Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 5 iunie 1996. # Kahn Scheepvaart BV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat - Acțiune în anulare - Admisibilitate. # Cauza T-398/94.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 7 iulie 1994. # Elizabeth Bramhill împotriva Chief Adjudication Officer. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Social Security Commissioner - Regatul Unit. # Directivă 79/7/CEE. # Cauza C-420/92.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 17 septembrie 2015.#Total SA împotriva Comisiei Europene.#Recurs – Concurență – Înțelegeri – Piața cerii de parafină – Piața gaciului de parafină – Încălcare săvârșită de o societate filială deținută în proporție de 100 % de o societate‑mamă – Prezumție de influență decisivă exercitată de societatea‑mamă asupra filialei – Răspundere a societății‑mamă care decurge în mod exclusiv din comportamentul ilicit al filialei sale – Hotărâre privind reducerea cuantumului amenzii aplicate filialei – Efecte asupra situației juridice a societății‑mamă.#Cauza C-597/13 P.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑597/13 P,
            având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 22 noiembrie 2013,
            Total SA,  cu sediul în Courbevoie (Franța), reprezentată de É. Morgan de Rivery și de É. Lagathu, avocats,
            recurentă,
            cealaltă parte din procedură fiind:
            Comisia Europeană,  reprezentată de É. Gippini Fournier și de P. Van Nuffel, în calitate de agenți,
            pârâtă în primă instanță,
            CURTEA (Camera a cincea),
            compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnii A. Rosas, E. Juhász (raportor) și D. Šváby și doamna A. Prechal, judecători,
            avocat general: domnul N. Wahl,
            grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 ianuarie 2015,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 26 martie 2015,
            pronunță prezenta
            Hotărâre

            Motivele
            1. Prin recursul formulat, Total SA (denumită în continuare „Total”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene Total/Comisia (T‑548/08, EU:T:2013:434, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care i s‑a respins acțiunea având ca obiect, cu titlu principal, anularea în parte a Deciziei C(2008) 5476 final a Comisiei din 1 octombrie 2008 privind o procedură în temeiul articolului [81 CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39.181 – Ceară de lumânări) (rezumat publicat în JO 2009, C 295, p. 17, denumită în continuare „decizia în litigiu”), și, cu titlu subsidiar, anularea sau reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată.
            Istoricul litigiului și decizia în litigiu
            2. Hotărârea atacată cuprinde următoarele constatări:
            „1 Prin decizia [în litigiu], Comisia [Europeană] a constatat că reclamanta […] și filiala sa deținută în proporție de aproape 100 %, Total France SA [(denumită în continuare «Total France»)], au încălcat, împreună cu alte întreprinderi, articolul 81 alineatul (1) [CE] și articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) [din 2 mai 1992 (JO 1994, L 1, p. 3, Ediție specială, 11/vol. 53, p. 4)] prin participarea la o înțelegere pe piața cerii de parafină în SEE și pe piața germană a gaciului de parafină.
            2 Destinatarii deciziei [în litigiu] sunt următoarele societăți: […], precum și reclamanta și filiala sa […]
            3 Ceara de parafină este produsă în rafinării prin prelucrarea țițeiului. Aceasta este utilizată pentru fabricarea unor produse cum ar fi lumânări, produse chimice, anvelope și produse auto, precum și în industria cauciucului, a ambalajelor, a adezivilor și a gumei de mestecat [considerentul (4) al deciziei [în litigiu]].
            4 Gaciul de parafină este materia primă necesară pentru fabricarea cerii de parafină. Acesta este produs în rafinării ca derivat al fabricării uleiurilor de bază din țiței. De asemenea, este vândut [unor clienți] finali, de exemplu, producătorilor de plăci aglomerate [considerentul (5) al deciziei [în litigiu]].
            5 Comisia și‑a început investigația după ce [o societate] a informat‑o, prin scrisoarea din 17 martie 2005, cu privire la existența unei înțelegeri […] [considerentul (72) al deciziei [în litigiu]].
            6 La 28 și la 29 aprilie 2005, Comisia a efectuat, în temeiul articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269), verificări la fața locului în incintele […] Total [France] [considerentul (75) al deciziei [în litigiu]].
            7 În ceea ce privește Total France, verificările au fost efectuate pe baza deciziei Comisiei din 18 aprilie 2005 prin care reclamanta și toate întreprinderile controlate direct sau indirect de ea, inclusiv Total France, au fost obligate să se supună unei inspecții în temeiul articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 […]
            8 Decizia privind inspecția [a Comisiei din 18 aprilie 2005] a fost notificată Total France la 28 aprilie 2005. Ea nu a fost notificată reclamantei.
            9 Total France a primit solicitări de informații din partea Comisiei la 3 noiembrie 2005 și la 27 noiembrie 2006 și a răspuns la acestea la 23 decembrie 2005 și, respectiv, la 13 decembrie 2006. La 30 ianuarie 2007, a primit întrebări suplimentare din partea Comisiei, la care a răspuns la 4 aprilie 2007.
            10 La 29 mai 2007, Comisia a transmis o comunicare privind obiecțiunile [destinatarilor deciziei în litigiu], printre care și reclamanta și Total France [considerentul (85) al deciziei [în litigiu]].
            11 Prin scrisoarea din 13 august 2007, reclamanta a formulat observații ca răspuns la comunicarea privind obiecțiunile […]
            12 La 10 și la 11 decembrie 2007, Comisia a organizat o audiere, la care a participat reclamanta.
            13 Ulterior audierii, reclamanta a primit mai multe solicitări de informații din partea Comisiei. Solicitările din 21 decembrie 2007 și din 29 mai 2008 se refereau la cifra de afaceri a reclamantei și la cea a Total France, obținute în special pe piața cerii de parafină și pe cea a gaciului de parafină. Solicitarea din 4 aprilie 2008 se referea la realitatea încălcării la care luase parte Total France. Reclamanta a răspuns la 20 februarie, la 8 aprilie și, respectiv, la 10 iunie 2008, arătând totodată că nu avusese cunoștință despre încălcarea imputată Total France.
            14 Potrivit deciziei [în litigiu], angajați ai întreprinderii Total France au participat la încălcare pe toata durata acesteia. Prin urmare, Comisia a apreciat că Total France era direct răspunzătoare pentru înțelegere [considerentele (555) și (556) ale deciziei [în litigiu]]. Comisia a afirmat că cel puțin 98 % din capitalul Total France era deținut de reclamantă și că se putea prezuma, pe această bază, că reclamanta exercita o influență decisivă asupra comportamentului Total France, întrucât cele două societăți făceau parte din aceeași întreprindere [considerentele (557)-(559) ale deciziei [în litigiu]]. Ca răspuns la o întrebare scrisă a Tribunalului, referitoare la identitatea celorlalți proprietari ai Total France, reclamanta a precizat că restul capitalul acesteia era deținut tot de ea, în mod indirect. Astfel, pe parcursul procesului s‑a arătat că Total France era o filială deținută de reclamantă în proporție de 100 % în perioada în litigiu.
            15 Amenzile aplicate în speță au fost calculate pe baza Orientărilor privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 (JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264) […], în vigoare la data notificării comunicării privind obiecțiunile [către destinatarii deciziei în litigiu].”
            3. Articolele 1 și 2 din decizia în litigiu prevăd:
            „ Articolul 1
            Întreprinderile următoare au încălcat articolul 81 alineatul 1 [CE] și, începând de la 1 ianuarie 1994, articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioadele indicate, la un acord continuu și/sau la o practică concertată în sectorul cerii de parafină în cadrul pieței comune și, începând de la 1 ianuarie 1994, în cadrul SEE:
            […]
            Total France […]: de la 3 septembrie 1992 până la 28 aprilie 2005 și
            Total […]: de la 3 septembrie 1992 până la 28 aprilie 2005.
            În ceea ce privește întreprinderile următoare, încălcarea privește de asemenea, pentru perioadele indicate, gaciul de parafină vândut clienților fina[li] pe piața germană:
            Total France […]: de la 30 octombrie 1997 până la 12 mai 2004 și
            Total […]: de la 30 octombrie 1997 până la 12 mai 2004.
            […]
            Articolul 2
            Pentru încălcarea menționată la articolul 1 se aplică următoarele amenzi:
            […]
            Total France […] în solidar cu Total […]: 128 163 000 [de euro].”
            4. În considerentul (577) al deciziei în litigiu, Comisia a constatat că majoritatea argumentelor Total se întemeiau pe capacitatea filialei de a acționa în mod autonom în cadrul gestionării curente a activităților sale comerciale. În considerentul (578) al deciziei în litigiu, Comisia a făcut unele aprecieri cu privire la noțiunea „activitate autonomă” a unei filiale, în special o apreciere potrivit căreia „exercitarea unei influențe decisive asupra politicii comerciale a unei filiale nu necesită o intervenție zilnică în gestionarea funcționării filialei”.
            5. În cadrul aceluiași considerent, Comisia a adăugat următoarele:
            „În fapt, [Total] recunoaște că are un rol de coordonare instituțională și de control al orientărilor strategice și că dispune de puterea de a aproba sau de a respinge investițiile cele mai importante sau orice modificare majoră a activităților în cadrul grupului. Acest lucru dovedește că [Total], în calitate de societate‑mamă, are un interes și un rol în raport cu filialele sale în calitate de acționar care dorește să își protejeze interesele financiare de proprietar și interesele în materie de strategie comercială. [Total] prezintă de asemenea o listă cu alte câteva subiecte, precum politica aplicabilă în materie de resurse umane, ținerea conturilor consolidate, stabilirea politicii fiscale a grupului și alte câteva sarcini operaționale orizontale, precum securitatea industrială, mediul, gestionarea fondurilor în condiții care respectă etica, activitățile de finanțare etc., care sunt administrate de [Total] în numele întregului grup.”
            6. În considerentele (579)-(582) ale deciziei în litigiu, Comisia a examinat argumentele Total întemeiate pe lipsa suprapunerii responsabilităților de conducere ale societății‑mamă și ale filialei, din moment ce filiala nu ar fi primit niciodată instrucțiuni din partea societății‑mamă cu privire la politica ce trebuia aplicată comercializării cerii de parafină, filiala nu ar fi informat niciodată societatea‑mamă despre activitățile sale pe piața în cauză și, în sfârșit, ceara de parafină ar fi o activitate marginală atât pentru filială, cât și pentru societatea‑mamă. În considerentul (585) al deciziei în litigiu, Comisia a concluzionat că elementele prezentate de Total nu erau suficiente pentru a răsturna prezumția de exercitare a unei influențe decisive care decurge din deținerea în mod direct sau indirect de către aceasta a cvasitotalității capitalului filialei sale, Total France.
            Hotărârea atacată
            7. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 16 decembrie 2008, recurenta a solicitat, cu titlu principal, anularea deciziei în litigiu în ceea ce o privește, invocând șapte motive în susținerea concluziilor sale. Cu titlu subsidiar, ea a solicitat de asemenea eliminarea sau reducerea cuantumului amenzii care îi fusese aplicată în solidar cu Total France, invocând două motive în această privință. În acest sens, recurenta a susținut, în esență, că nu era în măsură să exercite o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale și că aceasta avea, astfel, un comportament autonom pe piață. Prin urmare, întrucât nu era ea însăși implicată în înțelegerea incriminată, nu îi putea fi imputat comportamentul ilicit al filialei sale. În plus, recurenta contestase durata încălcării săvârșite de filiala sa, astfel cum aceasta fusese calculată de Comisie. Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins toate aceste motive.
            8. La punctul 73 din hotărârea atacată, Tribunalul a preluat literal aprecierile Comisiei expuse în considerentul (578) al deciziei în litigiu. La punctele 74-99 din hotărârea atacată, acesta a examinat fiecare dintre argumentele Total privind autonomia activității filialei sale și a estimat, la punctul 102 din hotărârea atacată, că Comisia considerase în mod întemeiat că recurenta nu reușise să răstoarne prezumția potrivit căreia ea exercita o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei sale.
            9. La punctele 215-219 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat argumentele Total privind durata participării la încălcare a filialei acestei societăți și, la punctul 224 din hotărârea atacată, a statuat:
            „În ceea ce privește exercitarea competenței sale de fond, Tribunalul concluzionează că reclamanta nu a demonstrat nicio eroare sau neregularitate în decizia [în litigiu] care ar justifica eliminarea amenzii care i‑a fost aplicată sau reducerea cuantumului amenzii respective. Tribunalul consideră de asemenea că, având în vedere toate împrejurările speței, în special gravitatea și durata încălcării săvârșite de reclamantă, cuantumul amenzii aplicate acesteia este adecvat.”
            Hotărârea Total Raffinage Marketing/Comisia (T‑566/08)
            10. Prin Hotărârea Total Raffinage Marketing/Comisia (T‑566/08, EU:T:2013:423), pronunțată în aceeași zi ca și hotărârea atacată în prezenta cauză, Tribunalul a redus la suma de 125 459 842 de euro amenda aplicată filialei Total France, a cărei succesoare în drepturi este Total Raffinage Marketing SA, și a respins în rest acțiunea pe care aceasta din urmă o introdusese în paralel cu acțiunea formulată de Total, societatea sa mamă. Tribunalul a considerat că Comisia încălcase, la stabilirea coeficientului multiplicator care reflectă durata participării Total France la încălcare, principiile proporționalității și egalității de tratament, asimilând o perioadă de participare de 7 luni și 28 de zile pentru ceara de parafină și o perioadă de participare de 6 luni și 12 zile pentru gaciul de parafină cu o participare de un an întreg. În schimb, prin hotărârea atacată, Tribunalul nu a redus în aceeași măsură amenda aplicată Total.
            Cu privire la recurs
            11. Recursul se întemeiază pe șase motive. Prin intermediul primului și al celui de al treilea motiv, recurenta arată că, deși răspunderea sa este în întregime derivată din cea a filialei sale, Tribunalul nu a efectuat în privința sa aceeași reducere a cuantumului amenzii aplicate filialei sale ca cea de care a beneficiat aceasta din urmă. Astfel, Tribunalul ar fi agravat fără niciun temei legal sancțiunea care a fost impusă recurentei. Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept întrucât nu a anulat decizia în litigiu pentru încălcarea de către Comisie a obligației sale de motivare. Prin intermediul motivelor al patrulea-al șaselea, invocate cu titlu subsidiar, recurenta solicită Curții ca, prin exercitarea competenței sale de modificare și ținând seama de toate împrejurările cauzei, să stabilească în privința sa o amendă în același cuantum cu cel care a fost decis în privința filialei sale.
            12. Trebuie analizat mai întâi al doilea motiv și apoi primul și al treilea motiv de recurs, împreună.
            Cu privire la al doilea motiv
            Argumentația părților
            13. Total reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept în exercitarea controlului legalității, întrucât nu a anulat decizia în litigiu pentru încălcarea de către Comisie a obligației sale de motivare. Astfel, Comisia nu ar fi examinat argumentele prezentate de recurentă destinate să răstoarne prezumția de influență decisivă a acesteia din urmă asupra politicii comerciale a filialei sale.
            14. Potrivit Total, contextul prezentei cauze este similar cu cel în care a fost pronunțată Hotărârea Elf Aquitaine/Comisia (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, punctul 167) și necesita astfel din partea Comisiei o motivare consolidată în privința motivelor pentru care aceasta considera că elementele prezentate de recurentă nu erau suficiente pentru a răsturna prezumția menționată. În acest scop, recurenta ar fi invocat mai multe elemente de probă, precum autonomia filialei sale, necomunicarea de către aceasta către societatea‑mamă a activității sale pe piață și lipsa unor instrucțiuni date de societatea‑mamă filialei sale pentru gestionarea activității sale. Or, Comisia nu ar fi răspuns la aceste elemente de probă, ceea ce ar constitui un viciu de motivare, mai precis o încălcare a unei norme fundamentale de proc edură, pe care Tribunalul ar fi trebuit să o invoce din oficiu, un astfel de motiv fiind de ordine publică (a se vedea Hotărârea Siemens și alții/Comisia, C‑239/11 P, C‑489/11 P și C‑498/11 P, EU:C:2013:866, punctul 321).
            15. Întrucât nu a putut identifica punctele din decizia în litigiu care răspund în mod detaliat la elementele prezentate de recurentă, Tribunalul ar fi trebuit să invoce din oficiu motivul întemeiat pe lipsa de motivare a deciziei în litigiu și să dispună anularea acesteia. În loc să recurgă la un astfel de mijloc, Tribunalul ar fi expus, la punctele 75-102 din hotărârea atacată, propria apreciere cu privire la fiecare dintre aceste elemente, substituindu‑se astfel Comisiei.
            16. Comisia consideră că motivul menționat este inadmisibil, deoarece recurenta ar urmări prin acesta să modifice obiectul litigiului, astfel cum a fost dezbătut în fața Tribunalului, invocând pentru prima dată în fața Curții un motiv referitor la viciul de motivare a deciziei în litigiu. Potrivit Comisiei, caracterul de ordine publică al motivului întemeiat pe viciul de motivare permite instanței să îl invoce din oficiu, dar nu înseamnă că Tribunalul este obligat, sub sancțiunea anulării hotărârii sale, să controleze din oficiu toate aspectele motivării unei decizii care nu sunt invocate în fața sa.
            17. Comisia arată că elementele de probă prezentate de recurentă, mai precis autonomia financiară a filialei sale, faptul că această filială dispune de propria conducere locală, lipsa de comunicare dintre societatea‑mamă și filiala sa cu privire la activitatea acesteia din urmă și importanța marginală a activității la care se referea înțelegerea ilicită în cifra de afaceri a societății‑mamă, constituiau argumente care erau prezentate în cadrul celui de al patrulea motiv al cererii în anulare depuse la Tribunal și care se refereau la o eroare vădită de apreciere a Comisiei în decizia în litigiu, iar nu la un viciu de motivare a acestei decizii. Tribunalul ar fi răspuns la aceste motive care urmăreau să răstoarne prezumția de exercitare a unei influențe decisive. Astfel, Tribunalul nu ar fi fost sesizat, în cadrul examinării acestui motiv al cererii introductive, cu o problemă de motivare, ci cu o problemă de fond.
            Aprecierea Curții
            18. Potrivit jurisprudenței Curții, obligația de motivare a actelor Uniunii, prevăzută la articolul 296 al doilea paragraf TFUE, constituie o normă fundamentală de procedură care trebuie diferențiată de problema temeiniciei motivării, aceasta din urmă ținând de legalitatea pe fond a actului în litigiu (a se vedea Hotărârea Elf Aquitaine/Comisia, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, punctul 146 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Gascogne Sack Deutschland/Comisia, C‑40/12 P, EU:C:2013:768, punctul 46).
            19. În speță, recurenta a contestat în fața Tribunalului evaluarea, în considerentul (578) din decizia în litigiu, a indiciilor pe care le invocase în scopul răsturnării prezumției de influență decisivă. Ea a susținut că Comisia a respins în mod eronat elementele prezentate în scopul demonstrării lipsei unei influențe decisive din partea sa asupra comportamentului comercial al filialei sale, fără a arăta totuși că aceasta își încălcase, în această privință, obligația de motivare a deciziei în litigiu.
            20. Trebuie observat, după cum reiese din cuprinsul punctului 8 din prezenta hotărâre, că, după ce a preluat literal aprecierile Comisiei expuse în considerentul (578) al deciziei în litigiu, Tribunalul a examinat, la punctele 74-99 din hotărârea atacată, fiecare dintre argumentele Total privind autonomia activității filialei sale și, la punctul 102 din hotărârea atacată, a ajuns la concluzia că Comisia considerase în mod întemeiat că recurenta nu reușise să răstoarne prezumția menționată.
            21. Or, primul aspect al celui de al doilea motiv este întemeiat, în esență, pe aceleași argumente ca și cele invocate de recurentă în fața Tribunalului pentru a contesta nu o eventuală încălcare a obligației de motivare, ci o pretinsă aplicare incorectă a prezumției de influență decisivă. Cu toate acestea, în recurs, recurenta nu critică temeinicia raționamentului Tribunalului care figurează la aceste puncte ale hotărârii atacate, ci contestă numai eroarea de drept pe care acesta ar fi săvârșit‑o prin nesancționarea pretinsei insuficiențe a motivării deciziei în litigiu în privința respingerii elementelor prezentate de recurentă care urmăreau să răstoarne prezumția de influență decisivă.
            22. Aspectul menționat introduce astfel în recurs un argument nou constând în contestarea caracterului adecvat al motivării deciziei în litigiu în privința aplicării prezumției de influență decisivă. În consecință, aspectul menționat trebuie declarat inadmisibil, întrucât, în cadrul unui recurs, competența Curții este, în principiu, limitată la aprecierea soluției legale pronunțate cu privire la motivele dezbătute în fața instanțelor de fond (a se vedea în acest sens Hotărârea Gascogne Sack Deutschland/Comisia, C‑40/12 P, EU:C:2013:768, punctul 52).
            23. Întrucât acest prim aspect al celui de al doilea motiv este inadmisibil, al doilea aspect al motivului menționat, prin care recurenta susține că Tribunalul a procedat la o înlocuire a motivării deciziei în litigiu, trebuie de asemenea să fie respins, din moment ce presupune în mod necesar o examinare a motivării deciziei amintite.
            24. Prin urmare, acest motiv trebuie respins în totalitate.
            Cu privire la primul și la al treilea motiv
            Argumentația părților
            25. Total susține că, întrucât răspunderea reținută în privința sa și obligarea sa la plata în solidar a amenzii își aveau originea numai în răspunderea filialei sale, Tribunalul, prin reducerea cuantumului amenzii aplicate filialei, fără a efectua aceeași reducere în privința societății sale mamă, a agravat sancțiunea impusă acesteia din urmă. Ținând seama de această răspundere în întregime de natură derivată, diferența dintre cuantumurile amenzilor aplicate societății‑mamă și filialei sale, și anume suma de 2 704 158 de euro, ar constitui o amendă lipsită de orice temei juridic. În plus, această modificare a naturii răspunderii sale ar rezulta din hotărârea atacată, fără să i se fi acordat posibilitatea, în vreun moment al procedurii, de a prezenta observații cu privire la acest aspect, ceea ce ar constitui o încălcare a dreptului său la apărare.
            26. Potrivit recurentei, situația în litigiu este aceeași cu cea în care s‑a pronunțat Hotărârea Comisia/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29), prin care Curtea, după ce a constatat că răspunderea societății‑mamă era pur derivată și accesorie celei a filialei sale și depindea, astfel, de cea a acesteia din urmă, a procedat la alinierea cuantumului amenzii aplicate societății‑mamă cu cel redus al amenzii aplicate filialei sale. Or, în speță, situația recurentei ar fi aceea a unei societăți‑mamă a cărei răspundere este derivată în întregime din răspunderea filialei sale. Recurenta arată că, întrucât durata participării la încălcarea în discuție care a fost reținută în privința sa nu poate fi decât identică cu cea reținută în privința filialei sale, iar reducerea amenzii aplicate filialei sale rezultă doar din reducerea acestei durate în ceea ce privește numai această societate, Tribunalul ar fi trebuit să își exercite competența de modificare, astfel cum a fost cazul în Hotărârea Comisia/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29), și să adapteze cuantumul amenzii reținute în sarcina societății‑mamă în funcție de cuantumul amenzii aplicate în final filialei sale.
            27. Total adaugă că atât hotărârea atacată, cât și Hotărârea Total Raffinage Marketing/Comisia (T‑566/08, EU:T:2013:423) au fost pronunțate în aceeași zi, de același complet de judecată, astfel încât Tribunalul, prin luarea deciziei de a nu modifica amenda care a fost impusă recurentei, a încălcat principiul nediscriminării între două cauze care se referă la aceleași fapte și care privesc două entități ale uneia și aceleiași întreprinderi. În plus, în cadrul competenței sale de modificare, instanța Uniunii ar fi autorizată să modifice cuantumul amenzii. În schimb, nu ar fi autorizată să modifice caracterul solidar și unic al răspunderii și al amenzii care decurge din aceasta în privința entităților care formează una și aceeași întreprindere atunci când răspunderea societății‑mamă depinde în mod exclusiv de răspunderea filialei sale. Astfel, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept prin modificarea caracterului solidar și unic al răspunderii Total și a filialei sale și, în consecință, al amenzii impuse acestora.
            28. Comisia apreciază că argumentația recurentei nu este fondată, întrucât se bazează pe premisa greșită potrivit căreia, prin respingerea acțiunii recurentei, Tribunalul ar fi agravat răspunderea acesteia. Or, prin respingerea acestei acțiuni, Tribunalul ar fi lăsat intacte atât răspunderea recurentei, cât și cuantumul amenzii în totalitate. Diminuarea de către Tribunal a cuantumului amenzii aplicate filialei nu ar fi avut niciun efect asupra întinderii răspunderii recurentei, care ar rămâne obligată la plata întregului cuantum al amenzii.
            29. Comisia observă că simplul fapt că, pentru o parte a amenzii, Total a devenit singurul debitor față de Comisie nu constituie o modificare a amenzii care i‑a fost aplicată și este doar consecința inevitabilă a deciziei luate de Tribunal, în Hotărârea Total Raffinage Marketing/Comisia (T‑566/08, EU:T:2013:423), de a reduce cuantumul amenzii impuse codebitorului său. În general, situația unei societăți‑mamă obligate la plata amenzii în solidar cu filiala sa nu se poate distinge de cea a altor entități juridice a căror răspundere în solidar a fost reținută și care sunt codebitoare ale amenzii aplicate. În cazurile de obligare în solidar la plata unei amenzi, reducerea cuantumului acesteia față de unul dintre codebitori ar face în mod inevitabil ca celălalt codebitor să fie singurul răspunzător pentru cuantumul aferent acestei reduceri.
            30. În opinia Comisiei, o societate‑mamă și filiala sa au întotdeauna posibilitatea de a introduce împreună o singură acțiune împotriva deciziei care le impune o amendă. În cazul în care societatea‑mamă alege să ceară anularea și modificarea amenzii sale printr‑o acțiune proprie, soluționarea acestei acțiuni ar depinde de argumentele invocate în acest scop, iar nu de eventualele argumente prezentate de filiala sa într‑o acțiune paralelă. În orice caz, condițiile puse de Curte în Hotărârea Comisia/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29) cu privire la „identitatea de obiect” dintre cererile paralele introduse de societățile‑mamă și de filialele lor nu ar fi îndeplinite în speță. Deși este adevărat că atât Total, cât și filiala sa au criticat în fața Tribunalului aprecierea realizată de Comisie cu privire la durata participării la încălcare, Tribunalul ar fi redus totuși amenda aplicată filialei pe baza argumentelor pe care le‑ar fi prezentat aceasta, iar nu societatea‑mamă.
            Aprecierea Curții
            31. Prin intermediul primului și al celui de al treilea motiv, recurenta critică faptul că, în hotărârea atacată, Tribunalul nu a ținut cont de Hotărârea Total Raffinage Marketing/Comisia (T‑566/08, EU:T:2013:423) prin care a fost redusă amenda aplicată Total France la 125 459 842 de euro. Ea susține că, potrivit jurisprudenței Curții care reiese din Hotărârea Comisia/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29), Tribunalul era obligat să reducă amenda menționată și în privința Total.
            32. Dreptul Uniunii în domeniul concurenței vizează activitățile întreprinderilor. Alegerea autorilor tratatelor a fost aceea de a utiliza noțiunea „întreprindere” pentru a desemna autorul unei încălcări a dreptului concurenței susceptibil de a fi sancționat în temeiul articolelor 101 TFUE și 102 TFUE, iar nu alte noțiuni, precum noțiunile „societate” sau „persoană juridică”, utilizate, printre altele, la articolul 54 TFUE (a se vedea Hotărârea Comisia și alții/Siemens Österreich și alții, C‑231/11 P-C‑233/11 P, EU:C:2014:256, punctele 41 și 42, precum și jurisprudența citată).
            33. Noțiunea de întreprindere desemnează orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare. Această noțiune trebuie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică, chiar dacă, din punct de vedere juridic, această unitate este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice. În cazul în care o astfel de entitate economică încalcă normele privind concurența, răspunderea pentru această încălcare revine entității respective, potrivit principiului răspunderii personale (a se vedea Hotărârea Comisia și alții/Siemens Österreich și alții, C‑231/11 P-C‑233/11 P, EU:C:2014:256, punctele 43 și 44, precum și jurisprudența citată).
            34. În acest context, în anumite circumstanțe, o persoană juridică care nu este autorul unei încălcări a dreptului concurenței poate fi totuși sancționată pentru comportamentul ilicit al unei alte persoane juridice în cazul în care cele două persoane fac parte din aceeași entitate economică și constituie astfel întreprinderea care a încălcat articolul 101 TFUE (a se vedea Hotărârea Comisia și alții/Siemens Österreich și alții, C‑231/11 P-C‑233/11 P, EU:C:2014:256, punctul 45).
            35. Astfel, comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă atunci când aceasta exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale (a se vedea în acest sens Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, punctele 58 și 59, precum și jurisprudența citată).
            36. În cazul în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, punctul 60, precum și jurisprudența citată).
            37. În speță, Comisia a stabilit în sarcina societății Total răspunderea pentru comportamentul Total France și le‑a aplicat în solidar o amendă de 128 163 000 de euro. După cum s‑a arătat la punctul 10 din prezenta hotărâre, prin Hotărârea Total Raffinage Marketing/Comisia (T‑566/08, EU:T:2013:423), Tribunalul a redus amenda aplicată filialei Total France la suma de 125 459 842 de euro.
            38. Curtea a decis că, în situația în care răspunderea societății‑mamă este pur derivată din cea a filialei sale și niciun alt factor nu caracterizează în mod individual comportamentul reproșat societății‑mamă, răspunderea acestei societăți‑mamă nu o poate depăși pe cea a filialei sale (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, punctele 37, 39, 43 și 49).
            39. Aplicarea de către instanțele Uniunii a principiilor care decurg din această jurisprudență impune întrunirea anumitor condiții de procedură, printre care introducerea de către filială și de către societatea‑mamă a unor acțiuni paralele având același obiect (a se vedea Hotărârea Comisia/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, punctul 49). Curtea a precizat că noțiunea „același obiect” nu necesită o identitate a întinderii cererilor acestor societăți și a argumentelor invocate de acestea (a se vedea Hotărârea Comisia/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, punctul 43).
            40. Trebuie constatat că, în speță, aceste condiții erau îndeplinite. Astfel, asemenea societății‑mamă și filialei în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Comisia/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29), atât Total, cât și Total France formulaseră o acțiune împotriva deciziei în litigiu, iar aceste acțiuni aveau același obiect, în sensul că se refereau, printre altele, la durata încălcării.
            41. Deși Curtea nu s‑a pronunțat în Hotărârea Comisia/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29) decât cu privire la posibilitatea de a ține seama, în cadrul unei acțiuni introduse de o societate‑mamă a cărei răspundere este în întregime derivată din cea a filialei sale, de rezultatul acțiunii introduse de aceasta din urmă, reiese totuși din jurisprudența Curții, în special din Hotărârea Areva și alții/Comisia (C‑247/11 P și C‑253/11 P, EU:C:2014:257, punctele 136-138), că atunci când cerințele procedură menționate la punctele precedente sunt întrunite, societatea‑mamă a cărei răspundere este în întregime derivată din cea a filialei sale trebuie, în principiu, să beneficieze de o eventuală reducere a răspunderii filialei sale care fusese stabilită în sarcina sa.
            42. În consecință, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin neluarea în considerare a rezultatului Hotărârii Total Raffinage Marketing/Comisia (T‑566/08, EU:T:2013:423).
            43. Rezultă că primul și al treilea motiv de recurs sunt întemeiate.
            44. Prin urmare, este necesar să se anuleze hotărârea atacată, întrucât Tribunalul nu a procedat la alinierea cuantumului amenzii impuse Total cu cel al amenzii impuse Total France.
            45. În aceste condiții și ca urmare și a hotărârii pronunțate în aceeași zi în cauza Total Marketing Services/Comisia (C‑634/13 P, EU:C:2015), nu este necesar să se examineze motivele subsidiare de recurs, respectiv al patrulea-al șaselea motiv.
            46. În conformitate cu articolul 61 primul paragraf a doua teză din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în cazul în care recursul este întemeiat, Curtea poate, în situația în care anulează decizia Tribunalului, să soluționeze în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată. Aceasta este situația în speță.
            47. Pe baza considerațiilor cuprinse la punctele 38-44 din prezenta hotărâre, este necesară reducerea cuantumului amenzii impuse Total până la nivelul celei aplicate filialei sale, Total France, astfel cum aceasta a fost stabilită la punctul 1 din dispozitivul Hotărârii Total Raffinage Marketing/Comisia (T‑566/08, EU:T:2013:423).
            48. Prin urmare, cuantumul amenzii aplicate Total în solidar cu Total France la articolul 2 din decizia în litigiu trebuie stabilit la suma de 125 459 842 de euro.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            49. Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat sau atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
            50. Potrivit articolului 138 alineatul (1) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Articolul 138 alineatul (3) din același regulament prevede, în plus, că în cazul în care părțile cad fiecare în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată. Totuși, în cazul în care împrejurările cauzei justifică acest lucru, Curtea poate decide ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, o parte să suporte o fracțiune din cheltuielile de judecată efectuate de cealaltă parte.
            51. În această privință, ținând seama de împrejurările speței, este necesar să se decidă că Total suportă trei pătrimi din cheltuielile de judecată ale Comisiei și din propriile cheltuieli de judecată efectuate în cadrul recursului și al procedurii în fața Tribunalului, iar Comisia suportă o pătrime din propriile cheltuieli de judecată și din cele efectuate de Total în legătură cu aceste două proceduri.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară și hotărăște:
            1) Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene Total/Comisia (T‑548/08, EU:T:2013:434) în măsura în care Tribunalul nu a procedat la alinierea cuantumului amenzii impuse Total SA cu cel al amenzii impuse Total Raffinage Marketing SA prin Hotărârea Total Raffinage Marketing/Comisia (T‑566/08, EU:T:2013:423).
            2) Respinge în rest recursul.
            3) Stabilește cuantumul amenzii aplicate Total SA în solidar cu Total Raffinage Marketing SA la articolul 2 din Decizia C(2008) 5476 final a Comisiei din 1 octombrie 2008 privind o procedură în temeiul articolului [81 CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39.181 – Ceară de lumânări) la 125 459 842 de euro.
            4) Total SA suportă trei pătrimi din cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Europeană și din propriile cheltuieli de judecată aferente prezentului recurs și procedurii în primă instanță.
            5) Comisia Europeană suportă o pătrime din propriile cheltuieli de judecată și din cele efectuate de Total SA aferente prezentului recurs și procedurii în primă instanță.


title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 25 octombrie 2012.#Déborah Prete împotriva Office national de lʼemploi.#Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Cour de cassation (Belgia).#Libera circulație a persoanelor – Articolul 39 CE – Resortisant al unui stat membru aflat în căutarea unui loc de muncă în alt stat membru – Egalitate de tratament – Alocații de șomaj în favoarea tinerilor aflați în căutarea primului loc de muncă – Acordare supusă condiției de a fi urmat șase ani de studii în statul gazdă.#Cauza C-367/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      25 octombrie 2012 (
            *1
         )
      „Libera circulație a persoanelor — Articolul 39 CE — Resortisant al unui stat membru aflat în căutarea unui loc de muncă în alt stat membru — Egalitate de tratament — Alocații de șomaj în favoarea tinerilor aflați în căutarea primului loc de muncă — Acordare supusă condiției de a fi urmat șase ani de studii în statul gazdă”
      În cauza C-367/11,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Cour de cassation (Belgia), prin decizia din 27 iunie 2011, primită de Curte la 11 iulie 2011, în procedura

         Déborah Prete

      împotriva

         Office national de l’emploi,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, îndeplinind funcția de președinte al Camerei a patra, domnul J.-C. Bonichot, doamnele C. Toader și A. Prechal (raportor) și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru doamna Prete, de J. Oosterbosch, avocate;

               —

               pentru guvernul belgian, de L. Van den Broeck și de M. Jacobs, în calitate de agenți, asistate de P. A. Foriers, avocat;

               —

               pentru guvernul ceh, de M. Smolek și de D. Hadroušek, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de V. Kreuschitz și de G. Rozet, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 iulie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 12 CE, 17 CE, 18 CE și 39 CE.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Prete, pe de o parte, și Office national de l’emploi (Oficiul Național pentru Ocuparea Forței de Muncă, denumit în continuare „ONEM”), pe de altă parte, cu privire la decizia acestuia din urmă de a refuza să îi atribuie persoanei în cauză beneficiul alocațiilor de șomaj prevăzute de legislația belgiană.

         Reglementarea belgiană

               3

               Reglementarea belgiană prevede acordarea, în favoarea tinerilor care și-au terminat studiile și care sunt în căutarea primului loc de muncă, de alocații destinate să faciliteze tranziția acestora de la învățământ la piața muncii, desemnate sub denumirea „alocații de șomaj”.

               4

               Articolul 36 alineatul 1 primul paragraf din Decretul regal din 25 noiembrie 1991 de reglementare a șomajului (Moniteur belge din 31 decembrie 1991, p. 29888), astfel cum a fost modificat prin Decretul regal din 11 februarie 2003 (Moniteur belge din 19 februarie 2003, p. 8026, denumit în continuare „decretul regal”) prevede:
               „Pentru a putea fi eligibil în vederea primirii alocațiilor de șomaj, tânărul lucrător trebuie să îndeplinească următoarele condiții:
               [...]

                        2o

                                 a)

                                 fie să fi terminat studiile complete ale ciclului secundar superior sau al treilea an de studii complete ale învățământului secundar tehnic, artistic sau profesional în cadrul unei instituții de învățământ organizate, subvenționate sau recunoscute de o comunitate;

                                 b)

                                 fie să fi obținut în fața unei comisii de evaluare competente a unei comunități o diplomă sau un certificat de studii pentru studiile prevăzute la litera a);

                           [...]

                                 h)

                                 fie să fi urmat studii sau o formare în alt stat din cadrul Spațiului Economic European, dacă sunt îndeplinite în mod simultan următoarele condiții:

                                          —

                                          tânărul prezintă documente din care reiese că studiile sau formarea sunt de același nivel și sunt echivalente cu cele menționate la literele precedente;

                                          —

                                          în momentul cererii de alocații, tânărul este, în calitate de copil, în întreținerea unor lucrători migranți în sensul articolului [39 CE], care locuiesc în Belgia.

                           [...]

                                 j)

                                 fie să fi obținut un atestat eliberat de o comunitate, de echivalare cu certificatul prevăzut la litera b), sau un atestat care să îi permită accesul la învățământul superior; această literă se aplică numai cu condiția de a fi efectuat în prealabil cel puțin șase ani de studii într-o instituție de învățământ organizată, recunoscută sau subvenționată de o comunitate.

                  [...]”

         Acțiunea principală și întrebările preliminare

               5

               Doamna Prete, cetățean francez, și-a efectuat studiile în Franța, unde a obținut, în iulie 2000, o diplomă de bacalaureat profesional în specializarea secretariat. În iulie 2001, ea s-a căsătorit cu un resortisant belgian și s-a instalat împreună cu acesta la Tournai (Belgia).

               6

               La 1 februarie 2002, doamna Prete s-a înscris ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă la ONEM. La 1 iunie 2003, ea a depus la acesta o cerere de alocații de șomaj.

               7

               Prin decizia din 11 septembrie 2003, ONEM a respins această cerere pentru motivul că doamna Prete nu a urmat cel puțin șase ani de studii într-o instituție de învățământ situată în Belgia înainte de obținerea diplomei sale de studii secundare, astfel cum impune articolul 36 alineatul (1) primul paragraf punctul 2° litera j) din decretul regal.

               8

               Acțiunea introdusă de doamna Prete împotriva acestei decizii a fost admisă de tribunal du travail de Tournai (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Tournai), care, printr-o hotărâre din 19 decembrie 2008, a recunoscut persoanei în cauză dreptul la alocațiile de șomaj.

               9

               În urma apelului formulat de ONEM, hotărârea menționată a fost reformată printr-o hotărâre din 25 februarie 2010 a cour du travail de Mons (Curtea pentru Litigii de Muncă din Mons). Instanța menționată a considerat că doamna Prete nu avea dreptul la alocații de șomaj, precizând, printre altele, în această privință, că un astfel de drept nu poate rezulta, pentru persoana în cauză, nici din articolul 39 CE, nici din articolul 18 CE.

               10

               În susținerea recursului pe care l-a introdus în fața Cour de cassation (Curtea de Casație) împotriva hotărârii menționate, doamna Prete susține în special că prin aceasta se încalcă drepturile consacrate la articolele 12 CE, 17 CE, precum și 18 CE și, dacă este cazul, la articolul 39 CE, în favoarea cetățenilor Uniunii Europene.

               11

               Cour de cassation arată că hotărârea atacată aflată pe rolul său reține că condiția prevăzută la articolul 36 alineatul 1 primul paragraf punctul 2° litera j) din decretul regal a fost introdusă în acest articol pentru a se garanta existența unei legături reale între solicitantul alocațiilor de șomaj și piața geografică a muncii în cauză. Instanța arată, pe de altă parte, că legitimitatea unui astfel de obiectiv a fost recunoscută de Curte, în special în Hotărârea din 11 iulie 2002, D’Hoop (C-224/98, Rec., p. I-6191).

               12

               În recursul formulat, doamna Prete susține însă că, având vedere caracterul prea general și exclusiv al condiției menționate, aceasta depășește ceea ce este necesar în raport cu obiectivul în cauză, astfel încât, în împrejurările cauzei, ea ar fi trebuit să fie înlăturată de cour du travail din Mons. Instanța menționată, căreia îi revenea sarcina să verifice dacă înscrierea doamnei Prete la serviciul pentru ocuparea forței de muncă în calitate de persoană aflată în căutarea unui loc de muncă, precum și stabilirea acesteia în Belgia ca urmare a căsătoriei cu un resortisant belgian erau de natură să determine legătura necesară cu piața muncii din Belgia, ar fi ajuns la concluzia eronată că nu aceasta era situația și ar fi trebuit să refuze acordarea alocațiilor de șomaj în favoarea doamnei Prete. Excluderea acesteia din urmă de la beneficiul alocațiilor menționate nu ar avea legătură cu preocuparea care constă în evitarea deplasărilor efectuate numai cu scopul de a beneficia de astfel de alocații și ar încălca atât dreptul persoanei în cauză la respectarea vieții sale de familie, cât și principiul dreptului comunitar care impune oricărui stat membru să asigure condiții optime de integrare a familiei lucrătorului comunitar.

               13

               În acest context, Cour de cassation a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolele 12 [CE], 17 [CE], 18 [CE] și, dacă este cazul, articolul 39 [CE] se opun unei dispoziții de drept național care, precum articolul 36 alineatul 1 punctul 2 litera j) din [decretul regal], supune dreptul la alocații de șomaj al unui tânăr, resortisant al Uniunii [...], care nu are calitatea de lucrător în sensul articolului 39 [CE], care și-a efectuat studiile secundare în Uniune [...], dar nu într-o instituție de învățământ organizată, subvenționată sau recunoscută de una dintre comunitățile din [Regatul] Belgi[ei], și care a obținut fie un atestat eliberat de una dintre aceste comunități de echivalare a acestor studii cu certificatul de studii eliberat de comisia de evaluare competentă a uneia dintre aceste comunități pentru studiile efectuate în aceste instituții de învățământ belgiene, fie un atestat care să permită accesul la învățământul superior, condiției ca acest tânăr să fi efectuat în prealabil șase ani de studii într-o instituție de învățământ organizată, recunoscută sau subvenționată de una dintre comunitățile din [Regatul] Belgi[ei], dacă această condiție este exclusivă și absolută?

                        2)

                        În cazul unui răspuns afirmativ, împrejurările că tânărul descris la prima întrebare, care nu a efectuat șase ani de studii într-o instituție de învățământ din Belgia, locuiește în acest stat împreună cu persoana cu care este căsătorit, de cetățenie belgiană, și este înscris ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă la un serviciu belgian pentru ocuparea forței de muncă constituie elemente care trebuie luate în considerare pentru aprecierea legăturii tânărului cu piața muncii din Belgia, în lumina articolelor 12 [CE], 17 [CE], 18 [CE] și, dacă este cazul, a articolului 39 [CE]? În ce măsură durata acestor intervale de ședere, de căsătorie și de înscriere ca persoană în căutarea unui loc de muncă trebuie să fie luată în considerare?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               14

               Prin intermediul celor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 12 CE, 17 CE, 18 CE sau, dacă este cazul, 39 CE trebuie interpretate în sensul că se opun unei dispoziții precum cea în discuție în acțiunea principală, potrivit căreia dreptul la alocațiile de șomaj de care beneficiază tinerii aflați în căutarea primului loc de muncă este supus condiției ca persoana în cauză să fi urmat cel puțin șase ani de studii într-o instituție de învățământ în statul membru gazdă, având în vedere caracterul prea restrictiv al unei asemenea condiții, în special prin faptul că împiedică orice posibilitate de acordare a alocațiilor menționate unei tinere, resortisant al unui alt stat membru, care, cu toate că nu a urmat studii într-o astfel de instituție, se află în situația de a fi căsătorită cu un resortisant al statului membru gazdă, de a locui împreună cu acesta în statul menționat și de a fi înscrisă ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă la un serviciu pentru ocuparea forței de muncă din acest stat. În această privință, instanța în cauză ridică în special problema dacă împrejurările ce caracterizează astfel situația menționată trebuie să fie luate în considerare în mod efectiv în scopul verificării existenței unei legături reale între persoana în cauză și piața muncii din statul membru gazdă.

         Observații introductive

               15

               Cu titlu introductiv, trebuie să se precizeze că litigiul care face obiectul acțiunii principale privește o decizie din 11 septembrie 2003 prin care s-a respins cererea doamnei Prete prin care solicita să beneficieze de alocații de șomaj începând de la 1 iunie 2003.

               16

               Rezultă că dispozițiile din tratate la care trebuie să se facă referire în speță sunt cele ale Tratatului CE, în versiunea care rezultă din Tratatul de la Nisa.

               17

               Trebuie precizat de asemenea că, în cuprinsul întrebărilor adresate, instanța de trimitere vizează articolele 12 CE, 17 CE și 18 CE și, dacă este cazul, articolul 39 CE.

               18

               În această privință, trebuie amintit de la bun început că ține de jurisprudența constantă că articolul 12 CE, care prevede un principiu general de interzicere a oricărei discriminări pe motiv de cetățenie sau naționalitate, nu are vocația de a se aplica în mod autonom decât în situațiile reglementate de dreptul Uniunii pentru care tratatul nu prevede o normă specială de interzicere a discriminării (a se vedea în special Hotărârea din 30 mai 1989, Comisia/Grecia, 305/87, Rec., p. 1461, punctul 13, Hotărârea din 12 mai 1998, Gilly, C-336/96, Rec., p. I-2793, punctul 37, Hotărârea din 26 noiembrie 2002, Oteiza Olazabal, C-100/01, Rec., p. I-10981, punctul 25, precum și Hotărârea din 15 septembrie 2011, Schulz-Delzers și Schulz, C-240/10, Rep., p. I-8531, punctul 29).

               19

               Or, principiul nediscriminării a fost pus în aplicare, în domeniul liberei circulații a lucrătorilor, prin articolul 39 CE, precum și prin acte de drept derivat și, în special, prin Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității (JO L 257, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 11) (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Comisia/Grecia, punctul 12, și Gilly, punctul 38, Hotărârea din 23 martie 2004, Collins, C-138/02, Rec., p. I-2703, punctul 55, precum și Hotărârea Schulz-Delzers și Schulz, citată anterior, punctul 29 și jurisprudența citată).

               20

               În ceea ce privește articolul 18 CE, care prevede, în general, dreptul de liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre al oricărui cetățean al Uniunii, tot dintr-o jurisprudență constantă rezultă că această dispoziție își găsește o expresie specifică în articolul 39 CE în ceea ce privește libera circulație a lucrătorilor (a se vedea în special Hotărârea Oteiza Olazabal, citată anterior, punctul 26, Hotărârea din 11 septembrie 2007, Hendrix, C-287/05, Rep., p. I-6909, punctul 61, precum și Hotărârea Schulz-Delzers și Schulz, citată anterior, punctul 30).

         Cu privire la aplicabilitatea articolului 39 CE

               21

               Articolul 39 alineatul (2) CE prevede că libera circulație a lucrătorilor implică eliminarea oricărei discriminări pe motiv de cetățenie între lucrătorii statelor membre în ceea ce privește încadrarea în muncă, remunerarea și celelalte condiții de muncă.

               22

               Articolul 39 alineatul (3) CE conferă în special resortisanților statelor membre dreptul de liberă circulație și de ședere pe teritoriul celorlalte state membre în scopul căutării unui loc de muncă. Astfel, resortisanții unui stat membru care sunt în căutarea unui loc de muncă într-un alt stat membru intră în domeniul de aplicare al articolului 39 CE și, prin urmare, beneficiază de dreptul la egalitate de tratament prevăzut la alineatul (2) al acestei dispoziții (a se vedea în special Hotărârea Collins, citată anterior, punctele 56 și 57).

               23

               În această privință, din jurisprudența Curții rezultă că, pentru a determina întinderea dreptului la egalitate de tratament pentru persoanele aflate în căutarea unui loc de muncă, acest principiu trebuie interpretat în lumina altor dispoziții ale dreptului Uniunii, în special articolul 12 CE (Hotărârea Collins, citată anterior, punctul 60).

               24

               Astfel, cetățenii Uniunii care au reședința legală pe teritoriul statului membru gazdă pot invoca articolul 12 CE în toate situațiile care aparțin domeniului de aplicare ratione materiae al dreptului Uniunii. Statutul de cetățean al Uniunii are vocație să fie statutul fundamental al resortisanților statelor membre, ceea ce le permite acelora care se găsesc în aceeași situație ca, independent de cetățenie și sub rezerva excepțiilor expres prevăzute în această privință, să obțină același tratament juridic (Hotărârea Collins, citată anterior, punctul 61 și jurisprudența citată).

               25

               Curtea a precizat astfel în această privință că, ținând seama de instituirea cetățeniei Uniunii și de interpretarea jurisprudențială a dreptului la egalitate de tratament de care beneficiază cetățenii Uniunii, nu mai este posibil să se excludă din domeniul de aplicare al articolului 39 alineatul (2) CE, care constituie o formulare a principiului fundamental al egalității de tratament garantat la articolul 12 CE, o prestație de natură financiară destinată să faciliteze accesul la încadrarea în muncă pe piața muncii dintr-un stat membru (a se vedea Hotărârea Collins, citată anterior, punctul 63, și Hotărârea din 15 septembrie 2005, Ioannidis, C-258/04, Rec., p. I-8275, punctul 22).

               26

               Or, este cert că alocațiile de șomaj prevăzute de reglementarea națională în discuție în acțiunea principală sunt prestații sociale al căror obiectiv este de a facilita tinerilor tranziția de la învățământ la piața muncii (a se vedea în special Hotărârile citate anterior D’Hoop, punctul 38, și Ioannidis, punctul 23).

               27

               Este de asemenea cert că, la data depunerii cererii urmărind obținerea unor asemenea alocații, doamna Prete avea calitatea de resortisant al unui stat membru, care, după terminarea studiilor, se afla în căutarea unui loc de muncă în alt stat membru.

               28

               În aceste condiții, persoana în cauză poate invoca în mod întemeiat articolul 39 CE pentru a susține că nu poate face obiectul unor discriminări pe motiv de cetățenie în ceea ce privește acordarea alocațiilor de șomaj (a se vedea în acest sens Hotărârea Ioannidis, citată anterior, punctul 25).

         Cu privire la existența unei diferențe de tratament

               29

               Potrivit unei jurisprudențe constante, regula egalității de tratament înscrisă la articolul 39 CE interzice nu numai discriminările evidente, întemeiate pe cetățenie, ci și orice forme disimulate de discriminare care, prin aplicarea altor criterii de diferențiere, conduc, în fapt, la același rezultat (a se vedea în special Hotărârea Ioannidis, citată anterior, punctul 26 și jurisprudența citată).

               30

               Reglementarea în discuție în acțiunea principală introduce o diferență de tratament după cum tinerii aflați în căutarea primului loc de muncă pot sau nu pot să justifice efectuarea a cel puțin șase ani de studii secundare într-o instituție de învățământ din Belgia.

               31

               Or, o condiție aferentă necesității de a fi studiat într-o instituție de învățământ din statul membru gazdă are prin chiar natura sa vocație să fie mai ușor de îndeplinit de resortisanții naționali și riscă, prin urmare, să îi dezavantajeze în special pe resortisanții altor state membre (a se vedea prin analogie Hotărârea Ioannidis, citată anterior, punctul 28).

         Cu privire la justificarea unei diferențe de tratament

               32

               După cum rezultă din jurisprudența Curții, o diferență de tratament precum cea prezentată mai sus este justificată numai în cazul în care aceasta se întemeiază pe motive obiective, independente de cetățenia persoanelor în cauză, și este proporțională cu obiectivul urmărit în mod legitim de legislația națională (a se vedea în special Hotărârile citate anterior D’Hoop, punctul 36, Collins, punctul 66, precum și Ioannidis, punctul 29).

               33

               În această privință și în ceea ce privește alocații precum cele în discuție în acțiunea principală, care au ca obiect să faciliteze tinerilor tranziția de la învățământ la piața muncii, Curtea a recunoscut că este legitim pentru legiuitorul național să dorească să asigure existența unei legături reale între solicitantul alocațiilor menționate și piața geografică a muncii în cauză (a se vedea în special Hotărârile citate anterior D’Hoop, punctul 38, Collins, punctele 67 și 69, precum și Ioannidis, punctul 30).

               34

               În ceea ce privește cerința proporționalității, trebuie amintit că Curtea s-a pronunțat deja în sensul că o condiție unică referitoare la obținerea unei diplome de absolvire a învățământului secundar, precum cea prevăzută la articolul 36 alineatul 1 primul paragraf punctul 2° litera a) din decretul regal, prezenta un caracter prea general și exclusiv în măsura în care privilegiază în mod nejustificat un element care nu este în mod necesar reprezentativ pentru gradul real și efectiv de legătură dintre solicitantul alocațiilor de șomaj și piața geografică a muncii, cu excluderea oricărui alt element reprezentativ. Aceasta a conchis că condiția menționată depășea astfel ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit (a se vedea Hotărârile citate anterior D’Hoop, punctul 39, și Ioannidis, punctul 31).

               35

               Din decizia de trimitere reiese că, în scopul de a remedia această situație, condiția în litigiu a fost introdusă la articolul 36 alineatul 1 primul paragraf punctul 2° litera j) din decretul regal ca o alternativă la cea referitoare la locul obținerii diplomei și având ca obiect cerința de a fi urmat cel puțin șase ani de studii în cadrul unei instituții de învățământ organizate, subvenționate sau recunoscute de una dintre comunitățile belgiene.

               36

               În observațiile înaintate Curții, guvernul belgian confirmă că condiția în litigiu urmărește să garanteze o legătură reală între solicitantul alocațiilor menționate și piața muncii din Belgia, susținând că o asemenea condiție îndeplinește cerințele care decurg din principiul proporționalității, arătând în special, în această privință, că numărul de ani de studii impus de aceasta nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului menționat.

               37

               În speță, nu este totuși necesar ca Curtea să se pronunțe cu privire la problema dacă respectiva condiție încalcă, eventual, principiul proporționalității ca urmare a duratei studiilor care este astfel cerută.

               38

               Astfel, după cum reiese din împrejurările din acțiunea principală, doamna Prete nu a efectuat niciun an de studii în Belgia, astfel încât i s-ar fi refuzat în aceeași măsură beneficiul alocațiilor de șomaj în cazul în care condiția în litigiu ar fi cerut ca persoana în cauză să fie în măsură să justifice efectuarea de studii cu o durată mai mică de șase ani într-o instituție de învățământ din Belgia, indiferent, de altfel, care ar fi această durată mai scurtă.

               39

               Așadar, este suficient să se examineze de către Curte problema dacă o eventuală constatare a incompatibilității reglementării naționale în discuție în acțiunea principală cu articolul 39 CE poate rezulta din împrejurarea că, atunci când a prevăzut o condiție aferentă necesității de a fi urmat studii într-o instituție de învățământ belgiană, reglementarea menționată are drept consecință să excludă posibilitatea de a se ține seama de circumstanțe care, cu toate că nu sunt legate de locul în care s-au efectuat studiile, ar fi totuși deopotrivă reprezentative pentru existența unei legături reale între persoana respectivă și piața geografică a muncii în cauză.

               40

               În ceea ce privește, în acest sens, circumstanțele proprii ale acțiunii principale, trebuie amintit că aceasta se referă la o persoană, resortisant al unui stat membru, care locuiește de aproximativ doi ani în statul membru gazdă, ca urmare a căsătoriei sale cu un resortisant al acestui din urmă stat membru, și care este înscrisă de 16 luni ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă la un serviciu pentru ocuparea forței de muncă din același stat membru, prevalându-se, în același timp, după cum rezultă din dosarul înaintat Curții, de demersuri active efective în vederea găsirii unui loc de muncă.

               41

               Guvernul belgian susține, în aceste diferite privințe, că respectiva căsătorie încheiată cu un resortisant al statului membru gazdă și deplasarea consecutivă a reședinței în acest stat constituie evenimente din viața privată fără legătură cu piața muncii din acesta. Înscrierea ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă ar constitui o simplă formalitate administrativă care poate fi îndeplinită cu ușurință. Aceste împrejurări nu ar implica, prin urmare, în ceea ce privește în special o persoană care, asemenea doamnei Prete, se stabilește într-o regiune frontalieră a statului membru în care și-a efectuat studiile și pe a cărui piață a muncii, în consecință, ar fi în mod firesc pregătită în mai mare măsură să se integreze, ca persoana în cauză să nu se poată îndrepta decât către piața muncii din statul gazdă.

               42

               În cadrul repartizării competențelor, prevăzută la articolul 267 TFUE, revine în special instanței naționale obligația să vegheze la respectarea principiului proporționalității (a se vedea în special Hotărârea din 19 martie 2002, Lommers, C-476/99, Rec., p. I-2891, punctul 40). De asemenea, revine instanțelor naționale, în acest context, sarcina să constate dacă împrejurările concrete ale speței atestă existența unei legături reale cu piața muncii în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 iunie 2009, Vatsouras și Koupatantze, C-22/08 și C-23/08, Rep., p. I-4585, punctul 41).

               43

               Cu toate acestea, din jurisprudența Curții reiese de asemenea că aceasta este competentă să furnizeze instanței naționale toate elementele de interpretare aparținând dreptului Uniunii care îi pot permite să aprecieze compatibilitatea unei măsuri naționale cu acest drept pentru soluționarea cauzei cu care a fost sesizată. În speță, instanța de trimitere a formulat, în plus, diferite întrebări precise la care trebuie să se aducă un răspuns (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Lommers, citată anterior, punctul 40).

               44

               În acest context, trebuie constatat că, sub rezerva aprecierilor de fapt definitive care, astfel cum tocmai s-a amintit, sunt de competența instanțelor naționale, împrejurări precum cele prezentate la punctul 40 din prezenta hotărâre, astfel cum a precizat de asemenea avocatul general la punctele 48 și 49 din concluzii, par a fi efectiv de natură să permită stabilirea existenței unei legături reale cu piața muncii din statul membru gazdă, aceasta chiar dacă persoana în cauză nu a urmat studii într-o instituție de învățământ din acesta din urmă.

               45

               În această privință, trebuie, mai întâi, să se respingă argumentația dezvoltată de guvernul belgian, potrivit căreia o persoană precum doamna Prete, în condițiile în care, în special, locuiește în apropierea frontierei statului membru în care și-a efectuat studiile, ar avea în mod mai firesc vocație să se integreze pe piața muncii din statul menționat, cu care ar prezenta un element de legătură. Pe de o parte, trebuie precizat că cunoștințele dobândite de un student în cursul studiilor nu îl îndreaptă în general spre o piață a muncii determinată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 martie 2005, Bidar, C-209/03, Rec., p. I-2119, punctul 58). Pe de altă parte, se impune constatarea că împrejurările astfel evidențiate de guvernul belgian pentru a justifica eventuala existență a unei legături între persoana în cauză și piața franceză a muncii nu sunt, în orice caz, de natură să împiedice ca, pe de altă parte, să se creeze o astfel de legătură cu piața belgiană a muncii în împrejurări precum cele în discuție în acțiunea principală.

               46

               În continuare, trebuie amintit, în această din urmă privință, că din jurisprudența Curții reiese că existența unei legături reale cu piața muncii dintr-un stat membru poate fi verificată în special prin constatarea că persoana în cauză a căutat în mod efectiv și real un loc de muncă în statul membru în discuție de-a lungul unei perioade rezonabile (Hotărârile citate anterior Collins, punctul 70, și Vatsouras și Koupatantze, punctul 39).

               47

               Curtea a mai recunoscut că faptul de a avea reședința într-un stat membru este, la rândul său, de natură să asigure, eventual, o legătură reală cu piața forței de muncă din statul gazdă, precizând, pe de altă parte, că, în cazul în care este necesară o perioadă de ședere pentru a fi îndeplinită respectiva condiție de legătură, ea nu trebuie să depășească ceea ce este necesar pentru ca autoritățile naționale să se poată asigura că persoana în cauză este într-adevăr în căutarea unui loc de muncă pe piața muncii din statul membru gazdă (Hotărârea Collins, citată anterior, punctul 72).

               48

               În sfârșit, nici împrejurarea că reclamanta din acțiunea principală, făcând uz de libera circulație garantată cetățenilor Uniunii prin articolul 18 CE, s-a deplasat în statul membru gazdă cu scopul de a-și stabili acolo reședința conjugală după ce s-a căsătorit cu un resortisant al statului menționat nu poate fi ignorată la aprecierea aspectului dacă doamna Prete prezintă o legătură reală cu piața muncii din statul membru menționat.

               49

               În acest context, trebuie astfel amintit, pe de o parte și după cum s-a subliniat deja la punctul 25 din prezenta hotărâre, că, ținând seama de instituirea cetățeniei Uniunii și de interpretarea jurisprudențială a dreptului la egalitate de tratament de care beneficiază cetățenii Uniunii, nu mai este posibil să se excludă din domeniul de aplicare al articolului 39 alineatul (2) CE o prestație de natură financiară destinată să faciliteze accesul la încadrarea în muncă pe piața muncii dintr-un stat membru.

               50

               Pe de altă parte, elemente care reies din contextul familial al solicitantului alocațiilor de șomaj sunt de asemenea de natură să contribuie la stabilirea unei legături reale între solicitant și statul membru gazdă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 iulie 2011, Stewart, C-503/09, Rep., p. I-6497, punctul 100). În această privință, existența unor legături strânse, în special de natură personală, create cu statul membru gazdă în care persoana în cauză, în urma căsătoriei sale cu un resortisant al statului menționat, s-a stabilit și locuiește în mod obișnuit din acel moment este de natură să contribuie la apariția unei legături durabile între persoana în cauză și noul stat membru de stabilire, inclusiv cu piața muncii din acesta din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 1988, Bergemann, 236/87, Rec., p. 5125, punctele 20-22).

               51

               Rezultă din cele de mai sus că împrejurările ce caracterizează astfel acțiunea principală oferă o ilustrare concretă a faptului că, în măsura în care se opune luării în considerare a altor elemente care ar putea fi reprezentative pentru gradul real de legătură dintre solicitantul alocațiilor de șomaj și piața geografică a muncii în cauză, o condiție precum cea prevăzută la articolul 36 alineatul 1 primul paragraf punctul 2° litera j) din decretul regal depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului pe care îl urmărește.

               52

               Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 39 CE se opune unei dispoziții naționale precum cea în discuție în acțiunea principală, potrivit căreia dreptul la alocațiile de șomaj de care beneficiază tinerii aflați în căutarea primului loc de muncă este supus condiției ca persoana în cauză să fi urmat cel puțin șase ani de studii într-o instituție de învățământ din statul membru gazdă, în măsura în care condiția menționată se opune luării în considerare a altor elemente reprezentative de natură să stabilească existența unei legături reale între solicitantul alocațiilor și piața geografică a muncii în cauză și depășește, din acest motiv, ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit de dispoziția menționată și vizând să garanteze existența unei astfel de legături.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               53

               Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Articolul 39 CE se opune unei dispoziții naționale precum cea în discuție în acțiunea principală, potrivit căreia dreptul la alocațiile de șomaj de care beneficiază tinerii aflați în căutarea primului loc de muncă este supus condiției ca persoana în cauză să fi urmat cel puțin șase ani de studii într-o instituție de învățământ din statul membru gazdă, în măsura în care condiția menționată se opune luării în considerare a altor elemente reprezentative de natură să stabilească existența unei legături reale între solicitantul alocațiilor și piața geografică a muncii în cauză și depășește, din acest motiv, ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit de dispoziția menționată și vizând să garanteze existența unei astfel de legături.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.