title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 28 ianuarie 2009.#Centro Studi Antonio Manieri Srl împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Contracte de achiziții publice de servicii - Procedură de cerere de ofertă privind gestiunea integrală a unei creșe - Decizie de recurgere la serviciile Oficiului pentru Infrastructură și Logistică (OIB) și de renunțare la o procedură de cerere de ofertă.#Cauza T-125/06.

text:
      Cauza T‑125/06
      Centro Studi Antonio Manieri Srl
      împotriva
      Consiliului Uniunii Europene
      „Contracte de achiziții publice de servicii – Procedură de cerere de ofertă privind gestiunea integrală a unei creșe – Decizie de recurgere la serviciile Oficiului pentru Infrastructură și Logistică (OIB) și de renunțare la o procedură de cerere
         de ofertă”

      Sumarul hotărârii
      1.      Procedură – Termen de introducere a acțiunii – Decădere
      (Statutul Curții de Justiție, art. 45)
      2.      Bugetul Comunităților Europene – Regulamentul financiar – Dispoziții aplicabile procedurilor de atribuire a contractelor de
            achiziții publice – Domeniu de aplicare
      [Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 88; Regulamentul nr. 2342/2002 al Comisiei, art. 116 alin. (7)]
      3.      Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Procedură de cerere de ofertă – Obligația de respectare a principiului
            egalității de tratament a ofertanților și a principiului transparenței
      4.      Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Procedură de cerere de ofertă – Cheltuieli suportate de un ofertant
            – Drept la despăgubire – Lipsă
      (Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 101)
      1.      Noțiunile de forță majoră și de caz fortuit, în sensul articolului 45 din Statutul Curții de Justiție, presupun, în afara
         unui element obiectiv, referitor la împrejurări neobișnuite și străine persoanei interesate, un element subiectiv, legat de
         obligația persoanei interesate de a se proteja de consecințele evenimentului neobișnuit luând măsuri adecvate, fără a accepta
         sacrificii excesive. În special, persoana interesată trebuie să supravegheze cu atenție desfășurarea procedurii și, mai ales,
         să dea dovadă de diligență în vederea respectării termenelor prevăzute. Astfel, noțiunea de forță majoră nu se aplică unei
         situații în care o persoană diligentă și avizată ar fi fost în mod obiectiv în măsură să evite expirarea unui termen de introducere
         a acțiunii.

      (a se vedea punctul 28)
      2.      Din articolul 88 din Regulamentul nr. 1605/2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților
         Europene și din articolul 116 alineatul (7) din Regulamentul nr. 2342/2002 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului
         financiar rezultă că prestarea de servicii este exclusă din domeniul de aplicare al normelor în materie de contracte de achiziții
         publice în cazul în care face obiectul unui acord administrativ încheiat între departamentele instituțiilor comunitare. Oficiul
         pentru Infrastructură și Logistică (OIB) este un departament al instituțiilor comunitare în sensul articolului 116 alineatul
         (7) menționat. Prin urmare, Consiliul nu era obligat să respecte normele aplicabile în materie de contracte de achiziții publice
         atunci când a decis să recurgă la serviciile OIB.

      (a se vedea punctele 46-48)
      3.      Instituția contractantă trebuie să respecte, în fiecare etapă a unei proceduri de cerere de ofertă, nu numai principiul egalității
         de tratament a ofertanților, ci și principiul transparenței. Principiul transparenței determină obligația autorității contractante
         de a face publice toate informațiile precise privind întreaga desfășurare a procedurii. Totuși, obiectivele de publicitate
         pe care autoritatea contractantă trebuie să le respecte în cadrul obligației de transparență sunt, pe de o parte, asigurarea
         ca toți ofertanții să aibă aceleași șanse și, pe de altă parte, protejarea așteptărilor legitime ale ofertanților, care au
         fost încurajați să efectueze în mod anticipat investiții ireversibile.

      (a se vedea punctele 86, 87 și 89)
      4.      Din articolul 101 din Regulamentul nr. 1605/2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților
         Europene reiese că autoritatea contractantă nu datorează nicio despăgubire ofertanților care au participat la o procedură
         de cerere de ofertă care a fost anulată. Rezultă că, în principiu, cheltuielile și taxele suportate de un ofertant pentru
         participarea la o procedură de cerere de ofertă nu pot constitui un prejudiciu care poate fi reparat prin acordarea de daune
         interese.

      (a se vedea punctul 102)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)
      28 ianuarie 2009(*)

      „Contracte de achiziții publice de servicii – Procedură de cerere de ofertă privind gestiunea integrală a unei creșe – Decizie de recurgere la serviciile Oficiului pentru Infrastructură și Logistică (OIB) și de renunțare la o procedură de cerere
         de ofertă”

      În cauza T‑125/06,
      Centro Studi Antonio Manieri Srl, cu sediul în Roma (Italia), reprezentată de C. Forte, M. Forte și G. Forte, avocați,

      reclamant,
      împotriva
      Consiliului Uniunii Europene, reprezentat de domnul A. Vitro și de doamnele P. Mahnic și M. Balta, în calitate de agenți,

      pârât,
      având ca obiect, în primul rând, o cerere de anulare a deciziei Consiliului, făcută publică printr‑o scrisoare a Secretariatului
         General din 16 ianuarie 2006, de renunțare la procedura de cerere de ofertă 2003/S 209‑187862 privind gestiunea integrală
         a unei creșe, în al doilea rând, o cerere de anulare a evaluării pozitive a propunerii Oficiului pentru Infrastructură și
         Logistică (OIB) pentru gestionarea acelorași servicii și, în al treilea rând, o cerere de daune interese,

      TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a doua),
      compus din doamnele I. Pelikánová, președinte, K. Jürimäe (raportor) și domnul S. Soldevila Fragoso, judecători,
      grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 iunie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Istoricul cauzei
      1        Reclamantul, Centro Studi Antonio Manieri Srl, este o societate specializată în gestiunea de activități și de organisme de
         formare.

      2        La 20 octombrie 2003, Consiliul a lansat o procedură de cerere de ofertă printr‑o procedură restrânsă pentru un contract de
         achiziții de servicii intitulat „B‑Bruxelles: Gestiune integrală a unei creșe, 2003/S 209‑187862” (denumit în continuare „procedura
         de cerere de ofertă”).

      3        Prin scrisoarea Secretariatului General din 7 ianuarie 2004, Consiliul l‑a informat pe reclamant cu privire la acceptarea
         candidaturii sale de către comitetul de evaluare, confirmând faptul că societatea răspunde condițiilor impuse pentru a fi
         admisă la procedura restrânsă.

      4        Inițial prevăzută pentru luna iulie 2004, trimiterea caietului de sarcini privind procedura de cerere de ofertă a fost amânată
         de două ori. În final, acesta a fost trimis reclamantului prin scrisoarea din 8 decembrie 2004, însoțit de un proiect de contract.
         Termenul de depunere a ofertei a fost stabilit la 28 februarie 2005.

      5        La începutul anului 2005, reclamantul a depus oferta acestuia la Consiliu. Prin scrisoarea Secretariatului General din 21
         aprilie 2005, Consiliul a confirmat primirea acesteia.

      6        Prin scrisoarea din 20 decembrie 2005, Consiliul a notificat reclamantului că data la care va fi adoptată o decizie a fost
         amânată pentru 16 ianuarie 2006.

      7        Prin scrisoarea Secretariatului General al Consiliului din 16 ianuarie 2006, trimisă prin fax reclamantului, acesta a fost
         informat cu privire la deciziile Consiliului, pe de o parte, de a renunța la procedura de cerere de ofertă și, pe de altă
         parte, de a încredința gestiunea creșei Oficiului pentru Infrastructură și Logistică (OIB) din Bruxelles. Această scrisoare
         menționa următoarele:

      „Secretariatul General a hotărât să renunțe la procedura de cerere de ofertă în cauză, conform dispozițiilor punctului 4 din
         caietul de sarcini, redactat în aplicarea articolului 101 din Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului.

      Secretariatul General a evaluat ca fiind pozitivă propunerea prezentată de OIB în al doilea semestru 2005 […], referitoare
         la gestiunea administrativă și pedagogică directă a creșei destinate cu prioritate copiilor funcționarilor Secretariatului
         General.

      Analiza acestei opțiuni a evidențiat numeroasele sale avantaje, în special în ceea ce privește condițiile contractuale garantate
         personalului, economiile de scară și optimizarea resurselor disponibile, în cadrul unei cooperări interinstituționale adecvate.

      […]”
      8        Prin scrisoarea din 15 februarie 2006, reclamantul a solicitat explicații Consiliului cu privire la scrisoarea din 16 ianuarie
         2006 și a expus un anumit număr de argumente pentru contestarea conținutului acesteia.

      9        Prin scrisoarea din 3 martie 2006, Consiliul a răspuns întrebărilor și argumentelor prezentate de reclamant.

       Procedura
      10      Reclamantul a introdus prezenta acțiune la 20 martie 2006 prin fax. Originalul cererii introductive fusese expediat la 17
         martie 2006 prin poștă și a fost primită de grefa Tribunalului la 3 mai 2006. Un corrigendum privind cererea de măsuri de cercetare judecătorească a fost depus la 20 mai 2006.

      11      Prin Decizia din 12 iunie 2006, președintele Tribunalului a atribuit cauza Camerei a patra.

      12      La 18 iulie 2006, Consiliul a depus memoriul în apărare.

      13      Termenul pentru depunerea replicii a fost stabilit la 10 octombrie 2006. Aceasta a fost expediată la 6 octombrie 2006 prin
         poștă și a fost primită de grefa Tribunalului la 12 octombrie 2006.

      14      La 10 octombrie 2006, reclamantul a depus o cerere suplimentară de prezentare de documente în temeiul măsurilor de cercetare
         judecătorească.

      15      La 23 octombrie 2006, Consiliul a prezentat observații cu privire la această cerere.

      16      Procedura scrisă s‑a încheiat prin depunerea duplicii la 30 noiembrie 2006.

      17      Prin Decizia din 18 ianuarie 2007, președintele Tribunalului a reatribuit cauza Camerei a treia.

      18      Întrucât judecătorul raportor a fost împiedicat să judece, președintele Tribunalului a reatribuit cauza Camerei a doua.

       Concluziile părților
      19      Reclamantul solicită Tribunalului:

      –        anularea Deciziei Secretariatului General al Consiliului din 16 ianuarie 2006 de renunțare la procedura de cerere de ofertă;
      –        anularea evaluării pozitive a propunerii OIB;
      –        adoptarea oricărui act de natură să îi protejeze drepturile și prerogativele, inclusiv suspendarea executării contractului
         cu OIB;

      –        stabilirea ex aequo et bono a prejudiciului suferit;

      –        obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
      20      Consiliul solicită Tribunalului:

      –        în principal, declararea inadmisibilității acțiunii pentru motivul că a fost introdusă după expirarea termenului maxim stabilit
         la articolul 230 CE;

      –        în subsidiar, declararea cererilor de anulare și de despăgubiri ca neîntemeiate;
      –        obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
       Cu privire la admisibilitate
      21      Consiliul invocă inadmisibilitatea cererii introductive și a replicii, care ar fi fost depuse după expirarea termenului.

      1.     Cu privire la respectarea termenului de introducere a acțiunii
      22      Potrivit articolului 230 al cincilea paragraf CE, termenul pentru introducerea unei acțiuni în anulare este de două luni,
         după caz, de la publicarea actului, de la notificarea acestuia reclamantului sau, în lipsă, de la data la care reclamantul
         a luat cunoștință de actul respectiv. Potrivit articolului 102 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului,
         acest termen trebuie în plus prelungit pentru considerente de distanță cu zece zile.

      23      În speță, decizia Consiliului a fost trimisă prin scrisoarea Secretariatului General din data de 16 ianuarie 2006 și adresată
         reclamantului a doua zi prin fax. În cadrul ședinței, reclamantul a recunoscut în mod expres că a primit această scrisoare
         la 17 ianuarie 2006.

      24      Întrucât scrisoarea a fost primită de reclamant la 17 ianuarie 2006, termenul pentru introducerea unei acțiuni în anulare
         împotriva deciziei în cauză, prelungit pentru considerente de distanță cu zece zile, a expirat luni 27 martie 2006 la miezul
         nopții (dies ad quem).

      25      Trebuie constatat că o copie a cererii introductive a fost primită de grefă prin fax la 20 martie 2006 și că originalul cererii
         a fost depus ulterior la grefă, la 3 mai 2006.

      26      În temeiul articolului 43 alineatul (6) din Regulamentul de procedură, data de 20 martie 2006 se consideră că respectă termenele
         procedurale, cu condiția ca originalul semnat al actului să fie depus la grefă în cel mult zece zile, și anume cel mai târziu
         la 30 martie 2006 la miezul nopții. Întrucât, în speță, originalul semnat al cererii a fost depus doar la 3 mai 2006, data
         de 20 martie 2006 nu poate fi considerată că respectă termenele procedurale. Prin urmare, singura dată care trebuie luată
         în considerare pentru a aprecia eventualul caracter tardiv al depunerii cererii introductive este 3 mai 2006. Întrucât această
         dată este ulterioară dies ad quem, acțiunea este tardivă și trebuie în principiu declarată inadmisibilă.

      27      Cu toate acestea, trebuie analizat dacă există, în speță, un caz fortuit sau de forță majoră care ar permite Tribunalului
         să deroge de la termenul în cauză în temeiul articolului 45 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție, aplicabil
         procedurii în fața Tribunalului în temeiul articolului 53 din statutul menționat.

      28      Noțiunile de forță majoră și de caz fortuit, în sensul articolului 45 din Statutul Curții, presupun, în afara unui element
         obiectiv, referitor la împrejurări neobișnuite și străine persoanei interesate, un element subiectiv, legat de obligația persoanei
         interesate de a se proteja de consecințele evenimentului neobișnuit luând măsuri adecvate, fără a accepta sacrificii excesive.
         În special, persoana interesată trebuie să supravegheze cu atenție desfășurarea procedurii și, mai ales, să dea dovadă de
         diligență în vederea respectării termenelor prevăzute (Hotărârea Curții din 15 decembrie 1994, Bayer/Comisia, C‑195/91 P,
         Rec., p. I‑5619, punctul 32). Astfel, noțiunea de forță majoră nu se aplică unei situații în care o persoană diligentă și
         avizată ar fi fost în mod obiectiv în măsură să evite expirarea unui termen de introducere a acțiunii (Hotărârea Curții din
         12 iulie 1984, Ferriera Valsabbia/Comisia, 209/83, Rec., p. 3089, punctul 22, și Ordonanța Curții din 18 ianuarie 2005, Zuazaga
         Meabe/OAPI, C‑325/03 P, Rec., p. I‑403, punctul 25). Așadar, trebuie analizat dacă împrejurările invocate de reclamant pot
         fi considerate împrejurări excepționale constitutive ale unui caz de forță majoră.

      29      În speță, coletul conținând originalul semnat al cererii introductive a fost expediat de reclamant la 17 martie 2006. Întrucât
         a expediat originalul la 17 martie 2006, reclamantul se putea aștepta în mod rezonabil ca acesta să fie primit de Tribunal
         înainte de expirarea termenului de decădere, cu atât mai mult cu cât, ținând seama de trimiterea prin fax a unei copii a acestuia,
         termenul fusese prelungit până la 30 martie 2006. Coletul în cauză sosise deja în cadrul serviciilor de poștă luxemburgheze
         la 21 martie 2006, după cum atestă ștampila aplicată pe cutia de expediere. Păstrarea coletului de către aceste servicii o
         perioadă de 42 de zile (21 martie-3 mai 2006) este în mod vădit o împrejurare neobișnuită și străină reclamantului care, în
         ceea ce îl privește, a dat dovadă de diligență în vederea respectării termenelor prevăzute, expediind originalul cererii cu
         mult înainte de expirarea termenului de decădere și luând măsurile necesare prelungirii acestui termen conform articolului
         43 alineatul (6) din Regulamentul de procedură prin trimiterea prin fax către grefa Tribunalului a unei copii a cererii. Prin
         urmare, trebuie să se constate că depunerea originalului cererii după expirarea termenului este imputabilă unui caz de forță
         majoră (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 2 martie 1967, Simet și Feram/Înalta Autoritate, 25/65 și 26/65, Rec.,
         p. 52, in fine).

      30      Rezultă că, întrucât, în temeiul articolului 45 al doilea paragraf din Statutul Curții, expirarea termenului nu este opozabilă
         reclamantului, motivul de inadmisibilitate invocat de Consiliu trebuie respins.

      2.     Cu privire la respectarea termenului stabilit pentru depunerea replicii
      31      Data limită pentru depunerea replicii a fost stabilită la 10 octombrie 2006. Întrucât a fost primită de grefa Tribunalului
         la 12 octombrie 2006, replica a fost depusă tardiv.

      32      Originalul replicii fusese expediat din Bruxelles prin poștă la 6 octombrie 2006. Deși originalul fusese expediat doar cu
         patru zile înainte de expirarea termenului stabilit pentru depunere, reclamantul nu a utilizat posibilitatea prevăzută la
         articolul 43 alineatul (6) din Regulamentul de procedură de a trimite la grefă o copie a originalului semnat prin fax sau
         prin orice alt mijloc tehnic de comunicare aflat la dispoziția Tribunalului, care ar fi prelungit termenul pentru depunerea
         replicii cu un termen suplimentar de până la zece zile.

      33      Tribunalul consideră că, având în vedere circumstanțele speței, reclamantul nu a dat dovadă de diligența așteptată din partea
         unui reclamant în mod normal avizat în vederea respectării termenelor. Dimpotrivă, acesta a sporit riscul ca replica să fie
         primită tardiv de Tribunal, pe de o parte, prin faptul că nu a dedus problemele avute la depunerea cererii introductive și,
         pe de altă parte, prin faptul că nu a trimis o copie a originalului semnat la grefa Tribunalului prin fax sau prin orice alt
         mijloc tehnic de comunicare aflat la dispoziția Tribunalului.

      34      O astfel de lipsă de diligență exclude existența unui caz de forță majoră, astfel încât replica trebuie respinsă ca inadmisibilă.

       Cu privire la cererile în anulare
      1.     Observații introductive
      35      În primul rând, trebuie să se arate că, în concluziile prezentate, reclamantul solicită nu numai anularea deciziei Consiliului
         de renunțare la procedura de cerere de ofertă, ci și a evaluării pozitive de către Consiliu a propunerii OIB. În această privință,
         Tribunalul va examina cererea de anulare a evaluării pozitive, de către Consiliu, a propunerii OIB după examinarea celei îndreptate
         împotriva deciziei de renunțare la procedura de cerere de ofertă.

      36      În continuare, trebuie să se arate că, în susținerea cererilor în anulare, reclamantul invocă patru motive întemeiate, în
         primul rând, pe încălcarea articolelor 43 CE, 49 CE și 86 CE, în al doilea rând, pe greșita aplicare a punctului 4 din caietul
         de sarcini și pe încălcarea articolelor 43 CE și 49 CE, a articolelor 89, 97, 98, 100 și 101 din Regulamentul (CE, Euratom)
         nr. 1605/2002 al Consiliului din 25 iunie 2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților
         Europene (JO L 248, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 198, denumit în continuare „Regulamentul financiar”), precum și a
         articolelor 135 și 147 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2342/2002 al Comisiei din 23 decembrie 2002 de stabilire a normelor
         de aplicare a Regulamentului financiar (JO L 357, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 4, p. 3, denumit în continuare „Regulamentul
         de aplicare”), în al treilea rând, pe încălcarea obligației de motivare și, în al patrulea rând, pe greșita aplicare a articolului
         116 din Regulamentul de aplicare.

      37      În sfârșit, trebuie să se arate că încălcarea principiului transparenței, precum și încălcarea principiului egalității de
         tratament au fost invocate de reclamant în cadrul fiecăruia dintre cele patru motive. Prin urmare, Tribunalul va examina toate
         argumentele reclamantului întemeiate pe încălcarea acestor două principii după examinarea celor patru motive.

      2.     Cu privire la cererea de anulare a deciziei Consiliului de renunțare la procedura de cerere de ofertă

       Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe greșita aplicare a articolului 116 din Regulamentul de aplicare
       Argumentele părților
      38      În ceea ce privește motivul invocat de Consiliu în scrisoarea din 3 martie 2006 (a se vedea punctul 9 de mai sus), potrivit
         căruia normele tratatului și ale Regulamentului financiar, precum și principiile generale ale dreptului comunitar nu s‑ar
         aplica în speță din moment ce Consiliul nu ar fi acționat în calitate de autoritate contractantă în sensul articolului 116
         alineatul (7) din Regulamentul de aplicare, reclamantul contestă că această din urmă dispoziție ar putea fi luată în considerare
         în cadrul examinării legalității „Deciziei din 16 ianuarie 2006”, întrucât nu figurează în cuprinsul acesteia.

      39      În orice caz, reclamantul contestă aplicabilitatea în speță a excepției prevăzute la articolul 116 alineatul (7) din Regulamentul
         de aplicare.

      40      În primul rând, reclamantul consideră că excepția trebuie interpretată în mod restrictiv, în sensul că se aplică numai acordurilor
         dintre departamente ale instituțiilor comunitare. În opinia reclamantului, OIB nu constituie un astfel de departament, ci,
         astfel cum ar reieși din considerentul (7) al Deciziei 2003/523/CE a Comisiei din 6 noiembrie 2002 de înființare a OIB din
         Bruxelles (JO 2003, L 183, p. 35, Ediție specială, 01/vol. 4, p. 197), un oficiu european în sensul articolului 171 din Regulamentul
         financiar. În plus, spre deosebire de alte oficii europene precum Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) sau Oficiul
         Comunităților Europene pentru Selecția Personalului (EPSO), OIB nu s‑ar putea afla sub autoritatea Consiliului. Într‑adevăr,
         acesta nu ar reprezenta un oficiu european interinstituțional în sensul articolului 174 din Regulamentul financiar, din moment
         ce, în temeiul articolului 6 din Decizia 2003/523, acesta ar fi gestionat exclusiv de membri desemnați de Comisie.

      41      În al doilea rând, ar trebui să se aplice prin analogie jurisprudența potrivit căreia dispozițiile în materie de contracte
         de achiziții publice sunt aplicabile în cazul în care o autoritate contractantă, precum o colectivitate teritorială, intenționează
         să încheie în scris, cu o entitate distinctă de aceasta pe plan formal și autonomă în raport cu aceasta pe plan decizional,
         un contract cu titlu oneros având ca obiect furnizarea de bunuri. În speță, întrucât OIB nu ar fi un departament al Consiliului
         și că acesta din urmă nu ar exercita niciun control asupra OIB, nu s‑ar putea invoca inaplicabilitatea regulamentului financiar,
         și nici cea a articolelor 43 CE și 49 CE.

      42      În al treilea rând, din considerentele (2) și (3) ale Deciziei 2003/523 ar reieși că OIB a fost creat ca un oficiu a cărui
         misiune este de a gestiona externalizarea activităților neesențiale ale administrației comunitare. Prin urmare, internalizarea
         unui serviciu deja supus unei proceduri de cerere de ofertă ar fi contrară misiunii acestuia.

      43      Consiliul contestă argumentele reclamantului

       Aprecierea Tribunalului
      44      Trebuie să se arate că, potrivit articolului 88 din Regulamentul financiar, „[c]ontractele de achiziții publice sunt contracte
         cu titlu oneros și încheiate în scris de o autoritate contractantă, în sensul articolelor 104 și 167 [din regulamentul menționat],
         pentru a obține, în schimbul unui preț plătit integral sau parțial din buget, furnizarea de bunuri mobile sau imobile, executarea
         de lucrări sau prestarea de servicii”.

      45      Pentru a fi calificat drept contract de achiziții publice, un contract trebuie încheiat de o „autoritate contractantă”. Potrivit
         articolului 116 alineatul (7) din Regulamentul de aplicare, „[d]epartamentele instituțiilor comunitare sunt considerate autorități
         contractante, cu excepția cazului în care încheie între ele acorduri administrative pentru prestarea de servicii, furnizarea
         de produse sau executarea de lucrări”.

      46      Din cele două dispoziții de mai sus rezultă că prestarea de servicii este exclusă din domeniul de aplicare al normelor în
         materie de contracte de achiziții publice în cazul în care face obiectul unui acord administrativ încheiat între departamentele
         instituțiilor comunitare.

      47      Or, contrar susținerilor reclamantului, OIB este un departament al instituțiilor comunitare în sensul articolului 116 alineatul
         (7) din Regulamentul de aplicare. Într‑adevăr, conform considerentului (4) al Deciziei 2003/523, [t]ipul de oficiu ales [pentru
         OIB] constă din entități administrative destinate să furnizeze asistență pentru activitățile altor servicii ale Comisiei și/sau
         potențial ale altor instituții comunitare”. Menționând printre beneficiarii asistenței OIB „[celelalte] servicii ale Comisiei”,
         aceasta indică în considerentul menționat, implicit, dar în mod necesar, că și OIB este unul dintre aceste servicii.

      48      Prin urmare, Consiliul nu era obligat să respecte normele aplicabile în materie de contracte de achiziții publice atunci când
         a decis să recurgă la serviciile OIB. Această concluzie nu poate fi răsturnată prin celelalte argumente invocate de reclamant.

      49      În ceea ce privește, în primul rând, argumentele susținute de reclamant, potrivit cărora OIB, pe de o parte, s‑ar afla sub
         autoritatea Comisiei, și nu sub cea a Consiliului, și, pe de altă parte, ar fi exclusiv gestionat de membrii desemnați de
         Comisie, trebuie să se arate că acestea sunt inoperante. Într‑adevăr, în primul rând, excepția prevăzută la articolul 116
         alineatul (7) din Regulamentul de aplicare privește acordurile administrative dintre departamentele instituțiilor comunitare,
         indiferent dacă departamentele respective aparțin sau nu aparțin aceleiași instituții. În al doilea rând, faptul că OIB s‑ar
         afla sub autoritatea Direcției Generale (DG) Personal și Administrație a Comisiei nu se opune ca acesta să aibă o vocație
         interinstituțională, astfel cum reiese clar din considerentele (4) și (6), precum și din articolul 2 alineatul (4) din Decizia
         2003/523. În al treilea rând, în ceea ce privește articolul 6 alineatul (1) litera (g) din Decizia 2003/523, trebuie să se
         arate că această dispoziție prevede în mod explicit că acest Comitet de gestionare al OIB cuprinde de asemenea un reprezentant
         al celorlalte instituții. Această din urmă constatare nu numai că este contrară susținerii reclamantului potrivit căreia OIB
         este gestionat exclusiv de membrii desemnați de Comisie, ci și subliniază caracterul interinstituțional al OIB.

      50      Pentru aceleași motive, trebuie respinse ca inoperante argumentele reclamantului întemeiate pe faptul că OIB ar fi o entitate
         distinctă de Consiliu pe plan formal și autonomă în raport cu acesta pe plan decizional. În orice caz, caracterul distinct
         și autonom al OIB în raport cu Consiliul este exclus de articolul 281 CE. Într‑adevăr, dat fiind că, potrivit acestei dispoziții,
         numai Comunitatea Europeană ca atare are personalitate juridică în cadrul sistemului instituțional comunitar, atât Consiliul,
         cât și OIB se încadrează în aceeași personalitate juridică și, prin urmare, OIB nu poate fi considerat o unitate distinctă
         sau autonomă a Consiliului.

      51      În ceea ce privește argumentul reclamantului potrivit căruia articolul 116 alineatul (7) din Regulamentul de aplicare nu ar
         trebui luat în considerare în cadrul examinării legalității „Deciziei din 16 ianuarie 2006”, întrucât, în cuprinsul acesteia,
         nu s‑a făcut nicio referire la această dispoziție, trebuie să se arate că, prin scrisoarea din 16 ianuarie 2006, Consiliul
         l‑a informat pe reclamant cu privire la decizia sa de renunțare la procedura de cerere de ofertă, ținând seama de decizia
         luată de a recurge la serviciile OIB. În ceea ce privește decizia de renunțare la procedura de cerere de ofertă, trebuie constatat
         că cele două dispoziții pe care se întemeiază această decizie, și anume articolul 101 din Regulamentul financiar, precum și
         punctul 4 din caietul de sarcini, au fost menționate în mod corespunzător de Consiliu în scrisoarea respectivă. În schimb,
         în ceea ce privește decizia de a recurge la serviciile OIB, din cuprinsul punctelor 44-48 de mai sus rezultă că aceasta reprezintă
         un act străin de procedura de cerere de ofertă care nu îl privește pe reclamant. Rezultă că faptul că nu s‑a făcut nicio referire
         la articolul 116 alineatul (7) din Regulamentul de aplicare nu este pertinent pentru examinarea legalității deciziei de renunțare
         la procedura de cerere de ofertă, astfel încât prezentul regulament trebuie respins ca inoperant.

      52      În sfârșit, în ceea ce privește argumentul reclamantului potrivit căruia internalizarea gestiunii integrale a creșei de către
         OIB ar fi contrară misiunii sale, care este de a gestiona externalizarea activităților neesențiale ale administrației comunitare,
         trebuie să se arate că Decizia 2003/523 nu impune OIB să recurgă în mod sistematic la proceduri de cerere de ofertă în exercitarea
         misiunii sale. Deși, în temeiul articolului 16 din această decizie, acesta are, într‑adevăr, libertatea să recurgă la o astfel
         de procedură, nu este mai puțin adevărat că nicio dispoziție nu îi interzice să își îndeplinească misiunea prin propriile
         mijloace. În lipsa unei interdicții formale, OIB are, așadar, obligația de a aprecia de la caz la caz dacă trebuie să se recurgă
         sau să nu se recurgă la o procedură de cerere de ofertă.

      53      Din cele de mai sus rezultă că încheierea între Consiliu și OIB a unui acord privind gestiunea integrală a unei creșe constituie
         încheierea unui acord administrativ între două departamente ale instituțiilor comunitare având ca obiect prestarea de servicii,
         căreia nu îi sunt aplicabile normele în materie de contracte de achiziții publice.

      54      Așadar, al patrulea motiv trebuie respins în totalitate ca neîntemeiat.

       Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a „obligației de motivare”
       Argumentele părților
      55      Reclamantul contestă că numeroasele avantaje prezentate de Consiliu în scrisoarea din 16 ianuarie 2006 ar putea justifica
         alegerea acestuia de a recurge la serviciile OIB, chiar dacă se ține seama de explicațiile furnizate de acesta în scrisoarea
         din 3 martie 2006. Astfel, prin explicațiile date în ceea ce privește avantajele referitoare la condițiile contractuale garantate
         personalului, la economiile de scară și la optimizarea resurselor disponibile, Consiliul ar fi încălcat „obligația de motivare”.

      56      Consiliul contestă argumentele reclamantului.

       Aprecierea Tribunalului
      57      În prealabil, trebuie observat că, în cadrul prezentului motiv, reclamantul face confuzie între încălcarea obligației de motivare
         și eroarea vădită de apreciere. Într‑adevăr, deși formularea acestui motiv menționează o încălcare a obligației de motivare,
         argumentele care sunt dezvoltate în cuprinsul acestuia privesc mai degrabă pretinsele erori săvârșite de Consiliu în cadrul
         aprecierii avantajelor pe care le presupunea decizia de a recurge la serviciile OIB.

      58      Or, trebuie amintit că este vorba despre două motive distincte care pot fi invocate în cadrul unei cereri în anulare. Primul,
         care are în vedere lipsa sau insuficiența motivării, ține de încălcarea normelor fundamentale de procedură, în sensul articolului
         253 CE, și constituie un mijloc de ordine publică ce trebuie invocat din oficiu de instanța comunitară (a se vedea Hotărârea
         Curții din 20 februarie 1997, Comisia/Daffix, C‑166/95 P, Rec., p. I‑983, punctul 24 și jurisprudența citată). În schimb,
         al doilea, care privește legalitatea pe fond a deciziei în litigiu, poate fi examinat de instanța comunitară numai dacă este
         invocat de reclamant.

      59      Prin urmare, trebuie să se statueze cu privire la argumentele invocate în cadrul celui de a treilea motiv examinându‑se, mai
         întâi, argumentele întemeiate pe încălcarea obligației de motivare și, ulterior, cele întemeiate pe existența unor erori vădite
         de apreciere.

      60      În ceea ce privește o eventuală încălcare a obligației de motivare, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante,
         această obligație depinde de natura actului în cauză și de contextul în care acesta a fost adoptat. Motivarea trebuie să evidențieze
         în mod clar și neechivoc raționamentul instituției, astfel încât, pe de o parte, să permită persoanelor interesate să cunoască
         justificările măsurii adoptate pentru a putea să își apere drepturile și să verifice dacă decizia este sau nu este temeinică
         și, pe de altă parte, să permită instanței comunitare să exercite controlul de legalitate (Hotărârea Curții din 14 februarie
         1990, Delacre și alții/Comisia, C‑350/88, Rec., p. I‑395, punctele 15 și 16, Hotărârea Tribunalului din 9 aprilie 2003, Forum
         des migrants/Comisia, T‑217/01, Rec., p. II‑1563, punctul 68, și Hotărârea Tribunalului din 18 aprilie 2007, Deloitte Business
         Advisory/Comisia, T‑195/05, Rep., p. II‑871, punctul 45).

      61      În speță, scrisoarea din 16 ianuarie 2006 menționează în mod expres că decizia de renunțare la procedura de cerere de ofertă
         este motivată de evaluarea pozitivă a propunerii făcute de OIB Consiliului. În cuprinsul acestei scrisori, Secretariatul General
         al Consiliului îl informează, așadar, pe reclamant că, în urma deciziei de a încredința OIB gestionarea serviciilor în cauză
         în temeiul propunerii acestuia din urmă, nu mai există motive pentru a menține procedura de cerere de ofertă. Rezultă că scrisoarea
         din 16 ianuarie 2006 indică în mod clar și neechivoc raționamentul Consiliului, permițând astfel, pe de o parte, reclamantului
         să cunoască justificările măsurii adoptate în scopul de a‑și putea apăra drepturile și de a verifica dacă decizia este sau
         nu este temeinică și, pe de altă parte, Tribunalului să își exercite controlul de legalitate. Rezultă că, în decizia de renunțare
         la procedura de cerere de ofertă, Consiliul nu a încălcat obligația de motivare.

      62      În ceea ce privește eventuala existență a unor erori vădite de apreciere, trebuie amintit că instituția care recurge la o
         procedură de cerere de ofertă dispune de o largă putere de apreciere cu privire la elementele care trebuie luate în considerare
         în vederea adoptării unei decizii de achiziții publice, iar controlul Tribunalului trebuie să se limiteze la verificarea respectării
         regulilor de procedură și de motivare, precum și a exactității materiale a faptelor și a lipsei unei erori vădite de apreciere
         (a se vedea Hotãrârea Tribunalului din 12 iulie 2007, Evropaïki Dynamiki/Comisia, T‑250/05, Rep. 2007, p. II‑85*, punctul
         89 și jurisprudența citată). În această privință, reclamantul nu a prezentat elemente de fapt care ar putea stabili că decizia
         de renunțare la procedura de cerere de ofertă ar fi fost viciată de o eroare vădită de apreciere. În ceea ce privește decizia
         de recurgere la serviciile OIB și în special în ceea ce privește pretinsele avantaje pe care le‑ar presupune o astfel de decizie,
         trebuie să se arate că, deși Consiliul are, fără îndoială, obligația să răspundă cu privire la corectitudinea alegerii sale
         în fața autorității politice și a auditorilor interni, acesta nu trebuie să demonstreze participantului la o procedură de
         cerere de ofertă avantajele pe care le prezintă decizia de a presta serviciile în cauză prin propriile mijloace. Într‑adevăr,
         o astfel de alegere este de natură politică și, prin urmare, face parte din puterea discreționară a Consiliului. Rezultă că
         nu este de competența Tribunalului să examineze, în cadrul prezentei acțiuni, justificarea economică și instituțională a deciziei
         de recurgere la serviciile OIB.

      63      Așadar, prezentul motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea tratatului, a Regulamentului financiar și a Regulamentului de aplicare,
            precum și a caietului de sarcini
       Argumentele părților
      64      În primul rând, reclamantul susține că punctul 4 din caietul de sarcini poate servi drept temei juridic pentru renunțarea
         la o procedură de cerere de ofertă numai dacă aceasta are drept obiectiv reînceperea unei noi proceduri de cerere de ofertă.
         Prin urmare, referința la punctul 4 din caietul de sarcini cuprinsă în decizia Consiliului de renunțare la procedura de cerere
         de ofertă ar fi incoerentă și contradictorie și ar constitui o eroare de drept.

      65      În al doilea rând, nici referința la articolul 101 din Regulamentul financiar cuprinsă în decizia Consiliului de renunțare
         la procedura de cerere de ofertă nu ar fi pertinentă, întrucât această dispoziție ar prevedea că o astfel de renunțare trebuie
         motivată. În această privință, motivarea ar consta în alegerea de a încredința OIB serviciile în cauză. Or, ținând seama de
         faptul că OIB nu a participat precum ceilalți participanți la procedura de cerere de ofertă și că și‑a prezentat oferta după
         expirarea termenului, această alegere nu ar constitui o renunțare la procedura de cerere de ofertă. Prin urmare, s‑ar fi efectuat
         o aplicare greșită a articolului 101 din Regulamentul financiar, care ar fi încălcat de asemenea articolele 89, 97, 98 și
         100 din Regulamentul financiar, precum și articolele 135 și 147 din Regulamentul de aplicare.

      66      În al treilea rând, deși Consiliul a efectuat un tip de analiză comparativă între, pe de o parte, propunerea OIB și, pe de
         altă parte, propunerile reclamantului și ale celorlalte societăți participante la procedura de cerere de ofertă, acesta nu
         ar fi solicitat participarea OIB la procedura de cerere de ofertă. Prin urmare, procedura aleasă de Consiliu ar fi de asemenea
         viciată de încălcarea principiilor egalității de tratament și transparenței, precum și a articolelor 43 CE și 49 CE.

      67      Consiliul contestă argumentele reclamantului.

      –       Aprecierea Tribunalului
      68      În primul rând, în ceea ce privește punctul 4 din caietul de sarcini, trebuie să se arate că această dispoziție prevede:

      „Secretariatul poate decide, în mod liber și fără obligația să își motiveze decizia:
      a)      să nu realizeze achiziția publică pentru care a fost lansată cererea de ofertă și să reînceapă procedura;
      […]
      În niciunul dintre aceste cazuri un ofertant, admis sau respins, nu poate pretinde nicio despăgubire.”
      69      Deși o interpretare textuală a punctului 4 litera a) din caietul de sarcini ar permite eventual să se deducă existența unei
         legături între decizia Consiliului de a nu realiza achiziția publică și cea de a reîncepe procedura de cerere de ofertă, nu
         este mai puțin adevărat că o astfel de dispoziție trebuie interpretată în lumina articolului 101 din Regulamentul financiar.
         Or, deși punctul 4 litera a) din caietul de sarcini prevede simpla posibilitate pentru Consiliu de a reîncepe o nouă procedură
         de cerere de ofertă după ce a decis să nu realizeze achiziția publică în cadrul unei prime proceduri, posibilitatea alternativă
         constând în a nu realiza deloc achiziția publică este prevăzută expres la articolul 101 din Regulamentul financiar. Într‑adevăr,
         această din urmă dispoziție prevede că „autoritatea contractantă fie poate renunța la achiziționare, fie poate anula procedura
         de adjudecare”. Tribunalul nu poate, așadar, deduce din textul punctului 4 litera a) din caietul de sarcini lipsa posibilității
         pentru Consiliu de renunțare la procedura de cerere de ofertă.

      70      Este adevărat că articolul 101 din Regulamentul financiar, spre deosebire de punctul 4 litera a) din caietul de sarcini, impune
         în mod explicit autorității contractante să își motiveze decizia de renunțare la achiziționare. Totuși, în cadrul examinării
         celui de al treilea motiv, s‑a demonstrat că, în speță, Consiliul își motivase în mod corespunzător decizia de renunțare la
         procedura de cerere de ofertă. Rezultă că decizia acestuia de renunțare la procedura de cerere de ofertă îndeplinește condițiile
         impuse de articolul 101 din Regulamentul financiar.

      71      În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe o pretinsă încălcare a articolelor 43 CE și 49 CE, a articolelor
         89, 97, 98 și 100 din Regulamentul financiar, precum și a articolelor 135 și 147 din Regulamentul de aplicare, trebuie amintit
         că, potrivit articolului 21 primul paragraf din Statutul Curții, aplicabil Tribunalului în temeiul articolului 53 primul paragraf
         din același statut, și potrivit articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, cererea introductivă
         trebuie să cuprindă obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate. Potrivit jurisprudenței, această indicație
         trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să
         se pronunțe asupra acțiunii, dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații (Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie
         1996, Asia Motor France și alții/Comisia, T‑387/94, Rec., p. II‑961, punctul 106, și Hotărârea Tribunalului din 29 ianuarie
         1998, Dubois et Fils/Consiliul și Comisia, T‑113/96, Rec., p. II‑125, punctul 29). Or, în speță, reclamantul se limitează
         la a se referi la încălcarea dispozițiilor menționate fără a dezvolta vreun argument în susținerea tezei sale. Prin urmare,
         având în vedere principiile sus‑menționate, argumentul trebuie respins ca inadmisibil.

      72      În orice caz, s‑a demonstrat deja în cadrul examinării celui de al patrulea motiv că decizia de a încredința OIB serviciile
         în cauză în afara unei proceduri de cerere de ofertă este perfect legală, prestarea serviciilor de către OIB pentru Consiliu
         neintrând în domeniul de aplicare al normelor în materia achizițiilor publice, astfel încât este exclusă o încălcare a dispozițiilor
         citate anterior.

      73      Rezultă că prezentul motiv trebuie respins ca parțial inadmisibil și, în rest, ca neîntemeiat.

       Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolelor 43 CE, 49 CE și 86 CE
       Argumentele părților
      74      Reclamantul consideră că, întrucât a decis să recurgă la o procedură de cerere de ofertă, Consiliul a ales să încredințeze
         prestarea serviciilor în cauză într‑un cadru bine definit și trebuie să își asume rolul de garant al respectării principiilor
         tratatului, a Regulamentului financiar și a articolelor 43 CE și 49 CE. În aceste împrejurări, alegerea de a încredința OIB
         serviciile menționate în afara unei proceduri de cerere de ofertă nu ar fi conformă articolelor 43 CE și 49 CE.

      75      Reclamantul invocă de asemenea articolul 86 CE, care nu prevede nicio derogare de la dispozițiile tratatului în ceea ce privește
         întreprinderile publice ale statelor membre, și arată că această regulă se aplică a fortiori în cazul instituțiilor comunitare.

      76      Prin urmare, decizia de a încredința OIB serviciile în cauză fără nicio publicitate sau asigurarea unui mediu concurențial
         ar fi contrară normelor și principiilor de drept comunitar citate, ceea ce ar justifica anularea acesteia.

      77      Consiliul contestă argumentele reclamantului.

       Aprecierea Tribunalului
      78      În ceea ce privește, mai întâi, argumentul întemeiat pe pretinsa încălcare a articolului 86 CE, trebuie arătat că, din articolele
         2 și 3 din Decizia 2003/523, reiese că OIB este un oficiu însărcinat cu gestiunea nevoilor strict interne ale Comunității
         fără nicio vocație comercială, astfel încât nu poate fi calificat drept întreprindere publică în sensul articolului 86 CE.
         Prin urmare, nu s‑ar putea discuta despre vreo încălcare a articolului 86 CE, astfel încât argumentul reclamantului în acest
         sens trebuie respins ca neîntemeiat.

      79      În ceea ce privește celelalte argumente prezentate de reclamant în cadrul prezentului motiv și în special cele întemeiate
         pe încălcarea articolelor 43 CE și 49 CE, trebuie să se arate că reclamantul se limitează din nou la o simplă referință privind
         încălcarea dispozițiilor menționate fără a dezvolta vreun argument în această privință. Având în vedere principiile amintite
         la punctul 71 de mai sus, aceste argumente trebuie, așadar, respinse ca inadmisibile.

      80      Prin urmare, primul motiv trebuie respins în totalitate ca parțial neîntemeiat și, în rest, ca inadmisibil.

      –       Cu privire la argumentele întemeiate pe încălcarea principiului egalității de tratament
      81      În opinia reclamantului, evaluarea de către Consiliu a propunerii prezentate de OIB în afara procedurii de cerere de ofertă
         încalcă principiul egalității de tratament.

      82      În această privință, trebuie amintit că principiul general al egalității este unul dintre principiile fundamentale ale dreptului
         comunitar. Acest principiu interzice ca situații identice să fie tratate în mod diferit sau ca situații diferite să fie tratate
         în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (Hotărârea Curții din 9
         septembrie 2004, Spania/Comisia, C‑304/01, Rec., p. I‑7655, punctul 31).

      83      Întrucât, astfel cum s‑a constatat în cadrul examinării celui de al patrulea motiv, OIB este un departament al instituțiilor
         comunitare, situația în care se află nu este nicidecum comparabilă celei în care se află participanții la o procedură de cerere
         de ofertă. Prin urmare, evaluarea propunerii prezentate de OIB în afara procedurii de cerere de ofertă nu poate încălca principiul
         egalității de tratament.

      84      Argumentele reclamantului întemeiate pe încălcarea principiului egalității de tratament trebuie, așadar, respinse ca neîntemeiate.

      –       Cu privire la argumentele întemeiate pe încălcarea principiului transparenței
      85      În opinia reclamantului, Consiliul a încălcat principiul transparenței încredințând OIB serviciile în cauză în afara procedurii
         de cerere de ofertă.

      86      În ceea ce privește încălcarea acestui principiu, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței în materie de achiziții publice,
         instituția contractantă trebuie să respecte, în fiecare etapă a unei proceduri de cerere de ofertă, nu numai principiul egalității
         de tratament a ofertanților, ci și principiul transparenței (Hotărârea Curții din 25 aprilie 1996, Comisia/Belgia, C‑87/94,
         Rec., p. I‑2043, punctul 54, și Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1998, Embassy Limousines & Services/Parlamentul European,
         T‑203/96, Rec., p. II‑4239, punctul 85).

      87      Principiul transparenței determină obligația autorității contractante de a face publice toate informațiile precise privind
         întreaga desfășurare a procedurii (a se vedea în acest sens Hotărârea Embassy Limousines & Services/Parlamentul European,
         punctul 86 de mai sus, punctul 85).

      88      În speță, trebuie constatat că reclamantul nu a fost informat, înainte de scrisoarea din 16 ianuarie 2006, cu privire la negocierile
         derulate între Consiliu și OIB care au condus la adoptarea deciziei Consiliului de a încredința OIB gestionarea creșei. Potrivit
         informațiilor conținute în scrisoarea din 16 ianuarie 2006, acest negocieri ar fi început în al doilea semestru al anului
         2005 prin prezentarea de către OIB a propunerii acestuia.

      89      Totuși, reiese din jurisprudență că obiectivele de publicitate pe care autoritatea contractantă trebuie să le respecte în
         cadrul obligației de transparență sunt, pe de o parte, asigurarea ca toți ofertanții să aibă aceleași șanse (a se vedea în
         acest sens Hotărârea Comisia/Belgia, punctul 86 de mai sus, punctele 54 și 55) și, pe de altă parte, protejarea așteptărilor
         legitime ale ofertanților, care au fost încurajați să efectueze în mod anticipat investiții ireversibile (a se vedea în acest
         sens Hotărârea Embassy Limousines & Services/Parlamentul European, punctul 86 de mai sus, punctele 85 și 86).

      90      În speță, reclamantul nu a demonstrat că vreunul dintre aceste două obiective a fost compromis. Într‑adevăr, pe de o parte,
         întrucât toți ofertanții au fost confruntați cu aceeași lipsă de publicitate a corespondenței dintre Consiliu și OIB, această
         lipsă nu a putut avea ca efect ca șansele reclamantului și cele ale celorlalți ofertanți să devină inegale. Pe de altă parte,
         reclamantul nu a demonstrat, și nici nu a susținut că a fost încurajat să facă investiții care să depășească riscurile inerente
         participării la o procedură de cerere de ofertă.

      91      Prin urmare, argumentele reclamantului rezultate din încălcarea principiului transparenței trebuie respinse ca neîntemeiate.

      3.     Cu privire la cererea de anulare a evaluării pozitive a propunerii OIB
      92      În ceea ce privește cererea de anulare având ca obiect evaluarea pozitivă de către Consiliu a propunerii OIB, trebuie arătat
         că o astfel de cerere nu poate fi declarată admisibilă.

      93      Într‑adevăr, evaluarea pozitivă a propunerii OIB, anterioară deciziei de a încredința serviciile în cauză acestui oficiu,
         este un act intern care nu face parte din procedura de cerere de ofertă, întrucât, astfel cum s‑a arătat la punctele 44-48
         de mai sus, Consiliul nu are obligația să respecte normele aplicabile în materie de achiziții publice în cazul în care decide
         să recurgă la serviciile OIB.

      94      În calitate de act intern care nu face parte din procedura de cerere de ofertă, evaluarea pozitivă nu poate produce efecte
         juridice obligatorii de natură să afecteze interesele reclamantului, modificând în mod substanțial situația juridică a acestuia.
         Prin urmare, aceasta nu poate constitui un act supus unei acțiuni în anulare în sensul articolului 230 CE (a se vedea Hotărârea
         Tribunalului din 18 decembrie 1992, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑10/92-T‑12/92 și T‑15/92, Rec., p. II‑2667, punctul
         28 și jurisprudența citată), astfel încât prezenta cerere în anulare trebuie declarată inadmisibilă.

       Cu privire la cererea de despăgubiri
       Argumentele părților
      95      Reclamantul solicită o despăgubire pentru prejudiciul care i‑ar fi fost cauzat prin conduita Consiliului, a cărei valoare
         ar trebui stabilită de Tribunal ex aequo et bono.

      96      Consiliul contestă temeinicia acestei cereri.

       Aprecierea Tribunalului
      97      Potrivit unei jurisprudențe consacrate, angajarea răspunderii extracontractuale a Comunității, în sensul articolului 288 al
         doilea paragraf CE, pentru conduita ilicită a organelor sale este supusă întrunirii mai multor condiții, și anume nelegalitatea
         comportamentului imputat instituțiilor, caracterul real al prejudiciului și existența unei legături de cauzalitate între conduita
         invocată și prejudiciul pretins (Hotărârea Curții din 29 septembrie 1982, Oleifici Mediterranei/CEE, 26/81, Rec., p. 3057,
         punctul 16, Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 1996, International Procurement Services/Comisia, T‑175/94, Rec., p. II‑729,
         punctul 44 și Ordonanța Tribunalului din 8 septembrie 2006, Lademporiki și Parousis & Sia/Comisia, T‑92/06, Rec. 2006, p. II‑66*,
         punctul 10).

      98      În plus, astfel cum s‑a amintit la punctul 71 de mai sus, cererea trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a
         permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe asupra acțiunii.

      99      În această privință, din jurisprudență reiese că, în cadrul unei acțiuni în despăgubiri, o cerere pentru obținerea unei despăgubiri
         nedeterminate nu conține elementele de individualizare necesare și trebuie, în consecință, considerată inadmisibilă (Hotărârea
         Curții din 2 decembrie 1971, Zuckerfabrik Schöppenstedt/Consiliul, 5/71, Rec, p. 975, punctul 9, și Hotărârea Tribunalului
         din 8 iunie 2000, Camar și Tico/Comisia și Consiliul, T‑79/96, T‑260/97 și T‑117/98, Rec., p. II‑2193, punctul 181).

      100    Totuși, Tribunalul a admis că, în împrejurări particulare, nu este absolut necesar să fie precizate în cadrul cererii introductive
         întinderea exactă a prejudiciului și cuantumul despăgubirilor solicitate (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
         din 10 iulie 1990, Automec/Comisia, T‑64/89, Rec., p. II‑367, punctul 76, și Ordonanța Tribunalului din 5 februarie 2007,
         Sinara Handel/Consiliul și Comisia, T‑91/05, Rep., p. II‑245, punctul 110). Cu privire la acest aspect, Tribunalul a apreciat
         deopotrivă că reclamantul trebuie să stabilească sau cel puțin să invoce în cererea sa existența unor asemenea împrejurări
         (Ordonanța Tribunalului din 14 mai 1998, Goldstein/Comisia, T‑262/97, Rec., p. II‑2175, punctul 25).

      101    În speță, reclamantul solicită Tribunalului să „efectueze stabilirea prejudiciului ex aequo et bono”. De asemenea, trebuie constatat că, în afara faptului că, în cuprinsul cererii, reclamantul nu a calculat cuantumul prejudiciului
         pe care consideră că l‑a suferit, acesta a omis de asemenea să prezinte vreun element de fapt care să permită evaluarea întinderii
         prejudiciului. Reclamantul s‑a limitat să invoce, în termeni abstracți și generali, un prejudiciu suferit, fără să facă vreo
         precizare privind acest prejudiciu. În plus, trebuie observat că reclamantul nu expune împrejurările particulare care ar justifica
         imposibilitatea de a efectua o evaluare, chiar și aproximativă, a pretinsului prejudiciu suferit.

      102    Obligația de a preciza în cuprinsul cererii întinderea exactă a prejudiciului se impune cu atât mai mult în speță cu cât,
         din articolul 101 din Regulamentul financiar, precum și din cuprinsul punctului 4 litera (a) in fine din caietul de sarcini (a se vedea punctul 68 de mai sus) reiese că autoritatea contractantă nu datorează nicio despăgubire
         ofertanților care au participat la o procedură de cerere de ofertă care a fost anulată. Rezultă că, în principiu, cheltuielile
         și taxele suportate de un ofertant pentru participarea la o procedură de cerere de ofertă nu pot constitui un prejudiciu care
         poate fi reparat prin acordarea de daune interese (Hotărârea Tribunalului din 29 octombrie 1998, TEAM/Comisia, T‑13/96, Rec.,
         p. II‑4073, punctul 71, și Hotărârea Tribunalului Embassy Limousines & Services/Parlamentul European, punctul 86 de mai sus,
         punctul 97).

      103    Prin urmare, având în vedere articolul 21 primul paragraf din Statutul Curții, aplicabil Tribunalului în temeiul articolului
         53 primul paragraf din același statut, și articolul 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, cererea de
         despăgubiri trebuie respinsă ca inadmisibilă.

       Cu privire la cererea de suspendare a executării contractului încheiat între Consiliu și OIB
      104    Printre capetele de cerere prezentate de reclamant figurează o cerere de „suspendare a executării contractului cu OIB”.

      105    Trebuie să se arate că, din punct de vedere formal, cererea nu a fost prezentată, conform cerinței prevăzute la articolul
         104 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, prin înscris separat. Aceasta figurează numai printre capetele de cerere
         prezentate în același înscris ca și acțiunea principală și, prin urmare, trebuie respinsă ca inadmisibilă (a se vedea Hotărârea
         Tribunalului din 15 iunie 2000 Alzetta și alții/Comisia, T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97-T‑607/97, T‑1/98,
         T‑3/98-T‑6/98 și T‑23/98, Rec., p. II‑2319, punctul 38 și jurisprudența citată).

      106    Prin urmare, prezenta cerere trebuie respinsă ca inadmisibilă.

       Cu privire la cererea privind măsurile de cercetare judecătorească
       Argumentele părților
      107    Reclamantul solicită Tribunalului, cu titlu de măsuri de cercetare judecătorească, să invite Consiliul să furnizeze următoarele
         documente:

      –        Contractul încheiat între Consiliu și OIB;
      –        toate documentele privind decizia Consiliului de a încredința OIB serviciile în cauză, în special nota anterioară datei de
         1 august 2005 prin care Consiliul a solicitat OIB să prezinte o ofertă pentru gestionarea serviciilor menționate.

      108    Consiliul contestă utilitatea acestor documente în cadrul prezentei cauze.

       Aprecierea Tribunalului
      109    În prealabil, trebuie arătat că din jurisprudența constantă rezultă că Tribunalul este competent să aprecieze utilitatea măsurilor
         de cercetare judecătorească în vederea soluționării litigiului (Hotărârea Tribunalului din 16 mai 2001, Toditec/Comisia, T‑68/99,
         Rec., p. II‑1443, punctul 40, și Hotărârea Tribunalului din 6 februarie 2007, CAS/Comisia, T‑23/03, Rep., p. II‑289, punctul
         323).

      110    În ceea ce privește prezentarea documentelor solicitate, trebuie constatat că aceasta nu poate fi justificată decât dacă s‑ar
         admite aplicabilitatea în speță a normelor în materie de achiziții publice. Întrucât examinarea cererilor în anulare a condus
         la concluzia contrară, prezentarea documentelor în cauză nu mai prezintă utilitate pentru soluționarea prezentului litigiu.

      111    Având în vedere aceste considerații, prezenta cerere de măsuri de cercetare judecătorească trebuie respinsă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      112    Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamantul a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor
         de judecată, conform concluziilor Consiliului.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a doua)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă Centro Studi Antonio Manieri Srl la plata propriilor cheltuieli de judecată, precum și a cheltuielilor efectuate de
            Consiliu.

               Pelikánová

                Jürimäe

                Soldevila Fragoso

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 28 ianuarie 2009.
      Semnături
      * Limba de procedură: italiana.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a doua) din 13 aprilie 2010. # Esotrade, SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative YoKaNa - Mărci comunitare și naționale figurative anterioare YOKONO - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Similitudinea semnelor - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]. # Cauza T-103/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 13 aprilie 2010 — Esotrade/OAPI – Segura Sánchez (YoKaNa)
      (Cauza T‑103/06)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative YoKaNa — Mărcile comunitară și națională figurative anterioare YOKONO — Motiv relativ de refuz — Risc de confuzie — Similitudinea semnelor — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         (CE) nr. 207/2009]”

      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare — Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         34 și 43)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 10 ianuarie 2006 (cauza R 217/2004-2) privind o procedură
                  de opoziție între Antonio Segura Sánchez și Esotrade, SA

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Esotrade, SA

               Marca comunitară vizată:

               Marca figurativă YoKaNa privind produse din clasele 14, 18 și 25 – cererea nr. 1600659

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Antonio Segura Sánchez

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Mărcile figurative comunitară și spaniolă YOKONO privind produse din clasele 25 (nr. 1099356), precum și 18, 25 și 39 (nr. 336750)

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite în parte opoziția și respinge cererea de înregistrare a unor produse din clasele 18 și 25

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge calea de atac

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă reclamanta la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 10 decembrie 1986. # SpA Sideradria - Industria metallurgica împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cote de producție - Amendă. # Cauza 41/85.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 21 septembrie 1999. # Comisia Comunităților Europene împotriva Irlandai. # Mediu înconjurător - Directivă 85/337/CEE. # Cauza C-392/96.


Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 22 martie 2013. # Bottega Veneta International Sàrl împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a unei mărci comunitare tridimensionale - Forma unei poșete - Motive absolute de refuz - Lipsa caracterului distinctiv - Lipsa caracterului distinctiv dobândit prin utilizare - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) și alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Neluarea în considerare a unui element care constituie marca solicitată - Norma 9 din Regulamentul (CE) nr. 2868/95. # Cauza T-409/10.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a doua) din 8 martie 2012. # Petrus Kerstens împotriva Comisiei Europene. # Funcție publică - Funcționari. # Cauza F-12/10.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 22 aprilie 2010. # Enosi Efopliston Aktoploïas și alții împotriva Ypourgos Emporikis Naftilías şi Ypourgos Aigaíou. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Symvoulio tis Epikrateias - Grecia. # Transport maritim - Cabotaj maritim - Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 - Exceptare temporară de la aplicarea regulamentului menționat - Obligația statelor membre de a nu adopta, înainte de expirarea perioadei de exceptare, dispoziții de natură să compromită în mod grav aplicarea regulamentului menționat. # Cauza C-122/09.

text:
      Cauza C‑122/09
      Enosi Efopliston Aktoploïas și alții
      împotriva
      Ypourgos Emporikis Naftilías
      și
      Ypourgos Aigaíou
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Symvoulio tis Epikrateias)
      „Transport maritim — Cabotaj maritim — Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 — Exceptare temporară de la aplicarea regulamentului — Obligația statelor membre de a nu adopta, înainte de expirarea perioadei de exceptare, dispoziții de natură să compromită
         în mod grav aplicarea regulamentului”

      Sumarul hotărârii
      Transporturi — Transporturi maritime — Libera prestare a serviciilor — Cabotaj maritim
      (Regulamentul nr. 3577/92 al Consiliului)
      Presupunând că legiuitorul național era obligat, într‑o perioadă de exceptare de la aplicarea într‑un stat membru a Regulamentului
         nr. 3577/92 de aplicare a principiului liberei circulații a serviciilor la transporturile maritime în interiorul statelor
         membre (cabotaj maritim), să evite adoptarea unor dispoziții de natură să compromită în mod grav aplicarea deplină și efectivă
         a acestui regulament începând de la 1 ianuarie 2004, dată de la care perioada de exceptare menționată a expirat, această aplicare
         deplină și efectivă nu este grav compromisă numai din cauza adoptării de către legiuitorul menționat în anul 2001 a unor dispoziții
         cu caracter complet și permanent contrare regulamentului respectiv, care nu prevedeau că nu se vor mai aplica începând de
         la data expirării exceptării amintite.

      În această privință, nu se poate considera că, în sine, simplul fapt că un stat membru a adoptat în anul 2001 o reglementare,
         presupunând că aceasta nu este conformă cu Regulamentul nr. 3577/92 menționat mai sus, compromite în mod serios aplicarea
         acestui regulament după terminarea perioadei de exceptare temporară.

      (a se vedea punctele 15 și 17 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      22 aprilie 2010(*)

      „Transport maritim – Cabotaj maritim − Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 – Exceptare temporară de la aplicarea regulamentului – Obligația statelor membre de a nu adopta, înainte de expirarea perioadei de exceptare, dispoziții de natură să compromită
         în mod grav aplicarea regulamentului menționat”

      În cauza C‑122/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Symvoulio tis
         Epikrateias (Grecia), prin decizia din 11 noiembrie 2008, primită de Curte la 2 aprilie 2009, în procedura

      Enosi Efopliston Aktoploïas și alții
      împotriva
      Ypourgos Emporikis Naftilías,
      Ypourgos Aigaíou,
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președinte de cameră, doamna C. Toader, domnii C. W. A. Timmermans (raportor), K. Schiemann
         și P. Kūris, judecători,

      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul N. Nanchev, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 februarie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Enosi Efopliston Aktoploïas și alții, de A. Kalogeropoulos, dikigoros;
      –        pentru guvernul elen, de doamnele S. Chala și S. Trekli, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de doamna L. Lozano Palacios și de domnul D. Triantafyllou, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 10 CE, 49 CE și 249 CE, precum și a articolelor
         1, 2, 4 și a articolului 6 alineatul (3) din Regulamentul (CEE) nr. 3577/92 al Consiliului din 7 decembrie 1992 de aplicare
         a principiului liberei circulații a serviciilor la transporturile maritime în interiorul statelor membre (cabotaj maritim)
         (JO L 364, p. 7, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 83).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul a două litigii între asociația Enosi Efopliston Aktoploïas, precum și patru societăți
         pe acțiuni de cabotaj, ANEK, Minoïkes Grammes, N. E. Lésvou și Blue Star Ferries, pe de o parte, și Ypourgos Emporikis Naftilías
         (ministrul marinei comerciale), respectiv Ypourgos Aigaíou (ministrul Mării Egee), pe de altă parte, având ca obiect validitatea
         celor două decrete adoptate de aceștia din urmă și care supun cabotajul maritim anumitor condiții.

       Cadrul juridic
       Reglementarea Uniunii
      3        Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3577/92:

      „Începând cu 1 ianuarie 1993, libertatea de a presta servicii în domeniul transportului maritim în interiorul un stat membru
         (cabotaj maritim) se aplică armatorilor comunitari care operează nave înmatriculate într‑un stat membru și arborează pavilionul
         acelui stat membru, sub rezerva îndeplinirii de către aceste nave a tuturor condițiilor pentru practicarea cabotajului în
         acel stat membru, inclusiv navele înmatriculate în registrul Euros, de îndată ce acest registru va fi aprobat de Consiliu.”

      4        Articolul 6 din Regulamentul nr. 3577/92 prevede:

      „(1)      Prin derogare, următoarele servicii de transport maritim efectuate în Marea Mediteraneană și de‑a lungul coastelor Spaniei,
         Portugaliei și Franței sunt exceptate temporar de la aplicarea prezentului regulament:

      –        serviciile de croazieră, până la 1 ianuarie 1995;
      –        transportul de mărfuri strategice (petrol, produse petroliere și apă potabilă), până la 1 ianuarie 1997;
      –        serviciile efectuate de nave mai mici de 650 tone brute, până la 1 ianuarie 1998;
      –        serviciile regulate de transport pasageri și serviciile de transport cu feribotul, până la 1 ianuarie 1999.
      (2)      Prin derogare, cabotajul insular în Marea Mediteraneană și cabotajul privind arhipelagurile Canare, Azore și Madeira, Ceuta
         și Melilla, insulele franceze de‑a lungul coastei atlantice și departamentele franceze de peste mări sunt temporar exceptate
         de la aplicarea prezentului regulament până la 1 ianuarie 1999.

      (3)      Din rațiuni de coeziune economică și socială, derogarea prevăzută la alineatul (2) se extinde în cazul Greciei până la 1 ianuarie
         2004 pentru servicii regulate de transport pasageri și de transport cu feribotul, precum și pentru serviciile efectuate de
         nave de mai puțin de 650 tone brute.”

       Reglementarea națională
      5        Legea 2932/2001, intitulată „Libera prestare a serviciilor în cabotajul maritim și alte aspecte” (FEK A’ 145/27.6.2001), prevede
         la articolul 1 alineatul 1:

      „Începând din 1 noiembrie 2002, este liberă prestarea de servicii de transport maritim care: a) sunt asigurate, în schimbul
         unei remunerații, de un armator dintr‑un stat membru al Comunității Europene (CE) sau al Spațiului Economic European (SEE)
         ori al Asociației Europene a Liberului Schimb (AELS), cu excepția Elveției, și care b) sunt efectuate între porturile situate
         pe continent și pe insule sau între porturi de pe insule de nave destinate transportului de pasageri și de vehicule, de nave
         destinate transportului de pasageri sau de nave destinate transportului de mărfuri, care operează pe o linie regulată de transport
         de pasageri și de feriboturi, precum și de nave mai mici de 650 de tone brute […], atunci când aceste nave sunt înmatriculate
         în Grecia sau în alt stat membru al CE ori al SEE sau al AELS, cu excepția Elveției, și care arborează pavilionul acestui
         stat.”

      6        Potrivit articolului 3 alineatul 1 din Legea 2932/2001:

      „Destinația unei nave de transport de pasageri și de vehicule, a unei nave de transport de pasageri sau a unei nave de transport
         de mărfuri pentru a efectua un serviciu determinat este valabilă pentru o perioadă de un an, cu efect din 1 noiembrie (serviciu
         regulat).”

       Acțiunile principale și întrebările preliminare
      7        Reclamantele din acțiunea principală au formulat două acțiuni la instanța de trimitere. Prima dintre aceste acțiuni vizează
         obținerea anulării Decretului 3332.3/1 al ministrului marinei comerciale din 19 octombrie 2001, intitulat „Scrisoare de garanție
         a bunei executări a condițiilor de destinație a navei pentru un serviciu regulat” (FEK B’ 1448/22.10.2001), iar a doua anularea
         Decretului interministerial 3332.3/3 al ministrului marinei comerciale și al ministrului Mării Egee din 19 octombrie 2001,
         intitulat „Stabilirea formei, a conținutului și a altor elemente și documente necesare, precum și a condițiilor prealabile
         ce trebuie îndeplinite pentru declararea destinației unei nave pentru un serviciu regulat” (FEK B’ 1448/22.10.2001).

      8        Reclamantele menționate susțin, printre altele, că dispozițiile relevante din Legea 2932/2001, în temeiul căreia au fost adoptate
         decretele amintite, sunt nevalide întrucât încalcă în special articolul 49 CE, precum și anumite dispoziții din Regulamentul
         nr. 3577/92.

      9        Acțiunea principală a condus la o primă cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare, la care Curtea a răspuns prin Ordonanța
         din 28 septembrie 2006, Enosi Efopliston Aktoploïas și alții (C‑285/05). Prin intermediul primei întrebări adresate în această
         cauză, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă Regulamentul nr. 3577/92 era susceptibil să confere drepturi
         particularilor înainte de 1 ianuarie 2004, în timp ce, pentru tipul de cabotaj în cauză, acest regulament nu era aplicabil
         în Grecia decât de la această dată.

      10      În cadrul răspunsului la această întrebare, Curtea a prezentat cele ce urmează în cadrul punctelor 17-19 din Ordonanța Enosi
         Efopliston Aktoploïas și alții, citată anterior:

      „17      […] în cazul în care regulamentul în cauză acordă unui stat membru un anumit termen pentru a se conforma obligațiilor care
         rezultă din acesta, regulamentul respectiv nu poate fi invocat de particulari înainte de expirarea termenului în cauză (a
         se vedea în acest sens Hotărârea din 10 noiembrie 1992, Hansa Fleisch Ernst Mundt, C‑156/91, Rec., p. I‑5567, punctul 20).

      18      În ceea ce privește Regulamentul nr. 3577/92, din cuprinsul articolului 6 alineatele (2) și (3) din acesta rezultă că, pentru
         serviciile normale de transport de pasageri și de transport cu feribotul, precum și pentru serviciile efectuate de nave mai
         mici de 650 de tone brute, cabotajul cu insulele grecești este exceptat de la aplicarea regulamentului menționat până la 1
         ianuarie 2004. Această dispoziție este redactată astfel încât nu permite o derogare de la exceptarea temporară menționată.
         În consecință, în acest sector delimitat al cabotajului, regulamentul nu a început să își producă efectele decât de la 1 ianuarie
         2004 și nu poate, prin urmare, să confere drepturi particularilor decât de la această dată (a se vedea de asemenea în acest
         sens Hotărârea [din 14 decembrie 1971,] Politi, [43/71, Rec., p. 1039], punctul 10).

      19      Această interpretare nu poate fi infirmată în temeiul raționamentului urmat de Curte la punctul 45 din Hotărârea din 18 decembrie
         1997, Inter‑Environnement Wallonie (C‑129/96, Rec., p. I‑7411), în care s‑a statuat că, deși statele membre nu sunt obligate
         să adopte măsurile de transpunere a unei directive înainte de expirarea termenului prevăzut în acest scop, din aplicarea articolului
         10 al doilea paragraf CE coroborat cu articolul 249 al treilea paragraf CE, precum și din Directiva 91/156/CEE a Consiliului
         din 18 martie 1991 de modificare a Directivei 75/442/CEE privind deșeurile (JO L 78, p. 32) reiese că, în această perioadă,
         statele membre trebuie să evite adoptarea unor dispoziții de natură să compromită în mod grav rezultatul impus prin această
         directivă. Astfel, chiar presupunând că exceptarea temporară prevăzută de Regulamentul nr. 3577/92 poate fi asimilată termenului
         de transpunere a unei directive, din decizia de trimitere nu rezultă, în orice caz, că în acțiunea principală s‑a reproșat
         Republicii Elene că a adoptat dispoziții de natură să compromită aplicarea acestui regulament începând de la 1 ianuarie 2004.”

      11      Ținând cont de punctul 19 din Ordonanța Enosi Efopliston Aktoploïas și alții, citată anterior, instanța de trimitere consideră
         că răspunsul la prima întrebare adresată în cauza C‑285/05 ar putea fi diferit dacă următoarele două condiții ar fi îndeplinite
         în mod cumulativ, și anume: a) Curtea consideră că, în perioada exceptării de la aplicare a Regulamentului nr. 3577/92 acordată
         Republicii Elene până la 1 ianuarie 2004, legiuitorul elen trebuia să evite adoptarea unor dispoziții de natură să compromită
         în mod grav aplicarea deplină și efectivă a acestui regulament în Grecia începând de la 1 ianuarie 2004 și b) Curtea consideră
         că dispoziții precum dispozițiile elene anterioare datei de 1 ianuarie 2004 care sunt relevante pentru soluționarea litigiilor
         din acțiunea principală compromit în mod grav aplicarea deplină și efectivă a regulamentului menționat în Grecia începând
         de la 1 ianuarie 2004.

      12      Considerând că soluționarea litigiilor cu care este sesizat necesită o interpretare complementară a articolelor 10 CE, 49
         CE și 249 CE, precum și a anumitor dispoziții ale Regulamentului nr. 3577/92, Symvoulio tis Epikrateias (Consiliul de Stat)
         a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Potrivit articolului 10 al doilea paragraf CE și articolului 249 al doilea paragraf CE:
      a)      Legiuitorul elen este obligat, pe perioada exceptării până la 1 ianuarie 2004 de la aplicarea Regulamentului nr. 3577/92 […],
         exceptare referitoare la [Republica Elenă] și introdusă prin articolul 6 alineatul (3) din acest regulament, să se abțină
         de la a adopta dispoziții care pot compromite grav aplicarea deplină și efectivă în Grecia a Regulamentului nr. 3577/92 după
         1 ianuarie 2004?

      b)      Particularii au dreptul de a invoca regulamentul în discuție pentru a contesta validitatea dispozițiilor adoptate de legiuitorul
         elen înainte de 1 ianuarie 2004 în cazul în care aceste dispoziții naționale compromit grav aplicarea deplină și efectivă
         în Grecia a acestui regulament după 1 ianuarie 2004?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, deplina aplicare în Grecia a Regulamentului nr. 3577/92 începând de la
         1 ianuarie 2004 este grav compromisă în urma adoptării de către legiuitorul elen înainte de 1 ianuarie 2004 a unor dispoziții
         cu caracter complet și permanent, a căror ieșire din vigoare nu este prevăzută pentru 1 ianuarie 2004 și care sunt incompatibile
         cu dispozițiile Regulamentului nr. 3577/92?

      3)      În cazul unui răspuns afirmativ la primele două întrebări preliminare, articolele 1, 2 și 4 din Regulamentul nr. 3577/92 permit
         adoptarea unor dispoziții naționale în temeiul cărora armatorii pot furniza servicii de cabotaj maritim numai pe linii determinate,
         stabilite anual de autoritatea națională competentă în materie, după eliberarea unei autorizații administrative în cadrul
         unui sistem de autorizare ce prezintă următoarele caracteristici:

      a)      se aplică fără distincție pentru toate liniile care deservesc insulele;
      b)      autoritățile naționale competente au posibilitatea de a admite o cerere de eliberare a unei autorizații la înființarea unei
         linii, aducând modificări unilaterale, în mod discreționar și fără definirea prealabilă a criteriilor aplicate, ale elementelor
         cererii referitoare la frecvența și la perioada de întrerupere a serviciului, precum și la prețul închirierii navelor?

      4)      În cazul unui răspuns afirmativ la primele două întrebări preliminare, o reglementare națională care prevede că armatorul
         căruia administrația i‑a eliberat o autorizație de punere în serviciu a unei nave pe o linie determinată (admițând cererea
         acestuia în forma inițială sau cu modificări prealabile ale unor elemente ale cererii, acceptate de armator) este obligat
         în principiu să presteze serviciul fără întreruperi pe linia respectivă pentru întreaga perioadă anuală a serviciului și că,
         pentru a garanta îndeplinirea acestei obligații, armatorul trebuie, înainte de introducerea serviciului, să depună o scrisoare
         de garanție care este executată total sau parțial în cazul neîndeplinirii sau al îndeplinirii necorespunzătoare a obligației
         în discuție conține o restricție nepermisă privind libera prestare a serviciilor în sensul articolului 49 CE?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la a doua întrebare
      13      Prin intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie examinată în primul rând, instanța de trimitere solicită, în esență,
         să se stabilească dacă, presupunând că legiuitorul elen era obligat, în perioada de exceptare de la aplicarea în Grecia a
         Regulamentului nr. 3577/92, să evite adoptarea unor dispoziții de natură să compromită în mod grav aplicarea deplină și efectivă
         a acestui regulament începând de la 1 ianuarie 2004, dată de la care perioada de exceptare menționată a expirat, această aplicare
         deplină și efectivă este grav compromisă din cauza adoptării de către legiuitorul elen, înainte de 1 ianuarie 2004, a unor
         dispoziții cu caracter complet și permanent contrare regulamentului respectiv, care nu prevedeau încetarea aplicării acestora
         începând de la 1 ianuarie 2004.

      14      Reclamantele din acțiunea principală consideră că trebuie să se răspundă în mod afirmativ la această întrebare, în timp ce,
         în esență, guvernul elen și Comisia Europeană propun să se răspundă în sens negativ.

      15      În această privință, trebuie subliniat că nu se poate considera că, în sine, simplul fapt că un stat membru a adoptat în anul
         2001 o reglementare precum Legea 2932/2001, presupunând că aceasta nu este conformă cu Regulamentul nr. 3577/92, compromite
         în mod serios aplicarea acestui regulament după terminarea perioadei de exceptare temporară stabilită la 1 ianuarie 2004,
         de altfel indiferent de caracterul exhaustiv al acestei reglementări. Într‑adevăr, un astfel de fapt nu este, în sine, de
         natură să împiedice regulamentul menționat să se aplice pe deplin după terminarea perioadei de exceptare temporară.

      16      Situația este similară în ceea ce privește împrejurarea că o reglementare precum Legea 2932/2001 are un caracter permanent.
         Astfel, după cum arată în mod just guvernul elen și Comisia, nu există niciun impediment ca această reglementare să fie abrogată
         înainte de sfârșitul perioadei de exceptare temporară.

      17      În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare adresată că, presupunând că legiuitorul elen era obligat, în perioada
         de exceptare de la aplicarea în Grecia a Regulamentului nr. 3577/92, să evite adoptarea unor dispoziții de natură să compromită
         în mod grav aplicarea deplină și efectivă a acestui regulament începând de la 1 ianuarie 2004, dată de la care perioada de
         exceptare menționată a expirat, această aplicare deplină și efectivă nu este grav compromisă numai din cauza adoptării de
         către legiuitorul elen în anul 2001 a unor dispoziții cu caracter complet și permanent contrare regulamentului respectiv,
         care nu prevedeau că nu se vor mai aplica începând de la 1 ianuarie 2004.

       Cu privire la prima, la a treia și la a patra întrebare
      18      Având în vedere răspunsul dat la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la prima întrebare preliminară. În plus,
         întrucât a treia și a patra întrebare au fost adresate numai în ipoteza în care răspunsul la primele două întrebări ar fi
         afirmativ, nu mai este necesar să se răspundă la aceste întrebări.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      19      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      Presupunând că legiuitorul elen era obligat, în perioada de exceptare de la aplicarea în Grecia a Regulamentului (CEE) nr. 3577/92
            al Consiliului din 7 decembrie 1992 de aplicare a principiului liberei circulații a serviciilor la transporturile maritime
            în interiorul statelor membre (cabotaj maritim), să evite adoptarea unor dispoziții de natură să compromită în mod grav aplicarea
            deplină și efectivă a acestui regulament începând de la 1 ianuarie 2004, dată de la care perioada de exceptare menționată
            a expirat, această aplicare deplină și efectivă nu este grav compromisă numai din cauza adoptării de către legiuitorul elen
            în anul 2001 a unor dispoziții cu caracter complet și permanent contrare regulamentului respectiv, care nu prevedeau că nu
            se vor mai aplica începând de la 1 ianuarie 2004.
      Semnături
      * Limba de procedură: greaca.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 29 aprilie 2004. # Edouard Bouma et Bernard M. J. B. Beusmans împotriva Consiliului Uniunii Europene et Comisia Comunităților Europene. # Acțiune în despăgubiri - Răspundere extracontractuală. # Cauze conexate C-162/01 P și C-163/01 P.


Hotărârea Curții din data de 14 decembrie 1962. # Comisia Comunității Economice Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului și Regatul Belgiei. # Cauze conexate 2/62 și 3/62.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 30 septembrie 1998. # Confederazione Nazionale Coltivatori Diretti (Coldiretti) și 110 exploitants agricoles împotriva Consiliului Uniunii Europene și Comisia Comunităților Europene. # Regulamentul (CE) nr. 1357/96 - Acțiune în anulare - Inadmisibilitate. # Cauza T-149/96.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 10 iunie 2004. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Mediu înconjurător - Directivă 85/337/CEE. # Cauza C-87/02.


Hotărârea Curții din data de 15 iulie 1960. # Ruhrkohlenverkaufsgesellschaften, "Präsident", "Geitling", "Mausegatt", și Entreprise I. Nold KG împotriva Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauze conexate 36, 37, 38-59 și 40-59.