Hotărârea Curții din data de 20 mai 1992. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Cauza C-290/90.


title: Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 12 decembrie 2014 (publicată în extras).#Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd și Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Dumping – Importuri de transpalete manuale și componente de bază ale acestora originare din China – Reexaminare – Articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1225/2009 – Dreptul la apărare – Eroare de fapt – Eroare vădită de apreciere – Obligația de motivare.#Cauza T‑643/11.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza T‑643/11,
            Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd,  cu sediul în Suzhou (China),
            Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG, cu sediul în Roding (Germania),
            reprezentate de K. Neuhaus, de H.‑J. Freund și B. Ecker, avocați,
            reclamante,
            împotriva
            Consiliului Uniunii Europene, reprezentat de J.‑P. Hix, în calitate de agent, asistat inițial de G. Berrisch și de A. Polcyn și ulterior de A. Polcyn și de D. Geradin, avocați,
            pârât,
            susținut de
            Comisia Europeană, reprezentată de J.‑F. Brakeland, de M. França și de A. Stobiecka‑Kuik, în calitate de agenți,
            intervenientă,
            având ca obiect o cerere de anulare a Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 1008/2011 al Consiliului din 10 octombrie 2011 de instituire a unei taxe antidumping definitive la importurile de transpalete manuale și componente de bază ale acestora originare din Republica Populară Chineză, astfel cum a fost extinsă la importurile de transpalete manuale și componente de bază ale acestora expediate din Thailanda, indiferent dacă acestea sunt declarate ca originare din Thailanda sau nu, în urma unei reexaminări în perspectiva expirării măsurilor, în temeiul articolului 11 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1225/2009 (JO L 268, p. 1), în măsura în care acest regulament le afectează pe reclamante,
            TRIBUNALUL (Camera a patra),
            compus din domnul M. Prek, președinte, doamna I. Labucka și domnul V. Kreuschitz (raportor), judecători,
            grefier: domnul N. Rosner, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 februarie 2014,
            pronunță prezenta

            Motivele
            Hotărâre (1)
            Istoricul cauzei
            [ omissis ]
            Procedura și concluziile părților
            [ omissis ]
            În drept
            1. 1. Cu privire la admisibilitate
            [ omissis ]
            2. 2. Cu privire la fond
            35. În prezenta cauză, reclamantele invocă trei motive. În cadrul unui prim motiv, reclamantele apreciază că dreptul la un proces echitabil, dreptul la apărare și dreptul de a fi ascultate le‑au fost încălcate. În cadrul unui al doilea motiv, acestea apreciază că în considerentele (58) și (60) ale regulamentului atacat au fost săvârșite de către Consiliu anumite erori de fapt. În sfârșit, în cadrul unui al treilea motiv, reclamantele apreciază că considerațiile potrivit cărora ar exista un prejudiciu și o legătură de cauzalitate între importurile despre care se pretinde că fac obiectul unui dumping și probabilitatea unei continuări a prejudiciului dacă măsurile antidumping ar fi abrogate se întemeiază pe mai multe erori vădite de apreciere.
            Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea drepturilor procedurale ale reclamantelor
            36. Reclamantele apreciază, în esență, că dreptul la un proces echitabil, dreptul la apărare și dreptul de a fi ascultate le‑au fost încălcate pentru motivul că evaluarea prejudiciului pentru perioada cuprinsă între anul 2007 și anul 2009 pe care au prezentat‑o în scrisoarea din 25 iulie 2011 ar fi fost ignorată în mod arbitrar de Consiliu. Această ignorare ar fi demonstrată de faptul că, în considerentul (60) al regulamentului atacat, se arată, potrivit reclamantelor în mod greșit, că acestea au examinat evoluția prejudiciului pentru perioada cuprinsă între anul 2009 și PAR. În opinia reclamantelor, dreptul lor de a‑și face cunoscut punctul de vedere nu se poate limita la un simplu drept de a avea ocazia să formuleze observații, ci ar impune Consiliului să țină seama integral de tezele pe care le‑au susținut în scrisoarea din 25 iulie 2011. În consecință, omiterea de către Consiliu a examinării scrisorii menționate ar încălca nu numai dreptul lor la un proces echitabil, ci și articolul 11 alineatul (2) al treilea paragraf din regulamentul de bază.
            37. Consiliul contestă că ar fi încălcat drepturile procedurale ale reclamantelor sau articolul 11 alineatul (2) al treilea paragraf din regulamentul de bază.
            38. În ceea ce privește faptul că reclamantele invocă o încălcare a dreptului lor la apărare și a dreptului de a fi ascultate, trebuie amintit că respectarea dreptului la apărare constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii, din care dreptul de a fi ascultat face parte integrantă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 februarie 1992, Țările de Jos și alții/Comisia, C‑48/90 și C‑66/90, Rec., EU:C:1992:63, punctul 44, Hotărârea din 29 iunie 1994, Fiskano/Comisia, C‑135/92, Rec., EU:C:1994:267, punctul 39, Hotărârea din 24 octombrie 1996, Comisia/Lisrestal și alții, C‑32/95 P, Rec., EU:C:1996:402, punctul 21, Hotărârea din 22 noiembrie 2012, M., C‑277/11, Rep., EU:C:2012:744, punctul 82, și Hotărârea din 18 iulie 2013, Comisia și alții/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P, Rep., EU:C:2013:518, punctul 98), aplicabil tuturor persoanelor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 decembrie 2008, Sopropé, C‑349/07, Rep., EU:C:2008:746, punctul 36).
            39. Acest drept fundamental la respectarea dreptului la apărare în cursul unei proceduri care precedă adoptarea unui act cauzator de prejudiciu este, pe de altă parte, consacrat expres de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care, conform articolului 6 alineatul (1) TUE, are aceeași valoare juridică precum tratatele. Astfel, în special, articolul 41 alineatul (2) litera (a) din Carta drepturilor fundamentale precizează că dreptul oricărei persoane de a beneficia, în ce privește problemele sale, de un tratament imparțial, echitabil și într‑un termen rezonabil din partea instituțiilor Uniunii include în principal dreptul oricărei persoane de a fi ascultată înainte de luarea oricărei măsuri individuale care ar putea să îi aducă atingere.
            40. În plus, în contextul procedurilor de anchetă antidumping, s‑a statuat că respectarea dreptului la apărare și a dreptului de a fi ascultat în procedurile menționate are o importanță fundamentală (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 februarie 2012, Consiliul/Interpipe Niko Tube și Interpipe NTRP, C‑191/09 P și C‑200/09 P, Rep., EU:C:2012:78, punctul 77 și jurisprudența citată).
            41. Respectarea acestor drepturi presupune că întreprinderilor interesate trebuie să li se fi oferit posibilitatea, în cursul procedurii administrative, să își prezinte în mod util punctul de vedere asupra caracterului veridic și pertinent al faptelor și împrejurărilor invocate și asupra elementelor de probă reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei practici de dumping și a prejudiciului care ar rezulta din aceasta (Hotărârea din 27 iunie 1991, Al‑Jubail Fertilizer/Consiliul, C‑49/88, Rec., EU:C:1991:276, punctul 17, și Hotărârea din 11 iulie 2013, Hangzhou Duralamp Electronics/Consiliul, T‑459/07, EU:T:2013:369, punctul 110).
            42. În speță, reclamantele nu demonstrează însă că nu li s‑a oferit posibilitatea să își prezinte în mod util punctul de vedere asupra caracterului veridic și pertinent al faptelor și împrejurărilor invocate și asupra elementelor de probă reținute de instituțiile Uniunii în susținerea concluziei lor care vizează menținerea taxelor antidumping. Acestea nu furnizează de altfel niciun element pe care nu l‑ar fi putut invoca și nu ar fi avut ocazia să îl prezinte în fața instituțiilor Uniunii.
            43. Reclamantele reproșează instituțiilor Uniunii că nu au ținut seama de observațiile lor. Totuși, această pretinsă neluare în considerare a observațiilor lor nu constituie o încălcare a dreptului lor la apărare sau a dreptului de a fi ascultate. Astfel, deși respectarea drepturilor menționate impune instituțiilor Uniunii să permită reclamantelor să își prezinte în mod util punctul de vedere, aceasta nu poate impune respectivelor instituții să adere la punctul de vedere amintit. Caracterul util al prezentării punctului de vedere al reclamantelor impune numai ca acest punct de vedere să poată fi prezentat în timp util pentru ca instituțiile Uniunii să poată lua cunoștință de acesta și să poată aprecia, cu toată atenția necesară, pertinența sa în raport cu conținutul actului în curs de adoptare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 octombrie 2009, Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Consiliul, C‑141/08 P, Rep., EU:C:2009:598, punctele 97, 98 și 102, și Hotărârea Sopropé, punctul 38 de mai sus, EU:C:2008:746, punctele 49 și 50).
            44. Prin urmare, reclamantele invocă în mod greșit încălcarea dreptului lor la apărare sau a dreptului de a fi ascultate.
            45. În măsura în care reclamantele invocă încălcarea dreptului lor la un proces echitabil, trebuie amintit că, deși Comisia sau Consiliul nu pot fi calificate drept „instanță” în sensul articolului 6 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 octombrie 1980, van Landewyck și alții/Comisia, 209/78-215/78 și 218/78, EU:C:1980:248, punctul 81, și Hotărârea din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., EU:C:1983:158, punctul 7), Comisia și Consiliul sunt totuși obligate să respecte, în cursul procedurii administrative, drepturile fundamentale ale Uniunii, printre care figurează dreptul la o bună administrare, consacrat la articolul 41 din Carta drepturilor fundamentale. Mai precis, acest din urmă articol din carta menționată, iar nu articolul 47 din aceasta, este cel care guvernează procedura administrativă desfășurată în fața Comisiei și a Consiliului în materie de protecție împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Uniunii (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 iulie 2013, Ziegler/Comisia, C‑439/11 P, Rep., EU:C:2013:513, punctul 154 și jurisprudența citată).
            46. Critica reclamantelor trebuie înțeleasă, așadar, în sensul că se invocă încălcarea dreptului la o bună administrare ca urmare a neluării în considerare în mod adecvat a observațiilor formulate de acestea în scrisoarea din 25 iulie 2011. Dreptul menționat presupune o obligație de diligență care impune instituției competente să examineze cu atenție și cu imparțialitate toate elementele pertinente din speță (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 noiembrie 1991, Technische Universität München, C‑269/90, Rec., EU:C:1991:438, punctul 14, Hotărârea din 6 noiembrie 2008, Țările de Jos/Comisia, C‑405/07 P, Rep., EU:C:2008:613, punctul 56, și Hotărârea din 16 septembrie 2013, ATC și alții/Comisia, T‑333/10, Rep., EU:T:2013:451, punctul 84).
            47. În speță, Consiliul a precizat următoarele în considerentul (60) al regulamentului atacat:
            „În observațiile sale cu privire la comunicare, un producător‑exportator chinez a susținut că anumiți indicatori, cum ar fi producția, volumul de vânzări, rentabilitatea, utilizarea capacității, ocuparea forței de muncă, nu demonstrează, de fapt, nicio evoluție negativă pentru industria Uniunii. Totuși, societatea a urmărit doar evoluțiile între anul 2009 și PAR, în condițiile în care, pentru evaluarea prejudiciului, este nevoie să se evalueze evoluția industriei Uniunii pe întreaga perioadă luată în considerare, respectiv între 2007 și PAR. După cum s‑a explicat anterior [a se vedea considerentele (43)-(49)], toți indicatorii de prejudiciu menționați de exportatorul chinez au evoluat într‑o direcție negativă pe parcursul perioadei luate în considerare.”
            48. La lectura scrisorii reclamantelor din 25 iulie 2011, este adevărat că acestea susțineau numai în raport cu perioada cuprinsă între anul 2009 și PAR că producția, rentabilitatea, utilizarea capacității și ocuparea forței de muncă pentru industria Uniunii nu indicau nicio evoluție negativă, ci, dimpotrivă, indicau o evoluție pozitivă.
            49. Or, cea de a doua teză din considerentul (60) al regulamentului atacat [„Totuși, societatea a urmărit doar evoluțiile între anul 2009 și PAR, în condițiile în care, pentru evaluarea prejudiciului, este nevoie să se evalueze evoluția industriei Uniunii pe întreaga perioadă luată în considerare, respectiv între 2007 și PAR”] trebuie citită și înțeleasă în lumina primei teze a acestui considerent. Astfel, chiar dacă este adevărat că, în scrisoarea din 25 iulie 2011, reclamantele au invocat și perioada luată în considerare, aprecierea potrivit căreia anumiți factori nu au cunoscut o evoluție negativă nu s‑a referit decât la evoluția intervenită între anul 2009 și PAR.
            50. Prin urmare, reclamantele invocă în mod greșit, în esență, o încălcare a obligației de diligență din partea instituțiilor, având în vedere aprecierea cuprinsă în considerentul (60) al regulamentului atacat.
            51. În sfârșit, în măsura în care reclamantele invocă, în esență, încălcarea de către instituții a obligației de diligență și încălcarea articolului 11 alineatul (2) al treilea paragraf din regulamentul de bază, întrucât nu au fost luate în considerare celelalte elemente ale observațiilor lor conținute în scrisoarea din 25 iulie 2011, trebuie amintit că, în temeiul acestei dispoziții, concluziile instituțiilor Uniunii ţin seama de toate elementele de probă pertinente şi documentate corespunzător prezentate pentru a stabili dacă expirarea măsurilor ar fi sau nu ar fi de natură să favorizeze continuarea sau reapariţia dumpingului şi a prejudiciului.
            52. Pentru motivele expuse mai sus, instituțiile nu au omis să țină seama în regulamentul atacat de lipsa unei evoluții negative, invocată de reclamante în scrisoarea din 25 iulie 2011, a producției, a rentabilității, a utilizării capacității și a ocupării forței de muncă pentru industria Uniunii. În plus, reiese din considerentul (59) al regulamentului atacat că instituțiile au luat în considerare evoluția rentabilității, a producției, a volumului vânzărilor, a ratei de utilizare a capacității, a nivelului ocupării forței de muncă și a productivității în Uniune între anul 2007 și PAR. Astfel, instituțiile au ținut seama de elementele menționate în perioada luată în considerare. În măsura în care reclamantele apreciază că instituțiile au realizat o apreciere eronată a elementelor menționate având în vedere observațiile lor din scrisoarea din 25 iulie 2011, trebuie să se constate că această critică vizează temeinicia aprecierii cuprinse în regulamentul atacat, care face obiectul celui de al treilea motiv, și, în consecință, nu intră sub incidența controlului legalității externe a regulamentului menționat. În consecință, critica reclamantelor potrivit căreia instituțiile ar fi încălcat obligația de diligență și articolul 11 alineatul (2) al treilea paragraf din regulamentul de bază pentru motivul că nu ar fi luat în considerare în mod corespunzător elementele din observațiile lor cuprinse în scrisoarea din 25 iulie 2011 trebuie respinsă.
            53. Pentru ansamblul motivelor prezentate mai sus, se impune respingerea primului motiv formulat de reclamante, întemeiat pe încălcarea drepturilor lor procedurale.
            Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe erori de fapt
            Introducere
            [ omissis ]
            Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv
            [ omissis ]
            Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv
            [ omissis ]
            Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv
            [ omissis ]
            Concluzie
            [ omissis ]
            Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe erori vădite de apreciere
            Introducere
            [ omissis ]
            Cu privire la primul aspect al celui de al treilea motiv
            – – Cu privire la erorile vădite de apreciere și la încălcările articolului 11 alineatul (2) și ale articolului 3 alineatele (2), (6) și (7) din regulamentul de bază
            [ omissis ]
            – – Cu privire la viciile de motivare
            [ omissis ]
            – – Concluzie
            [ omissis ]
            Cu privire la al doilea aspect al celui de al treilea motiv
            – – Introducere
            [ omissis ]
            – – Cu privire la aprecierile cuprinse în considerentele (58) și (59) ale regulamentului atacat
            [ omissis ]
            – – Cu privire la aprecierile cuprinse în considerentul (61) al regulamentului atacat
            [ omissis ]
            – – Cu privire la aprecierile cuprinse în considerentul (62) al regulamentului atacat
            [ omissis ]
            – – Cu privire la aprecierile cuprinse în considerentul (64) al regulamentului atacat
            [ omissis ]
            – – Concluzie
            [ omissis ]
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            [ omissis ]
            (1) .
            (1)  –	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive,
            TRIBUNALUL (Camera a patra)
            declară și hotărăște:
            1) Respinge acțiunea.
            2) Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd și Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, patru cincimi din cheltuielile de judecată efectuate de Consiliul Uniunii Europene.
            3) Consiliul suportă o cincime din propriile cheltuieli de judecată.
            4) Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Curții din data de 10 mai 1960. # Barbara Erzbergbau AG și alții împotriva Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. # Cauze conexate 3-58 până la 18-58, 25-58 și 26-58.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 14 februarie 2008. # Orsay GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale și figurative O orsay - Marcă națională verbală și figurativă anterioară D’ORSAY - Motiv relativ de refuz - Risc de confuzie - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-39/04.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 14 februarie 2008 – Orsay/OAPI – Jiménez Arellano (O orsay)
      (Cauza T‑39/04)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale și figurative O orsay – Marcă națională verbală și figurativă anterioară D’ORSAY – Motiv relativ de refuz – Risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție din partea titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice
         sau similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         49 și 52-55)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 3 noiembrie 2003 (cauza R 394/2002‑4) privind o
                  procedură de opoziție între José Jiménez Arellano, SA și Orsay GmbH

            Date privind cauza

               Persoana care solicită înregistrarea mărcii comunitare:

               Orsay GmbH

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală și figurativă O orsay pentru produse din clasele 23, 24 și 25 – cererea nr. 1042613

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               José Jiménez Arellano, SA

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Marca figurativă spaniolă și portugheză D’ORSAY, printre altele pentru produse din clasa 25

               Decizia diviziei de opoziție:

               Respinge cererea de înregistrare a mărcii pentru produsele: „articole de îmbrăcăminte, cizme, papuci; articole pentru acoperirea
                  capului”. Respinge opoziția pentru restul produselor

               Decizia camerei de recurs:

               Respinge recursul

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă societatea Orsay GmbH la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (camera a opta) din 6 martie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2002/73/CE - Egalitate de tratament între bărbați și femei - Accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională - Condiții de muncă - Netranspunere în termenul prevăzut. # Cauza C-340/07.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a opta) din 6 martie 2008 – Comisia/Luxemburg
      (Cauza C‑340/07)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2002/73/CE – Egalitate de tratament între bărbați și femei – Accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională – Condiții de muncă – Netranspunere în termenul prevăzut”
      Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 6)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Neadoptarea, în termenul prevăzut, a tuturor actelor necesare pentru
                  a se conforma Directivei 2002/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002 de modificare a Directivei
                  76/207/CEE a Consiliului privind punerea în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea
                  ce privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională, precum și condițiile de muncă (JO L 269,
                  p. 15, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 143)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma
                     Directivei 2002/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002 de modificare a Directivei 76/207/CEE
                     a Consiliului privind punerea în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce privește
                     accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională, precum și condițiile de muncă, Marele Ducat al
                     Luxemburgului nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 2 alineatul (1) primul paragraf din această
                     directivă.

                  2)

                  	Obligă Marele Ducat al Luxemburgului la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (Camera a zecea) din 21 ianuarie 2016.#Società per l'aeroporto civile di Bergamo-Orio al Serio SpA (SACBO) SpA împotriva Comisiei Europene și a Agenției Executive pentru Inovare și Rețele (INEA).#Recurs – Rețea transeuropeană de transport – Contribuție financiară – Închidere – Decizie prin care se declară neeligibile anumite costuri și se stabilește decontul final – Articolul 263 al patrulea paragraf TFUE – Acțiune în anulare – Act atacabil – Calitate procesuală activă – Altă persoană decât beneficiarul contribuției.#Cauza C-281/14 P.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 5 iulie 2000. # Ignacio Samper împotriva Parlamentului European. # Funcționari - Interesul serviciului. # Cauza T-111/99.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 24 ianuarie 1991. # Edward Patrick Latham împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Raport de evaluare. # Cauza T-63/89.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 5 iulie 1988. # Felix Borowitz împotriva Bundesversicherungsanstalt für Angestellte. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundessozialgericht - Germania. # Securitate socială. # Cauza 21/87.


Hotărârea Curții (camera a șasea) din data de 12 noiembrie 1998. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directivă 64/433/CEE, 91/497/CEE și 89/662/CEE. # Cauza C-102/96.


Hotărârea Tribunalului (camera a treia) din 15 ianuarie 2013. # Welte - Wenu GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de declarare a nulității - Marca comunitară figurativă EUROPEAN DRIVESHAFT SERVICES - Motiv absolut de refuz - Imitarea unei embleme a unei organizații internaționale interguvernamentale - Articolul 7 alineatul (1) litera (h) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 - Articolul 6 ter din Convenția de la Paris - Conținutul cererii de declarare a nulității - Admisibilitatea elementelor noi - Articolul 56 alineatul (2) și articolul 76 din Regulamentul nr. 207/2009 - Norma 37 litera (b) punctul (iv) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 - Competența camerei de recurs în cazul unei căi de atac limitate la o parte a deciziei diviziei de anulare. # Cauza T-413/11.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a opta) din data de 13 mai 2009. # Schuhpark Fascies GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedura de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative și verbale jello SCHUHPARK - Marca națională verbală anterioară Schuhpark - Motiv relativ de refuz - Dovada utilizării mărcii anterioare - Articolul 43 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 40/94. # Cauza T-183/08.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a opta) din 13 mai 2009 — Schuhpark Fascies/OAPI – Leder & Schuh (jello SCHUHPARK)
      (Cauza T‑183/08)
      „Marcă comunitară — Procedura de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative și verbale jello SCHUHPARK — Marca națională verbală anterioară Schuhpark — Motiv relativ de refuz — Dovada utilizării mărcii anterioare — Articolul 43 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 40/94”
      Marcă comunitară — Observații ale terților și opoziție — Examinarea opoziției — Dovadă a utilizării mărcii anterioare [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului art. 43 alin. (2) și (3)] (a se vedea punctele
         20-24)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 13 martie 2008 (cauza R 1560/2006-4) privind o procedură
                  de opoziție între Schuhpark Fascies GmbH și Leder & Schuh AG

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Leder & Schuh AG

               Marca comunitară vizată:

               Marca figurativă și verbală jello SCHUHPARK pentru produse din clasele 1, 3, 9, 14, 16, 18, 21, 24 - 26 și 28 – cerere nr. 1269372

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Schuhpark Fascies GmbH

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Marca verbală germană Schuhpark pentru produse din clasa 25 și, în această privință, opoziția era îndreptată împotriva înregistrării
                  în clasele 18, 21, 25 și 26

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite în parte opoziția și respinge în parte cererea de înregistrare

               Decizia camerei de recurs:

               Anulează decizia atacată și respinge opoziția

         Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Schuhpark Fascies GmbH la plata cheltuielilor de judecată.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 26 ianuarie 2010.#Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL împotriva Administración del Estado.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Supremo - Spania.#Autonomia procedurală a statelor membre - Principiul echivalenței - Acțiune în răspundere îndreptată împotriva statului - Încălcarea dreptului Uniunii - Încălcarea Constituției.#Cauza C-118/08.

text:
      Cauza C‑118/08
      Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL
      împotriva
      Administración del Estado
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Tribunal Supremo)
      „Autonomia procedurală a statelor membre — Principiul echivalenței — Acțiune în răspundere îndreptată împotriva statului — Încălcarea dreptului Uniunii — Încălcarea Constituției”
      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare — Competența Curții — Limite
      (art. 234 CE)
      2.        Dreptul Uniunii — Drepturi acordate particularilor — Încălcare de către un stat membru — Obligația de a repara prejudiciul
            cauzat particularilor
      1.        Deși nu este de competența Curții, în cadrul procedurii preliminare, să aprecieze conformitatea unor dispoziții din dreptul
         național cu normele dreptului Uniunii, Curtea este competentă să furnizeze instanței de trimitere toate elementele de interpretare
         proprii acestui drept care îi pot permite să aprecieze o asemenea conformitate în vederea soluționării cauzei cu care este
         sesizată.

      În acest scop, originea normativă sau jurisprudențială a regulilor din dreptul național în raport cu care instanța națională
         trebuie să aprecieze conformitatea cu dreptul Uniunii în lumina elementelor de interpretare furnizate de Curte nu afectează
         nicidecum competența acesteia de a statua asupra cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare.

      (a se vedea punctele 23 și 24)
      2.        Dreptul Uniunii se opune aplicării unei reguli a unui stat membru în temeiul căreia o acțiune în răspunderea statului întemeiată
         pe o încălcare a acestui drept de o lege națională, constatată printr‑o hotărâre a Curții de Justiție a Comunităților Europene
         pronunțată în temeiul articolului 226 CE, poate fi admisă numai dacă solicitantul a epuizat în prealabil toate căile de atac
         interne în scopul de a contesta validitatea actului administrativ cauzator de prejudicii adoptat în temeiul acestei legi,
         deși o asemenea regulă nu este aplicabilă unei acțiuni în răspunderea statului întemeiate pe încălcarea Constituției de aceeași
         lege, constatată de instanța competentă.

      Astfel, principiul echivalenței impune ca toate normele aplicabile acțiunilor să se aplice fără distincție atât acțiunilor
         întemeiate pe încălcarea dreptului Uniunii, cât și celor similare întemeiate pe nerespectarea dreptului intern. Or, având
         în vedere obiectul lor și elementele lor esențiale, cele două acțiuni în răspundere avute în vedere pot fi considerate similare
         din moment ce, pe de o parte, acestea au exact același obiect, și anume despăgubirea pentru prejudiciul suferit de persoana
         lezată ca urmare a unei acțiuni sau inacțiuni a statului și, pe de altă parte, singura diferență care există între cele două
         acțiuni avute în vedere constă în împrejurarea că încălcările de drept pe care acestea se întemeiază ar fi constatate, în
         privința uneia, printr‑o hotărâre pronunțată de Curte în temeiul articolului 226 CE, iar în privința celeilalte, printr‑o
         hotărâre pronunțată de instanța națională competentă. Or, în lipsa altor elemente care să permită concluzia existenței altor
         diferențe între acțiunile menționate, această din urmă împrejurare nu poate fi suficientă pentru stabilirea unei distincții
         între cele două acțiuni în raport cu principiul echivalenței. Prin urmare, principiul echivalenței se opune aplicării unei
         asemenea reguli.

      (a se vedea punctele 33, 36, 43-46 și 48 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      26 ianuarie 2010(*)

      „Autonomia procedurală a statelor membre – Principiul echivalenței – Acțiune în răspundere îndreptată împotriva statului – Încălcarea dreptului Uniunii – Încălcarea Constituției”
      În cauza C‑118/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Tribunal Supremo
         (Spania), prin decizia din 1 februarie 2008, primită de Curte la 18 martie 2008, în procedura

      Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL
      împotriva
      Administración del Estado,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano (raportor), J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot,
         doamnele R. Silva de Lapuerta și C. Toader, președinți de cameră, domnii C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, T. von
         Danwitz, A. Arabadjiev și J.‑J. Kasel, judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: doamna M. Ferreira, administrator principal,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 22 aprilie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL, de C. Esquerrá Andreu, abogado;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. López‑Medel Báscones, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul R. Vidal Puig și de doamna M. Afonso, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 9 iulie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea principiilor efectivității și echivalenței în raport
         cu regulile aplicabile în ordinea juridică spaniolă acțiunilor în răspundere îndreptate împotriva statului pentru încălcarea
         dreptului Uniunii.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL (denumită în continuare
         „Transportes Urbanos”), pe de o parte, și Administración del Estado, pe de altă parte, în legătură cu respingerea acțiunii
         în răspundere pe care această societate a introdus‑o împotriva statului spaniol pentru încălcarea dreptului Uniunii.

       Cadrul juridic
       A șasea directivă
      3        Articolul 17 alineatele (2) și (5), în versiunea rezultată din articolul 28f din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului
         din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul
         comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1), astfel cum a fost modificată prin Directiva
         95/7/CE a Consiliului din 10 aprilie 1995 (JO L 102, p. 18, denumită în continuare „A șasea directivă”), prevede:

      „(2)      În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate pentru operațiunile sale taxabile, persoana impozabilă are dreptul
         de a deduce din taxa pe care are obligația de a o plăti:

      (a)      taxa pe valoarea adăugată datorată sau achitată pe teritoriul țării pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate
         și pentru serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă;

      (b)      taxa pe valoarea adăugată datorată sau achitată pentru bunurile importate pe teritoriul țării;
      (c)      taxa pe valoarea adăugată datorată în conformitate cu articolul 5 alineatul (7) litera (a), articolul 6 alineatul (3) și articolul
         28a alineatul (6);

      […]
      (5)      În cazul bunurilor și serviciilor utilizate de o persoană impozabilă atât pentru operațiunile care dau drept de deducere prevăzute
         la alineatele (2) și (3), cât și pentru operațiuni care nu dau drept de deducere, deducerea este permisă numai pentru partea
         din taxa pe valoarea adăugată care poate fi atribuită primelor operațiuni.

      Pro rata de deducere se stabilește, pentru toate operațiunile desfășurate de persoana impozabilă, conform articolului 19.

      […]” [traducere neoficială]
      4        Articolul 19 din A șasea directivă prevede criteriile de calcul al pro rata de deducere prevăzută la articolul 17 alineatul (5) primul paragraf din această directivă.

       Dreptul național
      5        Articolul 163 din Constituția spaniolă (denumită în continuare „Constituția”) prevede:

      „În cazul în care, pe parcursul unui proces, o instanță consideră că un act cu putere de lege aplicabil în speță, de validitatea
         căruia depinde hotărârea, poate fi contrar Constituției, sesizează Tribunal Constitucional [(Curtea Constituțională)] pentru
         a se pronunța asupra acestei probleme în cazurile, în forma și cu efectele prevăzute de lege, care nu sunt suspensive în nicio
         situație.”

      6        Legea 37/1992 din 28 decembrie 1992 privind taxa pe valoarea adăugată (BOE nr. 312 din 29 decembrie 1992, p. 44247), astfel
         cum a fost modificată prin Legea 66/1997 din 30 decembrie 1997 (BOE nr. 313 din 31 decembrie 1997, p. 38517, denumită în continuare
         „Legea 37/1992”), prevede limitări ale dreptului unei persoane impozabile de a deduce taxa pe valoarea adăugată (denumită
         în continuare „TVA”) aferentă cumpărării de bunuri și servicii finanțate prin intermediul subvențiilor. Aceste limitări au
         intrat în vigoare începând cu exercițiul fiscal 1998.

      7        Legea 37/1992 prevede deopotrivă că orice persoană impozabilă are obligația să depună declarații periodice în care trebuie
         să calculeze cuantumurile TVA‑ului datorate de aceasta (denumite în continuare „taxări inverse”).

      8        În temeiul Legii fiscale generale 58/2003 din 17 decembrie 2003 (BOE nr. 303 din 18 decembrie 2003, p. 44987), persoana impozabilă
         are dreptul de a solicita rectificarea propriilor taxări inverse și, eventual, de a solicita restituirea plăților nedatorate.
         Potrivit articolelor 66 și 67 din această lege, termenul de prescripție a acestui drept este patru ani, începând să curgă,
         în esență, din ziua următoare celei în care plata nedatorată a fost efectuată sau celei în care a expirat termenul de prezentare
         a taxării inverse, dacă plata nedatorată a fost efectuată în acest termen.

       Acțiunea principală
      9        Prin Hotărârea din 6 octombrie 2005, Comisia/Spania (C‑204/03, Rec., p. I‑8389), Curtea s‑a pronunțat în esență în sensul
         că limitările deductibilității TVA‑ului, prevăzute de Legea 37/1992, erau incompatibile cu articolul 17 alineatele (2) și
         (5), precum și cu articolul 19 din A șasea directivă.

      10      Transportes Urbanos, care a efectuat taxări inverse pentru exercițiile fiscale 1999 și 2000 în temeiul Legii 37/1992, nu s‑a
         prevalat de dreptul de a solicita, în temeiul Legii fiscale generale 58/2003, rectificarea acestor taxări inverse. Astfel,
         este cert că un asemenea drept era prescris la data la care Curtea a pronunțat Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior.

      11      Prin urmare, Transportes Urbanos a inițiat o acțiune în răspundere împotriva statului spaniol în fața Consiliului de Miniștri.
         În cadrul acestei acțiuni susține că a suferit un prejudiciu în cuantum de 1 228 366,39 euro din cauza încălcării de către
         legiuitorul spaniol a celei de A șasea directive, această încălcare fiind constatată de Curte în Hotărârea Comisia/Spania,
         citată anterior. Un asemenea cuantum corespunde plăților TVA‑ului încasat de administrația fiscală spaniolă fără a‑i fi datorat,
         pe parcursul exercițiilor respective, precum și rambursărilor pe care această societate le‑ar fi putut pretinde pentru aceleași
         exerciții fiscale.

      12      Prin decizia din 12 ianuarie 2007, Consiliul de Miniștri a respins cererea formulată de Transportes Urbanos, considerând că
         necontestarea de către reclamantă a taxărilor inverse în termenul de patru ani prevăzut a întrerupt legătura de cauzalitate
         directă dintre încălcarea dreptului Uniunii imputată statului spaniol și prejudiciul pretins suferit de această societate.

      13      Această decizie de respingere adoptată de Consiliul de Miniștri se întemeiază în special pe două hotărâri ale Tribunal Supremo
         din 29 ianuarie 2004 și din 24 mai 2005 (denumite în continuare „jurisprudența în litigiu”), potrivit cărora acțiunile în
         răspunderea statului pentru încălcarea dreptului Uniunii sunt supuse regulii epuizării prealabile a căilor de atac, administrative
         și judiciare, împotriva actului administrativ cauzator de prejudiciu și care a fost adoptat în temeiul unei legi naționale
         contrare dreptului comunitar.

      14      La 6 iunie 2007, Transportes Urbanos a formulat o acțiune la Tribunal Supremo împotriva deciziei de respingere adoptate de
         Consiliul de Miniștri.

       Decizia de trimitere și întrebarea preliminară
      15      În decizia de trimitere, Tribunal Supremo amintește că, potrivit jurisprudenței în litigiu, exercitarea unei acțiuni în răspunderea
         statului întemeiată pe neconstituționalitatea unei legi nu este supusă, spre deosebire de aceeași acțiune întemeiată pe incompatibilitatea
         acestei legi cu dreptul Uniunii, niciunei condiții de epuizare prealabilă a căilor de atac împotriva actului administrativ
         cauzator de prejudiciu întemeiat pe această lege.

      16      Motivul existenței diferenței de tratament dintre cele două acțiuni ar rezulta din diferențele existente între acțiunile care
         pot fi exercitate împotriva unui act administrativ, după cum aceste acțiuni sunt întemeiate pe incompatibilitatea acestuia
         cu dreptul Uniunii sau pe încălcarea Constituției de legea națională în temeiul căreia a fost adoptat acest act.

      17      Astfel, potrivit jurisprudenței în litigiu, din moment ce legea națională beneficiază de prezumția de conformitate cu Constituția,
         actele administrative întemeiate pe această lege beneficiază deopotrivă de o prezumție de „legitimitate”. Rezultă că nici
         autoritățile administrative, nici autoritățile jurisdicționale nu pot anula aceste acte fără ca nulitatea legii, pentru faptul
         de a fi contrară Constituției, să fi fost declarată printr‑o hotărâre a Tribunal Constitucional la capătul unei acțiuni de
         declarare a neconstituționalității, exercitată în conformitate cu articolul 163 din Constituție, acțiune a cărei inițiere
         este numai de competența instanței sesizate cu litigiul.

      18      În aceste condiții, dacă epuizarea prealabilă a căilor de atac administrative și jurisdicționale împotriva actului administrativ
         cauzator de prejudicii ar fi prevăzută drept condiție pentru posibilitatea introducerii unei acțiuni în răspundere întemeiate
         pe o încălcare a Constituției, efectul acesteia ar fi ca justițiabililor să li se impună sarcina atacării actului administrativ
         adoptat în temeiul legii pretins neconstituționale prin utilizarea, în primul rând, a căii administrative și, în al doilea
         rând, a căii jurisdicționale, precum și prin epuizarea tuturor gradelor de jurisdicție până în momentul în care una dintre
         instanțele sesizate decide în final sesizarea Tribunal Constitucional pentru a se pronunța cu privire la neconstituționalitatea
         acelei legi. O asemenea situație ar fi disproporționată și ar avea consecințe inacceptabile.

      19      În schimb, atunci când autoritățile administrative sau jurisdicționale competente consideră că un act administrativ a fost
         adoptat în temeiul unei legi incompatibile cu dreptul Uniunii, acestea ar avea obligația, potrivit jurisprudenței constante
         a Curții, să înlăture aplicarea acelei legi, precum și a actelor administrative adoptate în temeiul său. Prin urmare, ar exista
         posibilitatea de a se solicita în mod direct acestor autorități anularea actului administrativ cauzator de prejudicii și,
         în consecință, obținerea unei reparări totale a prejudiciului.

      20      În plus, potrivit jurisprudenței în litigiu, existența unei încălcări a dreptului Uniunii care poate angaja răspunderea statului
         ar trebui stabilită de o hotărâre preliminară a Curții. Or, efectele unei hotărâri pronunțate de cea din urmă instanță în
         temeiul articolului 267 TFUE nu ar fi comparabile cu cele ale unei hotărâri pronunțate de Tribunal Constitucional prin care
         o lege este declarată neconstituțională, în sensul că numai decizia pronunțată de Tribunal Constitucional ar determina nulitatea
         acestei legi cu efect retroactiv.

      21      În aceste condiții, Tribunal Supremo a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Este contrară principiilor echivalenței și efectivității aplicarea de cãtre Tribunal Supremo del Reino de España, în cadrul
         [jurisprudenței în litigiu], a unor soluții diferite acțiunilor în răspundere patrimonială a statului pentru fapta legiuitorului,
         întemeiate pe acte administrative adoptate în temeiul unei legi declarate neconstituțională, față de cele întemeiate pe aplicarea
         unei norme declarate contrară dreptului [Uniunii]?”

       Cu privire la competența Curții
      22      În opinia guvernului spaniol, Curtea nu are competența să se pronunțe asupra conformității cu dreptul Uniunii a deciziilor
         jurisdicționale, precum cele care constituie jurisprudența în litigiu, din moment ce însuși Tribunal Supremo este în măsură
         să o modifice în situația în care consideră că nu este compatibilă cu acest drept.

      23      În această privință, trebuie amintit că, deși nu este de competența Curții, în cadrul procedurii preliminare, să aprecieze
         conformitatea unor dispoziții din dreptul național cu normele dreptului Uniunii, Curtea s‑a pronunțat în mod repetat în sensul
         că este competentă să furnizeze instanței de trimitere toate elementele de interpretare proprii acestui drept care îi pot
         permite să aprecieze o asemenea conformitate în vederea soluționării cauzei cu care este sesizată (a se vedea în acest sens
         în special Hotărârea din 15 decembrie 1993, Hünermund și alții, C‑292/92, Rec., p. I‑6787, punctul 8, și Hotărârea din 31
         ianuarie 2008, Centro Europa 7, C‑380/05, Rep., p. I‑349, punctul 50).

      24      În acest scop, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 13 din concluzii, originea normativă sau jurisprudențială a
         regulilor din dreptul național în raport cu care instanța de trimitere va trebui să aprecieze conformitatea cu dreptul Uniunii
         în lumina elementelor de interpretare furnizate de Curte nu afectează nicidecum competența acesteia de a statua asupra cererii
         de pronunțare a unei hotărâri preliminare.

      25      În plus, în temeiul unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele statelor membre, astfel
         cum se prevede la articolul 267 TFUE, numai instanțele naționale care sunt sesizate cu litigiul și care trebuie să își asume
         responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată au competența să aprecieze, luând în considerare
         particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre,
         cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, dacă întrebările adresate au ca obiect interpretarea
         dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 13
         martie 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Rec., p. I‑2099, punctul 38, Hotărârea din 22 mai 2003, Korhonen și alții, C‑18/01,
         Rec., p. I‑5321, punctul 19, precum și Hotărârea din 23 aprilie 2009, VTB‑VAB și Galatea, C‑261/07 și C‑299/07, Rep., p. I‑2949,
         punctul 32).

      26      Or, în speță Curtea este chemată nu să interpreteze dreptul național sau o hotărâre a unei instanțe naționale, ci să furnizeze
         instanței de trimitere elemente de interpretare a principiilor efectivității și echivalenței pentru a‑i permite să aprecieze
         dacă, în temeiul dreptului Uniunii, are obligația să înlăture aplicarea normelor naționale referitoare la acțiunile în răspundere
         îndreptate împotriva statului pentru încălcarea acestui drept de o lege națională (a se vedea în acest sens Hotărârea din
         18 iulie 2007, Lucchini, C‑119/05, Rep., p. I‑6199, punctul 46).

      27      În consecință, Curtea este competentă să soluționeze prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare.

       Cu privire la întrebarea preliminară
      28      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul Uniunii se
         opune unei norme a unui stat membru în temeiul căreia acțiunile în răspunderea statului întemeiate pe o încălcare a acestui
         drept de o lege națională sunt supuse unei condiții de epuizare prealabilă a căilor de atac împotriva actului administrativ
         cauzator de prejudicii, deși aceleași acțiuni nu sunt supuse unei asemenea condiții atunci când sunt întemeiate pe o încălcare
         a Constituției de aceeași lege.

       Observații introductive
      29      Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit de la bun început că, potrivit unei jurisprudențe constante, principiul
         răspunderii statului pentru prejudiciile cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii care îi sunt imputabile
         este inerent sistemului tratatelor pe care aceasta din urmă se întemeiază (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie
         1991, Francovich și alții, C‑6/90 și C‑9/90, Rec., p. I‑5357, punctul 35, Hotãrârea din 5 martie 1996, Brasserie du pêcheur
         și Factortame, C‑46/93 și C‑48/93, Rec., p. I‑1029, punctul 31, precum și Hotărârea din 24 martie 2009, Danske Slagterier,
         C‑445/06, Rep., p. I‑2119, punctul 19).

      30      În această privință, Curtea s‑a pronunțat în sensul că particularii vătămați au un drept la repararea prejudiciului dacă sunt
         îndeplinite trei condiții, și anume ca norma de drept al Uniunii încălcată să aibă ca obiect conferirea de drepturi particularilor,
         încălcarea acestei norme să fie suficient de gravă și să existe o legătură directă de cauzalitate între încălcarea obligației
         și prejudiciul suferit de particulari (a se vedea în acest sens Hotărârea Danske Slagterier, citată anterior, punctul 20 și
         jurisprudența citată).

      31      De asemenea, Curtea a avut ocazia să precizeze că, exceptând dreptul la repararea prejudiciului care își are în mod direct
         temeiul în dreptul Uniunii atunci când aceste condiții sunt îndeplinite, statului îi revine obligația ca, în cadrul dreptului
         național al răspunderii, să repare prejudiciul cauzat, condițiile stabilite de legislațiile naționale în domeniul reparării
         prejudiciilor neputând fi mai puțin favorabile decât cele referitoare la acțiuni asemănătoare de drept intern (principiul
         echivalenței) și neputând fi concepute astfel încât să facă, în practică, imposibilă sau excesiv de dificilă obținerea reparării
         prejudiciului (principiul efectivității) (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 septembrie 2003, Köbler, C‑224/01, Rec.,
         p. I‑10239, punctul 58, și Hotărârea din 13 martie 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Rep.,
         p. I‑2107, punctul 123).

      32      Astfel cum a arătat instanța de trimitere, întrebarea adresată trebuie, așadar, examinată în lumina acestor principii.

       Cu privire la principiul echivalenței
      33      Cu privire la principiul echivalenței, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, acesta impune ca toate normele
         aplicabile acțiunilor să se aplice fără distincție atât acțiunilor întemeiate pe încălcarea dreptului Uniunii, cât și celor
         similare întemeiate pe nerespectarea dreptului intern (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 septembrie 1998, Edis, C‑231/96,
         Rec., p. I‑4951, punctul 36, Hotărârea din 1 decembrie 1998, Levez, C‑326/96, Rec., p. I‑7835, punctul 41, Hotărârea din 16
         mai 2000, Preston și alții, C‑78/98, Rec., p. I‑3201, punctul 55, precum și Hotărârea din 19 septembrie 2006, i‑21 Germany
         și Arcor, C‑392/04 și C‑422/04, Rec., p. I‑8559, punctul 62).

      34      Totuși, acest principiu nu poate fi interpretat în sensul că obligă un stat membru să extindă regimul său intern cel mai favorabil
         în privința tuturor acțiunilor introduse într‑un anumit domeniu de drept (Hotărârea Levez, citată anterior, punctul 42, Hotărârea
         din 9 februarie 1999, Dilexport, C‑343/96, Rec., p. I‑579, punctul 27, și Hotărârea din 29 octombrie 2009, Pontin, C‑63/08,
         nepublicată încă în Repertoriu, punctul 45).

      35      Pentru a verifica dacă principiul echivalenței este respectat în acțiunea principală, trebuie, așadar, să se examineze dacă,
         având în vedere obiectul și elementele sale esențiale, acțiunea în răspundere introdusă de Transportes Urbanos, întemeiată
         pe încălcarea dreptului Uniunii, și cea pe care această societate ar fi avut posibilitatea să o introducă în temeiul unei
         eventuale încălcări a Constituției pot fi considerate similare (a se vedea în acest sens Hotărârea Preston și alții, citată
         anterior, punctul 49).

      36      Or, în ceea ce privește obiectul celor două acțiuni în răspundere menționate la punctul precedent, trebuie arătat că acestea
         au exact același obiect, și anume despăgubirea pentru prejudiciul suferit de persoana lezată ca urmare a unei acțiuni sau
         inacțiuni a statului.

      37      Cu privire la elementele lor esențiale, trebuie amintit că regula epuizării prealabile în discuție în acțiunea principală
         realizează o distincție între aceste acțiuni, în sensul că impune solicitantului să fi epuizat în prealabil căile de atac
         împotriva actului administrativ cauzator de prejudicii numai atunci când acțiunea în răspundere se întemeiază pe încălcarea
         dreptului Uniunii de legea națională în temeiul căreia acest act a fost adoptat.

      38      Or, trebuie arătat că, în mod contrar anumitor dezvoltări ce par sugerate de jurisprudența în litigiu, amintite la punctul
         20 din prezenta hotărâre, repararea prejudiciului cauzat de o încălcare a dreptului Uniunii de către un stat membru nu este
         supusă cerinței potrivit căreia existența unei asemenea încălcări să rezulte dintr‑o hotărâre pronunțată de Curte cu titlu
         preliminar (a se vedea în acest sens Hotărârea Brasserie du pêcheur și Factortame, citată anterior, punctele 94-96, Hotărârea
         din 8 octombrie 1996, Dillenkofer și alții, C‑178/94, C‑179/94 și C‑188/94-C‑190/94, Rec., p. I‑4845, punctul 28, precum și
         Hotărârea Danske Slagterier, citată anterior, punctul 37).

      39      Cu toate acestea, se impune constatarea că, în acțiunea principală, Transportes Urbanos și‑a întemeiat în mod expres acțiunea
         în răspundere pe Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior, pronunțată în temeiul articolului 226 CE, în care Curtea a constatat
         că Legea 37/1992 a încălcat A șasea directivă.

      40      În plus, din decizia de trimitere rezultă că Transportes Urbanos a sesizat Consiliul de Miniștri cu această acțiune din cauza
         faptului că termenele pentru introducerea unei cereri de rectificare a taxărilor inverse efectuate pentru exercițiile 1999
         și 2000 expiraseră la data la care fusese pronunțată Hotărârea Comisia/Spania menționată mai sus.

      41      Cu toate acestea, astfel cum s‑a afirmat la punctele 12 și 13 din prezenta hotărâre, acțiunea respectivă a fost respinsă de
         Consiliul de Miniștri în special pentru motivul că, în prealabil introducerii acestei acțiuni, Transportes Urbanos nu solicitase
         rectificarea taxărilor sale inverse.

      42      În schimb, potrivit deciziei de trimitere, dacă Transportes Urbanos ar fi putut să își întemeieze acțiunea în răspundere pe
         o hotărâre pronunțată de Tribunal Constitucional de declarare a nulității aceleiași legi pentru încălcarea Constituției, această
         acțiune ar fi putut fi admisă indiferent de împrejurarea că această societate nu solicitase rectificarea taxărilor inverse
         respective înaintea expirării termenelor de a formula o asemenea cerere.

      43      Din considerațiile de mai sus rezultă că, în contextul specific care a stat la baza acțiunii principale, astfel cum a fost
         descris în decizia de trimitere, singura diferență care există între cele două acțiuni menționate la punctul 35 din prezenta
         hotărâre constă în împrejurarea că încălcările de drept pe care acestea se întemeiază ar fi constatate, în privința uneia,
         printr‑o hotărâre pronunțată de Curte în temeiul articolului 226 CE, iar în privința celeilalte, printr‑o hotărâre pronunțată
         de Tribunal Constitucional.

      44      Or, în lipsa oricărei menționări, în decizia de trimitere, a altor elemente care să permită concluzia existenței altor diferențe
         între acțiunea în răspunderea statului introdusă în mod efectiv de Transportes Urbanos și acțiunea pe care această societate
         ar fi putut să o introducă în temeiul unei încălcări a Constituției, constatată de Tribunal Constitucional, această unică
         împrejurare nu poate fi suficientă pentru stabilirea unei distincții între cele două acțiuni în raport cu principiul echivalenței.

      45      Într‑o asemenea situație, trebuie arătat că cele două acțiuni sus‑menționate pot fi considerate similare în sensul jurisprudenței
         amintite la punctul 35 din prezenta hotărâre.

      46      Rezultă că, având în vedere împrejurările descrise în decizia de trimitere, principiul echivalenței se opune aplicării unei
         reguli precum cea în cauză în acțiunea principală.

      47      Luând în considerare această concluzie, nu este necesar să se examineze regula privind epuizarea prealabilă a căilor de atac,
         în cauză în acțiunea principală, în raport cu principiul efectivității.

      48      Din cele de mai sus rezultă că trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că dreptul Uniunii se opune aplicării unei reguli
         a unui stat membru în temeiul căreia o acțiune în răspunderea statului întemeiată pe o încălcare a acestui drept de o lege
         națională, constatată printr‑o hotărâre a Curții pronunțată în temeiul articolului 226 CE, poate fi admisă numai dacă solicitantul
         a epuizat în prealabil toate căile de atac interne în scopul de a contesta validitatea actului administrativ cauzator de prejudicii
         adoptat în temeiul acestei legi, deși o asemenea regulă nu este aplicabilă unei acțiuni în răspunderea statului întemeiate
         pe încălcarea Constituției de aceeași lege, constatată de instanța competentă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      49      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      Dreptul Uniunii se opune aplicării unei reguli a unui stat membru în temeiul căreia o acțiune în răspunderea statului întemeiată
            pe o încălcare a acestui drept de o lege națională, constatată printr‑o hotărâre a Curții de Justiție a Comunităților Europene
            pronunțată în temeiul articolului 226 CE, poate fi admisă numai dacă solicitantul a epuizat în prealabil toate căile de atac
            interne în scopul de a contesta validitatea actului administrativ cauzator de prejudicii adoptat în temeiul acestei legi,
            deși o asemenea regulă nu este aplicabilă unei acțiuni în răspunderea statului întemeiate pe încălcarea Constituției de aceeași
            lege, constatată de instanța competentă.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.