title: Hotărârea Curții (camera a patra) din 11 martie 2010.#Centre d'exportation du livre français (CELF) şi Ministre de la Culture et de la Communication împotriva Société internationale de diffusion et d'édition (SIDE).#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'État - Franța.#Ajutoare de stat - Articolul 88 alineatul (3) CE - Ajutoare ilegale declarate compatibile cu piața comună - Anularea deciziei Comisiei - Instanțe naționale - Cerere de recuperare a ajutoarelor puse în aplicare în mod nelegal - Suspendarea judecării cauzei până la adoptarea unei noi decizii a Comisiei - Împrejurări excepționale care pot limita obligația de restituire.#Cauza C-1/09.

text:
      Cauza C‑1/09
      Centre d'exportation du livre français (CELF)
      și
      Ministre de la Culture et de la Communication
      împotriva
      Société internationale de diffusion et d'édition (SIDE)
      [cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Conseil d'État (Franța)]
      „Ajutoare de stat – Articolul 88 alineatul (3) CE – Ajutoare ilegale declarate compatibile cu piața comună – Anularea deciziei Comisiei – Instanțe naționale – Cerere de recuperare a ajutoarelor puse în aplicare în mod nelegal – Suspendarea judecării cauzei până la adoptarea unei noi decizii a Comisiei – Împrejurări excepționale care pot limita obligația de restituire”
      Sumarul hotărârii
      1.        Ajutoare acordate de state – Recuperarea unui ajutor ilegal – Ajutor acordat cu încălcarea normelor de procedură cuprinse
            la articolul 88 alineatul (3) CE – Decizie a Comisiei prin care se stabilește compatibilitatea ajutorului cu piața comună
            – Anularea acestei decizii de instanța comunitară
      [art. 88 alin. (3) CE]
      2.        Ajutoare acordate de state – Respectarea normelor comunitare – Rolul instanțelor naționale
      [art. 88 alin. (3) CE]
      3.        Ajutoare acordate de state – Recuperarea unui ajutor ilegal – Ajutor acordat cu încălcarea normelor de procedură cuprinse
            la articolul 88 alineatul (3) CE – Încredere legitimă eventuală a beneficiarilor – Inexistență, cu excepția unor împrejurări
            excepționale
      [art. 88 alin. (3) CE]
      1.        O instanță națională, sesizată în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE cu o cerere de restituire a unui ajutor de stat
         ilegal, nu poate suspenda judecarea acestei cereri până la pronunțarea Comisiei cu privire la compatibilitatea ajutorului
         cu piața comună după anularea unei decizii pozitive anterioare.

      Articolul 88 alineatul (3) CE încredințează instanțelor naționale misiunea de a apăra, până la decizia finală a Comisiei,
         drepturile justițiabililor în raport cu o încălcare eventuală de către autoritățile de stat a interdicției prevăzute în această
         dispoziție.

      Prin urmare, obiectul misiunii instanțelor naționale este de a dispune măsuri capabile de a remedia nelegalitatea punerii
         în aplicare a ajutoarelor, cu scopul ca beneficiarul să nu păstreze libera dispoziție a acestora pentru perioada rămasă până
         la decizia Comisiei.

      O decizie de suspendare a judecării cauzei ar produce, de facto, același rezultat precum o decizie de respingere a cererii privind măsurile de salvgardare. Astfel, aceasta ar conduce la
         neluarea niciunei decizii privind temeinicia acestei cereri anterior deciziei Comisiei. Această decizie ar echivala cu menținerea
         unui ajutor în perioada de interdicție a punerii în aplicare a acestuia, ceea ce ar fi incompatibil chiar cu obiectul articolului
         88 alineatul (3) CE și ar lipsi această dispoziție de efect util.

      În consecință, instanța națională nu poate suspenda judecarea cauzei fără a lipsi articolul 88 alineatul (3) CE de efect util,
         încălcând astfel principiul efectivității procedurilor naționale aplicabile.

      Anularea de către instanța comunitară a unei prime decizii pozitive a Comisiei nu poate justifica o soluție diferită, care
         ar fi inspirată de considerația potrivit căreia, în acest caz, ajutorul ar putea fi ulterior declarat din nou compatibil de
         către Comisie. Astfel, obiectivul articolului 88 alineatul (3) CE este clar inspirat de considerația potrivit căreia, până
         la adoptarea de către Comisie a unei noi decizii, cuprinsul pozitiv al acesteia nu poate fi prezumat.

      (a se vedea punctele 26, 30-34 și 40 și dispozitiv 1)
      2.        O instanță națională, sesizată în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE cu o cerere de restituire a unui ajutor de stat
         ilegal, nu are obligația de a adopta măsuri de salvgardare decât în cazul în care condițiile care justifică aceste măsuri
         sunt îndeplinite, respectiv dacă nu există incertitudini privind calificarea drept ajutor de stat, dacă ajutorul este pe punctul
         de a fi pus în aplicare sau dacă a fost pus în aplicare și dacă nu se constată împrejurări excepționale care să facă nepotrivită
         recuperarea. Dacă aceste condiții nu sunt întrunite, instanța națională trebuie să respingă cererea. Atunci când se pronunță
         cu privire la cerere, această instanță poate dispune restituirea ajutoarelor cu dobândă sau, de exemplu, plasarea fondurilor
         într‑un cont blocat, cu scopul ca beneficiarul să nu mai aibă dreptul de dispoziție asupra acestora, fără a aduce atingere
         plății dobânzilor aferente perioadei cuprinse între punerea în aplicare anticipată a ajutorului și plata acestuia în contul
         blocat menționat În schimb, obligația de „standstill” stabilită la articolul 88 alineatul (3) CE nu ar fi respectată, în acest
         stadiu, printr‑o simplă obligare la plata dobânzilor aferente unor sume care ar rămâne în conturile întreprinderii. Astfel,
         nu se prezumă că o întreprindere care a primit în mod nelegal un ajutor de stat ar fi putut, în lipsa acestuia, să obțină
         un împrumut de valoare egală de la o instituție financiară în condițiile normale ale pieței și să dispună prin aceasta de
         cuantumul menționat anterior deciziei Comisiei.

      (a se vedea punctele 36-38)
      3.        Adoptarea de către Comisie a trei decizii succesive prin care un ajutor este declarat compatibil cu piața comună și care au
         fost anulate ulterior de instanța comunitară nu poate constitui, în sine, o împrejurare excepțională de natură să justifice
         o limitare a obligației beneficiarului de a restitui acest ajutor, atunci când acesta a fost pus în aplicare cu încălcarea
         articolului 88 alineatul (3) CE.

      Astfel, succesiunea puțin obișnuită a trei anulări pune în evidență a priori dificultatea cauzei și, departe de a da naștere unei încrederi legitime, este mai degrabă de natură a accentua incertitudinile
         beneficiarului cu privire la compatibilitatea ajutorului în litigiu.

      Desigur, se poate admite că o succesiune de trei acțiuni care au condus la trei anulări caracterizează o situație foarte rară.
         Astfel de împrejurări se înscriu totuși în funcționarea normală a sistemului jurisdicțional, care oferă subiectelor de drept
         care consideră că suferă efectele nelegalității unui ajutor posibilitatea de a formula o acțiune în anularea deciziilor succesive
         care, potrivit acestora, stau la originea acestei situații.

      (a se vedea punctele 51, 52 și 55 și dispozitiv 2)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      11 martie 2010(*)

      „Ajutoare de stat – Articolul 88 alineatul (3) CE – Ajutoare ilegale declarate compatibile cu piața comună – Anularea deciziei Comisiei – Instanțe naționale – Cerere de recuperare a ajutoarelor puse în aplicare în mod nelegal – Suspendarea judecării cauzei până la adoptarea unei noi decizii a Comisiei – Împrejurări excepționale care pot limita obligația de restituire”
      În cauza C‑1/09,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Conseil d’État
         (Franța), prin decizia din 19 decembrie 2008, primită de Curte la 2 ianuarie 2009, în procedura

      Centre d’exportation du livre français (CELF),
      Ministre de la Culture et de la Communication
      împotriva
      Société internationale de diffusion et d’édition (SIDE),
      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul J.‑C. Bonichot, președintele Camerei a patra, doamna C. Toader, domnii K. Schiemann, P. Kūris și L. Bay
         Larsen (raportor), judecători,

      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: doamna R. Șereș, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 13 ianuarie 2010,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Centre d’exportation du livre français (CELF), de O. Schmitt și A. Tabouis, avocats;
      –        pentru Société internationale de diffusion et d’édition (SIDE), de N. Coutrelis, avocat;
      –        pentru guvernul francez, de doamna E. Belliard, de domnul G. de Bergues și de doamna B. Beaupère‑Manokha, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna C. M. Wissels și de domnul Y. de Vries, în calitate de agenți;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii J.‑P. Keppenne și B. Stromsky, în calitate de agenți;
      –        pentru Autoritatea AELS de Supraveghere, de domnii X. Lewis și B. Alterskjær și de doamna L. Armati, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 88 alineatul (3) CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Centre d’exportation du livre français (denumit în continuare
         „CELF”) și ministre de la Culture et de la Communication (ministrul culturii și al comunicațiilor), pe de o parte, și Société
         internationale de diffusion et d’édition (SIDE) (denumită în continuare „SIDE”), pe de altă parte, privind ajutoarele acordate
         în favoarea CELF de către statul francez.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
       Situația de fapt și procedurile în fața Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene
      3        Până în anul 2009, CELF, societate cooperativă pe acțiuni, a exercitat o activitate de comisionar la export.

      4        CELF avea drept obiect de activitate procesarea în mod direct a comenzilor efectuate în străinătate, precum și în teritoriile
         și în departamentele franceze de peste mări, constând în cărți, broșuri și orice suporturi de comunicare, și, în general,
         desfășurarea oricăror operațiuni care au drept scop în special să dezvolte promovarea culturii franceze în lume prin intermediul
         suporturilor menționate.

      5        În perioada 1980-2002, CELF a beneficiat de subvenții de funcționare acordate de statul francez pentru a compensa costul suplimentar
         aferent procesării comenzilor mici efectuate de librăriile stabilite în străinătate.

      6        În urma unei plângeri depuse în cursul anului 1992 de SIDE, concurentă a CELF, Comisia Comunităților Europene, prin Decizia
         NN 127/92 din 18 mai 1993, cu privire la care a fost publicat un anunț în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene din 25 iunie 1993 (JO C 174, p. 6), a admis compatibilitatea ajutoarelor în cauză cu piața comună. În consecință, aceasta
         a considerat că nu se impune formularea de obiecțiuni.

      7        Prin Hotărârea din 18 septembrie 1995, SIDE/Comisia (T‑49/93, Rec., p. II‑2501), Tribunalul a anulat decizia menționată în
         măsura în care se referea la subvenția acordată exclusiv CELF pentru a compensa costul suplimentar aferent procesării comenzilor
         mici de cărți în limba franceză efectuate de către librării stabilite în străinătate. Tribunalul a considerat că s‑ar fi impus
         inițierea de către Comisie a procedurii contencioase prevăzute la articolul 93 alineatul (2) din Tratatul CE [devenit articolul
         88 alineatul (2) CE].

      8        Prin Decizia 1999/133/CE din 10 iunie 1998 privind ajutorul de stat în favoarea Coopérative d’exportation du livre français
         (CELF) (JO L 44, p. 37), Comisia a constatat nelegalitatea ajutoarelor, însă a admis încă o dată compatibilitatea acestora
         cu piața comună.

      9        Prin Hotărârea din 28 februarie 2002, SIDE/Comisia (T‑155/98, Rec., p. II‑1179), Tribunalul a anulat decizia Comisiei în măsura
         în care aceasta declara ajutoarele în discuție ca fiind compatibile cu piața comună pentru motivul că, în privința definirii
         pieței relevante, Comisia ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere.

      10      Prin Decizia 2005/262/CE din 20 aprilie 2004 privind ajutorul pus în aplicare de către Franța în favoarea Coopérative d’exportation
         du livre français (CELF) (JO L 85, p. 27), Comisia a admis pentru a treia oară compatibilitatea ajutoarelor.

      11      Prin Hotărârea din 15 aprilie 2008, SIDE/Comisia (T‑348/04, Rep., p. II‑625), Tribunalul a anulat această decizie pozitivă
         pentru motivul că, pe de o parte, Comisia săvârșise o eroare de drept atunci când a aplicat articolul 87 alineatul (3) litera
         (d) CE pentru perioada anterioară datei de 1 noiembrie 1993, în locul normelor de drept substanțial în vigoare în perioada
         respectivă, și, pe de altă parte, aceasta săvârșise o eroare vădită de apreciere în examinarea compatibilității ajutoarelor
         în litigiu.

      12      La 8 aprilie 2009, Comisia a adoptat o decizie de extindere a procedurii oficiale de investigare inițiate în cursul anului
         1996, în vederea expunerii unor incertitudini privind compatibilitatea ajutoarelor în cauză, în lumina Hotărârii Tribunalului
         din 15 aprilie 2008, SIDE/Comisia, citată anterior, și pentru a permite Republicii Franceze, beneficiarului ajutoarelor și
         celorlalte părți interesate să se exprime din nou, înainte de adoptarea unei decizii finale.

      13      Prin hotărârea din 25 aprilie 2009, tribunal de commerce de Paris, în considerarea situației financiare a CELF, a inițiat
         față de această întreprindere o procedură de salvgardare cu o perioadă de observație de șase luni.

      14      Prin hotărârea din 9 septembrie 2009, în care se constată lipsa soluționării litigiului printr‑o tranzacție și existența unui
         pasiv care exclude perspectiva unui plan de continuare a activității, tribunalul menționat a dispus lichidarea judiciară a
         CELF și a desemnat un lichidator.

      15      Potrivit informațiilor transmise Curții în cadrul procedurii orale, în urma ultimei hotărâri menționate, CELF și‑a încetat
         activitatea.

       Procedura în fața instanței de trimitere și întrebările preliminare
      16      Conseil d’État a fost sesizat cu recursuri declarate de CELF și de ministrul culturii și al comunicațiilor împotriva unei
         hotărâri a cour administrative d’appel de Paris din data de 5 octombrie 2004, care, la cererea SIDE, a obligat statul francez
         să recupereze ajutoarele acordate CELF pentru procesarea comenzilor mici de cărți efectuate de librării străine în termen
         de trei luni de la data notificării hotărârii, sub sancțiunea unei penalități cu titlu cominatoriu de 1 000 de euro pe zi
         de întârziere.

      17      În cadrul acestor recursuri, recurenții au susținut în special că ar fi trebuit să se decidă de cour administrative d’appel
         de Paris în sensul că, în speță, împrejurarea potrivit căreia Comisia a recunoscut compatibilitatea ajutoarelor cu piața comună
         contravenea obligației de restituire a acestor ajutoare care rezultă, în principiu, din nelegalitatea punerii în aplicare
         a măsurilor de ajutoare de către statul membru, cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) CE.

      18      Prin hotărârea din 29 martie 2006, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
         întrebări preliminare:

      „1)       În primul rând, articolul 88 [CE] permite unui stat al cărui ajutor acordat unei întreprinderi este ilegal, nelegalitate constatată
         de către instanțele acestui stat pentru motivul că acest ajutor nu a făcut obiectul unei notificări prealabile către Comisie
         […] în condițiile prevăzute la același articol 88 alineatul (3), să nu recupereze acest ajutor de la agentul economic care
         a fost beneficiarul ajutorului, pentru motivul că, fiind sesizată de către un terț, Comisia a declarat ajutorul ca fiind compatibil
         cu normele pieței comune și a asigurat astfel în mod efectiv controlul exclusiv pe care aceasta îl exercită asupra acestei
         compatibilități?

      2)      În al doilea rând, dacă această obligație de restituire este menținută, este necesar să se țină cont, în cadrul calculului
         cuantumului sumelor care trebuie restituite, de perioadele în cursul cărora ajutorul în cauză a fost declarat compatibil de
         către Comisie cu normele pieței comune […], înainte ca aceste decizii să facă obiectul unei anulări pronunțate de către [Tribunal]?”

      19      Drept răspuns la aceste întrebări, Curtea, prin Hotărârea din 12 februarie 2008, CELF și ministre de la Culture et de la Communication
         (C‑199/06, Rep., p. I‑469, denumită în continuare „Hotărârea CELF I”), a declarat:

      „1)      Articolul 88 alineatul (3) ultima teză CE trebuie interpretat în sensul că instanța națională nu este obligată să dispună
         recuperarea unui ajutor pus în aplicare cu încălcarea acestei dispoziții atunci când Comisia [...] a adoptat o decizie finală
         prin care s‑a constatat compatibilitatea ajutorului menționat cu piața comună în sensul articolului 87 CE. În aplicarea dreptului
         comunitar, aceasta trebuie să îl oblige pe beneficiarul ajutorului la plata de dobânzi aferente duratei nelegalității. În
         cadrul ordinii juridice naționale, aceasta poate să dispună în plus, dacă este cazul, recuperarea ajutorului ilegal, fără
         a aduce atingere dreptului statului membru de a‑l pune ulterior din nou în aplicare. De asemenea, instanța națională poate
         să admită cereri de reparare a prejudiciilor cauzate ca urmare a caracterului ilegal al ajutorului.

      2)      Într‑o situație procedurală precum cea din acțiunea principală, obligația care rezultă din articolul 88 alineatul (3) ultima
         teză CE de a remedia efectele nelegalității unui ajutor se extinde, în scopul calculării sumelor care trebuie achitate de
         către beneficiar și în afara unor împrejurări excepționale, și la perioada cuprinsă între o decizie a Comisiei [...] prin
         care s‑a constatat compatibilitatea acestui ajutor cu piața comună și anularea deciziei menționate de către instanța comunitară.”

      20      În temeiul acestor răspunsuri, prin hotărârea din 19 decembrie 2008, Conseil d’État a dispus recuperarea de la CELF de către
         ministrul culturii și al comunicațiilor a dobânzilor pentru ajutoarele ilegale din perioadele cuprinse:

      –        între 1980, anul de început al plății acestora, și data deciziei de trimitere;
      –        între data deciziei de trimitere și fie data la care va fi constatată definitiv compatibilitatea acestor ajutoare cu piața
         comună, fie data la care ajutoarele menționate vor fi definitiv restituite.

      21      În ce privește problema rambursării sumei principale a ajutoarelor acordate, Conseil d’État a considerat că soluționarea litigiului
         depinde de o interpretare a dreptului comunitar în temeiul noii anulări dispuse, ulterior Hotărârii CELF I, prin Hotărârea
         Tribunalului din 15 aprilie 2008, SIDE/Comisia, citată anterior.

      22      În consecință, Conseil d’État a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      Instanța națională poate suspenda judecarea cauzei în ceea ce privește obligația de a restitui un ajutor de stat până când
         Comisia [...] adoptă o decizie definitivă privind compatibilitatea ajutorului cu dispozițiile care reglementează piața comună,
         atunci când instanța comunitară a anulat prima decizie a Comisiei prin care acest ajutor a fost declarat compatibil?

      2)      Adoptarea de către Comisie a trei decizii prin care ajutorul a fost declarat compatibil cu piața comună, înainte ca aceste
         decizii să fie anulate de [Tribunal], poate constitui o circumstanță excepțională care să determine instanța națională să
         limiteze obligația de recuperare a ajutorului?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      23      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă o instanță națională, sesizată în
         temeiul articolului 88 alineatul (3) CE cu o cerere de restituire a unui ajutor de stat ilegal, poate suspenda judecarea acestei
         cereri până la pronunțarea Comisiei cu privire la compatibilitatea ajutoarelor cu piața comună după anularea unei decizii
         pozitive anterioare.

      24      La punctele 61 și 63 din Hotărârea CELF I, Curtea a subliniat că:

      –        În temeiul articolului 231 primul paragraf CE, în cazul în care acțiunea în anulare este întemeiată, instanța comunitară declară
         actul contestat nul și neavenit, astfel încât decizia de anulare a instanței comunitare produce dispariția retroactivă a actului
         atacat față de toți justițiabilii;

      –        la data anulării unei decizii pozitive de către instanța comunitară, se consideră că ajutoarele în cauză nu au fost declarate
         compatibile prin decizia anulată.

      25      Prin urmare, o situație precum cea din acțiunea principală este similară cu una în care instanța națională ar fi sesizată
         în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE, în condițiile în care nicio decizie cu privire la compatibilitatea unui ajutor
         în curs de investigare nu ar fi fost încă adoptată de Comisie.

      26      Or, trebuie arătat că articolul 88 alineatul (3) CE încredințează instanțelor naționale misiunea de a apăra, până la decizia
         finală a Comisiei, drepturile justițiabililor în raport cu o încălcare eventuală de către autoritățile de stat a interdicției
         prevăzute în această dispoziție (Hotărârea CELF I, punctul 38).

      27      În această privință, în Hotărârea din 11 iulie 1996, SFEI și alții (C‑39/94, Rec., p. I‑3547, punctele 44 și 50-53), Curtea
         a decis deja, în esență, că:

      –        inițierea de către Comisie a unei proceduri de investigare nu poate înlătura obligația instanțelor naționale de apărare a
         drepturilor justițiabililor în cazul încălcării obligației de notificare prealabilă;

      –        atunci când este probabil să treacă o anumită perioadă de timp până la pronunțarea unei decizii definitive de către instanța
         națională, spre exemplu atunci când aceasta solicită lămuriri Comisiei în scopul interpretării noțiunii de ajutor de stat
         pe care poate fi necesar să o formuleze sau atunci când adresează o întrebare preliminară Curții, revine acestei instanțe
         sarcina să aprecieze necesitatea de a dispune măsuri provizorii în vederea apărării intereselor părților.

      28      Astfel, Curtea a subliniat obligația instanței naționale de a nu amâna examinarea cererilor privind măsuri de salvgardare.

      29      Articolul 88 alineatul (3) ultima teză CE se întemeiază pe obiectivul preventiv care presupune să se garanteze că un ajutor
         incompatibil nu va fi pus în aplicare niciodată. Măsura de prevenire astfel instituită urmărește, așadar, să fie puse în aplicare
         doar ajutoarele compatibile. În vederea realizării acestui obiectiv, punerea în aplicare a unui proiect de ajutor este amânată
         până când incertitudinea privind compatibilitatea acestuia este eliminată prin decizia finală a Comisiei (Hotărârea CELF I,
         punctele 47 și 48).

      30      Prin urmare, obiectul misiunii instanțelor naționale este de a dispune măsuri capabile de a remedia nelegalitatea punerii
         în aplicare a ajutoarelor, cu scopul ca beneficiarul să nu păstreze libera dispoziție a acestora pentru perioada rămasă până
         la decizia Comisiei.

      31      O decizie de suspendare a judecării cauzei ar produce, de facto, același rezultat precum o decizie de respingere a cererii privind măsurile de salvgardare. Astfel, aceasta ar conduce la
         neluarea niciunei decizii privind temeinicia acestei cereri anterior deciziei Comisiei. Această decizie ar echivala cu menținerea
         unui ajutor în perioada de interdicție a punerii în aplicare a acestuia, ceea ce ar fi incompatibil chiar cu obiectul articolului
         88 alineatul (3) CE și ar lipsi această dispoziție de efect util.

      32      În consecință, instanța națională nu poate suspenda judecarea cauzei fără a lipsi articolul 88 alineatul (3) CE de efect util,
         încălcând astfel principiul efectivității procedurilor naționale aplicabile.

      33      Anularea de către instanța comunitară a unei prime decizii pozitive a Comisiei nu poate justifica o soluție diferită, care
         ar fi inspirată de considerația potrivit căreia, în acest caz, ajutorul ar putea fi ulterior declarat din nou compatibil de
         către Comisie.

      34      Astfel, obiectivul articolului 88 alineatul (3) CE este clar inspirat de considerația potrivit căreia, până la adoptarea de
         către Comisie a unei noi decizii, cuprinsul pozitiv al acesteia nu poate fi prezumat.

      35      Obligația de a se pronunța fără întârziere asupra cererii privind măsuri de salvgardare nu impune ca instanța sesizată să
         adopte efectiv aceste măsuri.

      36      Obligația de a adopta măsuri de salvgardare nu există decât în cazul în care condițiile care justifică aceste măsuri sunt
         îndeplinite, respectiv dacă nu există incertitudini privind calificarea drept ajutor de stat, dacă ajutorul este pe punctul
         de a fi pus în aplicare sau dacă a fost pus în aplicare și dacă nu se constată împrejurări excepționale care să facă nepotrivită
         recuperarea. Dacă aceste condiții nu sunt întrunite, instanța națională trebuie să respingă cererea.

      37      Atunci când se pronunță cu privire la cerere, instanța națională poate dispune fie restituirea ajutoarelor cu dobândă, fie,
         de exemplu, astfel cum a sugerat Comisia la punctul 62 din Comunicarea 2009/C 85/01 privind aplicarea normelor referitoare
         la ajutoarele de stat de către instanțele naționale (JO 2009, C 85, p. 1), plasarea fondurilor într‑un cont blocat, cu scopul
         ca beneficiarul să nu mai aibă dreptul de dispoziție asupra acestora, fără a aduce atingere plății dobânzilor aferente perioadei
         cuprinse între punerea în aplicare anticipată a ajutorului și plata acestuia în contul blocat menționat.

      38      În schimb, obligația de standstill stabilită la articolul 88 alineatul (3) CE nu ar fi respectată, în acest stadiu, printr‑o simplă obligare la plata dobânzilor
         aferente unor sume care ar rămâne în conturile întreprinderii. Astfel, nu se prezumă că o întreprindere care a primit în mod
         nelegal un ajutor de stat ar fi putut, în lipsa acestuia, să obțină un împrumut de valoare egală de la o instituție financiară
         în condițiile normale ale pieței și să dispună prin aceasta de cuantumul menționat anterior deciziei Comisiei.

      39      În definitiv, prima obligație a instanței naționale este cea de a se pronunța fie pozitiv, fie negativ.

      40      În consecință, trebuie răspuns la prima întrebare în sensul că o instanță națională, sesizată în temeiul articolului 88 alineatul
         (3) CE cu o cerere de restituire a unui ajutor de stat ilegal, nu poate suspenda judecarea cauzei cu privire la această cerere
         până la pronunțarea Comisiei cu privire la compatibilitatea ajutorului cu piața comună după anularea unei decizii pozitive
         anterioare.

       Cu privire la a doua întrebare
      41      Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă adoptarea
         de către Comisie a trei decizii succesive prin care un ajutor este declarat compatibil cu piața comună și care au fost anulate
         ulterior de instanța comunitară poate constitui, în sine, o împrejurare excepțională de natură să justifice o limitare a obligației
         beneficiarului de a restitui acest ajutor, atunci când acesta a fost pus în aplicare cu încălcarea articolului 88 alineatul
         (3) CE.

      42      Trebuie amintit că, în Hotărârea CELF I, Curtea a rezervat posibilitatea de a se lua în considerare împrejurări excepționale
         cu ocazia examinării întinderii obligației de a remedia nelegalitatea unui ajutor, inclusiv atunci când această obligație
         este limitată la plata dobânzilor.

      43      La punctul 65 din hotărârea menționată, Curtea a admis posibilitatea beneficiarului ajutoarelor puse în aplicare în mod nelegal
         de a invoca împrejurări excepționale care au putut să îi întemeieze în mod legitim încrederea cu privire la caracterul legal
         al acestora și, în consecință, de a se opune rambursării acestora.

      44      În acest sens, Curtea s‑a pronunțat cu privire la o situație din acțiunea principală în care trei decizii pozitive ale Comisiei
         fuseseră deja adoptate, iar două dintre acestea fuseseră anulate.

      45      Totuși, Curtea a subliniat imediat, în esență, că o încredere legitimă a beneficiarului ajutorului nu poate lua naștere dintr‑o
         decizie pozitivă a Comisiei, pe de o parte, atunci când această decizie a fost atacată în termenele prevăzute pentru introducerea
         acțiunilor, iar ulterior a fost anulată de instanța comunitară, nici, pe de altă parte, atât timp cât termenul de introducere
         a acțiunii nu a expirat sau, în cazul unei acțiuni, atâta vreme cât instanța comunitară nu s‑a pronunțat în mod definitiv
         (Hotărârea CELF I, punctele 66-68).

      46      În cele din urmă, aceasta a precizat că răspunsul la întrebarea adresată a fost formulat în raport cu o situație procedurală
         precum cea din acțiunea principală (Hotărârea CELF I, punctul 69).

      47      Astfel, structura acestei motivări era de natură a sugera că trei decizii pozitive urmate de acțiuni în anulare exercitate
         în termen, dintre care primele două au fost admise, iar a treia era încă pendinte, nu constituiau o împrejurare excepțională.

      48      Din cuprinsul celei de a doua întrebări adresate în prezenta cauză reiese că instanța de trimitere consideră, dimpotrivă,
         că o succesiune de trei decizii pozitive ar putea constitui o împrejurare excepțională.

      49      Or, la data pronunțării Hotărârii CELF I, cele trei decizii pozitive ale Comisiei fuseseră deja adoptate.

      50      Un singur element nou a avut loc anterior celei de a doua hotărâri de trimitere, respectiv anularea celei de a treia decizii
         pozitive prin Hotărârea Tribunalului din 15 aprilie 2008, SIDE/Comisia, citată anterior.

      51      În sine, un astfel de eveniment nu este de natură să dea naștere unei încrederi legitime și să constituie o împrejurare excepțională.
         Astfel, succesiunea puțin obișnuită a trei anulări pune în evidență a priori dificultatea cauzei și, departe de a da naștere unei încrederi legitime, este mai degrabă de natură a accentua incertitudinile
         beneficiarului cu privire la compatibilitatea ajutorului în litigiu.

      52      Desigur, se poate admite că o succesiune de trei acțiuni care au condus la trei anulări caracterizează o situație foarte rară.
         Astfel de împrejurări se înscriu totuși în funcționarea normală a sistemului jurisdicțional, care oferă subiectelor de drept
         care consideră că suferă efectele nelegalității unui ajutor posibilitatea de a formula o acțiune în anularea deciziilor succesive
         care, potrivit acestora, stau la originea acestei situații.

      53      Într‑o situație precum cea din acțiunea principală, existența unei împrejurări excepționale nu poate fi reținută în raport
         cu principiul securității juridice, întrucât Curtea s‑a pronunțat deja, în esență, că, atâta vreme cât Comisia nu a adoptat
         o decizie de aprobare, iar termenul de introducere a acțiunii împotriva unei astfel de decizii nu a expirat, beneficiarul
         nu are certitudine în ceea ce privește legalitatea ajutorului, astfel încât nu pot fi invocate nici principiul încrederii
         legitime, nici cel al securității juridice (a se vedea Hotărârea din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia, C‑91/01, Rec., p. I‑4355,
         punctele 66 și 67).

      54      Într‑o situație precum cea din acțiunea principală, existența unei împrejurări excepționale nu poate fi reținută nici, în
         cele din urmă, în temeiul principiului proporționalității. Astfel, eliminarea unui ajutor ilegal prin recuperare este consecința
         logică a constatării nelegalității sale, astfel încât recuperarea acestui ajutor în vederea restabilirii situației anterioare,
         nu poate, în principiu, să fie considerată drept o măsură disproporționată în raport cu obiectivele dispozițiilor Tratatului
         CE în materia ajutoarelor de stat (a se vedea în special Hotărârea din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia, C‑298/00 P, Rec.,
         p. I‑4087, punctul 75 și jurisprudența citată).

      55      Prin urmare, la a doua întrebare trebuie răspuns în sensul că adoptarea de către Comisie a trei decizii succesive prin care
         un ajutor este declarat compatibil cu piața comună și care au fost anulate ulterior de instanța comunitară nu poate constitui,
         în sine, o împrejurare excepțională de natură să justifice o limitare a obligației beneficiarului de a restitui acest ajutor,
         atunci când acesta a fost pus în aplicare cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) CE.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      56      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
      1)      O instanță națională, sesizată în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE cu o cerere de restituire a unui ajutor de stat
            ilegal nu poate suspenda judecarea cauzei cu privire la această cerere până la pronunțarea Comisiei Comunităților Europene
            cu privire la compatibilitatea ajutorului cu piața comună după anularea unei decizii pozitive anterioare.
      2)      Adoptarea de către Comisia Comunităților Europene a trei decizii succesive prin care un ajutor este declarat compatibil cu
            piața comună și care au fost anulate ulterior de instanța comunitară nu poate constitui, în sine, o împrejurare excepțională
            de natură să justifice o limitare a obligației beneficiarului de a restitui acest ajutor, atunci când acesta a fost pus în
            aplicare cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) CE.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 29 ianuarie 1998. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Ajutor de stat. # Cauza C-280/95.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 20 iunie 1985. # Henri de Compte împotriva Parlamentului European. # Funcție publică - Măsuri disciplinare. # Cauza 141/84.


Hotărârea Curții din data de 21 mai 1980. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Cauza 73/79.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 7 iunie 2012. # Meda Pharma GmbH & Co. KG împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Înregistrare internațională care desemnează Comunitatea Europeană - Marca verbală ALLERNIL - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ALLERNIL - Marca verbală națională anterioară ALLERGODIL - Motiv relativ de refuz - Lipsa riscului de confuzie - Articolul 8 alineatul 1 litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Motivare - Articolul 75 din Regulamentul nr. 207/2009. # Cauze conexate T-492/09 și T-147/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 7 iunie 2012 — Meda Pharma/OAPI – Nycomed (ALLERNIL)
      (Cauzele conexate T-492/09 și T-147/10)
      „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Înregistrare internațională care desemnează Comunitatea Europeană — Marca verbală ALLERNIL — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale ALLERNIL — Marca verbală națională anterioară ALLERGODIL — Motiv relativ de refuz — Lipsa riscului de confuzie — Articolul 8 alineatul 1 litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 — Motivare — Articolul 75 din Regulamentul nr. 207/2009”
      Marcă comunitară — Definiția și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare — Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 30
         și 52)

      Obiectul

               Două acțiuni formulate împotriva a două decizii ale Camerei a patra de recurs a OAPI din 29 septembrie 2009 (cauzele R 1386/2007-4
                  și R 697/2007-4) privind o procedură de opoziție între Meda Pharma GmbH & Co. KG și Nycomed GmbH

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunile.

                  2)

                  	Obligă Meda Pharma GmbH & Co. KG la plata cheltuielilor de judecată efectuate în cauzele T-492/09 și T-147/10.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 17 iunie 1993. # Monique Arauxo-Dumay împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-65/92.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia) din data de 26 septembrie 1990. # Gabriella Virgili-Schettini împotriva Parlamentului European. # Funcționari. # Cauza T-139/89.


Hotărârea Curții din data de 17 noiembrie 1993. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-71/92.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a șaptea) din data de 10 decembrie 2008. # Compagnie des bateaux mouches SA împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de declarare a nulității - Marca comunitară verbală BATEAUX MOUCHES - Motive absolute de refuz - Lipsa caracterului distinctiv - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) și articolul 51 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 - Lipsa caracterului distinctiv dobândit prin utilizare - Articolul 7 alineatul (3) și articolul 51 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94. # Cauza T-365/06.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 10 decembrie 2008 — Bateaux mouches/OAPI – Castanet (BATEAUX MOUCHES)
      (Cauza T‑365/06)
      „Marcă comunitară — Procedură de declarare a nulității — Marca comunitară verbală BATEAUX MOUCHES — Motive absolute de refuz — Lipsa caracterului distinctiv — Articolul 7 alineatul (1) litera (b) și articolul 51 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 — Lipsa caracterului distinctiv dobândit prin utilizare — Articolul 7 alineatul (3) și articolul 51 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94”
      Marcă comunitară — Renunțare, decădere și nulitate — Cauze de nulitate absolută [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (b) și art. 51 alin. (1) lit. (a)]
         (a se vedea punctele 20 și 29)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 7 septembrie 2006 (cauza R 1172/2005‑1) referitoare
                  la o procedură de declarare a nulității între domnul Jean‑Noël Castanet și Compagnie des bateaux mouches SA

            Date privind cauza

               Marca comunitară înregistrată care face obiectul unei cereri de declarare a nulității:

               Marca verbală BATEAUX MOUCHES pentru servicii din clasele 39, 41 și 42 – marca comunitară nr. 1336122

               Titularul mărcii comunitare:

               Compagnie des bateaux mouches SA

               Partea care a introdus cererea de declarare a nulității:

               Jean‑Noël Castanet

               Decizia diviziei de anulare:

               Respinge cererea de declarare a nulității

               Decizia camerei de recurs

               Anulează decizia diviziei de anulare

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Compagnie des bateaux mouches SA la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din 8 noiembrie 2012. # Comisia Europeană împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Transporturi - Dezvoltarea căilor ferate comunitare - Directiva 2001/14/CE - Articolul 6 alineatele (2)-(5) și articolul 11 - Capacitățile de infrastructură feroviară și tarifarea utilizării infrastructurii feroviare - Organism de control - Netranspunere în termenul prevăzut. # Cauza C-528/10.


title: Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 17 octombrie 2013.#Iberdrola, SA și alții împotriva Administración del Estado și alții.#Cereri de decizie preliminară formulate de Tribunal Supremo.#Trimitere preliminară – Protecția stratului de ozon – Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în Comunitate – Metodă de alocare a cotelor – Alocare a cotelor cu titlu gratuit.#Cauzele conexate C-566/11, C-567/11, C-580/11, C-591/11, C-620/11 și C-640/11.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
      17 octombrie 2013 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Protecția stratului de ozon — Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în Comunitate — Metodă de alocare a cotelor — Alocare a cotelor cu titlu gratuit”
      În cauzele conexate C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 și C‑640/11,
      având ca obiect cereri de decizie preliminară formulate în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunal Supremo (Spania), prin deciziile din 19, din 20, din 24 și din 28 octombrie 2011, precum și din 18 noiembrie 2011, primite de Curte la 14, la 21 și la 25 noiembrie 2011, respectiv la 2 și la 14 decembrie 2011, în procedurile

         Iberdrola SA,

         Gas Natural SDG SA,

      cu participarea:

         Administración del Estado și alții (C‑566/11),

         Gas Natural SDG SA,

      cu participarea:

         Endesa SA și alții (C‑567/11),

         Tarragona Power SL,

      cu participarea:

         Gas Natural SDG SA și alții (C‑580/11),

         Gas Natural SDG SA,

         Bizcaia Energía SL,

      cu participarea:

         Administración del Estado și alții (C‑591/11),

         Bahía de Bizcaia Electricidad SL,

      cu participarea:

         Gas Natural SDG SA și alții (C‑620/11),
      și

         E.ON Generación SL și alții (C‑640/11),
      CURTEA (Camera a cincea),
      compusă din domnul T. von Danwitz, președinte de cameră, domnul K. Lenaerts, vicepreședintele Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a cincea, și domnii A. Rosas, D. Šváby (raportor) și C. Vajda, judecători,
      avocat general: doamna J. Kokott,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 februarie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Iberdrola SA și pentru Tarragona Power SL, de J. Folguera Crespo, de L. Moscoso del Prado González și de E. Peinado Iríbar, abogados;

               —

               pentru Gas Natural SDG SA, de Á. Martín‑Rico Sanz, procuradora, asistată de A. Morales Plaza și de R. Espín Martí, abogados;

               —

               pentru Endesa SA, de F. De Borja Acha Besga și de J. J. Lavilla Rubira, abogados, precum și de M. Merola, avvocato;

               —

               pentru Bizcaia Energía SL, de J. Briones Méndez, procurador, asistat de J. García Sanz, abogado;

               —

               pentru Bahía de Bizcaia Electricidad SL, de F. González Ruiz, procuradora, asistată de J. Abril Martínez, abogado;

               —

               pentru E.ON Generación SL, de M. J. Gutiérrez Aceves, procuradora, asistată de J. C. Hernanz Junquero, abogado;

               —

               pentru guvernul spaniol, de S. Centeno Huerta, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de L. Banciella, de E. White și de K. Mifsud‑Bonnici, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 21 martie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea articolului 10 din Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului (JO L 275, p. 32, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 78).

               2

               Aceste cereri au fost prezentate în cadrul unor litigii între întreprinderile producătoare de energie electrică, pe de o parte, și Administración del Estado, pe de altă parte, cu privire la reducerea remunerației pentru activitatea de producție a energiei electrice.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Potrivit considerentului (5) al Directivei 2003/87, aceasta contribuie la realizarea angajamentelor de a reduce emisiile antropice de gaze cu efect de seră asumate de Comunitatea Europeană și de statele membre ale acesteia, în conformitate cu Decizia 2002/358/CE a Consiliului din 25 aprilie 2002 privind aprobarea, în numele Comunității Europene, a Protocolului de la Kyoto la Convenția‑cadru a Organizației Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice și îndeplinirea în comun a angajamentelor care decurg din acesta (JO L 130, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 27, p. 220) în condiții eficiente, prin intermediul unei piețe europene eficiente a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră (denumite în continuare „cotele de emisie”), în condițiile unei diminuări cât mai reduse a dezvoltării economice și a ocupării forței de muncă.

               4

               Considerentul (7) al Directivei 2003/87 are următorul cuprins:
               „Dispozițiile comunitare privind alocarea cotelor de către statele membre sunt necesare pentru a contribui la menținerea integrității pieței interne și la evitarea denaturării concurenței.”

               5

               Articolul 1 din directivă definește obiectul acesteia după cum urmează:
               „Prezenta directivă instituie un sistem de comercializare a [cotelor de emisie] cu efect de seră […] pentru a promova reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră într‑un mod rentabil și eficient din punct de vedere economic.”

               6

               Articolul 10 din directiva menționată, intitulat „Metoda de alocare”, prevede:
               „Pentru perioada de trei ani care începe la 1 ianuarie 2005, statele membre alocă cel puțin 95 % din cote gratuit. Pentru perioada de cinci ani care începe la 1 ianuarie 2008, statele membre alocă cel puțin 90 % din cote gratuit.”

               7

               Potrivit articolului 12 alineatul (1) din aceeași directivă, cotele alocate sunt transferabile și pot fi schimbate între persoane în cadrul Comunității, precum și, în anumite condiții, între persoane din cadrul Comunității și persoane din țări terțe.

               8

               Articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2003/87 prevede:
               „Statele membre se asigură că, până la data de 30 aprilie a fiecărui an, operatorul fiecărei instalații restituie un număr de cote egal cu totalul emisiilor instalației în cauză pe parcursul anului calendaristic anterior, conform verificării efectuate în conformitate cu articolul 15, și că acestea sunt ulterior anulate.”

               9

               În Comunicarea Comisiei către Consiliu și Parlamentul European din 29 noiembrie 2006 privind evaluarea planurilor naționale de alocare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cea de a doua perioadă din sistemul comunitar de comercializare a cotelor de emisie care însoțește Deciziile Comisiei din 29 noiembrie 2006 privind planurile naționale de alocare ale Germaniei, Greciei, Irlandei, Letoniei, Lituaniei, Luxemburgului, Maltei, Slovaciei, Suediei și Regatului Unit în conformitate cu Directiva 2003/87 [COM(2006) 725 final], se arată următoarele:
               „După cum a subliniat Grupul la nivel înalt pentru Competitivitate, Energie și Mediu, din cauza lipsei maturității piețelor de energie, presiunea concurențială nu a fost suficient de puternică pentru a limita impactul valorii cotelor asupra prețurilor energiei electrice, iar acest lucru a generat profituri excepționale pentru producătorii de energie electrică. Grupul a recomandat, în plus, ca statele membre să aibă în vedere o alocare diferită în funcție de sectoare în a doua perioadă de alocare […]”

               10

               Considerentele (15) și (19) ale Directivei 2009/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009 de modificare a Directivei 2003/87/CE în vederea îmbunătățirii și extinderii sistemului comunitar de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră (JO L 140, p. 3) au următorul cuprins:

                        „(15)

                        Efortul suplimentar care revine economiei Comunității impune, printre altele, ca sistemul comunitar revizuit să funcționeze cu o eficiență economică maximă, pe baza unor condiții pe deplin armonizate de alocare în cadrul Comunității. Prin urmare, principiul de bază al alocării ar trebui să fie licitarea, deoarece este cea mai simplă soluție și este considerată în general ca fiind cea mai eficientă din punct de vedere economic. De asemenea, licitarea ar trebui să elimine profiturile excepționale și să plaseze instalațiile nou intrate și economiile cu o creștere superioară mediei în condiții de concurență comparabile cu cele de care beneficiază instalațiile existente.

                  […]

                        (19)

                        În consecință, ar trebui ca, începând cu 2013, licitarea integrală a cotelor să devină obligatorie pentru sectorul energiei, ținând seama de posibilitatea acestui sector de a transfera costurile mărite aferente CO2 […]”

         Dreptul spaniol

               11

               Directiva 2003/87 a fost transpusă prin Legea 1/2005 privind sistemul de comercializare a drepturilor de emisie de gaze cu efect de seră (Ley 1/2005 por la que se establece un régimen para el comercio de derechos de emisión de gases de efecto invernadero) din 9 martie 2005 (BOE nr. 59 din 10 martie 2005, p. 8405, denumită în continuare „Legea 1/2005”). Această lege prevede obligația oricărui operator al unei unități de producție cu o putere termică de peste 20 MW de a restitui, anterior datei de 30 aprilie a fiecărui an calendaristic, un număr de cote de emisie care corespunde tuturor emisiilor de gaze cu efect de seră verificate ale instalației în decursul anului precedent. În vederea restituirii, operatorii pot să utilizeze atât cotele care le‑au fost alocate pentru fiecare instalație prin planul național de alocare, cât și pe cele cumpărate de pe piața cotelor de emisie. Articolul 16 din Legea 1/2005 prevede că atribuirea cotelor prin planul național de alocare „este gratuită” pentru perioada 2005-2008.

               12

               Începând cu adoptarea Legii 54/1997 privind sectorul energiei electrice (Ley 54/1997 del sector eléctrico) din 27 noiembrie 1997 (BOE nr. 285 din 28 noiembrie 1997, p. 35097), care transpune directivele europene privind piața internă a energiei electrice, activitatea de producție a energiei electrice în Spania este deschisă oricărui operator care îndeplinește condițiile tehnice și economice impuse.

               13

               O piață angro a energiei electrice este organizată în conformitate cu dispozițiile acestei legi. Aceasta este supravegheată de Compañía Operadora del Mercado de Electricidad SA, o entitate privată care are sarcina de a garanta, cu deplină imparțialitate, transparența pieței și independența actorilor săi. Piața funcționează potrivit unui sistem în care cererile de energie pentru fiecare perioadă de programare sunt corelate cu ofertele primite pentru aceeași perioadă. Energia este cedată la prețul ofertei, realizată de ultimul producător, a cărui intrare în sistem este necesară pentru a acoperi cererea de energie electrică. Este vorba despre o piață marginalistă, pe care toți producătorii a căror ofertă a fost acceptată primesc același preț, denumit „marginal”, care corespunde prețului oferit de operatorul ultimei unități de producție acceptate. Acest preț este stabilit la intersecția curbelor ofertei și cererii de energie.

               14

               În anul 2006, guvernul spaniol a stabilit, prin decret regal, tarifele energiei electrice aplicate consumatorilor astfel încât acestea să acopere, între altele, prețurile energiei electrice stabilite pe piața zilnică. Ca urmare a faptului că, printre altele, decretele regale ulterioare nu au luat în considerare, în totalitate, costurile producției de energie electrică astfel cum rezultau acestea de pe piața liberă, a apărut un deficit tarifar în creștere.

               15

               La 24 februarie 2006, Consejo de Ministros (Consiliul de Miniștri) a adoptat Decretul‑lege regal 3/2006 (Real Decreto‑Ley 3/2006, BOE nr. 50 din 28 februarie 2006, p. 8015, și rectificativul BOE nr. 53 din 3 martie 2006, p. 8659, denumit în continuare „Decretul‑lege regal 3/2006”), care a intrat în vigoare la 1 martie 2006 și care are drept obiect principal modificarea mecanismului conform căruia se efectuează în Spania corelarea ofertelor de vânzare și de cumpărare a energiei electrice prezente concomitent pe piața zilnică și intraday a producției de energie electrică de către operatori care aparțin aceluiași grup de întreprinderi.

               16

               Articolul 2 din Decretul‑lege regal 3/2006, intitulat „Drepturile de emisie de gaze cu efect de seră din planul național de alocare 2006-2007”, prevede reducerea remunerației pentru activitatea de producție a energiei electrice cu un cuantum echivalent cu valoarea cotelor de emisie acordate gratuit producătorilor de energie electrică în conformitate cu planul național de alocare a cotelor pentru anii 2005-2007 în perioadele corespunzătoare.

               17

               Expunerea de motive a decretului‑lege regal menționat justifică această diminuare a remunerației prin împrejurarea că întreprinderile producătoare de energie electrică au ales să „integreze valoarea [cotelor de emisie] în structura prețurilor pe piața angro a energiei electrice”. Acesta oferă de asemenea următoarele explicații:
               „Pe de altă parte, luarea în considerare a valorii [cotelor de emisie] în structura prețurilor pe piața angro a energiei electrice urmărește să reflecte [această integrare] prin reducerea remunerației unităților de producție în discuție cu valori echivalente. În plus, creșterea puternică a deficitului tarifar în perioada scursă a anului 2006 încurajează deducerea valorii cotelor de emisie pentru calculul cuantumului deficitului respectiv. Riscul unor prețuri mari pe piața producției de energie electrică, cu efectele sale negative imediate și ireversibile asupra consumatorilor finali, justifică urgența adoptării măsurilor care figurează în prezenta dispoziție și caracterul extraordinar al acestora.”

               18

               La 15 noiembrie 2007, Ministro de Industria, Turismo y Comercio (ministrul industriei, turismului și comerțului) a adoptat, în aplicarea articolului 2 alineatul 3 din Decretul‑lege regal 3/2006, Ordinul ministerial ITC/3315/2007 privind reglementarea, pentru anul 2006, a reducerii remunerației pentru activitatea de producție a energiei electrice la nivelul valorii echivalente cu valoarea cotelor de emisie de gaze cu efect de seră acordate gratuit (Orden ministerial ITC/3315/2007 sobre la regulación para el año 2006 de la minoración de la retribución de la actividad de producción de energía eléctrica en el importe equivalente al valor de los derechos de emisión de gases de efecto invernadero asignados gratuitamente, BOE nr. 275 din 16 noiembrie 2007, p. 46991, denumit în continuare „Ordinul ministerial ITC/3315/2007”). În această privință, în preambulul acestuia se precizează că „[v]aloarea reducerii remunerației instalațiilor de producție corespunde veniturilor suplimentare obținute din integrarea, în ofertele de vânzare, a costului cotelor de emisie alocate cu titlu gratuit”.

         Litigiile principale și întrebarea preliminară

               19

               Reclamantele din litigiul principal, întreprinderi producătoare de energie electrică în Spania, au introdus la Camera de contencios administrativ a Audiencia Nacional acțiuni având ca obiect constatarea nulității Ordinului ministerial ITC/3315/2007, susținând, printre altele, că acesta era contrar Directivei 2003/87 prin aceea că neutraliza caracterul gratuit al cotelor de emisie.

               20

               Aceste acțiuni au fost respinse de Audiencia Nacional, care a considerat că ordinul respectiv nu neutraliza caracterul gratuit al cotelor de emisie.

               21

               Reclamantele din litigiul principal au formulat la instanța de trimitere recursuri împotriva acestor hotărâri ale Audiencia Nacional. Aceasta din urmă exprimă îndoieli cu privire la noțiunea „alocare cu titlu gratuit” menționată de Directiva 2003/87.

               22

               Pe de o parte, s‑ar putea considera că această directivă nu împiedică statele membre să excludă repercutarea asupra prețului cu ridicata al energiei electrice a costului cotelor de emisie alocate cu titlu gratuit întreprinderilor producătoare de energie electrică.

               23

               Pe de altă parte, aceste măsuri ar putea avea ca efect faptul de a neutraliza caracterul gratuit al alocării inițiale a cotelor de emisie și faptul de a aduce atingere înseși finalității regimului instituit prin directiva menționată, care este aceea de a reduce emisiile de gaze cu efect de seră prin intermediul unui mecanism de încurajare economică.

               24

               În aceste condiții, Tribunal Supremo a hotărât să suspende judecarea cauzelor și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară, care este formulată în termeni identici în cauzele C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 și C‑640/11:
               „Articolul 10 din [D]irectiv[a] [2003/87] poate fi interpretat în sensul că nu se opune aplicării unor măsuri legislative naționale, precum cele analizate în prezenta procedură, al căror obiect și efect sunt de a diminua remunerația pentru activitatea de producție a energiei electrice cu o sumă echivalentă cu valoarea [cotelor de emisie] alocate cu titlu gratuit în perioada corespunzătoare?”

               25

               Prin Ordonanța președintelui Curții din 18 ianuarie 2012, cauzele C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 și C‑640/11 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

         Cu privire la întrebarea preliminară

               26

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 10 din Directiva 2003/87 trebuie interpretat în sensul că se opune aplicării unor măsuri legislative naționale, precum cele în discuție în litigiile principale, ale căror obiect și efect sunt de a diminua remunerația pentru activitatea de producție a energiei electrice cu cuantumul cu care respectiva remunerație a crescut ca urmare a integrării valorii cotelor de emisie alocate cu titlu gratuit, în calitate de cost suplimentar de producție, în prețurile ofertelor de vânzare pe piața angro a energiei electrice.

               27

               Astfel cum rezultă din modul său de redactare, potrivit căruia, în perioada în cauză, statele membre alocă cel puțin 95 % din cotele de emisie cu titlu gratuit, articolul 10 din această directivă se opune perceperii unor taxe pentru alocarea cotelor.

               28

               În schimb, nici articolul 10 și nici o altă dispoziție din directiva menționată nu se referă la utilizarea cotelor de emisie sau nu restrâng în mod expres dreptul statelor membre de a adopta măsuri susceptibile să influențeze implicațiile economice ale utilizării cotelor de emisie.

               29

               În consecință, statele membre pot, în principiu, să adopte măsuri de politică economică, precum un control al prețurilor practicate pe piețele anumitor produse ori resurse esențiale, care determină modul în care valoarea cotelor de emisie alocate cu titlu gratuit producătorilor se repercutează asupra consumatorilor.

               30

               Cu toate acestea, adoptarea unor astfel de măsuri nu poate să neutralizeze principiul alocării cu titlu gratuit a cotelor de emisie, nici să aducă atingere obiectivelor Directivei 2003/87.

               31

               În ceea ce privește primul aspect, trebuie subliniat că noțiunea de gratuitate prevăzută la articolul 10 din Directiva 2003/87 se opune nu doar stabilirii directe a unui preț pentru alocarea unor cote de emisie, ci și prelevării unei taxe a posteriori pentru alocarea cotelor menționate.

               32

               În speță, astfel cum reiese din considerentele Decretului‑lege regal 3/2006 și din Ordinul ministerial ITC/3315/2007, reglementarea în discuție în litigiile principale urmărește să evite suportarea de către consumator a efectelor care decurg din integrarea valorii cotelor de emisie alocate cu titlu gratuit în prețul ofertelor de vânzare a energiei electrice efectuate pe piață.

               33

               Astfel, respectivii producători spanioli de energie electrică au integrat, în prețul ofertelor lor pe piața angro a energiei electrice, valoarea cotelor de emisie, asemenea oricărui alt cost de producție, deși cotele respective le‑au fost atribuite cu titlu gratuit.

               34

               Astfel cum arată instanța de trimitere, această practică este, desigur, relevantă din punct de vedere economic, în măsura în care utilizarea de către o întreprindere a cotelor de emisie care i‑au fost alocate reprezintă un cost implicit, denumit „cost de oportunitate”, care constă în renunțarea acestei întreprinderi la veniturile pe care le‑ar realiza prin vânzarea acestor cote pe piața cotelor de emisie. Cu toate acestea, combinarea practicii menționate cu sistemul de stabilire a prețurilor pe piața producției de energie electrică în Spania are ca efect realizarea unor profituri excepționale de către producătorii de energie electrică.

               35

               Trebuie arătat că piața zilnică a producției de energie electrică în Spania este o piață marginalistă, în care toți producătorii a căror ofertă a fost acceptată primesc același preț, și anume cel oferit de operatorul ultimei unități de producție acceptate. Întrucât acest preț marginal a fost stabilit, în decursul perioadei în cauză, de ofertele operatorilor centralelor cu ciclu combinat cu gaz, tehnologie care beneficiază de cote de emisie cu titlu gratuit, integrarea valorii cotelor în calculul prețului acelorași oferte influențează prețul energiei electrice a întregii piețe.

               36

               Prin urmare, reducerea remunerației prevăzută de Ordinul ministerial ITC/3315/2007 nu vizează doar întreprinderile care au primit cote de emisie cu titlu gratuit, ci și centralele care nu au nevoie de cote, precum centralele hidroelectrice și centralele nucleare, în măsura în care integrarea valorii cotelor de emisie în structura costurilor s‑a repercutat asupra prețului energiei electrice care este perceput de toți producătorii de energie electrică activi pe piața angro a energiei electrice în Spania.

               37

               Pe de altă parte, astfel cum reiese din dosarul prezentat Curții, reglementarea în discuție în litigiile principale ia în considerare alți factori decât cantitatea cotelor alocate, în special tipul și factorul de emisie al unei centrale. Reducerea remunerației pentru producția de energie electrică prevăzută de reglementarea în discuție este calculată astfel încât nu se aplică decât suplimentului de preț care decurge din integrarea costurilor de oportunitate ale cotelor. Acest lucru este confirmat, în sfârșit, de împrejurarea că taxa nu este percepută în cazul în care operatorii centralelor vând cotele alocate cu titlu gratuit pe piața secundară.

               38

               Reglementarea în discuție în litigiile principale nu urmărește, astfel, să impună, a posteriori, o taxă pentru alocarea cotelor de emisie, ci să atenueze efectele profiturilor excepționale pe care alocarea cotelor de emisie cu titlu gratuit le‑a produs pe piața spaniolă a energiei electrice.

               39

               Trebuie arătat, în această privință, că alocarea cotelor de emisie cu titlu gratuit, prevăzută la articolul 10 din Directiva 2003/87, nu urmărea să acorde subvenții producătorilor în discuție, ci să atenueze impactul economic al introducerii imediate și unilaterale de către Uniunea Europeană a unei piețe a cotelor de emisie, evitând o pierdere a competitivității anumitor sectoare de producție care intră în domeniul de aplicare al acestei directive.

               40

               Or, astfel cum s‑a arătat la punctul 9 din prezenta hotărâre, presiunea concurențială nu a fost suficient de puternică pentru a limita impactul valorii cotelor de emisie asupra prețurilor energiei electrice, determinând astfel realizarea de către producătorii de energie electrică a unor profituri excepționale. Astfel cum reiese din considerentele (15) și (19) ale Directivei 2009/29, în vederea excluderii acestor profituri excepționale sunt, de altfel, alocate cotele de emisie, începând cu anul 2013, prin recurgerea la un mecanism de licitare integrală.

               41

               În consecință, mecanismul alocării cotelor de emisie cu titlu gratuit instituit prin Directiva 2003/87 nu impune ca producătorii de energie electrică să poată să repercuteze valoarea acestor cote asupra prețurilor energiei electrice și să realizeze astfel profituri excepționale.

               42

               În consecință, noțiunea de gratuitate a cotelor prevăzută la articolul 10 din Directiva 2003/87 nu se opune unei reglementări, precum cea în discuție în litigiile principale, care reduce remunerația producătorilor de electricitate în scopul de a compensa profiturile excepționale care rezultă din alocarea cu titlu gratuit a cotelor de emisie, cu condiția ca, astfel cum s‑a arătat la punctul 30 din prezenta hotărâre, să nu se aducă atingere obiectivelor acestei directive.

               43

               În ceea ce privește acest al doilea aspect, trebuie amintit că obiectivul principal al Directivei 2003/87 este reducerea în mod substanțial a emisiilor de gaze cu efect de seră. Acest obiectiv trebuie îndeplinit cu respectarea unei serii de obiective secundare și prin utilizarea anumitor instrumente. Principalul instrument în acest scop îl constituie sistemul Uniunii de comercializare a drepturilor de emisie de gaze cu efect de seră. Celelalte obiective secundare pe care trebuie să le îndeplinească acest sistem sunt, printre altele, astfel cum s‑a arătat în considerentele (5) și (7) ale aceleiași directive, menținerea dezvoltării economice și a ocupării forței de muncă, precum și a integrității pieței interne și a condițiilor de concurență (a se vedea Hotărârea din 29 martie 2012, Comisia/Estonia, C‑505/09 P, punctul 79).

               44

               Problema care se ridică în speță este, așadar, mai exact aceea dacă, prin compensarea profiturilor excepționale care rezultă din alocarea cotelor cu titlu gratuit, reglementarea în discuție în litigiile principale nu aduce atingere finalității regimului instituit prin Directiva 2003/87, de a reduce emisiile, bazat pe integrarea costurilor de mediu în calculul prețurilor produselor.

               45

               Trebuie arătat, în primul rând, că alocarea cotelor de emisie cu titlu gratuit era o măsură tranzitorie care urmărea evitarea pierderii competitivității întreprinderilor ca urmare a stabilirii unui sistem de comercializare a cotelor de emisie. Aceasta nu privește, așadar, în mod direct obiectivul de mediu de reducere a emisiilor.

               46

               Este necesar să se observe, în al doilea rând, că reglementarea în discuție în litigiile principale nu afectează piața cotelor de emisie, ci profiturile excepționale încasate de toți producătorii de energie electrică în Spania ca urmare a integrării valorii cotelor menționate în calculul prețului ofertelor reținute în scopul stabilirii prețului pe piața angro a energiei electrice, având în vedere caracterul marginalist al acestei piețe.

               47

               Astfel, întreprinderile pot să utilizeze cotele de emisie care le‑au fost alocate cu titlu gratuit pentru activitatea de producție a energiei electrice sau să le vândă pe piața cotelor de emisie, în funcție de valoarea acestora pe piață și de profiturile pe care le‑ar putea obține astfel.

               48

               Trebuie constatat, în al treilea rând, că reglementarea în discuție în litigiile principale nu dăunează obiectivului de mediu al Directivei 2003/87, care constă în încurajarea reducerii emisiilor.

               49

               Astfel, pe de o parte, pentru reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră, directiva menționată a instituit un sistem de comercializare a drepturilor de emisie. După cum se prevede la articolul 1 din această directivă, condițiile de încurajare a reducerii emisiilor sunt rentabile și eficiente din punct de vedere economic, dat fiind că producătorul poate decide fie să investească în tehnologii mai eficiente care emit mai puține gaze cu efect de seră, fie să utilizeze mai multe cote de emisie, fie să își diminueze producția, alegând opțiunea economică cea mai avantajoasă. Or, ținând seama de faptul că, în temeiul reglementării în discuție în litigiile principale, valoarea cotelor de emisie poate fi obținută printr‑o vânzare a cotelor respective, rezultă că această reglementare nu are ca efect descurajarea producătorilor de energie electrică să reducă emisiile de gaze cu efect de seră.

               50

               Pe de altă parte, costurile emisiei de gaze cu efect de seră au fost integrate în calculul prețului ofertelor realizate de producători pe piața angro a energiei electrice. Or, întrucât un cost de producție mai mare le subminează poziția pe această piață, producătorii de energie electrică sunt încurajați să reducă emisiile asociate cu activitatea lor.

               51

               În sfârșit, Legea 1/2005 impune întreprinderilor producătoare de energie electrică să restituie în fiecare an un număr de cote de emisie care corespunde emisiilor totale verificate ale instalației pe parcursul anului calendaristic anterior, pentru ca aceste cote să fie ulterior anulate, conform articolului 12 alineatul (3) din Directiva 2003/87.

               52

               Cu toate acestea, mai mulți producători au susținut, în observațiile prezentate Curții, că reducerea remunerației pentru activitatea de producție a energiei electrice în discuție în litigiile principale este concepută astfel încât elimină încurajarea reducerii emisiilor de gaze cu efect de seră.

               53

               Rezultă, desigur, din răspunsurile la întrebările scrise adresate de Curte că formula de calcul al acestei reduceri prevăzută în Ordinul ministerial ITC/3315/2007 ar putea avea ca rezultat faptul ca diminuarea de către un operator anume al unei centrale electrice a emisiilor de gaze cu efect de seră să aibă ca efect creșterea cuantumului taxei pe care acesta o datorează.

               54

               Cu toate acestea, guvernul spaniol a arătat că acest cost adițional nu anulează beneficiul generat de participarea la comercializarea cotelor de emisie.

               55

               În această privință, trebuie arătat că încurajarea reducerii emisiilor fiecărei instalații constă în câștigul care poate fi obținut din diminuarea nevoilor acesteia de cote de emisie, care au o valoare economică care se poate materializa prin vânzare, indiferent dacă au fost primite sau nu au fost primite cu titlu gratuit.

               56

               Pe de altă parte, obiectivul Directivei 2003/87, care urmărește reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră într‑un mod rentabil și eficient din punct de vedere economic, nu impune, astfel cum s‑a subliniat la punctul 41 din prezenta hotărâre, ca întreprinderile să repercuteze costurile cotelor de emisie care au fost alocate cu titlu gratuit asupra prețurilor pentru consumatori.

               57

               În plus, pe piața spaniolă a producției de energie electrică, întrucât tuturor producătorilor li se plătește un preț unic și consumatorul final nu are cunoștință despre tehnologia utilizată pentru producerea energiei electrice pe care o consumă și al cărei tarif este stabilit de stat, măsura potrivit căreia producătorii de energie electrică pot să repercuteze asupra prețurilor costurile reprezentate de utilizarea cotelor de emisie nu influențează reducerea emisiilor.

               58

               Prin urmare, o taxă prin care se reduce remunerația pentru activitatea de producere a energiei electrice, precum cea prevăzută de reglementarea în discuție în litigiile principale, deși poate să diminueze încurajarea reducerii emisiilor de gaze cu efect de seră, nu o elimină în totalitate.

               59

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, rezultă că trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 10 din Directiva 2003/87 trebuie interpretat în sensul că nu se opune aplicării unor măsuri legislative naționale, precum cele în discuție în litigiile principale, ale căror obiect și efect sunt de a diminua remunerația pentru activitatea de producție a energiei electrice cu cuantumul cu care această remunerație a crescut ca urmare a integrării valorii cotelor de emisie alocate cu titlu gratuit în prețurile ofertelor de vânzare pe piața angro a energiei electrice.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               60

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

                     Articolul 10 din Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului trebuie interpretat în sensul că nu se opune aplicării unor măsuri legislative naționale, precum cele în discuție în litigiile principale, ale căror obiect și efect sunt de a diminua remunerația pentru activitatea de producție a energiei electrice cu cuantumul cu care această remunerație a crescut ca urmare a integrării valorii cotelor de emisie alocate cu titlu gratuit în prețurile ofertelor de vânzare pe piața angro a energiei electrice.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: spaniola.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 1 aprilie 2004. # Commune de Braine-le-Château (C-53/02) și Michel Tillieut și alții (C-217/02) împotriva Région wallonne, în prezența BIFFA Waste Services SA și alții. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Conseil d'État - Belgia. # Directivă 75/442/CEE și 91/156/CEE. # Cauze conexate C-53/02 și C-217/02.