title: Hotărârea Curții (Camera a noua) din 21 iulie 2016.#Comisia Europeană împotriva României.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Protecția mediului – Directiva 2006/21/CE – Gestionarea deșeurilor – Minerit – Iazuri de decantare – Emisie de praf – Particule fine de praf în suspensie în aer – Poluare – Sănătatea persoanelor – Măsuri de prevenire obligatorii – Articolele 4 și 13 – Constatarea existenței unei neîndepliniri a obligațiilor.#Cauza C-104/15.

text:
      HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a noua)
      21 iulie 2016(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Protecția mediului – Directiva 2006/21/CE – Gestionarea deșeurilor – Minerit – Iazuri de decantare – Emisie de praf – Particule fine de praf în suspensie în aer – Poluare – Sănătatea persoanelor – Măsuri de prevenire obligatorii – Articolele 4 și 13 – Constatarea existenței unei neîndepliniri a obligațiilor”
      În cauza C‑104/15,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 258 TFUE, introdusă
         la 3 martie 2015,

      Comisia Europeană, reprezentată de L. Nicolae, de E. Sanfrutos Cano și de D. Loma‑Osorio Lerena, în calitate de agenți,

      reclamantă,
      împotriva
      României, reprezentată de R.‑H. Radu, de E. Gane, de A. Buzoianu și de R. Hațieganu, în calitate de agenți,

      pârâtă,
      CURTEA (Camera a noua),
      compusă din domnul C. Lycourgos (raportor), președinte de cameră, domnul C. Vajda și doamna K. Jürimäe, judecători,
      avocat general: domnul M. Campos Sánchez‑Bordona,
      grefier: doamna L. Carrasco Marco, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 17 martie 2016,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin acțiunea formulată, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin neluarea măsurilor necesare pentru a preveni
         poluarea cu particule de praf provenite de la iazul Boșneag – extindere care aparține exploatării miniere de cupru și de zinc
         Moldomin din Moldova Nouă (România), România nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul dispozițiilor articolului
         4 și ale articolului 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 martie 2006
         privind gestionarea deșeurilor din industriile extractive și de modificare a Directivei 2004/35/CE (JO 2006, L 102, p. 15,
         Ediție specială, 15/vol. 16, p. 3).

       Cadrul juridic
       Dreptul Uniunii
       Directiva 75/442/CEE
      2        Articolul 4 din Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15 iulie 1975 privind deșeurile (JO 1975, L 174, p. 39) prevedea:

      „Statele membre iau măsurile necesare pentru a asigura că deșeurile se elimină fără a periclita sănătatea oamenilor și fără
         a afecta mediul […]” [traducere neoficială]

       Directiva 2006/21
      3        Considerentul (11) al Directivei 2006/21 are următorul cuprins:

      „În vederea respectării principiilor și priorităților definite în Directiva 75/442/CEE și, în special, în articolele 3 și
         4, statele membre trebuie să se asigure că operatorii angajați în industria extractivă iau toate măsurile necesare pentru
         prevenirea sau reducerea, pe cât posibil, a oricăror efecte negative, actuale sau potențiale, asupra mediului sau sănătății
         umane, care apar ca rezultat al gestionării deșeurilor provenite din industriile extractive.”

      4        Directiva 2006/21 prevede, potrivit articolului 1, măsuri, proceduri și orientări pentru prevenirea sau reducerea, pe cât
         posibil, a oricăror efecte nefaste asupra mediului, în special asupra apei, aerului, solului, faunei și florei și peisajelor,
         precum și a oricăror riscuri pentru sănătatea umană rezultate din gestionarea deșeurilor din industriile extractive.

      5        Articolul 3 din Directiva 2006/21, intitulat „Definiții”, prevede:

      „În sensul prezentei directive, se înțelege prin:
      […]
      12.      «iaz», un sit natural sau un amplasament amenajat pentru depozitarea deșeurilor fin granulate, în mod normal steril de procesare,
         împreună cu cantități variabile de apă liberă, rezultate din tratarea resurselor minerale, precum și din recircularea și limpezirea
         apei de proces;

      […]
      15.      «instalație de gestionare a deșeurilor», orice suprafață desemnată pentru acumularea sau depozitarea deșeurilor extractive
         solide sau lichide, în soluție sau suspensie, pentru următoarele perioade:

      –        nicio perioadă pentru instalațiile de gestionare a deșeurilor din categoria A și instalațiile pentru deșeurile caracterizate
         ca periculoase în planul de gestionare a deșeurilor;

      –        o perioadă mai mare de șase luni pentru instalațiile de deșeuri periculoase generate în mod neașteptat;
      –        o perioadă mai mare de un an pentru instalațiile de deșeuri neinerte nepericuloase;
      –        o perioadă mai mare de trei ani pentru instalații pentru soluri nepoluate, deșeuri de prospecțiune nepericuloase, deșeuri
         rezultate din extracția, tratarea și stocarea turbei și deșeuri inerte.

      Aceste instalații sunt echipate cu un dig sau altă structură care reține, conține, limitează sau sprijină în alt mod o astfel
         de instalație și include de asemenea, dar nu se limitează la, halde și iazuri de decantare, dar excluzând golurile de excavare
         în care sunt reintroduse deșeurile, după extracția mineralelor în scopuri de reabilitare și construcție;

      […]
      24.      «operator», orice persoană fizică sau juridică responsabilă pentru gestionarea deșeurilor extractive în conformitate cu legislația
         internă a statului membru în care are loc gestionarea deșeurilor, inclusiv în ceea ce privește stocarea temporară a deșeurilor
         extractive, precum și în etapele de exploatare a instalației și după închiderea acesteia;

      […]”
      6        Articolul 4 din Directiva 2006/21, intitulat „Cerințe generale”, prevede:

      „(1)      Statele membre iau măsurile necesare pentru asigurarea gestionării deșeurilor extractive astfel încât sănătatea umană să nu
         fie pusă în pericol și fără să se utilizeze procedee sau metode care pot pune în pericol mediul, în special fără a constitui
         un risc pentru apă, aer sau sol, nici pentru faună și floră, fără a produce o neplăcere prin zgomot sau miros și fără a afecta
         în mod negativ peisajul și locurile de interes special. De asemenea, statele membre iau măsurile necesare pentru interzicerea
         abandonului, aruncării sau depozitării necontrolate a deșeurilor extractive.

      (2)      Statele membre asigură luarea tuturor măsurilor necesare de către operator pentru prevenirea sau reducerea pe cât posibil
         a efectelor nefaste asupra mediului și sănătății umane rezultate din gestionarea deșeurilor extractive. Aceasta include gestionarea
         oricărei instalații de deșeuri, inclusiv după închiderea acesteia, precum și prevenirea accidentelor majore care implică acea
         instalație și limitarea consecințelor asupra mediului și sănătății umane.

      (3)      Măsurile prevăzute la alineatul (2) se bazează, între altele, pe cele mai bune tehnici disponibile, fără prescrierea utilizării
         unei tehnici sau tehnologii specifice, dar ținând seama de caracteristicile tehnice ale instalației de gestionare a deșeurilor,
         de localizarea geografică și de condițiile locale de mediu.”

      7        Articolul 13 din Directiva 2006/21 prevede:

      „(1)      Autoritatea competentă asigură că operatorul a luat măsurile necesare pentru a respecta standardele de mediu comunitare, în
         special pentru a preveni deteriorarea calității actuale a apei, în conformitate cu Directiva 2000/60/CE [a Parlamentului European
         și a Consiliului din 23 octombrie 2000 de stabilire a unui cadru de politică comunitară în domeniul apei (JO 2000, L 327,
         p. 1, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 193)] […]

      […]
      (2)      Autoritatea competentă se asigură că operatorul a luat măsurile adecvate pentru prevenirea sau reducerea prafului și emisiilor
         de gaz.”

      8        Articolul 24 din Directiva 2006/21, intitulat „Dispoziții tranzitorii”, prevede:

      „(1)      Statele membre asigură că instalațiile de gestionare a deșeurilor care au obținut o autorizație sau care sunt în exploatare
         la 1 mai 2008 îndeplinesc dispozițiile prezentei directive până la 1 mai 2012, cu excepția dispozițiilor articolului 14 alineatul
         (1), pe care trebuie să le îndeplinească până la 1 mai 2014, și a dispozițiilor articolului 13 alineatul (6), pe care trebuie
         să le îndeplinească în conformitate cu calendarul indicat de acestea.

      (2)      Alineatul (1) nu se aplică instalațiilor de gestionare a deșeurilor închise până la 1 mai 2008.
      (3)      Statele membre se asigură că, de la 1 mai 2006 și sub rezerva închiderii unei instalații de gestionare a deșeurilor după acea
         dată și înainte de 1 mai 2008, deșeurile extractive sunt gestionate într‑un mod care nu aduce atingere aplicării articolului
         4 alineatul (1) din prezenta directivă și nici altor cerințe de mediu prevăzute de legislația comunitară, inclusiv Directiva
         2000/60/CE.

      (4)      Articolul 5, articolul 6 alineatele (3)-(5), articolul 7, articolul 8, articolul 12 alineatele (1) și (2), articolul 14 alineatele
         (1)-(3) nu se aplică instalațiilor de gestionare a deșeurilor care:

      –        au încetat acceptarea de deșeuri înainte de 1 mai 2006,
      –        au încheiat procedurile de închidere în conformitate cu legislația internă sau comunitară aplicabilă sau cu programele de
         închidere aprobate de autoritatea competentă și

      –        sunt închise efectiv până la 31 decembrie 2010.
      Statele membre notifică aceste cazuri Comisiei până la 1 august 2008 și asigură administrarea acestor instalații într‑un mod
         care să nu compromită realizarea obiectivelor prezentei directive, în special a obiectivelor articolului 4 alineatul (1) și
         a celor prevăzute de orice alte dispoziții comunitare, inclusiv Directiva 2000/60/CE.”

      9        Articolul 25 alineatul (1) din Directiva 2006/21 prevede:

      „Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma
         prezentei directive până la 1 mai 2008. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.

      […]”
       Directiva 2008/50/CE
      10      Articolul 2 din Directiva 2008/50/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2008 privind calitatea aerului înconjurător
         și un aer mai curat pentru Europa (JO 2008, L. 152, p. 1) prevede:

      „În înțelesul prezentei directive:
      […]
      5.      «valoare‑limită» înseamnă un nivel fixat pe baza cunoașterii științifice, în scopul de a evita, preveni sau reduce efectele
         dăunătoare asupra sănătății umane și/sau a mediului ca întreg, care se dorește a fi atins într‑o perioadă dată și care nu
         trebuie depășit, odată atins;

      […]
      «prag de alertă» înseamnă un nivel dincolo de care există un risc pentru sănătatea populației în general, la o expunere de
         scurtă durată și la atingerea căruia statele membre trebuie să ia imediat măsuri;

      […]”
       Directiva 2008/98/CE
      11      Articolul 13 din Directiva 2008/98/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 noiembrie 2008 privind deșeurile și
         de abrogare a anumitor directive (JO 2008, L 312, p. 3) prevede:

      „Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a garanta că gestionarea deșeurilor se face fără a pune în pericol sănătatea
         [umană] și fără a dăuna mediului […]”

       Dreptul românesc
      12      Directiva 2006/21 a fost transpusă în dreptul românesc prin Hotărârea Guvernului nr. 856/2008 privind gestionarea deșeurilor
         din industriile extractive, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 624 din 27 august 2008, și intrată în vigoare în aceeași zi.

       Procedura precontencioasă
      13      SC Moldomin SA Moldova Nouă (denumită în continuare „Moldomin”), cu sediul în județul Caraș-Severin (România) și al cărei
         capital este deținut integral de statul român, a fost autorizată să desfășoare activități de extracție și de preparare a minereurilor
         cuprifere, precum și de valorificare a concentratului de cupru, utilizând iazuri de decantare până la sfârșitul anului 2006,
         dată la care aceasta și‑a întrerupt temporar activitatea ca urmare a adoptării unor acte normative care prevedeau închiderea
         definitivă a unor mine, printre care și mina sa. Începând din anul 2007, Agenția Națională pentru Resurse Minerale a reînnoit
         în mod constant acordul privind întreruperea temporară a activității de exploatare minieră a Moldomin.

      14      În cadrul desfășurării activității sale de exploatare minieră, Moldomin a deținut cinci iazuri de decantare. Iazurile Boșneag
         Est, Boșneag Vest și Lunca Dunării, toate situate în România, au fost închise și puse în conformitate cu standardele ecologice,
         activitatea lor încetând în anii 1979, 1981 și, respectiv, 1995. Iazurile Tăușani și Boșneag – extindere, situate de asemenea
         în România, nu au fost închise, însă depozitarea deșeurilor în aceste iazuri a fost sistată de la sfârșitul anului 2006, și
         anume de la întreruperea activității Moldomin.

      15      După ce a fost informată despre existența unei poluări cu praf provocate de iazurile de decantare care aparțin Moldomin, Comisia
         a transmis României o scrisoare de punere în întârziere la 25 octombrie 2012.

      16      Prin intermediul acestei scrisori, Comisia a atras atenția României cu privire la o presupusă neîndeplinire a obligațiilor
         care îi revin în temeiul articolelor 4, 5 și 7 din Directiva 2006/21, precum și al articolului 13 alineatul (2) din această
         directivă în ceea ce privește iazurile Tăușani și Boșneag – extindere, care aparțin Moldomin, precum și cu privire la o presupusă
         neîndeplinire a obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 12 din această directivă în ceea ce privește iazul Tăușani.
         Comisia a solicitat de asemenea informații cu privire la instalațiile de gestionare a deșeurilor care aparțin Moldomin.

      17      România a răspuns la scrisoarea de punere în întârziere la 15 februarie 2013. Aceasta a contestat aplicabilitatea Directivei
         2006/21 în speță și în special aplicabilitatea articolelor 5 și 7 din această directivă în cazul iazurilor Tăușani și Boșneag
         – extindere. În ceea ce privește articolul 12 din directiva menționată, România a precizat că se făcuseră primele demersuri
         pentru închiderea iazului Tăușani, aprobată de autoritățile române în cursul anului 2007. Cu privire la aplicarea articolului
         4 din Directiva 2006/21, România a precizat de asemenea că un contract prin care se asigura continuarea lucrărilor de conservare
         a iazului Tăușani era în curs de executare. În ceea ce privește iazul Boșneag – extindere, acest stat membru a susținut că
         poluarea cu praf se produce atunci când vântul se intensifică și ridică particule de praf de pe suprafața iazului.

      18      Întrucât a continuat să considere că România încălca anumite dispoziții din Directiva 2006/21, Comisia i‑a transmis un aviz
         motivat la 21 februarie 2014. După ce a examinat informațiile transmise de autoritățile române, Comisia nu a reluat, în avizul
         său motivat, obiecțiile referitoare la încălcarea articolelor 5, 7 și 12 din Directiva 2006/21. În schimb, aceasta a considerat
         că România nu a luat măsurile necesare pentru a asigura încetarea și/sau pentru a preveni poluarea cu particule de praf provocată
         de iazurile Tăușani și Boșneag – extindere, încălcând astfel dispozițiile articolului 4 și ale articolului 13 alineatul (2)
         din Directiva 2006/21, și a solicitat României să ia măsurile necesare pentru a-și îndeplini obligațiile în termen de două
         luni.

      19      România a răspuns la avizul motivat la 22 aprilie 2014. În răspunsul formulat, aceasta a continuat să conteste aplicabilitatea
         Directivei 2006/21 în speță. În ceea ce privește încălcarea articolului 4 din această directivă, România afirmă că contractul
         de executare a lucrărilor de conservare a iazului Tăușani a fost prelungit. În ceea ce privește iazul Boșneag – extindere,
         aceasta declară că s‑au făcut demersurile care asigură finanțarea lucrărilor de umidificare a iazului. În ceea ce privește
         încălcarea articolului 13 alineatul (2) din directiva menționată, România susține că poluarea cu praf provine în exclusivitate
         de la iazul Boșneag – extindere.

      20      După analizarea acestui răspuns, Comisia a apreciat că România nu a respectat obligațiile care îi revin în temeiul articolului
         4 și al articolului 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21 și a decis să sesizeze Curtea cu prezenta acțiune în temeiul articolului
         258 al doilea paragraf TFUE.

      21      Cu toate acestea, întrucât Comisia nu a fost în măsură să conteste declarația României potrivit căreia, ca urmare a lucrărilor
         de conservare, iazul Tăușani nu ar constitui sursa poluării în regiunea vizată și să prezinte elemente care să demonstreze
         faptul că poluarea în această regiune provine de la iazul menționat, iar nu numai de la iazul Boșneag – extindere, aceasta
         a decis să limiteze obiectul cererii sale introductive adresate Curții și să nu invoce o încălcare a Directivei 2006/21 de
         către România în cazul iazului Tăușani.

       Cu privire la acțiune
       Cu privire la admisibilitate
      22      România invocă două excepții de inadmisibilitate. Prima este întemeiată pe o pretinsă nelegalitate a procedurii precontencioase.
         Cea de a doua se referă la inaplicabilitatea Directivei 2006/21 în cazul iazului Boșneag – extindere.

       Cu privire la legalitatea procedurii precontencioase
      –       Argumentele părților
      23      În memoriul său în apărare, România susține că Comisia s‑a limitat să menționeze, în scrisoarea sa de punere în întârziere,
         fapte anterioare datei de 1 mai 2012. Or, aceste fapte nu ar putea fi considerate încălcări ale articolului 4 și ale articolului
         13 alineatul (2) din Directiva 2006/21, întrucât, în temeiul articolului 24 alineatul (1) din această directivă, Moldomin
         era, în orice caz, obligată să respecte articolul 4 și articolul 13 alineatul (2) din directiva respectivă numai începând
         de la 1 mai 2012. România susține că numai în cea de a doua etapă a procedurii precontencioase, în avizul motivat, Comisia
         a menționat, pentru prima dată, fapte care au avut loc după 1 mai 2012.

      24      Or, potrivit României, o scrisoare de punere în întârziere trebuie să cuprindă o descriere, chiar succintă, a faptelor care
         au avut loc la o dată la care pot fi considerate o încălcare a dreptului Uniunii.

      25      În plus, România arată că, în cadrul mecanismului EU Pilot, la care Comisia a recurs în speță, erau întrunite toate condițiile
         pentru ca, încă din momentul trimiterii scrisorii de punere în întârziere, Comisia să poată indica, chiar succint, fapte ulterioare
         datei de 1 mai 2012. Pe de altă parte, România subliniază că, atunci când este utilizat mecanismul EU Pilot, este necesar
         ca cerințele de precizie și nivelul de detaliu pe care o scrisoare de punere în întârziere trebuie să le respecte să fie mai
         stricte.

      26      România concluzionează de aici că Comisia a adus atingere normelor și obiectivelor procedurii precontencioase și nu a respectat
         cerințele, care decurg dintr‑o jurisprudență constantă a Curții, pe care trebuie să le îndeplinească o scrisoare de punere
         în întârziere. În această privință, România amintește că scrisoarea de punere în întârziere are ca scop, pe de o parte, să
         delimiteze obiectul litigiului și să indice statului membru, care este invitat să își prezinte observațiile, elementele necesare
         pentru pregătirea apărării și, pe de altă parte, să îi permită acestuia să se conformeze înainte de a fi sesizată Curtea.
         Statul membru ar trebui astfel să dispună de toate informațiile utile și necesare pentru apărarea sa.

      27      În memoriul său în replică, Comisia consideră că obiectivele procedurii precontencioase au fost atinse în prezenta procedură.
         În special, Comisia subliniază că scrisoarea de punere în întârziere a identificat cu suficientă precizie deficiențele care
         fac obiectul procedurii, referindu‑se în special la încălcarea articolului 4 și a articolului 13 alineatul (2) din Directiva
         2006/21 în ceea ce privește iazul Boșneag – extindere. În plus, obiectul procedurii privind acest iaz ar fi fost identic pe
         parcursul întregii proceduri contencioase, precum și în prezenta acțiune.

      28      În această privință, Comisia susține că autoritățile române au înțeles obiectul procedurii precontencioase și și‑au exercitat
         pe deplin dreptul la apărare, România luând în considerare, în răspunsul său la scrisoarea de punere în întârziere, toate
         argumentele Comisiei referitoare la iazul Boșneag – extindere, fără să le conteste, de altfel.

      29      Comisia respinge argumentul potrivit căruia menționarea, în scrisoarea de punere în întârziere, a unor fapte care au avut
         loc exclusiv anterior datei de 1 mai 2012, nu ar fi permis României să își formuleze apărarea. Comisia subliniază că a menționat,
         în scrisoarea de punere în întârziere, fapte în curs de derulare. Astfel, aceasta ar fi făcut referire la „persistența” poluării
         în regiune, la insuficiența măsurilor luate de autoritățile române pentru a remedia această problemă, la starea de abandon
         a iazului Boșneag – extindere și la faptul că acesta constituia o sursă de poluare în privința căreia nu fusese adoptată nicio
         măsură, sistemul de hidrotransport nefiind funcțional. În ceea ce privește critica potrivit căreia numai avizul motivat conținea
         informații ulterioare datei de 1 mai 2012, Comisia arată că acestea se referă la fenomene care au avut loc după data transmiterii
         scrisorii de punere în întârziere. Extrasele de presă referitoare la fenomenele din 31 decembrie 2012 și din 15 noiembrie
         2013 ar aborda același fenomen recurent al poluării care se manifestă de mai multe ori pe an în regiune.

      30      În ceea ce privește sistemul EU Pilot, Comisia arată că acesta este un instrument util, care nu face decât să formalizeze
         schimburile de informații dintre Comisie și statele membre în cel mai scurt timp, însă nu constituie o etapă separată în cadrul
         unei proceduri precontencioase. Utilizarea sistemului EU Pilot ar face posibile primele schimburi de informații înainte de
         deschiderea unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva unui stat membru, însă nu ar putea să creeze
         obligații procedurale suplimentare pentru Comisie în cadrul unei astfel de proceduri.

      31      În memoriul său în duplică, România susține că inexistența, în scrisoarea de punere în întârziere, a unor fapte ulterioare
         datei de 1 mai 2012 se datorează unei alegeri a Comisiei. Astfel, aceasta din urmă nu doar că ar fi decis să deschidă un dosar
         EU Pilot înainte de 1 mai 2012, dar nici nu ar fi utilizat, în scrisoarea de punere în întârziere, decât informații furnizate
         în dosarul EU Pilot, fără a solicita informații suplimentare cu privire la eventuale episoade de poluare care au avut loc
         după această dată.

      –       Aprecierea Curții
      32      Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, scrisoarea de punere în întârziere are ca scop, pe de o parte,
         să delimiteze obiectul litigiului și să indice statului membru care este invitat să își prezinte observațiile elementele necesare
         pentru pregătirea apărării și, pe de altă parte, să permită acestuia să se conformeze înainte de a fi sesizată Curtea (a se
         vedea în special Hotărârea din 28 martie 1985, Comisia/Italia, 274/83, nepublicată, EU:C:1985:148, punctul 19, și Hotărârea
         din 7 aprilie 2011, Comisia/Portugalia, C‑20/09, nepublicată, EU:C:2011:214, punctul 19, precum și jurisprudența citată).

      33      Trebuie amintit de asemenea că, deși este necesar ca avizul motivat să cuprindă o expunere coerentă și detaliată a rațiunilor
         care au determinat Comisia să ajungă la convingerea că statul membru în cauză nu și‑a îndeplinit una dintre obligațiile care
         îi revin în temeiul tratatului, scrisoarea de punere în întârziere nu poate fi supusă unor cerințe de precizie atât de stricte
         precum cele pe care trebuie să le îndeplinească avizul motivat, întrucât aceasta nu poate reprezenta în mod necesar decât
         un prim rezumat succint al obiecțiilor. Nimic nu împiedică, așadar, Comisia să detalieze, în avizul motivat, motivele pe care
         le‑a invocat deja în mod mai general în scrisoarea de punere în întârziere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 aprilie
         2008, Comisia/Italia, C‑337/05, nepublicată, EU:C:2008:203, punctul 23, și Hotărârea din 13 februarie 2014, Comisia/Regatul‑Unit,
         C‑530/11, nepublicată, EU:C:2014:67 punctul 40).

      34      În consecință, deși scrisoarea de punere în întârziere are scopul de a delimita obiectul litigiului, care nu mai poate fi
         extins ulterior, întrucât avizul motivat și cererea introductivă trebuie să se întemeieze pe aceleași obiecții, Comisia este
         totuși liberă să se bazeze în continuare pe măsuri ulterioare care sunt echivalente în esență cu măsurile contestate în punerea
         în întârziere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 mai 2006, Comisia/Spania, C‑221/04, nepublicată, EU:C:2006:329, punctul
         37, Hotărârea din 6 septembrie 2012, Comisia/Portugalia, C‑38/10, nepublicată, EU:C:2012:521, punctul 15, și Hotărârea din
         25 februarie 2016, Comisia/Spania, C‑454/14, nepublicată, EU:C:2016:117, punctul 25).

      35      În schimb, neîndeplinirea obligațiilor imputată trebuie să fie preexistentă scrisorii de punere în întârziere, astfel încât
         aceasta din urmă nu poate avea ca obiect netranspunerea unei directive al cărei termen de punere în aplicare nu a expirat
         încă (a se vedea în acest sens Ordonanța din 13 septembrie 2000, Comisia/Țările de Jos, C‑341/97, EU:C:2000:434, punctul 18,
         și Hotărârea din 27 octombrie 2005, Comisia/Luxemburg, C‑23/05, EU:C:2005:660, punctul 7).

      36      În speță, reiese din scrisoarea de punere în întârziere, adresată României la 25 octombrie 2012, că Comisia a avut în vedere
         în mod expres o încălcare a articolului 4 și a articolului 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21, pentru motivul că acest
         stat membru s‑a abținut să adopte, începând din 1 mai 2012, măsurile structurale necesare pentru a evita ca, începând de la
         această dată, problema poluării în regiunea vizată, astfel cum este descrisă în scrisoarea de punere în întârziere, să persiste.

      37      În consecință, Comisia a vizat, în această scrisoare de punere în întârziere, o situație care, pe de o parte, era legată de
         o obligație a României existentă la data expedierii scrisorii menționate și, pe de altă parte, era recurentă și era de natură
         să dureze, în lipsa unor amenajări structurale ale iazului Boșneag – extindere.

      38      În aceste condiții, nu se poate considera că României nu i s‑a respectat dreptul la apărare pentru simplul motiv că Comisia
         a identificat numai în etapa avizului motivat episoade de ridicare a prafului ulterioare datei de 1 mai 2012.

      39      Contrar susținerilor României, această concluzie nu este repusă în discuție de simpla împrejurare că în speță Comisia utilizase
         mecanismul EU Pilot. Astfel, acest mecanism, care intervine anterior etapei precontencioase propriu‑zise a procedurii de constatare
         a neîndeplinirii obligațiilor, nu ar putea avea ca efect să modifice etapele acestei proceduri, astfel cum este prevăzută
         la articolul 258 TFUE, nici cerințele proprii fiecăreia dintre ele.

      40      În consecință, excepția de inadmisibilitate întemeiată pe nelegalitatea procedurii precontencioase, invocată de România, trebuie
         respinsă.

       Cu privire la aplicarea Directivei 2006/21 în cazul iazului Boșneag – extindere
      –       Argumentele părților
      41      România contestă aplicarea Directivei 2006/21 în cazul iazului Boșneag – extindere. Aceasta susține că încetarea activității
         de exploatare a Moldomin și, prin urmare, a activității de depozitare a deșeurilor a intervenit anterior aderării României
         la Uniunea Europeană și anterior datei de 1 mai 2008, astfel încât nu se poate considera că acest iaz intră în categoria „instalațiilor
         de gestionare a deșeurilor care au obținut o autorizație sau care sunt în exploatare la 1 mai 2008”, în sensul articolului
         24 alineatul (1) din Directiva 2006/21.

      42      România arată că articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2006/21 constituie o dispoziție tranzitorie care trebuie să facă
         obiectul unei interpretări și al unei aplicări stricte. Interpretată a contrario, aceasta ar exclude astfel din domeniul său de aplicare instalațiile care nici nu au obținut o autorizație, nici nu au făcut
         obiectul unei exploatări anterior datei de 1 mai 2008, dar care totuși existau. Potrivit României, nu s‑ar putea concluziona
         că astfel de instalații existente intră în domeniul de aplicare al articolului 25 din această directivă. O asemenea interpretare
         ar crea astfel, în mod nejustificat având în vedere obiectivele urmărite de directiva menționată, două regimuri juridice distincte
         pentru instalațiile existente, și anume, pe de o parte, instalațiile care obținuseră o autorizație sau care erau în exploatare
         anterior datei de 1 mai 2008 și care ar trebui puse în conformitate cel târziu la 1 mai 2012 și, pe de altă parte, instalațiile
         care nu au obținut autorizația și care nu au făcut obiectul unei exploatări anterior datei de 1 mai 2008 și care ar trebui
         puse în conformitate cel târziu la 1 mai 2008. România arată de asemenea că ar fi fost imposibil din punct de vedere obiectiv
         să pună în conformitate această ultimă categorie de instalații anterior datei de 1 mai 2008.

      43      România consideră, în plus, că noțiunea „autorizație”, conținută de articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2006/21, trebuie
         interpretată în sensul că aceasta vizează o autorizație valabilă, strâns legată de exploatarea deșeurilor de extracție și
         care reglementează modul în care este utilizată instalația de gestionare a deșeurilor. În ceea ce privește noțiunea „exploatare”,
         vizată la aceeași dispoziție, această noțiune ar însemna depozitarea deșeurilor.

      44      Pe de altă parte, România subliniază că orice referire la articolul 24 alineatul (4) din Directiva 2006/21 este lipsită de
         relevanță, din moment ce niciuna dintre dispozițiile enumerate la această dispoziție nu este vizată în avizul motivat sau
         în cererea introductivă.

      45      Comisia consideră că iazul Boșneag – extindere intră în domeniul de aplicare al Directivei 2006/21, întrucât a fost autorizat
         anterior anului 2008 și nu era închis la 1 mai 2008, astfel încât nu ar putea intra în domeniul de aplicare al articolului
         24 alineatul (2) din această directivă. În plus, acest iaz ar trebui considerat o „instalație de gestionare a deșeurilor”,
         în sensul articolului 3 punctul 15 din Directiva 2006/21, iar Moldomin, un „operator”, în sensul articolului 3 punctul 24
         din această directivă. Potrivit Comisiei, România trebuia să se asigure, prin urmare, că dispozițiile din directiva menționată
         vor fi respectate cel târziu la 1 mai 2012.

      46      Comisia apreciază că interpretarea articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2006/21 reținută de România contrazice modul
         de redactare a acestei dispoziții și conduce la faptul că această directivă se aplică, de facto, numai instalațiilor care au obținut o autorizație după data de 1 mai 2008, deși articolul 24 menționat se referă tocmai
         la instalațiile care au obținut o autorizație anterior acestei date. Intenția legiuitorului Uniunii ar fi fost să includă
         cel mai mare număr posibil de instalații de gestionare a deșeurilor în domeniul de aplicare al Directivei 2006/21, tocmai
         pentru a preveni și pentru a reduce la maximum efectele lor dăunătoare asupra mediului și sănătății umane.

      47      În această privință, Comisia arată că dispozițiile tranzitorii ale articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2006/21 ar avea
         ca obiectiv să ofere autorităților naționale un termen mai lung pentru a asigura conformitatea instalațiilor de gestionare
         a deșeurilor cu cerințele impuse de această directivă, pentru a respecta principiul securității juridice. Aceste dispoziții
         ar constitui o excepție de la articolul 25 din directiva menționată, care ar trebui interpretat în mod restrictiv, iar nu
         în mod extensiv astfel cum sugerează România.

      48      În plus, Comisia apreciază că Moldomin pare să dețină o autorizație „valabilă”, pe care Agenția Națională pentru Resurse Minerale
         s‑a bazat pentru a‑și da acordul în vederea întreruperii activității de exploatare, și anume Licența de concesiune pentru
         exploatare nr. 2781/2001.

      49      Comisia arată, pe de altă parte, că nu este prevăzută închiderea iazului Boșneag – extindere, întrucât activitatea de depozitare
         a deșeurilor în acest iaz trebuie să reînceapă odată cu reluarea activității Moldomin, la încheierea procesului de privatizare.
         Întrucât nu ar exista nicio decizie de închidere a iazului respectiv, această închidere nefiind nici măcar avută în vedere,
         Comisia consideră în final că iazul Boșneag – extindere nu îndeplinește condițiile de aplicare a articolului 24 alineatul
         (4) din Directiva 2006/21.

      50      În memoriul său în duplică, România subliniază că Licența de concesiune pentru exploatare nr. 2781/2001, care este menționată
         de Comisie numai în memoriul său în replică, nu poate fi considerată o autorizație valabilă acordată Moldomin, în sensul articolului
         24 alineatul (1) din Directiva 2006/21.

      –       Aprecierea Curții
      51      Reiese din modul de redactare a articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2006/21 că instalațiile de gestionare a deșeurilor
         intră în domeniul de aplicare al acesteia dacă, la data de 1 mai 2008, și anume la expirarea termenului de transpunere a acestei
         directive, instalațiile respective obținuseră o autorizație sau erau în exploatare.

      52      Or, este cert că iazul Boșneag – extindere era în exploatare la 1 mai 2008, România limitându‑se să susțină că activitatea
         de exploatare minieră încetase, probabil cu titlu temporar, ceea ce a determinat încetarea depozitării deșeurilor în acest
         iaz. Totodată, simpla lipsă a depozitării de noi deșeuri nu poate fi asimilată unei încetări a activității instalației de
         gestionare a deșeurilor, astfel cum este definită această instalație la articolul 3 punctul 15 din Directiva 2006/21.

      53      În plus, România nu a contestat argumentul Comisiei potrivit căruia nu era prevăzută nicio închidere a iazului Boșneag – extindere,
         întrucât privatizarea programată a Moldomin lăsa, dimpotrivă, să se presupună că activitatea de exploatare minieră poate fi
         reluată.

      54      Rezultă că excepția de inadmisibilitate trebuie respinsă.

       Cu privire la fond
       Cu privire la încălcarea articolului 4 din Directiva 2006/21
      –       Argumentele părților
      55      În cererea sa introductivă, Comisia arată că regiunea Moldova Nouă este foarte grav poluată de particule de praf ridicate
         de vânt de la iazul de decantare Boșneag – extindere, deținut de Moldomin. Această poluare ar reprezenta un pericol nu numai
         pentru mediu, ci și pentru sănătatea umană, astfel cum ar demonstra un raport din anul 2013 al Organizației Mondiale a Sănătății
         (OMS) care dovedește caracterul dăunător al unei expuneri, chiar de scurtă durată, la particulele fine inhalabile, în special
         la cele cu un diametru mai mic de 10 micrometri (denumite în continuare „PM10”). Comisia subliniază în această privință că nu s‑a putut stabili încă un prag sub care o astfel de expunere ar fi inofensivă.

      56      Comisia se întemeiază de asemenea pe extrase de presă și pe reportaje video care ar atesta că, în perioadele de vânt intens,
         de pe suprafața iazurilor de decantare se ridică praf și nisip, ceea ce ar avea efecte nefaste asupra stării de sănătate a
         locuitorilor din regiunea Moldova Nouă. În plus, potrivit Comisiei, raportul privind starea mediului publicat pe site‑ul internet
         al Agenției pentru Protecția Mediului din Caraș-Severin precizează că, începând cu 31 ianuarie 2014, în această regiune a
         avut loc o poluare accidentală sistematică a aerului cu particule fine provenite din iazurile de decantare care aparțin Moldomin.
         În plus, Comisia consideră că, în răspunsul său la scrisoarea de punere în întârziere și la avizul motivat, România a recunoscut
         existența în regiunea menționată a unei poluări cu praf în perioada de vânt intens, a cărei origine este iazul Boșneag – extindere.

      57      Comisia mai arată că, la expirarea termenului acordat prin avizul motivat, în luna iulie 2014, comisarul șef al Gărzii de
         Mediu din Caraș-Severin a declarat că particulele de praf în cauză continuau să polueze regiunea Moldova Nouă și că nu fusese
         luată nicio măsură pentru a se remedia această poluare.

      58      Rezultă, potrivit Comisiei, că, la expirarea termenului prevăzut de avizul motivat, nu fusese luată nicio măsură concretă
         care să urmărească combaterea poluării menționate. Comisia consideră că diferitele controale și sesizări, realizate de autoritățile
         române, nu pot fi suficiente pentru a remedia poluarea constatată. Chiar dacă autoritățile naționale au considerat necesar
         să impună unele măsuri mai structurale, persistența poluării până în prezent arată că aceste măsuri nu au fost puse în aplicare,
         chiar dacă autoritățile române erau conștiente de efectele dăunătoare ale unei astfel de poluări în regiunea Moldova Nouă.

      59      România ar fi recunoscut de altfel, în luna martie 2012, că sistemul de hidrotransport al iazului Boșneag – extindere se deteriorase
         și că nu fusese posibilă umidificarea suprafeței acestui iaz, ceea ce a permis ca particule de praf să fie ridicate de vântul
         puternic. Acest sistem nu ar fi încă în stare de funcționare.

      60      În memoriul său în apărare, România admite că praful prezent pe suprafața iazului Boșneag – extindere este ridicat în aer
         în unele perioade de vânt puternic și de secetă. Aceasta apreciază totuși că, între 1 mai 2012 și 19 mai 2015, data memoriului
         său în apărare, nu s‑a putut nici considera că regiunea Moldova Nouă a fost foarte grav poluată, nici concluziona că sănătatea
         umană sau mediul a fost pus în pericol. În orice caz, cererea introductivă a Comisiei nu ar permite să se tragă astfel de
         concluzii.

      61      În lipsa unei definiții explicite, în Directiva 2006/21, a expresiilor „foarte grav poluată”, „efecte nefaste”, „punerea în
         pericol a sănătății umane sau a mediului”, România consideră că aceste noțiuni trebuie interpretate în lumina obligațiilor
         care decurg din Directiva 2008/50. Or, această din urmă directivă ar prevedea o valoare‑limită pentru indicatorul PM10 care, potrivit datelor recoltate, nu ar fi fost depășit niciodată între anul 2010 și anul 2014, chiar dacă unele analize au
         fost realizate în perioadele în care poluarea cu praf a fost cea mai intensă.

      62      În ceea ce privește elementele de probă prezentate de Comisie, România apreciază că extrasele de presă, declarațiile și reportajele
         video citate de Comisie permit să se dovedească nu că poluarea existentă pune în pericol sănătatea umană sau mediul, ci numai
         că valorile maximale autorizate au fost pentru scurt timp depășite, fără a încălca totuși valoarea‑limită anuală impusă prin
         Directiva 2008/50 în ceea ce privește indicatorul PM10 și, în orice caz, fără a prezenta un pericol evident pentru sănătatea umană sau pentru mediu.

      63      Chiar dacă recunoaște că particulele fine constituie un factor de poluare care poate avea efecte dăunătoare asupra sănătății
         în funcție de nivelul și de timpul de expunere, România apreciază că informațiile furnizate de Comisie sunt prea generale
         pentru a se ajunge la o concluzie fermă cu privire la nocivitatea unor cazuri accidentale de poluare care au apărut în regiunea
         Moldova Nouă.

      64      România contestă de asemenea că nu a luat toate măsurile pentru a remedia situația în cauză. Pe de o parte, ea ar fi efectuat
         controale, iar societății Moldomin i s‑ar fi aplicat mai multe amenzi între anul 2012 și anul 2014. Pe de altă parte, pe suprafața
         iazului Boșneag – extindere ar fi fost impus și instalat un sistem de conducte în vederea udării zonei vizate în perioadele
         de secetă și de ridicare a prafului de către vânt.

      65      România mai arată că, pe lângă măsurarea poluării, legislația națională prevede de asemenea o procedură națională de alertă
         în cazul unor condiții meteorologice nefavorabile care permite să se identifice cazurile de poluare accidentală și să se intervină.

      66      În memoriul său în replică, Comisia contestă premisa României potrivit căreia efectele negative ale poluării asupra sănătății
         umane sau a mediului ar trebui să se materializeze pentru ca articolul 4 din Directiva 2006/21 să se aplice. Astfel, rolul
         acestui articol ar fi preventiv, după cum ar atesta considerentul (11) al acestei directive.

      67      Comisia mai apreciază că aplicarea Directivei 2008/50 este, în speță, inadecvată. Această directivă nu ar prevedea un prag
         de alertă pentru particulari, iar o nerespectare a dispozițiilor sale ar putea fi constatată numai dacă valorile‑limită ar
         fi depășite pentru un anumit număr de zile. În consecință, valorile de PM10 măsurate la Moldova Nouă nu ar permite să se demonstreze că în aer nu există concentrații de praf foarte ridicate și nocive
         pentru sănătatea umană pentru perioade mai scurte.

      68      Pe de altă parte, domeniul de aplicare al Directivei 2008/50 nu ar putea fi utilizat pentru a limita obiectivul Directivei
         2006/21. Astfel, Directiva 2008/50 nu ar efectua o armonizare completă a tuturor problemelor de mediu legate de poluarea aerului
         și nici nu ar prevedea în mod exhaustiv măsurile pe care statele membre sunt obligate să le aplice în acest domeniu. În plus,
         obiectivul Directivei 2008/50 ar consta în instituirea unor obligații la nivel național, astfel încât această directivă ar
         privi, în mod global, diferiții poluanți ai aerului proveniți din surse și din activități diferite, precum și probleme recurente
         și generale, întrucât măsurile adoptate sunt, și ele, variate și nu depind de un singur operator, spre deosebire de Directiva
         2006/21. Pe de altă parte, nici articolul 4 și nici articolul 13 din Directiva 2006/21 nu fac referire la Directiva 2008/50.
         În orice caz, România nu ar fi respectat cerințele Directivei 2008/50, în ceea ce privește atât captura minimă de date, cât
         și numărul de puncte de prelevare.

      69      Comisia apreciază că starea de pericol pentru sănătatea umană este dovedită și că România însăși a recunoscut că fenomenul
         de poluare contribuia la crize acute ale anumitor afecțiuni respiratorii sau la accentuarea unor afecțiuni preexistente.

      70      În fața acestei poluări care amenință mediul și sănătatea umană, Comisia apreciază că autoritățile române nu au luat măsurile
         necesare pentru a asigura gestionarea deșeurilor de extracție în conformitate cu articolul 4 din Directiva 2006/21, chiar
         dacă acestea nu ar fi ignorat soluțiile pe care trebuiau să le pună în aplicare în măsura în care acestea din urmă ar reieși
         din rezultatele inspecțiilor naționale efectuate în cursul anului 2011.

      71      În memoriul său în duplică, România reafirmă relevanța, în speță, a Directivei 2008/50 și apreciază că considerațiile Comisiei
         referitoare la captura minimă de date și la numărul punctelor de prelevare sunt incoerente și nu demonstrează decât că nu
         a existat o monitorizare constantă pentru regiunea vizată. România apreciază că nu a recunoscut, în memoriul său în apărare,
         că fenomenul poluării contribuie la crize acute ale anumitor afecțiuni respiratorii sau la accentuarea unor afecțiuni preexistente,
         ci că doar a susținut că scenariul negativ cel mai plauzibil care ar putea fi imaginat ar fi cel în care poluarea ar putea
         cel mult să provoace asemenea efecte.

      –       Aprecierea Curții
      72      Prin această primă obiecție, se reproșează României că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
         4 din Directiva 2006/21 pentru motivul că nu a luat măsurile necesare pentru a preveni poluarea cauzată de particulele de
         praf provenite din iazul Boșneag – extindere.

      73      Trebuie arătat, cu titlu introductiv, că România nu a contestat în fața Curții că particulele de praf care se află pe suprafața
         iazului Boșneag – extindere sunt deșeuri provenite din industria extractivă cărora li se aplică prevederile Directivei 2006/21.

      74      Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2006/21 prevede în special că statele membre iau măsurile necesare pentru asigurarea,
         pe de o parte, a gestionării deșeurilor extractive, astfel încât sănătatea umană să nu fie pusă în pericol și fără să se utilizeze
         procedee sau metode care pot pune în pericol mediul, precum și pentru interzicerea, pe de altă parte, a abandonului, aruncării
         sau depozitării necontrolate a deșeurilor extractive. Articolul 4 alineatul (2) din această directivă le impune statelor membre
         să asigure luarea tuturor măsurilor necesare de către operator pentru prevenirea sau reducerea pe cât posibil a efectelor
         nefaste asupra mediului și sănătății umane rezultate din gestionarea deșeurilor extractive. Aceste măsuri trebuie, în conformitate
         cu articolul 4 alineatul (3) din directiva menționată, să se bazeze între altele pe cele mai bune tehnici disponibile, fără
         prescrierea utilizării unei tehnici sau tehnologii specifice.

      75      Pe de altă parte, reiese din considerentul (11) al Directivei 2006/21 că statele membre ar trebui să se asigure că operatorii
         angajați în industria extractivă iau toate măsurile necesare pentru prevenirea sau reducerea, pe cât posibil, a oricăror efecte
         negative, actuale sau potențiale, asupra mediului sau sănătății umane, care apar ca rezultat al gestionării deșeurilor provenite
         din industriile extractive în vederea respectării principiilor și priorităților definite în Directiva 75/442/CEE și în special
         în articolele 3 și 4 din aceasta.

      76      În această privință, este necesar să se arate că articolul 4 din Directiva 75/442 prevedea că „statele membre iau măsurile
         necesare pentru a asigura că deșeurile se elimină fără a periclita sănătatea oamenilor și fără a afecta mediul”.

      77      Prin urmare, articolul 4 din Directiva 2006/21 este redactat în termeni foarte asemănători și urmărește aceleași obiective
         ca articolul 4 din Directiva 75/442, dispoziție care a fost abrogată și reluată în esență la articolul 4 din Directiva 2006/12/CE
         a Parlamentului European și a Consiliului din 5 aprilie 2006 privind deșeurile (JO 2006, L 114, p. 9, Ediție specială, 15/vol. 16,
         p. 45), ulterior la articolul 13 din Directiva 2008/98.

      78      În consecință, jurisprudența Curții privind articolul 4 din Directiva 2006/12 și articolul 13 din Directiva 2008/98 este aplicabilă
         mutatis mutandis la articolul 4 din Directiva 2006/21.

      79      Or, rezultă din această jurisprudență că, în măsura în care deșeurile pot cauza daune importante mediului, este necesar să
         se considere că dispozițiile articolului 4 din Directiva 2006/21 urmăresc să pună în aplicare principiul precauției (a se
         vedea prin analogie Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Slovenia, C‑140/14, nepublicată, EU:C:2015:501, punctul 66). De altfel,
         această constatare este confirmată de considerentul (11) al Directivei 2006/21, care vizează efectele negative, actuale sau
         potențiale, asupra mediului sau sănătății umane, care apar ca rezultat al gestionării deșeurilor.

      80      Pe de altă parte, deși articolul 4 din Directiva 2006/21 nu precizează conținutul concret al măsurilor care trebuie luate
         pentru a se asigura că deșeurile sunt gestionate fără a pune în pericol sănătatea umană și fără a fi utilizate procedee sau
         metode care pot să afecteze mediul, totuși această dispoziție obligă statele membre cu privire la obiectivul care trebuie
         atins, lăsându‑le în același timp o marjă de apreciere în evaluarea necesității unor astfel de măsuri (a se vedea prin analogie
         Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Slovenia, C‑140/14, nepublicată, EU:C:2015:501, punctul 68).

      81      În consecință, deși, în principiu, nu este posibil să se deducă în mod direct din neconformitatea unei situații de fapt cu
         obiectivele stabilite la articolul 4 din Directiva 2006/21 că statul membru în cauză nu și‑a îndeplinit în mod necesar obligațiile
         impuse de această dispoziție, și anume luarea măsurilor necesare pentru a se asigura că deșeurile sunt gestionate fără a pune
         în pericol sănătatea umană și fără a fi utilizate proceduri sau metode care pot să afecteze mediul, persistența unei astfel
         de situații de fapt, în special atunci când aceasta are drept consecință o degradare semnificativă a mediului pentru o perioadă
         îndelungată fără intervenția autorităților competente, poate arăta că statele membre și‑au depășit marja de apreciere pe care
         le‑o conferă acest articol (a se vedea mutatis mutandis Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Slovenia, C‑140/14, nepublicată, EU:C:2015:501, punctul 69).

      82      În speță, este necesar să se constate că temeinicia obiecției reproșate României reiese în mod clar din ansamblul informațiilor
         de care dispune Curtea.

      83      Trebuie amintit că, în cadrul unei proceduri în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulate în temeiul articolului 258
         TFUE, revine Comisiei sarcina de a stabili existența pretinsei neîndepliniri a obligațiilor. Comisia este cea care trebuie
         să prezinte Curții elementele necesare pentru ca aceasta să verifice existența neîndeplinirii obligațiilor, fără a se putea
         întemeia pe vreo prezumție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Slovenia, C‑140/14, nepublicată,
         EU:C:2015:501, punctul 38 și jurisprudența citată).

      84      Cu toate acestea, statele membre sunt obligate, în temeiul articolului 4 alineatul (3) TUE, să faciliteze îndeplinirea de
         către Comisie a misiunii sale, care constă printre altele, potrivit articolului 17 alineatul (1) TUE, în a veghea la aplicarea
         dispozițiilor tratatului, precum și a dispozițiilor adoptate de instituțiile Uniunii Europene în temeiul acestuia (a se vedea
         în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2007, Comisia/Italia, C‑135/05, EU:C:2007:250, punctul 27 și jurisprudența citată).

      85      În această perspectivă, trebuie să se țină seama de faptul că, pentru a verifica aplicarea corectă în practică a dispozițiilor
         naționale destinate să asigure punerea în aplicare efectivă a directivelor, printre care și cele adoptate în domeniul mediului,
         Comisia, care nu dispune de competențe proprii de investigare în materie, este tributară în mare măsură elementelor puse la
         dispoziție de eventuali petiționari, de organisme private sau publice active pe teritoriul statului membru în cauză, precum
         și de respectivul stat membru însuși (Hotărârea din 26 aprilie 2007, Comisia/Italia, C‑135/05, EU:C:2007:250, punctul 28 și
         jurisprudența citată). De asemenea, orice document oficial emis de autoritățile statului membru respectiv poate fi considerat
         drept o sursă valabilă de informații în vederea inițierii de către Comisie a procedurii vizate la articolul 258 TFUE (Hotărârea
         din 11 decembrie 2014, Comisia/Grecia, C‑677/13, nepublicată, EU:C:2014:2433, punctul 66 și jurisprudența citată).

      86      În speță, este necesar să se sublinieze că România recunoaște că ridicarea prafului prezent pe suprafața iazului Boșneag –
         extindere are drept efect episoade repetate de poluare care s‑ar putea dovedi dăunătoare pentru sănătatea umană, chiar dacă
         precizează că această poluare are loc numai ca urmare a vântului puternic și o califică drept „accidentală”. Or, astfel cum
         s‑a amintit la punctul 81 din prezenta hotărâre, articolul 4 din Directiva 2006/21 pune în aplicare principiul precauției
         și, prin urmare, are o vocație preventivă. Astfel, alineatul (2) al acestui articol obligă statele membre să asigure luarea
         de către operator, care este definit la articolul 3 punctul 24 din Directiva 2006/21 drept persoana fizică sau juridică responsabilă,
         potrivit dreptului național, pentru gestionarea deșeurilor extractive, a tuturor măsurilor necesare pentru prevenirea sau
         reducerea, pe cât posibil, a oricăror efecte negative, actuale sau potențiale, asupra mediului sau sănătății umane, care apar
         ca rezultat al gestionării deșeurilor.

      87      În plus, elementele invocate de Comisie și vizate la punctele 55-57 din prezenta hotărâre pot fi considerate drept surse de
         informații care pot fi luate în considerare de Curte în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor.

      88      În aceste condiții, întrucât Comisia a furnizat suficiente elemente care evidențiază anumite fapte petrecute pe teritoriul
         statului membru pârât, sarcina de a contesta în mod temeinic și detaliat datele astfel prezentate și consecințele care decurg
         din acestea revine statului membru respectiv (Hotărârea din 26 aprilie 2007, Comisia/Italia, C‑135/05, EU:C:2007:250, punctul
         30 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 martie 2010, Comisia/Italia, C‑297/08, EU:C:2010:115, punctul 102 și
         jurisprudența citată).

      89      În astfel de circumstanțe, autoritățile naționale sunt cele care trebuie în primul rând să procedeze la verificările necesare
         la fața locului, în spiritul unei cooperări loiale, în conformitate cu obligația fiecărui stat membru, amintită la punctul
         86 din prezenta hotărâre, de a facilita misiunea generală a Comisiei (Hotărârea din 26 aprilie 2007, Comisia/Italia, C‑135/05,
         EU:C:2007:250, punctul 31 și jurisprudența citată).

      90      Or, România nu a demonstrat care este motivul pentru care raportul OMS, care susține caracterul dăunător pentru sănătatea
         umană al unei expuneri la poluarea cauzată de particule fine inhalabile, chiar și pentru o perioadă scurtă, nu putea fi luat
         în considerare de Curte. Aceeași situație se regăsește în cazul raportului privind starea mediului publicat pe site‑ul internet
         al Agenției pentru Protecția Mediului Caraș-Severin care atestă existența unei poluări accidentale sistematice a aerului cu
         particule fine provenite de la iazuri care aparțin Moldomin.

      91      În plus, contrar susținerilor României, presupunând chiar că plafoanele de poluare cu PM10 stabilite de Directiva 2008/50 nu ar fi fost depășite în cursul episoadelor de poluare cauzate de praful care se ridică de
         pe suprafața iazului Boșneag – extindere, această împrejurare nu poate în orice caz să demonstreze lipsa încălcării articolului
         4 din Directiva 2006/21.

      92      Astfel, pe de o parte, această dispoziție privește atât poluarea aerului, cât și poluarea solului și a apei, iar Comisia a
         prezentat anumite date care atestă că praful care se ridica din iazul Boșneag – extindere polua nu numai aerul, ci și solul
         și zonele umede din jurul acestui iaz. Pe de altă parte, articolul 4 din Directiva 2006/21 nu stabilește un prag al poluării
         aerului sub care aceasta nu s‑ar aplica și nici raportul OMS invocat în susținerea cererii introductive a Comisiei nu stabilește
         un prag sub care o expunere la particule fine inhalabile poate fi considerată lipsită de pericol pentru sănătatea umană.

      93      Prin urmare, în timp ce starea iazului Boșneag – extindere nu era în conformitate cu obiectivul urmărit prin articolul 4 din
         Directiva 2006/21, trebuie să se constate că România nu a adoptat măsurile necesare pentru a pune capăt acestei situații.

      94      În această privință, trebuie arătat că, pentru a combate poluarea ocazionată de iazul Boșneag – extindere, autoritățile române
         au luat măsuri de monitorizare, au aplicat amenzi operatorului sitului în cauză și au impus instalarea unui sistem de hidrotransport
         destinat să umezească solul, pentru a menține praful la sol în perioadele de vânt violent și de secetă.

      95      Or, simpla măsurare a poluării atmosferice nu este suficientă pentru a îndeplini obligațiile impuse la articolul 4 din Directiva
         2006/21. Astfel, această dispoziție impune statelor membre să adopte măsuri destinate în special să prevină poluarea legată
         de deșeurile din industriile extractive, iar nu numai măsuri destinate să detecteze existența unei asemenea poluări.

      96      De asemenea, deși aceasta atestă existența unei situații contrare cerințelor de mediu, este suficient să se constate că aplicarea
         unor amenzi nu a avut, în speță, niciun efect asupra perpetuării poluării cauzate de praful prezent pe suprafața iazului Boșneag
         – extindere. În plus, România a recunoscut în ședință că aceste amenzi nu fuseseră achitate în totalitate de operatorul sitului
         în cauză.

      97      Trebuie subliniat, în această privință, că articolul 19 din Directiva 2006/21 obligă statele membre să stabilească un regim
         de sancțiuni efective, proporționale și cu efect de descurajare, aplicabile pentru încălcarea legislației interne adoptate
         în aplicarea acestei directive, și să ia toate măsurile necesare pentru a asigura aplicarea lor. În plus, în cadrul „măsurilor
         necesare”, care trebuie luate în temeiul articolului 4 din Directiva 2006/21 de către statele membre, acestea pot impune operatorilor
         cerințe care nu sunt prevăzute de celelalte dispoziții ale directivei pentru a asigura realizarea obiectivului esențial al
         acesteia (a se vedea prin analogie Hotărârea din 9 noiembrie 1999, Comisia/Italia, C‑365/97, EU:C:1999:544, punctul 65).

      98      În ceea ce privește sistemul de hidrotransport, despre care Comisia a afirmat în ședință că ar fi în măsură să rezolve problema,
         România a confirmat în ședință că acesta nu era în stare de funcționare la expirarea termenului stabilit prin avizul motivat.

      99      În plus, contrar susținerilor României, faptul că Moldomin, operatorul sitului în cauză, se află în lichidare judiciară nu
         o poate exonera de obligațiile care decurg din articolul 4 din Directiva 2006/21. Astfel, trebuie amintit că, potrivit unei
         jurisprudențe consacrate, un stat membru nu poate invoca dispoziții, practici sau situații din ordinea sa juridică internă
         pentru a justifica nerespectarea obligațiilor care rezultă din dreptul Uniunii (a se vedea Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Italia,
         C‑653/13, nepublicată, EU:C:2015:478, punctul 39).

      100    În această privință, este necesar să se arate mai exact că, în pofida lichidării societății care operează iazul Boșneag –
         extindere, autoritățile române ar fi putut să decidă, dacă era cazul, realizarea sistemului de hidrotransport și includerea
         costului acestei intervenții, cu titlu de creanță a statului, în masa credală a societății în lichidare.

      101    În consecință, Comisia a demonstrat la un standard juridic corespunzător că autoritățile române au omis, pentru o perioadă
         îndelungată, să adopte măsurile necesare pentru a asigura că praful depus pe suprafața iazului Boșneag – extindere este gestionat
         fără a pune în pericol mediul și sănătatea umană.

      102    În consecință, prima obiecție, întemeiată pe o încălcare a articolului 4 din directivă, este fondată.

       Cu privire la încălcarea articolului 13 din Directiva 2006/21
      –       Argumentele părților
      103    În cererea introductivă, Comisia arată că articolul 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21 impune ca autoritățile competente
         să se asigure că operatorii iau măsurile adecvate în special pentru prevenirea sau reducerea prafului și că instituie în această
         privință o obligație specifică de rezultat pentru statele membre, indiferent de efectele poluării asupra sănătății umane sau
         a mediului.

      104    Comisia susține că, în răspunsul său la avizul motivat, România a declarat că poluarea cu particule de praf la care este expusă
         regiunea Moldova Nouă provenea în exclusivitate de la iazul Boșneag – extindere. Persistența poluării în această regiune ar
         indica, pe de altă parte, faptul că Moldomin nu ar fi luat măsurile adecvate pentru a preveni sau a reduce praful provenit
         de la acest iaz. Astfel, sistemul de hidrotransport, care trebuia să permită umidificarea suprafeței iazului respectiv, nu
         ar funcționa.

      105    Comisia amintește că Directiva 2008/50 nu este relevantă în speță. În ceea ce privește inspecțiile și sancțiunile adoptate
         de autoritățile române, acestea nu ar putea fi considerate drept măsuri adecvate întrucât nu ar fi avut în mod real un efect
         de descurajare.

      106    În memoriul său în apărare, România precizează că Directiva 2006/21 nu definește ceea ce trebuie să se înțeleagă prin „măsuri
         adecvate” în sensul articolului 13 alineatul (2), nici nu prevede vreun criteriu pentru evaluarea eficienței măsurilor adoptate.

      107    Potrivit României, Directiva 2006/21 nu definește expresiile „poluat foarte grav”, „poluare puternică”, „poluare semnificativă”
         sau „poluare constantă”. România deduce din argumentele Comisiei că, pentru aceasta, obligația prevăzută la articolul 13 alineatul
         (2) din Directiva 2006/21 ar putea fi respectată numai în lipsa totală a prafului. Or, potrivit României, o astfel de interpretare
         ar fi contrazisă de însuși modul de redactare a acestei dispoziții care urmărește prevenirea sau reducerea prafului, iar nu
         eliminarea sa, precum și de coroborarea prevederilor Directivei 2006/21 cu cele ale Directivei 2008/50.

      108    Cu privire la măsurile care trebuie adoptate, România susține că articolul 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21 impune autorității
         competente numai o obligație de diligență. România subliniază în această privință că, în temeiul reglementării în vigoare,
         care nu a fost niciodată contestată de Comisie, autoritatea română competentă a efectuat mai multe controale la Moldomin și
         a adoptat sancțiuni împotriva acesteia. Potrivit României, Comisia nu a demonstrat că măsurile adoptate erau inadecvate sau
         că ar fi fost posibil să adopte alte măsuri mai adecvate.

      109    În memoriul său în replică, Comisia subliniază că nici aplicarea articolului 4 din Directiva 2006/21 și nici aplicarea articolului
         13 alineatul (2) din aceasta nu depind de cuantificarea nivelului de poluare, chiar dacă acesta din urmă poate oferi o indicație
         importantă cu privire la gravitatea încălcării.

      110    În memoriul său în duplică, România arată că operatorul este cel care trebuie să ia măsurile adecvate, autoritatea competentă
         putând să se limiteze să asigure faptul că operatorul ia astfel de măsuri. România mai apreciază că obligația de prevenire
         sau de reducere a prafului este îndeplinită chiar atunci când rămâne praf, cu condiția ca acesta să fie în cantități mai reduse.

      –       Aprecierea Curții
      111    România este criticată pentru că nu a asigurat că operatorul iazului Boșneag – extindere ia măsurile adecvate pentru a preveni
         sau pentru a reduce poluarea cu praful care se află la suprafața acestuia, cu nerespectarea articolului 13 alineatul (2) din
         Directiva 2006/21.

      112    Articolul 13 alineatul (1) din această directivă prevede că autoritatea competentă asigură că operatorul a luat măsurile necesare
         pentru a respecta standardele de mediu impuse de dreptul Uniunii. Articolul 13 alineatul (2) din directiva menționată impune,
         la rândul său, autorităților competente să se asigure că operatorul a luat măsurile adecvate pentru prevenirea sau reducerea
         prafului.

      113    În consecință, alineatul (2) conține o prevedere distinctă de obligația care revine autorității competente de a asigura că
         operatorul respectă normele dreptului Uniunii referitoare la mediu, inclusiv Directiva 2008/50.

      114    Pe de altă parte, este necesar să se arate că, pentru aceleași motive precum cele prezentate la punctele 87-93 din prezenta
         hotărâre, poluarea cauzată de antrenarea prafului situat la suprafața iazului Boșneag – extindere nu a dispărut și că, pentru
         motivele prezentate la punctele 94-101 din prezenta hotărâre, România nu a asigurat în mod efectiv că Moldomin adoptă măsurile
         necesare pentru a preveni sau pentru a reduce pe cât posibil această antrenare a prafului.

      115    În plus, deși este adevărat că articolul 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21 impune autorităților naționale numai obligația
         de a se asigura că operatorul adoptă măsurile adecvate pentru a atinge un astfel de obiectiv, totuși această dispoziție nu
         poate fi interpretată în sensul că exclude asumarea de către autoritățile menționate a obligației de a se substitui unui operator
         în mod vădit în culpă, cu condiția ca costul operațiunilor realizate să fie imputat acestuia din urmă, astfel cum s‑a arătat la punctul 100 din prezenta hotărâre.

      116    În consecință, a doua obiecție, întemeiată pe o încălcare a articolului 13 alineatul (2) din Directiva 20067/21, este fondată.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      117    Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată,
         la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea României la plata cheltuielilor de judecată,
         iar neîndeplinirea obligațiilor a fost constatată, se impune obligarea acesteia din urmă la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară și hotărăște:
      1)      Prin neadoptarea măsurilor adecvate pentru a preveni ridicarea de praf de pe suprafața iazului Boșneag – extindere, România
            nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 4 și al articolului 13 alineatul (2) din Directiva 2006/21/CE
            a Parlamentului European și a Consiliului din 15 martie 2006 privind gestionarea deșeurilor din industriile extractive și
            de modificare a Directivei 2004/35/CE.
      2)      Obligă România la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: româna.


Hotărârea Tribunalului (Camera a noua) din 15 septembrie 2016.#PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas) împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Dumping – Importuri de biomotorină originară din Indonezia – Percepere definitivă a taxei antidumping provizorii – Taxă antidumping definitivă – Dreptul la apărare – Articolul 2 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 1225/2009 – Valoare normală – Costuri de producție.#Cauza T-80/14.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 17 octombrie 2013.#Lokman Emrek împotriva Vlado Sabranovic.#Cerere de decizie preliminară formulată de Landgericht Saarbrücken.#Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Articolul 15 alineatul (1) litera (c) – Competență în materia contractelor încheiate de consumatori – Limitare eventuală a acestei competențe la contractele încheiate la distanță – Legătură de cauzalitate între activitatea comercială sau profesională direcționată spre statul membru de domiciliu al consumatorului prin intermediul internetului și încheierea contractului.#Cauza C-218/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
      17 octombrie 2013 (
            *1
         )
      „Regulamentul (CE) nr. 44/2001 — Articolul 15 alineatul (1) litera (c) — Competență în materia contractelor încheiate de consumatori — Limitare eventuală a acestei competențe la contractele încheiate la distanță — Legătură de cauzalitate între activitatea comercială sau profesională direcționată spre statul membru de domiciliu al consumatorului prin intermediul internetului și încheierea contractului”
      În cauza C‑218/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landgericht Saarbrücken (Germania), prin decizia din 27 aprilie 2012, primită de Curte la 10 mai 2012, în procedura

         Lokman Emrek

      împotriva

         Vlado Sabranovic,

      CURTEA (Camera a treia),
      compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnii C. G. Fernlund și A. Ó Caoimh, doamna C. Toader (raportor) și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 aprilie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul Emrek, de M. Kurt, Rechtsanwalt;

               —

               pentru domnul Sabranovic, de M. Mauer, Rechtsanwältin;

               —

               pentru guvernul belgian, de T. Materne și de J. C. Halleux, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul francez, de B. Beaupère‑Manokha, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul luxemburghez, de P. Frantzen și de C. Schiltz, în calitate de agenți;

               —

               pentru Comisia Europeană, de A.‑M. Rouchaud‑Joët și de M. Wilderspin, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 iulie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74 ).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Emrek, pe de o parte, și domnul Sabranovic, pe de altă parte, având ca obiect cereri în materie de garanție ca urmare a încheierii unui contract de vânzare a unui autovehicul de ocazie.

         Cadrul juridic

               3

               În considerentul (11) al Regulamentului nr. 44/2001 se menționează că „[n]ormele de competență trebuie să prezinte un mare grad de previzibilitate și să se întemeieze pe principiul conform căruia competența este determinată, în general, de domiciliul pârâtului și, astfel, trebuie să fie întotdeauna disponibilă, cu excepția câtorva situații bine definite în care materia litigiului sau autonomia părților justifică un alt factor de legătură. În cazul persoanelor juridice, domiciliul trebuie să fie definit în mod independent, în vederea ameliorării transparenței normelor comune și a evitării conflictelor de competență”.

               4

               Potrivit considerentului (13) al regulamentului menționat, în materia contractelor de asigurare, a contractelor încheiate cu consumatorii și a contractelor de muncă, partea defavorizată trebuie să fie protejată prin norme de competență mai favorabile intereselor sale decât normele generale.

               5

               Articolul 2 alineatul (1) din același regulament prevede principiul potrivit căruia persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de cetățenia lor, în fața instanțelor statului membru în cauză.

               6

               În materie contractuală, articolul 5 din Regulamentul nr. 44/2001 prevede la punctul 1 litera (a) că instanța competentă este cea de la locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează a fi executată.

               7

               Articolul 15 alineatul (1) din regulamentul menționat are următorul cuprins:
               „În ceea ce privește un contract încheiat de o persoană, consumatorul, într‑un scop care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional, competența se determină în conformitate cu dispozițiile din prezenta secțiune, fără a se aduce atingere articolului 4 și articolului 5 punctul 5, în cazul în care:
               […]

                        (c)

                        în toate celelalte cazuri, contractul a fost încheiat cu o persoană care desfășoară activități comerciale sau profesionale în statul membru pe teritoriul căruia este domiciliat consumatorul sau, prin orice mijloace, își direcționează activitățile spre acel stat membru sau spre mai multe state, inclusiv statul membru respectiv, iar contractul intră în sfera de acțiune a acestor activități.”

               8

               Articolul 16 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 44/2001 prevede:
               „(1)   Un consumator poate introduce o acțiune împotriva celeilalte părți la contract fie înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia partea în cauză are domiciliul, fie înaintea instanțelor din locul unde consumatorul are domiciliul.
               (2)   Acțiunea poate fi introdusă împotriva consumatorului de către cealaltă parte la contract numai înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia consumatorul își are domiciliul.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               9

               Din decizia de trimitere reiese că, la data faptelor din cauza principală, domnul Emrek, cu domiciliul în Saarbrücken (Germania), căuta un autovehicul de ocazie.

               10

               Domnul Sabranovic deține la Spicheren (Franța), un oraș situat în apropiere de frontiera germană, o întreprindere de comercializare a vehiculelor de ocazie denumită Vlado Automobiles Import‑Export. La data menționată, acesta deținea și un site internet care cuprindea coordonatele întreprinderii sale, inclusiv numere de telefon franceze și un număr de telefon mobil german, cu prefixele internaționale respective.

               11

               După ce a aflat prin intermediul unor cunoscuți, iar nu de pe site‑ul internet menționat, despre existența întreprinderii domnului Sabranovic și despre posibilitatea de a‑și procura o mașină de la aceasta, domnul Emrek s‑a deplasat la sediul întreprinderii, la Spicheren.

               12

               Astfel, la 13 septembrie 2010, domnul Emrek, în calitate de consumator, a încheiat cu domnul Sabranovic, la sediul întreprinderii acestuia, un contract scris de vânzare‑cumpărare a unui vehicul de ocazie.

               13

               Printr‑o acțiune introdusă ulterior la Amtsgericht Saarbrücken (Germania), domnul Emrek a formulat cereri în materie de garanție împotriva domnului Sabranovic. A considerat că, în temeiul articolului 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001, această instanță era competentă internațional să judece o astfel de acțiune. Astfel, ar rezulta din conceperea site‑ului internet al domnului Sabranovic că activitatea sa comercială este direcționată și spre Germania.

               14

               Instanța menționată a hotărât că cererea domnului Emrek este inadmisibilă și a respins‑o considerând că, în speță, articolul 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001 nu este aplicabil deoarece domnul Sabranovic nu își direcționase activitatea comercială spre Germania în sensul acestei dispoziții.

               15

               Domnul Emrek a declarat apel împotriva acestei decizii la instanța de trimitere, susținând că articolul 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001 nu impune stabilirea unei legături de cauzalitate între activitatea comercială direcționată spre statul membru al consumatorului și încheierea contractului. Această dispoziție nu impune nici încheierea contractului la distanță.

               16

               Landgericht Saarbrücken consideră că, în cauza principală, este stabilit că activitatea comercială a domnului Sabranovic era direcționată spre Germania. În special menționarea prefixului telefonic internațional al Franței, precum și a unui număr de telefon mobil german ar crea impresia că respectivul comerciant urmărește și atragerea clienților stabiliți în afara Franței, în special a celor aflați în zona limitrofă din Germania.

               17

               Potrivit instanței menționate, chiar dacă s‑ar considera că aplicarea articolului 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001 nu este condiționată de încheierea unui contract la distanță, ar trebui totuși ca, în scopul de a evita o extindere a domeniului de aplicare al acestei dispoziții, site‑ul internet al comerciantului să fie cel puțin la originea încheierii efective a contractului cu consumatorul. Astfel, instanța consideră că dispoziția menționată nu ar trebui să fie aplicabilă atunci când un consumator încheie „întâmplător” un contract cu un „întreprinzător”.

               18

               În aceste condiții, Landgericht Saarbrücken a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Articolul 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul [nr. 44/2001] implică, sub forma unui criteriu suplimentar nescris, în cazurile în care site‑ul internet al unui comerciant este direcționat spre statul membru al consumatorului, că, prin site‑ul internet al comerciantului, consumatorul a fost încurajat să încheie contractul și că, în consecință, între site‑ul internet și încheierea contractului există o relație de cauzalitate?

                        2)

                        În cazul în care este necesară existența unui legături de cauzalitate între activitatea direcționată spre statul membru al consumatorului și încheierea contractului, articolul 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001 impune de asemenea încheierea unui contract la distanță?”

         Cu privire la întrebările preliminare

               19

               Cu titlu introductiv, este necesar să se precizeze că, în Hotărârea din 6 septembrie 2012, Mühlleitner (C‑190/11), Curtea a răspuns deja la a doua întrebare preliminară adresată de instanța de trimitere în prezenta cauză declarând că articolul 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că nu impune ca respectivul contract dintre consumator și profesionist să fi fost încheiat la distanță.

               20

               În consecință, trebuie analizată numai prima întrebare, prin care instanța menționată solicită în esență să se stabilească dacă articolul 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că impune existența unei legături de cauzalitate între mijlocul folosit pentru direcționarea activității comerciale sau profesionale spre statul membru de domiciliu al consumatorului, respectiv un site internet, și încheierea contractului cu acest consumator.

               21

               În această privință, trebuie constatat, în primul rând, că, în temeiul articolului 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001, aplicarea acestei dispoziții nu este condiționată explicit de existența unei astfel de legături de cauzalitate.

               22

               Astfel, din modul de redactare a dispoziției menționate rezultă că aceasta se aplică atunci când sunt îndeplinite două condiții specifice. Este necesar ca, pe de o parte, comerciantul să își exercite activitățile comerciale sau profesionale în statul membru unde este domiciliat consumatorul sau ca, prin orice mijloace, să își direcționeze activitățile spre acest stat membru sau spre mai multe state, inclusiv statul membru respectiv, și, pe de altă parte, contractul în litigiu să intre în sfera de acțiune a unor astfel de activități.

               23

               Or, astfel cum a statuat deja Curtea, condiția esențială de care depinde aplicarea articolului 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001 este cea legată de activitatea comercială sau profesională direcționată spre statul de domiciliu al consumatorului (Hotărârea Mühlleitner, citată anterior, punctul 44), iar, în speță, instanța de trimitere consideră că această condiție este îndeplinită.

               24

               În al doilea rând, în ceea ce privește interpretarea teleologică a articolului 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001, trebuie să se observe că adăugarea unei condiții nescrise privind existența unei legături de cauzalitate precum cea menționată la punctul 20 din prezenta hotărâre ar fi contrară obiectivului urmărit prin această dispoziție, respectiv cel al protecției consumatorilor, care sunt considerați părți defavorizate în contractele încheiate de aceștia din urmă cu un profesionist.

               25

               Astfel, după cum a arătat Comisia Europeană și după cum a menționat avocatul general la punctul 25 din concluzii, trebuie să se constate că cerința consultării prealabile a unui site internet de către consumator poate genera probleme de probă, în special în cazul în care contractul, precum în cauza principală, nu a fost încheiat la distanță prin intermediul aceluiași site. Într‑o astfel de ipoteză, dificultățile legate de proba existenței unei legături de cauzalitate între mijlocul folosit pentru direcționarea activității, respectiv un site internet, și încheierea unui contract ar fi de natură să descurajeze consumatorii să sesizeze instanțele naționale în temeiul articolelor 15 și 16 din Regulamentul nr. 44/2001 și ar diminua protecția consumatorilor urmărită prin aceste dispoziții.

               26

               Totuși, astfel cum a arătat de asemenea avocatul general la punctul 26 din concluzii, deși legătura de cauzalitate menționată nu este o condiție nescrisă a aplicării articolului 15 alineatul (1) litera (c) amintit, aceasta poate constitui însă un indiciu calificat care poate fi luat în considerare de instanța națională cu ocazia stabilirii aspectului dacă activitatea este direcționată efectiv spre statul membru în care își are domiciliul consumatorul.

               27

               În această privință, trebuie amintit că, la punctul 93 și în dispozitivul Hotărârii din 7 decembrie 2010, Pammer și Hotel Alpenhof (C-585/08 și C-144/09, Rep., p. I-12527), Curtea a stabilit o listă neexhaustivă de indicii cu ajutorul cărora o instanță națională poate aprecia dacă este îndeplinită condiția esențială a activității comerciale direcționate către statul membru de domiciliu al consumatorului.

               28

               În plus, în Hotărârea Mühlleitner, citată anterior, deși a statuat că aplicarea articolului 15 alineatul (1) litera (c) nu este condiționată de încheierea unui contract de consum la distanță, Curtea, la punctul 44 din aceeași hotărâre, a adăugat la lista neexhaustivă alte indicii, cum ar fi, printre altele, „contactarea la distanță” și „încheierea unui contract de consum la distanță”, care sunt de natură a stabili că respectivul contract este aferent unei activități direcționate spre statul membru de domiciliu al consumatorului.

               29

               Or, în scopul de a evita o extindere a domeniului de aplicare al articolului 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001, trebuie să se constate că legătura de cauzalitate care face obiectul primei întrebări preliminare trebuie considerată un indiciu al unei „activități direcționate”, la fel ca și contactarea la distanță care conduce la angajarea contractuală la distanță a consumatorului.

               30

               În plus, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 33-38 din concluzii, împrejurarea că un comerciant, precum cel din litigiul principal, este stabilit într‑un stat membru în apropiere de frontiera cu alt stat membru, într‑o conurbație care se întinde de ambele părți ale acesteia, și că folosește un număr de telefon atribuit în celălalt stat membru, punându‑l la dispoziția clienților săi potențiali domiciliați în acest al doilea stat membru în scopul de a evita plata unui apel internațional de către aceștia poate constitui de asemenea un indiciu de natură să demonstreze că activitatea sa este „direcționată spre” acest al doilea stat membru.

               31

               În orice caz, revine instanței de trimitere să efectueze o apreciere globală a împrejurărilor în care contractul de consum în discuție în litigiul principal a fost încheiat pentru a decide dacă, în funcție de existența sau de inexistența indiciilor care figurează sau nu figurează în lista neexhaustivă stabilită de Curte în jurisprudența relevantă menționată la punctele 27 și 28 din prezenta hotărâre, articolul 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001 este aplicabil.

               32

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că nu impune existența unei legături de cauzalitate între mijlocul folosit pentru direcționarea activității comerciale sau profesionale spre statul membru de domiciliu al consumatorului, respectiv un site internet, și încheierea contractului cu acest consumator. Totuși, existența unei astfel de legături de cauzalitate constituie un indiciu al faptului că respectivul contract este aferent unei astfel de activități.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               33

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

                     Articolul 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că nu impune existența unei legături de cauzalitate între mijlocul folosit pentru direcționarea activității comerciale sau profesionale spre statul membru de domiciliu al consumatorului, respectiv un site internet, și încheierea contractului cu acest consumator. Totuși, existența unei astfel de legături de cauzalitate constituie un indiciu al faptului că respectivul contract este aferent unei astfel de activități.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (Camera a treia) din 18 martie 2015.#Manuel Jaime Ribeiro Sinde Monteiro împotriva Serviciul European de Acțiune Externă.#Funcție publică – Personalul SEAE – Funcționar – Promovare – Articolul 43 și articolul 45 alineatul (1) din statut – Analiză comparativă a meritelor ansamblului funcționarilor promovabili – Funcționari propuși de serviciile SEAE și funcționari care nu au fost propuși – Luare în considerare a rapoartelor de evaluare – Aprecieri exclusiv literale”.#cauza F-51/14.


Hotărârea Curții din data de 10 mai 1984. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Cauza 58/83.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 12 iunie 1986. # A. A. Ten Holder împotriva Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Raad van Beroep 's-Hertogenbosch - Țările de Jos. # Securitatea socială a lucrătorilor migranți. # Cauza 302/84.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 6 martie 1979. # Claudino Rossi împotriva Caisse de compensation pour allocations familiales des régions de Charleroi et Namur. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal du travail de Charleroi - Belgia. # Cauza 100/78.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra extinsă) din data de 28 octombrie 2004. # Shanghai Teraoka Electronic Co. Ltd împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Dumping. # Cauza T-35/01.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 13 mai 1970. # Andreas Reinarz împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 46-69.