title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 20 mai 2010.#Modehuis A. Zwijnenburg BV împotriva Staatssecretaris van Financiën.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad der Nederlanden - Țările de Jos.#Apropierea legislațiilor - Directiva 90/434/CEE - Regimul fiscal comun care se aplică fuziunilor, divizărilor, cesionării de active și schimburilor de acțiuni dintre societățile din diferite state membre - Articolul 11 alineatul (1) litera (a) - Aplicabilitatea acestui regim în privința impozitul pe transferul de proprietate.#Cauza C-352/08.

text:
      Cauza C‑352/08
      Modehuis A. Zwijnenburg BV
      împotriva
      Staatssecretaris van Financiën
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Hoge Raad der Nederlanden)
      „Apropierea legislațiilor – Directiva 90/434/CEE – Regimul fiscal comun care se aplică fuziunilor, divizărilor, cesionării de active și schimburilor de acțiuni între societățile
         din state membre diferite – Articolul 11 alineatul (1) litera (a) – Aplicabilitatea acestui regim în privința impozitului pe transferul de proprietate”

      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare – Competența Curții – Interpretare solicitată ca urmare a aplicabilității, în privința unei situații
            interne, a unei dispoziții de drept al Uniunii devenite aplicabilă prin dreptul național – Competența de a furniza această
            interpretare
      (art. 267 TFUE)
      2.        Apropierea legislațiilor – Regimul fiscal comun care se aplică fuziunilor, scindărilor, cesionării de active și schimburilor
            de acțiuni între societățile din state membre diferite – Directiva 90/434 – Operațiuni având ca obiectiv frauda sau evaziunea
            fiscală
      [Directiva 90/434 a Consiliului, art. 11 alin. (1) lit. (a)]
      1.        Atunci când, în privința soluționării unor situații pur interne, o legislație națională este în conformitate cu soluțiile
         adoptate în dreptul Uniunii, în special pentru a evita apariția unor discriminări împotriva resortisanților naționali sau
         a unor eventuale denaturări ale concurenței, există un interes cert al Uniunii ca, pentru evitarea unor viitoare divergențe
         de interpretare, dispozițiile sau noțiunile preluate din dreptul Uniunii să primească o interpretare uniformă, oricare ar
         fi condițiile în care acestea urmează a fi aplicate.

      (a se vedea punctul 33)
      2.        Articolul 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434 privind regimul fiscal comun care se aplică fuziunilor, scindărilor,
         cesionării de active și schimburilor de acțiuni între societățile din diferite state membre trebuie interpretat în sensul
         că avantajele instituite de această directivă nu pot fi refuzate persoanei impozabile care a urmărit, printr‑un montaj juridic
         ce cuprinde o fuziune de întreprinderi, eludarea plății impozitului pe transferul de proprietate, din moment ce acest impozit
         nu intră în domeniul de aplicare al acestei directive.

      Astfel, în temeiul acestui articol, statele membre pot doar în mod excepțional și numai în cazuri speciale să refuze aplicarea
         sau să retragă în tot sau în parte beneficiul prevederilor directivei menționate. În consecință, articolul 11 alineatul (1)
         litera (a) din Directiva 90/434 fiind o dispoziție derogatorie, trebuie interpretat în mod strict, ținând cont de formularea
         sa, de finalitatea sa, precum și de contextul în care acesta se înscrie. Referitor la motivele economice valabile în prezența
         cărora prezumția de fraudă sau de evaziune fiscală nu poate fi aplicată, întrucât face referire la restructurarea sau la raționalizarea
         activităților societăților participante la operațiunea vizată, dispoziția menționată se limitează, așadar, în mod clar, la
         fuziunile de societăți și la alte operațiuni de reorganizare între acestea și se aplică numai impozitelor generate în cursul
         acestor operațiuni.

      În plus, Directiva 90/434 nu își propune să armonizeze complet impozitele și taxele care pot fi aplicate în cazul unei fuziuni
         sau al unei operațiuni similare între societăți din state membre diferite. Prin instituirea unor norme fiscale neutre din
         punctul de vedere al concurenței, această directivă se limitează să remedieze unele inconveniente fiscale determinate de restructurarea
         transfrontalieră a întreprinderilor. Rezultă că numai impozitele menționate în mod explicit în Directiva 90/434 beneficiază
         de avantajele instituite prin aceasta din urmă și sunt, așadar, susceptibile să intre în domeniul de aplicare al excepției
         prevăzute la articolul 11 alineatul (1) litera (a) din această directivă. Din moment ce în directiva menționată nu există
         niciun indiciu care să permită să se concluzioneze că prin această directivă s‑a dorit ca avantajele să fie extinse la alte
         impozite, precum cel prelevat în cazul achiziționării unui imobil situat pe teritoriul național, acestea din urmă trebuie
         considerate întotdeauna ca aparținând competenței fiscale a statelor membre, iar avantajele instituite prin Directiva 90/434
         nu pot fi refuzate, în temeiul articolului 11 alineatul (1) litera (a) din această directivă, pentru a compensa neplata unui
         impozit ale cărui bază de impozitare și cotă diferă, cu certitudine, de cele aplicabile fuziunilor de societăți și altor operațiuni
         de reorganizare între acestea.

      (a se vedea punctele 45-47, 49, 50, 52-54 și 56 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      20 mai 2010(*)

      „Apropierea legislațiilor – Directiva 90/434/CEE – Regimul fiscal comun care se aplică fuziunilor, divizărilor, cesionării de active și schimburilor de acțiuni între societățile
         din state membre diferite – Articolul 11 alineatul (1) litera (a) – Aplicabilitatea acestui regim în privința impozitului pe transferul de proprietate”

      În cauza C‑352/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Hoge Raad der
         Nederlanden (Țările de Jos), prin decizia din 11 iulie 2008, primită de Curte la 31 iulie 2008, în procedura

      Modehuis A. Zwijnenburg BV
      împotriva
      Staatssecretaris van Financiën,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, îndeplinind funcția de președinte al Camerei întâi, domnii E. Levits,
         A. Borg Barthet, M. Ilešič și J.‑J. Kasel (raportor), judecători,

      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Modehuis A. Zwijnenburg BV, de A. Bremmer, advocaat;
      –        pentru guvernul olandez, de doamnele C. Wissels și M. Noort, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și J.‑C. Gracia, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de doamna I. Bruni, în calitate de agent, asistată de domnul P. Gentili, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Inez Fernandes, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Lyal și W. Roels, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 16 iulie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva
         90/434/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun care se aplică fuziunilor, scindărilor, cesionării
         de active și schimburilor de acțiuni între societățile din diferite state membre (JO L 225, p.1, Ediție specială, 09/vol. 1,
         p. 92).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Modehuis A. Zwijnenburg BV (denumită în continuare „Zwijnenburg”),
         pe de o parte, și Staatssecretaris van Financiën, pe de altă parte, în legătură cu o cerere de restituire a impozitului pe
         transferul de proprietate plătit întemeiată pe o scutire prevăzută de lege în cazul unei fuziuni de întreprinderi.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Potrivit primului considerent, Directiva 90/434 urmărește să garanteze ca operațiunile de restructurare a societăților din
         state membre diferite, precum fuziunile, divizările, cesionarea de active și schimburile de acțiuni, să nu fie prejudiciate
         prin restricții, dezavantaje sau denaturări determinate în special de dispozițiile fiscale ale statelor membre.

      4        Din al patrulea considerent al acestei directive rezultă că regimul fiscal comun trebuie să evite impozitarea fuziunilor,
         scindărilor, cesionării de active și schimburilor de acțiuni, protejând în același timp interesele financiare ale statului
         în care se află societatea cedentă sau societatea achiziționată.

      5        Potrivit articolului 4 alineatul (1) din directiva menționată, „[o] fuziune sau o scindare [a se citi «divizare»] nu determină
         impozitarea aportului de capital [a se citi «plusvalorii»] calculat[e] ca diferență între valoarea reală a elementelor din
         activ și pasiv transferate și valoarea lor fiscală”.

      6        Potrivit articolului 8 alineatul (1) din Directiva 90/434, „[a]tribuirea, în cazul unei fuziuni, scindări [a se citi «divizări»]
         sau al unui schimb de acțiuni, a titlurilor reprezentând capitalul societății beneficiare sau achizitoare, unui acționar al
         societății cedente sau achiziționate, în schimbul unor titluri reprezentând capitalul acestei societăți nu au drept rezultat
         în sine impozitarea veniturilor, profiturilor sau aportului de capital [a se citi «plusvalorii»] ale acționarului”.

      7        Articolul 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434 are următorul conținut:

      „(1)      Un stat membru poate refuza să aplice sau poate să retragă beneficiile oferite de oricare parte a dispozițiilor din titlurile
         II, III și IV sau de ansamblul acestora, atunci când consideră că fuziunea, scindarea [a se citi «divizarea»], cesionarea
         de active sau schimbul de acțiuni:

      (a)       au ca obiectiv principal sau ca unul din principalele obiective frauda și evaziunea fiscală; faptul că una din operațiunile
         menționate în articolul 1 nu este îndeplinită din motive economice valabile, cum ar fi restructurarea sau raționalizarea activităților
         societăților participante la operațiune, poate constitui o prezumție că operațiunea are ca obiectiv principal sau ca unul
         din obiectivele principale frauda și evaziunea fiscală;

      […]”
       Reglementarea națională
      8        Articolul 14 din Legea din 1969 privind impozitul pe profit (Wet op de vennootschapsbelasting 1969), în versiunea aplicabilă
         în acțiunea principală, prevede:

      „1.       Persoana impozabilă care cesionează o parte autonomă sau totalitatea întreprinderii sale (cedentul) unei alte entități, care
         este deja persoană impozabilă sau care devine persoană impozabilă prin faptul cesionării (cesionarul), în schimbul emiterii
         de acțiuni de către cesionar (fuziunea de întreprinderi) nu trebuie să ia în considerare beneficiile realizate prin cesionare
         sau cu ocazia cesionării […]. Dacă beneficiile nu sunt luate în considerare, cesionarul se substituie cedentului în privința
         tuturor elementelor patrimoniale obținute în cadrul fuziunii de întreprinderi.

      […]
      4.       Prin derogare de la alineatele 1 și 2, beneficiile sunt luate în considerare atunci când prin fuziunea de întreprinderi se
         urmărește cu precădere eludarea sau amânarea plății impozitului. Se consideră, până la proba contrară, că fuziunea de întreprinderi
         urmărește cu precădere eludarea sau amânarea plății impozitului dacă nu este îndeplinită din motive valabile din punct de
         vedere economic, cum ar fi restructurarea sau raționalizarea activităților cedentului și ale cesionarului. Dacă în primii
         trei ani de la realizarea cesionării se cesionează acțiunile cedentului sau ale cesionarului, total sau parțial, direct sau
         indirect, unei entități fără legătură cu cedentul și cu cesionarul, motivele valabile din punct de vedere economic vor fi
         considerate inexistente până la dovada contrară.

      […]
      8.       Cedentul care dorește să fie sigur că nu se consideră că prin fuziunea de întreprinderi se urmărește cu precădere eludarea
         sau amânarea plății impozitului poate sesiza inspectorul cu o cerere înainte de cesionare, care se va pronunța printr‑o decizie
         împotriva căreia se poate formula contestație.”

      9        Potrivit articolului 2 din Legea din 1970 privind taxele aferente actelor juridice (Wet op belastingen van rechtsverkeer 1970),
         în versiunea aplicabilă în acțiunea principală, prin impozit pe transferul de proprietate se înțelege „impozitul aplicat în
         cazul achiziționării de bunuri imobile situate în Țările de Jos sau impozitul aplicat acestor bunuri”.

      10      Articolul 4 din această lege prevede:

      „Prin «bunuri» în sensul articolului 2 se înțelege în special (bunuri imobile fictive):
      a.      acțiuni la entitățile al căror capital este împărțit în acțiuni și ale căror active, la momentul achiziționării sau în orice
         moment pe durata anului anterior anului de achiziție, constau sau au constat în principal în imobile situate în Țările de
         Jos, cu condiția ca aceste imobile, luate în ansamblul lor, să servească sau să fi servit, integral sau în principal, achiziționării,
         cesionării sau administrării acestor imobile;

      […]”
      11      Potrivit articolului 14 din legea menționată, „impozitul se ridică la 6 %”.

      12      Articolul 15 alineatul 1 litera h din aceeași lege are următorul conținut:

      „1.      Este scutită de impozit, în condițiile stabilite prin reglementare a administrației publice, achiziționarea: […]
               h. în cazul fuziunii, al divizării și al reorganizării interne; […]”
      13      Articolul 5a din Decretul de aplicare a Legii privind taxele aferente actelor juridice (Uitvoeringsbesluit wet op belastingen
         van rechtsverkeer), în versiunea aplicabilă în acțiunea principală, prevede următoarele:

      „1.       Scutirea în cazul fuziunilor prevăzută la articolul 15 alineatul 1 litera h din lege este aplicabilă în situația în care o
         societate achiziționează o parte autonomă sau totalitatea unei alte societăți în schimbul atribuirii de acțiuni.

      2.       Prin atribuire de acțiuni se înțelege situația în care se plătește, pe lângă atribuirea de acțiuni, o sumă în numerar reprezentând
         maxim 10 % din valoarea plătită pentru acțiuni.

      […]
      7.       În vederea aplicării prezentului articol, prin societate pe acțiuni se înțelege o societate privată cu răspundere limitată,
         o societate în comandită deschisă sau o altă societate al cărei capital este împărțit integral sau parțial în acțiuni […]”

       Situația de fapt și întrebarea preliminară
      14      Zwijnenburg administrează o casă de modă în două clădiri situate la adresa Tolstraat 17 și, respectiv, Tolstraat 19, în Meerbeek
         (Țările de Jos). Zwijnenburg era proprietara clădirii situate pe Tolstraat 19 și închiria clădirea situată pe Tolstraat 17
         de la A. Zwijnenburg Beheer BV (denumită în continuare „Beheer”), care era proprietara acesteia și care avea drept unică activitate
         administrarea de bunuri imobile.

      15      Acțiunile Beheer erau deținute de domnul A. J. Zwijnenburg și de soția acestuia (denumiți în continuare „părinții”).

      16      Acțiunile Zwijnenburg erau deținute, printr‑un holding, de domnul L. E. Zwijnenburg (denumit în continuare „fiul”) și de soția
         sa.

      17      Pentru a se definitiva preluarea de către fiu a întreprinderii părinților, începută încă din luna decembrie 1990, s‑a prevăzut
         ca, în schimbul acțiunilor Beheer, Zwijnenburg să transfere casa de modă si clădirea situată pe Tolstraat 19. Potrivit articolului
         14 alineatul 1 din Legea din 1969 privind impozitul pe profit, această fuziune de întreprinderi trebuia scutită de la plata
         impozitelor.

      18      Într‑o fază ulterioară, Zwijnenburg trebuia să achiziționeze restul acțiunilor Beheer BV, care aparțineau părinților și care
         erau însoțite de opțiunea de cumpărare. Această operațiune trebuia să beneficieze de o scutire de la plata impozitului pe
         transferul de proprietate în temeiul articolului 15 alineatul 1 litera h din Legea din 1970 privind taxele aferente actelor
         juridice coroborat cu articolul 5a alineatul 1 din decretul de aplicare a acestei legi.

      19      Prin scrisoarea din 13 ianuarie 2004, Zwijnenburg s‑a adresat administrației fiscale în scopul de a obține confirmarea faptului
         că fuziunea de întreprinderi plănuită între Zwijnenburg și Beheer, precum și achiziționarea ulterioară a acțiunilor Beheer
         de către Zwijnenburg se puteau realiza cu scutirea de la plata impozitelor, în special fără a fi necesară plata impozitului
         pe transferul de proprietate.

      20      Totuși, această cerere a fost respinsă prin decizia din 19 ianuarie 2004 a inspectorului de la serviciul de impozite, care
         a apreciat că fuziunea de întreprinderi planificată intra în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul 4 din Legea
         din 1969 privind impozitul pe profit, în măsura în care prin fuziune se urmărea cu precădere eludarea sau amânarea plății
         impozitului.

      21      Inspectorul respectiv a menținut decizia sa în cadrul contestației cu care a fost sesizat. În apel, Gerechtshof te ’s‑Gravenhage
         a hotărât că acțiunea formulată de Zwijnenburg împotriva acestei decizii era nefondată.

      22      Potrivit acestei instanțe, intenția de a reuni clădirile situate pe Tolstraat 17 și pe Tolstraat 19 într‑o singură întreprindere,
         ale cărei avantaje reveneau în final fiului, corespundea, desigur, unor motivații economice valabile. În schimb, aceasta apreciază
         că modalitatea aleasă de reunire a celor două spații comerciale prin această fuziune de întreprinderi nu era inspirată din
         considerente de ordin economic, dat fiind că Zwijnenburg trebuia să transfere întreprinderea sa către Beheer și să achiziționeze
         ulterior acțiunile emise de aceasta din urmă.

      23      Gerechtshof te ’s‑Gravenhage a apreciat că Zwijnenburg nu a demonstrat corespunzător cerințelor legale că frauda sau evaziunea
         fiscală nu reprezenta principalul scop sau unul dintre principalele scopuri ale fuziunii de întreprinderi învederate. Singurul
         motiv de a se angaja în această operațiune de fuziune ar fi fost eludarea impozitului pe transferul de proprietate datorat
         în cazul cesionării directe către Zwijnenburg a clădirii situate pe Tolstraat 17, precum și amânarea plății impozitului pe
         profit pe diferența dintre valoarea contabilă a acestei clădiri și valoarea sa de piață din momentul cesionării.

      24      Gerechtshof te ’s‑Gravenhage a concluzionat că, și în cazul în care obiectivul final al operațiunii ar fi fost dictat de derularea
         afacerii, aranjamentul financiar ales în acest scop nu era decât un artificiu pentru a obține avantaje fiscale aplicabile
         doar în cazul fuziunilor de întreprinderi.

      25      Zwijnenburg a formulat, așadar, recurs la Hoge Raad der Nederlanden.

      26      Această instanță a constatat că, prin operațiunea în cauză, părinții ar păstra un interes în cadrul întreprinderii, chiar
         dacă intenția lor fusese aceea de a se retrage din aceasta în favoarea fiului și a soției acestuia. Instanța a dedus din aceasta
         că unul dintre scopurile principale ale fuziunii avute în vedere a fost eludarea anumitor consecințe fiscale, și anume îndeosebi
         impozitul pe transferul de proprietate datorat de Zwijnenburg, care s‑ar fi produs dacă aceasta din urmă ar fi achiziționat
         clădirea situată pe Tolstraat 17 sau dacă i s‑ar fi cesionat acțiunile Beheer.

      27      Hoge Raad der Nederlanden subliniază că articolul 14 din Legea din 1969 privind impozitul pe profit reia dispozițiile articolului
         11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434 în vederea aplicării și în cazul situațiilor pur interne. Cu toate acestea,
         instanța constată că impozitul pe transferul de proprietate nu se numără printre impozitele a căror plată trebuie evitată
         în temeiul acestei directive.

      28      În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
         preliminară:

      „Articolul 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434 […] trebuie interpretat în sensul că unei persoane impozabile
         i se poate refuza acordarea avantajelor prevăzute de această directivă în situația în care o serie de operațiuni legale are
         ca scop eludarea plății unui impozit, altul decât cele la care se referă avantajele prevăzute de această directivă?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Observații introductive
      29      Toate părțile care au prezentat observații scrise, cu excepția Zwijnenburg, au solicitat Curții să își declare competența
         de a răspunde la întrebarea preliminară.

      30      În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 234 CE, Curtea este competentă să se pronunțe, cu titlu preliminar,
         în special cu privire la interpretarea Tratatului CE, precum și a actelor adoptate de instituțiile Uniunii.

      31      Desigur, este cert că acțiunea principală privește o dispoziție de drept național care se aplică într‑un context pur național.

      32      Cu toate acestea, instanța de trimitere a precizat că legiuitorul olandez a decis, la momentul transpunerii dispozițiilor
         Directivei 90/434, să aplice tratamentul fiscal prevăzut de această directivă și în cazul situațiilor pur interne, astfel
         încât regimul fiscal al fuziunilor se aplică și în cazul restructurărilor naționale și transfrontaliere.

      33      Potrivit jurisprudenței Curții, atunci când, în privința soluționării unor situații pur interne, o legislație națională este
         în conformitate cu soluțiile adoptate în dreptul Uniunii, în special pentru a evita apariția unor discriminări împotriva resortisanților
         naționali sau a unor eventuale denaturări ale concurenței, există un interes cert al Uniunii ca, pentru evitarea unor viitoare
         divergențe de interpretare, dispozițiile sau noțiunile preluate din dreptul Uniunii să primească o interpretare uniformă,
         oricare ar fi condițiile în care acestea urmează a fi aplicate (a se vedea Hotărârea din 17 iulie 1997, Leur‑Bloem, C‑28/95,
         Rec., p. I‑4161, punctul 32, și Hotărârea din 15 ianuarie 2002, Andersen og Jensen, C‑43/00, Rec., p. I‑379, punctul 18).

      34      Trebuie adăugat că este numai de competența instanței naționale să aprecieze întinderea exactă a acestei trimiteri la dreptul
         Uniunii, competența Curții fiind limitată la examinarea doar a dispozițiilor acestui drept (Hotărârea Leur‑Bloem, citată anterior,
         punctul 33).

      35      Rezultă din considerațiile care precedă că, în speță, Curtea este competentă să interpreteze dispozițiile Directivei 90/434,
         chiar dacă acestea nu reglementează în mod direct situația care face obiectul acțiunii principale. În consecință, trebuie
         să se răspundă la întrebarea adresată de Hoge Raad der Nederlanden.

       Cu privire la întrebarea preliminară
      36      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 11 alineatul
         (1) litera (a) din Directiva 90/434 trebuie interpretat în sensul că avantajele prevăzute de această directivă pot fi refuzate
         persoanei impozabile care a urmărit, printr‑un montaj juridic cuprinzând o fuziune de întreprinderi, eludarea plății unui
         impozit, precum cel în discuție în acțiunea principală, respectiv impozitul pe transferul de proprietate, în condițiile în
         care acest impozit nu este vizat de această directivă.

      37      Din dosar rezultă că, în lipsa unei dispoziții naționale exprese care să permită autorităților fiscale olandeze să refuze
         acordarea scutirii de la plata impozitului pe transferul de proprietate în cazul unei fuziuni de întreprinderi, atunci când
         este dovedit că eludarea impozitului menționat constituie motivul preponderent pentru care persoana impozabilă recurge la
         fuziune, autoritățile își propun să aplice articolul 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434 astfel încât să preleveze
         impozitul pe profit pentru a compensa impozitul pe transferul de proprietate eludat.

      38      Referitor la obiectivul urmărit de directiva menționată, Curtea a precizat deja că aceasta urmărește, potrivit primului considerent,
         să introducă norme de impozitare neutre din punct de vedere concurențial, astfel încât societățile să se poată adapta cerințelor
         pieței comune, să își mărească productivitatea și să își consolideze poziția concurențială la nivel internațional. Același
         considerent prevede de asemenea că fuziunile, divizările, cesionarea de active și schimburile de acțiuni dintre societățile
         din state membre diferite nu ar trebui să fie prejudiciate prin restricții, dezavantaje sau denaturări determinate în special
         de dispozițiile fiscale ale statelor membre (Hotărârea Leur‑Bloem, citată anterior, punctul 45).

      39      Mai precis, Directiva 90/434 urmărește eliminarea obstacolelor fiscale în privința restructurărilor transfrontaliere ale întreprinderilor,
         asigurându‑se ca eventuale majorări ale valorii părților sociale să nu fie impozitate înainte de realizarea lor efectivă (Hotărârea
         din 5 iulie 2007, Kofoed, C‑321/05, Rep., p. I‑5795, punctul 32, și Hotărârea din 11 decembrie 2008, A.T., C‑285/07, Rep.,
         p. I‑9329, punctul 28).

      40      În acest sens, Directiva 90/434 prevede, printre altele, la articolul 4 că o fuziune sau o divizare nu determină impozitarea
         plusvalorilor calculate ca diferență între valoarea reală a elementelor din activ și pasiv transferate și valoarea lor fiscală
         și, la articolul 8, că atribuirea, în cazul unei fuziuni, divizări, sau al unui schimb de acțiuni, a titlurilor reprezentând
         capitalul societății beneficiare sau achizitoare, unui acționar al societății cedente sau achiziționate, în schimbul unor
         titluri reprezentând capitalul acestei societăți nu au drept rezultat în sine impozitarea veniturilor, profiturilor sau plusvalorilor
         acționarului.

      41      Curtea a statuat de asemenea că regimul fiscal comun instituit de Directiva 90/434, care cuprinde diferite avantaje fiscale,
         se aplică în mod egal tuturor fuziunilor, divizărilor, cesionării de active și schimburilor de acțiuni, independent de motivele
         lor, fie că sunt financiare, economice sau pur fiscale (a se vedea Hotărârile citate anterior Leur‑Bloem, punctul 36, și Kofoed,
         punctul 30).

      42      Rezultă că identificarea operațiunilor care pot beneficia de avantajele prevăzute de Directiva 90/434 nu depinde de considerații
         financiare, economice sau fiscale. În schimb, motivele operațiunii urmărite devin importante la momentul punerii în aplicare
         a posibilității prevăzute la articolul 11 alineatul (1) din această directivă.

      43      Astfel, în temeiul articolului 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434, statele membre pot refuza să aplice sau pot
         să retragă beneficiile oferite de oricare parte a dispozițiilor din această directivă sau de ansamblul acestora atunci când
         consideră că schimbul de acțiuni are în special ca obiectiv principal sau ca unul dintre principalele obiective frauda și
         evaziunea fiscală. În plus, chiar această dispoziție precizează că faptul că operațiunea nu este îndeplinită din motive economice
         valabile, cum ar fi restructurarea sau raționalizarea activităților societăților participante la operațiune, poate constitui
         o prezumție că operațiunea are un asemenea obiectiv (Hotărârile citate anterior Leur‑Bloem, punctele 38 și 39, precum și Kofoed,
         punctul 37).

      44      Pentru a verifica dacă operațiunea avută în vedere are un astfel de obiectiv, autoritățile naționale competente nu se pot
         limita să aplice criterii generale prestabilite, ci trebuie să efectueze, de la caz la caz, o analiză de ansamblu a operațiunii
         (Hotărârea Leur‑Bloem, citată anterior, punctul 41).

      45      Astfel, potrivit articolului 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434, statele membre pot doar în mod excepțional
         și numai în cazuri speciale să refuze aplicarea sau să retragă beneficiul prevederilor acestei directive în tot sau în parte
         (Hotărârile citate anterior Kofoed, punctul 37, și A.T., punctul 31).

      46      În consecință, articolul 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434 fiind o dispoziție derogatorie, trebuie interpretat
         în mod strict, ținând cont de formularea sa, de finalitatea sa, precum și de contextul în care acesta se înscrie.

      47      Referitor la motivele economice valabile în prezența cărora prezumția de fraudă sau de evaziune fiscală nu poate fi aplicată,
         întrucât face referire la restructurarea sau la raționalizarea activităților societăților participante la operațiunea vizată,
         dispoziția menționată se limitează, așadar, în mod clar la fuziunile de societăți și la alte operațiuni de reorganizare între
         acestea și se aplică numai impozitelor generate în cursul acestor operațiuni.

      48      Constatările care precedă sunt susținute și de faptul că, în stadiul actual al dreptului Uniunii, materia impozitelor directe
         nu intră ca atare în competența Uniunii.

      49      Astfel, după cum a subliniat avocatul general la punctul 52 din concluzii, Directiva 90/434 nu își propune să armonizeze complet
         impozitele și taxele care pot fi aplicate în cazul unei fuziuni sau al unei operațiuni similare între societăți din state
         membre diferite. Prin instituirea unor norme fiscale neutre din punctul de vedere al concurenței, această directivă se limitează
         să remedieze unele inconveniente fiscale determinate de restructurarea transfrontalieră a întreprinderilor.

      50      Rezultă că numai impozitele menționate în mod explicit în Directiva 90/434 beneficiază de avantajele instituite prin aceasta
         din urmă și sunt, așadar, susceptibile să intre în domeniul de aplicare al excepției prevăzute la articolul 11 alineatul (1)
         litera (a) din această directivă.

      51      Or, în cadrul avantajelor instituite, Directiva 90/434, deși acordă un loc special impozitării plusvalorilor, se referă în
         mod esențial la impozitele aplicabile societăților, precum și la impozitele datorate de acționarii lor.

      52      În schimb, în directiva menționată nu există niciun indiciu care să permită să se concluzioneze că prin această directivă
         s‑a dorit ca avantajele să fie extinse la alte impozite, precum cel în discuție în acțiunea principală, care constituie un
         impozit prelevat în cazul achiziționării unui imobil situat în statul membru vizat.

      53      Astfel, un asemenea caz trebuie considerat întotdeauna ca aparținând competenței fiscale a statelor membre.

      54      În aceste condiții, avantajele instituite prin Directiva 90/434 nu pot fi refuzate, în temeiul articolului 11 alineatul (1)
         litera (a) din această directivă, pentru a compensa neplata unui impozit, precum cel care face obiectul acțiunii principale,
         ale cărui bază de impozitare și cotă diferă, cu certitudine, de cele aplicabile fuziunilor de societăți și al altor operațiuni
         de reorganizare între acestea.

      55      Adoptarea unei abordări diferite nu doar că ar determina compromiterea interpretării uniforme și coerente a Directivei 90/434,
         ci ar depăși ceea ce este necesar pentru protejarea intereselor financiare ale statului membru vizat, astfel cum prevede al
         patrulea considerent al acestei directive. După cum a subliniat avocatul general la punctul 66 din concluzii, dacă obiectivul
         principal al fuziunii avute în vedere este eludarea impozitului pe transferul de proprietate, interesele financiare ale statului
         membru vizat se limitează la prelevarea acestui impozit pe transferul de proprietate și nu pot, așadar, intra în domeniul
         de aplicare al directivei menționate.

      56      Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată în sensul că articolul 11 alineatul
         (1) litera (a) din Directiva 90/434 trebuie interpretat în sensul că avantajele instituite de această directivă nu pot fi
         refuzate persoanei impozabile care a urmărit, printr‑un montaj juridic ce cuprinde o fuziune de întreprinderi, eludarea plății
         unui impozit, precum cel care face obiectul acțiunii principale, respectiv impozitul pe transferul de proprietate, din moment
         ce acest impozit nu intră în domeniul de aplicare al acestei directive.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      57      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolul 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 privind regimul fiscal comun
            care se aplică fuziunilor, scindărilor, cesionării de active și schimburilor de acțiuni între societățile din diferite state
            membre trebuie interpretat în sensul că avantajele instituite de această directivă nu pot fi refuzate persoanei impozabile
            care a urmărit, printr‑un montaj juridic ce cuprinde o fuziune de întreprinderi, eludarea plății unui impozit, precum cel
            care face obiectul acțiunii principale, respectiv impozitul pe transferul de proprietate, din moment ce acest impozit nu intră
            în domeniul de aplicare al acestei directive.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 1 iulie 1993. # Bruno Giordani împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-48/90.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 11 noiembrie 2004.#Ramondín SA și Ramondín Cápsulas SA (C-186/02 P) și Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (C-188/02 P) împotriva Comisiei Comunităților Europene.#Recurs - Ajutor de stat - Motivare.#Cauze conexate C-186/02 P și C-188/02 P.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 14 ianuarie 2016.#Comisia Europeană împotriva Regatului Belgiei.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolul 343 TFUE – Protocolul privind privilegiile și imunitățile Uniunii Europene – Articolul 3 – Scutiri fiscale – Regiunea Bruxelles‑Capitală – Contribuții la furnizarea de energie electrică și de gaze naturale.#Cauza C-163/14.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      14 ianuarie 2016 (
            *1
         )
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Articolul 343 TFUE — Protocolul privind privilegiile și imunitățile Uniunii Europene — Articolul 3 — Scutiri fiscale — Regiunea Bruxelles‑Capitală — Contribuții la furnizarea de energie electrică și gaze naturale”
      În cauza C‑163/14,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 258 TFUE, introdusă la 4 aprilie 2014,

         Comisia Europeană, reprezentată de F. Clotuche‑Duvieusart și de I. Martínez del Peral, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      reclamantă,
      împotriva

         Regatului Belgiei, reprezentat de J.‑C. Halleux, de S. Vanrie și de T. Materne, în calitate de agenți, asistați de G. Block, de D. Remy și de H. Delahaije, avocați,
      pârât,
      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul T. von Danwitz, președintele Camerei a patra, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a cincea, domnii D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász (raportor) și C. Vajda, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 23 aprilie 2015,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 2 iulie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, neacordând instituțiilor Uniunii Europene scutirea de la plata contribuțiilor stabilite prin articolul 26 din Ordonanța privind organizarea pieței de energie electrică în Regiunea Bruxelles‑Capitală, precum și prin articolul 20 din Ordonanța privind organizarea pieței gazelor naturale în Regiunea Bruxelles‑Capitală, cu modificările ulterioare, și opunându‑se rambursării contribuțiilor menționate percepute astfel de Regiunea Bruxelles‑Capitală (denumite în continuare „contribuțiile în litigiu”), Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 al doilea paragraf din Protocolul din 8 aprilie 1965 privind privilegiile și imunitățile Uniunii Europene, anexat inițial la Tratatul de instituire a unui Consiliu unic și a unei Comisii unice ale Comunităților Europene (JO 1967, 152, p. 13), iar ulterior, în temeiul Tratatului de la Lisabona, ca Protocolul nr. 7, anexat la Tratatele UE, FUE și CEEA (denumit în continuare „protocolul”).

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               2

               În temeiul articolului 28 primul paragraf din Tratatul de instituire a unui Consiliu unic și a unei Comisii unice ale Comunităților Europene, iar ulterior, în urma intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona, a articolului 343 TFUE, Uniunea se bucură, pe teritoriile statelor membre, de privilegiile și de imunitățile necesare pentru îndeplinirea misiunii sale, în condițiile definite în protocol.

               3

               Articolul 3 din protocol prevede:
               „Uniunea, activele acesteia, veniturile și alte bunuri sunt scutite de orice impozit direct.
               Guvernele statelor membre iau, ori de câte ori este posibil, măsuri corespunzătoare în vederea anulării sau rambursării sumei reprezentând impozitele indirecte și taxele pe vânzări care intră în prețul bunurilor fixe și mobile atunci când Uniunea, pentru uz oficial, face achiziții importante al căror preț cuprinde impuneri și taxe de această natură. Totuși, aplicarea acestor măsuri nu trebuie să aibă drept efect distorsionarea concurenței în cadrul Uniunii.
               Nu se acordă nicio scutire cu privire la impozitele, taxele și impunerile care nu constituie decât simpla remunerare a serviciilor de utilitate publică.”

         Dreptul belgian

               4

               În redactarea inițială, Ordonanța Regiunii Bruxelles‑Capitală din 19 iulie 2001 privind organizarea pieței de energie electrică în Regiunea Bruxelles‑Capitală (l’ordonnance de la Région de Bruxelles‑Capitale du 19 juillet 2001 relative à l’organisation du marché de l’électricité en Région de Bruxelles Capitale), intrată în vigoare la 1 ianuarie 2003 (Moniteur belge din 17 noiembrie 2001, p. 39135, denumită în continuare „Ordonanța «Energie electrică»”), prevedea la articolul 26:
               „§ 1   Deținerea unei licențe de furnizare eliberate în temeiul articolului 21 are ca efect încasarea lunară a unei taxe de la persoana fizică sau juridică ce beneficiază de licența menționată, denumită în continuare debitorul.
               § 2   Taxa este datorată la 1 ianuarie a fiecărui exercițiu financiar. Aceasta poate fi plătită până la data de 31 martie a exercițiului financiar.
               § 3   Taxa se calculează pe baza puterii puse la dispoziția clienților finali eligibili, prin intermediul rețelelor, al branșamentelor și al liniilor directe de 70 kV și mai puțin, la punctele de consum situate în Regiunea Bruxelles‑Capitală. Pentru clienții la înaltă tensiune, puterea pusă la dispoziție este puterea de racordare. Aceasta este egală cu puterea maximă, exprimată în kVA, pusă la dispoziție în temeiul unui contract de racordare. În lipsa unei mențiuni în contractul de racordare sau în cazul depășirii puterii prelevate în raport cu puterea maximă pusă la dispoziție în temeiul contractului de racordare, puterea de racordare este egală cu puterea maximă, exprimată în kVA, prelevată în decursul celor treizeci și șase de luni anterioare, înmulțită cu 1,2.
               Pentru clienții la joasă tensiune, puterea pusă la dispoziție este puterea stabilită în funcție de calibrul protecțiilor acestora, exprimată în kVA. Tabelul de corespondență dintre intensitățile nominale ale protecțiilor și puteri figurează în anexa la prezenta ordonanță.
               § 4   Taxa care se încasează lunar este stabilită la 0,67 euro pentru un kVA pentru înaltă tensiune.
               Pentru joasă tensiune, este stabilit potrivit baremului următor:

                        1°

                        Putere pusă la dispoziție inferioară sau egală cu 1,44 kVA: 0,00 euro;

                        2°

                        Putere pusă la dispoziție cuprinsă între:
                        1,44 și 6,00 kVA: 0,60 euro
                        6,01 și 9,60 kVA: 0,96 euro
                        9,61 și 12,00 kVA: 1,20 euro
                        12,01 și 36,00 kVA: 2,40 euro
                        36,01 și 56,00 kVA: 4,80 euro
                        56,01 și 100,00 kVA: 7,80 euro.
                        Acest cuantum este adaptat anual la indicele prețurilor de consum din Regat. […]

                  § 5   Guvernul stabilește măsurile de executare a prezentului articol. Acesta poate, printre altele, să impună administratorului rețelei de distribuție, administratorului rețelei de transport regional și utilizatorilor de linii directe să îi furnizeze datele utile încasării taxei.
               Guvernul poate însărcina administratorul rețelei de distribuție să adreseze debitorilor o invitație de a plăti taxa. Invitația conține, printre altele, indicarea exercițiului, a bazei de calcul, a cotei, a scadenței de plată și a modalității de achitare a taxei. Cu toate acestea, trimiterea sau netrimiterea acestei invitații nu prejudiciază cu nimic drepturile și obligațiile debitorilor.
               § 6   Taxa este încasată și urmărită potrivit normelor prevăzute în capitolul VI din Ordonanța din 23 iulie 1992 privind taxa regională în sarcina ocupanților de imobile construite și a titularilor de drepturi reale asupra anumitor imobile (l’ordonnance du 23 juillet 1992 relative à la taxe régionale à charge des occupants d’immeubles bâtis et de titulaires de droits réels sur certains immeubles). Termenul de plată a taxei este însă stabilit în conformitate cu alineatul (3) din prezentul articol.
               § 7   Beneficiul taxei este afectat administratorului rețelei de distribuție în vederea acoperirii costului misiunilor de serviciu public menționate la articolul 24 [dispoziție modificată ulterior, cu extinderea domeniului persoanelor cărora le este afectat beneficiul taxei și cu indicarea repartizării acestui beneficiu].
               § 8   Taxa este datorată începând din luna ianuarie 2004.
               § 9   Costurile asociate misiunilor de serviciu public prevăzute la articolul 24 care depășesc cuantumul taxelor percepute în temeiul prezentului articol sunt suportate de administratorul rețelei de distribuție, cu titlu de costuri de exploatare. Repercutarea acestor costuri asupra tarifelor este reglementată prin legislația federală.
               […]”

               5

               Articolul 26 din Ordonanța „Energie electrică” a fost modificat în mai multe rânduri, ultima dată prin Ordonanța din 20 iulie 2011 (l’ordonnance du 20 juillet 2011) (Moniteur belge din 10 august 2011) și prin Ordonanța din 21 decembrie 2012 de stabilire a procedurii fiscale în Regiunea Bruxelles‑Capitală (l’ordonnance du 21 décembre 2012 établissant la procédure fiscale en Région de Bruxelles Capitale) (Moniteur belge din 8 februarie 2013). În prezent, alineatul (2) al acestui articol are următorul cuprins:
               „Taxa este datorată la data de 1 a fiecărei luni. Aceasta poate fi plătită până la data de 15 a lunii următoare. Debitorul este scutit de taxă pentru puterea pusă la dispoziția clienților pentru rețeaua lor de transport feroviar, de tramvai sau de metrou […]”

               6

               Ca urmare a acestor modificări, baremul taxelor care figurează la alineatul 4 al articolului 26 menționat a fost ușor ajustat.

               7

               Articolul 24 din Ordonanța „Energie electrică”, la care face referire articolul 26 alineatul 7 din aceasta din urmă, prevede misiunile de serviciu public care sunt în sarcina administratorului rețelei și are următorul conținut:
               „Administratorului rețelei de distribuție îi revin misiunile de serviciu public definite la punctele 1-5 de mai jos:

                        1°

                        Asigurarea unei furnizări minime neîntrerupte de energie electrică pentru consumul casnic, în condițiile definite prin Ordonanța din 11 iulie 1991.

                        2°

                        Furnizarea de energie electrică la un tarif social special pentru persoanele și în condițiile definite prin legislația federală.

                        3°

                        O acțiune de informare, de demonstrare și de asigurare de echipamente, de servicii și de ajutor financiar în vederea promovării utilizării raționale a energiei electrice, în beneficiul tuturor categoriilor de clienți finali eligibili și neeligibili. Administratorul rețelei de distribuție stabilește în acest scop, în colaborare cu serviciul, un program pe trei ani de utilizare rațională a energiei electrice.

                        4°

                        După caz, recuperarea energiei electrice produse prin cogenerare de calitate, care nu este nici consumată de producător, nici furnizată terților, în limitele nevoilor proprii.

                        5°

                                 a)

                                 Construcția, întreținerea și reînnoirea instalațiilor de iluminat public pe drumurile publice și în spațiile publice municipale, cu respectarea prerogativelor municipalităților definite prin articolul 135 din noua lege municipală, potrivit unui program pe trei ani stabilit de comun acord de fiecare municipalitate cu administratorul rețelei de distribuție;

                                 b)

                                 Alimentarea cu energie electrică a unor astfel de instalații.

                        6°

                        Organizarea unui serviciu de ombudsman și a unei acțiuni de informare în materie de preț și de condiții de furnizare a energiei electrice pentru clienții casnici.”

               8

               Misiunile reluate mai sus au fost modificate ulterior, ultima dată, prin Ordonanța din 20 iulie 2011 (Moniteur belge din 10 august 2011). Aceste misiuni sunt în prezent definite în modul următor:
               „Art. 24
               § 1   Administratorului rețelei de distribuție și furnizorilor le revin, fiecăruia în domeniul său de competență, obligațiile de serviciu public definite la punctele 1 și 2 de mai jos:

                        1°

                        asigurarea unei furnizări minime neîntrerupte de energie electrică pentru consum casnic, în condițiile definite în capitolul IV bis;

                        2°

                        furnizarea de energie electrică la un tarif social special pentru persoanele și în condițiile definite prin legislația federală și în capitolul IV bis;

                  § 2   Institutul este însărcinat cu obligațiile de serviciu public referitoare la promovarea și la utilizarea rațională a energiei electrice prin informări, demonstrații și prin asigurarea de echipamente, de servicii și de ajutoare financiare în beneficiul tuturor categoriilor de clienți finali, precum și al furnizorilor locali care acoperă totalitatea sau o parte din nevoile clienților lor prin intermediul unei instalații de producere a energiei electrice situate în interiorul zonei geografice restrânse, bine delimitate și racordate în avalul contorului capătului de branșament comun și/sau al rețelei private în care aceștia furnizează […]
               Art. 24 bis
               Administratorului rețelei de distribuție îi revin de asemenea următoarele misiuni de serviciu public:

                        1°

                        recuperarea energiei electrice verzi produse, care nu este nici destinată consumului propriu, nici furnizată unor terți, în limitele nevoilor proprii;

                        2°

                        o misiune exclusivă privind construcția, întreținerea și înlocuirea instalațiilor de iluminat public pe drumurile și pe spațiile verzi comunale, cu respectarea prerogativelor definite prin articolul 135 din Noua Lege a administrației locale (Nouvelle Loi communale), potrivit unui program pe trei ani stabilit de comun acord de fiecare municipalitate cu administratorul rețelei de distribuție sau ca urmare a solicitărilor de lucrări suplimentare, precum și alimentarea acestor instalații cu energie electrică, acordând prioritate instalațiilor de producție care utilizează surse de energie regenerabile sau cogenerărilor de calitate, această misiune conține obiective de ameliorare a eficienței energetice și de economie în ceea ce privește consumul. […]

                        3°

                        rolul de furnizor de ultimă instanță și organizarea unui serviciu de monitorizare a clienților care îi sunt transferați în cadrul acestui rol;

                        4°

                        informarea clienților casnici și profesioniști racordați la joasă tensiune cu privire la prețurile și la condițiile de racordare și de furnizare;

                        5°

                        difuzarea pe un server accesibil via internet a informațiilor referitoare la diferitele măsuri de acceptare a clienților casnici luate de administratorul rețelei de distribuție în cadrul misiunii sale în calitate de furnizor de ultimă instanță;

                        6°

                        transmiterea, în fiecare an, către Brugel [autoritatea din Bruxelles de reglementare a piețelor gazelor naturale și energiei electrice] a unui raport privind calitatea acceptării oferite gospodăriilor în cadrul misiunii sale în calitate de furnizor de ultimă instanță;

                        7°

                        transmiterea, în fiecare an, către Brugel a unui raport referitor la programul angajamentelor prin care administratorul rețelei de distribuție garantează excluderea oricărei practici discriminatorii. Brugel comunică guvernului acest raport și avizul său și îl publică.

                        8°

                        în cazul preluării de energie electrică din rețeaua de distribuție, furnizarea de energie electrică pentru manifestări festive temporare pe drumurile publice în condițiile tehnice și financiare precizate de regulamentul tehnic al rețelei sau în temeiul acestuia.”

               9

               Ordonanța Regiunii Bruxelles‑Capitală din 1 aprilie 2004 privind organizarea pieței gazelor naturale în Regiunea Bruxelles‑Capitală (l’ordonnance de la Région de Bruxelles‑Capitale du 1er avril 2004 relative à l’organisation du marché du gaz en Région de Bruxelles‑Capitale), referitoare la redevențele de tranzit în materie de gaze naturale și de energie electrică și privind modificarea Ordonanței din 19 iulie 2001 privind organizarea pieței energiei electrice în Regiunea Bruxelles‑Capitală (l’ordonnance du 19 juillet 2001 relative à l’organisation du marché de l’électricité en Région de Bruxelles‑Capitale) (Moniteur belge din 26 aprilie 2004, p. 34281), prevede impunerea unei contribuții în materie de furnizare a gazelor naturale care se plătește începând de la 1 iulie 2004 (denumită în continuare „Ordonanța «Gaze naturale»”). În redactarea sa inițială, articolul 20 din această ordonanță prevedea:
               „Costurile asociate misiunilor de serviciu public prevăzute la articolul 18 sunt suportate de administratorul rețelei, cu titlu de costuri de exploatare. Repercutarea acestor costuri asupra tarifelor este reglementată prin legislația federală.”

               10

               Articolul 20 menționat din Ordonanța „Gaze naturale” a fost abrogat prin Ordonanța din 20 iulie 2011 de modificare a Ordonanței „Gaze naturale” (Moniteur belge din 10 august 2011) și a fost înlocuit prin articolul 20 septiesdecies, care prevede:
               „§ 1   Deținerea unei licențe de furnizare eliberate în temeiul articolului 15 are ca efect încasarea lunară a unei taxe de la persoana fizică sau juridică ce beneficiază de licența menționată, denumită în continuare debitorul.
               § 2   Taxa este datorată la data de 1 a fiecărei luni. Aceasta poate fi plătită până la data de 15 a lunii următoare.
               § 3   Sub rezerva dispozițiilor prevăzute la paragraful 2, taxa se calculează pe baza calibrului contoarelor utilizate de administratorul de rețea, la punctele de consum situate în Regiunea Bruxelles‑Capitală, la clienții finali. Calibrul contorului este determinat de debitul maxim de gaze naturale măsurat în metri cubi pe oră pentru care a fost conceput contorul. Pentru clienții finali dotați cu un contor al cărui calibru este de 6 sau de 10 m3/h, taxa ține seama, de asemenea, de ultimul consum anual standardizat valid calculat în conformitate cu MIG aplicabil în Regiunea Bruxelles‑Capitală.
               § 4   Taxa care se încasează lunar este stabilită la:

                        1.

                        0,2 euro pentru fiecare contor al cărui calibru este de 6 sau de 10 m3/h în cazul în care ultimul consum anual standardizat calculat este cel mult egal cu 5000 kWh;

                        2.

                        0,7 euro pentru fiecare contor al cărui calibru este de 6 sau de 10 m3/h în cazul în care ultimul consum anual standardizat calculat este mai mare de 5000 kWh;

                        3.

                        1,7 euro pentru fiecare contor al cărui calibru este de 16 m3/h;

                        4.

                        4,2 euro pentru fiecare contor al cărui calibru este de 25 m3/h;

                        5.

                        8,4 euro pentru fiecare contor al cărui calibru este de 40 m3/h;

                        6.

                        21 de euro pentru fiecare contor al cărui calibru este de 65 m3/h;

                        7.

                        29,2 euro pentru fiecare contor al cărui calibru este de 100 m3/h;

                        8.

                        37,5 euro pentru fiecare contor al cărui calibru este de 160 m3/h;

                        9.

                        54,2 euro pentru fiecare contor al cărui calibru este mai mare de 160 m3/h.

                  Valorile de mai sus sunt adaptate anual la indicele prețurilor de consum din Regat. […]
               § 5   Guvernul stabilește măsurile de executare a prezentului articol. Acesta poate, printre altele, să impună administratorului rețelei și utilizatorilor de linii directe să îi furnizeze datele utile încasării taxei.
               Guvernul poate însărcina administratorul rețelei de distribuție să adreseze debitorilor o invitație de a plăti taxa. Invitația conține, printre altele, indicarea exercițiului, a bazei de calcul, a cotei, a scadenței de plată și a modalității de achitare a taxei. Cu toate acestea, trimiterea sau netrimiterea acestei invitații nu prejudiciază cu nimic drepturile și obligațiile debitorilor.
               § 6   Taxa este încasată și urmărită potrivit normelor prevăzute la articolele [13-19], 22 și 23 din Ordonanța de stabilire a procedurii fiscale în Regiunea Bruxelles‑Capitală.
               § 7   Beneficiul taxei este afectat fondurilor menționate la punctele 15 și, respectiv, 16 din articolul 2 din Ordonanța din 12 decembrie 1991 de instituire a fondurilor bugetare potrivit următoarei repartizări:

                        1°

                        5 % către «Fondul de orientare energetică» […];

                        2°

                        95 % către «Fondul referitor la politica în domeniul energiei».

                  § 8   Taxa este datorată începând din luna ianuarie 2012.”

               11

               Misiunile de serviciu public puse în sarcina administratorului rețelei de gaze naturale sunt definite la articolul 18 din Ordonanța „Gaze naturale”, care, în redactarea inițială, prevedea:
               „Administratorul rețelei este însărcinat cu următoarele misiuni de serviciu public:

                        1°

                        furnizarea de gaze naturale la un tarif social special pentru persoanele și în condițiile definite prin legislația federală;

                        2°

                        o misiune de prevenire și de intervenție în materie de întrerupere a furnizării gazelor naturale, astfel cum este organizată prin Ordonanța din 1l martie 1999;

                        3°

                        o acțiune de prevenire în scopul garantării unei siguranțe maxime cu ocazia utilizării gazelor naturale în scopuri casnice;

                        4°

                        organizarea unui serviciu de ombudsman și a acordării de informații în materie de preț și de condiții de furnizare a gazelor naturale în beneficiul clienților casnici;

                        5°

                        o acțiune de informare, de demonstrare și de asigurare de echipamente, de servicii și de ajutor financiar în vederea promovării utilizării raționale a gazelor naturale, în beneficiul tuturor categoriilor de clienți finali eligibili și neeligibili. Administratorul rețelei de distribuție stabilește în acest scop, în colaborare cu serviciul, un program pe trei ani de utilizare rațională a gazelor naturale.”

               12

               Începând din luna august 2011, aceste misiuni de serviciu public sunt definite după cum urmează:
               „Art. 18
               Administratorului rețelei și furnizorilor le revin, fiecăruia în domeniul său de competență, misiunile și obligațiile de serviciu public definite la punctele 1-3 de mai jos:

                        1°

                        asigurarea unei aprovizionări minime neîntrerupte cu gaze naturale pentru consumul casnic, în condițiile stabilite în capitolul V bis;

                        2°

                        furnizarea gazelor naturale la un tarif social special pentru persoane și în condițiile prevăzute în legislația federală și în capitolul V bis;

                        3°

                        un serviciu gratuit de prevenire a riscurilor în utilizarea gazelor naturale, pentru gospodăriile care îl solicită. Guvernul stabilește conținutul și condițiile de desfășurare a acestei misiuni.

                  Art. 18 bis
               Administratorului rețelei îi revin de asemenea următoarele misiuni de serviciu public:

                        1°

                        organizarea unui serviciu de control al relației cu consumatorii și furnizarea de informații privind prețurile și condițiile de racordare, în beneficiul clienților casnici;

                        2°

                        promovarea și utilizarea rațională a gazelor naturale prin informări, demonstrații și prin asigurarea de echipamente, de servicii și de ajutoare financiare în beneficiul municipalităților și a altor clienți finali.

                  […]”

               13

               Articolul 9 din Decretul regal din 29 februarie 2004 privind structura tarifară generală și principiile de bază și procedurile în materie de tarife și contabilitate a administratorilor rețelelor de distribuție a gazelor naturale activi pe teritoriul Belgiei (l’arrêté royal du 29 février 2004 relatif à la structure tarifaire générale et aux principes de base et procédures en matière de tarifs et de comptabilité des gestionnaires des réseaux de distribution de gaz naturel actifs sur le territoire belge) (Moniteur belge din 11 martie 2004) are următorul cuprins:
               „În facturarea tarifelor sunt integrate pozițiile tarifare legate de impozite, de taxe, de suprataxe, de contribuții și de remunerații. Aceste poziții nu constituie tarife în sensul articolelor 3-8 din prezentul decret, ci trebuie să fie incluse în facturarea utilizatorilor rețelei. Ele conțin, după caz:

                        1°

                        suprataxele, taxele sau remunerațiile în vederea finanțării obligațiilor de serviciu public, la nivelul cărora se stabilește o distincție între măsurile de natură socială, măsurile în favoarea utilizării raționale a energiei și măsurile în favoarea utilizării de surse de energie regenerabile și de instalații de cogenerare de calitate […]”

               14

               Articolul 1 din Decretul regal din 3 aprilie 2003 privind facturile de furnizare a energiei electrice și a gazelor naturale (l’arrêté royal du 3 avril 2003 relatif aux factures de fourniture d’électricité et de gaz) (Moniteur belge din 2 mai 2003) prevede:
               „Facturile de regularizare după citirea contorului de furnizare a energiei electrice adresate clienților finali racordați la rețeaua de joasă tensiune și de furnizare a gazelor naturale clienților finali al căror consum anual este de cel mult 60000 kWh trebuie să conțină cel puțin următoarele informații:
               […]

                        10.

                        calculul detaliat al cuantumului de plată;

                        11.

                        tariful aplicabil transmiterii;

                        12.

                        tariful aplicabil distribuției;

                        13.

                        taxele percepute de toate autoritățile publice, globalizându‑le pe categorii;

                  […]”

               15

               Legea federală din 29 aprilie 1999 privind organizarea pieței de energie electrică (loi fédérale du 29 avril 1999 relative à l’organisation du marché de l’électricité) prevede la articolul 22 bis:
               „§ l O   cotizație federală destinată să compenseze pierderea veniturilor municipalităților care rezultă din liberalizarea pieței energiei electrice este instituită în fiecare an pe următoarea bază: […]
               […]
               § 4   Cotizația menționată la alineatele precedente este percepută de administratorii rețelei de distribuție.
               Administratorii rețelei de distribuție pot, sub forma unei suprataxe asupra tarifelor de racordare ale rețelei de distribuție în cauză, aplicată persoanelor impozabile în funcție de punctul de prelevare, să repercuteze cotizația federală destinată să compenseze pierderea veniturilor municipalităților care rezultă din liberalizarea pieței energiei electrice asupra clienților lor, care, la rândul lor, o pot factura clienților lor până în momentul în care suprataxa este în final facturată celui care a consumat MWh pentru uzul propriu.”

               16

               Articolul 3 din Decretul ministerial din 13 mai 2005 privind punerea în executare a articolului 22 bis menționat (l’arrêté ministériel du 13 mai 2005 portant exécution dudit article 22 bis) (Moniteur belge din 18 mai 2005, p. 23450) prevede:
               „Cotizația federală menționată la articolul 22 bis din lege este facturată lunar clienților finali de către furnizori după cum urmează: […]”

         Istoricul cauzei și procedura precontencioasă

               17

               De la intrarea în vigoare a Ordonanțelor „Energie electrică” și „Gaze naturale”, Electrabel SA (denumită în continuare „Electrabel”), furnizor de energie electrică și de gaze naturale, facturează instituțiilor Uniunii cu sediul în Bruxelles contribuțiile referitoare la furnizarea de energie electrică și de gaze naturale care, de la 1 iulie 2004, sunt înscrise în mod separat pe facturi sub titlul „contribuții regionale”.

               18

               Începând cu luna august 2004, instituțiile Uniunii și‑au pus problema naturii acestor contribuții, precum și a naturii contribuțiilor federale, cu conținut similar, pentru gazele naturale și pentru energia electrică. Întrucât a considerat că contribuțiile în litigiu aveau natura unor impozite directe, prin scrisoarea din 28 iulie 2005, Comisia a solicitat autorităților federale belgiene, precum și autorităților Regiunii Bruxelles‑Capitală scutirea și restituirea taxelor plătite și a suspendat, începând de la acea dată, plata contribuțiilor regionale și federale către Electrabel.

               19

               Prin scrisorile din 3 martie 2006, din 20 decembrie 2007 și din 18 aprilie 2008, autoritățile federale au acordat scutirea solicitată cu privire la contribuțiile federale, apreciind că se putea considera că acestea constituiau o taxă pe vânzare care era inclusă în preț.

               20

               În luna septembrie 2008, Comisia a plătit totuși sumele care corespundeau contribuțiilor regionale și a continuat ulterior să le plătească, pentru a evita o întrerupere a furnizării din partea Electrabel, care era, la rândul său, obligată să plătească aceste sume administratorului rețelei, Sibelga, autoritatea intermunicipală care era administrator unic al rețelelor de energie electrică și de gaze naturale din Regiunea Bruxelles‑Capitală.

               21

               Prin scrisoarea din 3 ianuarie 2007, ministrul competent al Regiunii Bruxelles‑Capitală a răspuns că nu putea admite cererea Comisiei din 28 iulie 2005, pentru motivele că contribuția la energia electrică constituia contravaloarea unui serviciu determinat, de care Comisia a beneficiat sau putea beneficia, și că Ordonanța „Energie electrică” nu crea nicio obligație fiscală pentru Comisie, întrucât doar titularii unei autorizații de furnizare, și anume, în speță, Electrabel, erau vizați prin această ordonanță.

               22

               Prin scrisoarea din 21 decembrie 2007, ministrul competent al Regiunii Bruxelles‑Capitală a prezentat motivele pentru care nu împărtășea opinia Comisiei potrivit căreia cea mai mare parte a serviciilor menționate la articolul 24 din Ordonanța „Energie electrică” nu puteau fi furnizate Comisiei. Ministrul a făcut trimitere, în continuare, în ceea ce privește natura contribuției în cauză, la Hotărârea Comisia/Belgia (C‑437/04, EU:C:2007:178) și a subliniat că, spre deosebire de contribuția federală, contribuția prevăzută la articolul 26 din Ordonanța „Energie electrică” îi privea doar pe titularii unei autorizații de furnizare și că o repercutare contractuală sau economică din partea acestora asupra clienților lor nu putea să determine o scutire.

               23

               La 27 iunie 2008, Comisia a adresat Regatului Belgiei o primă scrisoare de punere în întârziere, la care acesta din urmă a răspuns prin scrisoarea din 9 septembrie 2008.

               24

               Drept răspuns la o scrisoare din 10 noiembrie 2008 prin care Comisia a solicitat în mod oficial ministrului competent al Regiunii Bruxelles‑Capitală restituirea sumelor plătite cu titlu de contribuții în litigiu, acesta din urmă nu a dat curs respectivei cereri, considerând că era vorba despre relații contractuale între instituțiile Uniunii și furnizorul Electrabel.

               25

               Ca urmare a acestei luări de poziție, Comisia a adresat autorităților belgiene, la 15 aprilie 2009, o scrisoare de punere în întârziere suplimentară, în care arăta că aplicarea în ceea ce privește instituțiile Uniunii a articolului 26 din Ordonanța „Energie electrică” și a articolului 20 din Ordonanța „Gaze naturale” încălca imunitatea fiscală de care beneficiau instituțiile în temeiul articolului 3 din protocol. Comisia arăta, în esență, că contribuțiile în litigiu constituiau impozite indirecte și că repercutarea lor asupra clienților finali nu rezulta nicidecum dintr‑o clauză contractuală negociată liber cu furnizorii de energie. Comisia sublinia, de asemenea, că aceste contribuții aveau natura unei taxe, iar nu cea a unei retribuții, întrucât nu îndeplineau condițiile stabilite prin jurisprudența Curții pentru a fi calificate drept „remunerările unui serviciu de utilitate publică”, în sensul articolului 3 al doilea paragraf din protocol.

               26

               Prin scrisoarea din 10 iunie 2009, ministrul competent al Regiunii Bruxelles‑Capitală a contestat această analiză a Comisiei, arătând, în esență, că scopurile urmărite prin contribuțiile în cauză erau finanțarea misiunilor de serviciu public referitoare la politica în materie de mediu, că instituțiile Uniunii beneficiau sau puteau să beneficieze de mai multe dintre serviciile vizate de Ordonanțele „Energie electrică” și „Gaze naturale” și că instituțiile Uniunii nu datorau contribuțiile în litigiu, acestea din urmă fiind pur și simplu puse în sarcina lor prin intermediul contractelor pe care le încheiaseră cu furnizorii de energie electrică și de gaze naturale.

               27

               Prin scrisoarea din 27 februarie 2012, Comisia a adresat Regatului Belgiei un aviz motivat în temeiul articolului 258 TFUE, la care autoritățile belgiene au răspuns prin scrisoarea din 23 aprilie 2012, în care și‑au reiterat poziția dezvoltată anterior.

               28

               Întrucât argumentația Regatului Belgiei nu a schimbat convingerea Comisiei, aceasta din urmă a decis să sesizeze Curtea.

               29

               În paralel cu procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor inițiată în fața Curții, instituțiile Uniunii au demarat, la nivel național, o procedură administrativă și judiciară în scopul restituirii sumelor care corespund contribuțiilor în litigiu pe care le considerau plătite fără a fi datorate.

         Cu privire la acțiune

         Cu privire la aplicarea articolului 3 al doilea paragraf din protocol

      Argumentația părților

               30

               Comisia observă, în ceea ce privește natura contribuțiilor în litigiu, că, potrivit jurisprudenței Curții, calificarea unui impozit, a unei taxe, a unei contribuții sau a unei prelevări în raport cu dreptul Uniunii revine Curții în funcție de caracteristicile obiective ale impozitării, independent de calificarea care îi este dată în dreptul național (Bautiaa și Société française maritime, C‑197/94 și C‑252/94, EU:C:1996:47, punctul 39 și jurisprudența citată).

               31

               Elementul esențial al caracterului indirect al unui impozit ar fi că acesta din urmă este perceput cu ocazia unei cheltuieli sau a consumului, în timp ce un impozit direct ar fi aplicat asupra venitului sau asupra averii. Or, faptul generator al contribuțiilor în litigiu ar fi simpla deținere a unei autorizații sau a unei licențe de furnizare a energiei electrice și a gazelor naturale, aspect care nu prezintă nicio legătură cu patrimoniul sau cu venitul furnizorului de energie electrică sau al administratorului rețelei de gaze naturale. Acest fapt generator ar fi, în realitate, indisociabil legat de consumul de energie electrică sau de gaze naturale, în funcție de puterea pusă la dispoziția clientului final. Acest aspect ar fi, de altfel, demonstrat prin faptul că cuantumul respectivelor contribuții este calculat pe baza acestei puteri.

               32

               În consecință, contribuțiile în litigiu ar constitui taxe indirecte care intră în prețurile consumului de energie electrică și de gaze naturale facturate instituțiilor Uniunii, în sensul articolului 3 al doilea paragraf din protocol. În această privință, nu ar avea importanță cine este calificat formal drept „debitor” al unei taxe, în vederea calificării acesteia din urmă. În plus, lipsa unei obligații normative de repercutare nu ar transforma un impozit pe consum într‑un impozit direct asupra venitului sau asupra averii.

               33

               Comisia susține că celelalte condiții de aplicare a articolului 3 al doilea paragraf din protocol sunt îndeplinite în speță. Astfel, energia electrică și gazele naturale ar trebui să fie asimilate unor bunuri necorporale care au făcut obiectul unor achiziții importante de către Uniune pentru uzul său oficial.

               34

               Regatul Belgiei consideră că imunitatea fiscală prevăzută de protocol este valabilă doar în ceea ce privește reglementările naționale care „impun” taxe directe sau indirecte instituțiilor Uniunii și că, în schimb, această imunitate nu este aplicabilă în cazul în care dispoziții contractuale repercutează asupra acestor instituții o sarcină negociată liber cu cocontractantul lor.

               35

               În speță, Ordonanța „Energie electrică” ar desemna deținătorul unei licențe de furnizare ca fiind debitor al contribuției la energia electrică și Ordonanța „Gaze naturale” ar desemna administratorul rețelei de distribuție ca fiind debitorul contribuției la gazele naturale. În consecință, dat fiind că instituțiile Uniunii nu sunt debitorii desemnați, nu li s‑ar putea aplica imunitatea fiscală prevăzută la articolul 3 din protocol, cu atât mai mult cu cât nicio dispoziție legală sau normativă nu ar impune debitorilor desemnați repercutarea pe cale contractuală a contribuțiilor în litigiu asupra clienților lor. În plus, o oarecare situație a pieței în funcție de care toți furnizorii ar repercuta contribuțiile în litigiu asupra clienților lor finali nu ar putea, cu toate acestea, să genereze o imunitate fiscală în beneficiul instituțiilor Uniunii (Hotărârea Comisia/Belgia, C‑437/04, EU:C:2007:178, punctele 53 și 58).

               36

               În opinia Regatului Belgiei, eventuala repercutare a contribuțiilor în litigiu nu este de natură să le transforme în impozite indirecte în ceea ce privește instituțiile Uniunii, având în vedere prezența unei relații contractuale între acestea din urmă și furnizorul lor, care este suficientă pentru a demonstra că calificarea drept „impozit” față de aceste instituții nu poate fi acceptată. Nu ar avea, astfel, importanță calificarea contribuțiilor în litigiu drept „impozite directe” sau drept „impozite indirecte”, având în vedere că debitorul legal este identificat expres ca fiind cocontractantul instituțiilor Uniunii. În consecință, contribuțiile în litigiu nu ar intra în domeniul de aplicare al articolului 3 din protocol.

               37

               În plus, ar trebui să nu se facă o paralelă între contribuțiile în litigiu și cotizația federală introdusă prin Legea federală din 29 aprilie 1999, în măsura în care, la articolul 22 bis alineatul 4 din această lege, clienții finali ar fi desemnați în mod expres drept contribuabili ai cotizației federale.

         Aprecierea Curții

               38

               Trebuie amintit că Curtea a decis că articolul 3 din protocol stabilește la primul și la al doilea paragraf două regimuri de imunitate diferite, după cum este vorba despre impozite directe sau indirecte, și că această diferență de regim este esențială în scopul de a aprecia chestiunea imunității (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Belgia, C‑437/04, EU:C:2007:178, punctele 36-38, precum și jurisprudența citată).

               39

               Este cert că, în speță, contribuțiile în litigiu nu sunt aplicate asupra veniturilor sau asupra averii, în sensul jurisprudenței Curții (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Belgia, C‑437/04, EU:C:2007:178, punctul 44). În plus, trebuie constatat că furnizorii de energie electrică și de gaze naturale includ contribuțiile în litigiu în facturile referitoare la aceste furnizări, adresate instituțiilor Uniunii. În consecință, aceste contribuții trebuie să fie considerate drept taxe indirecte care intră sub incidența articolului 3 al doilea paragraf din protocol.

               40

               Astfel, trebuie să se sublinieze în această privință că, în prezenta cauză, nu se pot transpune concluziile la care a ajuns Curtea în Hotărârea Comisia/Belgia (C‑437/04, EU:C:2007:178). Mai concret, în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, era vorba despre un impozit direct aplicat titularilor de drepturi reale asupra imobilelor, acest impozit repercutându‑se contractual asupra instituțiilor Uniunii în calitate de locatari.

               41

               În ceea ce privește condițiile de aplicare a articolului 3 al doilea paragraf din protocol, nu se contestă că furnizarea de energie electrică și de gaze naturale către instituțiile Uniunii cu sediul în Regiunea Bruxelles‑Capitală face obiectul unor achiziții importante pentru uzul oficial al acestor instituții și indispensabile pentru buna lor funcționare. Nu rezultă din niciun element al dosarului prezentat Curții că aplicarea acestor dispoziții ar avea ca efect denaturarea concurenței.

               42

               În opinia Regatului Belgiei, chiar în cazul în care contribuțiile în litigiu ar trebui să fie calificate drept „impozite indirecte”, articolul 3 al doilea paragraf din protocol nu ar fi aplicabil, dat fiind că, în conformitate cu reglementarea națională în cauză, instituțiile Uniunii nu sunt desemnate ca fiind debitori ai acestor contribuții.

               43

               În această privință, trebuie constatat, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 59 și 60 din concluzii, că nu rezultă din textul articolului 3 al doilea paragraf din protocol că Uniunea trebuie să fie desemnată prin reglementarea națională ca fiind debitorul taxelor indirecte, în speță al contribuțiilor în litigiu, pentru ca imunitatea prevăzută la această dispoziție să fie aplicabilă. Astfel, dispoziția menționată impune doar ca aceste taxe indirecte „[să intre] în prețul bunurilor imobile” sau mobile și ca aceste prețuri „[să includă]” astfel de taxe.

               44

               Pe de altă parte, trebuie să se observe că, de exemplu, în sistemul taxei pe valoarea adăugată, în care articolul 3 al doilea paragraf din protocol este aplicat în mod frecvent, ca regulă generală, nu consumatorul final, ci furnizorul de bunuri sau prestatorul de servicii este cel desemnat ca fiind debitor.

               45

               În consecință, în scopul aplicării articolului 3 al doilea paragraf din protocol, nu constituie o condiție faptul ca instituțiile Uniunii să fie desemnate drept debitori prin reglementarea națională în cauză.

               46

               Regatul Belgiei susține, în plus, că imunitatea prevăzută la articolul 3 al doilea paragraf din protocol se aplică doar dacă impozitul indirect în cauză este repercutat, în temeiul reglementării naționale aplicabile, asupra instituțiilor Uniunii.

               47

               O astfel de condiție nu figurează de asemenea în textul dispoziției respective.

               48

               Reiese, cu toate acestea, din natura caracteristicilor esențiale ale regimului fiscal în cauză că respectiva taxă indirectă a fost concepută și stabilită în scopul de a fi repercutată asupra consumatorului final.

               49

               Mai multe elemente demonstrează că această situație se regăsește în speță.

               50

               Trebuie să se constate că reglementarea națională în cauză a stabilit în detaliu elementele principale ale contribuțiilor în litigiu precum baza de calcul și cota acestora, prin referire la consum și la clienții finali.

               51

               Articolul 26 alineatul 3 din Ordonanța „Energie electrică” prevede că contribuția la energia electrică se calculează pe baza puterii puse la dispoziția clienților finali. De asemenea, articolul 20 septiesdecies alineatul 3 din Ordonanța „Gaze naturale” prevede că contribuția la gazele naturale se calculează pe baza calibrului contoarelor situate la clienții finali.

               52

               În plus, articolul 26 alineatul 4 din Ordonanța „Energie electrică”, cu modificările ulterioare, și articolul 20 septiesdecies alineatul 4 din Ordonanța „Gaze naturale” stabilesc în mod concret taxele care se încasează lunar. Potrivit acestei din urmă dispoziții, respectivele taxe țin seama, de asemenea, de ultimul consum anual.

               53

               Articolul 9 din Decretul regal din 29 februarie 2004 și articolul 1 din Decretul regal din 3 aprilie 2003 prevăd includerea și menționarea specifică și distinctă, în facturile privind furnizarea de energie electrică și de gaze naturale adresate clienților finali, ale tuturor impozitelor, taxelor și contribuțiilor percepute de toate autoritățile publice.

               54

               Articolul 26 alineatul 2 din Ordonanța „Energie electrică”, cu modificările ulterioare, prevede că debitorul este scutit de contribuția la energia electrică pentru puterea pusă la dispoziția clienților pentru rețeaua lor de transport feroviar, de tramvai sau de metrou. De aici decurge că Regiunea Bruxelles‑Capitală avea intenția să acorde un avantaj fiscal operatorilor acestui tip de activitate, ceea ce denotă că legiuitorul a plecat de la premisa potrivit căreia taxa indirectă în cauză revine consumatorului final și că, în lipsa acestei scutiri, operatorii rețelelor în discuție ar fi obligați să o achite.

               55

               Aceste aprecieri nu sunt infirmate de faptul că articolul 22 bis din Legea federală din 29 aprilie 1999 prevede explicit posibilitatea unei repercutări a cotizației federale asupra consumatorului final. Astfel, un tratament diferit în ceea ce privește scutirea de taxa federală și de taxa regională, care sunt de natură comparabilă, ar putea să denote o incoerență în sistemul fiscal al acestui stat membru.

               56

               Trebuie, în sfârșit, să se sublinieze că, în conformitate cu textul articolului 3 al doilea paragraf din protocol, anularea sau restituirea contribuțiilor în litigiu este posibilă.

               57

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se constate că contribuțiile în litigiu și aplicarea lor îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 3 al doilea paragraf din protocol.

         Cu privire la aplicarea articolului 3 al treilea paragraf din protocol

      Argumentația părților

               58

               Comisia susține că contribuțiile în litigiu nu pot fi calificate drept „simpl[ă] remunerare a serviciilor de utilitate publică”, în sensul articolului 3 al treilea paragraf din protocol. Astfel, conform jurisprudenței Curții, o contribuție nu poate constitui simpla remunerare a serviciilor de utilitate publică, în sensul acestei dispoziții, decât în măsura în care asemenea servicii sunt furnizate sau, cel puțin, pot fi furnizate celor care trebuie să le achite (Hotărârea AGF Belgium, C‑191/94, EU:C:1996:144, punctul 26). În plus, calificarea unei taxe drept „remunerare a unui serviciu de utilitate publică” ar necesita existența unei legături directe și proporționale între costul real al acestui serviciu și taxa plătită de beneficiar (Hotărârea Comunitatea Europeană, C‑199/05, EU:C:2006:678, punctul 25). Aceste două condiții nu ar fi îndeplinite în speță.

               59

               În ceea ce privește prima dintre condițiile menționate, Comisia arată că, referitor la contribuția la energia electrică, autoritățile belgiene, în răspunsurile lor la scrisorile de punere în întârziere și la avizul motivat, identificau următoarele trei misiuni de care instituțiile Uniunii ar beneficia sau ar putea să beneficieze, și anume programele de promovare a utilizării raționale a energiei electrice, recuperarea energiei electrice produse prin cogenerare și iluminatul public.

               60

               În ceea ce privește prima dintre aceste misiuni, care cuprinde acordarea de prime, un astfel de program nu ar trebui să fie considerat drept un serviciu. În ceea ce privește a doua misiune, și anume recuperarea, de către administratorul rețelei, a energiei electrice produse prin cogenerare, instituțiile Uniunii nu ar desfășura activități de furnizor de servicii sau de activități cu scop lucrativ. În ceea ce privește a treia misiune, referitoare la iluminatul public, ar fi vorba despre un serviciu de utilitate publică ce nu ar fi destinat în mod specific instituțiilor Uniunii, ci oricărei persoane pe străzile din Bruxelles, fie că este sau nu este client final al unui furnizor de energie electrică. Or, o contribuție ar putea fi calificată drept „remunerare a unui serviciu de utilitate publică” doar cu condiția ca aceasta să constituie contravaloarea unui serviciu determinat, furnizat în mod specific sau care poate fi furnizat în mod specific persoanei care trebuie să achite contribuția menționată.

               61

               În ceea ce privește contribuția la gazele naturale, instituțiile Uniunii nu ar putea să beneficieze de misiunile prevăzute la articolele 18 și 18 bis din Ordonanța „Gaze naturale”, întrucât aceste misiuni privesc numai gospodăriile, persoanele care beneficiază de un tarif social special și municipalitățile.

               62

               În ceea ce privește a doua condiție impusă prin jurisprudența Curții, Comisia subliniază că contribuția la energia electrică este calculată proporțional cu puterea pusă la dispoziția clientului final, astfel încât nu există nicio corelație între suma plătită de instituțiile Uniunii și costul pretinselor servicii prestate acestora. Comisia face referire, în această privință, la exemplul serviciului de iluminat public: marii consumatori de energie electrică, care plătesc o contribuție mai ridicată, nu beneficiază de un iluminat public mai important decât ceilalți consumatori. În ceea ce privește contribuția la gazele naturale, aceasta ar fi calculată proporțional cu numărul de kilowați/oră consumați și ar fi astfel lipsită de orice legătură directă și proporțională între costul real al serviciului și taxa achitată de beneficiar.

               63

               Regatul Belgiei, întemeindu‑se pe Hotărârea AGF Belgium (C‑191/94, EU:C:1996:144, punctele 25 și 26), susține că serviciile de utilitate publică de care sunt legate contribuțiile în litigiu îndeplinesc prima condiție impusă în această privință prin jurisprudența Curții, și anume faptul că pot fi furnizate instituțiilor Uniunii. Concret, programele referitoare la utilizarea rațională a energiei electrice și a gazelor naturale ar conține elemente, în special prime, de care instituțiile Uniunii ar putea beneficia punând în aplicare măsuri de eficiență energetică. Regatul Belgiei menționează în această privință un tabel care reia cuantumul primelor de care au beneficiat instituțiile Uniunii în cursul ultimilor ani.

               64

               De asemenea, instituțiile menționate ar putea beneficia de măsuri privind recuperarea energiei electrice produse prin cogenerare, dat fiind că acestea dispun de instalații adecvate. Aceleași considerații ar fi valabile în ceea ce privește serviciul de iluminat public de care ar putea beneficia instituțiile Uniunii. Independent de faptul că nici protocolul, nici jurisprudența Curții nu impun ca serviciile să fie prestate „în mod specific” beneficiarilor, o parte din iluminatul public al Regiunii Bruxelles‑Capitală ar fi aleasă în mod special pentru instituțiile Uniunii și, mai ales, ar fi adaptată cerințelor lor specifice.

               65

               A doua condiție impusă de jurisprudența Curții ar fi, de asemenea, îndeplinită în speță. Astfel, contribuțiile în litigiu ar fi calculate în funcție de capacitatea pusă la dispoziția utilizatorilor rețelei, aspect care ar demonstra corelația între cuantumul acestor contribuții și serviciul prestat. Criteriul capacității de punere la dispoziție ar părea să fie singurul eficient în special în privința iluminatului public, a cărui utilizare ar fi foarte dificil de măsurat.

         Aprecierea Curții

               66

               Din jurisprudența Curții decurge că sunt necesare două condiții pentru a considera că o taxă indirectă precum contribuțiile în litigiu constituie simpla remunerare a serviciilor de utilitate publică, în sensul articolului 3 al treilea paragraf din protocol. Potrivit celei dintâi dintre aceste condiții, astfel de servicii trebuie să fie furnizate sau, cel puțin, pot fi furnizate persoanelor care trebuie să achite o asemenea taxă indirectă (Hotărârea AGF Belgium, C‑191/94, EU:C:1996:144, punctul 26). Potrivit celei de a doua condiții, existența unei legături directe și proporționale între costul real al acestui serviciu și taxa achitată de beneficiar este necesară (Hotărârea Comunitatea Europeană, C‑199/05, EU:C:2006:678, punctul 25). Aceste două condiții sunt cumulative.

               67

               Este necesar să se constate, pe de o parte, că reglementarea națională în cauză definește exact, la articolele 24 și 24 bis din Ordonanța „Energie electrică”, precum și la articolele 18 și 18 bis din Ordonanța „Gaze naturale”, misiunile de serviciu public care trebuie să fie finanțate de beneficiul contribuțiilor în litigiu.

               68

               Or, după cum recunoaște însuși Regatul Belgiei, nu toate serviciile incluse în aceste misiuni pot fi furnizate instituțiilor Uniunii. Acestea sunt, printre altele, asigurarea unei furnizări minime neîntrerupte de energie electrică și de gaze naturale pentru consum casnic și furnizarea acestor două bunuri la un tarif social special. Regatul Belgiei recunoaște că instituțiile Uniunii pot beneficia doar de trei dintre aceste misiuni, și anume recuperarea energiei electrice produse prin cogenerare, promovarea utilizării raționale a energiei electrice și a gazelor naturale și iluminatul public.

               69

               Pe de altă parte, astfel cum reiese din reglementarea națională în cauză, sumele care provin din contribuțiile în litigiu sunt destinate să acopere costurile tuturor misiunilor de serviciu public prevăzute de această reglementare.

               70

               Prin urmare, trebuie să se constate că contribuțiile în litigiu achitate de instituțiile Uniunii servesc, de asemenea, la finanțarea unor misiuni de serviciu public de care aceste instituții nu pot beneficia. În consecință, reiese din acest simplu fapt că prima condiție menționată la punctul 66 din prezenta hotărâre nu este îndeplinită și, de asemenea, în ceea ce privește a doua condiție, că nu există o legătură directă și proporțională între cuantumul contribuțiilor în litigiu și costurile reale ale serviciilor publice prevăzute de reglementarea națională.

               71

               Lipsa unei astfel de legături trebuie să fie constatată chiar în ceea ce privește cele trei misiuni de serviciu public de care pot beneficia instituțiile Uniunii.

               72

               Astfel, baza de calcul al contribuțiilor în litigiu nu prezintă o legătură suficientă cu unitățile de măsură obișnuite aplicate pentru măsurarea energiei electrice produse prin cogenerare, care ar putea fi kilowatt/oră, sau pentru măsurarea iluminatului public, care ar putea fi dimensiunile teritoriului iluminat sau o unitate de măsură privind cantitatea de energie a luminii.

               73

               Prin urmare, chiar dacă instituțiile Uniunii pot fi beneficiarele anumitor servicii de utilitate publică, reglementarea națională în cauză nu permite să se stabilească în ce măsură.

               74

               În consecință, legătura directă și proporțională impusă de jurisprudența Curții între costul real al misiunilor de serviciu public prevăzute de reglementarea națională și contribuțiile în litigiu care trebuie să fie achitate de instituțiile Uniunii în calitate de beneficiare ale acestor servicii lipsește în speță.

               75

               Așadar, trebuie constatat că, neacordând instituțiilor Uniunii scutirea de la plata contribuțiilor stabilite prin articolul 26 din Ordonanța „Energie electrică”, precum și prin articolul 20 din Ordonanța „Gaze naturale”, cu modificările ulterioare, și opunându‑se rambursării acestor contribuții, percepute astfel de Regiunea Bruxelles‑Capitală, Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 al doilea paragraf din protocol.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               76

               Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Regatului Belgiei la plata cheltuielilor de judecată, iar neîndeplinirea obligațiilor a fost constatată, se impune obligarea acestui stat membru la plata cheltuielilor de judecată.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:

                           1)

                           Neacordând instituțiilor Uniunii Europene scutirea de la plata contribuțiilor stabilite prin articolul 26 din Ordonanța privind organizarea pieței de energie electrică în Regiunea Bruxelles‑Capitală, precum și prin articolul 20 din Ordonanța privind organizarea pieței gazelor naturale în Regiunea Bruxelles‑Capitală, cu modificările ulterioare, și opunându‑se rambursării acestor contribuții, percepute astfel de Regiunea Bruxelles‑Capitală, Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 al doilea paragraf din Protocolul din 8 aprilie 1965 privind privilegiile și imunitățile Uniunii Europene, anexat inițial la Tratatul de instituire a unui Consiliu unic și a unei Comisii unice ale Comunităților Europene, iar ulterior, în temeiul Tratatului de la Lisabona, ca Protocolul nr. 7, anexat la Tratatele UE, FUE și CEEA.

                           2)

                           Obligă Regatul Belgiei la plata cheltuielilor de judecată.

                     Semnături

            (
            *1
         )   Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 11 martie 2004. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Franța - Libertatea de a presta servicii - Droit d'établissement - Régime des laboratoires d'analyses de biologie médicale - Conditions de délivrance des autorisations administratives de fonctionnement - Siège d'exploitation sur le territoire français. # Cauza C-496/01.


Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 14 martie 2014. # Italmobiliare SpA împotriva Comisiei Europene. # Cauza T-305/11.