title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 8 noiembrie 2012. # Lagura Vermögensverwaltung GmbH împotriva Hauptzollamt Hamburg-Hafen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania. # Codul vamal comunitar - Articolul 220 alineatul (2) litera (b) - Recuperare ulterioară a taxelor la import - Încredere legitimă - Imposibilitate de a verifica exactitatea unui certificat de origine - Noțiunea «certificat care se bazează pe prezentarea incorectă a faptelor de către exportator» - Sarcina probei - Sistem de preferințe tarifare generalizate. # Cauza C-438/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      8 noiembrie 2012 (
            *1
         )
      „Codul vamal comunitar — Articolul 220 alineatul (2) litera (b) — Recuperare ulterioară a taxelor la import — Încredere legitimă — Imposibilitate de a verifica exactitatea unui certificat de origine — Noțiunea «certificat care se bazează pe prezentarea incorectă a faptelor de către exportator» — Sarcina probei — Sistem de preferințe tarifare generalizate”
      În cauza C-438/11,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Finanzgericht Hamburg (Germania), prin decizia din 22 iunie 2011, primită de Curte la 26 august 2011, în procedura

         Lagura Vermögensverwaltung GmbH

      împotriva

         Hauptzollamt Hamburg-Hafen,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet, M. Ilešič (raportor), M. Safjan și doamna M. Berger, judecători,
      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul M. Aleksejev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 5 iulie 2012,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Lagura Vermögensverwaltung GmbH, de T. Lieber, Rechtsanwalt;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de J. Vláčil, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de G. Albenzio, avvocato dello Stato;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Bouyon și de B.-R. Killmann, în calitate de agenți,

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 noiembrie 2000 (JO L 311, p. 17, Ediție specială, 02/vol. 13, p. 12, denumit în continuare „Codul vamal”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între societatea germană Lagura Vermögensverwaltung GmbH (denumită în continuare „Lagura”), pe de o parte, și Hauptzollamt Hamburg-Hafen (Oficiul Vamal Principal al Portului Hamburg, denumit în continuare „Hauptzollamt”), pe de altă parte, privind recuperarea ulterioară a taxei la import impuse acestei societăți ca urmare a importului de încălțăminte în Uniunea Europeană.

         Cadrul juridic

         Codul vamal

               3

               Codul vamal a fost abrogat prin Regulamentul (CE) nr. 450/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 aprilie 2008 de instituire a Codului vamal comunitar (Codul vamal modernizat) (JO L 145, p. 1), din care unele dispoziții au devenit aplicabile începând cu 24 iunie 2008. Cu toate acestea, ținând seama de data situației de fapt din litigiul principal, acesta rămâne sub reglementarea normelor prevăzute în Codul vamal.

               4

               Articolul 220 din Codul vamal prevedea:
               „(1)   În cazul în care valoarea drepturilor rezultate dintr-o datorie vamală nu a fost înscrisă în evidența contabilă [...] sau a fost înscrisă la un nivel inferior sumei datorate legal, valoarea drepturilor ce urmează a fi recuperate trebuie înscrisă în evidența contabilă în termen de cel mult două zile de la data la care autoritățile vamale au luat cunoștință de situație și pot calcula suma datorată legal și stabili debitorul (înscriere ulterioară în evidența contabilă). [...]
               (2)   [...] înscrierea ulterioară în evidența contabilă nu este posibilă în cazul în care:
               [...]

                        (b)

                        valoarea drepturilor legal datorate nu a fost înscrisă în evidența contabilă ca urmare a unei erori din partea autorităților vamale care nu ar fi putut fi detectată în condiții rezonabile de către debitor, acesta acționând la rândul lui de bună-credință și respectând toate dispozițiile prevăzute de legislația în vigoare în ceea ce privește declarația vamală.
                        În cazul în care se stabilește statutul preferențial al mărfurilor pe baza unui sistem de cooperare administrativă care implică autoritățile unei țări terțe, dacă eliberarea unui certificat de către aceste autorități se dovedește incorectă, aceasta constituie o eroare care n-ar fi putut fi detectată în mod rezonabil în sensul primului paragraf.
                        Cu toate acestea, eliberarea unui certificat incorect nu constituie o eroare în cazul în care certificatul se bazează pe prezentarea incorectă a faptelor de către exportator, cu excepția cazului în care, mai ales, este evident că autoritățile care au eliberat certificatul au știut sau ar fi trebuit să știe că mărfurile nu îndeplineau condițiile prevăzute pentru a beneficia de tratamentul preferențial.
                        Se poate invoca bună-credință a debitorului atunci când acesta poate demonstra că, în timpul operațiunilor comerciale în cauză, a depus toate diligențele pentru a se asigura că toate condițiile pentru tratament preferențial au fost respectate.

                  [...]”

         Regulamentul (CEE) nr. 2454/93

               5

               Articolul 94 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1602/2000 al Comisiei din 24 iulie 2000 (JO L 188, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 12, p. 122), prevede:
               „(1)   Verificarea ulterioară a certificatelor de origine tip A [...] se face prin sondaj sau de câte ori autoritățile vamale din Comunitate au îndoieli întemeiate cu privire la autenticitatea documentelor, la statutul originar al produselor respective sau la îndeplinirea celorlalte cerințe precizate în această secțiune.
               (2)   Pentru aplicarea dispozițiilor alineatului (1), autoritățile vamale comunitare înapoiază certificatul de origine tip A [și factura], în cazul în care aceasta a fost prezentată, [...] autorităților guvernamentale competente din țara exportatoare beneficiară, indicând, după caz, motivele verificării. Toate documentele și informațiile obținute care indică faptul că datele înscrise pe dovada de origine sunt incorecte se înaintează în sprijinul cererii de efectuare a verificării.
               Dacă autoritățile respective iau hotărârea să suspende acordarea preferințelor tarifare [...] pe perioada cât se așteaptă rezultatele verificării, ele acordă liberul de vamă, cu condiția ca importatorul să ia măsurile de precauție considerate necesare.
               (3)   Atunci când se prezintă o cerere pentru o verificare ulterioară în conformitate cu alineatul (1), această verificare are loc, iar rezultatele se comunică autorităților vamale comunitare [...]. Rezultatele trebuie să fie de așa natură încât să permită să se stabilească dacă respectiva dovadă de origine se aplică produselor exportate efectiv și dacă aceste produse pot fi considerate produse originare din țara beneficiară sau din Comunitate.
               [...]”

         Regulamentul (CE) nr. 980/2005

               6

               Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 980/2005 al Consiliului din 27 iunie 2005 de aplicare a unui sistem de preferințe tarifare generalizate (JO L 169, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 41, p. 60) prevede:
               „(1)   Sistemul comunitar de preferințe tarifare generalizate [...] se aplică de la data intrării în vigoare a prezentului regulament până la 31 decembrie 2008, în conformitate cu prezentul regulament.
               (2)   Prezentul regulament prevede:

                        (a)

                        un regim general;

                  [...]”

               7

               Articolul 2 din acest regulament prevede că „[ț]ările care beneficiază de regimurile prevăzute la articolul 1 alineatul (2) se enumeră în anexa I”. Regiunea administrativă specială Macao a Republicii Populare Chineze figurează printre aceste țări și teritorii beneficiare enumerate în anexa menționată.

               8

               Potrivit articolului 7 alineatul (2) din regulamentul menționat, „[d]repturile vamale ad valorem din Tariful vamal comun aplicabile produselor enumerate în anexa II ca produse sensibile se reduc cu 3,5 puncte procentuale”. Încălțămintea, calificată drept produs sensibil, este citată printre produsele care figurează în anexa II la acest regulament, beneficiind astfel de regimul preferențial prevăzut de regulament.

               9

               Potrivit anexei I la Regulamentul nr. 980/2005, preferințele tarifare au fost eliminate pentru încălțăminte care provine din China.

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               10

               Lagura a importat încălțăminte în Uniune în cursul anului 2007. Între lunile februarie și septembrie ale acelui an, Lagura a depus mai multe declarații vamale în vederea punerii în liberă circulație a produselor sale pe teritoriul Uniunii. Pentru a atesta originea acestora, la declarațiile vamale au fost atașate certificate de origine tip A care indicau că produsele proveneau din Macao și că fuseseră produse de societățile S. și V., cu sediul în aceeași regiune. Pe baza acestor documente, Hauptzollamt a aplicat de fiecare dată la importul de încălțăminte doar o taxă preferențială de 3,5 %.

               11

               După primirea unor informații potrivit cărora anumite produse originare din China au fost declarate în mod nelegal ca provenind din Macao pentru a se eluda plata unei taxe la import nepreferențiale, Hauptzollamt s-a adresat autorităților competente din Macao cu cereri privind un control ulterior conform articolului 94 din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1602/2000. În cadrul acestor controale, autoritățile competente menționate au confirmat faptul că au eliberat certificatele de origine pentru produsele în cauză, dar nu au fost în măsură să verifice exactitatea mențiunilor din certificatele respective întrucât societățile cărora le-au fost emise în calitate de exportatori își încetaseră producția și fuseseră, prin urmare, închise. Cu toate acestea, autoritățile din Macao nu au invalidat certificatele de origine.

               12

               Întrucât originea produselor nu a fost confirmată la controalele ulterioare, Hauptzollamt a considerat că acestea aveau o origine necunoscută. Din acest motiv, a solicitat prin trei decizii de impunere din 21 august, din 22 august și, respectiv, din 25 august 2008, în temeiul articolului 220 alineatul (1) din Codul vamal, diferența dintre taxa vamală calculată potrivit tarifului preferențial (3,5 %) și cea calculată în temeiul tarifului nepreferențial (7 %).

               13

               După ce a contestat fără succes această recuperare ulterioară a taxei la import, Lagura a formulat o acțiune la instanța de trimitere prin care a invocat în special principiul protecției încrederii legitime, astfel cum rezultă din articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal.

               14

               Instanța de trimitere solicită să se stabilească cui revine sarcina de a face dovada că certificatul de origine s-a întemeiat pe prezentarea corectă sau incorectă a faptelor de către exportator. Instanța invocă în această privință faptul că, în Hotărârea din 9 martie 2006, Beemsterboer Coldstore Services (C-293/04, Rec., p. I-2263), Curtea a statuat că debitorul are sarcina de a dovedi că certificatul eliberat de autoritățile statului terț s-a bazat pe prezentarea exactă a faptelor, în pofida normelor tradiționale privind sarcina probei, potrivit cărora această sarcină incumbă autorităților vamale care intenționează să se prevaleze de articolul 220 alineatul (2) litera (b) al treilea paragraf initio din Codul vamal. Referindu-se la punctul 43 din Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior, din care ar rezulta că Uniunea nu poate suporta consecințele prejudiciabile ale faptelor ilicite săvârșite de furnizorii importatorilor, instanța de trimitere ridică problema dacă sarcina probei nu ar trebui suportată de către debitor numai în cazul unui comportament reprobabil al exportatorului.

               15

               În aceste condiții, Finanzgericht Hamburg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Într-o situație precum cea din cauza principală, în care autoritățile dintr-un stat terț nu mai pot verifica dacă certificatul pe care l-au eliberat se întemeiază pe o prezentare corectă a faptelor, debitorului trebuie să i se refuze posibilitatea de a invoca principiul protecției încrederii legitime în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) al doilea și al treilea paragraf din Codul vamal în cazul în care împrejurările din care rezultă imposibilitatea de a verifica exactitatea certificatului de origine a mărfii se datorează exportatorului sau, dimpotrivă, sarcina probei se transferă de la autoritatea vamală la debitor, conform articolului 220 alineatul (2) litera (b) al treilea paragraf initio din Codul vamal, dacă imposibilitatea verificării se datorează unor motive neimputabile autorităților din statul exportator ori neglijenței imputabile exclusiv exportatorului?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               16

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că, atunci când autoritățile competente ale statului terț sunt în imposibilitatea de a verifica la un control ulterior dacă certificatul de origine tip A pe care l-au eliberat se bazează pe prezentarea corectă a faptelor de către exportator, sarcina de a dovedi că acest certificat s-a întemeiat pe prezentarea corectă a faptelor de către exportator revine debitorului numai atunci când această imposibilitate rezultă dintr-o neglijență imputabilă exclusiv exportatorului sau, de asemenea, atunci când cauza respectivei imposibilități poate fi atribuită exportatorului, fără a exista vreo neglijență din partea acestuia, ori nu poate fi atribuită autorităților vamale ale statului exportator.

               17

               Cu titlu introductiv, trebuie arătat în această privință că scopul controlului ulterior este de a se verifica exactitatea originii indicate în certificatul de origine tip A (a se vedea prin analogie, referitor la certificatele de punere în circulație a produselor EUR.1, Hotărârea din 7 decembrie 1993, Huygen și alții, C-12/92, Rec., p. I-6381, punctul 16, Hotărârea din 17 iulie 1997, Pascoal & Filhos, C-97/95, Rec., p. I-4209, punctul 30, Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior, punctul 32, precum și Hotărârea din 15 decembrie 2011, Afasia Knits Deutschland, C-409/10, Rep., p. I-13331, punctul 43).

               18

               Or, dacă un control ulterior nu permite confirmarea originii mărfurilor menționate într-un certificat de origine tip A, trebuie să se concluzioneze că aceste mărfuri au origine necunoscută și că, prin urmare, certificatul de origine și tariful preferențial au fost acordate în mod neîntemeiat (a se vedea prin analogie Hotărârea Huygen și alții, citată anterior, punctele 17 și 18, Hotărârea din 14 mai 1996, Faroe Seafood și alții, C-153/94 și C-204/94, Rec., p. I-2465, punctul 16, Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior, punctul 34, precum și Hotărârea Afasia Knits Deutschland, citată anterior, punctul 44).

               19

               Astfel, atunci când autoritățile statului exportator au eliberat certificate de origine tip A incorecte, această eliberare trebuie considerată, în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) al doilea și al treilea paragraf, o eroare săvârșită de autoritățile respective, cu excepția cazului în care se dovedește că aceste certificate s-au întemeiat pe o prezentare incorectă a faptelor de către exportator. Dacă certificatele menționate s-au întemeiat pe declarații false din partea exportatorului, recuperarea ulterioară a taxelor la import trebuie, așadar, să aibă loc, mai puțin în cazul în care, printre altele, este evident că autoritățile care au eliberat astfel de certificate aveau sau ar fi trebuit să aibă cunoștință de faptul că mărfurile nu îndeplineau condițiile necesare pentru a beneficia de tratamentul preferențial (a se vedea prin analogie Hotărârea Afasia Knits Deutschland, citată anterior, punctul 48).

               20

               Instanța de trimitere urmărește să afle dacă, în împrejurări precum cele în discuție în cauza principală, sarcina probei privind faptul că certificatele s-au întemeiat pe declarații false din partea exportatorilor incumbă Hauptzollamt sau, dimpotrivă, dacă revine debitorului, Lagura, sarcina să dovedească faptul că exportatorii au prezentat în mod corect faptele autorităților competente din Macao.

               21

               Trebuie subliniat în această privință că, referitor la o astfel de repartizare a sarcinii probei, Curtea a statuat deja că obligația de a dovedi că certificatul de punere în circulație a mărfurilor EUR.1 eliberat de autoritățile statului terț s-a bazat pe prezentarea exactă a faptelor de către exportator revine debitorului atunci când, ca urmare a neglijenței imputabile exclusiv exportatorului, în special dacă acesta nu și-a îndeplinit obligația, care decurge din legislația aplicabilă, de conservare a documentelor probatorii timp de cel puțin trei ani, autoritățile vamale se găsesc în imposibilitatea de a aduce ele însele dovada necesară că certificatul EUR.1 s-a întemeiat pe o prezentare exactă sau inexactă a faptelor de către respectivul exportator (a se vedea în acest sens Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior, punctele 40 și 46).

               22

               O astfel de cerință în conformitate cu care debitorului îi revine sarcina de a dovedi că exportatorii au prezentat autorităților competente în mod corect faptele constituie o derogare de la normele tradiționale de repartizare a sarcinii probei, potrivit cărora, în principiu, autoritățile vamale care intenționează să se prevaleze de articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal pentru a efectua o recuperare ulterioară prezintă, în susținerea pretenției lor, dovada că eliberarea certificatelor incorecte este cauzată de prezentarea inexactă a faptelor de către exportator (a se vedea Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior, punctele 39 și 46).

               23

               Trebuie să se examineze modul în care trebuie să se aplice, în împrejurări precum cele din cauza principală, interpretarea articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal oferită de Curte în Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior.

               24

               Lagura susține că această interpretare nu poate fi transpusă în prezenta cauză, astfel încât revine autorităților vamale ale statului importator să facă dovada inexactității declarațiilor date de exportatori pe care s-au întemeiat certificatele de origine incorecte. Această poziție s-ar justifica având în vedere mai ales că, spre deosebire de situația din cauza principală din Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior, nu ar fi posibil să se identifice în speță vreo neglijență imputabilă exclusiv exportatorilor care să fi determinat imposibilitatea ca autoritățile vamale să facă dovada că certificatul pe care l-au eliberat s-a întemeiat pe o prezentare exactă sau inexactă a faptelor de către exportatorul respectiv. Astfel, în mod special, nu s-ar putea reproșa exportatorilor nicio încălcare a obligației de conservare a documentelor probatorii. În plus, Lagura subliniază că în speță, spre deosebire de Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior, certificatele de origine nu au fost invalidate sau retrase de autoritățile competente din Macao.

               25

               Guvernele ceh și italian, precum și Comisia Europeană consideră, dimpotrivă, că debitorul are obligația de a demonstra că certificatele s-au întemeiat pe prezentarea corectă a faptelor de către exportator.

               26

               Trebuie arătat în această privință că împrejurările din prezenta cauză se deosebesc de cele din cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior, prin faptul că regimul preferențial nu a fost instituit pe baza unui acord de liber schimb între un stat terț și Uniune, ci în mod unilateral de Uniune în temeiul Regulamentului nr. 980/2005.

               27

               Acest regulament, spre deosebire de acordul de liber schimb în discuție în Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior, nu prevede în sarcina exportatorului nicio obligație de conservare a documentelor probatorii dat fiind că Uniunea nu poate impune în mod unilateral obligații operatorilor economici din state terțe.

               28

               Astfel, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia sarcina probei nu ar reveni în speță debitorului din moment ce nu i s-ar putea reproșa exportatorului nicio încălcare a obligației de conservare a documentelor probatorii, trebuie constatat că, întrucât nu există o astfel de obligație în legislația relevantă în speță, aceasta nu putea fi, evident, încălcată.

               29

               Or, lipsa unei astfel de obligații în sarcina exportatorului nu poate, în sine, determina ca debitorul să fie scutit de obligația de diligență sau de orice risc legat de verificarea și stabilirea originii mărfurilor la un control ulterior.

               30

               Astfel cum a statuat Curtea în repetate rânduri, operatorii economici au obligația de a prevedea, în raporturile lor contractuale, clauzele necesare pentru a se proteja împotriva riscurilor unei acțiuni în recuperare ulterioară (Hotărârea Pascoal & Filhos, citată anterior, punctul 60, Ordonanța din 9 decembrie 1999, CPL Imperial 2 și Unifrigo/Comisia, C-299/98 P, Rec., p. I-8683, punctul 38, precum și Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior, punctul 41).

               31

               În special, obținerea de către debitor de la partea cocontractantă, cu ocazia sau după încheierea contractului, a tuturor elementelor de probă care confirmă că mărfurile provin din statul beneficiar al sistemului de preferințe tarifare generalizate, inclusiv a documentelor care stabilesc această origine, poate constitui o măsură de prevenire împotriva riscurilor unei acțiuni în recuperare ulterioară.

               32

               În plus, trebuie subliniat că obligația autorităților vamale ale statului importator de a face dovada inexactității faptelor prezentate de către exportator, fiind însă în imposibilitatea de a o face întrucât acesta din urmă și-a încetat activitățile, ar putea crea un risc de comportamente incompatibile cu obiectivele sistemului de preferințe tarifare generalizate. Astfel, chiar dacă încetarea producției reprezintă, în principiu, o decizie economică curentă, nu se poate exclude că aceasta ar putea totuși constitui o faptă ilicită din partea exportatorului, prin care se urmărește eludarea dispozițiilor sistemului de preferințe tarifare generalizate, fiind utilizată de acest exportator ca mijloc de disimulare a originii reale a mărfurilor care provin dintr-un stat care nu beneficiază de regimul preferențial.

               33

               Or, este cert că Uniunea nu poate suporta consecințele prejudiciabile ale faptelor ilicite săvârșite de furnizorii importatorilor (Hotărârile citate anterior Pascoal & Filhos, punctul 59, și Beemsterboer Coldstore Services, punctul 43).

               34

               În continuare, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe faptul că certificatele de origine în discuție în cauza principală nu au fost invalidate de autoritățile competente din Macao, trebuie subliniat că este, desigur, adevărat că, în cadrul acordurilor dintre Uniune și state terțe, precum un acord de asociere sau de liber schimb, Curtea a hotărât că sistemul de cooperare administrativă poate funcționa numai dacă administrația vamală a statului importator recunoaște evaluările realizate în mod legal de autoritățile statului exportator (a se vedea Hotărârea din 12 iulie 1984, Les Rapides Savoyards și alții, 218/83, Rec., p. 3105, punctul 27, Hotărârea din 9 februarie 2006, Sfakianakis, C-23/04-C-25/04, Rec., p. I-1265, punctul 23, Hotărârea din 1 iulie 2010, Comisia/Germania, C-442/08, Rep., p. I-6457, punctul 72, precum și Hotărârea Afasia Knits Deutschland, citată anterior, punctul 29).

               35

               Cu toate acestea, nu este mai puțin adevărat că necesitatea ca administrațiile vamale ale statelor membre să recunoască evaluările realizate de autoritățile vamale ale statului exportator nu se manifestă în același fel atunci când regimul preferențial nu este instituit printr-un acord internațional între Uniune și un stat terț pe baza obligațiilor reciproce, ci printr-o măsură a Uniunii cu caracter autonom (Hotărârea Faroe Seafood și alții, citată anterior, punctul 24).

               36

               Astfel, trebuie constatat că, în cadrul sistemului de preferințe tarifare generalizate instituit unilateral de Uniune, autoritățile statului exportator nu pot impune Uniunii și statelor sale membre evaluarea realizată de ele privind validitatea unor certificate de origine tip A atunci când, în împrejurări precum cele din cauza principală, autoritățile vamale ale statului importator continuă să aibă dubii cu privire la originea reală a mărfurilor, în pofida faptului că respectivele certificate de origine nu au fost invalidate.

               37

               O soluție contrară, care ar priva autoritățile vamale ale statului importator, într-o procedură precum cea din cauza principală inițiată în fața unei instanțe a acestui stat, de posibilitatea de a solicita dovada că certificatul de origine s-a întemeiat pe o prezentare incorectă sau corectă a faptelor de către exportator, ar aduce atingere obiectivului unui control ulterior care este, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 17 din prezenta hotărâre, verificarea ulterioară a exactității originii mărfurilor menționate în certificatul de origine tip A.

               38

               Reiese din cele de mai sus că, în împrejurări precum cele din cauza principală, revine debitorului sarcina de a dovedi că certificatul de origine s-a întemeiat pe prezentarea corectă a faptelor de către exportator.

               39

               Desigur, a impune debitorului o astfel de sarcină a probei poate determina inconveniente în ceea ce îl privește, mai ales atunci când a importat, cu bună-credință, mărfuri din statul beneficiar al unor preferințe tarifare a căror origine a fost mai apoi pusă în discuție la un control ulterior din cauza unor declarații aparent false din partea exportatorului.

               40

               Cu toate acestea, trebuie amintit că un operator economic avizat și cunoscător al legislației existente trebuie ca, la evaluarea avantajelor pe care le poate obține din comerțul cu mărfuri care pot beneficia de preferințe tarifare, să țină cont de riscurile inerente pieței pe care o prospectează și să le accepte ca făcând parte din categoria inconvenientelor normale ale comerțului (a se vedea Hotărârea din 11 decembrie 1980, Acampora, 827/79, Rec., p. 3731, punctul 8, Hotărârea Pascoal & Filhos, citată anterior, punctul 59, precum și Ordonanța CPL Imperial 2 și Unifrigo/Comisia, citată anterior, punctul 37).

               41

               Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea preliminară că articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că, atunci când, din cauza faptului că exportatorul și-a încetat producția, autoritățile competente ale statului terț sunt în imposibilitatea de a verifica la un control ulterior dacă certificatul de origine tip A pe care l-au eliberat se bazează pe prezentarea corectă a faptelor de către acesta, revine debitorului sarcina de a dovedi că acest certificat s-a întemeiat pe prezentarea corectă a faptelor de către exportator.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               42

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 noiembrie 2000, trebuie interpretat în sensul că, atunci când, din cauza faptului că exportatorul și-a încetat producția, autoritățile competente ale statului terț sunt în imposibilitatea de a verifica la un control ulterior dacă certificatul de origine tip A pe care l-au eliberat se bazează pe prezentarea corectă a faptelor de către acesta, revine debitorului sarcina de a dovedi că acest certificat s-a întemeiat pe prezentarea corectă a faptelor de către exportator.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 3 octombrie 2001. # Zapf Creation AG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Sintagmă New Born Baby - Motive absolute de refuz - Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-140/00.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 15 decembrie 2011. # Hauptzollamt Hamburg-Hafen împotriva Afasia Knits Deutschland GmbH. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Politica comercială comună - Tratament preferențial pentru importul de produse originare din statele din Africa, Caraibe și Pacific (ACP) - Nereguli identificate cu ocazia unei anchete efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) în statul ACP de export - Recuperare a posteriori a taxelor la import. # Cauza C-409/10.

text:
      Cauza C‑409/10
      Hauptzollamt Hamburg‑Hafen
      împotriva
      Afasia Knits Deutschland GmbH
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesfinanzhof)
      „Politica comercială comună – Tratament preferențial pentru importul de produse originare din statele din Africa, Caraibe și Pacific (ACP) – Nereguli identificate cu ocazia unei anchete efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) în statul ACP de export
         – Recuperare a posteriori a taxelor la import”

      Sumarul hotărârii
      1.        Acorduri internaționale – Acordul ACP‑CE de la Cotonou – Recuperare ulterioară a taxelor la import – Control a posteriori al originii mărfurilor efectuat de Comisie – Rezultate consemnate într‑un proces‑verbal, cosemnat de un reprezentant al guvernului
            statului de export
      (Acordul ACP‑CE de la Cotonou, anexa V la protocolul nr. 1, art. 32)
      2.        Resurse proprii ale Uniunii Europene – Recuperare ulterioară a taxelor la import sau la export – Condiții de neluare în considerare
            a taxelor la import prevăzute la articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 2913/92 – Control a posteriori neconcludent cu privire la certificatul EUR.1
      [Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 220 alin. (2) lit. (b)]
      1.        Articolul 32 din Protocolul nr. 1 din anexa V la Acordul de parteneriat dintre statele din Africa, Caraibe și Pacific, pe
         de o parte, și Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de altă parte, semnat la Cotonou la 23 iunie 2000
         și aprobat în numele Comunității prin Decizia 2003/159 trebuie interpretat în sensul că rezultatele unui control a posteriori cu privire la exactitatea originii mărfurilor indicate în certificatele de origine eliberate de unul dintre statele din Africa,
         Caraibe și Pacific (ACP) și care au constat, în esență, într‑o anchetă efectuată de Comisie și, mai exact, de Oficiul European
         de Luptă Antifraudă (OLAF) în acest stat și la invitația acestuia din urmă sunt obligatorii pentru autoritățile statului membru
         în care sunt importate mărfurile, în măsura în care aceste autorități au primit un document în care se recunoaște fără echivoc
         că acest stat ACP își însușește rezultatele respective.

      În această privință, este lipsit de incidență faptul că controlul a posteriori a fost efectuat de OLAF. Astfel, un asemenea control trebuie să fie efectuat nu numai atunci când statul membru de import
         solicită acest lucru, ci și, în general, atunci când unul dintre statele care sunt parte la acord sau Comisia, căreia îi revine
         sarcina de a veghea la buna aplicare a acordului, consideră că există indicii care pot ridica suspiciuni privind comiterea
         unei nereguli referitoare la originea mărfurilor importate. Aceasta este situația unei misiuni de anchetă condusă de OLAF
         care a fost efectuată la invitația Ministerului Afacerilor Externe și Comerțului Exterior din statul de export. În aceste
         condiții, ancheta efectuată de OLAF pe teritoriul respectivului stat nu poate fi considerată o ingerință în afacerile interne
         ale statului menționat și nu constituie, prin urmare, o încălcare a suveranității sale.

      În ceea ce privește forma în care trebuie prezentate statului membru de import rezultatele anchetelor pentru ca acestea să
         poată fi obligatorii pentru autoritățile acestui din urmă stat, trimiterea către aceste autorități a procesului‑verbal al
         anchetei efectuate de OLAF, semnat în mod corespunzător în numele statului ACP de export și în care se constată fără ambiguitate
         că certificatele EUR.1 sunt incorecte și, prin urmare, nule, are drept efect opozabilitatea unor astfel de rezultate față
         de autoritățile menționate.

      În sfârșit, în ceea ce privește problema dacă persoana care a semnat procesul‑verbal al anchetei în numele statului ACP de
         export dispunea de competența pentru a proceda astfel în temeiul dreptului acestuia, numai în cazul existenței unor îndoieli
         cu privire la competența persoanei care a semnat în numele statului de export revine autorităților statului membru de import
         obligația de a verifica în statul ACP în cauză dacă persoana respectivă era într‑adevăr competentă pentru a obliga acest din
         urmă stat în materie.

      (a se vedea punctele 32, 33, 36-38 și 40 și dispozitiv 1)
      2.        Articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a
         fost modificat prin Regulamentul nr. 2700/2000, trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație în care certificatele de
         origine eliberate pentru importul de mărfuri în Uniunea Europeană sunt anulate pentru motivul că eliberarea acestor certificate
         este afectată de nereguli și că originea preferențială indicată pe acestea nu a putut fi confirmată în urma unui control a posteriori, importatorul nu se poate opune unei recuperări a posteriori a taxelor la import susținând că nu se poate exclude ca, în realitate, unele dintre aceste mărfuri să aibă originea preferențială
         respectivă.

      Într‑adevăr, pe de o parte, finalitatea controlului a posteriori este de a se verifica exactitatea originii indicate în certificatele EUR.1. Astfel, în cazul în care un control a posteriori nu permite confirmarea originii mărfurilor indicate într‑un certificat EUR.1, trebuie să se concluzioneze că acestea sunt
         de origine necunoscută și că, prin urmare, certificatul EUR.1 și tariful preferențial au fost acordate în mod incorect. Rezultă
         că recuperarea a posteriori a taxelor vamale neachitate la momentul importului este consecința normală a faptului că verificarea a posteriori nu permite confirmarea originii mărfurilor, astfel cum este indicată în certificatul EUR.1.

      Pe de o parte, în cazul în care autoritățile statului de export au fost induse în eroare de exportatori, eliberarea certificatelor
         EUR.1 incorecte nu poate fi considerată o eroare săvârșită de înseși aceste autorități. În lipsa unei astfel de erori, articolul
         220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal nu permite debitorului să invoce o încredere legitimă.

      (a se vedea punctele 43, 44, 46, 54 și 55 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      15 decembrie 2011(*)

      „Politica comercială comună – Tratament preferențial pentru importul de produse originare din statele din Africa, Caraibe și Pacific (ACP) – Nereguli identificate cu ocazia unei anchete efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) în statul ACP de export
         – Recuperare a posteriori a taxelor la import”

      În cauza C‑409/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesfinanzhof
         (Germania), prin decizia din 29 iunie 2010, primită de Curte la 16 august 2010, în procedura

      Hauptzollamt Hamburg‑Hafen
      împotriva
      Afasia Knits Deutschland GmbH,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii M. Safjan, M. Ilešič (raportor), E. Levits și doamna M. Berger,
         judecători,

      avocat general: domnul J. Mazák,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 iulie 2011,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Afasia Knits Deutschland GmbH, de H. von Zanthier și de M. Stawska‑Höbel, Rechtsanwälte;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul italian, de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de domnul G. Albenzio, avvocato dello Stato;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii A. Bordes și B.-R. Killmann, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 septembrie 2011,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 32 din protocolul nr. 1 la anexa V la
         Acordul de parteneriat dintre statele din Africa, Caraibe și Pacific, pe de o parte, și Comunitatea Europeană și statele membre
         ale acesteia, pe de altă parte, semnat la Cotonou la 23 iunie 2000 (JO 2000, L 317, p. 3, Ediție specială, 11/vol. 23, p. 3)
         și aprobat în numele Comunității prin Decizia 2003/159/CE a Consiliului din 19 decembrie 2002 (JO 2003, L 65, p. 27, Ediție
         specială, 11/vol. 31, p. 93, denumit în continuare „Acordul de la Cotonou”), precum și a articolului 220 din Regulamentul
         (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială,
         02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al Consiliului
         din 16 noiembrie 2000 (JO L 311, p. 17, Ediție specială, 02/vol. 13, p. 12, denumit în continuare „Codul vamal”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Hauptzollamt Hamburg‑Hafen (Biroul vamal principal din portul
         Hamburg, denumit în continuare „Hauptzollamt”), pe de o parte, și Afasia Knits Deutschland GmbH (denumită în continuare „Afasia”),
         pe de altă parte, având ca obiect taxele la import achitate a posteriori de această societate ca urmare a importului de textile în Uniunea Europeană.

       Cadrul juridic
       Acordul de la Cotonou
      3        Acordul de la Cotonou a intrat în vigoare la 1 aprilie 2003. Totuși, în temeiul Deciziei nr. 1/2000 a Consiliului de miniștri
         ACP‑CE din 27 iulie 2000 privind măsurile tranzitorii aplicabile de la 2 august 2000 până la intrarea în vigoare a Acordului
         de parteneriat ACP‑CE (JO L 195, p. 46), astfel cum a fost prelungită prin Decizia nr. 1/2002 a Consiliului de miniștri ACP‑CE
         din 31 mai 2002 (JO L 150, p. 55), acest acord a făcut obiectul unei aplicări anticipate începând cu 2 august 2000.

      4        Un acord de modificare a fost semnat la Luxemburg la 25 iunie 2005 și a intrat în vigoare la 1 iulie 2008. La 14 iunie 2010,
         a fost adoptată Decizia 2010/648/UE a Consiliului privind semnarea, în numele Uniunii Europene, a Acordului de modificare
         pentru a doua oară a Acordului de parteneriat între membrii grupului statelor din Africa, zona Caraibelor și Pacific, pe de
         o parte, și Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de altă parte, semnat la Cotonou la 23 iunie 2000, astfel
         cum a fost modificat pentru prima dată la Luxemburg la 25 iunie 2005 (JO L 287, p. 1). Cu toate acestea, având în vedere data
         la care s‑au petrecut faptele din acțiunea principală, se aplică în continuare normele cuprinse în versiunea inițială a Acordului
         de la Cotonou.

      5        Conform articolului 100 din Acordul de la Cotonou, „[p]rotocoalele și anexele la prezentul acord fac parte integrantă din
         acesta. […]”

      6        Anexa V la Acordul de la Cotonou, intitulat „Regimul comercial care se aplică în timpul perioadei de pregătire menționate
         la articolul 37 alineatul (1)”, prevedea la articolul 1 că „[p]rodusele originare din statele ACP se importă în Comunitate
         cu scutire de drepturi vamale și de taxe cu efect echivalent”.

      7        Protocolul nr. 1 la anexa V menționată privind definiția conceptului „produse originare” și metodele de cooperare administrativă
         (denumit în continuare „protocolul nr. 1”) prevedea la articolul 2 alineatul (1):

      „În sensul punerii în aplicare a dispozițiilor […] din anexa V, următoarele produse se consideră originare din statele ACP:
      (a)      produse obținute integral în statele ACP în sensul articolului 3 din prezentul protocol;
      (b)      produse obținute în statele ACP și care încorporează materiale care nu au fost obținute integral în acestea, în cazul în care
         materialele respective au fost supuse unei prelucrări sau transformări suficiente în statele ACP, în sensul articolului 4
         din prezentul protocol.”

      8        Titlul IV al protocolului nr. 1, intitulat „Dovada de origine”, includea, printre altele, articolul 14 din acest protocol
         al cărui alineat (1) prevedea:

      „Produsele originare din statele ACP beneficiază la importul în Comunitate de dispozițiile acordului prin prezentarea:
      (a)      […] unui certificat de circulație a mărfurilor EUR.1 [denumit în continuare «certificatul EUR.1»] […]
      […]”
      9        Articolul 15 alineatul (1) din protocolul menționat preciza că certificatul EUR.1 este eliberat de autoritățile vamale ale
         țării exportatoare. Conform alineatului (3) al aceluiași articol, „[e]xportatorul care solicită eliberarea unui [certificat
         EUR.1] trebuie să poată prezenta în orice moment, la cererea autorităților vamale ale țării ACP exportatoare în care se eliberează
         certificatul […], toate documentele necesare care dovedesc caracterul originar al produselor în cauză […]”.

      10      În temeiul articolului 28 alineatul (1) din același protocol, exportatorul respectiv trebuie să păstreze cel puțin trei ani
         documentele prevăzute la articolul 15 alineatul (3).

      11      Titlul V din protocolul nr. 1, intitulat „Metode de cooperare administrativă”, includea, printre altele, articolele 31 și
         32 din acest protocol, intitulate „Asistența reciprocă” și, respectiv, „Controlul dovezilor de origine”.

      12      Articolul 31 menționat prevedea la alineatul (1) și la alineatul (2) primul paragraf:

      „(1)      Statele ACP trimit Comisiei specimene ale ștampilelor folosite, împreună cu adresele autorităților vamale competente să elibereze
         [certificate EUR.1] și să procedeze la controlul a posteriori al [certificatelor EUR.1] și al declarațiilor pe factură.

      [Certificatele EUR.1] și declarațiile pe factură sunt acceptate în scopul aplicării tratamentului preferențial de la data
         primirii informațiilor de către Comisie.

      Comisia trimite aceste informații autorităților vamale ale statelor membre.
      (2)      Pentru a garanta o aplicare corectă a prezentului protocol, Comunitatea [...] [și] statele ACP își acordă asistență reciprocă,
         prin intermediul administrațiilor lor vamale competente, pentru controlul autenticității certificatelor […] EUR.1, a declarațiilor
         pe factură sau a declarației furnizorului și verificarea exactității informațiilor furnizate în documentele respective.”

      13      Articolul 32 din protocolul nr. 1 prevedea:

      „(1)      Controlul a posteriori al dovezilor de origine se efectuează prin sondaj sau de fiecare dată când autoritățile vamale ale țării importatoare au
         îndoieli fondate în ceea ce privește autenticitatea acestor documente, caracterul originar al produselor în cauză sau îndeplinirea
         celorlalte condiții prevăzute de prezentul protocol.

      (2)      În scopul aplicării dispozițiilor alineatului (1), autoritățile vamale ale țării importatoare returnează certificatul EUR.1
         și factura, în cazul în care a fost prezentată, declarația pe factură sau o copie a acestor documente autorităților vamale
         ale țării exportatoare, indicând, după caz, temeiurile de fond sau de formă care justifică o anchetă. Orice documente sau
         informații obținute care sugerează că informațiile furnizate referitoare la dovada de origine sunt incorecte sunt transmise
         în sprijinul cererii de control a posteriori.

      (3)      Controlul este efectuat de către autoritățile vamale ale țării exportatoare. În acest sens, autoritățile menționate anterior
         au dreptul să ceară orice dovadă și să realizeze orice control al conturilor exportatorului sau orice alt control considerat
         necesar.

      […]
      (5)      Autoritățile vamale care solicită controlul sunt informate asupra rezultatelor acestuia cât mai curând posibil. Aceste rezultate
         trebuie să indice cu claritate dacă documentele sunt autentice și dacă produsele în cauză pot fi considerate produse originare
         dintr‑un stat ACP […] și dacă îndeplinesc celelalte condiții prevăzute de prezentul protocol.

      […]
      (7)      În cazul în care procedura de control sau orice altă informație disponibilă pare să indice că dispozițiile prezentului protocol
         sunt încălcate, statul ACP, din proprie inițiativă sau la cererea Comunității, efectuează anchetele necesare sau dispune efectuarea
         anchetelor cu celeritate pentru a identifica și preveni astfel de încălcări, iar statul ACP în cauză poate invita Comunitatea
         să participe la aceste anchete.”

       Codul vamal
      14      Codul vamal a fost abrogat prin Regulamentul (CE) nr. 450/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 aprilie
         2008 de stabilire a Codului vamal comunitar (Codul vamal modernizat) (JO L 145, p. 1), ale cărui dispoziții au devenit aplicabile
         începând cu 24 iunie 2008. Cu toate acestea, având în vedere data la care s‑au petrecut faptele, în acțiunea principală se
         aplică, în continuare, normele cuprinse în Codul vamal.

      15      În versiunea aplicabilă acțiunii principale, articolul 220 alineatul (1) din Codul vamal prevedea că, „[î]n cazul în care
         valoarea drepturilor rezultate dintr‑o datorie vamală nu a fost înscrisă în evidența contabilă […] sau a fost înscrisă la
         un nivel inferior sumei datorate legal, valoarea drepturilor ce urmează a fi recuperate trebuie înscrisă în evidența contabilă
         în termen de cel mult două zile de la data la care autoritățile vamale au luat cunoștință de situație și pot calcula suma
         datorată legal și stabili debitorul (înscriere ulterioară în evidența contabilă). […]”.

      16      Totuși, alineatul (2) al articolului 220 menționat prevedea excepții de la înscrierea ulterioară în evidența contabilă. Acesta
         avea următorul cuprins:

      „[…] înscrierea ulterioară în evidența contabilă nu este posibilă în cazul în care:
      […]
      b)      valoarea drepturilor legal datorate nu a fost înscrisă în evidența contabilă ca urmare a unei erori din partea autorităților
         vamale care nu ar fi putut fi detectată în condiții rezonabile de către debitor, acesta acționând la rândul lui cu bună‑credință
         și respectând toate dispozițiile prevăzute de legislația în vigoare în ceea ce privește declarația vamală.

      În cazul în care se stabilește statutul preferențial al mărfurilor pe baza unui sistem de cooperare administrativă care implică
         autoritățile unei țări terțe, dacă eliberarea unui certificat de către aceste autorități se dovedește incorectă, aceasta constituie
         o eroare care n‑ar fi putut fi detectată în mod rezonabil în sensul primului paragraf.

      Cu toate acestea, eliberarea unui certificat incorect nu constituie o eroare în cazul în care certificatul se bazează pe prezentarea
         incorectă a faptelor de către exportator, cu excepția cazului în care, mai ales, este evident că autoritățile care au eliberat
         certificatul au știut sau ar fi trebuit să știe că mărfurile nu îndeplineau condițiile prevăzute pentru a beneficia de tratamentul
         preferențial.

      Se poate invoca buna‑credință a debitorului atunci când acesta poate demonstra că, în timpul operațiunilor comerciale în cauză,
         a depus toate diligențele pentru a se asigura că toate condițiile pentru tratament preferențial au fost respectate.

      […]”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      17      Afasia aparține unui grup de societăți care comercializează textile. Acest grup are sediul social principal în Hong Kong (China)
         și a înființat întreprinderi, printre altele, în Jamaica.

      18      În cursul anului 2002, Afasia a solicitat punerea în liberă circulație în Uniune a mai multor loturi de textile care provin
         de la societatea ARH Enterprises Ltd (denumită în continuare „ARH”), aceasta fiind una dintre întreprinderile jamaicane care
         aparține acestui grup.

      19      Afasia a obținut această punere în liberă circulație pe baza declarației conform căreia mărfurile respective erau originare
         din Jamaica, precum și pe baza prezentării unor certificate EUR.1 care provin de la autoritățile vamale jamaicane și care
         atestă originea menționată.

      20      În cadrul unei misiuni efectuate de Comisie, și mai exact de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) în Jamaica, în luna
         martie 2005, la invitația Ministerului Afacerilor Externe și Comerțului Exterior din Jamaica, în urma apariției unei suspiciuni
         de comitere a unor nereguli, au fost verificate certificatele EUR.1 eliberate în perioada cuprinsă între anii 2002 și 2004.
         Rezultatele acestei misiuni au fost consemnate în procesul‑verbal din 23 martie 2005, întocmit sub antetul Comisiei. Acest
         proces‑verbal a fost semnat de persoanele care au participat la misiune, precum și, din partea guvernului jamaican, de secretarul
         permanent în Ministerul Afacerilor Externe și Comerțului Exterior.

      21      Procesul‑verbal menționat atestă următoarele:

      –      exportatorii jamaicani, printre care se numără și ARH, au încălcat prevederile Acordului de la Cotonou, deoarece majoritatea
         sau totalitatea produselor exportate în Uniune fuseseră fabricate din fire care provin din China sau erau textile finite originare
         din China;

      –      cu toate acestea, ar fi posibil ca anumite mărfuri exportate să fie de origine jamaicană, însă exportatorii în cauză nu au
         fost în măsură să le furnizeze anchetatorilor elemente de probă în acest sens;

      –      exportatorii jamaicani au dat declarații false cu privire la originea mărfurilor în cererea lor de eliberare a certificatelor
         EUR.1, fapt dificil de dovedit de autoritățile vamale jamaicane, dată fiind metoda profesionistă de disimulare a originii
         mărfurilor. Așadar, aceste din urmă autorități ar fi acționat cu bună‑credință și cu diligența necesară și

      –      autoritățile vamale jamaicane concluzionează că certificatele EUR.1 eliberate începând cu anul 2002 sunt incorecte și, în
         consecință, nule.

      22      Având în vedere lipsa cooperării, în cursul anchetei, din partea proprietarilor grupului Afasia și faptul că nu a putut fi
         găsit niciun document cu ocazia unei vizite la atelierele și la birourile ARH, rezultatele anchetei menționate la punctul
         anterior s‑au întemeiat în special pe o examinare a documentelor de transport și a documentelor aflate în posesia autorităților
         jamaicane referitoare la loturile de mărfuri exportate, precum și pe o comparație a datelor care figurează în aceste documente
         cu cele conținute în documente trimise anchetatorilor de autoritățile vamale chineze. Din această examinare și din comparația
         menționată reiese că majoritatea mărfurilor care aparțin loturilor respective nu au putut fi produse în Jamaica, ci fie fuseseră
         asamblate din fire textile provenite din China, fie reprezentau textile finite de origine chineză.

      23      La 3 mai 2005, Hauptzollamt a perceput a posteriori taxele vamale pentru loturile de textile în cauză în valoare de 62 323,45 euro.

      24      Afasia a contestat această decizie susținând că a fost imposibil să furnizeze dovezile de origine jamaicană a mărfurilor din
         cauza distrugerii de către un uragan care a survenit în anul 2004 a atelierelor de fabricație stabilite în Jamaica. Pe de
         altă parte, certificatele EUR.1 eliberate inițial de autoritățile jamaicane ar fi în continuare valabile, dat fiind că ele
         nu fuseseră anulate în mod corespunzător de aceste din urmă autorități.

      25      Întrucât Hauptzollamt și‑a menținut decizia, Afasia a sesizat Finanzgericht Hamburg (Tribunalul pentru Contencios Fiscal din
         Hamburg) în vederea soluționării litigiului. Acesta a admis acțiunea pentru motivul că, contrar cerințelor prevăzute de Acordul
         de la Cotonou, constatările care au avut drept rezultat recuperarea a posteriori a taxelor la import nu se întemeiau pe o cerere de control adresată autorităților vamale jamaicane, nici pe o anchetă desfășurată
         de acestea din urmă, ci pe o anchetă efectuată de serviciile Comisiei. În consecință, certificatele EUR.1 referitoare la loturile
         de textile în cauză nu ar fi fost anulate în mod valabil. În plus, această instanță a constatat că Afasia avea o încredere
         legitimă în regularitatea importului loturilor de mărfuri respective.

      26      Hauptzollamt a formulat „Revision” împotriva acestei hotărâri în fața Bundesfinanzhof (Curtea Federală de Finanțe), care,
         având rezerve în ceea ce privește temeinicia aprecierilor Finanzgericht Hamburg, a hotărât să suspende judecarea cauzei și
         să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Împrejurarea că însăși Comisia Europeană este cea care întreprinde în principal controlul a posteriori asupra dovezilor de origine a mărfurilor eliberate în țara exportatoare, chiar dacă, beneficiind de sprijinul autorităților
         locale, este conformă cu articolul 32 din [protocolul nr. 1], iar constatările efectuate de Comisie pe această cale, consemnate
         într‑un proces‑verbal semnat și de un reprezentant al guvernului țării exportatoare, pot fi considerate rezultat al controlului
         în sensul dispoziției menționate?

      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
      2)      Într‑un caz precum cel din acțiunea principală, în care au fost anulate [certificatele EUR.1] eliberate într‑o anumită perioadă
         în țara exportatoare, pentru motivul că, în urma unui control a posteriori, originea mărfurilor nu a putut fi confirmată, fără a se putea totuși exclude posibilitatea ca unele mărfuri exportate să
         îndeplinească toate condițiile de origine, persoana obligată la plata taxei poate invoca principiul protecției încrederii
         legitime în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) al doilea și al treilea paragraf din [Codul vamal], susținând
         că [certificatele EUR.1] prezentate puteau să fi fost corect întocmite și se întemeiau, așadar, pe o prezentare corectă a
         faptelor din partea exportatorului?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      27      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 32 din protocolul
         nr. 1 trebuie interpretat în sensul că rezultatele unui control a posteriori al certificatelor EUR.1 eliberate de un stat ACP sunt obligatorii pentru autoritățile statului membru în care mărfurile menționate
         în aceste certificate au fost importate, în cazul în care acest control a constat, în esență, într‑o anchetă efectuată în
         acest stat ACP de Comisie și în care rezultatele menționate sunt comunicate autorităților în cauză prin intermediul unui proces‑verbal
         semnat și de un reprezentant al statului ACP respectiv.

      28      Astfel cum Curtea a statuat deja, sistemul de cooperare administrativă instituit printr‑un protocol care cuprinde, într‑o
         anexă la un acord încheiat între Uniune și o țară terță, norme privind originea produselor se întemeiază pe o încredere reciprocă
         între autoritățile statelor membre de import și cele ale statului exportator (Hotărârea din 9 februarie 2006, Sfakianakis,
         C‑23/04-C‑25/04, Rec., p. I‑1265, punctul 21, și Hotărârea din 1 iulie 2010, Comisia/Germania, C‑442/08, Rep., p. I‑6457,
         punctul 70).

      29      În ceea ce privește în special controlul a posteriori al certificatelor EUR.1 eliberate de statul de export, concluziile la care au ajuns autoritățile acestui din urmă stat se
         impun autorităților statului membru de import. Astfel, cooperarea instituită printr‑un protocol privind originea produselor
         nu poate funcționa decât dacă statul de import recunoaște aprecierile făcute în mod legal în acest sens de statul de export
         (Hotărârea din 17 iulie 1997, Pascoal & Filhos, C‑97/95, Rec., p. I‑4209, punctul 33, Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior,
         punctele 72 și 73, precum și Hotărârea din 25 februarie 2010, Brita, C‑386/08, Rep., p. I‑1289, punctul 62).

      30      În ceea ce privește problema dacă, în împrejurări precum cele din acțiunea principală, rezultatele unui control efectuat a posteriori constituie aprecieri făcute în mod legal de statul de export și se impun, așadar, autorităților statului membru de import,
         trebuie subliniat, mai întâi, că, contrar celor susținute de Afasia, un control a posteriori al certificatelor EUR.1 eliberate de un stat ACP poate fi efectuat în lipsa unei cereri din partea autorităților statului
         membru de import.

      31      În această privință, trebuie să se constate că, în plus față de normele prevăzute la articolul 32 alineatele (1)-(6) din protocolul
         nr. 1, alineatul (7) al acestui articol prevede că statul ACP de export, din proprie inițiativă sau la cererea Uniunii, efectuează
         anchetele necesare pentru a identifica și a preveni încălcări ale dispozițiilor acestui protocol.

      32      Rezultă că, astfel cum au subliniat în observațiile scrise guvernele ceh și italian, precum și Comisia și după cum a arătat
         avocatul general la punctul 23 din concluzii, un control a posteriori trebuie să fie efectuat nu numai atunci când statul membru de import solicită acest lucru, ci și, în general, atunci când
         unul dintre statele care sunt parte la acord sau Comisia, cărora, în temeiul articolului 211 CE, le revine sarcina de a veghea
         la buna aplicare a acordului, consideră că există indicii care pot ridica suspiciuni privind comiterea unei nereguli referitoare
         la originea mărfurilor importate (a se vedea, prin analogie, Hotărârile citate anterior Sfakianakis, punctele 30 și 31, precum
         și Comisia/Germania, punctul 82).

      33      În continuare, trebuie să se constate că articolul 32 alineatul (7) din protocolul nr. 1 permite statului ACP de export să
         invite Uniunea să participe la anchete. În speță, nu se contestă că misiunea de anchetă condusă de OLAF a fost efectuată,
         astfel cum atestă procesul‑verbal al acestei misiuni, la invitația Ministerului Afacerilor Externe și Comerțului Exterior
         din Jamaica. În aceste condiții, contrar celor susținute de Afasia, ancheta efectuată de OLAF pe teritoriul jamaican nu poate
         fi considerată o ingerință în afacerile interne ale statului menționat și nu constituie, prin urmare, o încălcare a suveranității
         acestui din urmă stat.

      34      Trebuie subliniat de asemenea că nici în protocolul nr. 1, nici în alte acte ale Acordului de la Cotonou nu se precizează
         condițiile în temeiul cărora trebuie să aibă loc o participare a Uniunii la anchetele efectuate în statul ACP de export. În
         lipsa unor norme specifice și având în vedere obiectivele unei aplicări corecte a acordului menționat, precum și ale unei
         bune cooperări administrative, trebuie să se considere că articolul 32 alineatul (7) din acest protocol permite statului ACP
         de export, în cazul în care acesta dorește acest lucru sau acceptă o propunere din partea Uniunii în acest sens, să beneficieze
         de resursele și de expertiza de care dispune OLAF prin mandatarea acestuia din urmă să efectueze în principal ancheta respectivă.
         În cazul în care un stat ACP de export alege să procedeze astfel, pentru ca statul respectiv să își îndeplinească în mod corespunzător
         funcția care îi revine în calitate de responsabil pentru efectuarea controlului a posteriori, este suficient ca acesta să recunoască fără echivoc și în scris că își însușește rezultatele anchetei efectuate de OLAF.

      35      Astfel cum a subliniat avocatul general la punctele 25 și 29 din concluzii, această recunoaștere a rezultatelor anchetei trebuie
         să fie datată și semnată în mod corespunzător în numele statului ACP de export, împrejurarea că aceste rezultate sunt incluse
         într‑un document întocmit sub antetul OLAF fiind lipsită de relevanță.

      36      Întrucât articolul 32 alineatul (7) din protocolul menționat nu conține nicio dispoziție privind forma în care trebuie prezentate
         statului membru de import rezultatele anchetelor pentru ca acestea să fie obligatorii pentru autoritățile acestui din urmă
         stat, trebuie să se considere că trimiterea la aceste autorități care figurează în procesul‑verbal al anchetei efectuate de
         OLAF, semnat în mod corespunzător în numele statului ACP de export și în care se constată fără ambiguitate că certificatele
         EUR.1 sunt incorecte și, prin urmare, nule, are drept efect opozabilitatea unor astfel de rezultate față de autoritățile în
         cauză.

      37      În sfârșit, în ceea ce privește problema ridicată de asemenea de Afasia dacă persoana care a semnat procesul‑verbal al anchetei
         în numele statului ACP de export dispunea de competența pentru a proceda astfel în temeiul dreptului său, trebuie să se constate
         că, pe de o parte, în lipsa unei astfel de competențe, nu se poate considera că statul ACP în cauză și‑a însușit rezultatele
         anchetei și, pe de altă parte, că încrederea reciprocă care caracterizează cooperarea dintre statele ACP de export și statele
         membre de import implică faptul că acestea din urmă nu trebuie să examineze în mod sistematic validitatea semnăturilor care
         emană de la persoane care au, aparent, puterea să oblige statul ACP în domeniul exportului.

      38      În consecință, numai în cazul existenței unor îndoieli cu privire la competența persoanei care a semnat în numele statului
         de export revine autorităților statului membru de import obligația de a verifica în statul ACP în cauză dacă persoana respectivă
         era într‑adevăr competentă pentru a obliga acest din urmă stat în materie.

      39      În speță, va reveni instanței de trimitere obligația să evalueze dacă, ținând seama de informațiile cuprinse în procesul‑verbal
         al anchetei și de argumentele invocate de Afasia privind pretinsa lipsă de competență a secretarului permanent în Ministerul
         Afacerilor Externe și Comerțului Exterior pentru a semna acest document în numele statului jamaican, Hauptzollamt ar fi trebuit
         să procedeze la o verificare a acestui aspect.

      40      Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 32 din protocolul nr. 1 trebuie interpretat
         în sensul că rezultatele unui control a posteriori cu privire la exactitatea originii mărfurilor indicate în certificatele EUR.1 eliberate de un stat ACP și care au constat,
         în esență, într‑o anchetă efectuată de Comisie și, mai exact, de OLAF în acest stat și la invitația acestuia din urmă sunt
         obligatorii pentru autoritățile statului membru în care sunt importate mărfurile, în măsura în care aceste autorități au primit
         un document în care se recunoaște fără echivoc că acest stat ACP își însușește rezultatele respective, fapt care trebuie apreciat
         de instanța de trimitere.

       Cu privire la a doua întrebare
      41      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 220
         alineatul (2) litera (b) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație în care certificatele EUR.1 eliberate
         pentru importul de mărfuri în Uniune sunt anulate pentru motivul că eliberarea acestor certificate este afectată de nereguli
         și că originea preferențială indicată pe acestea nu a putut fi confirmată în urma unui control a posteriori, importatorul se poate opune unei recuperări a posteriori a taxelor la import susținând că nu se poate exclude ca, în realitate, unele dintre aceste mărfuri să aibă originea preferențială
         respectivă.

      42      Instanța menționată ridică, astfel, problema privind eventualele consecințe juridice ale constatărilor făcute de anchetatori,
         astfel cum sunt menționate la punctul 21 din prezenta hotărâre, conform cărora este posibil ca unele dintre mărfurile în cauză
         să fie de origine jamaicană, însă exportatorii nu au furnizat elemente de probă în acest sens.

      43      În această privință, trebuie amintit de la început că scopul controlului a posteriori este să se verifice dacă declarația de origine indicată în certificatul EUR.1 este corectă (Hotărârea din 9 martie 2006,
         Beemsterboer Coldstore Services, C‑293/04, Rec., p. I‑2263, punctul 32 și jurisprudența citată).

      44      Astfel cum a statuat Curtea în repetate rânduri în acest context, în cazul în care un control a posteriori nu permite să se confirme originea mărfurilor indicate în certificatul EUR.1, trebuie să se concluzioneze că mărfurile sunt
         de origine necunoscută și că, prin urmare, certificatul EUR.1 și tariful preferențial au fost acordate în mod incorect (Hotărârea
         din 7 decembrie 1993, Huygen și alții, C‑12/92, Rec., p. I‑6381, punctele 17 și 18, Hotărârea din 14 mai 1996, Faroe Seafood
         și alții, C‑153/94 și C‑204/94, Rec., p. I‑2465, punctul 16, precum și Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior,
         punctul 34).

      45      Această jurisprudență împiedică faptul ca importatorul, invocând originea necunoscută a mărfurilor și, prin urmare, împrejurarea
         că nu se poate exclude ca, în realitate, unele dintre aceste mărfuri să aibă originea preferențială indicată pe certificatele
         EUR.1 anulate, să poată eluda recuperarea a posteriori a taxelor la import.

      46      Dimpotrivă, din jurisprudență rezultă că recuperarea a posteriori a taxelor vamale neachitate la momentul importului este consecința normală a faptului că verificarea a posteriori nu permite confirmarea originii mărfurilor, astfel cum este indicată în certificatul EUR.1 (Hotărârile citate anterior Huygen
         și alții, punctul 19, și Faroe Seafood și alții, punctul 16).

      47      Pentru ca un importator să poată invoca în mod util o încredere legitimă potrivit articolului 220 alineatul (2) litera (b)
         din Codul vamal și pentru a beneficia, astfel, de excepția recuperării a posteriori prevăzute de această dispoziție, trebuie întrunite trei condiții cumulative. Mai întâi, este necesar ca eliberarea nelegală
         a certificatelor EUR.1 să fi avut loc ca urmare a unei erori din partea autorităților competente înseși, apoi, ca eroarea
         săvârșită de acestea să fie de asemenea natură încât nu a putut fi detectată în condiții rezonabile de un debitor de bună‑credință
         și, în sfârșit, ca acesta din urmă să fi respectat toate dispozițiile prevăzute de reglementarea în vigoare (a se vedea în
         special Hotărârea Faroe Seafood și alții, citată anterior, punctul 83, Hotărârea din 3 martie 2005, Biegi Nahrungsmittel și
         Commonfood/Comisia, C‑499/03 P, Rec., p. I‑1751, punctul 46, precum și Hotărârea din 18 octombrie 2007, Agrover, C‑173/06,
         Rep., p. I‑8783, punctul 30).

      48      În cazul în care, precum în acțiunea principală, autoritățile statului de export au eliberat certificate EUR.1 incorecte în
         cadrul unui sistem de cooperare administrativă, în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) al doilea și al treilea
         paragraf, această eliberare trebuie considerată o eroare săvârșită de autoritățile în cauză, cu excepția cazului în care se
         dovedește că aceste certificate au fost întocmite pe baza unei prezentări incorecte a faptelor din partea exportatorului.
         Dacă certificatele respective au fost întocmite pe baza unor declarații false din partea exportatorului, prima dintre cele
         trei condiții cumulative menționate mai sus nu este îndeplinită și, în consecință, recuperarea a posteriori a taxelor la import trebuie să aibă loc, cu excepția cazului în care este evident, printre altele, că autoritățile care au
         eliberat astfel de certificate știau sau ar fi trebuit să știe că mărfurile nu îndeplineau condițiile prevăzute pentru a beneficia
         de tratamentul preferențial.

      49      În cazul în care, în acțiunea principală, instanța de trimitere nu pune la îndoială constatarea făcută în procesul‑verbal
         al controlului efectuat conform căreia autoritățile jamaicane nu știau și nu puteau să știe că textilele exportate de ARH
         nu îndeplineau condițiile pentru a fi considerate de origine jamaicană, aceasta se întreabă, în schimb, dacă revine Hauptzollamt
         obligația de a dovedi că certificatele incorecte au fost întocmite pe baza unor declarații false din partea acestei societăți
         sau dacă, dimpotrivă, revine societății Afasia obligația de a dovedi că ARH a prezentat în mod corect faptele autorităților
         jamaicane.

      50      Instanța în cauză solicită să se stabilească în special modul în care trebuie transpusă, în împrejurări precum cele din acțiunea
         principală, interpretarea articolului 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal dată de Curte în Hotărârea Beemsterboer
         Coldstore Services, citată anterior.

      51      În hotărârea menționată, Curtea a statuat că nu li se poate impune autorităților vamale ale statului de import să dovedească
         că exportatorul a dat declarații false în cazul în care se dovedește că, în pofida obligației care rezultă din reglementarea
         aplicabilă, acesta din urmă nu a păstrat documentele referitoare la mărfurile în cauză cel puțin trei ani. Astfel, în asemenea
         condiții, autoritățile în cauză sunt private de posibilitatea de a dovedi faptul că informațiile furnizate de exportator în
         vederea eliberării certificatelor EUR.1 erau sau nu erau corecte (Hotărârea Beemsterboer Coldstore Services, citată anterior,
         punctul 40).

      52      Afasia susține că soluția adoptată de Curte în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Beemsterboer Coldstore Services,
         citată anterior, nu se poate transpune în acțiunea principală, întrucât ARH s‑a aflat în imposibilitatea de a‑și respecta
         obligația prevăzută la articolul 28 din protocolul nr. 1 de a păstra documentele relevante cel puțin trei ani, deoarece atelierele
         sale au fost distruse de un uragan anterior expirării acestei perioade. Acest element de forță majoră ar avea drept consecință
         faptul că nu se mai poate stabili dacă certificatele EUR.1 au fost întocmite pe baza unor declarații false din partea exportatorului
         și că emiterea certificatelor EUR.1 incorecte trebuie calificată, așadar, drept o eroare săvârșită de autoritățile jamaicane.

      53      Totuși, această argumentație nu respectă împrejurarea că OLAF, întrucât nu a putut obține o cooperare din partea proprietarilor
         grupului Afasia și ținând seama de aspectul că, la momentul efectuării unei inspecții forțate desfășurate în cooperare cu
         autoritățile jamaicane, atelierele și birourile ARH nu se aflau în posesia documentelor, și‑a orientat ancheta asupra documentelor
         de transport, precum și a documentelor aflate în posesia autorităților jamaicane referitoare la loturile de mărfuri exportate
         și a comparat datele care figurează în aceste documente cu cele conținute în documentele trimise de autoritățile vamale chineze.
         Pe baza acestor documente și a comparației datelor, s‑a concluzionat că declarațiile privind originea acestor mărfuri date
         de ARH și de alți exportatori jamaicani în fața autorităților jamaicane nu puteau fi decât false.

      54      Or, astfel cum au arătat în mod întemeiat guvernul italian și Comisia, în cazul în care autoritățile statului de export au
         fost induse în eroare de exportatori, eliberarea certificatelor EUR.1 incorecte nu poate fi considerată o eroare săvârșită
         de înseși aceste autorități. În această privință, dintr‑o jurisprudență consacrată reiese că numai erorile imputabile unui
         comportament activ din partea autorităților competente dau naștere dreptului de a nu se efectua o recuperare a posteriori a taxelor vamale. În lipsa unei astfel de erori, articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Codul vamal nu permite debitorului
         să invoce o încredere legitimă (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Faroe Seafood și alții, punctele 91 și 92,
         precum și Agrover, punctul 31). În astfel de împrejurări, argumentele invocate de Afasia întemeiate pe producerea unui caz
         de forță majoră devin inoperante.

      55      Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 220 alineatul (2) litera (b) din
         Codul vamal trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație în care certificatele EUR.1 eliberate pentru importul de mărfuri
         în Uniune sunt anulate pentru motivul că eliberarea acestor certificate este afectată de nereguli și că originea preferențială
         indicată pe certificatele respective nu a putut fi confirmată în urma unui control a posteriori, importatorul nu se poate opune unei recuperări a posteriori a taxelor la import susținând că nu se poate exclude ca, în realitate, unele dintre aceste mărfuri să aibă originea preferențială
         respectivă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      56      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      1)      Articolul 32 din protocolul nr. 1 la anexa V la Acordul de parteneriat dintre statele din Africa, Caraibe și Pacific, pe de
            o parte, și Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de altă parte, semnat la Cotonou la 23 iunie 2000 și
            aprobat în numele Comunității prin Decizia 2003/159/CE a Consiliului din 19 decembrie 2002 trebuie interpretat în sensul că
            rezultatele unui control a posteriori cu privire la exactitatea originii mărfurilor indicate în certificatele EUR.1 eliberate de un stat ACP și care au constat,
            în esență, într‑o anchetă efectuată de Comisie și, mai exact, de Oficiul European de Luptă Antifraudă în acest stat și la
            invitația acestuia din urmă sunt obligatorii pentru autoritățile statului membru în care sunt importate mărfurile, în măsura
            în care aceste autorități au primit un document în care se recunoaște fără echivoc că acest stat ACP își însușește rezultatele
            respective, fapt care trebuie apreciat de instanța de trimitere.
      2)      Articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire
            a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al
            Consiliului din 16 noiembrie 2000, trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație în care certificatele EUR.1 eliberate
            pentru importul de mărfuri în Uniunea Europeană sunt anulate pentru motivul că eliberarea acestor certificate este afectată
            de nereguli și că originea preferențială indicată pe certificatele respective nu a putut fi confirmată în urma unui control
            a posteriori, importatorul nu se poate opune unei recuperări a posteriori a taxelor la import susținând că nu se poate exclude ca, în realitate, unele dintre aceste mărfuri să aibă originea preferențială
            respectivă.
      Semnături
      ** Limba de procedură: germana.