title: Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 26 martie 2009.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articolele 43 CE și 56 CE - Acte constitutive ale întreprinderilor privatizate - Criterii pentru exercitarea anumitor prerogative speciale deținute de stat.#Cauza C-326/07.

text:
      Cauza C‑326/07
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Italiene
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolele 43 CE și 56 CE – Acte constitutive ale întreprinderilor privatizate – Criterii pentru exercitarea anumitor prerogative speciale deținute de stat”
      Sumarul hotărârii
      1.        Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Libera circulație a capitalurilor – Dispozițiile tratatului –
            Domeniu de aplicare
      (art. 43 CE și 56 CE)
      2.        Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Libera circulație a capitalurilor – Restricții – Dreptul societăților
      (art. 43 CE și 56 CE)
      3.        Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Restricții – Dreptul societăților
      (art. 43 CE)
      1.        O reglementare națională care nu este aplicabilă numai participațiilor care permit să se exercite o influență certă asupra
         deciziilor unei societăți și să se stabilească activitățile acesteia, ci se aplică indiferent de mărimea participației pe
         care acționarul o are într‑o societate, este susceptibilă de a intra atât sub incidența articolului 43 CE, cât și a articolului
         56 CE.

      Astfel, în ceea ce privește prerogativele de opoziție ale statului la achiziționarea de participații și la încheierea de pacte
         între acționari reprezentând un anumit procent din drepturile de vot într‑o societate națională avută în vedere, proporția
         de cel puțin 5 % din drepturile de vot sau, dacă este cazul, procentul inferior stabilit trebuie să permită persoanelor interesate
         să participe efectiv la administrarea societății menționate, ceea ce intră sub incidența articolului 56 CE. Cu toate acestea,
         nu este exclusă posibilitatea ca, în ceea ce privește societățile al căror acționariat este în general foarte dispersat, deținătorii
         de participații corespunzătoare acestui procent să exercite o influență certă asupra administrării unei astfel de societăți
         și să îi stabilească astfel activitățile, ceea ce intră sub incidența articolului 43 CE. În plus, întrucât reglementarea națională
         în cauză stabilește un procent minim, această reglementare este aplicabilă și participațiilor care depășesc acest procent
         și conferă o putere de control evidentă.

      În al doilea rând, în ceea ce privește prerogativa de a exprima un veto față de anumite decizii ale unei societăți naționale
         avute în vedere, această prerogativă privește decizii care țin de administrarea societății și, prin urmare, nu privește decât
         acționarii capabili să exercite o influență certă asupra societăților respective, astfel încât criteriile care au legătură
         cu exercitarea acestei prerogative trebuie examinate în raport cu articolul 43 CE. În cele din urmă, presupunând că aceste
         criterii produc efecte restrictive în privința liberei circulații a capitalurilor, acestea ar fi consecința inevitabilă a
         unui eventual obstacol în calea libertății de stabilire și nu ar justifica o analiză autonomă a legislației respective în
         raport cu articolul 56 CE.

      (a se vedea punctele 36-39)
      2.        Un stat membru care adoptă o reglementare națională prin care se stabilesc criterii de punere în practică a prerogativelor
         speciale ale statului de a se opune dobândirii de participații sau încheierii de pacte de către acționari care reprezintă
         un anumit procent din drepturile de vot în societățile naționale avute în vedere, atunci când aplicarea acestor criterii nu
         este de natură să permită atingerea obiectivelor urmărite în speță, din cauza lipsei unei legături între criteriile respective
         și aceste prerogative, nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 43 CE și 56 CE.

      Astfel, prerogative de intervenție ale unui stat membru precum prerogativele de opoziție ale căror condiții de exercitare
         sunt stabilite de criteriile în cauză, care nu sunt supuse niciunei condiții, cu excepția unei referiri la protejarea intereselor
         naționale, formulată cu caracter general și fără a fi precizate împrejurările specifice și obiective în care vor fi exercitate
         aceste prerogative, constituie o atingere gravă a libertății de circulație a capitalurilor. În această privință, deși criteriile
         în litigiu vizează diverse tipuri de interese generale, în special aprovizionarea minimă cu resurse energetice și cu bunuri
         esențiale pentru colectivitate, continuitatea serviciului public, securitatea instalațiilor utilizate în cadrul serviciilor
         publice esențiale, apărarea națională, protecția ordinii publice și a siguranței publice, precum și urgențele sanitare, aceste
         criterii sunt formulate în mod vag și imprecis. În plus, lipsa unei legături între aceste criterii și prerogativele speciale
         la care se referă face să crească incertitudinea în ceea ce privește împrejurările în care aceste prerogative pot fi exercitate
         și conferă un caracter discreționar prerogativelor respective în raport cu marja de apreciere de care dispun autoritățile
         naționale pentru punerea în aplicare a acestora. O astfel de marjă de apreciere este disproporționată în raport cu obiectivele
         urmărite.

      Pe de altă parte, simpla mențiune în reglementarea națională potrivit căreia prerogativele speciale nu trebuie exercitate
         decât în conformitate cu dreptul comunitar nu poate determina compatibilitatea cu dreptul comunitar a exercitării acestor
         criterii. Într‑adevăr, caracterul general și abstract al criteriilor nu este de natură să garanteze că exercitarea prerogativelor
         speciale va fi efectuată conform cerințelor dreptului comunitar.

      În sfârșit, deși împrejurarea că exercitarea prerogativelor speciale poate fi supusă controlului instanței naționale este
         necesară pentru protejarea persoanelor în raport cu aplicarea normelor privind libera circulație a capitalurilor, numai această
         împrejurare nu este totuși suficientă pentru a înlătura incompatibilitatea cu aceste norme a criteriilor de aplicare a prerogativelor
         speciale.

      În măsura în care exercitarea prerogativelor de opoziție vizează și participațiile care le conferă deținătorilor puterea de
         a exercita o influență certă asupra administrării unor astfel de societăți, precum și de a le stabili activitățile și poate,
         așadar, să restrângă libertatea de stabilire, trebuie să se considere, pentru aceleași motive, că respectivele criterii conferă
         autorităților naționale o marjă de apreciere disproporționată în exercitarea prerogativelor de opoziție.

      (a se vedea punctele 40, 45, 47 și 51-57 și dispozitivul)
      3.        Un stat membru care adoptă o reglementare națională prin care se stabilesc criterii de punere în practică a prerogativei speciale
         a statului de a se opune deciziilor societăților naționale avute în vedere privind dizolvarea acestora, transferul întreprinderii,
         fuziunea, divizarea, mutarea sediului social în străinătate, schimbarea obiectului de activitate, precum și modificarea actelor
         constitutive care elimină sau modifică prerogativele speciale, atunci când împrejurările în care poate fi exercitată această
         prerogativă sunt imprecise, iar reglementarea este disproporționată în raport cu scopul indicat, nu își îndeplinește obligațiile
         care îi revin în temeiul articolului 43 CE.

      În această privință, chiar dacă această prerogativă nu poate fi exercitată decât în situații de risc grav și real sau de urgențe
         sanitare și cu respectarea condițiilor prevăzute de reglementarea națională, și anume în special pentru motive de ordine publică,
         de siguranță publică, de sănătate publică și de apărare, în lipsa unor precizări privind împrejurările concrete care permit
         exercitarea prerogativei în discuție, investitorii nu știu când se poate aplica această prerogativă de veto. În consecință,
         trebuie să se considere că situațiile în care este permisă exercitarea prerogativei de veto sunt potențial numeroase, nedeterminate
         și nedeterminabile și că lasă o largă putere de apreciere autorităților naționale. Astfel, reglementarea națională în cauză
         nu conține precizări privind împrejurările concrete în care poate fi exercitată prerogativa de veto și, prin urmare, criteriile
         pe care le menționează nu se întemeiază pe condiții obiective și controlabile.

      Mențiunea potrivit căreia prerogativa de veto nu poate fi exercitată decât în conformitate cu dreptul comunitar și împrejurarea
         că exercitarea acesteia poate fi supusă controlului instanței naționale nu pot determina compatibilitatea reglementării în
         cauză cu dreptul comunitar.

      (a se vedea punctele 45, 60-63, 66 și 72-74 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      26 martie 2009(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolele 43 CE și 56 CE – Acte constitutive ale întreprinderilor privatizate – Criterii pentru exercitarea anumitor prerogative speciale deținute de stat”
      În cauza C‑326/07,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         13 iulie 2007,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de doamna L. Pignataro‑Nolin și de domnul H. Støvlbæk, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Italiene, reprezentată de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul P. Gentili, avvocato dello Stato, cu domiciliul
         ales în Luxemburg,

      pârâtă,
      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul A. Rosas, președinte de cameră, domnii J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, doamna P. Lindh (raportor) și
         domnul A. Arabadjiev, judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 octombrie 2008,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 6 noiembrie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin adoptarea dispozițiilor de
         la articolul 1 alineatul 2 din Decretul Președintelui Consiliului de Miniștri pentru definirea criteriilor referitoare la
         exercitarea prerogativelor speciale prevăzute la articolul 2 din Decretul‑lege nr. 332 din 31 mai 1994 transformat, cu modificări,
         prin Legea nr. 474 din 30 iulie 1994 (decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri, definizione dei criteri di esercizio
         dei poteri speciali, di cui all’art. 2 del decreto‑legge 31 maggio 1994, n. 332, convertito, con modificazioni, dalla legge
         30 luglio 1994, n. 474) din 10 iunie 2004 (GURI nr. 139 din 16 iunie 2004, p. 26, denumit în continuare „Decretul din 2004”),
         Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 43 CE și 56 CE.

       Cadrul juridic
       Decretul‑lege nr. 332/1994
      2        Decretul‑lege nr. 332 privind accelerarea procedurilor de cesiune a participațiilor statului și ale organismelor publice la
         societățile pe acțiuni (decreto‑legge n. 332, norme per l’accelerazione delle procedure di dismissione di partecipazioni dello
         Stato e degli enti pubblici in società per azioni) din 31 mai 1994 (GURI nr. 126 din 1 iunie 1994, p. 38) a fost transformat,
         cu modificări, prin Legea nr. 474 din 30 iulie 1994 (GURI nr. 177 din 30 iulie 1994, p. 5). Acest decret‑lege a fost ulterior
         modificat prin Legea nr. 350 privind formarea bugetului anual și plurianual al statului (Legea finanțelor pentru anul 2004)
         [legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)] din
         24 decembrie 2003 (supliment ordinar la GURI nr. 196 din 27 decembrie 2003, denumită în continuare „Legea finanțelor nr. 350/2003”).
         Decretul‑lege menționat, astfel cum a fost transformat și modificat (denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 332/1994) prevede
         că statul deține prerogative speciale în anumite societăți (denumite în continuare „prerogative speciale”).

      3        Potrivit articolului 2 alineatul 1 din Decretul‑lege nr. 332/1994:

      „Prin decret al Președintelui Consiliului de Miniștri, adoptat la propunerea ministrului economiei și finanțelor, de comun
         acord cu ministrul pentru activități productive, precum și cu miniștrii de resort, după comunicarea către comisiile parlamentare
         competente, sunt stabilite, dintre societățile controlate în mod direct sau indirect de stat și care își desfășoară activitatea
         în sectorul apărării, al transporturilor, al telecomunicațiilor, al resurselor energetice și al altor servicii publice, acele
         societăți în ale căror acte constitutive trebuie introdusă, prin hotărâre a adunării extraordinare, înainte de adoptarea oricărui
         act care are ca efect pierderea controlului, o clauză care conferă ministrului economiei și finanțelor una sau mai multe dintre
         următoarele prerogative speciale, care trebuie exercitate de comun acord cu ministrul activităților productive [...]”

      4        Aceste prerogative speciale menționate la articolul 2 alineatul 1 literele a)-d) sunt următoarele:

      a)      opoziția la achiziționarea, de către investitori, de participații importante reprezentând cel puțin 5 % din drepturile de
         vot sau un procent inferior stabilit prin decret de ministrul economiei și finanțelor. Pentru a‑și face cunoscută opoziția,
         autoritățile au la dispoziție un termen de 10 zile de la data comunicării ce trebuie efectuată de administratorii societății
         respective la momentul cererii de înscriere în registrul acționarilor, iar cesionarul dispune de 60 de zile pentru a ataca
         la tribunalul competent decizia autorităților;

      b)      opoziția la încheierea de pacte sau de acorduri între acționari reprezentând cel puțin 5 % din drepturile de vot sau un procent
         inferior stabilit prin decret de ministrul economiei și finanțelor. Termenele de 10 și de 60 de zile menționate la litera
         a) sunt aplicabile opoziției formulate de autorități și, respectiv, acțiunii formulate de acționarii care sunt părți la pactele
         sau la acordurile respective;

      c)      veto la adoptarea de decizii de dizolvare a societății, de transfer al întreprinderii, de fuziune, de divizare, de mutare
         a sediului social în străinătate, de schimbare a obiectului de activitate al societății, de modificare a actelor constitutive,
         care elimină sau modifică prerogativele speciale. Un termen de 60 de zile este prevăzut pentru atacarea unei decizii de veto;

      d)      numirea unui administrator fără drept de vot.
      5        Din cererea introductivă reiese că o clauză referitoare la exercitarea prerogativelor speciale a fost introdusă în special
         în actele constitutive ale societăților de drept italian ENI, Telecom Italia, Enel și Finmeccanica, societăți care își desfășoară
         activitatea în sectoarele petrochimiei și energiei, telecomunicațiilor, electricității, precum și, respectiv, apărării.

      6        Articolul 4 alineatul 230 din Legea finanțelor nr. 350/2003 prevede că criteriile pentru exercitarea prerogativelor speciale,
         a căror utilizare este limitată la cazurile în care sunt prejudiciate interesele vitale ale statului, sunt stabilite prin
         decret ad hoc al Președintelui Consiliului de Miniștri, la propunerea ministrului economiei și finanțelor, precum și a celui
         pentru activități productive, decret care trebuie adoptat în termen de 90 de zile de la intrarea în vigoare a legii menționate.

       Decretul din 2004
      7        Potrivit articolului 1 alineatele 1 și 2 din Decretul din 2004:

      „1.      Prerogativele speciale prevăzute la articolul 2 din Decretul‑lege nr. [332/1994] se exercită numai dacă sunt justificate de
         motive importante și imperative de interes general, care privesc mai precis ordinea publică, siguranța publică, sănătatea
         publică și apărarea, și iau forma unor măsuri adaptate și proporționale cu protejarea acestor interese, precum stabilirea
         eventuală a unor termene adecvate, cu respectarea principiilor de drept național și de drept comunitar și, mai înainte de
         toate, a principiului nediscriminării.

      2.      Prerogativele speciale prevăzute la articolul 2 alineatul 1 literele a), b) și c) din Decretul‑lege nr. [332/1994] se exercită,
         fără a se aduce atingere modalităților indicate la alineatul 1, în următoarele împrejurări:

      a)      risc grav și real de întrerupere a aprovizionării naționale minime cu produse petroliere și energetice, precum și a furnizării
         de servicii conexe și ulterioare și, în general, a aprovizionării cu materii prime și cu bunuri esențiale pentru colectivitate,
         și de întrerupere a furnizării unui serviciu minim[al] în sectoarele telecomunicațiilor și transporturilor;

      b)      risc grav și real pentru continuitatea executării obligațiilor față de colectivitate în cadrul furnizării unui serviciu public,
         precum și pentru executarea misiunii de interes public încredințate societății;

      c)      risc grav și real pentru securitatea instalațiilor și a rețelelor din serviciile publice esențiale;
      d)      risc grav și real pentru apărarea națională, securitatea militară, ordinea publică și siguranța publică;
      e)      urgențe sanitare.”
       Procedura precontencioasă
      8        Comisia a inițiat o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor pentru încălcarea articolelor 43 CE și 56 CE în
         ceea ce privește condițiile de exercitare a prerogativelor speciale prin trimiterea unei scrisori de punere în întârziere
         către Republica Italiană, la 6 februarie 2003. În urma acesteia, Republica Italiană și‑a modificat legislația, adoptând Legea
         finanțelor nr. 350/2003, precum și Decretul din 2004. Considerând totuși că modificările introduse astfel nu erau suficiente,
         Comisia i‑a trimis acesteia, la 22 decembrie 2004, o scrisoare de punere în întârziere complementară.

      9        După ce a primit răspunsul guvernului italian din 20 mai 2005, Comisia, întrucât a considerat că nu putea fi de acord cu argumentele
         din acest răspuns, a adresat Republicii Italiene, la 18 octombrie 2005, un aviz motivat având ca obiect numai criteriile stabilite
         la articolul 1 alineatul 2 din Decretul din 2004, prin care o invita să se conformeze avizului în termen de două luni de la
         primirea acestuia. Ca răspuns, Republica Italiană a trimis o notă prin care contesta, în esență, analiza Comisiei.

      10      Considerând că situația era în continuare nesatisfăcătoare, Comisia a introdus prezenta acțiune.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      11      Potrivit Comisiei, încălcarea de către Republica Italiană a articolelor 43 CE și 56 CE constă în faptul că Decretul din 2004
         nu precizează în mod suficient criteriile pentru exercitarea prerogativelor speciale. În opinia acestei instituții, criteriile
         menționate nu permit investitorilor să cunoască situațiile în care vor fi utilizate aceste prerogative.

      12      Astfel, Comisia susține că situațiile concrete care se pot regăsi în noțiunea „risc grav și real” de la articolul 1 alineatul
         2 literele a)-d) din Decretul din 2004 sunt potențial numeroase, nedeterminate și nedeterminabile. Această lipsă de precizie
         în determinarea împrejurărilor specifice și obiective care justifică recurgerea de către stat la prerogative speciale ar conferi
         un caracter discreționar acestor prerogative, având în vedere marja de apreciere de care ar dispune autoritățile italiene.
         Ca rezultat, investitorii ar fi în general descurajați, în special cei care intenționează să se instaleze în Italia pentru
         a exercita o influență asupra administrării întreprinderilor vizate de reglementarea în cauză.

      13      Comisia observă că, întrucât articolul 1 alineatul 2 din Decretul din 2004 privește punerea în aplicare a prerogativelor speciale
         prevăzute de Decretul‑lege nr. 332/1994, evaluarea proporționalității acestui decret include examinarea legitimității prerogativelor
         respective în situații determinate.

      14      Comisia admite că libertatea de stabilire și libera circulație a capitalurilor pot fi limitate prin măsuri naționale justificate
         în temeiul articolelor 46 CE și 58 CE sau de motive imperative de interes general, însă numai atât timp cât nu există o reglementare
         comunitară de armonizare care să prevadă măsurile necesare pentru a asigura protecția intereselor fundamentale ale statului.

      15      În ceea ce privește sectoarele reglementate, precum cel al energiei, al gazelor naturale și al telecomunicațiilor, Comisia
         consideră că obiectivul de apărare a intereselor fundamentale ale statului poate fi atins prin adoptarea unor măsuri mai puțin
         restrictive, precum cele prevăzute de legiuitorul european. Comisia menționează în special Directiva 2003/54/CE a Parlamentului
         European și a Consiliului din 26 iunie 2003 privind normele comune pentru piața internă de energie electrică și de abrogare
         a Directivei 96/92/CE (JO L 176, p. 37, Ediție specială, 12/vol. 2, p. 61), Directiva 2003/55/CE a Parlamentului European
         și a Consiliului din 26 iunie 2003 privind normele comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale și de abrogare
         a Directivei 98/30/CE (JO L 176, p. 57, Ediție specială, 12/vol. 2, p. 80), precum și Directiva 2002/21/CE a Parlamentului
         European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații
         electronice (Directivă‑cadru) (JO L 108, p. 33, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195). Comisia subliniază că aceste directive
         prevăd punerea în aplicare a unor măsuri care au ca rol protejarea aprovizionării naționale minime în domeniile vizate. Această
         instituție arată că Republica Italiană nu indică de ce protecția aprovizionării naționale minime în sectoarele economiei reglementate
         astfel nu ar putea fi asigurată în temeiul directivelor menționate.

      16      În ceea ce privește sectoarele nereglementate, Comisia susține că Republica Italiană nu a prezentat nicio justificare pentru
         aplicarea criteriilor în litigiu.

      17      În plus, aceasta observă că nu există nicio legătură de cauzalitate între, pe de o parte, necesitatea de a garanta aprovizionarea
         cu energie, precum și de a furniza servicii publice și, pe de altă parte, controlul acționariatului și al administrării unei
         întreprinderi.

      18      Potrivit Comisiei, Decretul din 2004 constituie, așadar, un instrument care depășește ceea ce este necesar pentru a apăra
         interesele publice pe care le vizează.

      19      Republica Italiană arată, în primul rând, că o mare parte din analiza Comisiei este consacrată pretinsei nelegalități a prerogativelor
         speciale al căror regim este stabilit în Decretul‑lege nr. 332/1994. Or, neîndeplinirea obligațiilor avută în vedere prin
         acțiune și prin avizul motivat ar privi numai Decretul din 2004, iar nu și Decretul‑lege nr. 332/1994. În consecință, pretinsa
         nelegalitate a regimului prerogativelor speciale ce rezultă din acest decret‑lege nu ar face obiectul prezentei acțiuni.

      20      Potrivit acestui stat membru, rezultă de aici că nu pot fi admise principalele motive expuse de Comisie în cuprinsul acțiunii.
         În această situație ar fi motivele referitoare la limitele impuse de Republica Italiană dobândirii de acțiuni în societățile
         respective, motive care privesc proprietatea acțiunilor, cu alte cuvinte structura acestor societăți. Astfel, Comisia ar critica
         Republica Italiană în principal pentru că a introdus măsuri de control privind această structură, iar nu măsuri care să permită
         controlarea deciziilor de administrare specifice. Or, aceste motive ar privi Decretul‑lege nr. 332/1994, iar nu Decretul din
         2004.

      21      Republica Italiană concluzionează, așadar, că trebuie respinse motivele întemeiate pe lipsa de proporționalitate a dispozițiilor
         referitoare la prerogativele speciale, având în vedere că această parte a acțiunii privește în realitate Decretul‑lege nr. 332/1994.

      22      În al doilea rând, Republica Italiană contestă analiza Comisiei întrucât aceasta reține ca temei pentru principalele sale
         motive o pretinsă încălcare a articolului 56 CE privind libera circulație a capitalurilor, adăugând în același timp că aceste
         motive ar putea fi întemeiate și pe o încălcare a articolului 43 CE privind libertatea de stabilire. Potrivit acestui stat
         membru, din jurisprudența Curții, în special din Hotărârea din 12 septembrie 2006, Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes
         Overseas (C‑196/04, Rec., p. I‑7995), rezultă că, dacă o problemă poate fi examinată prin prisma libertății de stabilire,
         este exclusă posibilitatea ca aceasta să intre sub incidența liberei circulații a capitalurilor. Or, în condițiile în care
         măsurile în litigiu privesc acte destinate să exercite o influență decisivă asupra administrării societăților respective,
         articolele 43 CE, 45 CE și 46 CE ar fi relevante. Acest aspect ar fi important, întrucât aceste articole cuprind dispoziții
         mai puțin restrictive decât articolele 56 CE și 58 CE.

      23      În al treilea rând, Republica Italiană contestă temeinicia motivului privind caracterul discreționar pe care dispozițiile
         Decretului din 2004 l‑ar conferi prerogativelor speciale atribuite administrației naționale.

      24      În al patrulea rând, acest stat membru respinge argumentația Comisiei referitoare la directivele aplicabile în sectoarele
         reglementate. Astfel, aceste directive nu ar fi relevante decât dacă acțiunea ar privi Decretul‑lege nr. 332/1994, care prevede
         măsuri structurale. Decretul din 2004, pe de altă parte, nu ar fi introdus nicio măsură de acest tip, ci s‑ar limita la a
         preciza cazurile și condițiile de adoptare a măsurilor prevăzute de decretul‑lege menționat. Republica Italiană susține că,
         în orice caz, nimic nu interzice statelor membre să adopte, în aceste sectoare esențiale, măsuri care introduc prerogative
         de intervenție ce depășesc chiar dispozițiile directivelor menționate.

      25      Republica Italiană adaugă că principiul subsidiarității trebuie să se aplice. Astfel, legislația națională ar fi mai potrivită
         decât legislația comunitară pentru a reglementa situații care prezintă riscuri pentru interesele vitale ale statului, situații
         pe care numai acesta din urmă le poate aprecia în termen util și în mod corect.

      26      În celelalte sectoare ale serviciilor publice, care nu au făcut încă obiectul unei armonizări, precum sectorul apărării naționale,
         un stat membru ar avea dreptul să adopte măsuri pentru a face față unor situații care ar putea prejudicia în mod grav interesul
         general.

      27      Potrivit Republicii Italiene, singurul argument din acțiune care trebuie luat în considerare este pretinsa incapacitate de
         a prevedea cazurile concrete în care se poate recurge la dispozițiile Decretului‑lege nr. 332/1994. Totuși, acest stat membru
         susține că numai în momentul în care se prezintă un investitor sunt identificate și pot fi apreciate toate împrejurările specifice.
         Acesta concluzionează că, așadar, condițiile pentru exercitarea prerogativelor speciale nu pot fi stabilite cu mai mare precizie
         decât sunt stabilite în Decretul din 2004.

       Aprecierea Curții
       Cu privire la obiectul acțiunii
      28      Potrivit Republicii Italiene, printr‑o parte semnificativă a argumentelor invocate, Comisia contestă în realitate prerogativele
         speciale introduse prin Decretul‑lege nr. 332/2004, iar nu criteriile înscrise în Decretul din 2004, și urmărește ca aceste
         prerogative să fie declarate neconforme cu dreptul comunitar. Aceste argumente ar extinde astfel obiectul litigiului și ar
         fi, prin urmare, inadmisibile.

      29      În această privință, trebuie amintit că obiectul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor este delimitat de
         avizul motivat și de cererea introductivă (a se vedea în acest sens, printre altele, Hotărârea din 24 iunie 2004, Comisia/Țările
         de Jos, C‑350/02, Rec., p. I‑6213, punctul 20 și jurisprudența citată). Ținând seama de faptul că, în prezenta cauză, aceste
         două acte au în vedere numai criteriile stabilite la articolul 1 alineatul 2 din Decretul din 2004, trebuie să se constate
         că, întrucât Comisia nu a extins obiectul litigiului, acțiunea este admisibilă.

      30      Desigur, Comisia prezintă argumente prin care critică prerogativele speciale introduse prin Decretul‑lege nr. 332/1994, însă
         nu contestă aceste prerogative și nu atacă decât criteriile care permit punerea în aplicare a acestora.

      31      Întrucât pretinsa neîndeplinire a obligațiilor nu privește decât criteriile definite la articolul 1 alineatul 2 din Decretul
         din 2004, este necesară numai pronunțarea asupra conformității acestei dispoziții cu dreptul comunitar.

       Cu privire la aplicarea articolelor 43 CE și 56 CE
      32      Comisia apreciază că neîndeplinirea obligațiilor pe care o denunță trebuie examinată în raport cu articolul 43 CE privind
         libertatea de stabilire, precum și cu articolul 56 CE privind libera circulație a capitalurilor.

      33      În ceea ce privește întrebarea dacă o reglementare națională ține de una sau de alta dintre aceste libertăți, dintr‑o jurisprudență
         consacrată rezultă că trebuie luat în considerare obiectul reglementării în cauză (a se vedea Hotărârea din 24 mai 2007, Holböck,
         C‑157/05, Rep., p. I‑4051, punctul 22 și jurisprudența citată).

      34      Se includ în domeniul de aplicare materială al dispozițiilor Tratatului CE referitoare la libertatea de stabilire dispozițiile
         naționale care se aplică deținerii de către un resortisant al unui stat membru, în capitalul unei societăți stabilite într‑un
         alt stat membru, a unei participații care îi permite să exercite o influență certă asupra deciziilor acestei societăți și
         să îi stabilească astfel activitățile (a se vedea în acest sens, printre altele, Hotărârea din 13 aprilie 2000, Baars, C‑251/98,
         Rec., p. I‑2787, punctul 22, și Hotărârea din 23 octombrie 2007, Comisia/Germania, C‑112/05, Rep., p. I‑8995, punctul 13).

      35      Intră sub incidența articolului 56 CE privind libera circulație a capitalurilor în special investițiile directe, și anume
         investițiile de orice natură pe care le efectuează persoanele fizice sau juridice și care ajută la crearea sau la menținerea
         unor relații durabile și directe între cel care oferă fondurile și societatea căreia îi sunt destinate aceste fonduri, în
         vederea exercitării unei activități economice. Acest obiectiv presupune ca acțiunile deținute de acționar să îi confere posibilitatea
         de a participa efectiv la administrarea sau la controlul acestei societăți (a se vedea Hotărârea Comisia/Germania, citată
         anterior, punctul 18 și jurisprudența citată).

      36      O reglementare națională care nu este aplicabilă numai participațiilor care permit să se exercite o influență certă asupra
         deciziilor unei societăți și să se stabilească activitățile acesteia, ci se aplică indiferent de mărimea participației pe
         care acționarul o are într‑o societate, este susceptibilă de a intra atât sub incidența articolului 43 CE, cât și a articolului
         56 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Holböck, citată anterior, punctele 23 și 24). Contrar celor susținute de Republica
         Italiană, Hotărârea Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas, citată anterior, nu permite să se concluzioneze că, într‑un
         astfel de caz, numai articolul 43 CE ar fi relevant. Într‑adevăr, astfel cum reiese de la punctul 32 din aceasta, hotărârea
         menționată privește numai o situație în care o societate deține participații care îi conferă controlul altor societăți (a
         se vedea Hotărârea din 17 iulie 2008, Comisia/Spania, C‑207/07, punctul 36).

      37      În speță, trebuie să se facă diferența între situația în care criteriile sunt aplicate prerogativelor de opoziție ale statului
         la dobândirea de participații și la încheierea de pacte de către acționarii reprezentând un anumit procent din drepturile
         de vot și situația în care criteriile sunt aplicate prerogativei de veto față de anumite decizii ale societății.

      38      În primul rând, în ceea ce privește prerogativele de opoziție menționate la articolul 2 alineatul 1 literele a) și b) din
         Decretul‑lege nr. 332/1994, din dosar reiese că proporția de cel puțin 5 % din drepturile de vot sau, dacă este cazul, procentul
         inferior stabilit de ministrul competent trebuie să permită persoanelor interesate să participe efectiv la administrarea unei
         societăți avute în vedere, ceea ce intră sub incidența articolului 56 CE. Cu toate acestea, nu este exclusă posibilitatea
         ca, în ceea ce privește societățile al căror acționariat este în general foarte dispersat, deținătorii de participații corespunzătoare
         acestui procent să exercite o influență certă asupra administrării unei astfel de societăți și să îi stabilească astfel activitățile,
         ceea ce intră sub incidența articolului 43 CE, după cum susține Republica Italiană. În plus, întrucât Decretul‑lege nr. 332/1994
         stabilește un procent minim, această reglementare este aplicabilă și participațiilor care depășesc acest procent și conferă
         o putere de control evidentă. Prin urmare, criteriile care au legătură cu exercitarea prerogativelor de opoziție menționate
         trebuie examinate în raport cu aceste două dispoziții din tratat.

      39      În al doilea rând, în ceea ce privește prerogativa de veto menționată la articolul 2 alineatul 1 litera c) din Decretul‑lege
         nr. 332/1994, se impune constatarea că această prerogativă privește decizii care țin de administrarea societății și, prin
         urmare, nu privește decât acționarii capabili să exercite o influență certă asupra societăților respective, astfel încât criteriile
         care au legătură cu exercitarea acestei prerogative trebuie examinate în raport cu articolul 43 CE. În cele din urmă, presupunând
         că aceste criterii produc efecte restrictive în privința liberei circulații a capitalurilor, acestea ar fi consecința inevitabilă
         a unui eventual obstacol în calea libertății de stabilire și nu ar justifica o analiză autonomă a legislației respective în
         raport cu articolul 56 CE (a se vedea Hotărârea Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas, citată anterior, punctul
         33). În consecință, examinarea criteriilor care au legătură cu exercitarea prerogativei de veto trebuie efectuată numai în
         raport cu articolul 43 CE.

       Cu privire la criteriile menționate la articolul 1 alineatul 2 din Decretul din 2004, în măsura în care au legătură cu exercitarea
         prerogativelor de opoziție

      –       Cu privire la neîndeplinirea obligațiilor rezultate din articolul 56 CE
      40      Cu titlu introductiv, trebuie să se arate că criteriile examinate aici stabilesc împrejurările în care pot fi puse în aplicare
         prerogativele statului de a se opune dobândirii anumitor participații sau încheierii de anumite pacte de către acționari în
         societățile avute în vedere. Din jurisprudența Curții reiese că recurgerea la asemenea prerogative poate fi contrară liberei
         circulații a capitalurilor garantate de articolul 56 CE (a se vedea printre altele Hotărârea din 13 mai 2003, Comisia/Regatul
         Unit, C‑98/01, Rec., p. I‑4641, punctul 50, și Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior, punctul 58). Problema în litigiu
         în prezenta cauză este dacă criteriile menționate stabilesc condiții care permit justificarea exercitării unor asemenea prerogative.

      41      În această privință, trebuie amintit că libera circulație a capitalurilor poate fi limitată prin măsuri naționale justificate
         de motivele menționate la articolul 58 CE sau de motive imperative de interes național, atât timp cât nu există o măsură comunitară
         de armonizare care să prevadă măsurile necesare pentru a asigura protecția acestor interese (a se vedea Hotărârea Comisia/Germania,
         citată anterior, punctul 72 și jurisprudența citată).

      42      În lipsa unei asemenea armonizări comunitare, este, în principiu, de competența statelor membre să decidă nivelul la care
         doresc să asigure protecția unor astfel de interese legitime, precum și modul în care trebuie atins acest nivel. Totuși, acestea
         nu o pot face decât în limitele trasate de tratat și în special cu respectarea principiului proporționalității, care impune
         ca măsurile adoptate să poată garanta realizarea obiectivului urmărit de statele membre și să nu depășească ceea ce este necesar
         pentru atingerea acestuia. (a se vedea Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior, punctul 73 și jurisprudența citată).

      43      Pe de altă parte, chiar în domeniile care au făcut obiectul unei armonizări, principiul proporționalității este aplicabil
         în cazul în care legiuitorul comunitar a lăsat statelor membre o marjă de apreciere.

      44      În speță, punctele de vedere ale Republicii Italiene și Comisiei sunt diferite în ceea ce privește problema dacă criteriile
         aplicabile exercitării prerogativelor de opoziție la dobândirea de participații sau la încheierea de pacte de către acționarii
         reprezentând cel puțin 5 % din drepturile de vot sau chiar un procent inferior în anumite cazuri sunt de asemenea natură încât
         această exercitare este proporțională cu obiectivele urmărite și, prin urmare, este compatibilă cu libertatea garantată la
         articolul 56 CE.

      45      În această privință, trebuie să se arate că criteriile în litigiu vizează interese generale care privesc în special aprovizionarea
         minimă cu resurse energetice și cu bunuri esențiale pentru colectivitate, continuitatea serviciului public, securitatea instalațiilor
         utilizate în cadrul serviciilor publice esențiale, apărarea națională, protecția ordinii publice și a siguranței publice,
         precum și urgențele sanitare. Sub rezerva respectării principiului proporționalității, urmărirea unor astfel de interese poate
         justifica anumite restricții privind exercitarea libertăților fundamentale (a se vedea printre altele Hotărârea din 14 februarie
         2008, Comisia/Spania, C‑274/06, punctul 38).

      46      Cu toate acestea, astfel cum s‑a amintit la punctele 42 și 43 din prezenta hotărâre, respectarea principiului proporționalității
         impune în primul rând ca măsurile luate să fie de natură să permită atingerea obiectivelor urmărite.

      47      Or, aplicarea criteriilor în litigiu, în măsura în care au legătură cu exercitarea prerogativelor de opoziție, nu este de
         natură să permită atingerea obiectivelor urmărite în speță, din cauza lipsei unei legături între criteriile respective și
         aceste prerogative.

      48      Astfel, Curtea a statuat anterior că simpla dobândire de participații reprezentând mai mult de 10 % din capitalul social al
         unei societăți care își desfășoară activitatea în sectorul energiei sau orice altă dobândire care conferă o influență semnificativă
         asupra unei astfel de societăți nu poate fi considerată, în principiu, ca atare, o amenințare reală și suficient de gravă
         pentru siguranța aprovizionării (a se vedea Hotărârea din 17 iulie 2008, Comisia/Spania, citată anterior, punctele 38 și 51).

      49      În înscrisurile depuse, Republica Italiană nu a prezentat nicio probă și niciun indiciu în sensul că aplicarea criteriilor
         în litigiu pentru punerea în aplicare a prerogativelor de opoziție permite atingerea obiectivelor urmărite. Este adevărat
         că aceasta a citat câteva exemple în cadrul ședinței de audiere a pledoariilor. Astfel, Republica Italiană a menționat eventualitatea
         în care un operator străin ce are legături cu o organizație teroristă încearcă să dobândească participații importante în societăți
         naționale într‑un domeniu strategic. Aceasta a evocat și posibilitatea ca o societate străină care controlează rețele internaționale
         de transport de energie și care, în trecut, s‑ar fi folosit această poziție pentru a crea dificultăți grave de aprovizionare
         țărilor limitrofe să dobândească acțiuni într‑o societate națională. Potrivit acestui stat membru, existența unor precedente
         de această natură ar putea justifica o opoziție la dobândirea, de către astfel de investitori, de participații semnificative
         în societățile naționale avute în vedere.

      50      Cu toate acestea, se impune constatarea că asemenea considerații nu se regăsesc în Decretul din 2004, care nu menționează
         nicio împrejurare specifică și obiectivă.

      51      Curtea a statuat anterior că prerogativele de intervenție ale unui stat membru precum prerogativele de opoziție ale căror
         condiții de exercitare sunt stabilite de criteriile în cauză, care nu sunt supuse niciunei condiții, cu excepția unei referiri
         la protejarea intereselor naționale, formulată cu caracter general și fără a fi precizate împrejurările specifice și obiective
         în care vor fi exercitate aceste prerogative, constituie o atingere gravă a libertății de circulație a capitalurilor (a se
         vedea în acest sens Hotărârea din 4 iunie 2002, Comisia/Franța, C‑483/99, Rec., p. I‑4781, punctele 50 și 51).

      52      Aceste considerații sunt aplicabile în prezenta cauză. Astfel, chiar dacă criteriile în cauză vizează diferite tipuri de interese
         generale, acestea sunt formulate cu caracter general și în mod imprecis. În plus, lipsa unei legături între aceste criterii
         și prerogativele speciale la care se referă face să crească incertitudinea în ceea ce privește împrejurările în care aceste
         prerogative pot fi exercitate și conferă un caracter discreționar prerogativelor respective în raport cu marja de apreciere
         de care dispun autoritățile naționale pentru punerea în aplicare a acestora. O astfel de marjă de apreciere este disproporționată
         în raport cu obiectivele urmărite.

      53      Pe de altă parte, simpla mențiune de la articolul 1 alineatul 1 din Decretul din 2004 potrivit căreia prerogativele speciale
         nu trebuie exercitate decât în conformitate cu dreptul comunitar nu poate determina compatibilitatea cu dreptul comunitar
         a exercitării acestor criterii. Într‑adevăr, caracterul general și abstract al criteriilor nu este de natură să garanteze
         că exercitarea prerogativelor speciale va fi efectuată conform cerințelor dreptului comunitar (a se vedea în acest sens Hotărârea
         din 13 mai 2003, Comisia/Spania, C‑463/00, Rec., p. I‑4581, punctele 63 și 64).

      54      În sfârșit, deși împrejurarea că exercitarea prerogativelor speciale poate fi supusă controlului instanței naționale, în temeiul
         articolului 2 alineatul 1 literele a)-c) din Decretul‑lege nr. 332/1994, este necesară pentru protejarea persoanelor în raport
         cu aplicarea normelor privind libera circulație a capitalurilor, numai această împrejurare nu este totuși suficientă pentru
         a înlătura incompatibilitatea cu aceste norme a criteriilor de aplicare a prerogativelor speciale.

      55      În consecință, trebuie să se constate că, prin adoptarea dispozițiilor de la articolul 1 alineatul 2 din Decretul din 2004,
         Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 56 CE, în măsura în care aceste dispoziții
         se aplică prerogativelor speciale prevăzute la articolul 2 alineatul 1 literele a) și b) din Decretul‑lege nr. 332/1994.

      –       Cu privire la neîndeplinirea obligațiilor rezultate din articolul 43 CE
      56      În măsura în care exercitarea prerogativelor de opoziție vizează și participațiile care le conferă deținătorilor puterea de
         a exercita o influență certă asupra administrării unor astfel de societăți, precum și de a le stabili activitățile și poate,
         așadar, să restrângă libertatea de stabilire, trebuie să se considere, pentru aceleași motive precum cele expuse mai sus în
         cadrul examinării referitoare la compatibilitatea cu articolul 56 CE a criteriilor menționate la articolul 1 alineatul 2 din
         Decretul din 2004, că aceste criterii conferă autorităților italiene o marjă de apreciere disproporționată în exercitarea
         prerogativelor de opoziție.

      57      În consecință, trebuie să se constate că, prin adoptarea dispozițiilor de la articolul 1 alineatul 2 din Decretul din 2004,
         Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 43 CE, în măsura în care aceste dispoziții
         se aplică prerogativelor speciale prevăzute la articolul 2 alineatul 1 literele a) și b) din Decretul‑lege nr. 332/1994.

       Cu privire la criteriile menționate la articolul 1 alineatul 2 din Decretul din 2004, în măsura în care au legătură cu exercitarea
         prerogativei de veto

      58      Astfel cum a fost menționat la punctul 39 din prezenta hotărâre, aplicarea criteriilor menționate la articolul 1 alineatul
         2 din Decretul din 2004 în privința prerogativei de veto împotriva anumitor decizii trebuie examinată numai în raport cu articolul
         43 CE.

      59      Comisia apreciază că aceste criterii, în măsura în care sunt aplicabile acestei prerogative de veto, sunt disproporționate
         în raport cu obiectivul urmărit și, prin urmare, sunt contrare articolului 43 CE. Republica Italiană contestă această analiză.

      60      Trebuie să se constate că, în ceea ce privește societățile avute în vedere, deciziile privind dizolvarea acestora, transferul
         întreprinderii, fuziunea, divizarea, mutarea sediului social în străinătate, schimbarea obiectului de activitate, precum și
         modificarea actelor constitutive care elimină sau modifică prerogativele speciale privesc aspecte importante ale administrării
         acestor societăți.

      61      Este posibil ca asemenea decizii, care pot privi chiar existența acestor societăți, să afecteze în special continuitatea serviciului
         public sau menținerea aprovizionării naționale minime cu bunuri esențiale pentru colectivitate, interese generale menționate
         de Decretul din 2004.

      62      Există, așadar, o legătură între prerogativa specială de veto și criteriile stabilite în Decretul din 2004.

      63      Cu toate acestea, împrejurările în care poate fi exercitată această prerogativă sunt imprecise.

      64      În ceea ce privește dreptul de opoziție la anumite decizii de cesionare sau de afectare cu titlu de garanție a activelor unei
         societăți care își desfășoară activitatea în domeniul petrolier, Curtea a statuat că, întrucât exercitarea acestui drept nu
         era supusă niciunei condiții care să limiteze puterea discreționară a ministrului în ceea ce privește controlul identității
         deținătorilor de active în aceste societăți, regimul respectiv depășea ceea ce este necesar pentru a atinge scopul invocat,
         și anume prevenirea unei afectări a aprovizionării minime cu produse petroliere în cazul unei amenințări efective. Curtea
         a adăugat că, în lipsa unor criterii obiective și precise în structura regimului respectiv, reglementarea vizată era disproporționată
         în raport cu scopul indicat (a se vedea Hotărârea Comisia/Franța, citată anterior, punctele 52 și 53).

      65      Trebuie să se verifice dacă în prezenta speță sunt aplicabile considerații similare.

      66      Decretul din 2004 nu conține precizări cu privire la împrejurările în care se pot aplica criteriile de exercitare a prerogativei
         de veto prevăzute la articolul 2 alineatul 1 litera c) din Decretul‑lege nr. 332/1994. Chiar dacă această prerogativă nu poate
         fi exercitată decât în situații de risc grav și real sau de urgențe sanitare, conform articolului 1 alineatul 2 din decretul
         menționat, și cu respectarea condițiilor de la articolul 1 alineatul 1 din același text, și anume în special pentru motive
         de ordine publică, de siguranță publică, de sănătate publică și de apărare, în lipsa unor precizări privind împrejurările
         concrete care permit exercitarea prerogativei în discuție, investitorii nu știu când se poate aplica această prerogativă de
         veto. În consecință, trebuie să se considere, astfel cum susține Comisia, că situațiile în care este permisă exercitarea prerogativei
         de veto sunt potențial numeroase, nedeterminate și nedeterminabile și că lasă o largă putere de apreciere autorităților italiene.

      67      Republica Italiană arată însă că principiul subsidiarității este aplicabil în domeniile strategice avute în vedere și că statele
         membre trebuie să păstreze o largă putere de apreciere, întrucât sunt cel mai în măsură să gestioneze situații de urgență
         care afectează interese vitale ale statului. Directivele adoptate în domeniile reglementate, precum cel al energiei, nu ar
         conține decât norme minime referitoare la respectarea cerințelor unui serviciu public.

      68      În această privință, astfel cum s‑a arătat la punctul 43 din prezenta hotărâre, chiar dacă aceste directive lasă o marjă de
         apreciere statelor membre, în special pentru adoptarea de măsuri în caz de urgență, dispozițiile pe care acestea le adoptă
         trebuie să respecte limitele trasate de tratat și în special principiul proporționalității.

      69      În ceea ce privește entitățile care își desfășoară activitatea în sectoarele petrolului, telecomunicațiilor și electricității,
         Curtea a admis, printre altele, că obiectivul de a garanta siguranța aprovizionării cu astfel de produse sau furnizarea de
         asemenea servicii în caz de criză pe teritoriul statului membru în cauză poate constitui un motiv de siguranță publică și,
         prin urmare, poate justifica o restricție privind o libertate fundamentală (a se vedea Hotărârea din 13 mai 2003, Comisia/Spania,
         citată anterior, punctul 71).

      70      Cu toate acestea, Curtea a statuat și că, deși, în general, statele membre sunt libere să stabilească cerințele de ordine
         publică și de siguranță publică, în conformitate cu nevoile lor naționale, ca motive de derogare de la o libertate fundamentală,
         aceste cerințe trebuie interpretate restrictiv, astfel încât întinderea acestora nu poate fi determinată în mod unilateral,
         fără controlul instituțiilor Comunității Europene. Astfel, ordinea publică și siguranța publică nu pot fi invocate decât în
         caz de amenințare reală și suficient de gravă, care afectează un interes fundamental al societății (a se vedea printre altele
         Hotărârea din 9 martie 2000, Comisia/Belgia, C‑355/98, Rec., p. I‑1221, punctul 28, Hotărârea din 14 martie 2000, Église de
         scientologie, C‑54/99, Rec., p. I‑1335, punctul 17, și Hotărârea din 17 iulie 2008, Comisia/Spania, citată anterior, punctul
         47).

      71      Curtea a aplicat această analiză unui regim de opoziție care era în vigoare în Belgia în domeniul energiei, regim care viza
         anumite decizii privind activele strategice ale societăților naționale, în special rețelele de energie, precum și decizii
         de administrare specifice în legătură cu aceste societăți, statul putând interveni numai în cazul în care ar fi fost afectate
         obiectivele politicii energetice. Curtea a considerat că acest regim se întemeia pe criterii obiective și controlabile de
         instanțe și că nu fusese demonstrat de Comisie că ar fi putut fi luate măsuri mai puțin restrictive pentru a se atinge obiectivul
         urmărit (a se vedea Hotărârea din 4 iunie 2002, Comisia/Belgia, C‑503/99, Rec., p. I‑4809, punctele 50-53).

      72      În speță, însă, astfel cum s‑a constatat la punctul 66 din prezenta hotărâre, Decretul din 2004 nu conține precizări privind
         împrejurările concrete în care poate fi exercitată prerogativa de veto și, prin urmare, criteriile pe care le menționează
         nu se întemeiază pe condiții obiective și controlabile.

      73      Astfel cum s‑a amintit la punctele 53 și 54 din prezenta hotărâre, mențiunea potrivit căreia prerogativa de veto nu poate
         fi exercitată decât în conformitate cu dreptul comunitar și împrejurarea că exercitarea acesteia poate fi supusă controlului
         instanței naționale nu pot determina compatibilitatea Decretului din 2004 cu dreptul comunitar.

      74      Prin urmare, trebuie să se constate că, prin adoptarea dispozițiilor de la articolul 1 alineatul 2 din Decretul din 2004,
         Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 43 CE, în măsura în care aceste dispoziții
         se aplică prerogativelor speciale prevăzute la articolul 2 alineatul 1 litera c) din Decretul‑lege nr. 332/1994.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      75      În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Republica Italiană a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:
      1)      Prin adoptarea dispozițiilor de la articolul 1 alineatul 2 din Decretul Președintelui Consiliului de Miniștri pentru definirea
            criteriilor referitoare la exercitarea prerogativelor speciale prevăzute la articolul 2 din Decretul lege nr. 332 din 31 mai
            1994 transformat, cu modificări, prin Legea nr. 474 din 30 iulie 1994 (decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri,
            definizione dei criteri di esercizio dei poteri speciali, di cui all’art. 2 del decreto‑legge 31 maggio 1994, n. 332, convertito,
            con modificazioni, dalla legge 30 luglio 1994, n. 474) din 10 iunie 2004, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile
            care îi revin:
      –        în temeiul articolelor 43 CE și 56 CE, în măsura în care dispozițiile menționate se aplică prerogativelor speciale prevăzute
            la articolul 2 alineatul 1 literele a) și b) din acest decret‑lege, astfel cum a fost modificat prin Legea nr. 350 privind
            formarea bugetului anual și plurianual al statului (Legea finanțelor pentru anul 2004) [legge n. 350, disposizioni per la
            formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)] din 24 decembrie 2003 și
      –        în temeiul articolului 43 CE, în măsura în care dispozițiile menționate se aplică prerogativei speciale prevăzute la articolul
            2 alineatul 1 litera c) din același decret‑lege.
      2)      Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 10 decembrie 1987. # Heinz Günther Jänsch împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza 277/84.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 18 ianuarie 1990. # SA Nicolas Corman & Fils împotriva Statului belgian și Marele Ducat al Luxemburgului. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Cour d'appel de Bruxelles - Belgia. # Agricultură. # Cauza C-295/88.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 30 ianuarie 2008. # Japan Tobacco, Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative CAMELO - Marcă națională figurativă anterioară CAMEL - Motiv relativ de refuz - Lipsa riscului de a obține un profit necuvenit din caracterul distinctiv și din renumele mărcii anterioare și lipsa riscului de a aduce atingere acestora - Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Lipsa încălcării regulilor procedurii de recurs - Articolul 74 din Regulamentul nr. 40/94. # Cauza T-128/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 30 ianuarie 2008 – Japan Tobacco/OAPI – Torrefacção Camelo (CAMELO)
      (Cauza T‑128/06)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative CAMELO – Marcă națională figurativă anterioară CAMEL – Motiv relativ de refuz – Lipsa riscului de a obține un profit necuvenit din caracterul distinctiv și din renumele mărcii anterioare și lipsa riscului
         de a aduce atingere acestora – Articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 – Lipsa încălcării regulilor procedurii de recurs – Articolul 74 din Regulamentul nr. 40/94”

      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție din partea titularului unei mărci anterioare care se bucură de renume – Protecție a mărcii anterioare de renume extinsă la produse sau la servicii nesimilare [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului,
         art. 8 alin. (5)] (a se vedea punctele 56-66)

      Obiectul

         Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 22 februarie 2006 (cauza R 669/2003‑2) privind o
                  procedură de opoziție între Japan Tobacco, Inc. și Torrefacção Camelo L

               da
            Date privind cauza

               Persoana care solicită înregistrarea mărcii comunitare:

               Torrefacção Camelo Lda

               Marca comunitară vizată:

               Marca ce cuprinde elemente figurative (cămilă, piramide, palmieri) și denumirea CAFÉ TORREFACTO CAMPO MAIOR CAMELO CAFÉ ESPECIAL
                  PURO Torrefacção Camelo Lda CAMPO MAIOR‑PORTUGAL pentru produse din clasa 30 – cererea nr. 1469121

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Japan Tobacco, Inc.

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Marca națională figurativă CAMEL pentru produse din clasele 22 și 34

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Anulează decizia diviziei de opoziție

         Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă societatea Japan Tobacco, Inc. să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Oficiul
                     pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).

                  3)

                  	Torrefacção Camelo Lda suportă propriile cheltuieli de judecată.