda. # Tariful vamal comun.. # Cauza C-463/98.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 19 aprilie 1988. # M. împotriva Consiliul Comunităților Europene. # Funcționari - Măsuri disciplinare. # Cauze conexate 175/86 și 209/86.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 4 aprilie 2000. # Verein gegen Unwesen in Handel und Gewerbe Köln eV împotriva Adolf Darbo AG. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberlandesgericht Köln - Germania. # Directivă 79/112/CEE. # Cauza C-465/98.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 7 februarie 2001. # Sociedade Agricola dos Arinhos, Ldª și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Acțiune în anulare - Admisibilitate. # Cauze conexate T-38/99 până la T-50/99.


title: Hotărârea Curții (Camera a doua) din 10 mai 2012.#Duomo Gpa Srl și alții împotriva Comune di Baranzate și Comune di Venegono Inferiore.#Cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia.#Articolele 3 CE, 10 CE, 43 CE, 49 CE și 81 CE — Libertatea de stabilire — Libera prestare a serviciilor — Directiva 2006/123/CE — Articolele 15 și 16 — Concesionarea unor servicii de lichidare, de verificare și de încasare a impozitelor sau a altor venituri ale administrației locale — Legislație națională — Capital social minimal — Obligație.#Cauzele conexate C-357/10-C-359/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      10 mai 2012 (
            *1
         )
      „Articolele 3 CE, 10 CE, 43 CE, 49 CE și 81 CE — Libertatea de stabilire — Libera prestare a serviciilor — Directiva 2006/123/CE — Articolele 15 și 16 — Concesionarea unor servicii de lichidare, de verificare și de încasare a impozitelor sau a altor venituri ale administrației locale — Legislație națională — Capital social minim — Obligație”
      În cauzele conexate C-357/10-C-359/10,
      având ca obiect cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Italia), prin deciziile din 20 octombrie 2009, primite de Curte la 19 iulie 2010, în procedura

         Duomo Gpa Srl (C-357/10),

         Gestione Servizi Pubblici Srl (C-358/10),

         Irtel Srl (C-359/10)
      împotriva

         Comune di Baranzate (C-357/10 și C-358/10),

         Comune di Venegono Inferiore (C-359/10),
      cu participarea:

         Agenzia Italiana per le Pubbliche Amministrazioni SpA (AIPA),

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul J. N. Cunha Rodrigues, președinte de cameră, și domnii U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh (raportor) și A. Arabadjiev, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Comune di Baranzate, de A. Soncini, avvocato;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de G. De Bellis, avvocato dello Stato;

               —

               pentru guvernul olandez, de C. M. Wissels și de Y. de Vries, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de C. Zadra și de I. V. Rogalski, precum și de S. La Pergola, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 16 noiembrie 2011,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolelor 3 CE, 10 CE, 43 CE, 49 CE și 81 CE, precum și a articolelor 15 și 16 din Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (JO L 376, p. 36, Ediție specială, 13/vol. 58, p. 50, denumită în continuare „Directiva privind serviciile”).

               2

               Aceste cereri au fost prezentate în cadrul unor litigii între Duomo Gpa Srl (denumită în continuare „Duomo”) și Gestione Servizi Pubblici Srl (denumită în continuare „GSP”), pe de o parte, și Comune di Baranzate, pe de altă parte, și, respectiv, Irtel Srl (denumită în continuare „Irtel”), pe de o parte, și Comune di Venegono Inferiore, pe de altă parte, cu privire la excluderea acestora din anumite proceduri de cerere de ofertă, cu participarea, în aceste trei litigii, a Agenzia Italiana per le Pubbliche Amministrazioni SpA (denumită în continuare „AIPA”).

         Cadrul juridic

         Reglementarea Uniunii

               3

               Conform articolului 1 alineatul (1) din Directiva privind serviciile, această directivă stabilește dispoziții generale pentru facilitarea exercitării libertății de stabilire pentru prestatorii de servicii și a liberei circulații a serviciilor, menținând totodată un nivel ridicat al calității serviciilor.

               4

               Potrivit articolului 3 alineatul (3) din directiva menționată, statele membre aplică dispozițiile acesteia în conformitate cu normele din tratat cu privire la dreptul de stabilire și la libera circulație a serviciilor.

               5

               Articolul 15 din Directiva privind serviciile este cuprins în capitolul III din aceasta, intitulat „Libertate de stabilire pentru prestatori”.

               6

               Articolul 16 din directivă figurează în capitolul IV din aceasta, intitulat „Libera circulație a serviciilor”.

               7

               Conform articolelor 44 și 45 din Directiva privind serviciile, aceasta a intrat în vigoare la 28 decembrie 2006 și trebuia să fie transpusă de statele membre până la 28 decembrie 2009.

         Reglementarea națională

               8

               Titlul III din Decretul legislativ nr. 446 privind instituirea impozitului regional asupra activităților de producție, revizuirea treptelor de impozitare, a cotelor și a deducerilor de Irfep și instituirea unei taxe regionale adiționale la acest impozit, precum și reorganizarea reglementării fiscalității locale (decreto legislativo n. 446 – Istituzione dell’imposta regionale sulle attività produttive, revisione degli scaglioni, delle aliquote e delle detrazioni dell’Irpef e istituzione di una addizionale regionale a tale imposta, nonché riordino della disciplina dei tributi locali) din 15 decembrie 1997 (supliment ordinar la GURI nr. 252, seria generală nr. 298 din 23 decembrie 1997) se referă la reorganizarea reglementării fiscalității locale.

               9

               Articolul 52 din acest Decret legislativ prevede:
               „1.   Provinciile și comunele pot reglementa prin regulament propriile venituri, inclusiv cele fiscale, mai puțin în ceea ce privește stabilirea și definirea situațiilor impozabile, a persoanelor impozabile și a cotei maxime aferente fiecărui impozit, cu respectarea cerințelor de simplificare a obligațiilor contribuabililor. În lipsa unui regulament, sunt aplicabile dispozițiile legale în vigoare.
               [...]
               5.   În ceea ce privește stabilirea și încasarea impozitelor și a altor venituri, regulamentele respectă următoarele criterii:
               [...]

                        b)

                        în cazul în care s-a decis să se încredințeze unor terți, chiar și separat, stabilirea și încasarea taxelor și a tuturor veniturilor, activitățile aferente sunt atribuite, cu respectarea legislației Uniunii Europene și a procedurilor în vigoare în materie de atribuire a gestionării serviciilor publice locale:

                        1)

                        persoanelor înscrise în registrul prevăzut la articolul 53 alineatul 1;

                        2)

                        operatorilor din statele membre care sunt stabiliți într-un stat membru al Uniunii Europene și desfășoară activitățile menționate; acești operatori trebuie să prezinte un certificat emis de autoritatea competentă din statul în care sunt stabiliți, care să ateste că îndeplinesc cerințe echivalente cu cele prevăzute de legislația italiană în materie;

                        3)

                        societăților cu capital integral public [...]”

               10

               Alineatul 7 bis al articolului 32 din Decretul-lege nr. 185 din 29 noiembrie 2008 privind dispoziții urgente pentru sprijinirea familiilor, a muncii, a încadrării în muncă și a întreprinderilor, precum și pentru redefinirea cadrului strategic național în contextul combaterii crizei (supliment ordinar nr. 263 la GURI nr. 280 din 29 noiembrie 2008), adăugat prin Legea nr. 2 din 28 ianuarie 2009 privind transformarea în lege, cu modificări, a Decretului-lege nr. 185 (supliment ordinar nr. 14 la GURI nr. 22 din 28 ianuarie 2009) și modificat ulterior prin Legea nr. 14 din 27 februarie 2009 (Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana nr. 49 din 28 februarie 2009) (denumit în continuare „dispoziția din acțiunea principală”) are următorul cuprins:
               „Valoarea minimă a capitalului societăților, potrivit articolului 53 alineatul (3) din Decretul legislativ nr. 446 din 15 decembrie 1997, cu modificările ulterioare, necesară în vederea înscrierii în registrul persoanelor private autorizate să desfășoare activități de lichidare și de stabilire a taxelor, precum și de încasare a taxelor și a altor venituri ale provinciilor și comunelor este stabilită la un cuantum minim de [10] milioane de euro vărsat integral. Societățile cu participare publică majoritară sunt excluse de la limita prevăzută la teza precedentă. Atribuirea contractelor privind servicii de lichidare, de stabilire și de încasare a taxelor și a altor venituri ale autorităților locale unor persoane care nu îndeplinesc cerințele financiare menționate anterior este nulă. Persoanele înscrise în acest registru trebuie să își ajusteze capitalul social în vederea respectării valorii minime menționate anterior. În orice caz, acestora nu li se pot atribui noi contracte și nu pot participa la cereri de ofertă inițiate în acest scop înainte de a fi procedat la această ajustare.”

         Acțiunile principale și întrebările preliminare

               11

               Cauzele C-357/10 și C-358/10 au la origine o procedură de cerere de ofertă inițiată de comuna Baranzate în luna februarie 2009 în vederea atribuirii, în favoarea operatorului care prezintă oferta cea mai avantajoasă din punct de vedere economic, a unei concesiuni pentru serviciile de administrare, de stabilire și de încasare a anumitor taxe și a altor venituri locale pentru perioada de cinci ani cuprinsă între 1 mai 2009 și 30 aprilie 2014. Valoarea serviciilor pentru întreaga perioadă a fost estimată la 57000 de euro fără taxa pe valoarea adăugată.

               12

               Au prezentat oferte șase întreprinderi private, toate stabilite în Italia, între care Duomo, GSP și AIPA. La 1 și la 3 aprilie 2009, comuna Baranzate a comunicat Duomo și GSP că au fost excluse din procedură de comisia de atribuire, întrucât nu îndeplinesc cerința prevăzută de dispoziția din acțiunea principală, care stabilise la 10 milioane de euro cuantumul minim al capitalului vărsat integral necesar pentru autorizarea desfășurării activităților de stabilire și de încasare a taxelor și a altor venituri ale autorităților locale. Contractul de concesiune a fost ulterior atribuit AIPA.

               13

               Cauza C-359/10 își are originea într-o cerere de ofertă lansată la 22 ianuarie 2009 de comuna Venegono Inferiore, care viza atribuirea, în favoarea operatorului care propunea prețul cel mai mic pe baza celui mai redus procent de agio, a contractului de concesiune a serviciilor de stabilire, de încasare și de executare silită a taxei comunale pe publicitate și a taxelor pentru afișarea publică pentru o perioadă de patru ani cuprinsă între 23 februarie 2009 și 31 decembrie 2012. Valoarea serviciilor pentru întreaga perioadă era estimată la aproximativ 49000 de euro fără taxa pe valoarea adăugată.

               14

               Au prezentat oferte cinci întreprinderi, între care Irtel și AIPA, care figurau la prima și, respectiv, la a doua poziție din clasamentul provizoriu. Prin decizia din 9 martie 2009, autoritatea contractantă a exclus Irtel din procedura de atribuire pentru neîndeplinirea cerințelor prevăzute de dispoziția din acțiunea principală. Contractul de concesiune în discuție a fost atribuit ulterior AIPA.

               15

               Duomo, GSP și Irtel au atacat în justiție deciziile de excludere din procedurile de atribuire din acțiunea principală. În litigiul aflat la originea cauzei C-357/10, Duomo invocă încălcarea Directivei 2004/18 a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116), precum și a principiilor egalității de tratament și concurenței pentru motivul că societățile cu capital majoritar public ar beneficia de un regim mai favorabil.

               16

               În litigiile aflate la originea cauzelor C-358/10 și C-359/10, GSP și Irtel susțin că dispoziția din acțiunea principală este incompatibilă cu articolele 3 CE, 10 CE, 43 CE, 49 CE, 81 CE, 82 CE, 86 CE și 90 CE, precum și cu principiile necesității, raționalității și proporționalității care decurg din articolele 15 și 16 din Directiva privind serviciile. În opinia acestora, reglementarea națională este contrară dreptului Uniunii deoarece introduce o cerință disproporționată în raport cu obiectivul pe care îl urmărește și determină o discriminare în favoarea societăților cu capital majoritar public întrucât acestora nu le este aplicabilă noua valoare minimă a capitalului.

               17

               În aceste condiții, Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele două întrebări preliminare, care sunt identice pentru cele trei acțiuni principale:

                        „1)

                        Se opun corectei aplicări a articolelor 15 și 16 din Directiva [privind serviciile] dispozițiile naționale ale articolului 32 alineatul 7 bis din Decretul-lege nr. 185 din 29 noiembrie 2008, introdus prin Legea de transformare nr. 2 din 28 ianuarie 2009 și modificat ulterior prin Legea nr. 14 din 27 februarie 2009, care prevăd, cu excluderea societăților cu capital majoritar public:

                                 —

                                 nulitatea atribuirii serviciilor de lichidare, de stabilire și de încasare a taxelor și a altor venituri ale autorităților locale către persoane care nu îndeplinesc cerințele financiare privind capitalul social minim de [10] milioane de euro, vărsat integral;

                                 —

                                 obligația de ajustare a capitalului social propriu la valoarea minimă sus-menționată de către persoanele înscrise în registrul corespunzător al persoanelor private autorizate să desfășoare activități de lichidare, de stabilire și de încasare a taxelor și a altor venituri ale provinciilor și ale comunelor, în temeiul alineatului 3 al articolului 53 din Decretul legislativ nr. 446 din 15 decembrie 1997, cu modificările ulterioare;

                                 —

                                 interzicerea atribuirii unor noi contracte sau a participării la cereri de ofertă inițiate în vederea atribuirii de servicii de lichidare, de stabilire și de încasare a taxelor și a altor venituri ale autorităților locale până la îndeplinirea obligației sus-menționate de ajustare a capitalului social?

                        2)

                        Se opun corectei aplicări a articolelor 3 [CE], 10 [CE], 43 [CE], 49 [CE] și 81 CE dispozițiile naționale ale articolului 32 alineatul 7 bis din Decretul-lege nr. 185 din 29 noiembrie 2008, introdus prin Legea de transformare nr. 2 din 28 ianuarie 2009 și modificat ulterior prin Legea nr. 14 din 27 februarie 2009, care prevăd, cu excluderea societăților cu capital majoritar public:

                                 —

                                 nulitatea atribuirii serviciilor de lichidare, de stabilire și de încasare a taxelor și a altor venituri ale autorităților locale către persoane care nu îndeplinesc cerințele financiare privind capitalul social minim de [10] milioane de euro, vărsat integral;

                                 —

                                 obligația de ajustare a capitalului social propriu la valoarea minimă sus-menționată de către persoanele înscrise în registrul corespunzător al persoanelor private autorizate să desfășoare activități de lichidare, de stabilire și de încasare a taxelor și a altor venituri ale provinciilor și ale comunelor, în temeiul alineatului 3 al articolului 53 din Decretul legislativ nr. 446 din 15 decembrie 1997, cu modificările ulterioare;

                                 —

                                 interzicerea atribuirii unor noi contracte sau a participării la cereri de ofertă lansate în vederea atribuirii de servicii de lichidare, de stabilire și de încasare a taxelor și a altor venituri ale autorităților locale până la îndeplinirea obligației sus menționate de ajustare a capitalului social?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Observații introductive

               18

               Astfel cum reiese în special din cuprinsul punctelor 11-14 din prezenta hotărâre, faptele aflate la originea acțiunilor principale au survenit într-o perioadă anterioară datei de 28 decembrie 2009, data limită pentru transpunerea Directivei privind serviciile, conform articolului 44 alineatul (1) din aceasta.

               19

               În consecință, chiar dacă s-ar presupune că trebuie să se considere că această directivă realizează o armonizare completă în sensul jurisprudenței Curții, această circumstanță nu ar impieta asupra pertinenței dreptului primar pentru perioada anterioară termenului de transpunere a directivei menționate (a se vedea în special, prin analogie, Hotărârea din 5 aprilie 1979, Ratti, 148/78, Rec., p. 1629, punctele 36 și 42-44, și Hotărârea din 11 mai 1999, Monsees, C-350/97, Rec., p. I-2921, punctul 27).

               20

               În aceste condiții, în prezentele cauze se impune abordarea în primul rând a celei de a doua întrebări adresate, care privește interpretarea dreptului primar în raport cu fapte precum cele aflate la originea litigiilor respective.

         Cu privire la a doua întrebare

               21

               Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 3 CE, 10 CE, 43 CE, 49 CE și/sau 81 CE trebuie interpretate în sensul că se opun unei dispoziții precum cea din acțiunile principale, care prevede:

                        —

                        obligația operatorilor economici, cu excepția societăților cu capital majoritar public, de a-și ajusta, dacă este cazul, la 10 milioane de euro cuantumul minim al capitalului vărsat integral, pentru a fi autorizați să desfășoare activități de lichidare, de verificare și de încasare a taxelor și a altor venituri ale autorităților locale;

                        —

                        nulitatea atribuirii unor astfel de servicii unor operatori care nu îndeplinesc această cerință privind capitalul social minim și

                        —

                        interzicerea atribuirii de noi contracte sau a participării la cereri de ofertă lansate în vederea atribuirii acestor servicii înainte de îndeplinirea obligației de ajustare a capitalului social.

               22

               În măsura în care cea de a doua întrebare preliminară, astfel cum a fost reformulată la punctul anterior, urmărește interpretarea articolelor 3 CE, 10 CE și 81 CE, trebuie amintit că necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului comunitar care să îi fie utilă instanței naționale impune definirea de către aceasta din urmă a cadrului factual și normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin explicarea ipotezelor de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări. Aceste cerințe sunt aplicabile în special în domeniul concurenței, care se caracterizează prin situații complexe de fapt și de drept (a se vedea în special Hotărârea din 11 martie 2010, Attanasio Group, C-384/08, Rep., p. I-2055, punctul 32 și jurisprudența citată).

               23

               Or, în speță, deciziile de trimitere nu oferă Curții elementele de fapt sau de drept care să îi permită să stabilească condițiile în care o dispoziție precum cea din acțiunea principală ar putea intra sub incidența articolelor menționate. În special, deciziile menționate nu oferă nicio explicație privind legătura pe care o stabilesc între aceste articole și acțiunile principale sau obiectul acestora.

               24

               În aceste condiții, în măsura în care cea de a doua întrebare urmărește interpretarea articolelor 3 CE, 10 CE și 81 CE, aceasta trebuie să fie declarată inadmisibilă.

               25

               În ceea ce privește interpretarea articolelor 43 CE și 49 CE, reiese din dosar că toate elementele acțiunilor principale sunt limitate la interiorul unui singur stat membru. În aceste condiții, este necesar să se verifice dacă, în prezentele cauze, Curtea este competentă să se pronunțe asupra acestor dispoziții (a se vedea prin analogie Hotărârea din 31 ianuarie 2008, Centro Europa 7, C-380/05, Rep., p. I-349, punctul 64, și Hotărârea din 22 decembrie 2010, Omalet, C-245/09, Rep., p. I-13771, punctele 9 și 10).

               26

               Astfel, o reglementare națională precum cea din acțiunea principală, care este, potrivit cuprinsului său, aplicabilă fără a face distincție între operatorii italieni și operatorii din alte state membre, nu poate intra, de regulă, sub incidența dispozițiilor referitoare la libertățile fundamentale garantate de tratat decât în măsura în care aceasta se aplică unor situații care au legătură cu schimburile dintre statele membre (a se vedea Hotărârea din 5 decembrie 2000, Guimont, C-448/98, Rec., p. I-10663, punctul 21, Hotărârea din 11 septembrie 2003, Anomar și alții, C-6/01, Rec., p. I-8621, punctul 39 și jurisprudența citată, Hotărârea Centro Europa 7, citată anterior, punctul 65, precum și Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez, C-570/07 și C-571/07, Rep., p. I-4629, punctul 40).

               27

               Cu toate acestea, astfel cum reiese în special din observațiile scrise ale Comisiei Europene, în speță nu poate fi în niciun fel exclus ca întreprinderi stabilite în alte state membre decât Republica Italiană să fi fost sau să fie interesate să desfășoare în acest stat membru activități precum cele care fac obiectul concesiunilor din acțiunea principală.

               28

               Pe de altă parte, interpretarea articolelor 43 CE și 49 CE solicitată de instanța de trimitere i-ar putea fi utilă acesteia în cazul în care dreptul național ar impune ca unui operator italian să i se acorde aceleași drepturi precum acelea conferite de dreptul Uniunii unui operator dintr-un alt stat membru aflat în aceeași situație (a se vedea prin analogie Hotărârile Centro Europa 7, punctul 69 și jurisprudența citată, și Blanco Pérez și Chao Gómez, punctul 39, citate anterior). Cu privire la acest aspect, trebuie să se observe că, în deciziile de trimitere, instanța națională și-a motivat decizia potrivit căreia este necesar să se adreseze întrebări preliminare arătând că legalitatea reglementării în discuție în acțiunea principală depinde de interpretarea articolelor 43 CE și 49 CE pe care o va efectua Curtea.

               29

               În consecință, Curtea are competența de a se pronunța cu privire la interpretarea acestor dispoziții.

               30

               În ceea ce privește delimitarea domeniilor de aplicare respective ale principiilor liberei prestări a serviciilor și libertății de stabilire, este necesar să se determine dacă operatorul economic este stabilit sau nu este stabilit în statul membru în care oferă serviciul în discuție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 noiembrie 1995, Gebhard, C-55/94, Rec., p. I-4165, punctul 22). În cazul în care este stabilit în statul membru în care oferă acest serviciu, acesta intră în domeniul de aplicare al libertății de stabilire, astfel cum este definit la articolul 43 CE. În schimb, în cazul în care operatorul economic nu este stabilit în statul membru de destinație, este un prestator transfrontalier care intră sub incidența principiului liberei prestări a serviciilor prevăzut la articolul 49 CE (a se vedea Hotărârea din 29 aprilie 2004, Comisia/Portugalia, C-171/02, Rec., p. I-5645, punctul 24).

               31

               În acest context, noțiunea de stabilire implică faptul că operatorul își oferă serviciile, în mod stabil și continuu, de la un sediu din statul membru de destinație. În schimb, constituie „prestări de servicii” în sensul articolului 49 CE toate prestările care nu sunt oferite în mod stabil și continuu de la un sediu din statul membru de destinație (a se vedea Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior, punctul 25 și jurisprudența citată).

               32

               Reiese de asemenea din jurisprudență că nicio dispoziție din Tratatul CE nu permite să se stabilească în mod abstract durata sau frecvența începând cu care prestarea unui serviciu sau a unui anumit tip de serviciu nu mai poate fi considerată drept prestare de servicii, astfel încât noțiunea „serviciu” în sensul tratatului poate cuprinde servicii de natură foarte diferită, inclusiv servicii a căror prestare se întinde pe o perioadă îndelungată, chiar pe mai mulți ani (a se vedea Hotărârea din 11 decembrie 2003, Schnitzer, C-215/01, Rec., p. I-14847, punctele 30 și 31, Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior, punctul 26, Hotărârea din 16 iulie 2009, von Chamier-Glisczinski, C-208/07, Rep., p. I-6095, punctul 74, precum și Hotărârea din 26 octombrie 2010, Schmelz, C-97/09, Rep., p. I-10465, punctul 42).

               33

               Rezultă din cele de mai sus că o dispoziție precum cea din acțiunea principală poate intra în principiu atât sub incidența articolului 43 CE, cât și sub incidența articolului 49 CE. Situația ar fi diferită dacă, astfel cum sugerează Comisia, în practică, încasarea taxelor locale nu ar putea fi realizată fără a recurge la un sediu pe teritoriul național al statului membru de destinație. În măsura necesară, ar reveni instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă aceasta este situația.

               34

               În aceste condiții, trebuie să se examineze, în lumina articolelor 43 CE și 49 CE, dacă cerințele care decurg explicit sau implicit dintr-o dispoziție precum cea din acțiunea principală constituie restricții privind libertatea de stabilire și/sau libera prestare a serviciilor.

               35

               În această privință, reiese din jurisprudență că articolul 43 CE se opune oricărei măsuri naționale care, chiar și atunci când se aplică fără distincție în funcție de cetățenie sau de naționalitate, este susceptibilă să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă exercitarea libertății de stabilire garantate de tratat de către resortisanții Uniunii și că astfel de efecte restrictive se pot produce atunci când, ca urmare a unei reglementări naționale, o societate poate fi descurajată să creeze entități subordonate, cum ar fi un sediu permanent, în alte state membre și să își exercite activitățile prin intermediul unor asemenea entități (a se vedea în special Hotărârea Attanasio Group, citată anterior, punctele 43 și 44, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea din 13 octombrie 2011, DHL International, C-148/10, Rep., p. I-9543, punctul 60).

               36

               Conform unei jurisprudențe constante, articolul 49 CE impune nu numai eliminarea oricărei discriminări pe considerente de cetățenie sau de naționalitate față de prestatorul de servicii stabilit în alt stat membru, ci și, în egală măsură, înlăturarea oricărei restricții, chiar dacă aceasta se aplică fără a distinge între prestatorii naționali și cei din alte state membre, atunci când este de natură să interzică, să îngreuneze sau să facă mai puțin atractive activitățile prestatorului stabilit în alt stat membru, unde acesta furnizează în mod legal servicii similare (a se vedea în special Hotărârea din 25 iulie 1991, Säger, C-76/90, Rec., p. I-4221, punctul 12, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2011, Football Association Premier League și alții, C-403/08 și C-429/08, Rep., p. I-9083, punctul 85). În această optică, Curtea a hotărât de asemenea că articolul 49 CE se opune aplicării oricărei reglementări naționale al cărei efect este de a face ca prestarea de servicii între state membre să fie mai dificilă decât prestarea de servicii realizată exclusiv în cadrul unui stat membru (a se vedea în special Hotărârea din 5 octombrie 1994, Comisia/Franța, C-381/93, Rec., p. I-5145, punctul 17, și Hotărârea din 13 decembrie 2007, United Pan-Europe Communications Belgium și alții, C-250/06, Rep., p. I-11135, punctul 30 și jurisprudența citată).

               37

               În speță, potrivit instanței de trimitere, în conformitate cu dispoziția din acțiunea principală, în vederea desfășurării activităților de lichidare, de stabilire și de încasare a anumitor venituri ale autorităților locale italiene, operatorii economici stabiliți în alte state membre decât Republica Italiană au, ca și operatorii privați stabiliți în Italia, obligația de a dispune de un cuantum minim al capitalului social vărsat integral de 10 milioane de euro, dacă este cazul, prin ajustarea capitalului lor la acest prag pentru a evita ca contractele de concesiune care le-au fost eventual deja atribuite să fie considerate nule.

               38

               O asemenea obligație constituie o restricție privind libertatea de stabilire și libera prestare a serviciilor. Astfel, pe de o parte, aceasta comportă o condiție privind capitalul social minim (a se vedea în special, prin analogie, Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior, punctele 53 și 54, și Hotărârea din 26 ianuarie 2006, Comisia/Spania, C-514/03, Rec., p. I-963, punctul 36) și, pe de altă parte, după cum arată guvernul olandez, constrânge operatorii privați care doresc să desfășoare activitățile din acțiunea principală să se constituie ca persoane juridice (a se vedea prin analogie Hotărârile Comisia/Portugalia, punctele 41 și 42, și Comisia/Spania, punctul 31, citate anterior). Astfel, o dispoziție precum cea din acțiunea principală îngreunează sau face mai puțin atractive, în sensul jurisprudenței prezentate la punctele 35 și 36 din prezenta hotărâre, libertatea de stabilire și libera prestare a serviciilor consacrate la articolele 43 CE și, respectiv, 49 CE.

               39

               În aceste împrejurări, trebuie să se examineze în ce măsură dispoziția din acțiunea principală poate fi admisă în temeiul unuia dintre motivele prevăzute la articolul 46 CE sau poate fi justificată, conform jurisprudenței Curții, prin motive imperative de interes general (a se vedea în special, prin analogie, Hotărârea din 30 septembrie 2003, Inspire Art, C-167/01, Rec., p. I-10155, punctul 107, și Hotărârea din 8 septembrie 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International, C-42/07, Rep., p. I-7633, punctul 55).

               40

               Singurul motiv de justificare evocat în fața Curții este protecția administrației publice împotriva eventualei neexecutări de către societatea concesionară, având în vedere valoarea globală ridicată a contractelor al căror titular este aceasta.

               41

               Cu privire la acest aspect, reiese din observațiile comunei Baranzate că concesionarii încasează anticipat veniturile fiscale care fac obiectul contractelor de concesiune din acțiunea principală. Potrivit acestei comune, taxele trebuie să fie vărsate administrației publice, la sfârșitul unui trimestru, numai după deducerea unui „comision de încasare”. Comune de Baranzate arată că, după deducerea comisionului de încasare, profitul concesionarilor provine din operațiunile financiare realizate cu fondurile care se găsesc la dispoziția concesionarilor menționați. În consecință, concesionarii ar deține și ar gestiona milioane de euro pe care sunt ținuți să îi verse ulterior administrației publice.

               42

               În această privință, chiar dacă s-ar admite că obiectivul prezentat la punctul 40 din prezenta hotărâre poate fi considerat drept un motiv imperativ de interes general, iar nu drept un motiv de natură pur economică (a se vedea în această privință Hotărârea din 17 martie 2005, Kranemann, C-109/04, Rec., p. I-2421, punctul 34 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 16 februarie 2012, Costa și Cifone, C-72/10 și C-77/10, punctul 59), trebuie amintit că justificarea unei restricții privind libertățile fundamentale consacrate de tratat presupune ca măsura în cauză să fie de natură să asigure realizarea obiectivului pe care îl urmărește și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv (Hotărârea Attanasio Group, citată anterior, punctul 51 și jurisprudența citată). În plus, o reglementare națională nu este de natură să garanteze realizarea obiectivului invocat decât în cazul în care răspunde cu adevărat preocupării privind atingerea acestuia în mod coerent și sistematic (a se vedea în special Hotărârea din 10 martie 2009, Hartlauer, C-169/07, Rep., p. I-1721, punctul 55, și Hotărârea Attanasio Group, citată anterior, punctul 51).

               43

               Or, astfel cum însăși instanța de trimitere a constatat, o dispoziție precum cea din acțiunea principală depășește cu mult obiectivul de protecție a administrației publice împotriva neexecutării de către concesionari.

               44

               Astfel, această instanță a arătat că anumite măsuri de precauție prevăzute de legislația italiană sunt de natură, în opinia sa, să protejeze în mod proporțional administrația publică împotriva neexecutării de către concesionari Legislația italiană impune, în special, prezentarea unei probe privind îndeplinirea condițiilor generale privind participarea la o procedură de cerere de ofertă în ceea ce privește capacitatea atât tehnică, cât și financiară, precum și îndeplinirea condițiilor de fiabilitate și de solvabilitate. Instanța de trimitere a menționat de asemenea în această privință aplicarea unor praguri minime prevăzute cu privire la capitalul social vărsat integral al societății concesionare, care variază în funcție de valoarea contractelor al căror titular efectiv este aceasta.

               45

               În aceste condiții, trebuie să se constate că o dispoziție precum cea din acțiunea principală cuprinde restricții disproporționate și, prin urmare, nejustificate privind libertățile consacrate la articolele 43 CE și 49 CE.

               46

               Având în vedere cele de mai sus, este necesar să se răspundă la a doua întrebare formulată că articolele 43 CE și 49 CE trebuie interpretate în sensul că se opun unei dispoziții precum cea din acțiunea principală, care prevede:

                        —

                        obligația operatorilor economici, cu excepția societăților cu capital majoritar public, de a-și ajusta, dacă este cazul, la 10 milioane de euro cuantumul minim al capitalului vărsat integral pentru a fi autorizați să desfășoare activități de lichidare, de verificare și de încasare a taxelor și a altor venituri ale autorităților locale;

                        —

                        nulitatea atribuirii unor astfel de servicii unor operatori care nu îndeplinesc această cerință privind capitalul social minim și

                        —

                        interdicția de a obține noi contracte sau de a participa la cereri de ofertă deschise în vederea atribuirii acestor servicii înainte de îndeplinirea obligației de ajustare a capitalului social.

         Cu privire la prima întrebare

               47

               Având în vedere răspunsul la cea de a doua întrebare și dezvoltările expuse la punctele 18 și 19 din prezenta hotărâre, nu este necesar să se abordeze prima întrebare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               48

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

                     Articolele 43 CE și 49 CE trebuie interpretate în sensul că se opun unei dispoziții precum cea din acțiunea principală, care prevede:

                        —

                           obligația operatorilor economici, cu excepția societăților cu capital majoritar public, de a-și ajusta, dacă este cazul, la 10 milioane de euro cuantumul minim al capitalului vărsat integral pentru a fi autorizați să desfășoare activități de lichidare, de verificare și de încasare a taxelor și a altor venituri ale autorităților locale;

                        —

                           nulitatea atribuirii unor astfel de servicii unor operatori care nu îndeplinesc această cerință privind capitalul social minim și

                        —

                           interdicția de a obține noi contracte sau de a participa la cereri de ofertă deschise în vederea atribuirii acestor servicii înainte de îndeplinirea obligației de ajustare a capitalului social.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 14 iulie 1983. # Meiko-Konservenfabrik împotriva Republicii Federale Germania. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Germania. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare. # Cauza 224/82.


Hotărârea Curții din data de 12 decembrie 1967. # SA Brasserie de Haecht împotriva Consorts Wilkin-Janssen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de commerce de Liège - Belgia. # Cauza 23-67.