title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (Camera a doua) din 2 iulie 2009.#Massimo Giannini împotriva Comisia Europeană.#Cauza F-49/08.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera a doua)
      2 iulie 2009
      Cauza F‑49/08
      Massimo Giannini
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Agenți contractuali – Concediere la încheierea perioadei de probă – Perioadă de probă efectuată în condiții nelegale – Neregularități ale procedurii de evaluare – Cheltuieli de călătorie – Delegație într‑o țară terță”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Giannini solicită: anularea deciziei Comisiei
         de a‑l concedia, notificată la 10 iulie 2007, și, în măsura în care este necesară, anularea respingerii reclamației sale împotriva
         acestei decizii; pe cale de consecință, obligarea Comisiei la plata tuturor drepturilor financiare legate de continuarea contractului
         său; în orice caz, anularea deciziilor din 27 iulie 2007 și din 20 septembrie 2007 de a se opera o reținere de 5 218,22 euro
         din remunerația sa pentru luna august 2007 și, prin urmare, rambursarea acestei sume, majorată cu dobânzi de întârziere; în
         orice caz, anularea deciziei din 28 august 2007 de limitare a indemnizației de instalare la o treime din suma percepută în
         noiembrie 2006 și de operare a recuperării celorlalte două treimi, și anume 4 278,50 euro, din remunerația pentru luna februarie
         2008 și, prin urmare, rambursarea acestei sume, majorată cu dobânzi de întârziere; acordarea de daune interese pentru repararea
         prejudiciului material și moral suferit, evaluat, cu titlu provizoriu, la 200 000 de euro

      Decizia: Anulează decizia Comisiei din 27 iulie 2007 prin care se dispune recuperarea unei treimi din suma ce reprezintă cheltuielile
         de călătorie alocate reclamantului pentru anul 2007. Comisia îi plătește reclamantului suma reținută în mod nejustificat în
         temeiul deciziei din 27 iulie 2007, cu excepția măsurii în care vizează cheltuielile de călătorie ale familiei reclamantului;
         această sumă va fi majorată cu dobânzi începând de la data reținerii și până la data plății efective, calculate la rata stabilită
         de Banca Centrală Europeană pentru principalele operațiuni de refinanțare și aplicabilă în perioada vizată, majorată cu două
         puncte. Constată că nu mai este necesar să se pronunțe asupra concluziilor de anulare a deciziei din 28 august 2007 prin care
         Comisia a limitat indemnizația de instalare a reclamantului la o treime din suma încasată în luna noiembrie 2006. Respinge
         celelalte capete de cerere. Reclamantul suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și trei sferturi din cheltuielile
         de judecată efectuate de Comisie. Comisia suportă un sfert din propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Acțiune – Competență de fond – Litigii de natură financiară în sensul articolului 91 alineatul (1) din statut
            – Noțiune
      [Statutul funcționarilor, art. 91 alin. (1)]
      2.      Funcționari – Agenți contractuali – Recrutare – Perioadă de probă – Obiect – Condiții de desfășurare
      (Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 84)
      3.      Funcționari – Agenți contractuali – Încadrare – Supraveghere a unui agent contractual din grupa de funcții IV de către un
            funcționar aparținând grupei de funcții AST
      [Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 80 alin. (2)]
      4.      Funcționari – Recrutare – Perioadă de probă – Condiții de desfășurare – Avertisment
      (Statutul funcționarilor, art. 34)
      5.      Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă
      [Statutul Curții de Justiție, art. 21 primul paragraf și anexa I art. 7 alin. (3); Regulamentul de procedură al Tribunalului
            de Primă Instanță, art. 44 alin. (1) lit. (c); Regulamentul de procedură al Tribunalului Funcției Publice, art. 35 alin. (1)]
      6.      Funcționari – Agenți contractuali – Recrutare – Perioadă de probă – Aprecierea rezultatelor
      [Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 84 alin. (3)]
      7.      Funcționari – Egalitate de tratament – Funcționari titulari și agenți stagiari
      (Statutul funcționarilor, art. 43; Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 84)
      8.      Funcționari – Agenți contractuali – Recrutare – Perioadă de probă – Raport de final al perioadei de probă – Întindere și conținut
      (Statutul funcționarilor, art. 25; Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 11 primul paragraf și art. 81)
      9.      Funcționari – Agenți contractuali – Recrutare – Perioadă de probă – Raport de final al perioadei de probă
      [Statutul funcționarilor, art. 25; Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 11 primul paragraf, art. 81 și art. 84 alin.
            (3)]
      10.    Funcționari – Agenți contractuali – Recrutare – Perioadă de probă – Decizie de concediere
      (Statutul funcționarilor, art. 25; Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 11 primul paragraf și art. 81)
      11.    Funcționari – Agenți contractuali – Recrutare – Perioadă de probă – Evaluare negativă a aptitudinilor persoanei interesate
            – Prelungire a perioadei de probă
      [Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 84 alin. (3)]
      12.    Funcționari – Rambursarea cheltuielilor – Cheltuieli de călătorie anuală
      (Statutul funcționarilor, anexa VII, art. 8)
      13.    Funcționari – Rambursarea cheltuielilor – Cheltuieli de călătorie anuală
      [Statutul funcționarilor, anexa VII, art. 8 alin. (4)]
      1.      Constituie „litigii cu caracter financiar” în sensul articolului 91 alineatul (1) din statut nu numai acțiunile în răspundere
         introduse de agenți împotriva unei instituții, ci și toate acțiunile prin care se urmărește plata de către o instituție unui
         agent a unei sume despre care acesta apreciază că îi este datorată în temeiul statutului sau al altui act ce reglementează
         raporturile lor de muncă. Potrivit articolului 91 alineatul (1) din statut, în aceste litigii, instanța comunitară este competentă
         să judece în fond, ceea ce învestește instanța cu sarcina de a oferi o soluție completă în litigiile cu care este sesizată,
         mai precis de a se pronunța asupra tuturor drepturilor și obligațiilor agentului, sub rezerva posibilității de punere în sarcina
         instituției respective, sub controlul instanței, a executării unei părți a hotărârii în condițiile stabilite de instanță.
         Prin urmare, este de competența instanței comunitare să pronunțe, dacă este cazul, o hotărâre prin care obligă o instituție
         să plătească o sumă la care reclamantul are dreptul în temeiul statutului sau al unui alt act juridic.

      (a se vedea punctele 39-42)
      Trimitere la:
      Curte: 18 decembrie 2007, Weißenfels/Parlamentul European, C‑135/06 P, Rep., p. I‑12041, punctele 65, 67 și 68
      2.      O decizie de concediere la finalul unei perioade de stagiu trebuie anulată dacă reclamantului nu i s‑a dat posibilitatea de
         a‑și îndeplini stagiul în condiții normale.

      Cu toate că perioada de probă, care este destinată să permită aprecierea aptitudinilor și a comportamentului funcționarului
         aflat în perioada de probă, nu poate fi asimilată unei perioade de formare, nu este mai puțin imperativ ca, în perioada de
         probă, persoanei interesate să i se dea posibilitatea să facă dovada calităților sale. Această condiție semnifică, în practică,
         faptul că persoana aflată în perioada de probă trebuie să beneficieze de instrucțiuni și de sfaturi adecvate pentru a fi în
         măsură să se adapteze necesităților specifice ale postului pe care îl ocupă.

      Nivelul necesar al instrucțiunilor și al sfaturilor menționate nu trebuie apreciat în mod abstract, ci concret, ținându‑se
         cont de natura atribuțiilor exercitate. În această perspectivă, experiența anterioară a persoanei aflate în perioada de probă
         nu poate fi neglijată. Astfel, deși această experiență nu poate, ea însăși, să repună în discuție utilitatea perioadei de
         probă, ea poate determina gradul de îndrumare de care trebuie să beneficieze această persoană pentru ca perioada de probă
         să își îndeplinească obiectivul.

      (a se vedea punctul 65)
      Trimitere la:
      Curte: 15 mai 1985, Patrinos/CES, 3/84, Rec., p. 1421, punctele 20-24
      Tribunalul de Primă Instanță: 1 aprilie 1992, Kupka‑Floridi/CES, T‑26/91, Rec., p. II‑1615, punctul 44; 30 noiembrie 1994,
         Correia/Comisia, T‑568/93, RecFP, p. I‑A‑271 și II-857, punctul 34; 5 martie 1997, Rozand‑Lambiotte/Comisia, T‑96/95, RecFP,
         p. I‑A‑35 și II-97, punctul 95

      Tribunalul Funcției Publice: 18 octombrie 2007, Krcova/Curtea de Justiție, F‑112/06, RepFP, p. I‑A‑1-0000 și II‑A-1-0000,
         punctul 48, care face obiectul unui recurs aflat pe rolul Tribunalului de Primă Instanță, cauza T‑498/07 P; 16 aprilie 2008,
         Doktor/Consiliul, F‑73/07, RepFP, p. I‑A‑1-0000 și II‑A-1-0000, punctele 31 și 33-36, care face obiectul unui recurs aflat
         pe rolul Tribunalului de Primă Instanță, cauza T‑248/08 P

      3.      Din articolul 80 alineatul (2) din Regimul aplicabil celorlalți agenți rezultă că agenții contractuali din grupa de funcții
         IV își pot executa atribuțiile sub supravegherea funcționarilor, indiferent de categorie. Prin urmare, această dispoziție
         nu interzice ca atribuțiile unui agent contractual aparținând grupei de funcții IV să poată fi îndeplinite, dacă este cazul,
         sub supravegherea unui funcționar aparținând grupei de funcții AST.

      (a se vedea punctul 72)
      4.      Dreptul unui funcționar aflat în perioada de probă de a efectua această perioadă în condiții legale este garantat suficient
         printr‑un avertisment oral, care îi permite să își adapteze și să își amelioreze prestațiile în funcție de cerințele serviciului.

      (a se vedea punctul 84)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: Rozand‑Lambiotte/Comisia, citată anterior, punctul 102
      5.      Dacă o cerere introductivă depusă la Tribunalul de Primă Instanță poate fi susținută și completată, în anumite puncte, prin
         trimiteri la extrase din documente care îi sunt anexate, anexele au o funcție pur probatorie și de instrument și nu pot, prin
         urmare, să servească la dezvoltarea unui motiv expus sumar în cererea introductivă prin prezentarea unor critici sau argumente
         care nu figurează în aceasta. Reclamantul trebuie să indice în cererea introductivă criticile precise asupra cărora instanța
         trebuie să se pronunțe, precum și, cel puțin în mod sumar, elementele de drept și de fapt pe care se întemeiază aceste critici.

      În fața Tribunalului Funcției Publice, anexele pot cu atât mai puțin să dezvolte un motiv expus sumar în cererea introductivă,
         aducând critici sau argumente care lipsesc din aceasta, cu cât, potrivit articolului 7 alineatul (3) din anexa I la Statutul
         Curții de Justiție, faza scrisă a procedurii în fața acestui tribunal nu cuprinde în principiu, cu excepția unei decizii contrare
         a acestuia, decât un singur schimb de memorii. Această particularitate a procedurii în fața Tribunalului Funcției Publice
         explică faptul că, spre deosebire de ceea ce este prevăzut pentru procedurile în fața Tribunalului de Primă Instanță sau a
         Curții de Justiție, potrivit articolului 21 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, expunerea motivelor și a argumentelor
         în cererea introductivă nu poate fi sumară. O astfel de flexibilitate ar avea ca efect, în practică, lipsirea normei speciale
         și ulterioare prevăzute în anexa I la Statutul Curții de Justiție de o mare parte din utilitatea sa.

      (a se vedea punctele 86 și 87)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 30 ianuarie 2007, France Télécom/Comisia, T‑340/03, Rep., p. II‑107, punctul 167
      6.      Articolul 84 alineatul (3) din Regimul aplicabil celorlalți agenți urmărește să confere evaluatorului și autorității împuternicite
         să încheie contractele de muncă o mare marjă în privința aprecierii aptitudinilor și prestațiilor unei persoane aflate în
         perioada de probă în raport cu interesul serviciului. Prin urmare, nu este de competența instanței comunitare să substituie
         cu propria apreciere aprecierea instituțiilor în ceea ce privește relevanța elementelor de evaluare a unui stagiu, controlul
         său limitându‑se la absența unei erori vădite de apreciere sau a unui abuz de putere.

      (a se vedea punctul 89)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: Rozand‑Lambiotte/Comisia, citată anterior, punctul 112
      Tribunalul Funcției Publice: Krcova/Curtea de Justiție, citată anterior, punctul 62
      7.      Garanțiile procedurale acordate funcționarilor cu ocazia evaluării nu pot fi extinse la agenții aflați în perioada de probă.
         Situația juridică și cea factuală a funcționarilor titulari și a agenților aflați în perioada de probă prezintă diferențe
         esențiale. În special, situația de fapt a unei persoane aflate în perioada de probă nu este comparabilă cu cea a unui funcționar
         care își exercită atribuțiile de mai mulți ani. În plus, normele referitoare la evaluarea funcționarilor nu pot fi transpuse
         în privința evaluării persoanelor aflate în perioada de probă. Raportul de evaluare a funcționarului titular și raportul privind
         perioada de probă au funcții distincte, raportul privind perioada de probă fiind în principal destinat să evalueze aptitudinea
         persoanei respective de a‑și îndeplini sarcinile pe care le presupun atribuțiile sale, iar raportul de evaluare având ca primă
         funcție asigurarea unei informări periodice a administrației cât mai completă posibil cu privire la condițiile de îndeplinire
         a serviciului de către un funcționar.

      (a se vedea punctele 92 și 95)
      Trimitere la:
      Tribunalul Funcției Publice: Doktor/Consiliul, citată anterior, punctele 85 și 86
      8.      Raportul privind perioada de probă al unui agent contractual și avizele subsecvente, precum avizul superiorului ierarhic sau
         al comitetului pentru rapoarte de evaluare, nu constituie decizii care lezează în sensul articolului 25 din statut, la care
         fac trimitere articolul 11 primul paragraf și articolul 81 din Regimul aplicabil celorlalți agenți. Prin urmare, deși raportul
         privind perioada de probă și avizele subsecvente trebuie să fie suficient de argumentate pentru a permite autorității împuternicite
         să încheie contractele de muncă să motiveze și să adopte decizia, acestea nu trebuie să descrie totuși în mod detaliat totalitatea
         faptelor pe care se întemeiază. În special, evaluatorul nu este obligat să descrie ansamblul activităților persoanei aflate
         în perioada de probă, nici să menționeze în mod exhaustiv și detaliat dificultățile întâmpinate în perioada de probă. În plus,
         nu se poate impune evaluatorului, superiorului ierarhic al agentului sau comitetului pentru rapoarte de evaluare să discute
         toate aspectele de fapt sau de drept care ar fi fost menționate de agentul aflat în perioada de probă în autoevaluare sau
         în notele suplimentare.

      (a se vedea punctul 93)
      Trimitere la:
      Curte: 25 martie 1982, Munk/Comisia, 98/81, Rec., p. 1155, punctul 14
      9.      Deși articolul 84 alineatul (3) din Regimul aplicabil celorlalți agenți urmărește să garanteze agenților contractuali dreptul
         de a prezenta eventualele lor observații autorității împuternicite să încheie contractele de muncă și să le asigure luarea
         în considerare a acestor observații, articolul 11 primul paragraf din același regim și articolul 25 din statut, la care face
         trimitere articolul 81 din regimul menționat în privința agenților contractuali, nu vizează avizele emise de superiorii ierarhici
         consultați în cadrul unei proceduri de evaluare. Prin urmare, aceștia nu pot fi obligați să adopte în mod expres o poziție,
         în cadrul unei motivări, cu privire la toate argumentele pe care le invocă agentul aflat în perioada de probă.

      (a se vedea punctele 103 și 105)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 21 septembrie 1999, Trigari‑Venturin/Centrul de Traduceri, T‑98/98, RecFP, p. I‑A‑159 și II-821,
         punctul 57

      10.    Decizia de concediere a unui agent temporar la finalul perioadei de probă este supusă obligației de motivare. În măsura în
         care articolul 81 din Regimul aplicabil celorlalți agenți face trimitere, în privința agenților contractuali, la articolul
         11 primul paragraf din același regim, care este aplicabil agenților temporari, și în măsura în care această ultimă dispoziție
         extinde la agenții temporari menționați beneficiul articolului 25 din statut, care impune ca orice decizie care lezează să
         fie motivată, decizia de a nu titulariza un agent contractual la finalul perioadei de probă trebuie motivată.

      O decizie este suficient motivată din moment ce intervine într‑un context cunoscut de persoana interesată și care îi permite
         acesteia să înțeleagă conținutul măsurii adoptate în privința sa. Aceasta este situația atunci când decizia respectivă a fost
         precedată de întâlniri cu superiorii ierarhici, având ca obiect situația în cauză. În plus, îndeplinește cerința de motivare
         o decizie care face trimitere la un document ce se află deja în posesia persoanei interesate și care cuprinde elementele pe
         care instituția și‑a întemeiat decizia.

      (a se vedea punctele 115 și 117)
      Trimitere la:
      Curte: 7 martie 1990, Hecq/Comisia, C‑116/88 și C‑149/88, Rec., p. I‑599, punctele 26 și 27
      Tribunalul de Primă Instanță: 15 octombrie 1997, IPK/Comisia, T‑331/94, Rec., p. II‑1665, punctul 52; Trigari‑Venturin/Centrul
         de Traduceri, citată anterior, punctul 84

      11.    Administrația dispune de o mare marjă de apreciere în privința evaluării aptitudinilor și a prestațiilor unei persoane aflate
         în perioada de probă și în privința interesului serviciului. În special, utilizarea sintagmei „cu titlu excepțional” la articolul
         84 alineatul (3) din Regimul aplicabil celorlalți agenți demonstrează că autoritatea împuternicită să încheie contractele
         de muncă dispune de o largă putere de apreciere pentru a determina, în funcție de situația de fapt din speță și de circumstanțele
         individuale, în ce situație este necesară o prelungire a perioadei de probă. Prin urmare, instanța comunitară nu poate cenzura
         aprecierea instituției cu privire la rezultatul unei perioade de probă decât în caz de eroare vădită de apreciere sau de abuz
         de putere.

      Deși obligația de solicitudine a administrației față de agenții săi implică, atunci când aceasta se pronunță cu privire la
         situația unui agent, ca autoritatea să ia în considerare totalitatea elementelor care pot influența decizia sa și ca, procedând
         astfel, să țină cont nu numai de interesul serviciului, ci și de interesul funcționarului vizat, această obligație nu poate
         avea ca efect transformarea în regulă a posibilității „excepționale” de prelungire a perioadei de probă prevăzute la articolul
         84 alineatul (3) din Regimul aplicabil celorlalți agenți, fără a denatura această dispoziție ce reflectă un echilibru al drepturilor
         și al obligațiilor creat de regimul menționat în raporturile dintre administrație și agenții aflați în perioada de probă.

      (a se vedea punctele 126, 128 și 129)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: 27 iunie 2002, Tralli/BCE, T‑373/00, T‑27/01, T‑56/01 și T‑69/01, RecFP, p. I‑A‑97 și II-453,
         punctul 76

      Tribunalul Funcției Publice: Krcova/Curtea de Justiție, citată anterior, punctele 62 și 77
      12.    Articolul 8 alineatul (4) a doua teză din anexa VII la statut reglementează problema stabilirii cheltuielilor de călătorie
         în privința funcționarului al cărui loc de repartizare se situează în afara teritoriului unui stat membru. Această dispoziție
         prevede pentru persoana interesată și pentru familia sa dreptul, în fiecare an calendaristic, la rambursarea cheltuielilor
         de călătorie, fără a subordona această rambursare regulii privind calculul proporțional cuprinsă în articolul 8 alineatul
         (3), aplicabilă funcționarului al cărui loc de repartizare este situat pe teritoriul unui stat membru. Un agent care este
         repartizat într‑o țară terță are astfel dreptul la rambursarea în întregime a cheltuielilor de călătorie, indiferent de durata
         efectivă în care și‑a exercitat atribuțiile. O astfel de diferență de tratament nu este discriminatorie, situația funcționarilor
         al căror loc de repartizare este situat pe teritoriul unui stat membru și cea a funcționarilor repartizați în afara unui astfel
         de teritoriu presupunând diferențe importante.

      (a se vedea punctele 155 și 158-160)
      Trimitere la:
      Tribunalul Funcției Publice: 23 ianuarie 2007, Chassagne/Comisia, F‑43/05, RepFP, p. I‑A‑1-0000 și II‑A-1-0000, punctul 97
      13.    Mecanismul prevăzut la articolul 8 alineatul (4) din anexa VII la statut de rambursare a cheltuielilor de călătorie pentru
         funcționarii care își desfășoară activitatea într‑o țară terță, care a fost menținut de legiuitorul comunitar cu ocazia reformei
         statutare din 2004, presupune ca respectiva călătorie să fi fost într‑adevăr efectuată, iar costul său să fi fost efectiv
         plătit. Deși această dispoziție nu mai menționează obligația de a prezenta acte justificative, o astfel de obligație este
         inerentă condiției ca respectiva călătorie să fi fost într‑adevăr efectuată.

      (a se vedea punctele 168 și 169)


title: Hotărârea Curții (camera a treia) din 15 iulie 2010. # Pannon Gép Centrum Kft împotriva APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Baranya Megyei Bíróság - Ungaria. # A șasea directivă TVA - Directiva 2006/112/CE - Drept de deducere a taxei achitate în amonte - Reglementare națională care sancționează un detaliu eronat pe factură cu pierderea dreptului de deducere. # Cauza C-368/09.

text:
      Cauza C‑368/09
      Pannon Gép Centrum kft
      împotriva
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél‑dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Baranya Megyei Bíróság)
      „A șasea directivă TVA – Directiva 2006/112/CE – Drept de deducere a taxei achitate în amonte – Reglementare națională care sancționează un detaliu eronat pe factură cu pierderea dreptului de deducere”
      Sumarul hotărârii
      Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată
            – Deducerea taxei achitate în amonte – Obligațiile persoanei impozabile – Deținerea unei facturi care cuprinde anumite detalii
      [Directiva 2006/112 a Consiliului, art. 167, art. 178 litera (a), art. 220 punctul 1 și art. 226]
      Articolul 167, articolul 178 litera (a), articolul 220 punctul 1 și articolul 226 din Directiva 2006/112 privind sistemul
         comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări sau unei practici naționale
         în temeiul căreia autoritățile naționale refuză unei persoane impozabile dreptul de a deduce din valoarea taxei pe valoarea
         adăugată pe care trebuie să o plătească valoarea taxei datorate sau achitate pentru serviciile care i‑au fost prestate, pentru
         motivele că factura inițială, aflată în posesia sa la momentul deducerii, cuprindea o dată greșită de finalizare a prestării
         de servicii și că nu exista o numerotare continuă a facturii corectate ulterior și a notei de credit care anula factura inițială,
         în cazul în care condițiile de fond ale deducerii sunt îndeplinite, iar, înainte de adoptarea deciziei de către autoritatea
         în cauză, persoana impozabilă a furnizat acesteia din urmă o factură corectată, în care se preciza data exactă la care s‑a
         încheiat prestarea de servicii respectivă, chiar dacă nu există o numerotare continuă a acestei facturi și a notei de credit
         care anula factura inițială.

      Astfel, este necesar să se menționeze doar detaliile citate la articolul 226 din Directiva 2006/112, în vederea aplicării
         taxei pe valoarea adăugată, pe facturile emise în temeiul articolului 220 din această directivă. Rezultă că nu este permis
         statelor membre să condiționeze exercitarea dreptului de deducere a taxei pe valoarea adăugată de respectarea condițiilor
         privind conținutul facturilor, care nu sunt prevăzute în mod expres de dispozițiile directivei menționate.

      (a se vedea punctele 40, 41 și 45 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      15 iulie 2010(*)

      „A șasea directivă TVA – Directiva 2006/112/CE – Drept de deducere a taxei achitate în amonte – Reglementare națională care sancționează un detaliu eronat pe factură cu pierderea dreptului de deducere”
      În cauza C‑368/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Baranya Megyei
         Bíróság (Ungaria), prin decizia din 31 august 2009, primită de Curte la 14 septembrie 2009, în procedura

      Pannon Gép Centrum kft
      împotriva
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél‑dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul K. Lenaerts (raportor), președinte de cameră, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii G. Arestis, J. Malenovský
         și T. von Danwitz, judecători,

      avocat general: domnul N. Jääskinen,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul maghiar, de doamna J. Fazekas, de domnul M. Fehér și de doamna K. Szíjjártó, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnul D. Triantafyllou și de domnul B. D. Simon, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 17 alineatul (1), a articolului 18 alineatul
         (1) litera (a) și a articolului 22 alineatul (3) literele (a) și (b) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17
         mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun
         al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”), astfel
         cum a fost modificată de Directiva 2001/115/CE a Consiliului din 20 decembrie 2001 (JO 2002, L 15, p. 24).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Pannon Gép Centrum kft, pe de o parte, și APEH Központi Hivatal
         Hatósági Főosztály Dél‑dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály (denumit în continuare „APEH”), pe de altă parte, cu privire
         la refuzul adresat de acesta din urmă reclamantei din acțiunea principală de a deduce, din valoarea taxei pe valoarea adăugată
         (denumită în continuare „TVA”) pe care o datora, TVA‑ul aferent unor servicii care i‑au fost prestate.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347,
         p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7) a abrogat și a înlocuit de la 1 ianuarie 2007, în conformitate cu articolele 411 și
         413 din aceasta, legislația Uniunii în domeniul TVA‑ului, în special A șasea directivă. Potrivit considerentelor (1) și (3)
         ale Directivei 2006/112, reformarea celei de A șasea directive era necesară pentru a prezenta toate dispozițiile aplicabile
         într‑o formă clară și logică într‑o structură și o redactare revizuite fără a include, în principiu, modificări de fond. Dispozițiile
         din Directiva 2006/112 sunt astfel, în esență, identice cu dispozițiile corespunzătoare din A șasea directivă.

      4        Conform articolului 167 din Directiva 2006/112, care reia textul articolului 17 alineatul (1) din A șasea directivă, „[d]reptul
         de deducere ia naștere în momentul în care taxa deductibilă devine exigibilă”.

      5        Articolul 168 litera (a) din Directiva 2006/112, al cărui text este în esență identic cu cel al articolului 17 alineatul (2)
         litera (a) din A șasea directivă, în versiunea care rezultă din articolul 28f punctul 1 din această ultimă directivă, prevede:

      „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana
         impozabilă are dreptul, în statul membru în care efectuează operațiunile respective, de a deduce din valoarea TVA, pe care
         are obligația de a o plăti, următoarele sume:

      (a)      TVA‑ul datorat sau achitat în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate sau pentru
         serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă”.

      6        Articolul 178 din Directiva 2006/112, care reia, în esență, textul articolului 18 alineatul (1) din A șasea directivă, în
         versiunea care rezultă din articolul 28f punctul 2 din această ultimă directivă, cuprinde următoarele dispoziții:

      „Pentru exercitarea dreptului de deducere, o persoană impozabilă este necesar să îndeplinească următoarele condiții:
      (a)      pentru deducerile în temeiul articolului 168 litera (a), în ceea ce privește livrarea de bunuri sau prestarea de servicii,
         aceasta are obligația de a deține o factură emisă în conformitate cu articolele 220-236 și cu articolele 238, 239 și 240;

      […]”
      7        Articolul 220 punctul 1 din Directiva 2006/112 care reia, în esență, textul articolului 22 alineatul (3) litera (a) din A
         șasea directivă, în versiunea care rezultă din articolul 28h din această ultimă directivă, astfel cum a fost modificată de
         articolul 2 punctul 2 din Directiva 2001/115, prevede:

      „Orice persoană impozabilă se asigură că o factură este emisă fie de propria persoană sau de clientul său, fie de un terț,
         în numele său și în contul său, în următoarele cazuri:

      (1)      pentru livrările de bunuri sau prestările de servicii pe care le‑a efectuat către altă persoană impozabilă sau persoană juridică
         neimpozabilă”.

      8        Articolul 226 din Directiva 2006/112 reia, în esență, textul articolului 22 alineatul (3) litera (b) din A șasea directivă,
         în versiunea care rezultă din articolul 28h din această ultimă directivă, astfel cum a fost modificată de articolul 2 punctul
         2 din Directiva 2001/115, și are următorul cuprins:

      „Fără a aduce atingere dispozițiilor speciale prevăzute de prezenta directivă, este necesar să se menționeze doar următoarele
         detalii în scopuri TVA pe facturile emise în temeiul articolelor 220 și 221:

      (1)      data emiterii;
      (2)      un număr secvențial, bazat pe una sau mai multe serii, ce identifică în mod unic factura;
      (3)      numărul de identificare în scopuri de TVA […], pe baza căruia persoana impozabilă a livrat bunurile sau a prestat serviciile;
      (4)      numărul de identificare în scopuri de TVA al clientului […];
      (5)      numele și adresa complete ale persoanei impozabile și ale clientului;
      (6)      cantitatea și natura bunurilor livrate sau volumul și natura serviciilor prestate;
      (7)      data la care s‑a efectuat sau încheiat livrarea de bunuri sau prestarea de servicii […];
      (8)      baza impozabilă pentru fiecare cotă sau scutire, prețul unitar fără TVA și orice reduceri de preț și rabaturi, în cazul în
         care acestea nu sunt incluse în prețul unitar;

      (9)      cota TVA aplicată;
      (10)      valoarea TVA de plată, cu excepția cazului în care se aplică un regim special pentru care prezenta directivă exclude o astfel
         de mențiune;

      […]”
      9        Articolul 273 din Directiva 2006/112 care reia, în esență, textul articolului 22 alineatul (8) primul și al doilea paragraf
         din A șasea directivă, în versiunea care rezultă din articolul 28h din această ultimă directivă, astfel cum a fost modificată
         de articolul 2 punctul 2 din Directiva 2001/115, prevede:

      „Statele membre pot impune alte obligații pe care le consideră necesare pentru a asigura colectarea în mod corect a TVA și
         a preveni evaziunea […]

      Opțiunea prevăzută la primul paragraf nu poate fi considerată ca bază de plecare pentru a impune obligații de facturare suplimentare
         față de cele stabilite [în special, la articolul 226].”

       Reglementarea națională
      10      Conform articolului 13 alineatul 1 punctul 16 din Legea nr. LXXIV din 1992 privind taxa pe valoarea adăugată (Általános forgalmi
         adóról szóló 1992. évi LXXIV. Törvény, denumită în continuare „Legea privind TVA‑ul”), care a fost abrogată cu efect de la
         31 decembrie 2007, dar care este aplicabilă acțiunii principale, prin factură se înțelege „orice document care este emis pe
         hârtie sau, cu aprobarea clientului și în temeiul unor dispoziții speciale, în format electronic, care poate fi folosit pentru
         identificare fiscală și care cuprinde cel puțin următoarele informații:

      a)      un număr secvențial;
      b)      data emiterii;
      c)      numele, adresa și numărul fiscal ale persoanei impozabile care livrează bunurile sau prestează serviciile;
      d)      în cazul în care clientul datorează taxa, numele, adresa și numărul fiscal comunitar ale acestuia sau, dacă nu are, numărul
         fiscal al acestuia;

      e)      în caz de scutire în ceea ce privește livrarea intracomunitară de bunuri, numărul fiscal comunitar al clientului;
      f)      data livrării sau a prestării, în cazul în care aceasta diferă de data emiterii;
      […]
      i)      prețul unitar fără taxe a bunului sau a serviciului;
      j)      contraprestația totală fără taxe a bunurilor sau a serviciilor;
      k)      cota taxei avută în vedere;
      l)      valoarea totală a taxei aplicabile;
      m)      valoarea finală a facturii”.
      11      Articolul 35 alineatul 1 din Legea privind TVA‑ul prevede:

      „Dreptul de deducere poate fi exercitat numai dacă persoana impozabilă se află în posesia documentelor veridice care demonstrează
         valoarea taxei aferente intrărilor. Sunt luate în considerare următoarele:

      a)      facturile și facturile simplificate, […]
      […]
      adresate persoanei impozabile.”
      12      Articolul 1/E alineatul 1 din Ordinul nr. 24 din 1995 (XI. 22) al ministrului de finanțe privind identificarea fiscală a facturilor,
         a facturilor simplificate și a chitanțelor și utilizarea caselor de marcat și a taximetrelor în vederea asigurării eliberării
         chitanțelor [24/1995. (XI. 22) PM rendelet a számla, egyszerűsített számla és nyugta adóigazgatási azonosításáról, valamint
         a nyugta adását biztosító pénztárgép és taxaméter alkalmazásáról] prevede:

      „O factură tipărită pe hârtie cu ajutorul unui dispozitiv informatic poate fi utilizată pentru identificare fiscală numai
         în cazul în care factura este înregistrată într‑o evidență contabilă strictă efectuată astfel încât

      a)      programul informatic utilizat pentru emiterea facturii garantează numerotarea continuă fără omisiuni sau repetări […]”
      13      Articolul 165 alineatul 2 din Legea nr. C din 2000 privind contabilitatea (Számvitelről szóló 2000. évi C. törvény) prevede
         că datele pot fi înregistrate în registrele contabile numai dacă acestea sunt susținute prin documente eliberate în mod regulat.
         În temeiul articolului 166 alineatul (2) din această lege, informațiile menționate în evidențele contabile trebuie să fie,
         în ceea ce privește forma și fondul, veridice, fiabile și corecte.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      14      Reclamanta din acțiunea principală a încheiat la 2 mai 2007 un contract cu Betonút Szolgáltató és Építő Zrt (denumită în continuare
         „Betonút”) prin care s‑a obligat față de Betonút să efectueze lucrări de refacere a unui pod. Reclamanta din acțiunea principală
         a încredințat executarea acestor lucrări unui subcontractant, J és B Pannon‑Bau kft (denumită în continuare „subcontractantul”).

      15      La 20 noiembrie 2007, Betonút a eliberat reclamantei din acțiunea principală documentul care atestă executarea respectivelor
         lucrări și, în baza acestui document, reclamanta menționată a eliberat acestei societăți facturile privind realizarea acelorași
         lucrări, indicând ca dată de finalizare a acestora 20 noiembrie 2007. În ceea ce îl privește pe subcontractant, acesta a eliberat
         reclamatei din acțiunea principală două facturi referitoare la lucrările pe care le‑a realizat, în cuprinsul cărora menționa
         ca dată de finalizare a lucrărilor 14 decembrie 2007.

      16      La 3 octombrie 2007, reclamanta din acțiunea principală a încheiat un contract cu Gebrüder Haider Építőipari kft (denumită
         în continuare „Haider”), prin care s‑a obligat față de Haider să efectueze lucrări de construcții privind canale de scurgere
         a apei de ploaie. Pentru executarea acestui contract, reclamanta din acțiunea principală a încredințat de asemenea aceste
         lucrări subcontractantului.

      17      Haider a eliberat documentul care atestă executarea respectivelor lucrări, menționând ca dată de finalizare a acestora 11
         decembrie 2007, iar factura finală care a fost eliberată de reclamanta din acțiunea principală acestei societăți indica aceeași
         dată de finalizare a lucrărilor. În ceea ce îl privește pe subcontractant, acesta a eliberat reclamantei din acțiunea principală
         o factură în care menționa data de 18 decembrie 2007 ca dată de finalizare a acelorași lucrări.

      18      În declarația sa privind al patrulea trimestru al anului 2007, reclamanta din acțiunea principală a menționat cele trei facturi
         ale subcontractantului evocate mai sus și și‑a exercitat dreptul de deducere a TVA‑ului.

      19      Administrația fiscală a efectuat un control al acestei declarații fiscale și a constatat că datele de finalizare menționate
         în atestările de executare a lucrărilor emise de Betonút și de Haider, precum și facturile eliberate de reclamanta din acțiunea
         principală respectivelor societăți erau anterioare datelor care apar pe facturile eliberate de subcontractant și utilizate
         de reclamanta menționată în vederea deducerii TVA‑ului.

      20      Reclamanta din acțiunea principală și subcontractantul au indicat administrației fiscale că facturile emise de subcontractant
         cuprindeau date de finalizare greșite.

      21      La 29 septembrie 2008, subcontractantul a anulat cele trei facturi greșite prin notele de credit cu numerele 2007/0000000124,
         2007/0000000125 și 2007/0000000126 și le‑a înlocuit cu noi facturi cu numerele JESB20080000016, JESB20080000017 și JESB20080000018.
         Aceste noi facturi menționau o dată de finalizare a lucrărilor conformă cu cea care figura pe facturile eliberate de reclamanta
         din acțiunea principală.

      22      Prin decizia din 21 ianuarie 2009, autoritatea fiscală de rang inferior a obligat reclamanta din acțiunea principală să plătească,
         pe de o parte, TVA‑ul aferent serviciilor prestate de subcontractant, pe care aceasta le‑a dedus din valoarea taxei pe care
         o datora pentru primul trimestru al anului 2007 și, pe de altă parte, o amendă precum și penalități de întârziere. Potrivit
         autorității fiscale menționate, reclamanta din acțiunea principală nu putea să utilizeze facturile eliberate inițial de subcontractant
         pentru deducerea TVA‑ului, întrucât aceste facturi nu cuprindeau data corectă de finalizare a lucrărilor de către subcontractant.
         Nici noile facturi corectate nu puteau să justifice deducerea TVA‑ului, în măsura în care numerotarea continuă nu fusese asigurată.
         Autoritatea fiscală a constatat în această privință că notele de credit și facturile corectate emise în aceeași zi utilizau
         două numerotări diferite, deoarece numerele notelor de credit începeau cu cifrele „2007”, în timp ce numerele facturilor corectate
         începeau cu mențiunea „JESB2008”.

      23      Prin decizia din 29 aprilie 2009 APEH a confirmat decizia autorității fiscale de rang inferior din 21 ianuarie 2009.

      24      Reclamanta din acțiunea principală a formulat o acțiune la Baranya Megyei Bíróság (Tribunalul Districtual din Baranya).

      25      În decizia de trimitere, Baranya Megyei Bíróság consideră că, potrivit legislației naționale în cauză, astfel cum este interpretată
         de Legfelsőbb Bíróság (Curtea Supremă) și aplicată de administrația fiscală, persoana impozabilă poate să invoce dreptul de
         deducere numai în temeiul unei facturi veridice în ceea ce privește forma și fondul acesteia. Astfel, exercitarea dreptului
         de deducere este contestată în cazul în care factura cuprinde un viciu de formă oricare ar fi acesta. În speță, din cauza
         unor erori cu privire la datele de finalizare a lucrărilor menționate pe facturile subcontractantului, administrația fiscală
         a contestat dreptul de deducere exercitat pe baza acestor facturi, care erau însă veridice pe fond. În fapt, administrația
         fiscală nu a contestat niciodată că operațiunile comerciale menționate pe facturile respective au fost efectuate în schimbul
         contraprestațiilor specificate în acestea din urmă.

      26      În aceste condiții, Baranya Megyei Bíróság a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
         preliminare:

      1)      Prevederile articolului 13 alineatul 1 punctul 16 din legea națională privind TVA‑ul care era aplicabilă la momentul facturării
         în litigiu și cele ale articolului 1/E alineatul 1 din Ordinul nr. 24 din 1995 (XI.22) al ministrului de finanțe sunt compatibile,
         având în vedere în special articolul 13 alineatul 1 punctul 16 litera f) din Legea privind TVA‑ul, cu elementele facturii
         și cu noțiunea de factură stabilite la articolul 2 [punctul 2] din Directiva 2001/115?

      Dacă răspunsul la această întrebare este afirmativ:
      2)      Practica unui stat membru care sancționează viciile de formă ale unei facturi pe care se întemeiază o cerere de deducere prin
         refuzul de a recunoaște dreptul de deducere este contrară articolului 17 alineatul (1), articolului 18 alineatul (1) litera
         (a) și articolului 22 alineatul (3) literele (a) și (b) din A șasea directivă?

      3)      Este suficient, pentru a exercita dreptul la o deducere, să fie îndeplinite cerințele prevăzute la articolul 22 alineatul
         (3) litera (b) din A șasea directivă sau dreptul de deducere nu poate fi exercitat și o factură nu poate fi acceptată ca document
         veridic decât în cazul în care sunt respectate toate cerințele și mențiunile prevăzute de Directiva 2001/115?

       Cu privire la întrebările preliminare
       Observații introductive
      27      Trebuie să se constate că instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la conformitatea cu dreptul Uniunii
         a unei reglementări sau a unei practici naționale.

      28      În această privință, este necesar să se amintească faptul că, deși nu este de competența Curții să se pronunțe, în cadrul
         procedurii preliminare, asupra compatibilității unor dispoziții din dreptului național sau a unei practici naționale cu normele
         dreptului Uniunii, Curtea s‑a pronunțat în mod repetat în sensul că este competentă să furnizeze instanței de trimitere toate
         elementele de interpretare a acestui drept care îi pot permite acesteia să aprecieze o asemenea conformitate în vederea soluționării
         cauzei cu care este sesizată (a se vedea Hotărârea din 26 ianuarie 2010, Transportes Urbanos y Servicios Generales, C‑118/08,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 23 și jurisprudența citată).

      29      Este, așadar, de competența Curții, în prezenta cauză, să își limiteze analiza la prevederile dreptului Uniunii, oferind o
         interpretare a acestuia care să fie utilă instanței de trimitere, căreia îi revine obligația de a aprecia conformitatea reglementării
         sau a practicii naționale în cauză cu dreptul Uniunii, în vederea soluționării litigiului aflat pe rolul său (a se vedea,
         prin analogie, Hotărârea din 31 ianuarie 2008, Centro Europa 7, C‑380/05, Rep., p. I‑349, punctul 51).

      30      În aceste condiții, este necesar să se constate că cererea instanței de trimitere, care se referă la articolul 17 alineatul
         (1), la articolul 18 alineatul (1) litera (a) și la articolul 22 alineatul (3) literele (a) și (b) din A șasea directivă,
         privește interpretarea respectivelor dispoziții.

      31      Cu toate acestea, în conformitate cu articolele 411 și 413 din Directiva 2006/112, aceasta din urmă a abrogat și a înlocuit
         A șasea directivă începând cu 1 ianuarie 2007.

      32      Întrucât întreaga situație de fapt din acțiunea principală este ulterioară datei de 1 ianuarie 2007, numai interpretarea dispozițiilor
         din Directiva 2006/112 este relevantă pentru acțiunea principală.

      33      Împrejurarea că, pe plan formal, o instanță națională a formulat întrebările preliminare făcând trimitere numai la dispozițiile
         din A șasea directivă nu împiedică Curtea să furnizeze acestei instanțe toate elementele de interpretare care pot fi utile
         pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă respectiva instanță s‑a referit sau nu s‑a referit la acestea
         în enunțul întrebărilor sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 2009, ČEZ, C‑115/08, Rep., p. I‑10265, punctul
         81, și Hotărârea din 12 ianuarie 2010, Petersen, C‑341/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 48).

      34      În această privință, trebuie să se arate că, astfel cum rezultă din considerentul (3) al Directivei 2006/112, aceasta este
         o reformare a legislației existente, în special a celei de A șasea directive, care nu antrenează, în principiu, modificări
         de fond.

      35      În aceste condiții, trebuie să se considere că întrebările preliminare se referă la interpretarea articolului 167, a articolului
         178 litera (a), a articolului 220 punctul 1 și a articolului 226 din Directiva 2006/112, care corespund dispozițiilor din
         A șasea directivă vizate de decizia de trimitere.

       Cu privire la fond
      36      Prin intermediul întrebărilor preliminare, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să
         se stabilească dacă articolul 167, articolul 178 litera (a), articolul 220 punctul 1 și articolul 226 din Directiva 2006/112
         se opun unei reglementări naționale precum cea în cauză în acțiunea principală sau unei practici întemeiate pe o asemenea
         reglementare, care refuză dreptul de deducere a TVA‑ului în situația în care factura privind bunurile livrate persoanei impozabile
         sau serviciile care au fost prestate acesteia cuprindea inițial o mențiune eronată a cărei corectare ulterioară nu respectă
         toate condițiile stabilite de normele naționale aplicabile.

      37      În această privință, trebuie amintit că dreptul de deducere prevăzut la articolele 167 și următoarele din Directiva 2006/112
         face parte integrantă din mecanismul TVA‑ului și, în principiu, nu poate fi limitat. Acesta se exercită imediat pentru totalitatea
         taxelor aplicate operațiunilor efectuate în amonte (a se vedea printre altele Hotărârea din 6 iulie 1995, BP Soupergaz, C‑62/93,
         Rec., p. I‑1883, punctul 18, Hotărârea din 21 martie 2000, Gabalfrisa și alții, C‑110/98-C‑147/98, Rec., p. I‑1577, punctul
         43, precum și Hotărârea din 6 iulie 2006, Kittel și Recolta Recycling, C‑439/04 și C‑440/04, Rec., p. I‑6161, punctul 47).

      38      Din decizia de trimitere rezultă că, în speță, condițiile de fond prevăzute la articolul 168 litera (a) din Directiva 2006/112
         sunt reunite pentru ca reclamanta din acțiunea principală să poată beneficia de dreptul de deducere a TVA‑ului aferent serviciilor
         care i‑au fost prestate de subcontractant. Aceste servicii au fost utilizate de fapt în vederea unor operațiuni impozabile,
         efectuate de persoana plătitoare de impozit în statul membru în discuție.

      39      Cu toate acestea, în temeiul articolului 178 litera (a) din Directiva 2006/112, exercitarea dreptului la deducere prevăzut
         la articolul 168 litera (a) din această directivă este condiționat de deținerea unei facturi. În conformitate cu articolul
         220 punctul 1 din Directiva 2006/112, o factură trebuie astfel emisă pentru orice livrare de bunuri sau prestare de servicii
         pe care o persoană impozabilă le efectuează către o altă persoană impozabilă.

      40      Articolul 226 din Directiva 2006/112 precizează că, fără a aduce atingere dispozițiilor speciale prevăzute de prezenta directivă,
         este necesar să se menționeze doar detaliile citate la acest articol, în vederea aplicării TVA‑ului, pe facturile emise în
         temeiul articolului 220 din directiva menționată.

      41      Rezultă că nu este permis statelor membre să condiționeze exercitarea dreptului de deducere a TVA‑ului de respectarea condițiilor
         privind conținutul facturilor, care nu sunt prevăzute în mod expres de dispozițiile Directivei 2001/112. Această interpretare
         este de asemenea coroborată de articolul 273 din această directivă care prevede că statele membre pot impune obligații pe
         care le consideră necesare pentru a asigura colectarea în mod corect a TVA‑ului și a preveni evaziunea, însă că această opțiune
         nu poate fi considerată ca bază de plecare pentru a impune obligații de facturare suplimentare față de cele stabilite, în
         special, la articolul 226 din directiva menționată.

      42      În cadrul acțiunii principale, dreptul de deducere a TVA‑ului aferent prestațiilor furnizate de subcontractant a fost refuzat
         reclamantei din acțiunea principală pentru două motive. Pe de o parte, facturile inițiale emise de subcontractant menționau
         date eronate de finalizare a prestației de servicii. Pe de altă parte, s‑a considerat că facturile corectate, fără să se conteste
         că menționau date de finalizare exacte, nu asigură o numerotare continuă în sensul că notele de credit și facturile corectate
         emise în aceeași zi utilizau două numerotări distincte.

      43      Desigur, astfel cum subliniază guvernul maghiar, factura trebuie să menționeze în mod obligatoriu, în conformitate cu articolul
         226 punctul 7 din Directiva 2006/112, data exactă la care s‑a încheiat prestarea de servicii. Cu toate acestea, din dosarul
         prezentat Curții rezultă că, în momentul în care autoritatea fiscală de rang inferior a refuzat reclamantei din acțiunea principală
         deducerea TVA‑ului aferent serviciilor care i‑au fost prestate de subcontractant, autoritatea respectivă se afla deja în posesia
         facturilor corectate de acesta din urmă, care menționau datele de finalizare exacte. Or, Directiva 2006/112 nu interzice efectuarea
         unor corecturi ale facturilor greșite.

      44      Având în vedere cele constatate la punctele 38 și 41 din prezenta hotărâre, în cazul în care facturile corectate cuprindeau
         toate mențiunile impuse de Directiva 2006/112, în special cele de la articolul 226 din aceasta, fapt care trebuie verificat
         de instanța de trimitere, ar trebui să se considere că, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, toate condițiile
         de fond și de formă erau îndeplinite pentru ca reclamanta din acțiunea principală să poată beneficia de deducerea TVA‑ului
         aferent prestării de servicii furnizate de subcontractant. În această privință, trebuie să se sublinieze că articolul 226
         din Directiva 2006/112 nu impune nicio obligație potrivit căreia facturile corectate trebuie să aibă aceeași serie cu cea
         a notelor de credit care anulează facturile greșite.

      45      În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 167, articolul 178 litera (a), articolul 220
         punctul 1 și articolul 226 din Directiva 2006/112 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări sau unei practici
         naționale în temeiul căreia autoritățile naționale refuză unei persoane impozabile dreptul de a deduce din valoarea TVA‑ului
         pe care trebuie să îl plătească valoarea taxei datorate sau achitate pentru serviciile care i‑au fost prestate, pentru motivele
         că factura inițială, aflată în posesia sa la momentul deducerii, cuprindea o dată greșită de finalizare a prestării de servicii
         și că nu exista o numerotare continuă a facturii corectate ulterior și a notei de credit care anula factura inițială, în cazul
         în care condițiile de fond ale deducerii sunt îndeplinite iar, înainte de adoptarea deciziei de autoritatea în cauză, persoana
         impozabilă a furnizat acesteia din urmă o factură corectată, în care se preciza data exactă la care s‑a încheiat prestarea
         de servicii respectivă, chiar dacă nu există o numerotare continuă a acestei facturi și a notei de credit care anula factura
         inițială.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      46      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
      Articolul 167, articolul 178 litera (a), articolul 220 punctul 1 și articolul 226 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului
            din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretate în sensul că se opun unei
            reglementări sau unei practici naționale în temeiul căreia autoritățile naționale refuză unei persoane impozabile dreptul
            de a deduce din valoarea taxei pe valoarea adăugată pe care trebuie să o plătească valoarea taxei datorate sau achitate pentru
            serviciile care i‑au fost prestate, pentru motivele că factura inițială, aflată în posesia sa la momentul deducerii, cuprindea
            o dată greșită de finalizare a prestării de servicii și că nu exista o numerotare continuă a facturii corectate ulterior și
            a notei de credit care anula factura inițială, în cazul în care condițiile de fond ale deducerii sunt îndeplinite iar, înainte
            de adoptarea deciziei de autoritatea în cauză, persoana impozabilă a furnizat acesteia din urmă o factură corectată, în care
            se preciza data exactă la care s‑a încheiat prestarea de servicii respectivă, chiar dacă nu există o numerotare continuă a
            acestei facturi și a notei de credit care anula factura inițială.
      Semnături
      * Limba de procedură: maghiara.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 17 aprilie 1997. # Pedro Burdalo Trevejo și alții împotriva Fondo Garantía Salarial. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Juzgado de lo Social nº 16 de Barcelona - Spania. # Directivă 77/187/CEE. # Cauza C-336/95.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 26 septembrie 1996. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor - Directivă 92/35/CEE - Directivă 92/40/CEE. # Cauza C-117/95.


Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 10 februarie 2015.#Infocit - Prestação de Serviços, Comércio Geral e Indústria, Lda împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale DINKOOL – Marca internațională figurativă anterioară DIN – Identificator comercial național anterior DIN – Motive relative de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-85/14.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 11 ianuarie 2001. # Azienda Agricola Monte Arcosu Srl împotriva Regione Autonoma della Sardegna, Organismo Comprensoriale nº 24 della Sardegna și Ente Regionale per l'Assistenza Tecnica in Agricoltura (ERSAT). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunale civile e penale di Cagliari - Italia. # Agricultură. # Cauza C-403/98.


Hotărârea Curții din data de 21 iunie 1973. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 79-72.


Hotărârea Curții din data de 28 noiembrie 1991. # Bureau européen des unions de consommateurs împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza C-170/89.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 24 martie 2009. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Răspundere pentru mediul înconjurător - Directiva 2004/35/CE - Prevenirea și repararea daunelor aduse mediului. # Cauza C-331/08.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 24 martie 2009 – Comisia/Luxemburg
      (Cauza C‑331/08)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Răspundere pentru mediul înconjurător – Directiva 2004/35/CE – Prevenirea și repararea daunelor aduse mediului”
      Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit prin avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 8)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Neadoptarea actelor necesare pentru a se conforma Directivei 2004/35/CE
                  a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind răspunderea pentru mediul înconjurător în legătură cu
                  prevenirea și repararea daunelor aduse mediului (JO L 143, p. 56, Ediție specială, 15/vol. 11, p. 168)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea în termenul prevăzut a tuturor actelor cu putere de lege și actelor administrative necesare pentru a se conforma
                     Directivei 2004/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind răspunderea pentru mediul înconjurător
                     în legătură cu prevenirea și repararea daunelor aduse mediului, Marele Ducat al Luxemburgului nu și‑a îndeplinit obligațiile
                     care îi revin în temeiul articolului 19 din această directivă.

                  2)

                  	Obligă Marele Ducat al Luxemburgului la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a opta) din data de 19 noiembrie 2008. # Rautaruukki Oyj împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare RAUTARUUKKI - Motive absolute de refuz de înregistrare - Caracter descriptiv - Lipsa caracterului distinctiv - Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) și articolul 7 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Propuneri de probe. # Cauza T-269/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 19 noiembrie 2008 – Rautaruukki/OAPI (RAUTARUUKKI)
      (Cauza T‑269/06)
      „Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii verbale comunitare RAUTARUUKKI – Motive absolute de refuz de înregistrare – Caracter descriptiv – Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) și articolul 7 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Propuneri de probe”
      1.                     Marcă comunitară – Procedura căii de atac – Acțiune în fața instanței comunitare – Competența Tribunalului [Regulamentul de
            procedură al Tribunalului, art. 135 alin. (4); Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 63] (a se vedea punctele 20 și
            21)
      2.                     Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă [Statutul Curții de Justiție, art. 21; Regulamentul de procedură
            al Tribunalului, art. 44 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctele 33-35)
      3.                     Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive absolute de refuz – Mărci lipsite de caracter distinctiv,
            descriptive sau cu caracter uzual [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (3)] (a se vedea punctele 50 și 51)
      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 20 iulie 2006 (cauza R 48/2006‑4) privind înregistrarea
                  ca marcă comunitară a mărcii verbale RAUTARUUKKI

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Rautaruukki Oyj

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală RAUTARUUKKI pentru produse în special din clasa 6 – cererea nr. 3608081

               Decizia examinatorului:

               Refuză înregistrarea

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Îl obligă pe Rautaruukki Oyj la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 2 octombrie 2008. # K-Swiss Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Recurs - Marcă comunitară - Regulamentul (CE) nr. 2868/95 - Termenul de introducere a acțiunii în fața Tribunalului de Primă Instanță - Decizia OAPI - Notificare prin curier expres - Calculul termenului de introducere a acțiunii. # Cauza C-144/07 P.

text:
      Cauza C‑144/07 P
      K‑Swiss Inc.
      împotriva
      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI)
      „Recurs – Marcă comunitară – Regulamentul (CE) nr. 2868/95 – Termenul de introducere a acțiunii în fața Tribunalului de Primă Instanță – Decizia OAPI – Notificare prin curier expres – Calculul termenului de introducere a acțiunii”
      Sumarul hotărârii
      1.        Marcă comunitară – Dispoziții de procedură – Notificare
      [Regulamentul nr. 2868/95 al Comisiei, art. 1 norma 61 alin. (2) și norma 62 alin. (1)]
      2.        Marcă comunitară – Dispoziții de procedură – Notificare
      (Regulamentul nr. 2868/95 al Comisiei, art. 1 norma 68)
      1.        O notificare prin curier expres nu constituie o notificare prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire în sensul normei
         62 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95 de punere în aplicare a Regulamentului nr. 40/94 privind marca comunitară.

      (a se vedea punctele 20-22)
      2.        În cazul în care Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) nu este în măsură
         să probeze că un document a fost notificat în mod corespunzător sau în cazul în care dispozițiile aplicabile notificării sale
         nu au fost respectate, dar documentul menționat a parvenit destinatarului, din norma 68 din Regulamentul nr. 2868/95 de punere
         în aplicare a Regulamentului nr. 40/94 privind marca comunitară rezultă că Oficiul are posibilitatea de a face proba datei
         acestei primiri și că documentul este considerat ca fiind notificat la această dată.

      (a se vedea punctul 23)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      2 octombrie 2008(*)

      „Recurs – Marcă comunitară – Regulamentul (CE) nr. 2868/95 – Termenul de introducere a acțiunii în fața Tribunalului de Primă Instanță – Decizia OAPI – Notificare prin curier expres – Calculul termenului de introducere a acțiunii”
      În cauza C‑144/07 P,
      având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 11 martie 2007,
      K‑Swiss Inc., cu sediul în West Lake Village (Statele Unite), reprezentată de H. E. Hübner, advocate,

      recurentă,
      cealaltă parte în proces fiind:
      Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de domnul O.
         Mondéjar Ortuño, în calitate de agent,

      pârât în primă instanță,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii L. Bay Larsen, K. Schiemann, J. Makarczyk (raportor)
         și P. Kūris, judecători,

      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 aprilie 2008,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 8 mai 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin recursul formulat, societatea K‑Swiss Inc. (denumită în continuare „K‑Swiss”) solicită anularea Ordonanței Tribunalului
         de Primă Instanță al Comunităților Europene din 14 decembrie 2006, K‑Swiss/OAPI (Benzi paralele aplicate pe un pantof) (T‑14/06,
         denumită în continuare „ordonanța atacată”), prin care s‑a respins ca inadmisibilă acțiunea având ca obiect anularea Deciziei
         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din 26 septembrie 2005 (cauza
         R 1109/2004‑1, denumită în continuare „decizia în litigiu”) privitoare la înregistrarea ca marcă comunitară a unei mărci care
         constă în forma a cinci benzi paralele aplicate pe partea laterală a reprezentării unui pantof.

       Cadrul juridic
      2        Potrivit articolului 63 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară
         (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146), împotriva deciziilor camerelor de recurs ale OAPI, acțiunea trebuie
         să se introducă în fața Tribunalului în termen de două luni de la data notificării hotărârii camerei de recurs.

      3        În conformitate cu articolul 102 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, termenele procedurale se prelungesc
         pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu zece zile.

      4        Conform normei 61 alineatele (1) și (2) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare
         a Regulamentului nr. 40/94 (JO L 303, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul
         (CE) nr. 1041/2005 al Comisiei din 29 iunie 2005 (JO L 172, p. 4, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 71, denumit în continuare
         „Regulamentul nr. 2868/95”):

      „(1)      În procedura în fața [OAPI], notificările care urmează a fi efectuate de [OAPI] iau forma transmiterii documentului original,
         a unei copii necertificate a acestuia sau a unui text imprimat, redactat la calculator în conformitate cu norma 55 sau, în
         ceea ce privește documentele care provin de la părțile însele, a duplicatelor sau copiilor necertificate.

      (2)      Notificarea se face:
      (a)      prin poștă, în conformitate cu norma 62;
      (b)      prin înmânare, în conformitate cu norma 63;
      (c)      prin depunerea într‑o căsuță poștală la [OAPI], în conformitate cu norma 64;
      (d)      prin fax sau prin orice alt mijloc tehnic de comunicare, în conformitate cu norma 65;
      (e)      prin publicare, în conformitate cu norma 66.”
      5        Norma 62 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 2868/95 prevede:

      „(1)      Hotărârile supuse unui termen pentru recurs, citațiile și alte documente stabilite de președintele [OAPI] se notifică prin
         scrisoare recomandată cu confirmare de primire. Toate celelalte notificări se efectuează prin poșta obișnuită.

      […]
      (3)      Atunci când notificarea se face prin scrisoare recomandată, cu sau fără confirmare de primire, aceasta este considerată ca
         fiind remisă destinatarului în cea de a zecea zi de la expedierea prin poștă, cu excepția cazului în care scrisoarea nu i‑a
         parvenit sau i‑a parvenit la o dată ulterioară. În caz de contestație, îi revine [OAPI] sarcina de a stabili dacă scrisoarea
         a ajuns la destinație sau, după caz, de a stabili data la care a ajuns la destinație.”

      6        În sfârșit, norma 68 din același regulament prevede:

      „Atunci când un document a parvenit destinatarului, dacă [OAPI] nu poate dovedi că acesta a fost notificat corespunzător sau
         dacă nu au fost respectate dispozițiile aplicabile notificării sale, documentul este considerat ca fiind notificat la data
         stabilită de [OAPI] ca dată a primirii.”

       Acțiunea în fața Tribunalului și ordonanța atacată
      7        Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 16 ianuarie 2006, K‑Swiss a formulat o acțiune împotriva deciziei
         în litigiu.

      8        Prin act separat depus la grefa Tribunalului la 3 aprilie 2006, OAPI a ridicat o excepție de inadmisibilitate, în conformitate
         cu articolul 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

      9        Prin ordonanța atacată, considerându‑se suficient de lămurit prin actele dosarului, Tribunalul s‑a pronunțat asupra cererii
         menționate fără continuarea procedurii și a respins ca inadmisibilă acțiunea introdusă de către K‑Swiss.

      10      La punctele 22-30 din ordonanța menționată, Tribunalul și‑a motivat decizia după cum urmează:

      „22      Tribunalul subliniază că, astfel cum arată reclamanta, remiterea deciziei [în litigiu] de către o societate de curier [expres]
         precum societatea DHL nu figurează printre modalitățile de notificare prevăzute la norma 61 alineatul (2) din Regulamentul
         nr. 2868/95. În plus, trebuie să se constate că nici OAPI, nici reclamanta, care susține chiar expres că livrarea efectuată
         prin intermediul societății DHL nu constituie o notificare prin poștă, nu pretind că respectivul curier DHL remis reclamantei
         la 28 octombrie 2005 a fost trimis sub forma unei scrisori recomandate, nici că, în fond, societatea DHL este abilitată să
         efectueze astfel de trimiteri în Germania, nici că, în sfârșit, decizia [în litigiu] a fost, pe de altă parte, notificată
         reclamantei prin una dintre celelalte căi prevăzute la norma 61 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95 și la normele 62-66
         din același regulament. În această privință, este necesar, de altfel, să se arate că scrisoarea de înaintare a curierului
         DHL remisă reclamantei nu indică în niciun mod că este vorba despre o scrisoare recomandată, ci subliniază că respectivul
         curier este «notificat numai prin DHL».

      23      Din ceea ce precedă, rezultă că decizia [în litigiu] nu a fost notificată reclamantei în conformitate cu cerințele care rezultă
         din aplicarea normelor 61 și 62 din Regulamentul nr. 2868/95.

      24      Contrar susținerilor reclamantei, această împrejurare nu este totuși de natură să conducă la concluzia că prezenta acțiune
         a fost formulată în termen.

      25      Într‑adevăr, este necesar să se amintească faptul că, în conformitate cu norma 68 din Regulamentul nr. 2868/95, intitulată
         „Vicii de notificare”, «[a]tunci când un document a parvenit destinatarului, dacă [OAPI] nu poate dovedi că acesta a fost
         notificat corespunzător sau dacă nu au fost respectate dispozițiile aplicabile notificării sale, documentul este considerat
         ca fiind notificat la data stabilită de [OAPI] ca dată a primirii».

      26      Această dispoziție, citită în ansamblul său, trebuie să fie înțeleasă în sensul că recunoaște în favoarea OAPI posibilitatea
         de a stabili data la care un document a parvenit destinatarului său, atunci când nu poate dovedi că acesta a fost notificat
         corespunzător sau când nu au fost respectate dispozițiile aplicabile notificării sale, și că atribuie acestei probe efectele
         de drept ale unei notificări legale [Hotărârea Tribunalului din 19 aprilie 2005, Success-Marketing/OAPI – Chipita (PAN & CO),
         T‑380/02 și T‑128/03, Rec., p. II‑1233, punctul 64].

      27      Or, în speță, părțile nu contestă că reclamanta a primit curierul DHL la 28 octombrie 2005, astfel cum atestă, în fond, fișa
         de urmărire a trimiterii, păstrată de grefa camerelor de recurs.

      28      Prin urmare, conform normei 68 din Regulamentul nr. 2868/95, decizia [în litigiu] este considerată ca fiind notificată reclamantei
         la 28 octombrie 2005, astfel încât prezumția prevăzută la norma 62 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2868/95 nu poate să
         își găsească aplicare în speță. Aceasta este, de altfel, conformă cu norma 70 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95,
         potrivit căreia «[c]u excepția unor dispoziții contrare, atunci când actul de procedură este o notificare, recepția documentului
         notificat constituie evenimentul care determină curgerea termenului». De asemenea, potrivit unei jurisprudențe constante privitoare
         la articolul 230 al cincilea paragraf CE, în ipoteza în care actul atacat a fost notificat destinatarului său, termenul de
         introducere a acțiunii începe să curgă din ziua primirii sale de către destinatarul respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea
         Tribunalului din 29 mai 1991, Bayer/Comisia, T‑12/90, Rec., p. II‑219, punctul 19, confirmată în urma recursului prin Hotărârea
         Curții din 15 decembrie 1994, Bayer/Comisia, C‑195/91 P, Rec., p. I‑5619).

      29      În aceste condiții, având în vedere că, în conformitate cu articolul 63 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, acțiunea
         trebuie să se introducă în fața Tribunalului în termen de două luni de la data notificării hotărârii camerei de recurs, termen
         care se prelungește pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu zece zile, potrivit articolului 102 alineatul (2)
         din Regulamentul de procedură, trebuie să se constate că termenul de introducere a acțiunii împotriva deciziei [în litigiu]
         a expirat la 9 ianuarie 2006.

      30      Prin urmare, prezenta acțiune, introdusă la 16 ianuarie 2006, este tardivă și trebuie să fie respinsă ca inadmisibilă.”
       Concluziile părților
      11      Prin recursul formulat, recurenta solicită Curții:

      –        anularea ordonanței atacate;
      –        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.
      12      OAPI solicită Curții:

      –        respingerea recursului ca nefondat;
      –        obligarea societății K‑Swiss la plata cheltuielilor de judecată.
       Cu privire la recurs
      13      În susținerea recursului, recurenta invocă un singur motiv, întemeiat pe o încălcare a normelor 61, 62 și 68 din Regulamentul
         nr. 2868/95.

       Argumentele părților
      14      Deși K‑Swiss recunoaște că decizia în litigiu i‑a fost remisă prin curier expres expediat de societatea DHL la 28 octombrie
         2005, aceasta apreciază totuși că trebuie să se stabilească dacă remiterea menționată trebuie să fie considerată ca fiind
         efectuată prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire în sensul normei 62 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95.

      15      În această privință, recurenta subliniază că, din punctul de vedere al funcției pe care o îndeplinește, proba remiterii documentului
         furnizată de către prestatorul unui serviciu de curier expres, precum DHL, este identică cu proba atribuită unei scrisori
         recomandate cu confirmare de primire, singura diferență fiind că serviciul DHL nu prevede transmiterea unui aviz de primire
         către expeditor.

      16      K‑Swiss arată de asemenea că OAPI și‑a modificat practica privitoare la notificarea deciziilor camerelor de recurs și că,
         dintr‑o instrucțiune din 10 mai 2006 a prezidiului camerelor respective, adresată grefei OAPI, rezultă că, în cazul notificării
         acestor decizii prin poștă, aceasta se efectuează fie prin scrisoare recomandată, fie printr‑un serviciu de mesagerie. Or,
         nu ar fi posibil să se considere că OAPI a adoptat în mod deliberat o practică de notificare destinată să producă vicii de
         notificare în sensul normei 68 din Regulamentul nr. 2868/95.

      17      Deși a solicitat respingerea recursului, OAPI precizează că Tribunalul nu putea face aplicarea normei 68 din Regulamentul
         nr. 2868/95 pentru motivul că o notificare prin curier expres nu constituie un viciu de notificare. Într‑adevăr, potrivit
         acestuia, notificarea deciziilor camerelor de recurs pe această cale trebuie să fie asimilată unei notificări prin poștă,
         în conformitate cu dispozițiile normei 62 din acest regulament.

      18      În schimb, OAPI apreciază că prezumția stabilită la alineatul (3) al normei respective, potrivit căreia notificarea prin poștă
         este considerată ca fiind remisă destinatarului în cea de a zecea zi de la expedierea prin poștă, poate să fie răsturnată
         în cazul probării datei reale a remiterii notificării. Prin urmare, OAPI constată că, în speță, termenul de introducere a
         acțiunii împotriva deciziei în litigiu a expirat la 9 ianuarie 2006. În consecință, Tribunalul ar fi ajuns la o soluție satisfăcătoare
         prin respingerea acțiunii ca inadmisibilă, dar printr‑o aplicare eronată a dispozițiilor pertinente ale Regulamentului nr. 2868/95.

       Aprecierea Curții
      19      Este necesar să se sublinieze că norma 61 din Regulamentul nr. 2868/95, care stabilește „dispoziții generale privind notificările”,
         enumeră limitativ modalitățile prin care OAPI notifică, în special, deciziile sale. Astfel, la alineatul (2) al acestei norme,
         se precizează că notificarea se poate face fie prin poștă, fie prin înmânare, fie prin depunerea într‑o căsuță poștală la
         OAPI, fie prin fax sau prin orice alt mijloc tehnic de comunicare, fie prin publicare.

      20      În plus, în cazul unei notificări prin poștă, din norma 62 alineatul (1) din regulamentul menționat rezultă că, în ceea ce
         privește o decizie în cazul căreia curge un termen, precum decizia în litigiu, această notificare trebuie să fie efectuată
         prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire.

      21      Or, la punctul 22 din ordonanța atacată, Tribunalul a constatat că părțile nu pretind nici că respectivul curier expres expediat
         de către societatea DHL și remis reclamantei a fost trimis sub forma unei scrisori recomandate, nici că această societate
         este abilitată să efectueze trimiteri recomandate în Germania și că scrisoarea de înaintare a curierului menționat nu indică
         faptul că este vorba despre o scrisoare recomandată, ci subliniază că acest curier este „notificat numai prin DHL”.

      22      Prin urmare, Tribunalul a dedus în mod întemeiat că o astfel de notificare nu constituie o „notificare prin scrisoare recomandată
         cu confirmare de primire” în sensul normei 62 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95.

      23      Cu toate acestea și contrar susținerilor OAPI, în cazul în care acesta nu este în măsură să probeze că un document a fost
         notificat în mod corespunzător sau în cazul în care dispozițiile aplicabile notificării sale nu au fost respectate, dar documentul
         menționat a parvenit destinatarului, din norma 68 din Regulamentul nr. 2868/95, pe care Tribunalul a aplicat‑o în mod legitim,
         rezultă că OAPI are posibilitatea de a face proba datei acestei primiri și că documentul este considerat ca fiind notificat
         la această dată.

      24      De aceea, Tribunalul a considerat în mod întemeiat că acțiunea introdusă de K‑Swiss la 16 ianuarie 2006 era tardivă și trebuia
         respinsă ca inadmisibilă.

      25      Într‑adevăr, după ce a arătat, la punctul 27 din ordonanța atacată, că părțile nu contestă faptul că reclamanta a primit,
         la 28 octombrie 2005, curierul expres prin intermediul DHL, Tribunalul a constatat, la punctul 29 din această ordonanță, că,
         având în vedere dispozițiile din Regulamentul său de procedură și articolul 63 alineatul (5) din Regulamentul nr. 40/94, termenul
         de introducere a acțiunii împotriva deciziei în litigiu a expirat la 9 ianuarie 2006.

      26      Din ansamblul considerațiilor de mai sus, rezultă că recursul trebuie să fie respins ca nefondat.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      27      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului
         118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât
         OAPI a solicitat obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, se impune obligarea
         recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:
      1)      Respinge recursul.
      2)      Obligă K‑Swiss Inc. la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (Camera întâi) din 18 iunie 2015.#CX împotriva Comisia Europeană.#Funcție publică – Funcționari – Sancțiune disciplinară – Eliberare din funcție – Lipsa ascultării funcționarului vizat de către AIPN – Nerespectarea dreptului de a fi ascultat.#Cauza F-5/14.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 15 iulie 2004.#Douwe Egberts NV împotriva Westrom Pharma NV și Christophe Souranis, ("Établissements FICS") și Douwe Egberts NV împotriva FICS-World BVBA.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Rechtbank van Koophandel te Hasselt - Belgia.#Apropierea legislațiilor.#Cauza C-239/02.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 18 mai 2000. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Belgiei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 92/49/CEE. # Cauza C-206/98.


Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 6 mai 2013.#A+P Kieffer Omnitec Sàrl împotriva Comisiei Europene.#Contracte de achiziții publice de servicii – Procedură de cerere de ofertă – Întreținerea unor instalații HVAC, sprinkler și hidrosanitare din clădirea Joseph Bech din Luxembourg – Respingerea cererii unui ofertant – Egalitate de tratament – Transparență – Proporționalitate – Eroare vădită de apreciere – Obligație de motivare.#Cauza T-288/11.