title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 19 aprilie 2007.#Aikaterini Stamatelaki împotriva NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE).#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Dioikitiko Protodikeio Athinon - Grecia.#Restricții la libera prestare a serviciilor - Rambursarea cheltuielilor de spitalizare în instituțiile de îngrijiri private - Justificarea și proporționalitatea excluderii.#Cauza C-444/05.

text:
      Cauza C‑444/05
      Aikaterini Stamatelaki
      împotriva
      NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE)
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      Dioikitiko Protodikeio Athinon)
      „Restricții privind libera prestare a serviciilor – Rambursarea cheltuielilor determinate de internarea în spitalele private – Justificarea și proporționalitatea excluderii”
      Sumarul hotărârii
      Libera prestare a serviciilor – Restricții
      (art. 49 CE)
      Articolul 49 CE se opune unei legislații a unui stat membru care exclude orice rambursare, de către un organism național de
         securitate socială, a cheltuielilor ocazionate de internarea asiguraților săi în spitalele private dintr‑un alt stat membru,
         cu excepția celor care privesc îngrijirile medicale acordate copiilor în vârstă de până la 14 ani.

      O astfel de măsură nu poate fi justificată de riscul de a se aduce o atingere gravă echilibrului financiar al sistemului de
         securitate socială în măsura în care caracterul absolut, cu excepția cazului copiilor în vârstă de până la 14 ani, al conținutului
         interdicției impuse de această legislație nu este adaptat obiectivului urmărit, dat fiind că ar putea fi adoptate măsuri mai
         puțin restrictive și care să respecte în mai mare măsură libertatea de a presta servicii, cum ar fi un sistem de autorizare
         prealabilă care să respecte cerințele pe care le impune dreptul comunitar și, dacă este cazul, definirea baremelor de rambursare
         a cheltuielilor determinate de îngrijirile medicale.

      (a se vedea punctele 35 și 38 și dispozitivul)

      HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      19 aprilie 2007(*)

      „Restricții privind libera prestare a serviciilor – Rambursarea cheltuielilor determinate de internarea în spitalele private – Justificarea și proporționalitatea excluderii”
      În cauza C‑444/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Dioikitiko Protodikeio
         Athinon (Grecia), prin decizia din 30 decembrie 2004, primită de Curte la 14 decembrie 2005, în procedura

      Aikaterini Stamatelaki
      împotriva
      NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE),
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii P. Kūris (raportor), K. Schiemann, J. Makarczyk și J.‑C.
         Bonichot, judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      grefier: doamna L. Hewlett, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 noiembrie 2006,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul elen, de domnul K. Georgiadis, de doamnele S. Vodina, M. Papida și de domnul S. Spyropoulos, în calitate de
         agenți;

      –        pentru guvernul belgian, de doamna L. Van den Broeck, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul olandez, de domnul P. van Ginneken, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul G. Zavvos și de doamna N. Yerrell, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 ianuarie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 49 CE și, în special, problema dacă această
         dispoziție se opune unei reglementări naționale care exclude rambursarea de către un organism național de securitate socială
         a cheltuielilor efectuate, cu ocazia internării, într‑un spital privat din străinătate, a unuia dintre asigurații săi în vârstă
         de peste 14 ani.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei acțiuni introduse de domnul Stamatelakis, stabilit în Grecia și care era asigurat
         la Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (Organismul de Asigurare al Profesiilor Liberale, denumit în continuare
         „OAEE”), succesor al Tameio Asfalisesos Emboron (Casa de Asigurări a Comercianților), în vederea obținerii rambursării cheltuielilor
         efectuate cu ocazia internării sale într‑un spital privat din Regatul Unit.

       Cadrul juridic național
       Dispozițiile legislative
      3        Articolul 40 din Legea nr. 1316/1983 privind constituirea, organizarea și competențele Organismului Național pentru Medicamente
         („EOF”), ale industriei naționale a medicamentelor („EF”), ale rezervei de medicamente a statului („KF”), precum și de modificare
         și de completare a reglementării privind medicamentele și de stabilire a altor dispoziții (FEK A’ 3), astfel cum a fost înlocuit
         de articolul 39 din Legea nr. 1759/1988 privind asigurarea grupurilor neasigurate, ameliorarea protecției oferite de sistemul
         de asigurări sociale și instituirea altor dispoziții (FEK A’ 50), prevede:

      „1)      În cazul bolilor de o gravitate excepțională, pot fi tratați în străinătate:
      a)      […]
      b)      […]
      c)      asigurații organismelor sau ai serviciilor de securitate socială care depind de Ministerul Sănătății, Protecției și Asigurărilor
         Sociale […]

      2)      Autorizarea în vederea tratamentului în străinătate este acordată prin decizia organismului național, pe baza avizului comitetului
         sanitar competent prevăzut la alineatul 3.

      3)      Cu privire la necesitatea ca persoanele avute în vedere la alineatul 1 să primească îngrijiri medicale în străinătate se emite
         un aviz de către comitetele sanitare constituite prin ordin al ministrului sănătății, protecției și asigurărilor sociale,
         care se publică în Jurnalul Oficial […]

      4)      Cazurile în care tratamentul în străinătate este autorizat, modul și procedura de autorizare a tratamentului pacientului,
         a eventualului donator, precum și folosirea unui însoțitor, natura și întinderea prestațiilor, cuantumul cheltuielilor, eventuala
         participare a asiguratului la cheltuielile de tratament, precum și cuantumul acestei participări și orice altă dispoziție
         detaliată necesară aplicării prezentului articol sunt stabilite prin ordin al ministrului sănătății, protecției și asigurărilor
         sociale, care se publică în Jurnalul Oficial.”

       Normele administrative
      4        Articolul 1 din Ordinul nr. F7/oik.15 din 7 ianuarie 1997 al ministrului muncii și asigurărilor sociale privind tratamentul
         în străinătate al bolnavilor asigurați în cadrul organismelor de asigurări sociale de sănătate care depind de Secretariatul
         General al Asigurărilor Sociale (FEK B’ 22) prevede următoarele:

      „Tratamentul în străinătate al asiguraților tuturor organismelor și instituțiilor sistemului de asigurări sociale de sănătate,
         indiferent de denumirea și de personalitatea juridică a acestora, care depind de Secretariatul General al Asigurărilor Sociale,
         se autorizează prin decizie a organismului de asigurări respectiv, pe baza avizului motivat al comitetelor sanitare speciale
         prevăzute la articolul 3 din prezentul ordin. Acest tratament poate fi realizat în cazurile în care asiguratul:

      a)      suferă de o afecțiune gravă care nu poate fi tratată în Grecia, fie pentru că nu există mijloacele științifice corespunzătoare,
         fie pentru că metoda medicală specifică de diagnostic și de tratament care este necesară nu este aplicată în Grecia;

      b)      suferă de o afecțiune gravă care nu poate fi tratată în timp util în Grecia și orice întârziere a tratamentului i‑ar pune
         viața în pericol;

      c)      pleacă de urgență în străinătate, fără a recurge la procedura de autorizare prealabilă prevăzută de organismul său, deoarece
         cazul său trebuie tratat imediat;

      d)      se află temporar în străinătate, oricare ar fi motivul, și, fiind victimă a unui incident violent, neașteptat și inevitabil,
         se îmbolnăvește și este spitalizat.

      În cazurile prevăzute la literele c) și d), autorizația de spitalizare poate fi acordată ulterior.”
      5        Articolul 3 din acest ordin prevede:

      „Serviciile competente pentru emiterea de avize privind tratamentul în străinătate al pacienților afiliați la organisme de
         asigurări care depind de Secretariatul General al Asigurărilor Sociale sunt comitetele sanitare speciale.”

      6        Potrivit articolului 4 din ordinul menționat anterior:

      „[…]
      2.      Comitetul competent emite un aviz privind natura bolii, motivele exacte, astfel cum sunt menționate la articolul 1, pentru
         care se impune transferul în străinătate, durata probabilă a tratamentului, țara și/sau centrul spitalicesc unde va fi tratat
         asiguratul […].

      3.      Avizele negative ale comitetelor sanitare sunt obligatorii pentru organismele de asigurări sociale.
      […]
      6.      Nu sunt rambursate cheltuielile determinate de tratamentul în spitale private din străinătate, cu excepția situațiilor care
         privesc copiii.

      7.      Procedura, modul de reglementare la nivel general și tot ceea ce privește transmiterea și rambursarea facturilor sunt reglementate
         de dispozițiile statutare ale fiecărui organism de asigurări […]”

      7        Ordinul nr. 35/1385/1999 al ministrului muncii și asigurărilor sociale privind reglementarea sectorului de asigurări sociale
         de sănătate al organismului de asigurare a lucrătorilor independenți (Aprobarea regulamentului sectorului de asigurări sociale
         de sănătate al Organismului de Asigurare al Profesiilor Liberale) (FEK B’ 1814) prevede la articolul 13:

      „1.      Îngrijirile spitalicești furnizate cuprind internarea pacientului în spitalele și în unitățile sanitare publice, precum și
         în unitățile sanitare private care au încheiat acorduri cu OAEE […]”

      8        Articolul 15 din acest ordin prevede:

      „1.      Asigurații OAEE pot primi îngrijiri medicale în străinătate pe baza deciziei administratorului și a aprobării comitetului
         sanitar special, în măsura în care îndeplinesc condițiile prevăzute de diferitele ordine ale ministrului referitoare la tratamentul
         în străinătate.

      2.      Cheltuielile suportate pentru tratamentul în străinătate sunt următoarele:
      a)      toate cheltuielile determinate de tratamentul în spitale publice din străinătate [...];
               Prin cheltuieli determinate de tratament se înțelege: cheltuielile de ședere în spital, onorariile medicilor, toate actele
         medicale indispensabile, medicamentele, examenele de laborator, kinetoterapia, orice alt element indispensabil unei intervenții
         chirurgicale, precum și cheltuielile efectuate în afara spitalului pentru diagnosticarea bolii sau pentru completarea tratamentului,
         în măsura în care spitalul le‑a considerat indispensabile. Cheltuielile de tratament în unități sanitare private din străinătate
         nu sunt rambursate decât dacă privesc copii în vârstă de până la 14 ani.

      b)      cheltuielile de transport și de întoarcere a pacientului, precum și, dacă este cazul, a însoțitorului și a donatorului;
      c)      cheltuielile necesare pentru hrana și șederea pacientului, precum și, dacă este cazul, a însoțitorului sau a donatorului;
         pentru pacient sau donator, aceste cheltuieli sunt suportate pe perioadele în care se găsesc în afara spitalului, iar pentru
         însoțitor, pe toată durata necesară șederii sale în străinătate […]”.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      9        Domnul Stamatelakis a fost spitalizat între 18 mai și 12 iunie și între 16 și 18 iunie 1998 la London Bridge Hospital, spital
         privat din Regatul Unit. Pentru această spitalizare, a plătit suma de 13 600 GBP.

      10      Prin acțiunea adresată Polymeles Protodikeio Athinon (Tribunalul de Mare Instanță din Atena), domnul Stamatelakis a solicitat
         OAEE rambursarea acestei sume. Această cerere a fost respinsă la 26 aprilie 2000, cu motivarea că litigiul era de competența
         instanțelor administrative.

      11      O nouă cerere de rambursare adresată OAEE la 8 septembrie 2000 a primit o decizie de refuz care era motivată, pe de o parte,
         prin faptul că pretențiile domnului Stamatelakis făcuseră obiectul prescripției de un an prevăzute la articolul 21 din regulamentul
         sectorului de asigurări sociale de sănătate al acestui organism și, pe de altă parte, prin faptul că nu sunt rambursate cheltuielile
         determinate de internarea în spitale private din străinătate decât dacă privesc copii în vârstă de până la 14 ani.

      12      Ca urmare a decesului soțului său, la 29 august 2000, doamna Stamatelaki, unica moștenitoare a acestuia, a formulat o contestație
         împotriva acestei decizii de refuz, care a fost respinsă, pentru aceleași motive, prin decizia din 18 septembrie 2001.

      13      Sesizat cu o acțiune îndreptată împotriva acestei ultime decizii, Dioikitiko Protodikeio Athinon (Tribunalul Administrativ
         de Primă Instanță din Atena) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)      O reglementare națională care exclude în toate cazurile rambursarea de către un organism național de securitate socială a
         cheltuielilor determinate de internarea unuia dintre asigurații săi într‑un spital privat din străinătate, cu excepția cazului
         copiilor în vârstă de până la 14 ani, constituie o restricție în ceea ce privește principiul liberei prestări a serviciilor
         în cadrul Comunității, consacrat prin articolul 49 CE și următoarele, în condițiile în care prevede, în schimb, posibilitatea
         rambursării cheltuielilor respective după obținerea autorizării, dacă internarea în cauză a avut loc într‑un spital public
         din străinătate, precizându‑se că această autorizare este acordată atunci când nu se poate oferi asiguratului în timp util
         o terapie corespunzătoare de către un spital care a încheiat un acord cu organismul de securitate socială la care asiguratul
         este afiliat?

      2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, se poate considera că această restricție este dictată de motive imperative
         de interes general, cum ar fi, în special, necesitatea de a evita riscul unei perturbări grave a echilibrului financiar al
         sistemului elen de securitate socială sau menținerea unui serviciu medical și spitalicesc de calitate, echilibrat și accesibil
         tuturor?

      3)      În cazul unui răspuns afirmativ la a doua întrebare, se poate considera că este permisă o restricție de acest tip, în sensul
         că nu încalcă principiul proporționalității, adică nu depășește ceea ce este obiectiv necesar pentru atingerea scopului pe
         care îl urmărește și acest rezultat nu poate fi atins prin norme mai puțin constrângătoare?”

       Cu privire la întrebările preliminare
      14      În primul rând, trebuie să respingem de la început argumentarea guvernului belgian conform căreia întrebările preliminare
         ar trebui analizate din perspectiva articolului 22 din Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea
         regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente
         și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în forma modificată și actualizată prin Regulamentul
         (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996 (JO 1997, L 28, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 35, denumit în continuare
         „Regulamentul nr. 1408/71”).

      15      Într‑adevăr, pe de o parte, decizia de trimitere nu face nicio referire la Regulamentul nr. 1408/71 și, pe de altă parte,
         nu rezultă din niciun înscris de la dosar că domnul Stamatelakis ar fi solicitat vreo autorizare prealabilă conform articolului
         22 din regulamentul menționat.

      16      În al doilea rând, trebuie subliniat că întrebările adresate de instanța de trimitere se referă numai la nesuportarea, de
         către un organism elen de securitate socială, a cheltuielilor determinate de îngrijirile medicale acordate într‑o unitate
         sanitară privată din străinătate.

      17      Prin urmare, trebuie să analizăm aceste întrebări numai din perspectiva articolului 49 CE.

      18      Prin intermediul celor trei întrebări formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență,
         să se stabilească dacă articolul 49 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații a unui stat membru, cum este
         cea care formează obiectul acțiunii principale, care exclude suportarea cheltuielilor determinate de îngrijirile medicale
         acordate într‑un spital privat dintr‑un alt stat membru, cu excepția celei privind îngrijirile medicale acordate copiilor
         în vârstă de până la 14 ani.

      19      Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, prestațiile medicale furnizate în schimbul unei remunerații se
         încadrează în domeniul de aplicare al dispozițiilor referitoare la libera prestare a serviciilor, fără să fie necesar să se
         distingă între situația în care îngrijirile sunt acordate în cadrul unui spital și situația acordării acestora în afara unui
         astfel de cadru (hotărârea din 16 mai 2006, Watts, C‑372/04, Rec., p. I‑4325, punctul 86 și jurisprudența citată).

      20      S‑a stabilit, de asemenea, că libera prestare a serviciilor include libertatea destinatarilor serviciilor, printre care se
         numără persoanele care trebuie să primească îngrijiri medicale, de a se deplasa într‑un alt stat membru pentru a beneficia
         de aceste servicii (hotărârea Watts, citată anterior, punctul 87).

      21      În plus, Curtea a hotărât că o prestație medicală continuă să poată fi calificată drept prestare de servicii, în sensul articolului
         49 CE, și atunci când pacientul, după efectuarea plății pentru îngrijirile primite către prestatorul străin, solicită ulterior
         suportarea de către un sistem de securitate socială a cheltuielilor determinate de acele îngrijiri (a se vedea în acest sens
         hotărârea din 13 mai 2003, Müller-Fauré și van Riet, C‑385/99, Rec., p. I‑4509, punctul 103).

      22      Rezultă că articolul 49 CE se aplică în situația unui pacient care, precum domnul Stamatelakis, beneficiază, în schimbul unei
         remunerații, de prestații medicale în mediu spitalicesc într‑un alt stat membru decât statul său de reședință, fără să fie
         relevant dacă această unitate sanitară are statut public sau privat.

      23      Cu toate că este cert că dreptul comunitar nu restrânge competența statelor membre de a‑și organiza sistemele de securitate
         socială și că, în lipsa unei armonizări la nivel comunitar, fiecare stat membru are posibilitatea de a stabili prin legislație
         condițiile de acordare a prestațiilor în materie de securitate socială, totuși, în exercitarea acestei competențe, statele
         membre trebuie să respecte dreptul comunitar, în special dispozițiile referitoare la libera prestare a serviciilor. Aceste
         dispoziții interzic statelor membre să instituie sau să mențină restricții nejustificate privind exercitarea acestei libertăți
         în domeniul îngrijirilor medicale (a se vedea în special hotărârea din 12 iulie 2001, Smits și Peerbooms, C‑157/99, Rec.,
         p. I‑5473, punctele 44-46, și hotărârea Watts, citată anterior, punctul 92).

      24      Trebuie așadar verificat dacă, prin adoptarea legislației în discuție în acțiunea principală, Republica Elenă a respectat
         această interdicție.

      25      În această privință, trebuie amintit că, în mod repetat, Curtea a hotărât că articolul 49 CE se opune aplicării oricărei reglementări
         naționale al cărei efect este de a face ca prestarea de servicii între state membre să fie mai dificilă decât prestarea de
         servicii care are un caracter pur intern în cadrul unui stat membru (hotărârea din 5 octombrie 1994, Comisia/Franța, C‑381/93,
         Rec., p. I‑5145, punctul 17, precum și hotărârea Smits și Peerbooms, citată anterior, punctul 61).

      26      În acțiunea principală, rezultă din legislația elenă că, dacă un pacient afiliat în Grecia la un organism social primește
         îngrijiri medicale într‑o unitate sanitară publică sau într‑o unitate sanitară privată cu care a fost încheiat un acord și
         care se află în acest stat membru, nu trebuie să plătească nicio sumă de bani. Situația este diferită dacă acel pacient este
         internat într‑un spital privat dintr‑un alt stat membru, persoana interesată trebuind să achite cheltuielile de spitalizare
         fără a beneficia de vreo posibilitate de rambursare. Singura excepție privește copiii în vârstă de până la 14 ani.

      27      Pe de altă parte, dacă existența unei situații de urgență constituie o excepție de la principiul nerambursării, în cadrul
         unei spitalizări în Grecia într‑o unitate sanitară privată cu care nu a fost încheiat un acord, aceasta nu constituie în niciun
         caz o excepție în situația unei spitalizări într‑o unitate sanitară privată dintr‑un alt stat membru.

      28      Prin urmare, o astfel de reglementare descurajează, sau chiar împiedică, persoanele care beneficiază de asigurare socială
         să se adreseze prestatorilor de servicii spitalicești stabiliți în alte state membre decât cel de afiliere și constituie,
         atât în ceea ce privește aceste persoane asigurate, cât și în ceea ce privește acești prestatori, o restricție privind libera
         prestare a serviciilor.

      29      Cu toate acestea, înainte să se pronunțe cu privire la problema dacă articolul 49 CE se opune unei reglementări precum cea
         care formează obiectul acțiunii principale, Curtea trebuie să analizeze dacă această reglementare poate fi justificată în
         mod obiectiv.

      30      Curtea a stabilit în mod repetat că nu poate fi exclus ca riscul de a se aduce o atingere gravă echilibrului financiar al
         sistemului de securitate socială să poată constitui în sine un motiv imperativ de interes general susceptibil să justifice
         un obstacol în calea principiului liberei prestări a serviciilor (hotărârea din 28 aprilie 1998, Kohll, C‑158/96, Rec., p. I‑1931,
         punctul 41, hotărârea Smits și Peerbooms, citată anterior, punctul 72, precum și hotărârea Müller-Fauré și van Riet, citată
         anterior, punctul 73).

      31      Tot astfel, Curtea a recunoscut că și obiectivul de a menține, din motive de sănătate publică, un serviciu medical și spitalicesc
         echilibrat și accesibil tuturor se poate încadra în sfera uneia dintre derogările pentru motive de sănătate publică, prevăzute
         în articolul 46 CE, în măsura în care un astfel de obiectiv contribuie la atingerea unui nivel ridicat de protecție a sănătății
         (hotărârea citată anterior Kohll, punctul 50, hotărârea citată anterior Smits și Peerbooms, punctul 73, precum și hotărârea
         citată anterior Müller-Fauré și van Riet, punctul 67).

      32      Curtea a considerat de asemenea că aceeași dispoziție din Tratatul CE permite statelor membre să restrângă libertatea de a
         presta servicii medicale și spitalicești în măsura în care menținerea unei capacități de acordare a îngrijirilor medicale
         sau a unei competențe medicale pe teritoriul național este esențială pentru sănătatea publică și chiar pentru supraviețuirea
         populației (hotărârea citată anterior Kohll, punctul 51, hotărârea citată anterior Smits și Peerbooms, punctul 74, precum
         și hotărârea citată anterior Müller-Fauré și van Riet, punctul 67).

      33      În această privință, guvernul elen consideră că echilibrul regimului de securitate socială național ar putea fi grav afectat
         dacă asigurații ar avea opțiunea de a recurge la spitale private din alte state membre, fără să se fi încheiat acorduri cu
         aceste unități sanitare, ținând seama de costul ridicat al acestui tip de spitalizare, care îl depășește cu mult, în orice
         caz, pe cel al unei spitalizări într‑o unitate sanitară publică din Grecia.

      34      Chiar dacă restricția constatată la punctul 28 din prezenta hotărâre este susceptibilă de a fi justificată de motivele imperative
         de interes general amintite la punctele 30-32 din prezenta hotărâre, mai trebuie totuși ca aceasta să nu fie disproporționată
         în raport cu obiectivul urmărit.

      35      După cum a subliniat avocatul general la punctul 70 din concluziile sale, caracterul absolut, cu excepția cazului copiilor
         în vârstă de până la 14 ani, al conținutului interdicției impuse de legislația elenă nu este adaptat obiectivului urmărit,
         dat fiind că ar putea fi adoptate măsuri mai puțin restrictive și care să respecte în mai mare măsură libertatea de a presta
         servicii, cum ar fi un sistem de autorizare prealabilă care să respecte cerințele pe care le impune dreptul comunitar (hotărârea
         Müller-Fauré și van Riet, citată anterior, punctele 81 și 85) și, dacă este cazul, definirea baremelor de rambursare a cheltuielilor
         determinate de îngrijirile medicale.

      36      În plus, trebuie respins argumentul guvernului elen întemeiat pe lipsa unui control, din partea organismelor de securitate
         socială elene, al calității îngrijirilor medicale acordate în spitalele private dintr‑un alt stat membru și pe lipsa verificării
         capacității unităților spitalicești cu care au fost încheiate acorduri de a furniza un tratament medical corespunzător, identic
         sau echivalent.

      37      Într‑adevăr, trebuie constatat că spitalele private din alte state membre sunt de asemenea supuse, în statele membre respective,
         unor controale de calitate și că medicii care sunt stabiliți în aceste state și care lucrează în aceste unități sanitare oferă
         garanții profesionale echivalente celor ale medicilor stabiliți în Grecia, în special după adoptarea și punerea în aplicare
         a Directivei 93/16/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind facilitarea liberei circulații a medicilor și recunoașterea
         reciprocă a diplomelor, certificatelor și a altor titluri oficiale de calificare (JO L 165, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2,
         p. 139).

      38      Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 49 CE se opune
         unei reglementări a unui stat membru, precum cea care formează obiectul acțiunii principale, care exclude orice rambursare,
         de către un organism național de securitate socială, a cheltuielilor ocazionate de internarea asiguraților săi în spitalele
         private dintr‑un alt stat membru, cu excepția celor care privesc îngrijirile medicale acordate copiilor în vârstă de până
         la 14 ani.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      39      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Articolul 49 CE se opune unei reglementări a unui stat membru, precum cea care formează obiectul acțiunii principale, care
            exclude orice rambursare, de către un organism național de securitate socială, a cheltuielilor ocazionate de internarea asiguraților
            săi în spitalele private dintr‑un alt stat membru, cu excepția celor care privesc îngrijirile medicale acordate copiilor în
            vârstă de până la 14 ani.
      Semnături
      * Limba de procedură: greaca.


Hotărârea Curții din data de 27 octombrie 1993. # Firma Herbert Scharbatke GmbH împotriva Republicii Federale Germania. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Germania. # Cauza C-72/92.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 3 decembrie 1992. # Heinrich Wehrs împotriva Hauptzollamt Lüneburg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Hamburg - Germania. # Prelevare suplimentară asupra laptelui. # Cauza C-264/90.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 5 aprilie 2016.#Puligienica Facility Esco SpA (PFE) împotriva Airgest SpA.#Cerere de decizie preliminară formulată de Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana.#Trimitere preliminară – Contracte de achiziții publice de servicii – Directiva 89/665/CEE – Articolul 1 alineatele (1) și (3) – Proceduri care vizează căile de atac – Acțiune în anulare împotriva deciziei de atribuire a unui contract de achiziții publice introdusă de un ofertant a cărui ofertă nu a fost selectată – Acțiune incidentă a adjudecatarului – Regulă jurisprudențială națională care impune examinarea prealabilă a acțiunii incidente și, dacă aceasta este fondată, declararea inadmisibilității acțiunii principale fără o examinare pe fond – Compatibilitate cu dreptul Uniunii – Articolul 267 TFUE – Principiul supremației dreptului Uniunii – Principiu de drept enunțat prin decizie a plenului instanței administrative supreme a unui stat membru – Reglementare națională care prevede caracterul obligatoriu al acestei decizii pentru secțiile acestei instanțe – Obligația secției sesizate cu o întrebare care intră sub incidența dreptului Uniunii, în caz de dezacord cu decizia plenului, de a trimite acestuia respectiva întrebare – Posibilitatea sau obligația secției de a sesiza cu titlu preliminar Curtea.#Cauza C-689/13.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      5 aprilie 2016 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Contracte de achiziții publice de servicii — Directiva 89/665/CEE — Articolul 1 alineatele (1) și (3) — Proceduri care vizează căile de atac — Acțiune în anulare împotriva deciziei de atribuire a unui contract de achiziții publice introdusă de un ofertant a cărui ofertă nu a fost selectată — Acțiune incidentă a adjudecatarului — Regulă jurisprudențială națională care impune examinarea prealabilă a acțiunii incidente și, dacă aceasta este fondată, declararea inadmisibilității acțiunii principale fără o examinare pe fond — Compatibilitate cu dreptul Uniunii — Articolul 267 TFUE — Principiul supremației dreptului Uniunii — Principiu de drept enunțat prin decizie a plenului instanței administrative supreme a unui stat membru — Reglementare națională care prevede caracterul obligatoriu al acestei decizii pentru secțiile acestei instanțe — Obligația secției sesizate cu o întrebare care intră sub incidența dreptului Uniunii, în caz de dezacord cu decizia plenului, de a trimite acestuia respectiva întrebare — Posibilitatea sau obligația secției de a sesiza cu titlu preliminar Curtea”
      În cauza C‑689/13,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Consiliul de Justiție Administrativă pentru Regiunea Sicilia, Italia), prin decizia din 26 septembrie 2013, primită de Curte la 24 decembrie 2013, în procedura

         Puligienica Facility Esco SpA (PFE)

      împotriva

         Airgest SpA,

      cu participarea:

         Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA),

         Zenith Services Group Srl (ZS),

      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, doamna R. Silva de Lapuerta și domnii M. Ilešič, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, D. Šváby și F. Biltgen, președinți de cameră, domnii A. Rosas, E. Juhász (raportor), A. Borg Barthet, J. Malenovský, J.‑C. Bonichot, C. Vajda și S. Rodin și doamna K. Jürimäe, judecători
      avocat general: domnul M. Wathelet,
      grefier: domnul I. Illéssy, ulterior doamna V. Giacobbo‑Peyronnel, administratori,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 martie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru Puligienica Facility Esco SpA (PFE), de U. Ilardo, avvocato;

               —

               pentru Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) și pentru Zenith Services Group Srl (ZS), de D. Gentile și de D. Galli, avvocati;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de S. Varone, avvocato dello Stato;

               —

               pentru Comisia Europeană, de D. Recchia și de A. Tokár, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 23 aprilie 2015,
      având în vedere ordonanța de redeschidere a procedurii orale din 16 iulie 2015 și în urma ședinței din 15 septembrie 2015,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de S. Varone, avvocato dello Stato;

               —

               pentru guvernul olandez, de M. Bulterman și de J. Langer, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de D. Recchia și de A. Tokár, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor complementare ale avocatului general în ședința din 15 octombrie 2015,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (3) din Directiva 89/665/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de produse și a contractelor publice de lucrări (JO L 395, p. 33, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 237), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/66/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 decembrie 2007 (JO L 335, p. 31, denumită în continuare „Directiva 89/665”), a articolului 267 TFUE, precum și a principiilor supremației și efectivității dreptului Uniunii.

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Puligienica Facility Esco SpA (PFE) (denumită în continuare „PFE”), pe de o parte, și Airgest SpA (denumită în continuare „Airgest”), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea atribuirii de către această din urmă societate a unui contract de achiziții publice de servicii către Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) (denumită în continuare „GSA”) și către Zenith Services Group Srl (ZS).

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

               3

               Articolul 1 din Directiva 89/665, intitulat „Domeniul de aplicare și disponibilitatea căilor de atac”, prevede:
               „(1)   Prezenta directivă se aplică în cazul contractelor menționate în Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii [(JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116)], cu excepția cazului în care aceste contracte sunt excluse în conformitate cu articolele 10-18 din respectiva directivă.
               Contractele, în înțelesul prezentei directive, includ contractele de achiziții publice, acordurile‑cadru, concesiunile de lucrări publice și sistemele dinamice de achiziție.
               Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a garanta că, în ceea ce privește contractele circumscrise domeniului de aplicare al Directivei [2004/18], deciziile luate de autoritățile contractante pot fi supuse unor căi de atac efective și, în special, cât se poate de rapide, în conformitate cu condițiile stabilite la articolele 2-2f din prezenta directivă, în temeiul nerespectării, prin aceste decizii, a legislației comunitare în domeniul achizițiilor publice sau a normelor de drept intern de transpunere a acesteia.
               […]
               (3)   Statele membre asigură accesul la căile de atac, în temeiul unor norme detaliate pe care statele membre pot să le stabilească în acest sens, cel puțin oricărei persoane care are sau care a avut vreun interes în obținerea unui anumit contract și care a fost prejudiciată sau riscă să fie prejudiciată printr‑o presupusă încălcare.
               […]”

               4

               Potrivit articolului 2 alineatul (1) din această directivă:
               „Statele membre garantează că măsurile luate în privința căilor de atac menționate la articolul 1 prevăd competențe care să permită:
               […]

                        (b)

                        fie anularea, fie asigurarea anulării deciziilor luate în mod ilegal […]

                  […]”

         Dreptul italian

               5

               Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Consiliul de Justiție Administrativă pentru Regiunea Sicilia) a fost instituit prin Decretul legislativ nr. 654 privind normele de exercitare, în Regiunea Sicilia, a funcțiilor Consiliului de Stat (decreto legislativo n. 654 – Norme per l’esercizio nella Regione siciliana delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato) din 6 mai 1948 (GURI nr. 135 din 12 iunie 1948). El exercită, în această regiune, aceleași funcții consultative și jurisdicționale precum Consiglio di Stato (Consiliul de Stat).

               6

               Decretul legislativ nr. 104 referitor la punerea în aplicare a articolului 44 din Legea nr. 69 din 18 iunie 2009 privind delegarea guvernului pentru reorganizarea procesului administrativ (decreto legislativo n. 104 – Attuazione dell’articolo 44 della legge 18 giugno 2009, n. 69, recante delega al governo per il riordino del processo amministrativo) din 2 iulie 2010 (supliment ordinar la GURI nr. 156 din 7 iulie 2010) are ca obiect adoptarea Codului de procedură administrativă.

               7

               Articolul 6 din acest cod prevede:
               „1   Consiglio di Stato [(Consiliul de Stat)] este organul jurisdicțional administrativ care se pronunță în ultimă instanță.
               […]
               6.   Căile de atac împotriva deciziilor Tribunale amministrativo regionale della Sicilia [(Tribunalul Administrativ Regional din Sicilia)] se introduc la Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Consiliul de Justiție Administrativă pentru Regiunea Sicilia)], cu respectarea dispozițiilor statutului special și a dispozițiilor de aplicare corespunzătoare.”

               8

               Articolul 42 din codul menționat prevede la alineatul 1:
               „Pârâții și intervenienții pot depune cereri al căror interes este legat de cererea formulată cu titlu principal, prin intermediul unei căi de atac incidente.”

               9

               Articolul 99 din același cod are următorul cuprins:
               „1   În cazul în care secția căreia i‑a fost atribuită calea de atac constată că motivul de drept supus examinării sale a dat naștere sau poate da naștere unor divergențe de jurisprudență, aceasta poate, printr‑o ordonanță pronunțată la cererea părților sau din oficiu, să trimită cauza Plenului. Plenul, în cazul în care consideră adecvat, poate trimite actele secției.
               2.   Înaintea pronunțării unei decizii, președintele Consiglio di Stato (Consiliul de Stat), la cererea părților sau din oficiu, poate trimite Plenului orice cale de atac pentru a se pronunța cu privire la problemele de principiu de cea mai mare importanță sau pentru a pune capăt divergențelor de jurisprudență.
               3.   În cazul în care secția căreia i‑a fost atribuită calea de atac consideră că nu este de acord cu un principiu de drept enunțat de Plen, trimite cauza acestuia din urmă spre soluționare, prin ordonanță motivată.
               4.   Plenul soluționează litigiul în întregime, cu excepția cazului în care decide să enunțe principiul de drept și să trimită în rest litigiul secției care l‑a trimis.
               5.   În cazul în care consideră problema deosebit de importantă, Plenul poate enunța în orice caz principiul de drept în interesul legii, chiar și atunci când declară inadmisibilitatea căii de atac sau constată existența unui fine de neprimire sau pronunță stingerea procedurii. În acest caz, decizia Plenului nu produce efecte asupra deciziei atacate.”

               10

               Potrivit articolului 100 din Codul de procedură administrativă:
               „Deciziile tribunalelor administrative regionale pot fi atacate în fața Consiglio di Stato [(Consiliul de Stat)], sub rezerva competenței Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Consiliul de Justiție Administrativă pentru Regiunea Sicilia)] în materia căilor de atac împotriva deciziilor Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Tribunalul Administrativ Regional pentru Sicilia)].”

               11

               Decretul legislativ nr. 373 privind modalitățile de aplicare a statutului special al regiunii Sicilia în ceea ce privește exercitarea în regiune a funcțiilor care revin Consiglio di Stato (decreto legislativo n. 373 – Norme di attuazione dello Statuto speciale della Regione siciliana concernenti l’esercizio nella regione delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato) din 24 decembrie 2003 (GURI nr. 10 din 14 ianuarie 2004, p. 4) prevede, la articolul 1 alineatul 2, că secțiile Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Consiliul de Justiție Administrativă pentru Regiunea Sicilia) funcționează ca secții detașate ale Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) și, la articolul 4 alineatul 3, că, în materie jurisdicțională, Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Consiliul de Justiție Administrativă pentru Regiunea Sicilia) judecă, în calitate de instanță de apel, căile de atac formulate împotriva deciziilor pronunțate de Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Tribunalul Administrativ Regional pentru Sicilia).

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               12

               Prin avizul publicat la 18 ianuarie 2012, Airgest, societatea responsabilă cu administrarea aeroportului civil din Trapani Birgi (Italia), a lansat o procedură de licitație deschisă având ca obiect atribuirea serviciului de curățenie și de întreținere a spațiilor verzi ale acestui aeroport pentru o perioadă de trei ani. Valoarea acestui contract, fără taxa pe valoarea adăugată, era de 1995496,35 euro, iar criteriul de atribuire prevăzut era cel al ofertei celei mai avantajoase din punct de vedere economic. Contractul a fost atribuit, printr‑o decizie de atribuire definitivă din 22 mai 2012, asocierii temporare de întreprinderi constituite între GSA și Zenith Services Group Srl (ZS).

               13

               PFE, care a participat la procedură și s‑a clasat a doua, a formulat o acțiune în fața Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Tribunalul Administrativ Regional pentru Sicilia), solicitând în special anularea deciziei de atribuire a contractului și, pe cale de consecință, atribuirea acestui contract în favoarea sa și încheierea contractului aferent. Ceilalți ofertanți nu au atacat decizia de atribuire menționată.

               14

               GSA, liderul asocierii temporare de întreprinderi căreia i‑a fost atribuit contractul, s‑a constituit parte la litigiu și a introdus o acțiune incidentă întemeiată pe lipsa interesului PFE, reclamanta principală, de a‑și continua acțiunea din cauza faptului că aceasta nu ar îndeplini condițiile de admitere la cererea de ofertă și, în consecință, ar fi trebuit să fie exclusă de la procedura de atribuire a contractului. Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Tribunalul Administrativ Regional pentru Sicilia) a examinat argumentele celor două părți și a admis cele două acțiuni. În urma acestei decizii, Airgest, în calitatea sa de autoritate contractantă, a exclus cele două reclamante, precum și pe toți ceilalți ofertanți incluși inițial în clasament, din cauza faptului că ofertele acestora erau inadecvate documentelor contractului. Acești ceilalți ofertanți nu introduseseră o acțiune împotriva deciziei de atribuire a contractului. A fost deschisă o nouă procedură, negociată, de atribuire a contractului în cauză.

               15

               PFE a declarat apel împotriva hotărârii Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Tribunalul Administrativ Regional pentru Sicilia) în fața Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Consiliul de Justiție Administrativă pentru Regiunea Sicilia). La rândul său, GSA a declarat în fața acestei instanțe un apel incident, pentru motivul, în special, că Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Tribunalul Administrativ Regional pentru Sicilia), examinând motivele acțiunii principale, nu respectase principiile privind ordinea de examinare a acțiunilor, stabilite prin hotărârea nr. 4 din 7 aprilie 2011 pronunțată de Plenul Consiglio di Stato (Consiliul de Stat). Potrivit acestei hotărâri, în cazul unei acțiuni incidente prin care se contestă admisibilitatea acțiunii principale, acțiunea incidentă trebuie examinată cu prioritate, înaintea acțiunii principale. În ordinea juridică națională, o astfel de acțiune incidentă este calificată drept „exclusivă” sau „paralizantă”, pentru motivul că, în cazul constatării temeiniciei acestei acțiuni, instanța sesizată trebuie să declare inadmisibilă acțiunea principală fără a examina fondul.

               16

               Instanța de trimitere observă că Curtea, în Hotărârea Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), pronunțată ulterior hotărârii menționate a Plenului Consiglio di Stato (Consiliul de Stat), a statuat că articolul 1 alineatul (3) din Directiva 89/665 trebuie interpretat în sensul că se opune principiilor, stabilite prin această din urmă hotărâre, expuse la punctul anterior. Cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) privea doi ofertanți care fuseseră selecționați de autoritatea contractantă și care fuseseră invitați să depună oferte. În urma acțiunii introduse de ofertantul a cărui ofertă nu fusese selectată, adjudecatarul a formulat la rândul său o acțiune incidentă, arătând că oferta care nu a fost selectată ar fi trebuit să fie exclusă pentru motivul că nu îndeplinea una dintre condițiile minimale prevăzute de caietul de sarcini.

               17

               Instanța de trimitere se întreabă, în primul rând, dacă interpretarea dată de Curte în Hotărârea Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) este valabilă și în prezenta cauză, din moment ce, în cauza în care a fost pronunțată această hotărâre, întreprinderile care depuseseră oferte erau în număr de două și amândouă aveau interese opuse în cadrul acțiunii principale în anulare introduse de întreprinderea a cărei ofertă nu fusese selectată și în cadrul acțiunii incidente introduse de adjudecatar, în timp ce, în cauza principală, numărul de întreprinderi care au depus oferte este mai mare de două, chiar dacă numai două dintre ele au formulat o cale de atac.

               18

               În al doilea rând, instanța de trimitere subliniază că, în conformitate cu articolul 1 alineatul 2 din Decretul legislativ nr. 373 din 24 decembrie 2003 privind modalitățile de aplicare a statutului special al regiunii Sicilia în ceea ce privește exercitarea în regiune a funcțiilor care revin Consiglio di Stato, ea constituie o secție a Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) și că este, ca atare, o instanță ale cărei decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern, în sensul articolului 267 al treilea paragraf TFUE. Or, în temeiul normei procedurale de la articolul 99 alineatul 3 din Codul de procedură administrativă, aceasta ar fi obligată să aplice principiile de drept enunțate de Plenul Consiglio di Stato (Consiliul de Stat), chiar și cu privire la chestiunile legate de interpretarea și de aplicarea dreptului Uniunii, sub rezerva facultății secției, în cazul în care ar dori să se îndepărteze de principiile menționate, de a trimite chestiunea în cauză plenului pentru a solicita un reviriment al jurisprudenței acestuia.

               19

               Instanța de trimitere evidențiază, în această privință, contrarietatea dintre hotărârea nr. 4 a Plenului Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) din 7 aprilie 2011 și Hotărârea Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), pentru a afirma că, în ipoteza în care obligația procedurală descrisă la punctul anterior s‑ar aplica și chestiunilor de drept al Uniunii, aceasta ar fi incompatibilă cu principiul de competență exclusivă a Curții în materie de interpretare a dreptului Uniunii și cu obligația tuturor instanțelor de ultim grad de jurisdicție ale statelor membre de a se adresa cu titlu preliminar Curții atunci când sunt invocate chestiuni de interpretare a acestui drept.

               20

               Având în vedere aceste considerații, Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Consiliul de Justiție Administrativă pentru Regiunea Sicilia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Principiile stabilite de Curtea de Justiție a Uniunii Europene prin Hotărârea Fastweb [(C‑100/12, EU:C:2013:448)], referitor la ipoteza specifică ce făcea obiectul respectivei trimiteri preliminare, în care numai două întreprinderi au participat la o procedură de atribuire a unui contract de achiziții publice, sunt aplicabile de asemenea, având în vedere caracterul similar, în ceea ce privește conținutul, cu prezentul litigiu, inclusiv cauzei supuse examinării prezentului Consiglio, în care întreprinderile participante la procedura de cerere de ofertă, deși au fost admise mai mult de două întreprinderi, au fost excluse toate de autoritatea contractantă, fără ca alte întreprinderi decât cele care sunt parte la prezenta procedură să fi atacat excluderea menționată, astfel încât litigiul cu care este sesizat prezentul Consiglio privește de fapt numai două întreprinderi?

                        2)

                        În ceea ce privește numai aspectele susceptibile să fie soluționate prin aplicarea dreptului Uniunii, este contrar interpretării acestui drept, în special articolului 267 TFUE, articolul 99 alineatul 3 din Codul de procedură administrativă, în măsura în care această dispoziție procesuală stabilește caracterul obligatoriu, pentru toate secțiile și toate completele de judecată ale Consiglio di Stato [(Consiliul de Stat)], al tuturor principiilor de drept enunțate de Plen, inclusiv în cazul în care rezultă în mod clar că Plenul a afirmat sau este posibil să fi afirmat un principiu contrar sau incompatibil cu dreptul Uniunii? Și în special

                                 —

                                 secția sau completul de judecată al Consiglio di Stato [(Consiliul de Stat)] sesizat cu soluționarea cauzei, în cazul în care are îndoieli cu privire la conformitatea sau la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a unui principiu de drept deja enunțat de Plen, este obligată/obligat să trimită cauza acesteia din urmă, prin ordonanță motivată, pentru pronunțare, înainte de a putea efectua o trimitere preliminară la Curtea de Justiție a Uniunii Europene pentru constatarea conformității și a compatibilității cu dreptul Uniunii a principiului de drept în discuție, sau, dimpotrivă, secția sau completul de judecată al Consiglio di Stato [(Consiliul de Stat)] poate sau mai degrabă trebuie, în calitate de instanță națională de ultim grad de jurisdicție, să adreseze în mod autonom, în calitate de instanță obișnuită care aplică dreptul Uniunii Europene, o întrebare preliminară Curții de Justiție a Uniunii Europene pentru corecta interpretare a acestui drept?

                                 —

                                 în ipoteza în care răspunsul la întrebarea adresată la [liniuța anterioară] ar fi în sensul de a recunoaște fiecărei secții și fiecărui complet de judecată al Consiglio di Stato [(Consiliul de Stat)] posibilitatea/obligația de a adresa direct întrebări preliminare Curții de Justiție a Uniunii Europene sau – în orice caz în care Curtea de Justiție a Uniunii Europene s‑a exprimat, cu atât mai mult dacă s‑a exprimat ulterior Plenului Consiglio di Stato [(Consiliul de Stat)], afirmând existența unei neconformități sau a unei conformități incomplete între interpretarea corectă a dreptului Uniunii și principiul de drept intern enunțat de Plen – fiecare secție și fiecare complet de judecată al Consiglio di Stato [(Consiliul de Stat)], în calitate de instanță comună de ultim grad de jurisdicție de drept al Uniunii, poate sau trebuie să aplice imediat interpretarea corectă a dreptului Uniunii, astfel cum este interpretat de Curtea de Justiție a Uniunii Europene, sau, dimpotrivă, inclusiv în astfel de cazuri este obligată să trimită cauza Plenului, prin ordonanță motivată, pentru a se pronunța, cu efectul de a lăsa la aprecierea exclusivă a acesteia din urmă și a puterii sale de control jurisdicțional aplicarea dreptului Uniunii, declarat deja în mod obligatoriu de Curtea de Justiție a Uniunii Europene?

                                 —

                                 în sfârșit, o interpretare a sistemului procesual administrativ al Republicii Italiene în sensul de a lăsa la aprecierea exclusivă a Plenului eventuala decizie privind o trimitere preliminară la Curtea de Justiție a Uniunii Europene – sau chiar numai soluționarea cauzei, în condițiile în care aceasta rezultă direct din aplicarea principiilor de drept al Uniunii deja enunțate de Curtea de Justiție – este contrară atât principiilor unei durate rezonabile a procesului și unei soluționări rapide a unei căi de atac în materia procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice, cât și cerinței ca dreptul Uniunii să fie aplicat pe deplin și rapid de fiecare instanță din fiecare stat membru, în mod obligatoriu conform cu interpretarea sa corectă, astfel cum este stabilită de Curtea de Justiție a Uniunii Europene, inclusiv în scopul unei consolidări a principiilor așa‑numitului «efect util» și supremației dreptului Uniunii asupra dreptului (nu numai substanțial, ci și procesual) intern al fiecărui stat membru (în speță, asupra articolului 99 alineatul 3 din Codul de procedură administrativă al Republicii Italiene)?”

         Cu privire la prima întrebare

               21

               Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (1) al treilea paragraf și alineatul (3) din Directiva 89/665 trebuie interpretat în sensul că se opune ca o cale de atac principală introdusă de un ofertant care are vreun interes în obținerea unui anumit contract și care a fost prejudiciat sau riscă să fie prejudiciat printr‑o presupusă încălcare a dreptului Uniunii în materie de contracte de achiziții publice sau a normelor de transpunere a acestui drept și prin care se urmărește excluderea unui alt ofertant să fie declarată inadmisibilă în temeiul normelor procedurale naționale care prevăd examinarea cu prioritate a căii de atac incidente formulate de acest alt ofertant.

               22

               Instanța de trimitere urmărește să afle în special dacă interpretarea articolului 1 alineatul (3) din Directiva 89/665 dată de Curte în Hotărârea Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) se aplică în ipoteza în care, deși inițial au fost admise mai mult de două întreprinderi, în cele din urmă, întreprinderile care au participat la procedura de achiziții publice respectivă au fost toate excluse de autoritatea contractantă, fără ca alte întreprinderi decât cele două care sunt implicate în litigiul principal să fi formulat o cale de atac.

               23

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit dispozițiilor articolului 1 alineatul (1) al treilea paragraf și alineatul (3) din această directivă, pentru a putea fi considerate efective, căile de atac împotriva deciziilor luate de o autoritate contractantă trebuie să fie accesibile cel puțin oricărei persoane care are sau care a avut vreun interes în obținerea unui anumit contract și care a fost prejudiciată sau riscă să fie prejudiciată printr‑o presupusă încălcare.

               24

               La punctul 33 din Hotărârea Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), Curtea a considerat că acțiunea incidentă a adjudecatarului nu poate conduce la respingerea căii de atac a unui ofertant respins în ipoteza în care legalitatea ofertei fiecăruia dintre operatori este pusă în discuție în cadrul aceleiași proceduri, dat fiind că, într‑o asemenea ipoteză, fiecare dintre concurenți poate invoca un interes legitim care să însemne excluderea ofertei celorlalți, ceea ce poate să conducă la constatarea imposibilității pentru autoritatea contractantă de a efectua selecția unei oferte legale.

               25

               La punctul 34 din aceeași hotărâre, Curtea a interpretat, prin urmare, articolul 1 alineatul (3) din Directiva 89/665 în sensul că această dispoziție se opune ca o cale de atac a unui ofertant a cărui ofertă nu a fost selectată să fie declarată inadmisibilă în urma examinării prealabile a excepției de inadmisibilitate invocate în cadrul căii de atac incidente a adjudecatarului, fără o pronunțare cu privire la conformitatea celor două oferte în discuție cu specificațiile caietului de sarcini.

               26

               Această hotărâre constituie o concretizare a cerințelor dispozițiilor dreptului Uniunii citate la punctul 23 din prezenta hotărâre, în împrejurări în care, în urma unei proceduri de atribuire a unui contract de achiziții publice, doi ofertanți introduc căi de atac prin care urmăresc excluderea lor reciprocă.

               27

               Într‑o asemenea situație, fiecare dintre cei doi ofertanți are un interes în obținerea unui anumit contract. Astfel, pe de o parte, excluderea unui ofertant poate conduce la obținerea de către celălalt a contractului direct în cadrul aceleiași proceduri. Pe de altă parte, în ipoteza unei excluderi a celor doi ofertanți și a deschiderii unei noi proceduri de atribuire a unui contract de achiziții publice, fiecare dintre ofertanți ar putea să participe și, astfel, să obțină în mod indirect contractul.

               28

               Interpretarea, amintită la punctele 24 și 25 din prezenta hotărâre, care a fost dată de Curte în Hotărârea Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) este aplicabilă într‑un context precum cel din cauza principală. Astfel, pe de o parte, fiecare dintre părțile din litigiu are un interes legitim care înseamnă excluderea ofertei celorlalți concurenți. Pe de altă parte, așa cum a subliniat avocatul general la punctul 37 din concluzii, nu este exclus ca una dintre neregulile care justifică excluderea atât a ofertei adjudecatarului, cât și a celei a ofertantului care contestă decizia de atribuire a autorității contractante să vicieze și celelalte oferte depuse în cadrul procedurii de cerere de ofertă, ceea ce ar putea să o pună pe aceasta din urmă în situația de a trebui să lanseze o nouă procedură.

               29

               Numărul de participanți la procedura de atribuire a contractului de achiziții publice respectiv, numărul de participanți care au introdus căi de atac, precum și divergența motivelor invocate de aceștia nu sunt pertinente pentru aplicarea principiului jurisprudențial care rezultă din Hotărârea Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448).

               30

               Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că articolul 1 alineatul (1) al treilea paragraf și alineatul (3) din Directiva 89/665 trebuie interpretat în sensul că se opune ca o cale de atac principală introdusă de un ofertant care are vreun interes în obținerea unui anumit contract și care a fost prejudiciat sau riscă să fie prejudiciat printr‑o presupusă încălcare a dreptului Uniunii în materie de contracte de achiziții publice sau a normelor de transpunere a acestui drept și prin care se urmărește excluderea unui alt ofertant să fie declarată inadmisibilă în temeiul normelor procedurale naționale care prevăd examinarea cu prioritate a căii de atac incidente formulate de acest alt ofertant.

         Cu privire la a doua întrebare

      Cu privire la prima parte

               31

               Prin intermediul primei părți a celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții de drept național în măsura în care aceasta este interpretată în sensul că, în ceea ce privește o chestiune privind interpretarea sau validitatea dreptului Uniunii, o secție a unei instanțe de ultim grad de jurisdicție, atunci când nu împărtășește orientarea definită printr‑o decizie a plenului acestei instanțe, trebuie să trimită această chestiune plenului respectiv și este astfel împiedicată să se adreseze cu titlu preliminar Curții.

               32

               După cum Curtea a statuat în mod repetat, instanțele naționale au cea mai largă posibilitate de a sesiza Curtea cu o chestiune de interpretare a dispozițiilor pertinente ale dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, punctul 3), această posibilitate transformându‑se în obligație pentru instanțele de ultim grad de jurisdicție, sub rezerva excepțiilor recunoscute de jurisprudența Curții (a se vedea în acest sens Hotărârea Cilfit și alții, 283/81, EU:C:1982:335, punctul 21 și dispozitivul). O normă de drept național nu poate împiedica o instanță națională, după caz, să utilizeze această posibilitate (a se vedea în acest sens Hotărârea Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, punctul 4, Hotărârea Melki și Abdeli, C‑188/10 și C‑189/10, EU:C:2010:363, punctul 42, precum și Hotărârea Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, punctul 27) sau să se conformeze acestei obligații.

               33

               Atât această posibilitate, cât și această obligație sunt, astfel, inerente sistemului de cooperare între instanțele naționale și Curte, stabilit prin articolul 267 TFUE, și funcțiilor de instanță însărcinată cu aplicarea dreptului Uniunii încredințate de această dispoziție instanțelor naționale.

               34

               În consecință, o instanță națională sesizată cu o cauză, atunci când consideră că, în cadrul acesteia, se invocă o chestiune privind interpretarea sau validitatea dreptului Uniunii, are posibilitatea sau obligația, după caz, de a se adresa Curții cu titlu preliminar, fără ca această posibilitate sau această obligație să poată fi împiedicată de norme naționale de natură legislativă sau jurisprudențială.

               35

               În speță, o dispoziție de drept național nu poate împiedica o secție a unei instanțe de ultim grad de jurisdicție care se confruntă cu o chestiune de interpretare a Directivei 89/665 să se adreseze cu titlu preliminar Curții.

               36

               Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima parte a celei de a doua întrebări că articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții de drept național în măsura în care aceasta este interpretată în sensul că, în ceea ce privește o chestiune privind interpretarea sau validitatea dreptului Uniunii, o secție a unei instanțe de ultim grad de jurisdicție, atunci când nu împărtășește orientarea definită printr‑o decizie a plenului acestei instanțe, trebuie să trimită această problemă plenului respectiv și este astfel împiedicată să se adreseze cu titlu preliminar Curții.

         Cu privire la a doua și la a treia parte

               37

               Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia părți ale celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că, după ce a primit răspunsul Curții la o întrebare legată de interpretarea dreptului Uniunii pe care i‑a adresat‑o sau atunci când jurisprudența Curții a dat deja un răspuns clar la această întrebare, trebuie ea însăși să facă tot ceea ce este necesar pentru ca această interpretare a dreptului Uniunii să fie pusă în aplicare.

               38

               În această privință, este important să se amintească faptul că instanța națională este ținută de o hotărâre pronunțată cu titlu preliminar de Curte, în ceea ce privește interpretarea sau validitatea actelor instituțiilor Uniunii în cauză, în vederea soluționării litigiului principal (a se vedea Hotărârea Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581 punctul 29 și jurisprudența citată). Prin urmare, instanța națională care și‑a îndeplinit, în calitate de instanță de ultim grad de jurisdicție, obligația sa de trimitere preliminară către Curte în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE este ținută, în vederea soluționării litigiului principal, de interpretarea dispozițiilor în cauză dată de Curte și trebuie, dacă este cazul, să înlăture jurisprudența națională pe care ar considera‑o neconformă cu dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, punctul 30).

               39

               Trebuie amintit de asemenea că efectul util al articolului 267 TFUE ar fi diminuat dacă instanța națională ar fi împiedicată să aplice imediat dreptul Uniunii în conformitate cu decizia sau cu jurisprudența Curții (a se vedea în acest sens Hotărârea Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, punctul 20).

               40

               Instanța națională care trebuie să aplice, în cadrul competenței sale, dispozițiile dreptului Uniunii are obligația de a asigura efectul deplin al acestor norme, lăsând neaplicată, dacă este necesar, din oficiu, orice dispoziție contrară a legislației naționale, chiar ulterioară, fără a fi necesar ca această instanță să solicite sau să aștepte înlăturarea prealabilă a respectivei dispoziții pe cale legislativă sau prin orice alt procedeu constituțional (a se vedea, în primul rând, Hotărârea Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, punctele 21 și 24, precum și, mai recent, Hotărârea A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, punctul 36 și jurisprudența citată).

               41

               Astfel, ar fi incompatibilă cu cerințele inerente înseși naturii dreptului Uniunii orice dispoziție dintr‑o ordine juridică națională sau orice practică legislativă, administrativă sau judiciară ce ar avea ca efect diminuarea eficienței dreptului Uniunii prin faptul de a nega instanței competente să aplice acest drept prerogativa de a face, chiar în momentul acestei aplicări, tot ceea ce este necesar pentru a înlătura dispozițiile legislative naționale care ar constitui eventual un obstacol în calea eficienței depline a normelor Uniunii (a se vedea Hotărârea Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, punctul 22, precum și Hotărârea A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, punctul 37 și jurisprudența citată).

               42

               Ținând seama de considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia parte a celei de a doua întrebări că articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că, după ce a primit răspunsul Curții la o întrebare privind interpretarea dreptului Uniunii pe care i‑a adresat‑o sau atunci când jurisprudența Curții a dat deja un răspuns clar la această întrebare, o secție a unei instanțe de ultim grad de jurisdicție trebuie ea însăși să facă tot ceea ce este necesar pentru ca această interpretare a dreptului Uniunii să fie pusă în aplicare.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               43

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

                           1)

                           Articolul 1 alineatul (1) al treilea paragraf și alineatul (3) din Directiva 89/665/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind aplicarea procedurilor care vizează căile de atac față de atribuirea contractelor de achiziții publice de produse și a contractelor publice de lucrări, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/66/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 decembrie 2007, trebuie interpretat în sensul că se opune ca o cale de atac principală introdusă de un ofertant care are un interes în obținerea unui anumit contract și care a fost prejudiciat sau riscă să fie prejudiciat printr‑o presupusă încălcare a dreptului Uniunii în materie de contracte de achiziții publice sau a normelor de transpunere a acestui drept și prin care se urmărește excluderea unui alt ofertant să fie declarată inadmisibilă în temeiul normelor procedurale naționale care prevăd examinarea cu prioritate a căii de atac incidente formulate de acest alt ofertant.

                           2)

                           Articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții de drept național în măsura în care aceasta este interpretată în sensul că, în ceea ce privește o chestiune privind interpretarea sau validitatea dreptului Uniunii, o secție a unei instanțe de ultim grad de jurisdicție, atunci când nu împărtășește orientarea definită printr‑o decizie a plenului acestei instanțe, trebuie să trimită această problemă plenului respectiv și este astfel împiedicată să se adreseze cu titlu preliminar Curții.

                           3)

                           Articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că, după ce a primit răspunsul Curții de Justiție a Uniunii Europene la o întrebare privind interpretarea dreptului Uniunii pe care i‑a adresat‑o sau atunci când jurisprudența Curții de Justiție a Uniunii Europene a dat deja un răspuns clar la această întrebare, o secție a unei instanțe de ultim grad de jurisdicție trebuie ea însăși să facă tot ceea ce este necesar pentru ca această interpretare a dreptului Uniunii să fie pusă în aplicare.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: italiana.


Hotărârea Curții din data de 16 martie 1971. # Acciaieria e ferriera di Roma (Feram) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 70-69.


Hotărârea Curții din data de 25 iulie 1991. # Aragonesa de Publicidad Exterior SA și Publivía SAE împotriva Departamento de Sanidad y Seguridad Social de la Generalitat de Cataluña. # Cereri având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Superior de Justicia de Cataluña - Spania. # Libera circulație a mărfurilor. # Cauze conexate C-1/90 și C-176/90.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 19 martie 2010. # Mirto Corporación Empresarial, SL împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative Mirtillino - Marca comunitară verbală anterioară MIRTO - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009]. # Cauza T-427/07.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 19 martie 2010 – Mirto Corporación Empresarial/OAPI – Maglificio Barbara (Mirtillino)
      (Cauza T‑427/07)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative Mirtillino – Marca comunitară verbală anterioară MIRTO – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
         (CE) nr. 207/2009]”

      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr.  40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         40-42 și 81)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 29 august 2007 (cauza R 875/2006‑2) privind o procedură
                  de opoziție între Creaciones Mirto SA și Maglificio Barbara Srl

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Maglificio Barbara Srl

               Marca comunitară vizată:

               Marca figurativă Mirtillino pentru produse din clasele 3, 18 și 25 – cererea nr. 3252467

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Creaciones Mirto, SA; reclamanta, după cesiunea mărcilor invocate în sprijinul opoziției

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Marca verbală MIRTO (marca comunitară nr. 1653351) pentru produse din clasele 3, 18 și 25, precum și numeroase alte mărci
                  verbale și figurative naționale MIRTO

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite în parte opoziția

               Decizia camerei de recurs:

               Anulează decizia atacată și respinge opoziția

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Mirto Corporación Empresarial, SL la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 26 iunie 2014. # Fundação Calouste Gulbenkian împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-541/11.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a șasea)
   26 iunie 2014 (
         *1
      )
   „Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale GULBENKIAN — Marcă națională notorie, denumire comercială și logouri naționale anterioare Fundação Calouste Gulbenkian — Motive relative de refuz — Dovada existenței drepturilor anterioare — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatele (4) și (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 — Articolul 90 litera (a) din regulamentul de procedură”
   În cauza T‑541/11,

      Fundação Calouste Gulbenkian, cu sediul în Lisabona (Portugalia), reprezentată de G. Marín Raigal, de P. López Ronda și de G. Macias Bonilla, avocați,
   reclamantă,
   împotriva

      Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de V. Melgar, în calitate de agent,
   pârât,
   cealaltă parte în procedura care s‑a aflat pe rolul camerei de recurs a OAPI, intervenient în fața Tribunalului, fiind

      Micael Gulbenkian, cu domiciliul în Oeiras (Portugalia), reprezentat de J. Pimenta și de A. Sebastião, avocați,
   având ca obiect o acțiune introdusă împotriva deciziei Camerei a doua de recurs a OAPI din 15 iulie 2011 (cauza R 1436/2010‑2), privind o procedură de opoziție între Fundação Calouste Gulbenkian și domnul Micael Gulbenkian,
   TRIBUNALUL (Camera a șasea),
   compus din domnii S. Frimodt Nielsen (raportor), președinte, F. Dehousse și A. M. Collins, judecători,
   grefier: domnul J. Plingers, administrator,
   având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 10 octombrie 2011,
   având în vedere memoriul în răspuns al OAPI depus la grefa Tribunalului la 23 februarie 2012,
   având în vedere memoriul în răspuns al intervenientului depus la grefa Tribunalului la 16 februarie 2012,
   având în vedere memoriul în replică depus la grefa Tribunalului la 26 iunie 2012,
   având în vedere decizia din 20 august 2012 prin care intervenientul a fost autorizat, la cererea sa, să își susțină pledoaria în limba portugheză în ședință,
   având în vedere observațiile scrise depuse de reclamantă la grefa Tribunalului la 25 aprilie, la 27 iunie și la 26 august 2013,
   având în vedere observațiile scrise depuse de OAPI la grefa Tribunalului la 27 mai și la 2 octombrie 2013,
   având în vedere întrebările scrise adresate de Tribunal reclamantei,
   având în vedere observațiile depuse de reclamantă la grefa Tribunalului la 10 ianuarie 2014,
   în urma ședinței din 13 februarie 2014, la care intervenientul, deși a fost convocat în mod corespunzător, nu s‑a prezentat,
   pronunță prezenta

      Hotărâre (
         1
      )
   [omissis]

      Concluziile părților

            20

            Ținând seama de răspunsurile sale la întrebările scrise care i‑au fost adresate de Tribunal și de precizările pe care le‑a adus în ședință, de care s‑a luat act, reclamanta solicită Tribunalului:

                     —

                     cu titlu principal, modificarea deciziei atacate prin admiterea în întregime a opoziției sale;

                     —

                     cu titlu subsidiar, anularea deciziei atacate în măsura în care camera de recurs nu i‑a admis opoziția;

                     —

                     obligarea OAPI și a intervenientului la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentei proceduri, precum și procedurii de opoziție și căii de atac la OAPI.

            21

            OAPI și intervenientul solicită Tribunalului:

                     —

                     respingerea acțiunii;

                     —

                     obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

               [omissis]

      Cu privire la cheltuielile de judecată

            48

            Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor OAPI și ale intervenientului.

            49

            Potrivit articolului 90 litera (a) din Regulamentul de procedură, în cazul în care Tribunalul a efectuat cheltuieli care ar fi putut fi evitate, acesta poate să oblige partea care le‑a provocat la restituirea acestora.

            50

            În aplicarea acestei dispoziții, se impune obligarea intervenientului la plata cheltuielilor de interpretare ocazionate prin cererea acestuia de a fi autorizat să își susțină pledoaria în limba portugheză în ședință, la care nu s‑a prezentat. Aceste cheltuieli, suportate efectiv de Curtea de Justiție a Uniunii Europene, care cuprind remunerația, diurnele, precum și cheltuielile de deplasare și de cazare ale interpretului independent la care a apelat Tribunalul, se ridică la suma totală de 1807,48 euro.

            Pentru aceste motive,
            TRIBUNALUL (Camera a șasea)
            declară și hotărăște:

                        1)

                        Respinge acțiunea.

                        2)

                        Obligă Fundação Calouste Gulbenkian la plata cheltuielilor de judecată.

                        3)

                        Îl obligă pe domnul Micael Gulbenkian la restituirea către Curtea de Justiție a Uniunii Europene a sumei de 1807,48 euro, în temeiul articolului 90 litera (a) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

                        Frimodt Nielsen

                        Dehousse

                        Collins

                  Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 26 iunie 2014.
                  Semnături

         (
         *1
      )	Limba de procedură: engleza.
   (
         1
      )	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.


Hotărârea Tribunalului (camera a patra) din 23 octombrie 2015. # Vimeo LLC împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Cauza T-96/14.


Hotărârea Curții din data de 19 mai 1992. # Dr. Sophie Redmond Stichting împotriva Hendrikus Bartol și alții. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Kantonrecht Groningen - Țările de Jos. # Cauza C-29/91.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 12 decembrie 2002. # eCopy, Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară. # Cauza T-247/01.


Hotărârea Curții din data de 9 martie 1977. # Société anonyme Générale sucrière și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene și alții. # Cauze conexate 41, 43 și 44-73 - Interprétation.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra extinsă) din data de 14 iulie 1995. # Koyo Seiko Co. Ltd împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Cauza T-166/94.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 2 mai 1996. # Faaborg-Gelting Linien A/S împotriva Finanzamt Flensburg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare - TVA. # Cauza C-231/94.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 7 martie 1989. # Heinz Schumacher împotriva Hauptzollamt Frankfurt am Main-Ost. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hessisches Finanzgericht - Germania. # Cauza 215/87.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 17 mai 2001. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 79/409/CEE - Admisibilitate. # Cauza C-159/99.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 21 aprilie 2005.#Finanzamt Bergisch Gladbach împotriva HE.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesfinanzhof - Germania.#A șasea directivă TVA.#Cauza C-25/03.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 8 iulie 2004. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Articol 28 CE. # Cauza C-166/03.


title: Hotărârea Curții (camera a șaptea) din 4 noiembrie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2004/9/CE - Lipsa numirii autorităților responsabile cu inspecția laboratoarelor și cu verificarea studiilor efectuate de acestea din urmă în vederea evaluării conformității cu buna practică de laborator. # Cauza C-95/08.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 4 noiembrie 2008 – Comisia/Luxemburg
      (Cauza C‑95/08)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2004/9/CE – Lipsa numirii autorităților responsabile cu inspecția laboratoarelor și cu verificarea studiilor efectuate de acestea din
         urmă în vederea evaluării conformității cu buna practică de laborator”

      Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit prin avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 24)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2004/9/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11
                  februarie 2004 privind inspecția și verificarea bunei practici de laborator (BPL) (JO L 50, p. 28, Ediție specială, 15/vol. 10,
                  p. 202) – Lipsa numirii autorităților responsabile cu inspecția laboratoarelor și cu verificarea studiilor efectuate de acestea
                  din urmă în vederea evaluării conformității cu buna practică de laborator

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin faptul că nu a creat autorități care să fie în măsură să efectueze controlul aplicării principiilor de bună practică
                     de laborator, Marele Ducat al Luxemburgului nu și a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 din Directiva
                     2004/9/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 februarie 2004 privind inspecția și verificarea bunei practici
                     de laborator (BPL).

                  2)

                  	Obligă Marele Ducat al Luxemburgului la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 7 februarie 2002. # Mag Instrument Inc. împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale). # Marcă comunitară. # Cauza T-88/00.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din 23 octombrie 2013. # Joaquim Paulo Gomes Moreira împotriva Centrului European pentru Prevenirea și Controlul Bolilor (ECDC). # Cauza F-80/11.


Hotărârea Tribunalului (Camera a treia) din 27 aprilie 2016.#ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias împotriva Comisiei Europene.#Clauză compromisorie – Acorduri de grant încheiate în cadrul celui de Al șaselea program‑cadru pentru activități de cercetare, de dezvoltare tehnologică și demonstrative (2002-2006) – Proiectele Persona și Terregov – Costuri eligibile – Rambursarea sumelor plătite – Cerere reconvențională – Dobânzi moratorii.#Cauza T-155/14.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 6 iulie 1995. # BP Soupergaz Anonimos Etairia Geniki Emporiki-Viomichaniki kai Antiprossopeion împotriva Statului elen. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Dioikitiko Protodikeio Athinas - Grecia. # Cauza C-62/93.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 17 decembrie 1981. # René Demont împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza 791/79.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 28 martie 1996. # V împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Revocare - Motivare. # Cauza T-40/95.