title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua extinsă) din data de 12 septembrie 2007. # González y Díez, SA împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutoare de stat - Ajutoare pentru acoperirea unor costuri de restructurare excepționale - Retragerea unei decizii anterioare - Expirarea tratatului CECO - Competența Comisiei - Continuitatea ordinii juridice comunitare - Lipsa încălcării normelor fundamentale de procedură - Protejarea încrederii legitime - Eroare vădită de apreciere. # Cauza T-25/04.

text:
      Cauza T‑25/04
      González y Díez, SA
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Ajutoare de stat – Ajutoare pentru acoperirea unor costuri de restructurare excepționale – Retragerea unei decizii anterioare – Expirarea Tratatului CECO – Competența Comisiei – Continuitatea ordinii juridice comunitare – Lipsa încălcării normelor fundamentale de procedură – Protecția încrederii legitime – Eroare vădită de apreciere”
      Sumarul hotărârii
      1.      Ajutoare acordate de către state – Ajutoare supuse ratione materiae și ratione temporis regimului juridic al Tratatului CECO – Expirarea Tratatului CECO – Menținerea unui control al Comisiei acționând în cadrul
            juridic al articolului 88 alineatul (2) CE
      [art. 88 alin. (2) CE]
      2.      Acte ale instituțiilor – Aplicarea în timp – Norme de procedură – Reguli de fond – Distincție – Retroactivitatea unei reguli
            de fond – Condiții
      (Regulamentul nr. 1407/2002 al Consiliului; Comunicarea 2002/C 152/03 a Comisiei)
      3.      Acțiune în anulare – Acte supuse căilor de atac – Acte care produc efecte juridice obligatorii – Decizia Comisiei de încheiere
            a procedurii formale de examinare a ajutoarelor de stat, prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE
      [art. 88 alin. (2) CE și art. 230 CE]
      4.      Acte ale instituțiilor – Retragere – Acte nelegale – Decizii ale Comisiei în materie de ajutoare de stat – Condiții
      (Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 9)
      5.      Ajutoare acordate de către state – Ajutoare autorizate de Comisie – Utilizare abuzivă de către beneficiar – Decizie de constatare
            a aplicării abuzive a unei părți din ajutoarele autorizate – Retragere – Deschiderea unei noi proceduri formale de examinare
      [art. 88 alin. (2) CE]
      6.      Ajutoare acordate de către state – Decizia Comisiei de deschidere a unei proceduri formale de examinare a unui ajutor – Protecția
            încrederii legitime a persoanelor interesate în ceea ce privește obiecțiile reținute de Comisie împotriva măsurilor de ajutor
            examinate
      [art. 88 alin. (2) CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 6]
      1.      Deși succedarea cadrului juridic al Tratatului CECO de către cel al Tratatului CE a determinat, începând cu 24 iulie 2002,
         o modificare a bazelor juridice, a procedurilor și a regulilor de fond aplicabile, această modificare se înscrie în contextul
         unității și al continuității ordinii juridice comunitare și a obiectivelor sale. În această privință, instaurarea și menținerea
         unui regim de liberă concurență, în cadrul căruia sunt asigurate condițiile normale de concurență și care este în special
         la originea regulilor în materie de ajutoare de stat, constituie unul dintre obiectivele esențiale atât ale Tratatului CE,
         cât și ale Tratatului CECO. În acest context, deși regulile din Tratatele CECO și CE care guvernează disciplina în materie
         de ajutoare de stat se deosebesc într‑o anumită măsură, ajutoarele acordate sub imperiul Tratatului CECO corespund noțiunii
         de ajutor în sensul articolelor 87 CE și 88 CE. Astfel, urmărirea obiectivului de concurență nedenaturată în sectoarele aparținând
         inițial pieței comune a cărbunelui și oțelului nu este întreruptă de expirarea Tratatului CECO, acest obiectiv fiind urmărit
         în egală măsură în cadrul Tratatului CE.

      Continuitatea ordinii juridice comunitare și a obiectivelor care îi guvernează funcționarea impun astfel ca, în calitate de
         succesoare a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului și în cadrul procedural care îi este propriu, Comunitatea Europeană
         să asigure, în privința situațiilor născute sub imperiul Tratatului CECO, respectarea drepturilor și a obligațiilor care se
         impuneau eo tempore atât statelor membre, cât și particularilor în temeiul Tratatului CECO și a regulilor adoptate pentru aplicarea acestuia.
         Această cerință se impune cu atât mai mult în măsura în care distorsionarea concurenței care rezultă din nerespectarea regulilor
         în materie de ajutoare de stat poate să își extindă efectele în timp după expirarea Tratatului CECO, sub imperiul Tratatului
         CE.

      Rezultă că articolul 88 alineatul (2) CE trebuie interpretat în sensul că permite Comisiei să controleze, după 23 iulie 2002,
         compatibilitatea cu piața comună a ajutoarelor de stat acordate în domenii care intră în sfera de aplicare a Tratatului CECO
         ratione materiae și ratione temporis, precum și aplicarea de către statele membre a deciziilor de autorizare a unor ajutoare de stat adoptate în temeiul Tratatului
         CECO, în privința situațiilor stabilite anterior expirării acestuia.

      (a se vedea punctele 55-57)
      2.      Deși se presupune în general că regulile de procedură se aplică la toate litigiile pendinte în momentul în care acestea intră
         în vigoare, nu se întâmplă același lucru cu regulile de fond. Astfel, în vederea garantării respectării principiului securității
         juridice și al protecției încrederii legitime, acestea din urmă trebuie interpretate în sensul că nu au în vedere situații
         existente anterior intrării lor în vigoare decât în măsura în care rezultă în mod clar din formularea, din finalitatea sau
         din economia acestora că trebuie să le fie atribuit un asemenea efect.

      În această perspectivă, continuitatea ordinii juridice comunitare și cerințele referitoare la principiul securității juridice
         și la cel al protecției încrederii legitime impun aplicarea dispozițiilor materiale adoptate în temeiul Tratatului CECO la
         fapte care intră în sfera lor de aplicare ratione materiae și ratione temporis. Faptul că nu mai este în vigoare cadrul reglementar respectiv în momentul în care se face evaluarea situației de fapt, deoarece
         Tratatul CECO a expirat, nu produce efecte, din moment ce această evaluare are ca obiect o situație juridică stabilită în
         mod definitiv în perioada în care erau aplicabile dispozițiile materiale adoptate în temeiul Tratatului CECO.

      În acest context, Regulamentul nr. 1407/2002 privind ajutorul de stat pentru industria cărbunelui nu poate fi aplicat situațiilor
         juridice stabilite în mod definitiv înainte de expirarea Tratatului CECO. Astfel, reiese în mod clar din articolul 14 din
         Regulamentul nr. 1407/2002 că acest regulament se aplică situațiilor stabilite începând cu 24 iulie 2002. Prin urmare, Comisia
         nu avea niciun temei pentru a preciza, la punctul 47 din Comunicarea privind anumite aspecte legate de soluționarea cauzelor
         de concurență care rezultă din expirarea Tratatului CECO, că dispozițiile Regulamentului nr. 1407/2002 vor fi aplicate ajutoarelor
         de stat puse în executare înainte de 23 iulie 2002 fără aprobarea sa prealabilă.

      (a se vedea punctele 58, 59, 67 și 68)
      3.      O decizie finală adoptată de Comisie pentru a încheia procedura formală de examinare prevăzută la articolul 88 alineatul (2)
         CE constituie un act atacabil în temeiul articolului 230 CE. O astfel de decizie produce, astfel, efecte juridice obligatorii
         de natură să afecteze interesele părților interesate, întrucât încheie procedura respectivă și se pronunță definitiv asupra
         compatibilității măsurii examinate cu regulile aplicabile la ajutoarele de stat. În consecință, părțile interesate dispun
         întotdeauna de posibilitatea de a ataca decizia finală care încheie procedura formală de examinare și trebuie, în acest cadru,
         să poată repune în cauză diferitele elemente care întemeiază poziția adoptată definitiv de Comisie.

      Această posibilitate este independentă de întrebarea dacă decizia de a deschide procedura formală de examinare determină sau
         nu determină efecte juridice care pot face obiectul unei acțiuni în anulare. Astfel, posibilitatea de a ataca o decizie de
         deschidere a procedurii formale nu poate avea drept consecință reducerea drepturilor procedurale ale părților interesate prin
         împiedicarea acestora de a ataca decizia finală și de a invoca în sprijinul cererilor lor vicii referitoare la toate etapele
         procedurii care a condus la această decizie.

      (a se vedea punctele 91 și 92)
      4.      Din modul în care este formulat articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului
         [88 CE] rezultă că procedura prevăzută de această dispoziție se aplică exclusiv pentru revocarea deciziilor pozitive în materie
         de ajutoare de stat luate în temeiul articolului 4 alineatul (2) sau (3) ori al articolului 7 alineatul (2), (3) sau (4) din
         acest regulament, adoptate pe baza informațiilor inexacte transmise în cursul procedurii. Prin urmare, aceasta nu se aplică
         deciziilor negative prin care se constată aplicarea abuzivă a unui ajutor autorizat sau incompatibilitatea unui ajutor cu
         piața comună.

      În această situație, posibilitatea Comisiei de a retrage o decizie prin care se pronunță asupra ajutoarelor de stat nu este
         limitată numai la situația vizată la articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999. Astfel, această dispoziție nu reprezintă decât
         expresia specifică a principiului general de drept conform căruia se admite retragerea retroactivă a unui act administrativ
         nelegal care a creat drepturi subiective, în special atunci când actul administrativ în cauză a fost adoptat pe baza indicațiilor
         greșite sau incomplete furnizate de persoana interesată. Posibilitatea de a retrage retroactiv un act administrativ nelegal
         care a creat drepturi subiective nu este totuși limitată doar la această circumstanță, o astfel de retragere putând fi făcută
         oricând, în măsura în care instituția de la care emană actul îndeplinește condițiile referitoare la respectarea unui termen
         rezonabil și a încrederii legitime a beneficiarului actului care a avut încredere în legalitatea acestuia.

      (a se vedea punctele 96 și 97)
      5.      Atunci când printr‑o decizie a Comisiei se constată aplicarea abuzivă a unei părți din ajutoarele autorizate, cealaltă parte
         din ajutoarele în cauză, care nu a făcut obiectul unei constatări de aplicare abuzivă, rămâne în sfera de aplicare a deciziei
         de autorizare și beneficiază, pentru acest motiv, de o prezumție de aplicare neabuzivă.

      Or, examinarea făcută de Comisie în cadrul noii proceduri formale, deschisă pentru revocarea deciziei sale anterioare de constatare
         a aplicării abuzive a unei părți din ajutoare și pentru a adopta o nouă decizie în această privință, trebuie să acopere totalitatea
         ajutoarelor care au făcut obiectul primului examen în cadrul procedurii care s‑a finalizat prin adoptarea acestei decizii
         anterioare.

      Astfel, reclamantul nu se poate prevala de o încredere legitimă în temeiul faptului că sumele acordate ca ajutor care nu au
         fost considerate ca făcând obiectul unei aplicări abuzive în cadrul deciziei anterioare nu intrau în sfera examinării făcute
         de Comisie în cadrul noii proceduri formale.

      (a se vedea punctele 119-121)
      6.      Conform articolului 6 din Regulamentul nr. 659/1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88 CE], decizia de
         deschidere a procedurii formale de examinare a unui ajutor de stat trebuie să determine părțile interesate să fie în măsură
         să participe eficient la procedura formală în cursul căreia acestea vor avea posibilitatea de a‑și prezenta argumentele. În
         acest scop, este suficient ca părțile să cunoască raționamentul care a determinat Comisia să considere în mod provizoriu că
         măsura în cauză putea constitui un ajutor incompatibil cu piața comună.

      Astfel, în conducerea procedurii de examinare a unui ajutor de stat, Comisia trebuie să țină seama de încrederea legitimă
         căreia îi pot da naștere indicațiile conținute în decizia de deschidere a procedurii de examinare și, prin urmare, de încrederea
         legitimă care privește faptul că această instituție nu își va întemeia decizia finală pe lipsa unor elemente pe care părțile
         interesate, având în vedere aceste indicații, nu au putut estima că trebuie să i le furnizeze.

      (a se vedea punctele 124 și 125)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua extinsă)
      12 septembrie 2007(*)

      „Ajutoare de stat – Ajutoare pentru acoperirea unor costuri de restructurare excepționale – Retragerea unei decizii anterioare – Expirarea Tratatului CECO – Competența Comisiei – Continuitatea ordinii juridice comunitare – Lipsa încălcării normelor fundamentale de procedură – Protecția încrederii legitime – Eroare vădită de apreciere”
      În cauza T‑25/04,
      González y Díez, SA, cu sediul în Villabona‑Llanera, Asturias (Spania), reprezentată de J. Díez‑Hochleitner și A. Martínez Sánchez, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene, reprezentată inițial de domnul J. Buendía Sierra, în calitate de agent, și ulterior de domnul C. Urraca Caviedes, în calitate
         de agent, asistat de Buendía Sierra, avocat,

      pârâtă,
      având ca obiect o cerere de anulare a articolelor 1, 3 și 4 din Decizia 2004/340/CE a Comisiei din 5 noiembrie 2003 privind
         ajutoarele pentru acoperirea costurilor excepționale acordate întreprinderii González y Díez, SA (ajutoare corespunzând anului
         2001 și utilizare abuzivă a ajutoarelor corespunzând anilor 1998 și 2000) și de modificare a Deciziei 2002/827/CECO (JO 2004,
         L 119, p. 26),

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a doua extinsă),
      compus din domnii J. Pirrung, președinte, A. W .H. Meij, N. J. Forwood, doamna I. Pelikánová și domnul S. Papasavvas, judecători,
      grefier: doamna K. Andová, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 31 ianuarie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Cadrul juridic
      1        Articolul 5 alineatul (1) din Decizia nr. 3632/93/CECO a Comisiei din 28 decembrie 1993 de stabilire a unor reguli comunitare
         cu privire la ajutorul de stat pentru industria cărbunelui (JO L 329, p. 12) este formulat după cum urmează:

      „Ajutoare pentru acoperirea costurilor excepționale
      (1.)      Ajutoarele de stat acordate întreprinderilor pentru a le permite să acopere costurile care rezultă sau au rezultat din modernizarea,
         raționalizarea și restructurarea industriei cărbunelui și care nu sunt legate de producția curentă („pasive preluate”) pot
         fi considerate compatibile cu piața comună în măsura în care cuantumul lor nu depășește aceste costuri. Pot fi acoperite prin
         aceste ajutoare:

      –        costurile suportate numai de întreprinderi care fac sau au făcut restructurări;
      –        costurile suportate de mai multe întreprinderi.
      Categoriile de costuri care rezultă din modernizarea, raționalizarea și restructurarea industriei cărbunelui sunt definite
         în anexa prezentei decizii.”

      2        Anexa Deciziei nr. 3632/93, intitulată „Definirea costurilor prevăzute la articolul 5 alineatul (1)”, precizează în special:

      „(I.) Costuri suportate numai de întreprinderile care au făcut sau fac operațiuni de restructurare și de raționalizare
      Aceste costuri se referă exclusiv la:
      […]
      (c) plata pensiilor și indemnizațiilor în afara sistemului legal pentru lucrătorii care își pierd locul de muncă în urma restructurării
         și raționalizării și pentru cei care erau îndreptățiți la aceste plăți înaintea restructurărilor;

      […]
      (e) costurile reziduale care rezultă din prevederi fiscale, legale sau administrative;
      (f) lucrările suplimentare de securitate în subteran care rezultă din restructurări;
      (g) daunele miniere, cu condiția ca acestea să poată fi imputate unor zone de extracție care erau anterior în serviciu;
      (h) costurile reziduale care rezultă din contribuții către organismele însărcinate cu aprovizionarea cu apă și cu evacuarea
         apelor uzate;

      (i) alte costuri reziduale care rezultă din aprovizionarea cu apă și din evacuarea apelor uzate;
      […]
      (k) deprecierile intrinsece excepționale, cu condiția ca aceasta să rezulte din restructurarea industriei (fără a se ține
         cont de orice reevaluare efectuată după 1 ianuarie 1986 și care depășește rata inflației);

      (l) costurile legate de întreținerea accesibilității la rezervele de cărbune după încetarea exploatării.
      […]”
      3        Rezultă din articolul 12 al Deciziei nr. 3632/93 că aceasta din urmă a intrat în vigoare la 1 ianuarie 1994 și a expirat la
         23 iulie 2002.

      4        Articolul 7 din Regulamentul (CE) nr. 1407/2002 al Consiliului din 23 iulie 2002 privind ajutorul de stat pentru industria
         cărbunelui (JO L 205, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 124) este formulat după cum urmează:

      „Ajutorul pentru acoperirea costurilor excepționale
      (1)      Ajutorul de stat acordat întreprinderilor care desfășoară sau au desfășurat o activitate legată de producția de cărbune pentru
         a le permite să acopere costurile care rezultă sau au rezultat din raționalizarea și restructurarea industriei cărbunelui,
         costuri care nu sunt legate de producția curentă („pasive preluate”), poate fi considerat compatibil cu piața comună, cu condiția
         ca suma plătită să nu depășească aceste costuri. Acest ajutor poate fi utilizat pentru a acoperi:

      (a)      costurile suportate numai de întreprinderi care desfășoară sau au desfășurat restructurări, adică acele costuri legate de
         reabilitarea mediului la fostele exploatări de cărbune;

      (b)      costurile suportate de mai multe întreprinderi.
      (2)      Categoriile de costuri rezultate din raționalizarea și restructurarea industriei cărbunelui sunt definite în anexă.”
      5        Anexa Regulamentului nr. 1407/2002, intitulată „Definirea costurilor prevăzute la articolul 7”, precizează în special:

      „1. Costuri și provizioane de costuri suportate numai de întreprinderi care desfășoară sau au desfășurat operațiuni de restructurare
         și raționalizare

      Aceste costuri se referă exclusiv la:
      […]
      (c) plata pensiilor și indemnizațiilor, în afara sistemului legal, pentru lucrătorii care își pierd locul de muncă în urma
         restructurării și raționalizării și pentru lucrătorii îndreptățiți la aceste plăți înaintea restructurării;

      […]
      (f) costurile reziduale rezultând din prevederi administrative, legale sau fiscale;
      (g) lucrările suplimentare de securitate în subteran rezultând din închiderea unităților de producție;
      (h) daunele miniere, cu condiția ca acestea să fi fost provocate de unitățile de producție supuse închiderii datorită restructurării;
      (i) costurile legate de reabilitarea fostelor exploatări de cărbune, în special:
      –        costuri reziduale rezultând din contribuții către organismele responsabile de aprovizionarea cu apă și evacuarea apelor uzate;
      –        alte costuri reziduale ce decurg din aprovizionarea cu apă și evacuarea apelor uzate;
      […]
      (k) amortizarea intrinsecă excepțională, cu condiția ca aceasta să rezulte din închiderea unităților de producție (fără să
         se țină cont de orice reevaluare efectuată după 1 ianuarie 1994 și care depășește rata inflației).

      […]”
      6        Articolul 14 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1407/2002 prevede că acesta din urmă se aplică începând
         cu 24 iulie 2002.

      7        Comunicarea 2002/C 152/03 a Comisiei privind anumite aspecte legate de soluționarea cauzelor de concurență care rezultă din
         expirarea Tratatului CECO (JO 2002, C 152, p. 5) precizează concluziile pe care Comisia dorește să le tragă din expirarea
         Tratatului CECO, în special cu privire la soluționarea cauzelor privind ajutoarele de stat în favoarea industriei cărbunelui.

       Istoricul cauzei
      8        Reclamanta este o întreprindere minieră ale cărei exploatări sunt situate în Asturias. Aceasta deține o exploatare în spațiu
         deschis în sectorul denumit „Buseiro” și două exploatări subterane în sectorul denumit „Sorriba”, una găsindu‑se în subsectorul
         denumit „La Prohida”, iar cealaltă în subsectorul denumit „Tres Hermanos”.

      9        Prin Deciziile 98/637/CECO din 3 iunie 1998 (JO L 303, p. 57) și 2001/162/CECO din 13 decembrie 2000 (JO 2001, L 58, p. 24)
         privind acordarea de ajutoare de către Spania în favoarea industriei cărbunelui pentru anii 1998 și, respectiv, 2000, Comisia
         a autorizat Regatul Spaniei, în special, să acorde un ajutor pentru acoperirea costurilor excepționale în temeiul articolului
         5 din Decizia nr. 3632/93, destinat să acopere costurile tehnice de închidere a centrelor de extracție care rezultă din măsuri
         de modernizare, raționalizare și reducere a activității industriei spaniole a cărbunelui.

      10      Pentru anii 1998 și 2000, autoritățile spaniole au plătit reclamantei sume care se ridică la 651 908 560 de pesetas spaniole
         (ESP) (anume, 3 918 049,35 euro) și, respectiv, la 463 592 384 ESP (anume, 2 786 246,34 euro), destinate să acopere costurile
         tehnice de reducere a capacităților de producție anuale cu 48 000 t în 1998 și cu 38 000 t în 2000. Aceste reduceri ale capacității
         de producție trebuiau să aibă loc, în 1998, în totalitate în exploatarea în spațiu deschis din Buseiro și, în 2000, în mina
         subterană din Sorriba (subsectorul La Prohida), în limita cantității de 26 000 t, precum și în exploatarea în spațiu liber
         din Buseiro, în limita cantității de 12 000 t.

      11      La 23 iulie 1998, societatea Mina la Camocha a achiziționat 100 % din capitalul reclamantei. În urma informațiilor apărute
         în presă în iunie 1999 și care au lăsat să se creadă că ajutoarele primite de reclamantă în 1998 depășeau costurile presupusei
         reduceri a capacității, dat fiind că acestea au fost contabilizate drept venituri din exploatare și au fost vărsate societății‑mamă,
         Comisia a decis să analizeze ajutoarele acordate reclamantei pentru acoperirea costurilor excepționale și, printr‑o scrisoare
         din 25 octombrie 1999, a solicitat Regatului Spaniei să îi furnizeze informații privind acest subiect. În scrisorile ulterioare,
         Comisia și‑a extins solicitările de informații la ajutoarele privind anii 2000 și 2001. În cursul unui schimb de corespondență
         care a durat până în aprilie 2002, autoritățile spaniole au transmis informațiile solicitate.

      12      Printr‑o scrisoare din 21 noiembrie 2000, completată cu scrisorile din 19 și 21 martie 2001, Regatul Spaniei a notificat Comisiei
         ajutoarele pentru industria cărbunelui a căror acordare a fost prevăzută pentru exercițiul 2001. Aceste ajutoare cuprindeau
         în special suma de 393 971 600 ESP (2 367 817 euro), pentru a acoperi costurile reclamantei aferente reducerii capacității
         de producție anuală cu 34 000 t ce trebuia să intervină în 2001 în subsectorul La Prohida.

      13      Prin Decizia 2002/241/CECO din 11 decembrie 2001 privind acordarea de ajutoare de către Spania în favoarea industriei cărbunelui
         pentru anul 2001 (JO 2002, L 82, p. 11), Comisia a autorizat Regatul Spaniei să plătească ajutoarele destinate acoperirii
         costurilor tehnice de închidere a centrelor de extracție care rezultă din măsuri de modernizare, raționalizare, restructurare
         și reducere a activității în domeniul industriei cărbunelui în Spania, cu excepția, în special, a ajutoarelor destinate reclamantei,
         referitor la care Comisia a declarat că se va pronunța ulterior. Cu privire la aceste din urmă ajutoare, Comisia dorea în
         prealabil să analizeze informațiile pe care autoritățile spaniole trebuiau să i le comunice referitor la ajutoarele acordate
         reclamantei pentru anii 1998 și 2000.

      14      Printr‑o scrisoare din 13 mai 2002, Regatul Spaniei a informat Comisia că, anticipând decizia acesteia din urmă în această
         privință, a plătit reclamantei o sumă de 383 322 896 ESP (2 303 817 euro) pentru anul 2001, care este inferioară sumei notificate.

      15      Prin Decizia 2002/827/CECO din 2 iulie 2002 privind acordarea unor ajutoare de către Spania în favoarea întreprinderii González
         y Díez, SA, pentru anii 1998, 2000 și 2001 (JO L 296, p. 80), Comisia a declarat că sunt incompatibile cu piața comună ajutoarele
         acordate reclamantei pentru a acoperi costurile excepționale de restructurare pentru anii 1998, 2000 și 2001, în valoare de
         5 113 245,96 euro (850 772 542 ESP). Această sumă corespundea, pe de o parte, ajutoarelor plătite pentru anii 1998 și 2000,
         în valoare totală de 2 745 428,96 euro (456 800 943 ESP) și, pe de altă parte, ajutorului în valoare de 2 367 817 euro (393 971 600
         ESP), care a fost notificat Comisiei de către Regatul Spaniei pentru anul 2001.

      16      La 17 septembrie 2002, reclamanta a formulat o acțiune în anulare împotriva articolelor 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827. Această
         acțiune a fost înregistrată la grefa Tribunalului cu numărul T‑291/02.

      17      Având în vedere argumentele prezentate în cadrul acestei acțiuni, Comisia a exprimat dubii privind unele elemente de procedură
         care au condus la adoptarea Deciziei 2002/827. Prin urmare, Comisia a decis să redeschidă procedura formală de examinare în
         vederea revocării articolelor 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827 și a înlocuirii acesteia din urmă cu o nouă decizie. Printr‑o
         scrisoare din 19 februarie 2003, Comisia a notificat Regatului Spaniei decizia sa de a redeschide procedura prevăzută la articolul
         88 alineatul (2) CE. O invitație pentru a prezenta observații în temeiul acestei dispoziții a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 10 aprilie 2003 (JO C 87, p. 17).

      18      La 5 noiembrie 2003, Comisia a adoptat Decizia 2004/340/CE privind ajutoarele pentru acoperirea costurilor excepționale acordate
         întreprinderii Gonzáles y Díez, SA (ajutoare care corespund anului 2001 și utilizare abuzivă a ajutoarelor care corespund
         anilor 1998 și 2000) și de modificare a Deciziei 2002/827 (JO 2004, L 119, p. 26) (denumită în continuare „decizia atacată”).
         Decizia atacată a fost notificată Regatului Spaniei la 6 noiembrie 2003 sub numărul C (2003) 3910 și a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 23 aprilie 2004.

      19      Articolul 1 din decizia atacată prevede că ajutoarele acordate reclamantei de către Regatul Spaniei, în valoare de 3 131 726,47
         euro, pentru a acoperi, în temeiul articolului 5 din Decizia nr. 3632/93, costurile excepționale de restructurare pentru anii
         1998 și 2000, constituie o aplicare abuzivă a Deciziilor 98/637 și 2001/162 și sunt incompatibile cu piața comună.

      20      Articolul 2 din decizia atacată declară compatibile cu articolul 7 din Regulamentul nr. 1407/2002 ajutoarele în valoare de
         2 249 759,37 euro (374 328 463 ESP), plătite reclamantei pentru a acoperi, pentru anul 2001, unele costuri excepționale de
         închidere care au intervenit în perioada 1998-2001.

      21      Articolul 3 litera (a) din decizia atacată prevede că este incompatibil cu articolul 7 din Regulamentul nr. 1407/2002 ajutorul
         în valoare de 602 146,29 euro (100 188 713 ESP) acordat pentru anul 2001 pentru investițiile în infrastructuri miniere făcute
         în subsectorul Tres Hermanos. Articolul 3 litera (b) din decizia atacată adaugă faptul că este în egală măsură incompatibil
         cu aceeași dispoziție ajutorul în valoare de 601 012,10 euro (100 000 000 ESP) acordat pentru anul 2001 în vederea constituirii
         unui provizion destinat să acopere costuri viitoare legate de închiderea subsectorului La Prohida și de închiderea parțială
         a subsectorului Buseiro, care au avut loc în perioada 1998-2001.

      22      Articolul 4 alineatul (1) litera (a) din decizia atacată impune Regatului Spaniei să recupereze de la reclamantă ajutoarele
         plătite pentru anii 1998 și 2000, vizate la articolul 1 din aceeași decizie. Articolul 4 alineatul (1) litera (b) din decizia
         atacată impune recuperarea de la reclamantă a sumei de 54 057,63 euro (8 994 433 ESP), plătită în mod nelegal înainte de autorizarea
         Comisiei pentru exercițiul 2001 și care constituie un surplus neautorizat raportat la ajutoarele autorizate în temeiul articolului
         2 din decizia atacată, precum și, eventual, a oricărei alte sume plătite în mod nelegal în aceleași circumstanțe.

      23      Articolul 6 din decizia atacată prevede că articolele 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827 sunt abrogate.

      24      În urma unei cereri de a nu se pronunța asupra fondului cauzei introduse de Comisie, Tribunalul a terminat procedura în cauza
         T‑291/02 prin Ordonanța din 2 septembrie 2004, González y Díez/Comisia (nepublicată în Recueil).

       Procedura
      25      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 22 ianuarie 2004, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

      26      Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a doua extinsă) a decis să deschidă procedura orală și, în cadrul
         măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, a adresat părților
         întrebări în scris, la care acestea au răspuns în termenul acordat.

      27      Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 31
         ianuarie 2007.

      28      În cursul ședinței, reclamanta a prezentat un document conținând prezentări schematice ale sectorului Sorriba. După ascultarea
         părților, acest document a fost depus la dosar prin decizia președintelui celei de a doua Camere extinse.

      29      Comisia a fost autorizată să depună la grefa Tribunalului un document din 17 septembrie 2002, intitulat „Anexo al informe
         pericial sobre la ayuda a la reducción de actividad de la empresa Gonzáles y Díez, SA” („Anexă la raportul de expertiză privind
         ajutorul pentru reducerea activității întreprinderii Gonzáles y Díez, SA”). S‑a acordat reclamantei posibilitatea de a prezenta
         observații privind acel document, ceea ce aceasta a făcut în termenul acordat. După ascultarea părților, Tribunalul a decis
         să depună documentul la dosar.

      30      Procedura orală a fost terminată prin Decizia președintelui celei de a doua Camere extinse din 9 martie 2007.

       Concluziile părților
      31      Reclamanta a solicitat Tribunalului:

      –        anularea articolelor 1, 3 și 4 din decizia atacată;
      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      32      Comisia a solicitat Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii ca neîntemeiată;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
      33      Reclamanta prezintă patru motive, întemeiate respectiv pe lipsa de competență a Comisiei de a adopta articolele 1, 3 și 4
         din decizia atacată, pe încălcarea unor norme fundamentale de procedură în cadrul procedurii aplicate pentru revocarea articolelor
         1, 2, și 5 din Decizia 2002/827 și pentru adoptarea deciziei atacate, pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime
         și a unor norme fundamentale de procedură și pe o eroare vădită de apreciere.

       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe lipsa de competență a Comisiei de a adopta articolele 1, 3 și 4 din decizia atacată
       Argumentele părților
      34      Reclamanta susține că nici Tratatul CECO, nici Tratatul CE nu conferă Comisiei competență de a adopta decizia de deschidere
         a procedurii de revocare și de a adopta decizia atacată.

      35      În ceea ce privește Tratatul CECO, reclamanta pretinde că acesta nu putea servi drept temei juridic după expirarea sa, care
         a avut loc la 23 iulie 2002 (Concluziile avocatului general Alber în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 2 octombrie
         2003, International Power și alții/NALOO, C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P și C‑180/01 P, Rec., p. I‑11421, I‑11425, punctul
         48).

      36      În ceea ce privește Tratatul CE, reclamanta susține că, în temeiul articolului 305 alineatul 1 CE, acesta nu oferea Comisiei
         o bază juridică pentru a se pronunța asupra ajutoarelor acordate pentru anii 1998, 2000 și 2001.

      37      Într‑adevăr, dispozițiile Tratatului CE aplicabile produselor care intră în sfera de aplicare a Tratatului CECO nu ar putea
         fi aplicate retroactiv unor situații anterioare expirării acestui din urmă tratat. Reclamanta invocă faptul că aplicarea dispozițiilor
         juridice unor situații anterioare intrării lor în vigoare ar fi incompatibilă cu principiul securității juridice (Hotărârea
         Curții din 11 iulie 1991, Crispoltoni, C‑368/89, Rec., p. I‑3695, punctul 17, Hotărârea Curții din 15 iulie 1993, GruSa Fleisch,
         C‑34/92, Rec., p. I‑4147, punctul 22, Concluziile avocatului general Léger în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 7
         mai 1997, Moksel, C‑223/95, Rec., p. I‑2379, I‑2381, punctele 40-42). În sprijinul acestei afirmații, reclamanta face trimitere
         și la articolul 28 din Convenția de la Viena din 23 mai 1969 privind dreptul tratatelor (Culegere de tratate ale Națiunilor Unite, vol. 788, p. 354), care consacră principiul neretroactivității tratatelor. În opinia reclamantei, dacă statele membre ar
         fi dorit să autorizeze aplicarea Tratatului CE la industria cărbunelui, în ceea ce privește situațiile anterioare datei de
         24 iulie 2002, ar fi prevăzut acest lucru în mod expres.

      38      Astfel, Comisia nu se poate întemeia pe articolul 88 alineatul (2) CE și pe regulile de aplicare ale acestuia pentru a suprima
         sau a modifica ajutoarele pentru industria cărbunelui care au fost autorizate sub regimul Tratatului CECO sau cu privire la
         care nu a fost adoptată nicio poziție atunci când acest regim era încă în vigoare.

      39      Pe de altă parte, articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1407/2002, care prevede aplicarea acestui regulament începând
         cu 24 iulie 2002, ar confirma neaplicarea retroactivă a Tratatului CE. Reclamanta indică în egală măsură că reiese din conținutul
         material al acestui regulament faptul că legislatorul comunitar nu a dorit să legifereze decât pentru viitor, din moment ce
         niciuna dintre dispozițiile din regulament nu reglementează ajutoarele pentru industria cărbunelui acordate înainte de intrarea
         sa în vigoare.

      40      Reclamanta semnalează că, în orice caz, principiul neretroactivității dispozițiilor, care restricționează drepturile individuale,
         nu poate fi ignorat nici de statele membre, nici de legislatorul comunitar, acesta fiind consacrat de dispozițiile constituționale
         ale statelor membre.

      41      Reclamanta adaugă faptul că instituția Comisiei era conștientă că regulile din Tratatul CE nu erau aplicabile ajutoarelor
         acordate industriei cărbunelui pentru o perioadă anterioară expirării Tratatului CECO. Acest lucru ar reieși din punctul 25
         al Comunicării 2002/C 152/03, precum și din faptul că, la punctul 46 din această comunicare, Comisia ar fi indicat că aprecia
         ca fiind necesar să încheie procedurile referitoare la ajutoarele de stat acordate industriei cărbunelui înainte de expirarea
         Tratatului CECO.

      42      Reclamanta subliniază că nu încearcă să invoce existența unui vid juridic în urma expirării Tratatului CECO. Aceasta ar susține
         doar că, pentru a revoca articolele 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827, Comisia ar fi trebuit să exercite puterile care îi sunt
         conferite de Tratatul CECO.

      43      În ceea ce privește procedura care trebuie respectată pentru a verifica executarea obligațiilor ce rezultă din Tratatul CECO
         referitor la ajutoarele care i‑au fost acordate pentru anii 1998, 2000 și 2001, reclamanta afirmă că ar putea fi aplicat articolul
         226 CE.

      44      Reclamanta contestă pertinența articolului 3 UE în ceea ce privește problema competenței Comisiei și consideră că această
         dispoziție nu are legătură cu sistemul comunitar de atribuire a competențelor. Reclamanta contestă și pertinența principiului
         propus de Comisie, conform căruia, în caz de absență a dispozițiilor tranzitorii, noua regulă se aplică efectelor viitoare
         ale unei situații născute sub imperiul vechii reguli. Într‑adevăr, reclamanta subliniază că se opune numai aplicării retroactive
         a Tratatului CECO la o situație din trecut, iar nu viitoare, născută sub imperiul regulii abrogate. În sfârșit, reclamanta
         contestă că se poate face o distincție între regulile de fond și regulile de procedură.

      45      Comisia arată, în primul rând, că problema competenței Comisiei de a adopta decizia atacată trebuie rezolvată în lumina unității
         ordinii juridice comunitare, care înglobează Tratatele CECO și CE, consacrată la articolul 3 UE. Apoi, aceasta notează că
         nu există niciun dubiu cu privire la competența Comisiei de a controla ajutoarele de stat, ambele Tratate, CECO și CE, conferindu‑i
         atribuții de control în acest domeniu.

      46      Comisia susține că, în absența unor dispoziții tranzitorii, o regulă nouă se aplică imediat efectelor viitoare ale unei situații
         născute sub imperiul vechii reguli (Concluziile avocatului general Alber în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea International
         Power și alții/NALOO, citată anterior, punctul 48). Or, nicio dispoziție tranzitorie de drept primar nu ar fi fost adoptată
         în materie de ajutoare de stat. Comisia adaugă faptul că jurisprudența care exclude aplicarea dispozițiilor din Tratatul CE
         în materie de ajutoare de stat în situații care intră în sfera de aplicare a Tratatului CECO în temeiul articolului 305 CE
         privește rezolvarea conflictelor între norme aflate simultan în vigoare și nu se aplică situațiilor în care aceste norme se
         succed în timp.

      47      Aceasta afirmă că există o distincție stabilită în mod tradițional între regulile de procedură și regulile de fond. În ceea
         ce privește regulile procedurale, sunt aplicabile cele care sunt în vigoare în momentul deschiderii fazei respective [Hotărârea
         Curții din 6 iulie 1993, CT Control (Rotterdam) și JCT Benelux/Comisia, C‑121/91 și C‑122/91, Rec., p. I‑3873, punctul 22].
         Astfel, redeschiderea unei proceduri având ca obiect ajutoare acordate înainte de expirarea Tratatului CECO ar trebui făcută
         pe baza articolului 88 CE și a Regulamentului (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor
         de aplicare a articolului [88 CE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41).

      48      În ceea ce privește dreptul material aplicabil, Comisia consideră că trebuie făcută o distincție între ajutoarele pentru anul
         2001, pe de o parte, și cele pentru anii 1998 și 2000, pe de altă parte. Referitor la ajutoarele din 2001, decizia atacată
         trebuia să aplice articolul 7 din Regulamentul nr. 1407/2002, în conformitate cu punctul 47 din Comunicarea 2002/C 152/03,
         cu voința legislatorului, exprimată în considerentul (24) al Regulamentului nr. 1407/2002, de a‑l aplica retroactiv, precum
         și cu Hotărârea Curții din 29 ianuarie 2002, Pokrzeptowicz‑Meyer (C‑162/00, Rec., p. I‑1049, punctul 50), și cu rolul de lex generalis pe care articolul 305 CE îl recunoaște Tratatului CE raportat la Tratatul CECO.

      49      Comisia invocă și faptul că, în orice caz, conținutul articolului 7 și al anexei la Regulamentul nr. 1407/2002 este identic
         cu cel al articolului 5 și al anexei la Decizia nr. 3632/93 aplicabilă anterior, cu diferența că noul regim ar autoriza acordarea
         de ajutoare pentru închiderea totală a unor unități de producție, în timp ce regimul CECO ar fi autorizat și ajutoarele pentru
         închiderea parțială. Comisia arată totuși că, în speță, ajutoarele din 2001 ar fi fost în legătură cu închiderea totală a
         instalațiilor din subsectorul La Prohida. Regimul aplicabil fiind identic în speță, succesiunea în timp a regimurilor care
         intră sub incidența Tratatului CECO și a Tratatului CE nu ar fi adus prejudiciu reclamantei.

      50      În ceea ce privește ajutoarele din 1998 și 2000, Comisia invocă faptul că decizia atacată nu a făcut nicio analiză nouă pe
         baza normelor generale din Tratatul CECO sau din Tratatul CE, ci s‑a limitat să verifice dacă au fost respectate condițiile
         enunțate în Deciziile 98/637 și 2001/162. Prin urmare, legalitatea acestor ajutoare nu ar trebui apreciată decât în lumina
         condițiilor stabilite în aceste decizii de autorizare, care rămân pe deplin în vigoare.

      51      În ceea ce privește argumentul reclamantei conform căruia Comisia ar fi trebuit să acționeze în temeiul articolului 226 CE,
         instituția consideră că, dacă se admite că Tratatul CE este aplicabil pentru a asigura respectarea condițiilor impuse pentru
         ajutoarele acordate sub imperiul Tratatului CECO, aplicabilitatea articolului 88 CE, care este dispoziția aplicabilă ratione materiae, nu poate fi contestată.

      52      În sfârșit, Comisia susține că teza reclamantei întemeiată pe lipsa de competență a Comisiei ar conduce la a considera că
         această instituție nu este competentă nici să revoce Decizia 2002/827 și că ar fi imposibil să obțină anularea unei decizii
         luate în aplicarea Tratatului CECO după expirarea acestui tratat, competența instanțelor comunitare având același fundament
         precum cea a Comisiei.

       Aprecierea Tribunalului
      53      Tratatele comunitare au instituit o ordine juridică unică (a se vedea, în acest sens, Avizul nr. 1/91 al Curții din 14 decembrie
         1991, Rec., p. I‑6079, punctul 21, Hotărârea Tribunalului din 27 iunie 1991, Stahlwerke Peine‑Salzgitter/Comisia, T‑120/89,
         Rec., p. II‑279, punctul 78), în cadrul căreia, astfel cum reiese din articolul 305 alineatul (1) CE, Tratatul CECO constituia
         un regim specific care deroga de la regulile cu vocație generală stabilite de Tratatul CE.

      54      În temeiul articolului 97 din Tratatul CECO, acest tratat a expirat la 23 iulie 2002. În consecință, la 24 iulie 2002, sfera
         de aplicare a regimului general care rezultă din Tratatul CE s‑a extins la sectoarele care erau inițial guvernate de Tratatul
         CECO.

      55      Deși succedarea cadrului juridic al Tratatului CECO de către cel al Tratatului CE a determinat, începând cu 24 iulie 2002,
         o modificare a bazelor juridice, a procedurilor și a regulilor de fond aplicabile, această modificare se înscrie în contextul
         unității și al continuității ordinii juridice comunitare și a obiectivelor sale. În această privință, trebuie arătat că instaurarea
         și menținerea unui regim de liberă concurență, în cadrul căruia sunt asigurate condițiile normale de concurență și care este
         în special la originea regulilor în materie de ajutoare de stat, constituie unul dintre obiectivele esențiale atât ale Tratatului
         CE (a se vedea, mai recent, în acest sens, Hotărârea Curții din 29 iunie 2006, SGL Carbon/Comisia, C‑308/04 P, Rec., p. I‑5977,
         punctul 31), cât și ale Tratatului CECO (a se vedea, în acest sens, Hotărârea Curții din 21 iunie 2001, Moccia Irme și alții/Comisia,
         C‑280/99 P-C‑282/99 P, Rec., p. I‑4717, punctul 33, și Hotărârea Tribunalului din 7 iulie 1999, British Steel/Comisia, T‑89/96,
         Rec., p. II‑2089, punctul 106). În acest context, deși regulile din Tratatele CECO și CE care guvernează disciplina în materie
         de ajutoare de stat se deosebesc într‑o anumită măsură, trebuie subliniat că ajutoarele acordate sub imperiul Tratatului CECO
         corespund noțiunii de ajutor în sensul articolelor 87 CE și 88 CE. Astfel, urmărirea obiectivului de concurență nedenaturată
         în sectoarele aparținând inițial pieței comune a cărbunelui și oțelului nu este întreruptă de expirarea Tratatului CECO, acest
         obiectiv fiind urmărit în egală măsură în cadrul Tratatului CE.

      56      Continuitatea ordinii juridice comunitare și a obiectivelor care îi guvernează funcționarea impun astfel ca, în calitate de
         succesoare a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului și în cadrul procedural care îi este propriu, Comunitatea Europeană
         să asigure, în privința situațiilor născute sub imperiul Tratatului CECO, respectarea drepturilor și a obligațiilor care se
         impuneau eo tempore atât statelor membre, cât și particularilor în temeiul Tratatului CECO și a regulilor adoptate pentru aplicarea acestuia.
         Această cerință se impune cu atât mai mult în măsura în care distorsionarea concurenței care rezultă din nerespectarea regulilor
         în materie de ajutoare de stat poate să își extindă efectele în timp după expirarea Tratatului CECO, sub imperiul Tratatului
         CE.

      57      Rezultă din cele de mai sus că, în mod contrar celor susținute de reclamantă, articolul 88 alineatul (2) CE trebuie interpretat
         în sensul că permite Comisiei să controleze, după 23 iulie 2002, compatibilitatea cu piața comună a ajutoarelor de stat acordate
         în domenii care intră în sfera de aplicare a Tratatului CECO ratione materiae și ratione temporis, precum și aplicarea de către statele membre a deciziilor de autorizare a unor ajutoare de stat adoptate în temeiul Tratatului
         CECO, în privința situațiilor stabilite anterior expirării acestuia.

      58      În plus, trebuie arătat că succedarea, în cadrul ordinii juridice comunitare, a regulilor Tratatului CE într‑un domeniu reglementat
         inițial de Tratatul CECO trebuie să aibă loc cu respectarea principiilor care guvernează aplicarea legii în timp. În această
         privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, deși se presupune în general că regulile de procedură se aplică la toate
         litigiile pendinte în momentul în care acestea intră în vigoare, nu se întâmplă același lucru cu regulile de fond. Astfel,
         în vederea garantării respectării principiului securității juridice și al protecției încrederii legitime, acestea din urmă
         trebuie interpretate în sensul că nu au în vedere situații existente anterior intrării lor în vigoare decât în măsura în care
         rezultă în mod clar din formularea, din finalitatea sau din economia acestora că trebuie să le fie atribuit un asemenea efect
         (a se vedea Hotărârea Curții din 12 noiembrie 1981, Salumi, 212/80-217/80, Rec., p. 2735, punctul 9, Hotărârea Curții din
         10 februarie 1982, Bout, 21/81, Rec., p. 381, punctul 13, și Hotărârea Tribunalului din 19 februarie 1998, Eyckeler & Malt/Comisia,
         T‑42/96, Rec., p. II‑401, punctul 55).

      59      În această perspectivă, în ceea ce privește chestiunea dispozițiilor materiale aplicabile unei situații juridice stabilite
         în mod definitiv anterior expirării Tratatului CECO, continuitatea ordinii juridice comunitare și cerințele referitoare la
         principiul securității juridice și la cel al protecției încrederii legitime impun aplicarea dispozițiilor materiale adoptate
         în temeiul Tratatului CECO la fapte care intră în sfera lor de aplicare ratione materiae și ratione temporis. Faptul că nu mai este în vigoare cadrul reglementar respectiv în momentul în care se face evaluarea situației de fapt, deoarece
         Tratatul CECO a expirat, nu modifică acest considerent, din moment ce această evaluare are ca obiect o situație juridică stabilită
         în mod definitiv în perioada în care erau aplicabile dispozițiile materiale adoptate în temeiul Tratatului CECO.

      60      În speță, decizia atacată a fost adoptată în temeiul articolului 88 alineatul (2) CE, în urma unei proceduri aplicate în conformitate
         cu Regulamentul nr. 659/1999. Dispozițiile referitoare la baza juridică și la procedura aplicată până la adoptarea deciziei
         atacate fac parte din regulile de procedură în sensul jurisprudenței vizate la punctul 58 de mai sus. Din moment ce decizia
         atacată a fost adoptată după expirarea Tratatului CECO, Comisia a avut dreptate să aplice articolul 88 alineatul (2) CE și
         regulile de procedură conținute în Regulamentul nr. 659/1999.

      61      În ceea ce privește regulile de fond și în măsura în care argumentele reclamantei invocă nelegalitatea deciziei atacate motivată
         de o aplicare pretins eronată a Regulamentului nr. 1407/2002, trebuie observat, în primul rând, că decizia atacată se referă
         la situații juridice stabilite în mod definitiv înainte de expirarea Tratatului CECO, toate faptele respective producându‑se
         înainte de 23 iulie 2002. Într‑adevăr, decizia atacată are ca obiect examinarea, pe de o parte, a aplicării eventual abuzive
         a ajutoarelor plătite pentru anii 1998 și 2002 și, pe de altă parte, a compatibilității cu piața comună a ajutoarelor plătite
         pentru anul 2001 în anticiparea autorizării Comisiei.

      62      Astfel, controlul utilizării ajutoarelor de stat plătite pentru anii 1998 și 2000 trebuie făcut în lumina deciziilor de autorizare
         98/637 și 2001/162, din moment ce aceste decizii au condiționat executarea acestor ajutoare. În măsura în care aceste decizii
         de autorizare impun respectarea cadrului reglementar stabilit prin Decizia nr. 3632/93, utilizarea ajutoarelor de stat acordate
         pentru anii 1998 și 2000 trebuie examinată în lumina regulilor menționate în această decizie.

      63      De asemenea, compatibilitatea ajutoarelor de stat plătite pentru anul 2001 trebuie examinată în lumina regulilor din Decizia
         nr. 3632/93. Într‑adevăr, deși cadrul reglementar stabilit prin această decizie nu mai este în vigoare începând cu 24 iulie
         2002 și, în consecință, nu poate determina compatibilitatea ajutoarelor acordate după această dată, acesta constituie cel
         puțin regimul aplicabil în perioada în care au avut loc faptele respective.

      64      Tribunalul constată totuși că, deși în considerentul (63) litera (a) al deciziei atacate Comisia a indicat că făcea un control
         al utilizării ajutoarelor corespunzătoare anilor 1998 și 2000 în lumina condițiilor stabilite în Deciziile 98/637 și 2001/162
         și, implicit, a regulilor din Decizia nr. 3632/93, în considerentul (74) al deciziei atacate, această instituție a decis totuși
         să facă o analiză a ajutoarelor destinate să acopere costurile excepționale de restructurare în subsectorul La Prohida pe
         baza articolului 7 și a anexei la Regulamentul nr. 1407/2002.

      65      De asemenea, deși în considerentul (74) al deciziei atacate Comisia și‑a exprimat intenția de a examina ajutoarele destinate
         să acopere costurile referitoare la închiderea parțială a sectorului Buseiro pe baza Deciziei nr. 3632/93, totuși, în considerentele
         (81)-(83) și (86), aceasta a examinat în mod explicit compatibilitatea cu piața comună a unora dintre aceste ajutoare în temeiul
         Regulamentului nr. 1407/2002.

      66      Pe de altă parte, în considerentul (63) litera (b) al deciziei atacate, Comisia a precizat că, în temeiul punctului 47 din
         Comunicarea 2002/C 152/03, dorea să examineze compatibilitatea cu articolul 7 din Regulamentul nr. 1407/2002 a ajutoarelor
         corespunzătoare anului 2001, plătite în anticiparea autorizării de către Comisie.

      67      Totuși, trebuie arătat că, în conformitate cu articolul 14 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1407/2002,
         acesta din urmă se aplică începând cu 24 iulie 2002. O excepție, prevăzută la articolul 14 alineatul (2), permite, la cererea
         motivată a unui stat membru, ca ajutoarele care acoperă costurile referitoare la anul 2002 să poată fi supuse în continuare
         regulilor și principiilor din Decizia nr. 3632/93, cu excepția regulilor referitoare la termene și la proceduri. Reiese deci,
         în mod clar, că acest regulament se aplică situațiilor stabilite începând cu 24 iulie 2002.

      68      Prin urmare, Comisia nu avea niciun temei pentru a preciza, la punctul 47 din Comunicarea 2002/C 152/03, că dispozițiile Regulamentului
         nr. 1407/2002 vor fi aplicate ajutoarelor de stat puse în executare înainte de 23 iulie 2002 fără aprobarea sa prealabilă.

      69      Pe de altă parte, trebuie respinse diversele argumente prezentate de Comisie în sprijinul acestei teze. Mai întâi, considerentul
         (24) al Regulamentului nr. 1407/2002 nu poate permite să se considere că legislatorul intenționa să dea acestui regulament
         un efect retroactiv (a se vedea punctul 58 de mai sus), astfel încât dispozițiile sale să fie aplicabile situațiilor anterioare
         datei de 24 iulie 2002. În cel mai bun caz, acest considerent anunță articolul 14 din Regulamentul nr. 1407/2002, care prevede
         că, deși acest regulament intră în vigoare în ziua publicării sale în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, anume la 2 august 2002, acesta este deja aplicabil începând cu 24 iulie 2002.

      70      În continuare, Comisia nu se poate sprijini pe Hotărârea Pokrzeptowicz‑Meyer, citată anterior. Într‑adevăr, trebuie constatat
         că principiul menționat la punctul 50 din această hotărâre, conform căruia o normă nouă se aplică imediat efectelor viitoare
         ale unei situații ce a apărut sub incidența normei vechi, este valabil numai pentru situațiile aflate în curs în momentul
         intrării în vigoare a noii reguli, și nu în privința situațiilor care, precum cele din speță, sunt stabilite definitiv sub
         imperiul vechii reguli (a se vedea, în acest sens, Hotărârea Pokrzeptowicz‑Meyer, citată anterior, punctele 51 și 52).

      71      În sfârșit, rezultă chiar din natura de lex generalis a Tratatului CE față de Tratatul CECO, consacrată la articolul 305 CE, că regimul specific care reiese din Tratatul CECO
         și din regulile adoptate pentru aplicarea sa este, în temeiul principiului lex specialis derogat legi generali, singurul aplicabil în situațiile stabilite înainte de 24 iulie 2002.

      72      Rezultă din ceea ce precedă că Regulamentul nr. 1407/2002 nu constituia cadrul reglementar în temeiul căruia putea fi examinată
         aplicarea abuzivă a ajutoarelor pentru anii 1998 și 2000 sau compatibilitatea cu piața comună a ajutoarelor plătite pentru
         anul 2001.

      73      Comisia arată totuși că există o identitate de conținut între articolul 7 și anexa la Regulamentul nr. 1407/2002, pe de o
         parte, și articolul 5 și anexa la Decizia nr. 3632/93, pe de altă parte, și că aplicarea regulilor care țin de Tratatul CE
         în locul regulilor care țin de Tratatul CECO nu a prejudiciat reclamanta.

      74      În această privință, trebuie arătat că neconformitatea constatată în speță nu ar avea drept consecință nelegalitatea deciziei
         atacate și, prin urmare, anularea acesteia, decât în măsura în care această neconformitate ar putea afecta conținutul său.
         Într‑adevăr, dacă s‑ar fi stabilit că, în lipsa acestei neconformități, Comisia ar fi ajuns la un rezultat identic, în măsura
         în care viciul respectiv oricum nu putea să influențeze conținutul deciziei atacate, nu ar trebui anulată aceasta din urmă
         [a se vedea, în privința litigiului privind temeiul juridic, Hotărârea Curții din 10 decembrie 2002, British American Tobacco
         (Investments) și Imperial Tobacco, C‑491/01, Rec., p. I‑11453, punctul 98, Hotărârea Curții din 11 septembrie 2003, Comisia/Consiliul,
         C‑211/01, Rec., p. I‑8913, punctul 52, și Hotărârea Curții din 14 decembrie 2004, Swedish Match, C‑210/03, Rec., p. I‑11893,
         punctul 44; a se vedea în egală măsură, în acest sens, în ceea ce privește încălcarea drepturilor procedurale, Hotărârea Curții
         din 10 iulie 1980, Distillers/Comisia, 30/78, Rec., p. 2229, punctul 26, Hotărârea Curții din 2 octombrie 2003, Thyssen Stahl/Comisia,
         C‑194/99 P, Rec., p. I‑10821, punctul 31, și, mai recent, Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Avebe/Comisia, T‑314/01,
         Rec., p. II‑3085, punctul 67].

      75      Or, trebuie constatat că dispozițiile materiale din Regulamentul nr. 1407/2002 în temeiul cărora au fost examinate utilizarea
         abuzivă și compatibilitatea ajutoarelor, și anume articolul 7 și alineatul (1) literele (c), (f), (g), (h), (i) și (k) din
         anexa la acest regulament, prevăd reguli identice cu cele care sunt enunțate la articolul 5 și la alineatul (I) literele (c),
         (e), (f), (g), (h), (i) și (k) din anexa la Decizia nr. 3632/93. În consecință, Comisia ar fi ajuns la concluzii identice
         dacă ar fi aplicat corect Decizia nr. 3632/93.

      76      Pe de altă parte, reiese în egală măsură din decizia atacată că, în anumite cazuri, Comisia a aplicat totuși cu atenție Decizia
         nr. 3632/93, întrucât a examinat dacă anumite costuri se încadrau în categoria vizată la alineatul (I) litera (l) din anexa
         la această decizie, care constituia o categorie de costuri ce nu era reluată în anexa la Regulamentul nr. 1407/2002.

      77      Aplicarea greșită a Regulamentului nr. 1407/2002 în locul Deciziei nr. 3632/93 neavând consecințe privind sensul și conținutul
         deciziei atacate, nu trebuie să se considere că această neconformitate, oricât de regretabilă ar fi, este de natură să aibă
         drept consecință nelegalitatea deciziei atacate.

      78      Pentru toate motivele care precedă, trebuie respins primul motiv, întemeiat pe lipsa de competență a Comisiei de a adopta,
         pe baza articolului 88 alineatul (2) CE, decizia atacată. Același lucru este valabil în măsura în care, prin acest prim motiv,
         reclamanta va invoca nelegalitatea deciziei atacate din cauza aplicării Regulamentului nr. 1407/2002.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a normelor fundamentale de procedură în procedura aplicată pentru
            revocarea articolelor 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827 și pentru adoptarea deciziei atacate
       Argumentele părților
      79      Reclamanta susține că procedura aplicată de Comisie pentru adoptarea deciziei atacate nu a fost corespunzătoare.

      80      Ca răspuns la argumentele Comisiei, aceasta contestă inadmisibilitatea acestui motiv și invocă faptul că o decizie de a iniția
         o procedură de anchetă întemeiată pe articolul 88 alineatul (2) CE poate fi atacată în măsura în care aceasta implică o calificare
         a ajutorului drept existent sau nou (Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 1998, BFM și EFIM/Comisia, T‑126/96 și T‑127/96,
         Rec., p. II‑3437, punctele 39-43). Or, pe de o parte, reclamanta nu ar fi contestat calificarea ajutoarelor examinate în prezenta
         cauză de Decizia 2002/827 și, pe de altă parte, Decizia din 19 februarie 2003 de a deschide procedura de anchetă nu ar fi
         modificat calificarea respectivă. Prin urmare, nu ar trebui să se formuleze o acțiune împotriva acestei ultime decizii.

      81      În continuare, reclamanta invocă faptul că nici articolul 88 alineatul (2) CE, nici Regulamentul nr. 659/1999 nu conțin dispoziții
         care să precizeze procedura ce trebuie aplicată pentru revocarea unei decizii defavorabile. Articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999
         nu va fi aplicabil decât în cazul revocării deciziilor favorabile adoptate în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) sau
         (3) ori a articolului 7 alineatul (2), (3) sau (4) din acest regulament, și anume deciziile prin care Comisia constată fie
         inexistența ajutorului, fie că un ajutor este compatibil cu piața comună, cu sau fără condiții. Or, articolele revocate ar
         privi ajutoarele care fie au fost considerate ca făcând obiectul unei utilizări abuzive, fie au fost declarate incompatibile
         cu piața comună. Pe de altă parte, articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999 ar prevedea revocarea unei decizii atunci când
         aceasta se întemeiază pe informații inexacte transmise în cursul procedurii și care au o importanță determinantă. Or, revocarea
         articolelor 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827 nu ar proveni din informații inexacte, ci dintr‑o nelegalitate cauzată de încălcarea
         regulilor de procedură aplicabile.

      82      Reclamanta susține că, din moment ce Regulamentul nr. 659/1999 nu prevede nicio procedură pentru revocarea deciziilor defavorabile
         nelegale, Comisia ar fi trebuit să procedeze din oficiu și de îndată la revocarea deciziei atacate. Aplicând procedura prevăzută
         la articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999 pentru revocarea articolelor 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827, Comisia ar fi încălcat
         principiul legalității prin aceea că, deși a recunoscut nelegalitatea acestora, a menținut în vigoare aceste dispoziții până
         la data adoptării deciziei atacate, și anume până la 5 noiembrie 2003, constrângând astfel reclamanta să suporte costurile
         și inconvenientele legate de procedura de executare inițiată de autoritățile spaniole. De asemenea, Comisia ar fi încălcat
         principiul bunei administrări, astfel cum a fost consacrat la articolul 41 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale
         a Uniunii Europene, conform căruia orice persoană are în special dreptul la soluționarea a cauzelor sale într‑un termen rezonabil
         de către instituțiile și organele Uniunii.

      83      Reclamanta adaugă faptul că nelegalitatea Deciziei 2002/827 nu poate fi contestată de către Comisie, din moment ce aceasta
         a considerat necesar să revoce articolele 1, 2 și 5 din decizie.

      84      În plus, aceasta contestă pertinența faptului că acțiunea nu este îndreptată împotriva articolului 6 din decizia atacată,
         din moment ce acțiunea nu are drept obiect anularea revocării făcute de această dispoziție, ci vizează procedura de revocare
         aplicată de Comisie.

      85      Comisia consideră că acest motiv nu este admisibil datorită caracterului său tardiv. Într‑adevăr, decizia de deschidere a
         procedurii din 19 februarie 2003 ar fi exclus revocarea imediată a articolelor 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827. În consecință,
         reclamanta ar fi trebuit să formuleze o acțiune împotriva deciziei de deschidere a procedurii.

      86      Pe de altă parte, Comisia arată că, din moment ce acțiunea nu este îndreptată împotriva articolului 6 din decizia atacată,
         revocând articolele 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827, aceasta nu poate viza modul în care această revocare a fost efectuată.
         În ipoteza în care Comisia ar fi procedat la o revocare imediată, aceasta ar fi fost oricum obligată să deschidă procedura
         prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE pentru a reexamina compatibilitatea ajutoarelor în cauză. În opinia Comisiei, lipsa
         unei revocări imediate nu afectează cu nimic dispozițiile care fac obiectul prezentei acțiuni. În plus, presupunând că articolul
         9 din Regulamentul nr. 659/1999 nu permite revocarea care a fost efectuată în speță, această nelegalitate nu ar privi decât
         articolul 6 din decizia atacată, o dispoziție care nu este vizată de prezenta acțiune.

      87      Apoi, Comisia arată că Decizia 2002/827 s‑a dovedit a fi fondată pe informații parțial incorecte, în urma unor nuanțe aduse
         de reclamantă atunci când a furnizat noi informații în cadrul procedurii care s‑a finalizat prin adoptarea deciziei atacate.
         Comisia admite că motivele care au condus‑o la redeschiderea procedurii, și anume dubiile privind procedura care a dus la
         adoptarea Deciziei 2002/827 și un interes pentru consolidarea garanțiilor procedurale, nu sunt expres menționate la articolul
         9 din Regulamentul nr. 659/1999. Totuși, în opinia Comisiei, cazurile de revocare prevăzute de această dispoziție nu ar fi
         exhaustive. Principiile generale ale dreptului comunitar ar permite revocarea deciziilor negative atunci când apar dubii cu
         privire la conformitatea procedurii de adoptare (Hotărârea Curții din 26 februarie 1987, Consorzio Cooperative d’Abruzzo/Comisia,
         15/85, Rec., p. 1005, punctele 12 și 17).

      88      În ceea ce privește modul în care a fost făcută reexaminarea, Comisia arată că această reexaminare putea să afecteze concurenții
         reclamantei. Prin urmare, modul de reexaminare a situației era, potrivit celor susținute de instituție, conform principiului
         legalității și celui al bunei administrări.

       Aprecierea Tribunalului
      –       Cu privire la admisibilitate
      89      Conform unei jurisprudențe constante, constituie acte sau decizii susceptibile de a face obiectul unei acțiuni în anulare
         în sensul articolului 230 CE măsurile care produc efecte juridice obligatorii de natură a afecta interesele reclamantului,
         modificând în mod distinct situația juridică a acestuia (Hotărârea Curții din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia, 60/81, Rec.,
         p. 2639, punctul 9, Hotărârea Tribunalului din 16 iulie 1998, Regione Toscana/Comisia, T‑81/97, Rec., p. II‑2889, punctul
         21, și Ordonanța Tribunalului din 2 iunie 2003, Forum 187/Comisia, T‑276/02, Rec., p. II‑2075, punctul 39).

      90      Atunci când este vorba de acte sau decizii a căror elaborare se realizează în mai multe etape, în special la finele unei proceduri
         interne, nu reprezintă, în principiu, acte atacabile decât măsurile care stabilesc definitiv poziția instituției la sfârșitul
         acestei proceduri, excluzând măsurile intermediare al căror obiectiv este pregătirea deciziei finale (Hotărârea IBM/Comisia,
         citată anterior, punctul 10 și Hotărârea Tribunalului din 10 iulie 1990, Automec/Comisia, T‑64/89, Rec., p. II‑367, punctul
         42).

      91      În temeiul acestei jurisprudențe, decizia finală adoptată de Comisie pentru a încheia procedura formală de examinare prevăzută
         la articolul 88 alineatul (2) CE constituie un act atacabil în temeiul articolului 230 CE. O astfel de decizie produce, astfel,
         efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele părților interesate, întrucât încheie procedura respectivă și
         se pronunță definitiv asupra compatibilității măsurii examinate cu regulile aplicabile la ajutoarele de stat. În consecință,
         părțile interesate dispun întotdeauna de posibilitatea de a ataca decizia finală care încheie procedura formală de examinare
         și trebuie, în acest cadru, să poată repune în cauză diferitele elemente care întemeiază poziția adoptată definitiv de Comisie
         (Hotărârea Tribunalului din 27 noiembrie 2003, Regione Siciliana/Comisia, T‑190/00, Rec., p. II‑5015, punctul 45).

      92      Această posibilitate este independentă de întrebarea dacă decizia de a deschide procedura formală de examinare determină sau
         nu determină efecte juridice care pot face obiectul unei acțiuni în anulare. Astfel, posibilitatea de a ataca o decizie de
         deschidere a procedurii formale nu poate avea drept consecință reducerea drepturilor procedurale ale părților interesate prin
         împiedicarea acestora de a ataca decizia finală și de a invoca în sprijinul cererilor lor vicii referitoare la toate etapele
         procedurii care a condus la această decizie (Hotărârea Regione Siciliana/Comisia, citată anterior, punctele 46 și 47).

      93      Prin urmare, Comisia nu poate să invoce caracterul tardiv al celui de al doilea motiv prezentat de reclamantă.

      –       Cu privire la fond
      94      În esență, reclamanta arată că decizia atacată este lovită de un viciu al unei norme fundamentale de procedură. Într‑adevăr,
         din moment ce procedura prevăzută la articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999 nu ar fi aplicabilă, Comisia ar fi încălcat
         principiul legalității și cel al bunei administrări prin revocarea articolelor 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827 numai la sfârșitul
         procedurii formale de examinare inițiate în vederea adoptării deciziei atacate, și nu imediat, în momentul adoptării deciziei
         de deschidere a respectivei proceduri formale.

      95      În această privință, trebuie arătat că procedura prevăzută la articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999 nu a fost aplicată
         în speță. Într‑adevăr, nici decizia de deschidere a procedurii formale de examinare, nici decizia atacată nu menționează aplicarea
         procedurii prevăzute la articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999. Rezultă de aici că, în măsura în care, prin prezentul motiv,
         reclamanta invocă faptul că în mod greșit Comisia a aplicat procedura vizată la articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999,
         acesta trebuie respins ca neîntemeiat în fapt.

      96      În plus, astfel cum arată reclamanta, această procedură nu era aplicabilă. Într‑adevăr, din modul în care este formulat articolul
         9 din Regulamentul nr. 659/1999 rezultă că procedura prevăzută de această dispoziție se aplică exclusiv pentru revocarea deciziilor
         pozitive luate în temeiul articolului 4 alineatul (2) sau (3) ori al articolului 7 alineatul (2), (3) sau (4) din acest regulament,
         adoptate pe baza informațiilor inexacte transmise în cursul procedurii. Or, în speță, din analiza articolelor 1, 2 și 5 din
         Decizia 2002/827 reiese că acestea reprezintă o decizie negativă, din moment ce constată aplicarea abuzivă a unui cuantum
         de ajutoare autorizat pentru anii 1998 și 2000 și incompatibilitatea cu piața comună a ajutoarelor plătite în mod nelegal
         pentru anul 2001.

      97      În această situație, trebuie arătat că, în orice caz, posibilitatea Comisiei de a retrage o decizie prin care se pronunță
         asupra ajutoarelor de stat nu este limitată numai la situația vizată la articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999. Astfel,
         această dispoziție nu reprezintă decât expresia specifică a principiului general de drept conform căruia se admite retragerea
         retroactivă a unui act administrativ nelegal care a creat drepturi subiective (a se vedea, mai ales, Hotărârea Curții din
         12 iulie 1957, Algera și alții/Adunarea, 7/56, 3/57-7/57, Rec., p. 81, 116, Hotărârea Curții din 3 martie 1982, Alpha Steel/Comisia,
         14/81, Rec., p. 749, punctul 10, Hotărârea Tribunalului din 5 decembrie 2000, Gooch/Comisia, T‑197/99, RecFP, p. I‑A-271 și
         II‑1247, punctul 53), în special atunci când actul administrativ în cauză a fost adoptat pe baza indicațiilor greșite sau
         incomplete furnizate de persoana interesată (a se vedea Hotărârea Curții din 22 martie 1961, S. N. U. P. A. T./Înalta Autoritate,
         42/59 și 49/59, Rec., p. 103, 160). Posibilitatea de a retrage retroactiv un act administrativ nelegal care a creat drepturi
         subiective nu este totuși limitată doar la această circumstanță, o astfel de retragere putând fi făcută oricând, în măsura
         în care instituția de la care emană actul îndeplinește condițiile referitoare la respectarea unui termen rezonabil și a încrederii
         legitime a beneficiarului actului care a avut încredere în legalitatea acestuia.

      98      În speță, trebuie constatat că rezultă din decizia de deschidere a procedurii formale de examinare că motivul pentru care
         a fost inițiată această procedură formală nu era întemeiat pe o apreciere greșită făcută de Comisie, în Decizia 2002/827,
         cu privire la caracterul abuziv al aplicării ajutoarelor autorizate pentru anii 1998 și 2000 și la compatibilitatea cu piața
         comună a ajutoarelor plătite pentru anul 2001, ci era întemeiat numai pe anumite dubii privind întrebarea dacă au fost respectate
         regulile de procedură aplicabile.

      99      În plus, nu reiese din dosar că, în momentul deschiderii procedurii formale, Comisia dispunea de elemente care indicau că
         articolele 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827 proveneau dintr‑o apreciere greșită a compatibilității ajutoarelor respective.

      100    Pe de altă parte, trebuie constatat că lipsa revocării imediate a articolelor 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827 nu era de natură
         să exercite vreo influență asupra conținutului articolelor 1, 3 și 4 din decizia atacată, care fac obiectul prezentei acțiuni
         în anulare. Într‑adevăr, reclamanta nu a demonstrat și nici măcar nu a invocat faptul că menținerea în vigoare a Deciziei
         2002/827 pe durata procedurii formale de examinare putea să afecteze posibilitatea părților vizate de a prezenta observații.

      101    În ceea ce privește circumstanța invocată de reclamantă (a se vedea punctul 82 de mai sus), conform căreia absența revocării
         imediate ar fi constrâns‑o să suporte costurile și inconvenientele procedurii de executare inițiate de autoritățile spaniole,
         este suficient să se arate că, prin însăși natura sa, aceasta nu are nicio incidență în cadrul prezentei acțiuni în anulare.

      102    Astfel, chiar dacă s‑ar considera, după cum arată reclamanta, că principiul legalității și cel al bunei administrări au fost
         încălcate de Comisie prin faptul de a se abține de la revocarea articolelor 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827 din momentul deschiderii
         procedurii formale de examinare, o astfel de neconformitate, presupunând că este stabilită, nu ar putea, în orice caz, să
         aibă drept consecință nelegalitatea articolelor 1, 3 și 4 din decizia atacată.

      103    Prin urmare, al doilea motiv trebuie respins.

       Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime și a normelor fundamentale
            de procedură
       Argumentele părților
      104    Al treilea motiv conține două aspecte, primul fiind prezentat în principal, iar al doilea în subsidiar.

      105    În cadrul primului aspect, reclamanta arată că decizia de deschidere a procedurii formale de examinare preciza că acea procedură
         era redeschisă în vederea unei revocări a articolelor 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827 și a înlocuirii acesteia din urmă cu
         o nouă decizie finală.

      106    Or, decizia atacată ar fi declarat ca fiind abuzive și nejustificate ajutorul în valoare de 513 757,49 euro (85 482 054 ESP),
         referitor la excavarea de suprafață în nordul sectorului Buseiro, și ajutorul în valoare de 508 456,24 euro (84 600 000 ESP),
         referitor la realizarea unor puțuri și a altor lucrări de aerisire în sectorul Sorriba. Conform celor susținute de reclamantă,
         aceste ajutoare ar fi fost totuși considerate compatibile cu piața comună prin Decizia 2002/827 și nu intrau, așadar, sub
         incidența articolelor 1, 2 și 5 din aceasta.

      107    În măsura în care poziția favorabilă a Comisiei în ceea ce privește ajutoarele menționate anterior nu ar fi fost întemeiată
         pe informații inexacte, una dintre condițiile prevăzute la articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999 nu ar fi îndeplinită.
         Decizia de a iniția procedura de revocare ar fi motivată numai de încălcarea normelor fundamentale de procedură în procedura
         urmată cu scopul de a adopta Decizia 2002/827. În consecință, din moment ce condițiile de aplicare a articolului 9 din Regulamentul
         nr. 659/1999 nu ar fi îndeplinite, Comisia ar fi încălcat principiul protecției încrederii legitime în măsura în care reclamanta
         putea să considere în mod legitim că Decizia 2002/827 era definitivă pentru partea care privea ajutoarele ce nu au fost declarate
         incompatibile cu piața comună.

      108    Reclamanta subliniază că aprecierea făcută de Comisie în Decizia 2002/827 este întemeiată pe un document referitor la valorizarea
         lucrărilor miniere abandonate, care preciza repartizarea costurilor cauzate de închiderea unei părți din instalațiile miniere,
         aceste costuri cuprinzând expres cheltuielile pentru care era destinată suma de 1 022 213,33 euro referitoare la excavarea
         de suprafață în nordul sectorului Buseiro și la realizarea unor puțuri și a altor lucrări de aerisire în sectorul Sorriba.
         În plus, ar reieși din decizia de deschidere a procedurii formale de examinare în scopul revocării Deciziei 2002/827 că acest
         document a fost utilizat de Comisie pentru a‑și sprijini analiza preliminară a ajutoarelor primite de reclamantă.

      109    Reclamanta contestă faptul că motivarea Deciziei 2002/827 nu privește costurile pentru care era destinată suma de 1 022 213,33
         euro și amintește că motivarea unui act trebuie evaluată ținând cont nu numai de conținutul său literal, ci și de contextul
         său și de circumstanțele cauzei (Hotărârea Curții din 22 martie 2001, Franța/Comisia, C‑17/99, Rec., p. I‑2481, punctul 36,
         și Hotărârea Curții din 19 septembrie 2002, Spania/Comisia, C‑114/00, Rec., p. I‑7657, punctul 63).

      110    În cadrul celui de al doilea aspect al acestui motiv, reclamanta arată cu titlu subsidiar că, în ipoteza în care Tribunalul
         ar considera că articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999 permitea, în speță, revocarea Deciziei 2002/827, Comisia ar fi încălcat
         procedura aplicabilă în temeiul articolului 6 din Regulamentul nr. 659/1999.

      111    Această dispoziție ar impune ca, anterior revocării unei decizii favorabile, Comisia să inițieze o procedură formală de examinare
         și ca, în decizia de a deschide această procedură formală, aceasta să facă o evaluare preliminară a elementelor din decizia
         pe care intenționează să o revoce și să își exprime îndoiala cu privire la compatibilitatea ajutoarelor respective cu piața
         comună. Această cerință ar avea ca obiect să permită părților interesate să prezinte observații, cu respectarea principiului
         conform căruia nicio decizie defavorabilă nu poate fi adoptată fără ca părțile care sunt afectate de act să aibă posibilitatea
         de a prezenta observații cu privire la dubiile pe care le‑ar putea avea Comisia (Hotărârea Curții din 14 februarie 1990, Franța/Comisia,
         C‑301/87, Rec., p. I‑307, punctul 29, Concluziile avocatului general Alber în cauza care în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții
         din 24 septembrie 2002, Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, C‑74/00 P și C‑75/00 P, Rec., p. I‑7869, I‑7876, punctele
         96 și 99, și Hotărârea Tribunalului din 6 martie 2003, Westdeutsche Landesbank Girozentrale și Land Nordrhein‑Westfalen/Comisia,
         T‑228/99 și T‑233/99, Rec., p. II‑435, punctele 142 și 147).

      112    Or, procedura formală de examinare deschisă de Comisie nu ar fi avut ca obiect luările de poziție favorabile întreprinderii,
         formulate în Decizia 2002/827, care declară anumite ajutoare compatibile cu piața comună, ci numai revocarea articolelor 1,
         2 și 5 din această decizie. Pe de altă parte, Comisia nu ar fi făcut nicio evaluare preliminară și nici nu ar fi exprimat
         dubii cu privire la ajutoarele care făcuseră obiectul unei luări de poziție favorabile în Decizia 2002/827. Dimpotrivă, conform
         reclamantei, în decizia de deschidere a procedurii formale de examinare, ajutoarele considerate compatibile cu piața comună
         în Decizia 2002/827 ar fi fost din nou considerate ca fiind compatibile.

      113    Prin faptul că nu a informat autoritățile spaniole și reclamanta nici despre dubiile pe care le avea cu privire la ajutoarele
         care fuseseră considerate compatibile cu piața comună în Decizia 2002/827, nici despre posibila revocare a acesteia din urmă
         într‑o măsură mai largă decât doar a articolelor 1, 2 și 5 din decizie, Comisia nu a permis Regatului Spaniei și reclamantei
         să prezinte observații utile în această privință. În consecință, articolele 1, 3 și 4 din decizia atacată ar fi afectate de
         un viciu de procedură.

      114    Comisia contestă temeinicia prezentului motiv.

       Aprecierea Tribunalului
      115    În ceea ce privește primul aspect al prezentului motiv, Tribunalul observă că rezultă din considerentul (3) al Deciziei 2002/827
         că aceasta avea ca obiect în special examinarea, pe de o parte, a aplicării eventual abuzive a ajutoarelor pentru acoperirea
         costurilor excepționale vizate la articolul 5 din Decizia nr. 3632/93, plătite pentru anii 1998 și 2000, în limita sumelor
         de 3 918 049,35 euro (651 908 560 ESP) și, respectiv, de 2 786 246,34 euro (463 592 384 ESP), și care erau acoperite de deciziile
         de autorizare 98/637 și 2001/162 și, pe de altă parte, a compatibilității cu piața comună a ajutoarelor pentru acoperirea
         costurilor excepționale vizate la articolul 5 din Decizia nr. 3632/93, plătite pentru anul 2001 în anticiparea deciziei Comisiei,
         în limita sumei de 2 367 817 euro (393 971 600 ESP).

      116    Din articolele 1 și 2 din Decizia 2002/827, citite în lumina considerentelor 3 și 19-22 din această decizie, rezultă că, în
         opinia Comisiei, ajutoarele pentru acoperirea costurilor excepționale autorizate pentru anii 1998 și 2000 au făcut obiectul
         unei aplicări abuzive în limita sumei de 2 745 428,96 euro (456 800 943 ESP). În ceea ce privește ajutoarele pentru acoperirea
         costurilor excepționale plătite pentru anul 2001, Comisia a considerat că totalitatea acestora, și anume suma de 2 367 817
         euro (393 971 600 ESP), era incompatibilă cu piața comună.

      117    Trebuie deci să se constate că articolele 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827 au declarat incompatibile cu piața comună și au ordonat
         recuperarea de către Regatul Spaniei a totalității ajutoarelor acordate pentru acoperirea costurilor excepționale plătite
         pentru anii 1998, 2000 și 2001, cu excepția totuși a sumei de 3 958 866,73 euro (658 700 000 ESP), plătită pentru anii 1998
         și 2000, în privința cărora articolele menționate anterior nu s‑au pronunțat și care, în consecință, a rămas în sfera de aplicare
         a deciziilor de autorizare 98/637 și 2001/162.

      118    În opinia reclamantei, sumele de 513 757,49 euro (85 482 054 ESP) și de 508 456,24 euro (84 600 000 ESP), aferente excavării
         de suprafață în nordul sectorului Buseiro și, respectiv, realizării de puțuri și de alte lucrări de aerisire în sectorul Sorriba,
         ar face parte din suma de 3 958 866,73 euro (658 700 000 ESP), care corespunde părții din ajutoarele pentru acoperirea costurilor
         excepționale plătite pentru anii 1998 și 2000 care nu a făcut obiectul unei declarații de aplicare abuzivă.

      119    În această privință, contrar celor susținute de reclamantă, trebuie precizat că, deși în decizia 2002/827 Comisia nu a afirmat
         că această parte din ajutoarele pentru acoperirea costurilor excepționale plătite pentru anii 1998 și 2000 făcuse obiectul
         unei aplicări abuzive, nu se poate considera, a contrario, că aceasta a estimat că respectiva parte din ajutoare făcuse obiectul unei aplicări conforme cu cerințele articolului 5
         din Decizia nr. 3632/93. Având în vedere elementele care au fost supuse aprecierii sale, Comisia a considerat numai că nu
         era necesar să constate aplicarea abuzivă a acestor ajutoare. Astfel, faptul că prin Decizia 2002/827 s‑a constatat aplicarea
         abuzivă doar a unei părți din ajutoarele pentru acoperirea costurilor excepționale plătite pentru anii 1998 și 2000 nu conferă
         reclamantei niciun drept subiectiv adițional care nu ar fi fost conferit prin deciziile de autorizare inițiale în ceea ce
         privește cealaltă parte din ajutoarele în cauză, care nu a făcut obiectul unei constatări de aplicare abuzivă. Așa cum s‑a
         arătat deja la punctul 117 de mai sus, acea parte a rămas în sfera de aplicare a deciziilor de autorizare 98/637 și 2001/162
         și beneficiază, pentru acest motiv, de o prezumție de aplicare neabuzivă (a se vedea, în acest sens, Hotărârea Tribunalului
         din 11 mai 2005, Saxonia Edelmetalle și Zemag/Comisia, T‑111/01 și T‑133/01, Rec., p. II‑1579, punctul 86).

      120    În plus, în măsura în care Comisia intenționa să revoce articolele 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827, și anume dispozițiile referitoare
         la incompatibilitatea cu piața comună a ajutoarelor pentru acoperirea costurilor excepționale plătite pentru anii 1998, 2000
         și 2001, și să adopte o nouă decizie în această privință, aceasta era obligată, în ceea ce privește examinarea aplicării eventual
         abuzive a ajutoarelor plătite pentru anii 1998 și 2000, să reia această examinare pe baza unor fapte identice cu cele care
         existau în momentul adoptării Deciziei 2002/827. De asemenea, în măsura în care totalitatea ajutoarelor pentru acoperirea
         costurilor excepționale plătite pentru anul 2001 au fost declarate incompatibile cu piața comună, Comisia trebuia să reexamineze
         totalitatea acestora. Prin urmare, examinarea făcută în cadrul noii proceduri formale ar trebui să acopere totalitatea ajutoarelor
         care au făcut obiectul primului examen în cadrul procedurii care s‑a finalizat prin adoptarea Deciziei 2002/827. Or, astfel
         cum s‑a arătat la punctul 115 de mai sus, rezultă din considerentul (3) al Deciziei 2002/827 că obiectul acestei decizii consta
         în examinarea, pe de o parte, a aplicării eventual abuzive a sumelor de 3 918 049,35 euro (651 908 560 ESP) și de 2 786 246,34
         euro (463 592 384 ESP), plătite reclamantei pentru anii 1998 și 2000, în cadrul articolului 5 din Decizia nr. 3632/93 și,
         pe de altă parte, a compatibilității cu aceeași dispoziție a sumei de 2 367 817 euro (393 971 600 ESP), plătită reclamantei
         pentru anul 2001, în anticiparea deciziei Comisiei.

      121    Având în vedere ceea ce precedă, reclamanta nu se poate prevala de o încredere legitimă în temeiul faptului că sumele acordate
         ca ajutor care nu au fost considerate ca făcând obiectul unei aplicări abuzive în cadrul Deciziei 2002/827 nu intrau în sfera
         examinării făcute de Comisie în cadrul noii proceduri formale, a cărei decizie de deschidere a fost notificată Regatului Spaniei
         prin scrisoarea din 19 februarie 2003.

      122    Pentru aceste motive, chiar dacă s‑ar considera, astfel cum susține reclamanta, că sumele de 513 757,49 euro (85 482 054 ESP)
         și de 508 456,24 euro (84 600 000 ESP), aferente excavării de suprafață în nordul sectorului Buseiro și, respectiv, realizării
         de puțuri și alte lucrări de aerisire în sectorul Sorriba, nu intrau în sfera de aplicare a articolelor 1, 2 și 5 din Decizia
         2002/827, nu trebuie, în orice caz, să se rețină că decizia atacată a fost adoptată cu încălcarea principiului protecției
         încrederii legitime prin faptul că, în cadrul acestei din urmă decizii, Comisia a considerat că aceste sume acordate ca ajutor
         erau compatibile cu piața comună.

      123    Prin urmare, primul aspect al celui de al treilea motiv trebuie respins.

      124    În ceea ce privește al doilea aspect al acestuia, întemeiat pe o încălcare a procedurii aplicabile în temeiul articolului
         6 din Regulamentul nr. 659/1999, trebuie amintit că, potrivit acestei dispoziții, decizia de deschidere a procedurii formale
         trebuie să determine părțile interesate să fie în măsură să participe eficient la procedura formală în cursul căreia acestea
         vor avea posibilitatea de a‑și prezenta argumentele. În acest scop, este suficient ca părțile să cunoască raționamentul care
         a determinat Comisia să considere în mod provizoriu că măsura în cauză putea constitui un ajutor incompatibil cu piața comună
         (Hotărârea Tribunalului din 30 aprilie 2002, Government of Gibraltar/Comisia, T‑195/01 și T‑207/01, Rec., p. II‑2309, punctul
         138, și Hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 2002, Diputación Foral de Guipúzcoa și alții/Comisia, T‑269/99, T‑271/99 și
         T‑272/99, Rec., p. II‑4217, punctul 105).

      125    Astfel, în conducerea procedurii de examinare a unui ajutor de stat, Comisia trebuie să țină seama de încrederea legitimă
         căreia îi pot da naștere indicațiile conținute în decizia de deschidere a procedurii de examinare (Hotărârea Tribunalului
         din 5 iunie 2001, ESF Elbe‑Stahlwerke Feralpi/Comisia, T‑6/99, Rec., p. II‑1523, punctul 126) și, prin urmare, de încrederea
         legitimă care privește faptul că această instituție nu își întemeiază decizia finală pe lipsa unor elemente pe care părțile
         interesate, având în vedere aceste indicații, nu au putut estima că trebuie să i le furnizeze.

      126    În speță, reclamanta susține că, în decizia de deschidere a procedurii formale de examinare, Comisia nu a exprimat niciun
         dubiu cu privire la compatibilitatea cu piața internă a sumelor de 513 757,49 euro (85 482 054 ESP) și de 508 456,24 euro
         (84 600 000 ESP), referitoare la excavarea de suprafață în sectorul Buseiro și, respectiv, la realizarea de puțuri și de alte
         lucrări de aerisire în sectorul Sorriba.

      127    Totuși, Tribunalul constată că decizia de deschidere a procedurii formale de examinare conține indicații de natură să permită
         părților interesate să își prezinte argumentele în legătură cu compatibilitatea cu piața comună a sumelor respective acordate
         ca ajutor.

      128    În ceea ce privește ajutorul destinat să acopere suma de 513 757,49 euro (85 482 054 ESP), referitor la excavarea de suprafață
         în sectorul Buseiro, trebuie observat că, la punctul 5 din decizia de deschidere a procedurii formale, intitulat „Cerere de
         informații”, Comisia a solicitat să i se comunice un raport făcut de experți minieri independenți, care să conțină în special
         „justificarea aspectului dacă acele costuri de deplasare a pământului în mina în spațiu deschis din Buseiro au fost înscrise
         în exercițiul de executare drept costuri de exploatare sau drept costuri de investiție”.

      129    Or, astfel cum Comisia a subliniat în mod corect în răspunsurile sale la întrebările scrise ale Tribunalului, rezultă din
         articolul 5 al Deciziei nr. 3632/93 că nu pot beneficia de ajutoare pentru acoperirea costurilor excepționale decât costurile
         care nu au legătură cu producția curentă. Această regulă, care are ca scop să evite ca același cost să beneficieze cumulativ
         de ajutoare pentru producție și de ajutoare pentru acoperirea costurilor excepționale, este aplicată la punctul V al patrulea
         paragraf din Decizia 98/637, precum și în considerentul (41) al Deciziei 2001/162.

      130    Prin urmare, având în vedere cadrul reglementar aplicabil, ale cărui reguli erau amintite în deciziile de autorizare 98/637
         și 2001/162, reclamanta nu putea ignora că înscrierea în conturile întreprinderii a costului de deplasare a pământului în
         sectorul Buseiro drept cost de producție putea determina Comisia să considere că ajutoarele pentru acoperirea costurilor excepționale
         destinate să le acopere nu respectau condițiile stabilite la articolul 5 din Decizia nr. 3632/93.

      131    În această privință, Tribunalul constată că, deși reclamanta arată că acele costuri referitoare la deplasarea pământului în
         sectorul Buseiro decurg din închiderea instalațiilor miniere, aceasta nu contestă faptul că aceste costuri au fost acoperite
         parțial de ajutoarele pentru funcționare în sensul articolului 3 din Decizia nr. 3632/93 și că, prin urmare, acestea au făcut
         obiectul unui cumul de ajutoare.

      132    Având în vedere cele de mai sus, Tribunalul consideră că cererea de informații a Comisiei, menționată la punctul 128 de mai
         sus, era de natură să permită reclamantei să își prezinte argumentele și să furnizeze elementele pe care le putea considera
         necesare în această privință în deplină cunoștință de cauză.

      133    În ceea ce privește ajutorul destinat să acopere suma de 508 456,24 euro (84 600 000 ESP), referitor la realizarea de puțuri
         și a altor lucrări de aerisire în sectorul Sorriba, Tribunalul constată că, la punctul 4.2 din decizia de deschidere a procedurii
         formale de examinare, referitor la ajutoarele pentru acoperirea costurilor excepționale pentru anul 2001, Comisia a arătat
         că „[acele] costuri care corespund lucrărilor de securitate în interiorul minei nu corespund[eau] […] restructurării din 1998-2001,
         având în vedere faptul că lucrările [erau] făcute pentru puțuri de aerisire necesare pentru exploatarea altor rezerve din
         sectorul Sorriba”.

      134    Pe de altă parte, la punctul 5 din această decizie, referitor la cererea de informații, Comisia a cerut ca raportul făcut
         de experți minieri independenți să aducă explicații privind problema dacă obiectivul lucrărilor de extracție din anul 2001,
         destinate să garanteze securitatea sectoarelor adiacente și modificarea circuitului de aerisire, era cel de a asigura securitatea
         exploatărilor abandonate sau cel de a efectua lucrări necesare pentru exploatarea unor noi rezerve.

      135    Prin urmare, trebuie constatat că instituția Comisiei a exprimat dubii în privința conformității cu articolul 5 din Decizia
         nr. 3632/93 a ajutoarelor destinate să acopere costurile aferente realizării de puțuri și a altor lucrări de aerisire în sectorul
         Sorriba. Reclamanta putea deci să prezinte observații în mod util cu ocazia procedurii administrative.

      136    Niciunul dintre argumentele prezentate de reclamantă în sprijinul celui de al doilea aspect al celui de al treilea motiv neputând
         fi admis, acesta trebuie respins.

      137    Rezultă din cele de mai sus că al treilea motiv trebuie respins în întregime ca neîntemeiat.

       Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe erori vădite de apreciere
      138    Reclamanta susține că instituția Comisiei a făcut erori vădite de apreciere atunci când a declarat șapte sume acordate ca
         ajutoare ca fiind incompatibile cu piața comună. Tribunalul va examina succesiv obiecțiile prezentate de reclamantă în privința
         fiecăreia dintre aceste sume.

       Cu privire la suma de 295 409,47 euro (49 152 000 ESP), referitoare la realizarea a 1 030 m de galerie în subsectorul La Prohida
      –       Decizia atacată
      139    În considerentul (75) al deciziei atacate, Comisia a considerat în special că acel cost referitor la realizarea celor 1 030 m
         de galerii necesare pentru exploatarea a 170 000 t de cărbune ce au fost abandonate fusese înregistrat, în conturile întreprinderii,
         la costuri de exploatare. În măsura în care 40 % din acestea din urmă au fost acoperite de ajutoare de stat, Comisia a considerat
         că, în scopul de a evita un cumul de ajutoare incompatibile, se putea justifica maximum 60 % din cheltuielile de realizare
         a acestor 1 030 m de galerie, anume 443 114,21 euro (73 728 000 ESP). Prin urmare, Comisia a considerat că suma rămasă, anume
         295 409,47 euro (49 152 000 ESP), nu era compatibilă cu piața comună.

      –       Argumentele părților
      140    Reclamanta arată că aprecierea făcută de Comisie nu este justificată, având în vedere încetarea definitivă a întregii exploatări
         din subsectorul La Prohida și ținând cont de faptul că instituția a considerat că sunt compatibile cu piața comună ajutoarele
         destinate să acopere cheltuielile legate de abandonarea definitivă a unui total de 3 070 m de galerii în alte locuri din subsectorul
         La Prohida.

      141    Deși Comisia consideră că estimarea costurilor pentru realizarea acestor 1 030 m de galerii este excesivă, aceasta nu a făcut
         cunoscut niciun criteriu comparativ care să permită să se determine care trebuia să fie acest cost în condițiile oferite de
         piață.

      142    Reclamanta contestă că o parte importantă din cei 1 030 m de galerii abandonate a fost repartizată extracției de cărbune și
         arată că instituția Comisiei nu indică partea precisă din galerii care ar fi fost utilizată pentru pretinsa exploatare a rezervelor
         de cărbune și nici durata acestei pretinse utilizări. Reclamanta insistă asupra faptului că galeria menționată anterior era
         lipsită de orice utilitate practică înainte de închiderea sa, în măsura în care fusese săpată exclusiv pentru a avea acces
         la 170 000 t de cărbune a cărui extracție fusese abandonată, motiv pentru care valorizarea acestei galerii a fost făcută în
         funcție de costul realizării sale.

      143    Ca răspuns la argumentele Comisiei, conform cărora 40 % din costurile legate de abandonarea definitivă a 1 030 m de galerii
         în subsectorul La Prohida au fost acoperite de ajutoarele pentru funcționare, reclamanta arată că ajutoarele pentru funcționare
         și ajutoarele destinate să acopere costuri excepționale au obiective distincte și trebuie, în consecință, să fie diferențiate.
         Faptul că aceste costuri au fost înscrise drept costuri de exploatare în conturile anuale nu împiedică asimilarea acestora
         cu costurile excepționale, din moment ce costurile nu ar decurge din producția curentă, ci din închiderea unor instalații
         miniere.

      144    Comisia contestă temeinicia argumentelor prezentate de reclamantă.

      –       Aprecierea Tribunalului
      145    Trebuie observat că, în înscrisurile sale, reclamanta admite expres că acele costuri referitoare la realizarea a 1 030 m de
         galerii figurează în conturile întreprinderii drept costuri de exploatare. Reclamanta nu contestă nici faptul, raportat la
         considerentul (75) al deciziei atacate, că aceste costuri au fost acoperite de ajutoare pentru funcționare în sensul articolului
         3 din Decizia nr. 632/93. În măsura în care, în cursul ședinței, reclamanta ar fi arătat că proporția din costurile care au
         fost acoperite de ajutoarele pentru funcționare nu era stabilită cu suficientă precizie de către Comisie, trebuie constatat
         că aceasta nu aduce niciun element care să permită să se demonstreze o eroare din partea instituției.

      146    În aceste circumstanțe, nu trebuie să se rețină faptul că instituția Comisiei a făcut o eroare vădită de apreciere prin neadmiterea
         compatibilității ajutoarelor pentru acoperirea costurilor excepționale decât în limita a 60 % din costurile luate în considerare.
         Într‑adevăr, astfel cum Comisia a arătat în mod corect, admiterea ajutoarelor pentru închidere până la 100 % din aceste costuri
         ar da loc unui cumul de ajutoare care ajunge la 140 %, în mod vădit incompatibil cu piața comună.

      147    Pe de altă parte, trebuie considerat că, din moment ce motivul pentru care respectiva suma acordată ca ajutor a fost declarată
         incompatibilă este întemeiat pe faptul că acel cost referitor la realizarea a 1 030 m de galerii a fost înregistrat la costuri
         de exploatare, argumentul reclamantei, prin care tinde să arate că în mod greșit Comisia a considerat că prețul pentru realizarea
         acestor galerii era excesiv, este fără efect.

      148    În sfârșit, reclamanta nu poate nici să invoce faptul că instituția Comisiei a admis compatibilitatea ajutoarelor destinate
         să acopere costurile referitoare la abandonarea definitivă a unui total de 3 070 m de galerii în alte locuri din subsectorul
         La Prohida. Într‑adevăr, Comisia a autorizat aceste ajutoare luând în considerare faptul că, în conturile întreprinderii,
         costurile aferente acestor ajutoare se încadrau la imobilizări.

      149    Prin urmare, trebuie respinsă această obiecție ca neîntemeiată.

       Cu privire la suma de 513 757,49 euro (85 482 054 ESP), referitoare la deplasarea a 1 005 080 m³ de pământ în sectorul Buseiro

      –       Decizia atacată
      150    În considerentul (81) al deciziei atacate, Comisia a arătat că suma de 1 902 805,52 euro (316 600 200 ESP), legată de deplasarea
         a 1 005 080 m³ de pământ în sectorul Buseiro, era înscrisă în conturile întreprinderii drept cost de exploatare. Comisia a
         observat că reclamanta primise ajutoare destinate să acopere pierderile din exploatare în limita a 27 % din costurile de producție.
         În consecință, 27 de procente din 1 902 805,52 euro (316 600 200 ESP), care corespund costurilor deplasării justificate de
         întreprindere, și anume 513 757,49 euro, nu puteau fi acoperite de un ajutor pentru închidere, din moment ce era deja acoperit
         de ajutoare destinate să compenseze pierderile exploatării în spațiu deschis.

      –       Argumentele părților
      151    Reclamanta arată că instituția Comisiei s‑a limitat să considere că volumul de pământ suplimentar deplasat a fost supraevaluat,
         fără a aduce totuși elemente care să permită determinarea volumului a cărui deplasare ar fi putut fi considerată drept rezonabilă.
         Reclamanta contestă în această privință pertinența argumentului Comisiei, întemeiat pe aceea că filonul de cărbune abandonat
         prezenta un nivel ridicat de cenușă, din moment ce, independent de procentul de cenușă din rezervele de 585 000 t abandonate,
         volumul de pământ deplasat pentru a avea acces la nivelul cotei de 545 m sub nivelul mării, la care se situau aceste rezerve,
         nu a variat.

      152    Pe de altă parte, reclamanta subliniază că prețul deplasării a 1 005 080 m³ de pământ suplimentar, și anume 315 ESP pe m³,
         era în conformitate cu condițiile de piață în momentul realizării sale, astfel cum ar fi confirmat raportul experților minieri
         independenți. Aceasta adaugă faptul că acest preț era inferior celui suportat de reclamantă pentru lucrările de modernizare,
         de punere în funcțiune, de încărcare și de transport al pământului în 1995 și în 1996, care se ridica în medie la 352,6 ESP
         pe m³.

      153    Ca răspuns la argumentele Comisiei, conform cărora 27 % din costurile aferente deplasării de pământ în sectorul Buseiro ar
         fi fost acoperite de ajutoare pentru funcționare, reclamanta arată că ajutoarele pentru funcționare și ajutoarele destinate
         să acopere costurile excepționale au obiective distincte și trebuie, în consecință, să fie diferențiate. Faptul că aceste
         costuri erau înscrise drept costuri de exploatare în conturile anuale nu împiedică asimilarea lor cu costurile excepționale,
         din moment ce aceste costuri nu ar decurge din producția curentă, ci din închiderea unor instalații miniere.

      154    Comisia contestă temeinicia argumentelor prezentate de reclamantă.

      –       Aprecierea Tribunalului
      155    Trebuie observat că, în înscrisurile sale, reclamanta admite expres că acele costuri referitoare la deplasarea celor 1 005 080 m³
         de pământ figurează drept costuri de exploatare în conturile întreprinderii, astfel cum, pe de altă parte, acest lucru este
         indicat în raportul experților minieri independenți. Reclamanta nu contestă nici faptul, raportat la considerentul (81) al
         deciziei atacate, că aceste costuri au fost acoperite în limita a aproximativ 27 % de ajutoare pentru funcționare. Astfel
         cum Tribunalul a considerat la punctul 145 de mai sus, în măsura în care, în cursul ședinței, reclamanta ar fi arătat că proporția
         din costuri care a fost acoperită de ajutoare pentru funcționare nu era stabilită cu suficientă precizie de către Comisie,
         trebuie constatat că aceasta nu a adus niciun element care să permită să se demonstreze o eroare din partea instituției.

      156    În aceste circumstanțe, nu trebuie să se considere că instituția Comisiei a făcut o eroare vădită de apreciere prin faptul
         de a nu admite compatibilitatea ajutoarelor pentru acoperirea sarcinilor excepționale decât în limita a 73 % din costul total
         al deplasării celor 1 005 080 m³ de pământ în cauză. Într‑adevăr, astfel cum Comisia arată în mod corect, admiterea ajutoarelor
         pentru închidere până la 100 % din aceste costuri ar da loc unui cumul de ajutoare care ar atinge 127 %, în mod vădit incompatibil
         cu piața comună.

      157    Pe de altă parte, trebuie constatat că, din moment ce, în decizia atacată, motivul pentru care suma de 513 757,49 euro a fost
         declarată incompatibilă cu piața comună este întemeiat pe faptul că acele costuri referitoare la deplasarea pământului au
         fost înregistrate drept costuri de exploatare în conturile întreprinderii, argumentele reclamantei, care tind să conteste
         considerentele Comisiei prezentate în mod excesiv cu privire la supraevaluarea volumului de pământ deplasat și a costului
         acestor lucrări, sunt fără efect.

      158    În consecință, trebuie respinsă această obiecție ca neîntemeiată.

       Cu privire la suma de 547 066,46 euro (91 024 200 ESP), care corespunde garanțiilor încheiate cu Guvernul comunității autonome
         Asturias pentru reabilitarea terenurilor

      –       Decizia atacată
      159    În considerentul (85) al deciziei atacate, Comisia a arătat că suma de 547 066,46 euro (91 024 200 ESP), corespunzând garanțiilor
         încheiate cu Guvernul comunității autonome Asturias pentru reabilitarea terenurilor după încheierea exploatării zăcământului
         în spațiu deschis, se încadrează la costurile de producție a cărbunelui extras în zona de vest a sectorului Buseiro. Aceasta
         a considerat că „reabilitarea terenurilor constitui[a] ultimul element din ciclul de producție al unei mine în spațiu deschis
         și [că] prețul acestei reabilitări [era] un element al prețului total al cărbunelui extras”. Comisia a arătat că reclamanta
         „nu justifi[ca] faptul că abandonarea haldei implic[a] unele costuri adiționale de reabilitare” și că, dimpotrivă, aceasta
         justifica aceste cheltuieli „prin obligația legală instaurată prin Decretul regal 1116/1984 din 9 mai 1984 și prin decizia
         ministerului industriei și energiei din 13 iunie 1984 care îl completează, conform căreia, la terminarea exploatării, spațiile
         afectate [trebuiau] reabilitate”. Comisia a notat că „întreprinderea primise ajutoare de stat pentru a acoperi totalitatea
         pierderilor din exploatare în ceea ce privește mina în spațiu deschis de la Buseiro [și că] noul ajutor s‑ar adăuga celor
         primite pentru acoperirea pierderilor din exploatare”. În consecință, instituția a considerat că suma de 547 066,46 euro (91 024 200
         ESP) nu putea fi autorizată.

      –       Argumentele părților
      160    Reclamanta arată că Decretul regal 1116/1984 din 9 mai 1984 și decizia de aplicare din 13 iunie 1984 a ministerului industriei
         și energiei impun întreprinderilor miniere să refacă terenurile situate în exploatările de cărbune în spațiu deschis care
         au fost abandonate.

      161    Reclamanta și‑ar fi asumat refacerea celor 77 ha de teren vizat de exploatarea de zăcământ în spațiu deschis de la Buseiro.
         O parte din această suprafață, anume 24,87 ha, ar corespunde suprafeței unei halde în zona de est a zăcământului de la Buseiro
         care fusese abandonată din cauza noului nivel de cotă. Reclamanta arată că, în conformitate cu obligațiile sale reglementare,
         a constituit garanții care se ridică la o sumă totală de 1 693 504,15 euro (281 775 381 ESP), cu titlu de garanție pentru
         refacerea terenurilor, și că prețul lucrărilor de refacere a celor 24,87 ha ale haldei a fost evaluat proporțional în funcție
         de garanțiile astfel constituite, acest preț ridicându‑se în acest fel la 547 066,46 euro (91 024 200 ESP).

      162    Reclamanta arată că abandonarea și refacerea terenurilor rezultau din modernizarea, raționalizarea și restructurarea pe care
         le inițiase în scopul de a profita de ajutoarele pentru acoperirea cheltuielilor excepționale prevăzute la articolul 5 din
         Decizia nr. 3632/93 și nu din încheierea ciclului de producție a cărbunelui pe situl de la Buseiro. Aceasta arată că nu este
         logic ca instituția Comisiei să considere costurile aferente abandonării haldei ca fiind justificate, dar nu și cele legate
         de refacerea acesteia, refacerea fiind direct legată de abandonarea haldei.

      163    Reclamanta pretinde că raționamentul Comisiei ar conduce la a considera că niciun cost suportat pentru executarea unei obligații
         de natură legală nu ar putea fi calificat drept cheltuială excepțională în sensul articolului 5 din Decizia nr. 3632/93, ceea
         ce ar presupune că alineatul (I) litera (e) din anexa respectivei decizii, care califică drept costuri excepționale cheltuielile
         reziduale ce rezultă din dispoziții fiscale, legale sau administrative, ar fi lipsit de o aplicare practică.

      164    Ca răspuns la întrebările scrise ale Tribunalului, reclamanta a arătat că decizia atacată ar conține o eroare, în măsura în
         care indica faptul că cele 24,87 ha de haldă în cauză erau situate în zona de vest a sectorului Buseiro, în timp ce acestea
         erau în realitate situate în zona de est a acestuia. În plus, reclamanta a precizat că aceste terenuri nu erau necesare pentru
         activitățile de extracție desfășurate în zona de vest a sectorului Buseiro și că nu fuseseră utilizate în acest scop. Totuși,
         în cursul ședinței, reclamanta a revenit asupra acestei afirmații și a indicat că terenurile respective fuseseră utilizate
         pentru stocarea sterilului provenit din extragerea cărbunelui în partea de vest a sectorului Buseiro.

      165    Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

      –       Aprecierea Tribunalului
      166    Tribunalul observă că reclamanta arată numai că abandonarea și refacerea terenurilor rezultau din restructurările inițiate
         în scopul de a obține ajutoare în temeiul articolului 5 din Decizia nr. 3632/93.

      167    În măsura în care, conform Decretului regal 1116/1984 din 9 mai 1984 și astfel cum nu a fost contestat de părți, costurile
         reabilitării terenurilor trebuie în orice caz să fie suportate de întreprinderi la sfârșitul ciclului de producție, acestea
         sunt inerente activității miniere. În consecință, Comisia, fără a comite o eroare vădită de apreciere, putea să considere
         că aceste costuri se integrau în mod normal în costurile de producție.

      168    Având în vedere faptul că reclamanta a primit ajutoare pentru a acoperi pierderile din exploatare, Comisia putea considera
         că aceste costuri fuseseră deja acoperite de ajutoare pentru funcționare și că un ajutor pentru acoperirea costurilor excepționale
         s‑ar adăuga ajutoarelor primite pentru acoperirea pierderilor din exploatare.

      169    În acest context, trebuie să se constate că din argumentele prezentate de reclamantă nu rezultă că, în cursul procedurii administrative,
         aceasta a furnizat Comisiei informații pentru a justifica faptul că, din cauza abandonării exploatării unei părți din rezervele
         sectorului Buseiro, o parte din costurile referitoare la reabilitarea unei părți din cele 24,87 ha de haldă în cauză nu fusese
         acoperită de produsul activităților de exploatare.

      170    Având în vedere cele de mai sus, Tribunalul consideră că instituția Comisiei nu a făcut o eroare vădită de apreciere prin
         considerarea ajutorului în valoare de 547 066,46 euro (91 024 200 ESP) drept incompatibil cu piața comună.

      171    În ceea ce privește argumentul prezentat de reclamantă, întemeiat pe aceea că prețul reabilitării terenurilor trebuia să poată
         beneficia de ajutoare pentru acoperirea costurilor excepționale, din moment ce alte costuri aferente abandonării haldei au
         fost considerate drept justificate, este suficient să se arate că prețul reabilitării constă în costuri pe care reclamanta
         trebuia oricum să le suporte la sfârșitul ciclului de producție. Astfel, fără să se contrazică, Comisia putea să considere,
         pe de o parte, că alte costuri aferente abandonării haldei puteau fi acoperite de ajutoare pentru restructurare, din moment
         ce acestea nu ar fi trebuit să fie suportate de reclamantă dacă aceasta nu ar fi făcut o reducere a capacității sale de producție
         și, pe de altă parte, că prețul reabilitării celor 24,87 ha de teren se încadrează în mod normal în costul de exploatare în
         măsura în care, astfel cum s‑a arătat la punctul 167 de mai sus, acest preț trebuia oricum să fie suportat de reclamantă atunci
         când se încheia ciclul de producție.

      172    Pe de altă parte, reclamanta nu are temei pentru a susține că raționamentul Comisiei ar conduce la lipsirea de aplicare practică
         a alineatului (I) litera (e) din anexa la Decizia nr. 3632/93. Într‑adevăr, raționamentul Comisiei este întemeiat pe circumstanța
         că prețul reabilitării terenurilor trebuia oricum să fie suportat de reclamantă mai devreme sau mai târziu, din moment ce
         aceste lucrări se încadrau în ultima fază a ciclului de producție. Alineatul (I) litera (e) din anexa la Decizia nr. 3632/93
         permite totuși acoperirea costurilor care rezultă din dispoziții fiscale, legale sau administrative pe care întreprinderea
         nu ar fi trebuit să le suporte vreodată în absența măsurilor de restructurare.

      173    Prin urmare, trebuie respinsă această obiecție ca neîntemeiată.

       Cu privire la suma de 372 176,75 euro (61 925 000 ESP), care corespunde valorii de cumpărare a terenurilor limitrofe zonei
         de vest a sectorului Buseiro abandonate în urma modificării nivelului de cotă

      –       Decizia atacată
      174    În considerentul (86) al deciziei atacate, Comisia a considerat următoarele:

      „Terenurile achiziționate de întreprindere pentru exploatarea în spațiu deschis figurează la imobilizările întreprinderii,
         însă nu este vorba de bunuri care se depreciază. Comisia nu poate autoriza ajutorul în cuantum de de 372 176,75 euro (61 925 000
         [ESP]) ce corespunde valorii de cumpărare a terenurilor, care nu sunt considerate active pierdute, ajutorul necorespunzând
         niciunuia dintre punctele din anexa la Regulamentul (CE) nr. 1407/2002.”

      –       Argumentele părților
      175    Reclamanta arată că achiziționarea terenurilor respective permitea executarea lucrărilor de excavare și realizarea taluzurilor
         necesare la exploatarea zăcământului conform proiectului inițial. Or, aceste lucrări și‑ar fi pierdut utilitatea după modificarea
         nivelului de cotă în zona de vest a zăcământului. Reclamanta precizează că diferența de preț între terenurile care au fost
         achiziționate se datorează prețului superior condițiilor de piață pe care vânzătorul reușise să îl impună din cauza urgenței
         de a achiziționa o proprietate extinsă.

      176    Reclamanta afirmă că aceste terenuri nu sunt active pierdute și nu constituie bunuri care se depreciază. În opinia acesteia,
         costurile în cauză ar putea fi calificate drept amortismente intrinsece excepționale în sensul alineatului (I) litera (k)
         din anexa la Decizia nr. 3632/93.

      177    În plus, aceasta susține că instituția Comisiei se contrazice, din moment ce, pentru a considera că este justificat ajutorul
         destinat să acopere valoarea reziduală a subsectorului La Prohida, ce se ridică la 2 053 495,41 euro (341 672 888 ESP), instituția
         a inclus costul achiziției terenurilor abandonate în urma închiderii subsectorului, în valoare de 10 436 600 ESP.

      178    Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

      –       Aprecierea Tribunalului
      179    Alineatul (I) litera (k) din anexa la Decizia nr. 3632/93 permite acoperirea de către ajutoarele vizate la articolul 5 din
         această decizie a costurilor referitoare la „deprecierile intrinsece excepționale în măsura în care rezultă din restructurarea
         industriei (fără a se ține cont de orice reevaluare care a avut loc începând cu 1 ianuarie 1986 și care ar depăși rata inflației)”.

      180    În speță, este suficient să se arate că reclamanta admite în înscrisurile sale că terenurile respective nu au făcut obiectul
         unei deprecieri după încetarea activităților pentru care au fost repartizate. Prin urmare, reclamanta nu poate să susțină
         în mod valabil că aceste costuri pot intra în categoria vizată la alineatul (I) litera (k) din anexa la Decizia nr. 3632/93.

      181    În consecință, nu trebuie să se rețină că instituția Comisiei a făcut o eroare vădită de apreciere atunci când a stabilit
         că acele costuri nu puteau fi acoperite de ajutoarele pentru restructurare.

      182    Reclamanta arată totuși că practica Comisiei este incoerentă și contradictorie, în măsura în care aceasta ar fi acceptat că
         ajutorul destinat să acopere valoarea reziduală a subsectorului La Prohida acoperă și costul de achiziție al terenurilor abandonate.
         Trebuie totuși arătat că această circumstanță nu schimbă constatarea de mai sus, conform căreia Comisia nu a făcut o eroare
         manifestă de apreciere atunci când a considerat că valoarea de cumpărare a terenurilor achiziționate de întreprindere pentru
         exploatarea în spațiu deschis nu corespundea unei deprecieri intrinsece excepționale, vizate la alineatul (I) litera (k) din
         anexa la Decizia nr. 3632/93, din moment ce nu s‑a contestat că aceste terenuri nu constituiau bunuri care se depreciază.

      183    În plus, trebuie arătat că, în măsura în care Comisia ar fi acceptat ca prețurile terenurilor care nu au făcut obiectul unei
         deprecieri să fie acoperite de ajutoare pentru acoperirea cheltuielilor excepționale în temeiul alineatului (I) litera (k)
         din anexa la Decizia nr. 3632/93 sau al unei dispoziții echivalente din Regulamentul nr. 1407/2002, o astfel de acceptare
         nu ar avea drept consecință vicierea deciziei atacate în această privință printr‑o eroare vădită de apreciere. Ar trebui,
         și mai mult, să se considere că instituția Comisiei a făcut o eroare vădită de apreciere atunci când a acceptat ca prețul
         de cumpărare a terenurilor nedepreciate abandonate în urma închiderii subsectorului La Prohida să poată fi acoperit de ajutoare
         pentru acoperirea costurilor excepționale. În această privință, este suficient să se arate că, în temeiul principiului legalității,
         reclamanta nu poate invoca în folosul său o nelegalitate comisă atunci când s‑a apreciat compatibilitatea cu piața comună
         a altor sume acordate ca ajutor (a se vedea, în acest sens, Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, SCA Holding/Comisia, T‑327/94,
         Rec., p. II‑1373, punctul 160).

      184    Rezultă din cele de mai sus că prezenta observație trebuie respinsă ca neîntemeiată.

       Cu privire la suma de 1 403 316,30 euro (233 492 186 ESP), referitoare la cheltuielile efectuate în urma rambursării subvențiilor
         acordate în cadrul PEAC

      –       Decizia atacată
      185    În considerentul (87) al deciziei atacate, în ceea ce privește suma de 1 403 316,30 euro (233 492 186 ESP) referitoare la
         subvențiile rambursabile primite de reclamantă în cadrul programului intitulat „Plan Estratégico de Acción Competitiva” (PEAC)
         („Plan strategic de acțiune competitivă”), care vizează promovarea producției de cărbune în condiții rentabile din punct de
         vedere economic și creșterea producției, Comisia a arătat că aceste împrumuturi au „fost acordate în perioada 1990-1993, în
         cursul căreia fuseseră executate proiectele”, și că reieșea din anexa III la acordul semnat cu ministerul industriei și energiei
         că împrumutul rambursabil de 315 500 000 ESP era destinat cu prioritate punerii în aplicare a unui nou sistem de exploatare
         prin extracție în subteran. În opinia Comisiei, „anexa III la acordul referitor la PEAC se refer[ea] la «semne clare de producție
         excepțională în spațiu deschis, ceea ce consolid[a] rentabilitatea estimativă a ansamblului» și la un obiectiv de producție
         anuală de 240 000 t comercializabile, care a fost depășit”.

      186    Comisia a constatat că rambursarea a 233 492 186 ESP (1 403 316 euro) în 1999 și în 2000 corespundea rambursării împrumuturilor
         primite între 1990 și 1993 și nu avea nicio legătură cu planul de reducere a activităților întreprinderii care a fost notificat
         Comisiei pentru perioada 1998-2001. Comisia a semnalat și faptul că reieșea din scrisoarea ministerului industriei și energiei
         ce avea ca dată de înregistrare a ieșirii ziua de 22 decembrie 1997, precum și din alte documente care i‑au fost transmise,
         că rambursările efectuate de întreprindere în 1999 și în 2000 erau cu mult superioare previziunilor din planul inițial din
         cauza întârzierilor la plată. Aceasta a arătat că împrumutul rambursabil de 313 500 000 ESP era însoțit de subvenții nerambursabile
         de 209 milioane ESP și de 23 milioane ESP destinate unor activități de investiție și de dezvoltare tehnologică.

      187    Comisia a amintit că reclamanta primea în fiecare an ajutoare destinate să acopere aproximativ 40 % din costurile exploatării
         subterane și 27 % din costurile exploatării în spațiu deschis. Pe de altă parte, totalitatea valorii reziduale la 31 decembrie
         2000 a imobilizărilor din subsectorul La Prohida și a unei părți importante din sectorul Buseiro trebuia să fie autorizată
         în cadrul deciziei atacate. Astfel, Comisia a considerat că ajutorul în valoare de 233 492 186 ESP (181 292 186 ESP pentru
         anul 1998 și 52 200 000 ESP pentru anul 2000), care corespunde rambursării subvențiilor acordate în cadrul PEAC, ce ar putea
         include investiții în lucrările miniere din subsectorul La Prohida, ar fi antrenat un cumul de ajutoare incompatibil cu piața
         comună.

      –       Argumentele părților
      188    Reclamanta afirmă că a primit în special o sumă de 313 500 000 ESP cu titlu de subvenție rambursabilă, care, conform contractului
         încheiat la 30 decembrie 1989 cu ministerul industriei și energiei, a fost repartizată instalațiilor și activelor destinate
         creșterii producției miniere. Scadențele pentru rambursarea acestei sume ar fi acoperit perioada cuprinsă între 1994 și 2000.
         În cursul anilor 1999 și 2000, reclamanta ar fi rambursat în total 233 492 186 ESP.

      189    Reclamanta arată că a trebuit să ramburseze această sumă, care era destinată inițial creșterii capacității sale de producție,
         inițiind în același timp un proces de reducere progresivă a acesteia în cursul anilor 1998 și 2000 în zăcămintele de la Buseiro
         și de la La Prohida. Prin urmare, reclamanta ar fi fost în imposibilitate de a‑și compensa și amortiza rambursarea sumei menționate
         anterior prin creșteri ale capacității sale de extracție.

      190    Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

      –       Aprecierea Tribunalului
      191    Trebuie observat că reclamanta nu contestă că autorizarea ajutoarelor pentru restructurare ar conduce la un cumul de ajutoare
         incompatibil, din moment ce, pe de o parte, întreprinderea a primit ajutoare destinate să acopere aproximativ 40 % din costurile
         exploatării subterane și 27 % din costurile exploatării în spațiu liber și că, pe de altă parte, ajutoarele destinate să acopere
         totalitatea valorii reziduale, la 31 decembrie 2000, a imobilizării subsectorului La Prohida și a unei părți importante din
         sectorul Buseiro sunt autorizate de decizia atacată. Reclamanta nu contestă nici că rambursările pe care le‑a efectuat în
         1999 și în 2000 sunt cu mult superioare previziunilor din planul inițial, din cauza întârzierilor la plată.

      192    Pe de altă parte, Tribunalul constată că reclamanta nu justifică faptul că a comunicat Comisiei, în cursul procedurii administrative,
         informații precise care să permită acesteia din urmă, eventual, să determine partea din împrumutul acordat în cadrul PEAC
         care nu ar fi fost deja amortizată de creșterea capacității de extracție realizată înainte de adoptarea măsurilor de restructurare
         și nu ar fi fost nici inclusă în valoarea reziduală a lucrărilor miniere acoperite de ajutoarele pentru acoperirea costurilor
         excepționale.

      193    Având în vedere cele de mai sus, Tribunalul apreciază că, în considerentul (87) al deciziei atacate, Comisia nu a făcut o
         eroare vădită de apreciere prin faptul de a refuza autorizarea sumei de 1 403 316,30 euro (233 492 186 ESP) referitoare la
         costurile prezentate în urma rambursării subvențiilor acordate în cadrul PEAC.

      194    În consecință, trebuie respinsă această obiecție ca neîntemeiată.

       Cu privire la suma de 602 146,29 euro (100 188 713 ESP), referitoare la realizarea de puțuri și a altor lucrări de aerisire
         în sectorul Sorriba

      –       Decizia atacată
      195    În considerentele (83) și (105) ale deciziei atacate, Comisia a observat că ajutorul în valoare de 602 146,29 euro (100 188 713
         ESP), având ca obiect realizarea de puțuri și a altor lucrări de aerisire pentru sectorul Tres Hermanos, corespundea unor
         investiții în infrastructurile miniere. Aceasta a considerat că noile investiții nu puteau fi considerate drept pasive preluate
         în temeiul Regulamentului nr. 1407/2002 sau al Deciziei nr. 3632/93. Pe de altă parte, Comisia a arătat că din notificarea
         făcută de Regatul Spaniei la 19 decembrie 2002 reieșea că acesta nu avea intenția de a acorda, în cadrul planului 2003-2007
         de restructurare a minelor de cărbune, ajutoare pentru investiții de tipul prevăzut la articolul 5 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 1407/2002. În opinia Comisiei, un astfel de ajutor ar fi fost, în plus, incompatibil cu ajutoarele destinate să acopere
         pierderile din exploatarea sectorului Sorriba, pe care Regatul Spaniei le acordă reclamantei. Într‑adevăr, acest ajutor nu
         corespundea alineatului (I) litera (l) din anexa la Decizia nr. 3632/93, întrucât investițiile respective aveau ca obiect
         exploatarea rezervelor din subsectorul Tres Hermanos. Acest ajutor nu corespundea nici anexei la Regulamentul nr. 1407/2002.
         În opinia Comisiei, noile investiții nu puteau, prin urmare, să fie considerate drept pasive preluate.

      –       Argumentele părților
      196    Reclamanta susține că abandonarea progresivă a subsectorului La Prohida presupunea readaptarea sistemului de aerisire existent
         în mina ce rămânea activă. Astfel, 463 m de puțuri de aerisire ar fi fost realizate pentru o sumă totală de 581 825,70 euro
         (96 807 659,90 ESP).

      197    Aceasta arată că instituția Comisiei a făcut o eroare vădită de apreciere atunci când a estimat în mod greșit că lucrările
         de aerisire serveau la exploatarea subsectorului Tres Hermanos. Reclamanta subliniază că abandonarea subsectorului La Prohida
         a avut loc pe etape, ceea ce a făcut necesară adaptarea progresivă a sistemului intern de aerisire pentru galeriile care rămâneau
         provizoriu în exploatare, în conformitate cu cerințele reglementării spaniole. În măsura în care puțurile de aerisire și galeriile
         cărora le erau repartizate aceste puțuri sunt închise în prezent, nu ar trebui să se considere că adaptarea sistemului de
         aerisire constituia o investiție nouă.

      198    Reclamanta adaugă faptul că, în afara realizării puțurilor de aerisire menționate anterior și a recuperării unei galerii transversale,
         au fost realizate alte lucrări, necesare restabilirii aerisirii minei, în scopul de a face comunicarea între al patrulea nivel
         din subsectorul Tres Hermanos și primul nivel din subsectorul La Prohida. Aceasta arată că realizarea acestor puțuri de aerisire
         a fost consecința abandonării subsectorului La Prohida și nu ar fi avut loc dacă acest subsector nu ar fi fost închis definitiv.

      199    În cadrul ședinței, reclamanta a precizat că, în prezent, sistemul de aerisire din subsectorul Tres Hermanos era încă în funcțiune
         și consta într‑un ventilator situat în subsectorul La Prohida, de atunci acest subsector făcând obiectul unei închideri totale.

      200    Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

      –       Aprecierea Tribunalului
      201    Din articolul 5 al Deciziei nr. 3632/93 rezultă că ajutoarele pentru acoperirea costurilor excepționale au drept scop să acopere
         costurile care rezultă sau au rezultat din modernizarea, raționalizarea sau restructurarea industriei carbonifere și care
         nu au legătură cu producția curentă.

      202    Astfel cum admite însăși reclamanta, abandonarea subsectorului La Prohida necesita realizarea unor lucrări în scopul de a
         asigura ventilarea subsectorului Tres Hermanos, care rămânea în activitate. Astfel, lucrările de aerisire respective, presupunând
         că sunt cauzate de închiderea minei La Prohida, continuă să aibă legătură cu producția curentă a minei Tres Hermanos, în sensul
         articolului 5 din Decizia nr. 3632/93.

      203    Deși reclamanta arată că lucrările respective erau necesare pentru a asigura aerisirea subsectorului La Prohida în cursul
         perioadei care a precedat abandonarea acestuia din urmă, Tribunalul consideră că, având în vedere raportul între sumele investite
         și caracterul provizoriu al aerisirii subsectorului La Prohida în cursul perioadei în care acesta era pe cale de a fi abandonat,
         Comisia a putut estima, fără a face o eroare vădită de apreciere, că, în realitate, aceste lucrări aveau ca obiect să asigure
         aerisirea în subsectorul Tres Hermanos și, în consecință, că acestea aveau legătură cu producția curentă. Această apreciere
         a Comisiei este coroborată cu circumstanța, confirmată de reclamantă în cursul ședinței, că sistemul de aerisire respectiv
         este încă în funcțiune și asigură ventilarea în subsectorul Tres Hermanos.

      204    În consecință, Tribunalul consideră că, având în vedere informațiile pe care le posedă, Comisia nu a făcut o eroare vădită
         de apreciere atunci când a refuzat să autorizeze suma de 602 146,29 euro (100 188 713 ESP), referitoare la realizarea de puțuri
         și a altor lucrări de aerisire în sectorul Sorriba.

      205    Rezultă din cele de mai sus că această obiecție trebuie respinsă ca neîntemeiată.

       Cu privire la suma de 601 012,10 euro (100 000 000 ESP), destinată să acopere costurile excepționale de restructurare care
         ar rezulta în viitor din închiderea subsectorului La Prohida

      –       Decizia atacată
      206    În considerentele (84) și (106) ale deciziei atacate, Comisia a observat că provizionul în valoare de 601 012,10 euro (100 000 000
         ESP), destinat să acopere costurile excepționale de restructurare care ar rezulta în viitor din închiderea subsectorului La
         Prohida, din închiderea parțială a sectorului Buseiro sau din ambele, nu fusese inclus în notificarea ajutoarelor avute în
         vedere de Regatul Spaniei pentru anul 2001. În opinia Comisiei, această sumă nu putea fi declarată compatibilă, din moment
         ce depășea ceea ce fusese notificat și ceea ce fusese plătit anticipat de Regatul Spaniei pentru anul respectiv.

      –       Argumentele părților
      207    Mai întâi, reclamanta arată că instituția Comisiei a făcut o eroare vădită de apreciere atunci când a considerat că provizionul
         respectiv viza nu numai subsectorul La Prohida, ci și sectorul Buseiro. În această privință, raportul experților minieri independenți
         scotea în evidență faptul că acel provizion era destinat exclusiv să acopere costurile viitoare ale zăcământului subteran
         din subsectorul La Prohida.

      208    Apoi, reclamanta arată că notificările efectuate de Regatul Spaniei în ceea ce privește ajutoarele a căror acordare este prevăzută
         pentru acoperirea costurilor excepționale nu fac distincție între posturile de cheltuieli în funcție de destinația acestora.
         Acele notificări ar fi fost cu privire la sumele totale ale ajutoarelor pentru industria cărbunelui, ceea ce ar fi confirmat
         prin faptul că deciziile de autorizare ale Comisiei vizau sume globale și nu prezentau o analiză a costurilor specifice fiecăreia
         dintre întreprinderile cărora le erau destinate ajutoarele. Reclamanta adaugă faptul că Decizia nr. 341/94/CECO a Comisiei
         din 8 februarie 1994 privind aplicarea Deciziei nr. 3632/93 (JO L 49, p. 1), nu impunea statelor membre să precizeze cheltuielile
         exacte cărora trebuiau să le fie destinate ajutoarele pentru acoperirea costurilor excepționale, ajutoarele prevăzute la articolul
         5 din Decizia nr. 3632/93 putând fi notificate într‑un format liber în temeiul articolului 3 din anexa 2 la Decizia nr. 341/94.
         Comisia nu poate, așadar, să susțină că provizionul de 601 012,10 euro (100 000 000 ESP) constituit de reclamantă pentru a
         acoperi costurile viitoare aferente unor prejudicii superficiale nu era cuprins în notificarea ajutoarelor prevăzute de Regatul
         Spaniei pentru anul 2001.

      209    Pe de altă parte, ajutoarele ar fi fost acordate reclamantei în 1998, 2000 și 2001 nu numai pentru cheltuielile efectiv efectuate,
         ci și în funcție de previziunile costurilor viitoare.

      210    Reclamanta arată în egală măsură că provizionul respectiv nu constituia decât o majorare a provizionului pe care îl constituise
         în 2001. Într‑adevăr, conturile anuale ale reclamantei pentru anul 2001 ar atesta că fusese constituit un provizion de 70 000 000
         ESP pentru a acoperi costurile care decurg din încetarea activității în subsectorul La Prohida. Totuși, această sumă s‑ar
         fi dovedit a fi insuficientă pentru acoperirea acestora.

      211    Comisia arată că acest provizion nu corespunde niciunui ajutor notificat și plătit efectiv de Regatul Spaniei. Ar fi vorba
         de o tentativă a reclamantei de a obține o declarație de compatibilitate cu piața comună a unei părți din ajutoarele declarate
         abuzive și incompatibile legându‑le de unele costuri viitoare nedeterminate a căror corespondență cu costurile reale ale închiderii
         nu poate fi verificată de Comisie. Pentru acest motiv, nu poate fi autorizat niciun ajutor în această privință. Comisia adaugă
         faptul că ajutoarele autorizate în speță acoperă din plin costurile de închidere, fără a fi necesar să se prevadă provizioane
         pentru viitoare costuri suplimentare. Pe de altă parte, costurile echivalente ar fi cu mult inferioare în alte state membre.

      –       Aprecierea Tribunalului
      212    Mai întâi, trebuie observat că reclamanta contestă faptul că suma de 601 012,10 euro (100 000 000 ESP) nu a fost inclusă în
         notificarea ajutoarelor prevăzute de Regatul Spaniei pentru anul 2001. În consecință, aceasta contestă și faptul că această
         sumă nu este inclusă în ajutoarele efectiv plătite pentru anul 2001 în anticiparea deciziei Comisiei.

      213    Apoi, trebuie arătat că rezultă din răspunsurile Comisiei la întrebările Tribunalului că Regatul Spaniei a notificat, pentru
         anul 2001, un ajutor în profitul reclamantei care se ridică la 393 971 600 ESP, anume 2 367 817 euro. Or, astfel cum arată
         Comisia, articolul 2 din decizia atacată declară compatibil cu piața comună ajutorul în valoare de 2 249 759,37 euro (374 328 463
         ESP) pentru a acoperi, pentru anul 2001, costurile excepționale de închidere.

      214    În consecință, autorizarea de către Comisie a sumei de 601 012,10 euro (100 000 000 ESP) ar fi ridicat în mod ipotetic suma
         totală a ajutoarelor pentru acoperirea costurilor excepționale pentru anul 2001 declarate compatibile cu piața comună la un
         nivel superior sumei notificate de Regatul Spaniei, precum și sumei de 2 303 817 euro (383 322 896 ESP), care a fost plătită
         efectiv reclamantei.

      215    Totuși, trebuie constatat că o parte din suma de 601 012,10 euro (100 000 000 ESP), și anume suma de 54 057,63 euro (8 994 433
         ESP), rămâne inferioară sumei globale de 2 303 817 euro (383 322 896 ESP), care a fost plătită efectiv reclamantei.

      216    Or, Comisia nu a adus niciun element care să permită să se considere că această sumă de 54 057,63 euro nu era inclusă în suma
         globală a ajutorului notificat Comisiei de către Regatul Spaniei.

      217    În măsura în care o parte din suma de 601 012,10 euro (100 000 000 ESP) repartizată pentru constituirea provizionului respectiv
         putea în continuare să fie acoperită de ajutoarele care au fost plătite efectiv întreprinderii, cădea în sarcina Comisiei
         să determine dacă această sumă de 601 012,10 euro (100 000 000 ESP) sau, cel puțin, partea pertinentă din aceasta, în valoare
         de 54 057,63 euro (8 994 433 ESP), îndeplinea condițiile reglementare pentru a beneficia de un ajutor pentru acoperirea costurilor
         excepționale.

      218    Cu toate acestea, trebuie constatat că nu reiese din decizia atacată că instituția Comisiei a efectuat o astfel de examinare.
         Într‑adevăr, aceasta nu a examinat suma repartizată pentru constituirea provizionului nici în lumina articolului 5 din Decizia
         nr. 3632/93, nici a articolului 7 din Regulamentul nr. 1407/2002. Astfel cum rezultă din punctul 206 de mai sus, instituția
         s‑a limitat să constate, la considerentele 84 și 106 din decizia atacată, că suma de 601 012,10 euro (100 000 000 ESP) depășea
         ceea ce fusese notificat și ceea ce fusese plătit anticipat.

      219    În consecință, trebuie considerat că, prin faptul de a se abține de a examina dacă reclamanta putea beneficia de un ajutor
         pentru acoperirea costurilor excepționale sau, cel puțin, de suma de 54 057,63 euro (8 994 433 ESP), cuprinsă în suma totală
         de 601 012,10 euro (100 000 000 ESP), repartizată pentru constituirea unui provizion destinat să acopere costurile excepționale
         de restructurare care ar rezulta în viitor din închiderea subsectorului La Prohida, Comisia a încălcat dispozițiile aplicabile.

      220    În măsura în care Comisia continuă să arate, în apărarea sa, că provizionul respectiv constituie o tentativă din partea reclamantei
         de a obține o declarație de compatibilitate a unei părți din ajutoarele declarate abuzive și incompatibile, este suficient
         să se arate că această afirmație nu este sprijinită de argumente. Pe de altă parte, această circumstanță nu figurează în motivele
         deciziei atacate pe care se întemeiază refuzul Comisiei de a declara compatibil cu piața comună ajutorul destinat, în mod
         ipotetic, să acopere valoarea provizionului respectiv, absența motivelor în această privință neputând fi remediată pe parcursul
         procedurii (a se vedea, în acest sens, Hotărârea Curții din 26 noiembrie 1981, Michel/Parlamentul European, 195/80, Rec.,
         p. 2861, punctul 22).

      221    În consecință, trebuie admisă prezenta obiecție.

      222    Având în vedere cele de mai sus, trebuie admis al patrulea motiv în ceea ce privește obiecția referitoare la suma de 601 012,10
         euro (100 000 000 ESP), care corespunde provizionului destinat să acopere costurile excepționale de restructurare ce ar rezulta
         în viitor din închiderea subsectorului La Prohida, în limita sumei de 54 057,63 euro (8 994 433 ESP). Totuși, în rest, trebuie
         respinsă această obiecție și al patrulea motiv în întregime.

       Concluzie
      223    Pentru toate aceste motive, articolul 3 litera (b) din decizia atacată în măsura în care include suma de 54 057,63 euro (8 994 433
         ESP), precum și articolul 4 alineatul (1) litera (b) din decizia atacată trebuie anulate. În privința celorlalte capete de
         cerere, acțiunea trebuie respinsă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      224    Potrivit articolului 87 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire
         la unul sau mai multe capete de cerere, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare
         parte să suporte propriile cheltuieli.

      225    În speță, acțiunea formulată de reclamantă fiind admisă în parte, Tribunalul consideră că se va face o apreciere corectă a
         circumstanțelor speței prin luarea deciziei că reclamanta va suporta patru cincimi din propriile cheltuieli de judecată și
         patru cincimi din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie, aceasta din urmă suportând o cincime din propriile cheltuieli
         de judecată și o cincime din cheltuielile de judecată efectuate de reclamantă.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a doua extinsă)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează articolul 3 litera (b), în măsura în care vizează suma de 54 057,63 euro (8 994 433 ESP) și articolul 4 alineatul
            (1) litera (b) din Decizia 2004/340/CE a Comisiei din 5 noiembrie 2003 privind ajutoarele pentru acoperirea costurilor excepționale
            acordate întreprinderii Gonzáles y Díez, SA (ajutoare corespunzând anului 2001 și utilizare abuzivă a ajutoarelor care corespund
            anilor 1998 și 2000) și de modificare a Deciziei 2002/827/CECO.
      2)      Respinge celelalte capete de cerere.
      3)      Reclamanta va suporta patru cincimi din propriile cheltuieli de judecată și patru cincimi din cheltuielile de judecată efectuate
            de Comisie, aceasta din urmă suportând o cincime din propriile cheltuieli de judecată și o cincime din cheltuielile de judecată
            efectuate de reclamantă.

               Pirrung

                Meij

                Forwood

               Pelikánová

                      Papasavvas

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 12 septembrie 2007.

               Grefier

                      Președinte

         Cuprins

      Cadrul juridic
      Istoricul cauzei
      Procedura
      Concluziile părților
      În drept
      Cu privire la primul motiv, întemeiat pe lipsa de competență a Comisiei de a adopta articolele 1, 3 și 4 din decizia atacată
      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a normelor fundamentale de procedură în procedura aplicată pentru
         revocarea articolelor 1, 2 și 5 din Decizia 2002/827 și pentru adoptarea deciziei atacate

      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      – Cu privire la admisibilitate
      – Cu privire la fond
      Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime și a normelor fundamentale
         de procedură

      Argumentele părților
      Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe erori vădite de apreciere
      Cu privire la suma de 295 409,47 euro (49 152 000 ESP), referitoare la realizarea a 1 030 m de galerie în subsectorul La Prohida
      – Decizia atacată
      – Argumentele părților
      – Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la suma de 513 757,49 euro (85 482 054 ESP), referitoare la deplasarea a 1 005 080 m³ de pãmânt în sectorul Buseiro
      – Decizia atacată
      – Argumentele părților
      – Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la suma de 547 066,46 euro (91 024 200 ESP), care corespunde garanțiilor încheiate cu Guvernul comunității autonome
         Asturias pentru reabilitarea terenurilor

      – Decizia atacată
      – Argumentele părților
      – Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la suma de 372 176,75 euro (61 925 000 ESP), care corespunde valorii de cumpărare a terenurilor limitrofe zonei
         de vest a sectorului Buseiro abandonate în urma modificării nivelului de cotă

      – Decizia atacată
      – Argumentele părților
      – Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la suma de 1 403 316,30 euro (233 492 186 ESP), referitoare la cheltuielile efectuate în urma rambursării subvențiilor
         acordate în cadrul PEAC

      – Decizia atacată
      – Argumentele părților
      – Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la suma de 602 146,29 euro (100 188 713 ESP), referitoare la realizarea de puțuri și a altor lucrări de aerisire
         în sectorul Sorriba

      – Decizia atacată
      – Argumentele părților
      – Aprecierea Tribunalului
      Cu privire la suma de 601 012,10 euro (100 000 000 ESP), destinată să acopere costurile excepționale de restructurare care
         ar rezulta în viitor din închiderea subsectorului La Prohida

      – Decizia atacată
      – Argumentele părților
      – Aprecierea Tribunalului
      Concluzie
      Cu privire la cheltuielile de judecată
      * Limba de procedură: spaniola.