title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din data de 6 mai 2009. # Manuel Campos Valls împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Funcție publică - Funcționari - Recrutare. # Cauza F-39/07.

text:
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a treia)
      6 mai 2009
      Cauza F‑39/07
      Manuel Campos Valls
      împotriva
      Consiliului Uniunii Europene
      „Funcție publică — Funcționari — Recrutare — Numire — Post de șef de unitate — Respingerea candidaturii reclamantului — Condiții prevăzute de anunțul pentru ocuparea unui post vacant — Eroare vădită de apreciere”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Campos Valls solicită anularea, pe de o parte,
         a deciziei autorității împuternicite să facă numiri privind numirea domnului G. în postul de șef al unității spaniole din
         Direcția III Traducere și întocmire de documente din cadrul Direcției Generale A Personal și Administrație a Consiliului și,
         pe de altă parte, a deciziei de respingere a candidaturii sale pentru postul în litigiu

      Decizia: Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii

      1.      Funcționari — Post vacant — Ocuparea unui post prin promovare sau prin transfer intern — Analiză comparativă a meritelor candidaților
            — Puterea de apreciere a administrației — Limite
      [Statutul funcționarilor, art. 4, art. 7 alin. (1), art. 29 alin. (1) și art. 45 alin. (1)]
      2.      Funcționari — Anunț pentru ocuparea unui post vacant — Post de șef de unitate în cadrul unei direcții de traducere — Calificări
            necesare
      [Statutul funcționarilor, art. 29 alin. (1)]

      1.      Exercitarea largii puteri de apreciere de care dispune autoritatea împuternicită să facă numiri în materia numirii presupune
         examinarea atentă și imparțială a dosarelor de candidatură și respectarea cu conștiinciozitate a cerințelor prevăzute de anunțul
         pentru ocuparea unui post vacant, astfel încât aceasta este obligată să respingă orice candidat care nu răspunde cerințelor
         respective. Astfel, anunțul pentru ocuparea unui post vacant constituie un cadru legal pe care autoritatea menționată și‑l
         autoimpune și pe care trebuie să îl respecte cu scrupulozitate.

      În scopul de a verifica dacă autoritatea împuternicită să facă numiri nu a depășit limitele acestui cadru legal, este de competența
         instanței comunitare, în exercitarea controlului său jurisdicțional, să examineze mai întâi care sunt condițiile prevăzute
         de autoritatea menționată pentru ocuparea unui post vacant și apoi să verifice dacă acel candidat selectat de autoritatea
         menționată pentru ocuparea postului vacant îndeplinește efectiv aceste condiții. În sfârșit, trebuie să examineze dacă, în
         ceea ce privește aptitudinile reclamantului, autoritatea menționată nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere preferând în
         locul său un alt candidat.

      Cu toate acestea, o astfel de examinare se limitează la problema dacă, având în vedere elementele pe care și‑a întemeiat aprecierea
         administrația, aceasta s‑a menținut în limite rezonabile și nu a utilizat puterea sa în mod vădit eronat. Aprecierea instanței
         comunitare privind calificările candidaților nu poate înlocui aprecierea autorității împuternicite să facă numiri.

      (a se vedea punctele 41-43)
      Trimitere la:
      Curte: 28 februarie 1989, van der Stijl și Cullington/Comisia, 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87 și 232/87,
         Rec., p. 511, punctul 51; 18 martie 1993, Parlamentul European/Frederiksen, C‑35/92 P, Rec., p. I‑991, punctele 15 și 16

      Tribunalul de Primă Instanță: 19 martie 1997, Giannini/Comisia, T‑21/96, RecFP, p. I‑A‑69 și II‑211, punctul 20; 12 mai 1998,
         Wenk/Comisia, T‑159/96, RecFP, p. I‑A‑193 și II‑593, punctule 63, 64 și 72; 19 septembrie 2001, E/Comisia, T‑152/00, RecFP,
         p. I‑A‑179 și II‑813, punctul 29; 14 octombrie 2003, Wieme/Comisia, T‑174/02, RecFP, p. I‑A‑241 și II‑1165, punctul 38; 11
         noiembrie 2003, Faita/CES, T‑248/02, RecFP, p. I‑A‑281 și II‑1365, punctul 71; 3 februarie 2005, Mancini/Comisia, T‑137/03,
         RecFP, p. I‑A‑7 și II‑27, punctele 85 și 92; 4 mai 2005, Sena/AESA, T‑30/04, RecFP, p. I‑A‑113 și II‑519, punctul 80; 5 iulie
         2005, Wunenburger/Comisia, T‑370/03, RecFP, p. I‑A‑189 și II‑853, punctul 51; 4 iulie 2006, Tzirani/Comisia, T‑45/04, RecFP,
         p. I‑A‑2‑145 și II‑A‑2‑681, punctele 46,48 și 49

      2.      Într‑un anunț privind ocuparea unui post vacant de șef de unitate în cadrul unei direcții de traducere, calificările necesare
         nu pot fi interpretate în mod independent de fișa postului. Astfel, în cazul în care acestea din urmă nu reprezintă în mod
         direct atribuții de traducere sau de verificare a calității traducerii, ci constau în esență în atribuții de administrare
         și de organizare, condiția cunoașterii tehnicilor de traducere nu poate fi interpretată în sensul că impune aceleași calificări
         precum cele necesare pentru ocuparea unui post de traducător sau al unui post ce presupune verificarea traducerilor.

      (a se vedea punctele 50 și 51)
      Trimitere la:
      Tribunalul de Primă Instanță: Tzirani/Comisia, citată anterior, punctul 53
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE (Camera a treia)
      6 mai 2009(*)

      „Funcție publică – Funcționari – Recrutare – Numire – Postul de șef de unitate – Respingerea candidaturii reclamantului – Condiții prevăzute de anunțul pentru ocuparea unui post vacant – Eroare vădită de apreciere”
      În cauza F‑39/07,
      având ca obiect o acțiune introdusă în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA,
      Manuel Campos Valls, funcționar în cadrul Consiliului Uniunii Europene, cu domiciliul în Bruxelles (Belgia), reprezentat de S. Orlandi, A. Coolen,
         J.‑N. Louis și É. Marchal, avocați,

      reclamant,
      împotriva
      Consiliului Uniunii Europene, reprezentat de doamnele M. Arpio Santacruz și I. Šulce, în calitate de agenți,

      pârât,
      TRIBUNALUL (Camera a treia),
      compus din domnii P. Mahoney (președinte), H. Kanninen (raportor) și S. Gervasoni, judecători,
      grefier: domnul R. Schiano, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 5 iunie 2008,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă primită prin fax la grefa Tribunalului la 23 aprilie 2007 (originalul fiind depus la 25 aprilie
         2007), domnul Campos Valls a introdus prezenta acțiune având ca obiect anularea, pe de o parte, a deciziei autorității împuternicite
         să facă numiri (denumită în continuare „AIPN”) privind numirea domnului G. în postul de șef al unității spaniole din Direcția
         III Traducere și întocmire de documente din cadrul Direcției Generale (DG) A Personal și Administrație a Consiliului Uniunii
         Europene (denumit în continuare „postul în litigiu”) și, pe de altă parte, a deciziei de respingere a candidaturii sale pentru
         postul în litigiu.

       Cadrul juridic
      2        Conform articolului 4 din Statutul funcționarilor Comunităților Europene (denumit în continuare „statutul”):

      „Orice numire sau promovare nu poate avea ca obiect decât ocuparea unui loc de muncă vacant, în condițiile prevăzute de prezentul
         statut.

      Orice loc de muncă vacant într‑o instituție este adus la cunoștința personalului instituției respective de îndată ce [AIPN]
         decide ocuparea locului de muncă în cauză.

      În cazul în care nu este posibilă ocuparea unui loc de muncă vacant prin transfer, prin numire, în temeiul articolului 45a,
         sau prin promovare, locul de muncă vacant respectiv este adus la cunoștința personalului celorlalte instituții și/sau se organizează
         un concurs intern.”

      3        Potrivit articolului 7 alineatul (1) primul paragraf din statut:

      „[AIPN] repartizează fiecare funcționar, prin numire sau prin transfer, într‑un post din grupa sa de funcții corespunzătoare
         gradului său, acționând exclusiv în interesul serviciului și fără a ține seama de cetățenie.”

      4        Articolul 29 alineatul (1) din statut prevede:

      „În vederea ocupării posturilor vacante dintr‑o instituție, [AIPN], după ce a analizat:
      (a)      posibilitățile de ocupare a unui post prin:
      (i)      transfer sau
      (ii)      numire în conformitate cu articolul 45a sau
      (iii) promovare
      în cadrul instituției;
      […]
      inițiază procedura de concurs pe bază de dosare, pe bază de examene sau atât pe bază de dosare, cât și de examene. […]”
      5        Articolul 45 alineatul (1) din statut prevede:

      „Promovarea se acordă printr‑o decizie a [AIPN], ținând seama de dispozițiile articolului 6 alineatul (2). Aceasta presupune
         numirea funcționarului în gradul superior din grupa de funcții în care este încadrat. O astfel de promovare se efectuează
         exclusiv prin selecție din rândul funcționarilor care dovedesc că au cel puțin doi ani vechime în gradul respectiv, după o
         analiză comparativă a meritelor funcționarilor cu drept de promovare. Atunci când efectuează analiza comparativă a meritelor,
         [AIPN] ia în considerare, în mod special, rapoartele de evaluare a funcționarilor, utilizarea, în exercitarea atribuțiilor
         lor, a altor limbi decât limba a cărei cunoaștere aprofundată au dovedit‑o în conformitate cu articolul 28 litera (f) și,
         după caz, nivelul responsabilităților exercitate.”

       Situația de fapt
      6        La 15 martie 2006, Secretariatul General al Consiliului a publicat, în comunicarea către personal nr. 46/06, anunțul pentru
         ocuparea unui post vacant nr. 60/06 în vederea ocupării postului de șef al unității spaniole din DG A Personal și administrație,
         Direcția III Traducere și întocmire de documente (categoria A, gradul 14, 13 sau 12) (denumit în continuare „anunțul pentru
         ocuparea unui post vacant”).

      7        În rubrica „Fișa postului”, anunțul pentru ocuparea unui post vacant avea următorul conținut:

      „–      Asumarea, sub coordonarea șefului [s]erviciului lingvistic, a răspunderii administrării unității de limbă spaniolă, atât din
         punctul de vedere al resurselor umane (traducători, secretari și personal de sprijin), cât și al producției globale (pregătirea,
         traducerea, revizuirea și prezentarea finală a documentelor, respectarea termenelor, precum și calitatea);

      –        contribuie la definirea și la punerea în aplicare a principiilor directoare ale [Secretariatului General al Consiliului] în
         materie lingvistică, în special în ceea ce privește limba spaniolă;

      –        asigurarea contractelor individuale și organizarea cu regularitate a reuniunilor cu întreaga unitate sau cu unii dintre membrii
         săi;

      –        gestionarea, în ceea ce privește limba spaniolă, a contactelor și asigurarea cooperării cu omologii din alte instituții;
      –        gestionarea schimbărilor structurale decise în cadrul reorganizării [Direcției III Traducere și întocmire de documente din
         cadrul DG A Personal și Administrație] în urma ultimei extinderi.”

      8        Rubrica intitulată „Calificări necesare” avea următorul conținut:

      „–      să fie funcționar al Consiliului;
      –        să aparțină categoriei A*, gradul 14, 13 sau 12;
      –        să aibă capacitatea de a administra și sensul responsabilității necesar pentru a conduce o unitate lingvistică;
      –        să aibă capacitatea de a gestiona schimbări organizaționale;
      –        să cunoască bine activitatea [s]ecretariatului general și a procedurilor; să cunoască tehnicile de traducere și de organizare,
         precum și metodele de lucru ale Secretariatului General al Consiliului;

      –        să aibă capacitate de coordonare și capacitate organizatorică, precum și spirit social și capacitate de comunicare (lucrul
         în echipă, rezolvarea conflictelor, flexibilitate, motivarea personalului, …);

      –        să cunoască bine limba spaniolă și să cunoască limba engleză și/sau franceză, putând redacta texte în una dintre aceste două
         limbi.”

      9        Reclamantul, promovat la 22 decembrie 1994 în gradul LA 3 (devenit AD 14 de la 1 mai 2006) și repartizat la unitatea de limbă
         spaniolă în calitate de consilier lingvistic, și‑a depus candidatura la postul în litigiu.

      10      În raportul său din 30 mai 2006, comitetul de selecție, după ce a efectuat întrevederile cu patru candidați, printre care
         domnul G. și reclamantul, a considerat că domnul G. era singurul candidat care îndeplinea condițiile impuse pentru ocuparea
         postului în litigiu și, în consecință, a recomandat admiterea candidaturii sale.

      11      Prin nota din 7 iunie 2006, reclamantul a fost informat că nu a fost admisă candidatura sa. Nota menționată arată că a fost
         admisă „o altă candidatură care răspunde mai bine cerințelor [postului în litigiu]”.

      12      La 9 iunie 2006, personalul Secretariatului General al Consiliului a fost informat despre decizia AIPN de numire a domnului
         G. în postul în litigiu de la 1 iulie 2006.

      13      La 6 septembrie 2006, reclamantul a introdus o reclamație în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut împotriva deciziei
         de numire a domnului G. și a deciziei de respingere a propriei candidaturi.

      14      Prin decizia din 8 ianuarie 2007, trimisă prin fax la 11 ianuarie 2007 avocatului reclamantului, AIPN a respins reclamația.

       Procedura și concluziile părților
      15      În cadrul măsurilor de organizare a procedurii, Tribunalul a invitat Consiliul, conform articolului 55 alineatul (2) litera
         (d) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, să depună o copie integrală a anunțului pentru ocuparea unui post vacant
         și o copie a dispozițiilor interne aplicabile în cadrul procedurii de selecție a candidaților.

      16      Prin scrisoarea primită prin fax la grefa Tribunalului la 30 aprilie 2008 (originalul fiind depus la 8 mai 2008), Consiliul
         a prezentat:

      –        o copie integrală a anunțului pentru ocuparea unui post vacant;
      –        o copie a comunicării către personalul Secretariatului General al Consiliului nr. 113/04 din 16 iulie 2004 privind Decizia
         nr. 111/2004 a secretarului general adjunct având ca obiect aplicarea articolului 7 alineatul (4) din anexa XIII la statut
         și care includea organigrama posturilor din Secretariatul General al Consiliului, precum și lista funcționarilor care le ocupau
         la data de 30 aprilie 2004;

      –        o copie a unei note din 17 iunie 2005 în atenția funcționarilor din categoria A* privind procedura în materia ocupării posturilor
         de șef de unitate;

      –        o copie a comunicării către personalul Secretariatului General al Consiliului nr. 188/04 din 9 noiembrie 2004 privind procedura
         de selecție a șefilor de unitate.

      17      În mesajul său de răspuns la măsurile de organizare a procedurii, Consiliul a explicat că se avea în vedere organizarea unei
         noi proceduri pentru ocuparea posturilor de șef de unitate. Potrivit Consiliului, procedura respectivă urmărea aplicarea în
         cazul selecției șefilor de unitate a practicii stabilite în materia ocupării posturilor de directori, cu unele adaptări. Consiliul
         a adăugat că, în așteptarea unei oficializări a acestei proceduri, practica ar fi constat în urmarea, mutatis mutandis, a procedurii prevăzute pentru ocuparea posturilor de directori. Astfel, în materia ocupării posturilor de șef de unitate,
         AIPN ar fi asistată de un comitet de selecție compus dintr‑un președinte (directorul general/directorul serviciului „solicitant”),
         doi membri desemnați de AIPN și un membru desemnat de comitetul pentru personal.

      18      În cadrul ședinței, Tribunalul a invitat Consiliul să prezinte dosarul candidaturii domnului G., precum și toate documentele
         întocmite de comitetul de selecție în legătură cu aprecierea calificărilor necesare candidaților conform anunțului pentru
         ocuparea unui post vacant, printre care, dacă este cazul, tabelul comparativ al meritelor candidaților care au participat
         la selecție.

      19      Prin scrisoarea primită prin fax la grefa Tribunalului la 17 iunie 2008 (originalul fiind depus la 20 iunie 2008), Consiliul
         a dat curs solicitării Tribunalului. Prin scrisoarea primită prin fax la grefa Tribunalului la 7 iulie 2008 (originalul fiind
         depus la 12 iulie 2008), reclamantul și‑a prezentat observațiile privind documentele depuse de Consiliu.

      20      Prin Decizia din 12 iulie 2008, Tribunalul a declarat terminată procedura orală și a început deliberările.

      21      Reclamantul solicită Tribunalului:

      –        anularea deciziilor AIPN de respingere a candidaturii sale și de numire a domnului G. în postul în litigiu;
      –        obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
      22      Consiliul solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea fiecărei părți la plata propriilor cheltuieli de judecată.
       În drept
      23      În susținerea acțiunii sale, reclamantul invocă trei motive întemeiate pe o eroare vădită de apreciere, pe încălcarea anunțului
         pentru ocuparea unui post vacant și pe încălcarea articolului 45 din statut.

      24      Se impune examinarea împreună a motivelor invocate de reclamant, în condițiile în care au la bază aceeași argumentare.

       Argumentele părților
      25      Reclamantul amintește în primul rând că, printre calificările prevăzute de anunțul de ocupare a unui post vacant, se număra
         faptul ca fiecare candidat să cunoască bine activitatea Secretariatului General al Consiliului, procedurile și metodele sale
         de lucru, precum și să cunoască tehnicile de traducere și de organizare.

      26      Or, potrivit reclamantului, după obținerea diplomei sale de licență în drept și în drept european, domnul G. și‑ar fi început
         activitatea în cadrul serviciului de protecție a consumatorilor din cadrul Comisiei Comunităților Europene, apoi ar fi fost
         repartizat succesiv la DG E 6 (Balkans), la DG H 1 Azil, din cadrul Secretariatului General al Consiliului, și, în sfârșit,
         la Unitatea „Modernizare administrativă, monitorizarea auditurilor, egalitate de șanse” din cadrul serviciului însărcinat
         cu probleme administrative generale. În consecință, domnul G. nu ar avea „pregătire și experiență profesională în domeniul
         traducerii și mai precis a tehnicilor specifice de traducere, precum și a noilor metode de lucru legate de traducere ale [Secretariatului
         General al Consiliului] (Trados și Euramis)”.

      27      În memoriul său în replică, reclamantul susține că, deși atribuțiile de traducere și de control al calității nu sunt exercitate
         de șefii de unitate din Direcția III Traducere și întocmire de documente din cadrul DG A Personal și administrație, ci de
         traducătorii și de persoana responsabilă cu verificarea calității, nu este mai puțin adevărat că, potrivit redactării anunțului
         pentru ocuparea unui post vacant, persoana care trebuia numită în postul în litigiu trebuie să își asume răspunderea administrării
         unității de limbă spaniolă atât din punctul de vedere al resurselor umane, cât și din cel al producției globale (pregătire,
         traducere, revizuire și prezentarea finală a documentelor, respectarea termenelor, precum și calitatea). Or, reclamantul se
         întreabă dacă un șef de unitate este apt să își asume răspunderea în tot procesul de traducere fără a demonstra o cunoaștere
         certă și dovedită a tehnicilor de traducere. Printre altele, șeful de unitate ar trebui să fie capabil să supervizeze activitatea
         persoanei ce verifică traducerile din punctul de vedere al calității și a traducătorilor în vederea administrării resurselor
         umane și a procedurii globale.

      28      Deși a menționat cei patru ani de vechime ai domnului G. în conducerea administrativă, Consiliul nu ar fi în măsură să stabilească
         faptul că acest candidat dispune de cunoștințe tehnice în privința traducerii. Presupunând că domnul G. dispune de anumite
         cunoștințe în domeniul traducerii, nu ar putea fi vorba în niciun caz de o cunoaștere a tehnicilor de traducere comparabilă
         cu cea a reclamantului, tehnici de traducere pe care acesta din urmă dovedește că le stăpânește de mulți ani.

      29      În observațiile menționate la punctul 19 din prezenta hotărâre, reclamantul susține că s‑ar fi constatat de către comitetul
         de selecție că domnul G. nu avea nici pregătire, nici experiență practică în calitate de lingvist și că abordarea sa putea
         fi tehnocrată. În această privință, reclamantul se întemeiază pe grila de evaluare a comitetului de selecție, care arată,
         la rubrica „Aspecte legate de post”, că domnul G. „nu are nici experiență practică, nici pregătire în calitate de lingvist”,
         iar la rubrica „Aspecte legate de management și de lucrul în echipă”, că domnul G. „ar putea avea o abordare tehnocrată”.

      30      În plus, reclamantul reproșează comitetului de selecție și AIPN că nu a luat în considerare ultimele trei rapoarte de evaluare
         ale candidaților. Potrivit acestuia, rapoartele sale de evaluare dovedeau în mod suficient că are toate calificările necesare,
         inclusiv capacitatea de administrare și simțul responsabilității necesare pentru a conduce o echipă lingvistică, precum și
         capacitate de coordonare și de organizare.

      31      În sfârșit, tot în observațiile sale menționate la punctul 19 din prezenta hotărâre, reclamantul consideră de asemenea că
         a fost săvârșită o eroare vădită de apreciere de către comitetul de selecție prin constatarea, ca aspect negativ al candidaturii
         sale, a unor cunoștințe puțin convingătoare de limbă engleză și prin nemenționarea ca aspect pozitiv a cunoașterii temeinice
         a limbii franceze. În această privință, reclamantul remarcă faptul că acele calificări prevăzute de anunțul pentru ocuparea
         unui post vacant impuneau numai o foarte bună cunoaștere a limbii spaniole și cunoașterea limbii engleze și/sau franceze care
         să permită redactarea unor texte în una dintre cele două limbi.

      32      Consiliul răspunde mai întâi că domnul G. îndeplinea toate condițiile prevăzute de anunțul pentru ocuparea unui post vacant
         și că, în consecință, prin faptul că a decis să îl numească în postul în litigiu, AIPN nu a utilizat puterea sa de apreciere
         în mod vădit eronat.

      33      În plus, Consiliul subliniază că acele condiții prevăzute în anunțul pentru ocuparea unui post vacant trebuie interpretate
         în lumina părții care vizează atribuțiile ce trebuie îndeplinite, astfel cum sunt descrise în anunțul respectiv. Or, anunțul
         pentru ocuparea unui post vacant definește activitatea șefului de unitate ca fiind cea de a administra unitatea de limbă spaniolă
         din Direcția III Traducere și întocmire de documente din cadrul DG A Personal și administrație, iar nu cea de a avea atribuții
         de traducător supervizând traducerile membrilor unității.

      34      În ceea ce privește în special cunoașterea tehnicilor de traducere prevăzută de anunțul pentru ocuparea unui post vacant,
         Consiliul susține că rezultă clar din această condiție că nu este necesară o experiență profesională în materia traducerii,
         ci numai cunoașterea tehnicilor traducerii. În această privință, Consiliul arată că reclamantul pare să confunde cunoștințele
         din domeniul traducerii cu experiența în acest domeniu.

      35      Consiliul indică de asemenea că domnul G. dobândise, în cadrul funcțiilor anterioare, cunoștințe tehnice specifice de traducere
         și metode de lucru în acest domeniu, în special în ceea ce privește metodele care permit ameliorarea producției globale. În
         schimb, reclamantul nu ar aduce niciun element în susținerea afirmației sale conform căreia acesta ar îndeplini toate condițiile
         prevăzute în anunțul pentru ocuparea unui post vacant, contrar opiniei comitetului de selecție, care a considerat că domnul
         G. era singurul care îndeplinește condițiile respective.

      36      În sfârșit, Consiliul susține că motivul întemeiat pe încălcarea articolului 45 din statut este inadmisibil, întrucât reclamantul
         nu ar explica în ce mod ar fi fost încălcată o astfel de dispoziție de către AIPN.

      37      Cu privire la acest punct, Consiliu susține, în subsidiar, că articolul 45 din statut se referă la deciziile de promovare.
         Or, în prezenta cauză, postul în litigiu ar fi fost ocupat în temeiul articolului 4, al articolului 7 alineatul (1) și al
         articolului 29 alineatul (1) din statut, întrucât atât reclamantul, cât și domnul G. aveau un grad cuprins în intervalul de
         grade prevăzut în anunțul pentru ocuparea unui post vacant (gradele 12-14).

      38      Potrivit Consiliului, ar rezulta că argumentarea prezentată de reclamant în această privință nu poate fi interpretată decât
         în sensul că se referă la evaluarea comparativă a candidaturilor pentru postul în litigiu. Or, o astfel de examinare ar fi
         putut fi efectuată cu asistența comitetului de selecție. Prin urmare, argumentarea privind nerespectarea condițiilor prevăzute
         de articolul 45 din statut coroborat cu articolul 29 alineatul (1) din statut nu ar fi întemeiată.

      39      În duplica formulată, Consiliul precizează că faptul de a avea cunoștințe tehnice de traducere nu reprezintă decât una dintre
         condițiile prevăzute de anunțul pentru ocuparea unui post vacant. Rolul șefului de unitate ar fi de a administra unitatea.
         În această privință și spre deosebire de reclamant, domnul G. ar îndeplini condițiile din anunțul pentru ocuparea unui post
         vacant.

       Aprecierea Tribunalului
      40      Reclamantul susține că domnul G., care a fost selectat pentru ocuparea postului în litigiu, nu îndeplinește calificările prevăzute
         de anunțul pentru ocuparea unui post vacant. Domnul G. nu ar avea nicio pregătire și nici experiență profesională în domeniul
         traducerii și mai precis al tehnicilor de traducere. În cadrul ședinței, reclamantul a precizat că decizia de a nu fi selectat
         ar fi de asemenea viciată de o neregulă prin faptul că s‑ar fi considerat că el însuși nu îndeplinea condițiile prevăzute
         de anunțul pentru ocuparea unui post vacant. Litigiul privește, prin urmare, aprecierea calificărilor reclamantului și ale
         domnului G., având în vedere interpretarea care trebuie dată condițiilor prevăzute de anunțul pentru ocuparea unui post vacant.

      41      Potrivit unei jurisprudențe constante, exercitarea largii puteri de apreciere de care dispune AIPN în materia numirii presupune
         ca aceasta să examineze atent și imparțial dosarele de candidatură și să respecte cu conștiinciozitate cerințele prevăzute
         de anunțul pentru ocuparea unui post vacant, astfel încât aceasta este obligată să respingă orice candidat care nu îndeplinește
         aceste cerințe. Anunțul pentru ocuparea unui post vacant constituie un cadru legal pe care AIPN și‑l autoimpune și pe care
         este obligată să îl respecte cu rigurozitate (Hotărârea Curții din 28 februarie 1989, van der Stijl și Cullington/Comisia,
         341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87 și 232/87, Rec., p. 511, punctul 51, și Hotărârea Curții din 18 martie
         1993, Parlamentul European/Frederiksen, C‑35/92 P, Rec., p. I‑991, punctele 15 și 16, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
         din 12 mai 1998, Wenk/Comisia, T‑159/96, RecFP, p. I‑A‑193 și II-593, punctul 63, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
         din 3 februarie 2005, Mancini/Comisia, T‑137/03, RecFP, p. I‑A‑7 și II‑27, punctul 85, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
         din 4 mai 2005, Sena/AESA, T‑30/04, RecFP, p. I‑A‑113 și II-519, punctul 80, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din
         5 iulie 2005, Wunenburger/Comisia, T‑370/03, RecFP, p. I‑A‑189 și II‑853, punctul 51, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
         din 4 iulie 2006, Tzirani/Comisia, T‑45/04, RecFP, p. I‑A‑2‑145 și II‑A‑2‑681, punctul 46).

      42      În vederea verificării dacă AIPN nu a depășit limitele cadrului legal, este de competența Tribunalului să examineze mai întâi
         condițiile prevăzute în anunțul pentru ocuparea unui post vacant și apoi să verifice dacă acel candidat selectat de AIPN pentru
         ocuparea postului vacant îndeplinește efectiv aceste condiții (Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 19 martie 1997,
         Giannini/Comisia, T‑21/96, RecFP, p. I‑A‑69 și II-211, punctul 20, Hotărârile Tribunalului de Primă Instanță citate anterior
         Wenk/Comisia, punctul 64, și Tzirani/Comisia, punctul 48). În sfârșit, Tribunalul trebuie să examineze dacă, în ceea ce privește
         aptitudinile reclamantului, AIPN nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere preferând în locul său un alt candidat (Hotărârile
         citate anterior Wenk/Comisia, punctul 72, și Mancini/Comisia, punctul 92).

      43      O astfel de examinare se limitează la problema dacă, având în vedere elementele pe care și‑a întemeiat aprecierea administrația,
         aceasta s‑a menținut în limite rezonabile, în cadrul unei proceduri lipsite de nereguli, și nu a utilizat puterea sa în mod
         vădit eronat. Aprecierea Tribunalului privind calificările candidaților nu poate înlocui aprecierea AIPN (Hotărârea Wenk/Comisia,
         citată anterior, punctul 64, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 19 septembrie 2001, E/Comisia, T‑152/00, RecFP,
         p. I‑A‑179 și II-813, punctul 29, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 14 octombrie 2003, Wieme/Comisia, T‑174/02,
         RecFP, p. I‑A‑241 și II-1165, punctul 38, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 11 noiembrie 2003, Faita/CES, T‑248/02,
         RecFP, p. I‑A‑281 și II-1365, punctul 71, și Hotărârea Tzirani/Comisia, citată anterior, punctul 49).

      44      Având în vedere principiile menționate mai sus, este important, în primul rând, să se identifice care erau calificările prevăzute
         de anunțul pentru ocuparea unui post vacant pe care, conform reclamantului, nu le avea domnul G.

      45      Anunțul pentru ocuparea unui post vacant cuprindea la rubrica „Fișa postului” cinci paragrafe, reproduse la punctul 7 din
         prezenta hotărâre. În continuare, la rubrica „Calificări necesare”, anunțul respectiv indica, în șapte paragrafe, cerințele
         reproduse la punctul 8 din prezenta hotărâre. Primele două dintre cele șapte paragrafe, care au un caracter general, prevedeau
         cerința de a fi funcționar al Consiliului din categoria A*, gradul 14, 13 sau 12. Ultimul paragraf se referea la cunoștințele
         lingvistice. Al treilea, al patrulea și al șaselea paragraf prevedeau printre altele capacitatea de administrare, de coordonare
         și de organizare. În sfârșit, al cincilea paragraf impunea candidaților „să cunoască bine activitatea [s]ecretariatului general
         și a procedurilor sale” și să cunoască „tehnicile de traducere și de organizare, precum și metodele de lucru ale Secretariatului
         General al Consiliului”.

      46      În condițiile în care reclamantul contestă cunoștințele domnului G. în domeniul traducerii, trebuie să se considere că, în
         prezentul litigiu, în discuție este cerința privind tehnicile de traducere prevăzute la al cincilea paragraf în cadrul rubricii
         „Calificări necesare” din anunțul pentru ocuparea unui post vacant. De altfel, în documentele prezentate, însuși reclamantul
         invocă, printre altele, această condiție a anunțului respectiv.

      47      În al doilea rând, trebuie subliniat că reclamantul nu pretinde că șeful unității de limbă spaniolă ar trebui să exercite
         atribuții de traducere sau de verificare a calității traducerii. Cu toate acestea, reclamantul susține că, pentru a‑și asuma
         funcțiile de administrare și răspunderea organizării, șeful unității respective trebuie să cunoască într‑o anumită măsură
         tehnicile de traducere.

      48      Astfel, în această privință, trebuie să se constate că din însuși modul de redactare a anunțului pentru ocuparea unui post
         vacant rezultă că nu este suficient ca un candidat să aibă cunoștințe legate de administrarea, de organizarea, precum și de
         funcționarea Secretariatului General al Consiliului. Candidații ar trebui de asemenea să aibă cunoștințe specifice în domeniul
         traducerii, întrucât se impunea cunoașterea tehnicilor de traducere.

      49      Prin urmare, trebuie să se determine, în al treilea rând, sensul și domeniul de aplicare al cerinței privind cunoașterea tehnicilor
         de traducere.

      50      După cum subliniază Consiliul, calificările prevăzute nu pot fi interpretate în mod independent de fișa postului (a se vedea
         în acest sens Hotărârea Tzirani/Comisia, citată anterior, punctul 53). Or, acestea, enumerate la punctul 7 din prezenta hotărâre,
         pun în evidență rolul de administrator și de organizator al titularului postului în litigiu. În consecință, cerința cunoașterii
         tehnicilor de traducere trebuie interpretată în lumina acestui rol specific al titularului postului în litigiu.

      51      În această privință, este important de observat că atribuțiile administrative care țin de postul în litigiu nu reprezintă
         în mod direct atribuții de traducere sau de verificare a calității traducerii, ci constau în esență în atribuții de administrare
         și de organizare, condiția cunoașterii tehnicilor de traducere neputând fi interpretată în sensul că impune aceleași calificări
         precum cele necesare pentru ocuparea unui post de traducător sau al unui post ce presupune verificarea traducerilor. Pe de
         altă parte, trebuie să se observe că anunțul pentru ocuparea unui post vacant nu include vreo condiție referitoare la pregătirea
         sau la experiența în domeniul traducerii.

      52      Această interpretare a rolului șefului de unitate este susținută de documente furnizate de Consiliu, care descriu noua structură
         a Direcției III Traducere și întocmire de documente din cadrul DG A Personal și administrație, din care face parte serviciul
         lingvistic și, în consecință, unitatea de limbă spaniolă. Rezultă în special din documentul intitulat „Modernizarea administrativă
         a [Secretariatului General al Consiliului], raport privind o structură optimă pentru DG A [Personal și administrație, Direcția
         III Traducere și întocmire de documente], nouă structură administrativă”, în versiunea sa din 8 iulie 2004, că șeful de unitate
         „se află sub autoritatea [ș]efului serviciului lingvistic” și că trebuie „să își asume răspunderea administrării unității
         și a producției globale”. Potrivit aceluiași document, în cadrul fiecărei unități lingvistice, o persoană responsabilă pentru
         calitatea produsului își va asuma răspunderea calității documentelor în ansamblul lor.

      53      Astfel, s‑ar părea că unul dintre obiectivele reorganizării Direcției III Traducere și întocmire de documente din cadrul DG
         A Personal și administrație a fost să confere șefului de unitate un rol de administrator, în timp ce, în cadrul unității,
         persoana responsabilă pentru calitatea produsului și‑ar asuma răspunderea pentru calitatea documentelor în ansamblul lor și
         în special pentru traducerea lor.

      54      Din această analiză a atribuțiilor șefului de unitate rezultă că AIPN nu și‑a depășit puterea de apreciere în ceea ce privește
         interpretarea condiției privind cunoștințele tehnice de traducere prevăzute în anunțul pentru ocuparea unui post vacant.

      55      În continuare, trebuie să se verifice dacă domnul G. îndeplinea această condiție.

      56      Din documentele prezentate de Consiliu la cererea Tribunalului rezultă că, la 7 aprilie 2006, Consiliul a desemnat un comitet
         de selecție compus din șase persoane. Comitetul de selecție a decis utilizarea unei grile de evaluare pentru orientarea aprecierii
         sale cu ocazia întrevederilor cu candidații. Această grilă conținea trei rubrici, cu un număr maxim de puncte pentru fiecare
         dintre ele, și anume 30 de puncte pentru rubrica „Aspecte personale”, 30 de puncte pentru rubrica „Aspecte legate de post”
         și 40 de puncte pentru rubrica „Aspecte legate de management și de lucrul în echipă”. Comitetul de selecție a decis de asemenea
         că numai candidații care au obținut un minimum de 50 de puncte din 100 ar putea fi recomandați pentru a ocupa postul în litigiu.

      57      Comitetul de selecție a avut întrevederi cu patru candidați, printre care reclamantul și domnul G. După aceste întrevederi
         a fost redactată o versiune consolidată a grilei de evaluare pentru fiecare candidat, care reflectă opinia ansamblului membrilor
         comitetului de selecție. Această versiune indică de asemenea numărul de puncte atribuite fiecărui candidat pentru fiecare
         dintre cele trei rubrici ale grilei, precum și numărul total de puncte obținute. Din aceste grile de evaluare rezultă că domnul
         G. a obținut un total de 70 de puncte, dintre care 24 de puncte pentru rubrica „Aspecte personale”, 18 puncte pentru rubrica
         „Aspecte legate de post” și 28 de puncte pentru rubrica „Aspecte legate de management și de lucrul în echipă”.

      58      În cadrul rubricii „Aspecte legate de post” din grila de evaluare a domnului G. sunt menționate următoarele puncte pozitive:
         „Cunoaște foarte bine funcționarea [Secretariatului General al Consiliului] (atât din punctul de vedere al problemelor politice,
         cât și administrative) – A participat la elaborarea propunerii de reorganizare a [Direcției III Traducere și întocmire de
         documente din cadrul DG A Personal și administrație] – A participat activ la [think‑tank] privind structura optimă a serviciului
         lingvistic”. Punctul negativ al rubricii are următorul conținut: „nu are nici experiență practică, nici pregătire ca lingvist”.

      59      Din documentele prezentate de Consiliu, în special din cererea de schimbare a repartizării și din curriculum‑vitae al domnului
         G., reiese de asemenea că acesta a participat activ la reforma Direcției III Traducere și întocmire de documente din cadrul
         DG A Personal și administrație, din care fac parte unitățile lingvistice, și că a fost, timp de mai mulți ani, „[r]esponsabil
         de proiecte de [m]odernizare administrativă, în special cele privind descrierea posturilor, organigrama (inclusiv introducerea
         în [Secretariatul General al Consiliului] a noțiunii de [ș]ef de [u]nitate), organizarea financiară, deconcentrarea administrativă,
         reforma DG A [Personal și administrație, Direcția III Traducere și întocmire de documente], și de bunele practici administrative”.

      60      În memoriul său în apărare, Consiliul arată, în plus, fără ca reclamantul să conteste acest aspect, că după repartizarea sa,
         în ianuarie 2002, la Unitatea „Modernizare administrativă, monitorizarea auditurilor, egalitate de șanse” din cadrul serviciului
         însărcinat cu probleme administrative generale, domnul G. a fost numit responsabil cu proiectul nr. 11 privind planul de acțiune
         pentru modernizarea administrativă (PAMA) având ca obiect reforma DG A Personal și Administrație. Potrivit Consiliului, „acest
         proiect era subdivizat în [cinci] sub‑proiecte privind [c]oordonarea centrală, serviciile lingvistice și serviciile de secretariat,
         baza documentară și terminologică, organizarea adecvată a funcției de secretariat și a ajutorului în divizie și, respectiv,
         serviciile tehnice de producție”. Consiliul arată în plus că, întrucât era șef de proiect, domnul G. era membru al „Grupului
         de reflecție al [Direcției III Traducere și întocmire de documente din cadrul DG A Personal și administrație] privind planul
         de acțiune [pentru] modernizarea administrativă a [Secretariatului General al Consiliului]”, grup care a redactat, între 2002
         și 2004, rapoarte în atenția direcției din cadrul DG A Personal și Administrație”, Direcția III Traducere și întocmire de
         documente, precum și în atenția directorului general însărcinat cu modernizarea administrativă, privind baza documentară și
         terminologia, privind măsurile destinate să asigure calitatea, privind atribuțiile de traducere și revizuire, schimbul de
         informații esențiale, utilizarea de către traducători a calculatorului și a programelor corespunzătoare.

      61      În aceste condiții, ținând cont de interpretarea dată cerinței privind cunoștințele tehnice de traducere, reclamantul nu poate
         susține că AIPN a încălcat condițiile prevăzute de anunțul pentru ocuparea unui post vacant, considerând că domnul G. îndeplinea
         condițiile menționate. Trebuie adăugat că, dată fiind interpretarea condiției cunoștințelor privind tehnicile de traducere,
         nu este pertinent argumentul reclamantului potrivit căruia grila de evaluare a domnului G. menționează la rubrica „Aspecte
         legate de post” punctul negativ „nu are nici experiență practică, nici pregătire în calitate de lingvist”, această experiență
         sau pregătire nefiind o condiție prevăzută în anunțul pentru ocuparea unui post vacant.

      62      În sfârșit, trebuie să se verifice dacă, prin respingerea candidaturii reclamantului, AIPN nu a săvârșit o eroare vădită de
         apreciere.

      63      În această privință, trebuie să se constate că, în decizia de respingere a candidaturii reclamantului, AIPN a informat reclamantul
         că a fost admisă o altă candidatură „care răspunde mai bine” cerințelor postului în litigiu.

      64      În cadrul ședinței, reprezentanta Consiliului a explicat că, potrivit AIPN, reclamantul răspundea mai bine cerințelor postului
         în litigiu decât domnul G.

      65      După cum s‑a arătat deja la punctul 56 din prezenta hotărâre, comitetul de selecție stabilise că numai candidații care au
         obținut un minimum de 50 de puncte din 100 din grila de evaluare puteau fi recomandați pentru a ocupa postul în litigiu. Pe
         de altă parte, trebuie să se constate că niciuna dintre cele patru candidaturi prezentate de cei patru candidați convocați
         la întrevederi nu a fost respinsă de comitetul de selecție pentru nerespectarea vreunei condiții prevăzute de anunțul pentru
         ocuparea unui post vacant, iar întrevederile menționate au avut loc înainte de realizarea evaluării comparative a candidaturilor
         de către comitetul de selecție.

      66      Prin urmare, trebuie subliniat că reclamantului nu i‑a fost respinsă candidatura, pentru motivul că nu îndeplinea una dintre
         calificările prevăzute în anunțul pentru ocuparea unui post vacant, ci în urma evaluării comparative a meritelor candidaților.
         Or, faptul că un funcționar are merite evidente și recunoscute nu exclude ca, în cadrul evaluării comparative a meritelor
         candidaților, alți funcționari să aibă merite superioare (Hotărârea Wunenburger/Comisia, citată anterior, punctul 74, și Hotărârea
         Tribunalului din 22 octombrie 2008, Tzirani/Comisia, F‑46/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 119).

      67      Prin urmare, în scopul soluționării prezentului litigiu, trebuie să se examineze dacă AIPN a săvârșit o eroare vădită de apreciere
         în compararea meritelor domnului G. cu cele ale reclamantului.

      68      În această privință, trebuie observat că argumentarea reclamantului se bazează în principal pe premisa potrivit căreia interpretarea
         sa privind condiția referitoare la cunoașterea tehnicilor de traducere ar fi reținută. Or, întrucât această interpretare trebuie
         respinsă, după cum se arată la punctele 49-54 din prezenta hotărâre, reclamantul nu poate susține că AIPN a săvârșit o eroare
         vădită de apreciere.

      69      Astfel, în primul rând, trebuie să se constate că domnului G. și reclamantului le‑au fost atribuite de comitetul de selecție
         note foarte diferite. După cum s‑a arătat la punctul 57 din prezenta hotărâre, domnul G. a obținut un total de 70 de puncte,
         dintre care 24 de puncte pentru rubrica „Aspecte personale”, 18 puncte pentru rubrica „Aspecte legate de post” și 28 de puncte
         pentru rubrica „Aspecte legate de management și de lucrul în echipă”. În ceea ce îl privește, reclamantul nu a obținut în
         total decât 42 de puncte, reprezentând 10 puncte pentru rubrica „Aspecte personale”, 20 de puncte pentru rubrica „Aspecte
         legate de post” și 12 puncte pentru rubrica „Aspecte legate de management și de lucrul în echipă”.

      70      În al doilea rând, este important să se constate că, ținând cont de interpretarea ce trebuie reținută a condiției prevăzute
         în anunțul pentru ocuparea unui post vacant în legătură cu cunoașterea tehnicilor de traducere, argumentarea reclamantului
         nu repune în discuție structura grilei de evaluare utilizate de comitetul de selecție, în special în ceea ce privește ponderea
         acordată condiției din anunțul respectiv privind capacitatea de administrare.

      71      În al treilea rând, reclamantul nu dovedește că ar îndeplini mai bine decât domnul G. condițiile prevăzute de anunțul pentru
         ocuparea unui post vacant, astfel cum acestea trebuie înțelese în ceea ce privește în special condiția legată de cunoștințele
         tehnice de traducere.

      72      În consecință, AIPN nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere considerând că domnul G. corespundea mai bine cerințelor postului
         în litigiu decât reclamantul.

      73      Această concluzie nu poate fi infirmată de motivul întemeiat pe faptul că respectivul comitet de selecție nu ar fi ținut cont,
         în cursul lucrărilor sale, de ultimele trei rapoarte de evaluare, cu încălcarea articolului 45 din statut. Mai întâi, în memoriul
         său în apărare, Consiliul susține că ultimele trei rapoarte de evaluare au fost luate în considerare. Cu certitudine, în observațiile
         menționate la punctul 19 din prezenta hotărâre, reclamantul constată că documentele supuse de Consiliu Tribunalului nu menționează
         examinarea rapoartelor respective. Cu toate acestea, numai din lipsa unei mențiuni în grila de evaluare a candidaților a respectivelor
         rapoarte de evaluare nu se poate deduce că aceste rapoarte nu au fost examinate (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
         din 25 septembrie 2008, Strack/Comisia, F‑44/05, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 165). În plus, trebuie să se observe
         că, deși rapoartele de evaluare ale reclamantului ar menționa capacitatea sa de administrare și de organizare, acesta nu a
         dovedit că rapoartele menționate ar demonstra că AIPN a săvârșit o eroare vădită de apreciere considerând că, în raport cu
         candidatura sa, cea a domnului G. îndeplinea mai bine cerințele postului în litigiu. Astfel, în această privință, trebuie
         să se țină cont de diferența importantă evidențiată de comitetul de selecție în evaluarea comparativă a meritelor reclamantului
         și a domnului G.

      74      În sfârșit, chiar presupunând că o neregulă ar fi fost săvârșită de comitetul de selecție prin aprecierea făcută cu privire
         la cunoașterea limbii engleze de către reclamant, aceasta nu poate fi suficientă pentru a demonstra că AIPN a săvârșit o eroare
         vădită de apreciere. Astfel, trebuie să se țină seama și în legătură cu acest aspect de diferența importantă evidențiată de
         comitetul de selecție în evaluarea comparativă a meritelor reclamantului și a domnului G. În plus, trebuie să se constate
         că reclamantul a menționat în curriculum vitae nu numai cunoașterea limbii franceze, ci și a limbii engleze, pe care o califică
         drept excelentă. În plus, în ceea ce privește nivelul de cunoaștere al limbii franceze al reclamantului, este important de
         observat că faptul că în grila de evaluare comitetul de selecție nu a făcut nicio mențiune în acest sens, nici ca aspect pozitiv,
         nici ca aspect negativ, nu demonstrează existența unei erori vădite de apreciere.

      75      Din considerațiile de mai sus rezultă că motivele întemeiate pe o eroare vădită de apreciere, pe încălcarea anunțului pentru
         ocuparea unui post vacant și pe încălcarea articolului 45 din statut trebuie respinse, fără a mai fi necesar să se dezbată
         excepția de inadmisibilitate invocată de Consiliu privind motivul întemeiat pe încălcarea articolului 45 din statut. În consecință,
         acțiunea trebuie respinsă în totalitate.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      76      În temeiul articolului 122 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, prevederile capitolului VIII al titlului II din
         regulamentul menționat referitoare la cheltuieli nu se aplică decât cererilor înregistrate pe rolul Tribunalului începând
         cu data intrării în vigoare a prezentului regulament de procedură, și anume 1 noiembrie 2007. Prevederile pertinente în materie
         din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene continuă să se aplice mutatis mutandis cauzelor în curs de judecată înregistrate pe rolul Tribunalului înaintea acestei date.

      77      În temeiul articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, partea care cade
         în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Cu toate acestea, în temeiul articolului 88 din
         același regulament, în litigiile dintre Comunități și agenții acestora, cheltuielile efectuate de instituții rămân în sarcina
         acestora. Întrucât reclamantul a căzut în pretenții cu privire la acțiunea formulată, se impune să se decidă ca fiecare parte
         să suporte propriile cheltuieli de judecată.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a treia)
      declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

               Mahoney

                Kanninen

                Gervasoni

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 6 mai 2009.

               Grefier

                      Președinte

               W. Hakenberg

                      P. Mahoney

         Textul prezentei decizii, precum și cel al deciziilor instanțelor comunitare citate în cuprinsul acesteia și nepublicate încă
            în Repertoriu sunt disponibile pe pagina de internet a Curții de Justiție: www.curia.europa.eu

      * Limba de procedură: franceza.


Hotărârea Curții din data de 5 mai 1981. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandai de Nord. # Cauza 804/79.


title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 14 ianuarie 2010.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV împotriva Plus Warenhandelsgesellschaft mbH.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesgerichtshof - Germania.#Directiva 2005/29/CE - Practici comerciale neloiale - Reglementare națională ce prevede o interdicție de principiu a practicilor comerciale care condiționează participarea consumatorilor la un joc promoțional de achiziționarea unui bun sau a unui serviciu.#Cauza C-304/08.

text:
      Cauza C‑304/08
      Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV
      împotriva
      Plus Warenhandelsgesellschaft mbH
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesgerichtshof)
      „Directiva 2005/29/CE – Practici comerciale neloiale – Reglementare națională ce prevede o interdicție de principiu a practicilor comerciale care condiționează participarea consumatorilor
         la un joc promoțional de achiziționarea unui bun sau a unui serviciu”

      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor – Practici comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori – Directiva 2005/29
      (Directiva 2005/29 a Parlamentului European și a Consiliului)
      Directiva 2005/29 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori trebuie
         interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale care prevede o interdicție de principiu, fără a ține seama
         de împrejurările specifice ale speței, a practicilor comerciale care condiționează participarea consumatorilor la un concurs
         sau la un joc promoțional de achiziționarea unui bun sau a unui serviciu.

      Astfel, Directiva 2005/29 stabilește în anexa I o listă exhaustivă de 31 de practici comerciale care, în conformitate cu articolul
         5 alineatul (5) din această directivă, sunt considerate neloiale „în orice situație”. În consecință, astfel cum se precizează
         în mod expres în considerentul (17) al directivei menționate, numai aceste practici comerciale pot fi considerate neloiale
         fără a face obiectul unei evaluări de la caz la caz, în conformitate cu dispozițiile articolelor 5-9 din Directiva 2005/29.
         Astfel, o reglementare naţională care instituie, o interdicţie de principiu a practicilor care condiționează participarea
         consumatorilor la un joc sau la un concurs de cumpărarea de produse sau de servicii nu îndeplinește cerințele impuse de directiva
         respectivă.

      În sfârșit, respectiva reglementare contravine articolului 4 din Directiva 2005/29, care interzice expres statelor membre
         să mențină sau să adopte măsuri naționale mai restrictive, chiar și atunci când aceste măsuri urmăresc să asigure un nivel
         mai ridicat de protecție a consumatorilor.

      (a se vedea punctele 45, 47, 50 și 54 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      14 ianuarie 2010(*)

      „Directiva 2005/29/CE – Practici comerciale neloiale – Reglementare națională ce prevede o interdicție de principiu a practicilor comerciale care condiționează participarea consumatorilor
         la un joc promoțional de achiziționarea unui bun sau a unui serviciu”

      În cauza C‑304/08,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Bundesgerichtshof
         (Germania), prin decizia din 5 iunie 2008, primită de Curte la 9 iulie 2008, în procedura

      Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV
      împotriva
      Plus Warenhandelsgesellschaft mbH,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano (raportor), președinte de cameră îndeplinind funcția de președinte al Camerei întâi, domnii
         E. Levits, A. Borg Barthet, M. Ilešič și J.‑J. Kasel, judecători,

      avocat general: doamna V. Trstenjak,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 iunie 2009,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV, de C. von Gierke, Rechtsanwältin;
      –        pentru Plus Warenhandelsgesellschaft mbH, de D. Mäder și C. Hunecke, Rechtsanwälte;
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna J. Kemper, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul belgian, de domnul T. Materne, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul ceh, de domnul M. Smolek, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul F. Díez Moreno, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul italian, de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de domnul F. Arena, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna A. Hable, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Dowgielewicz, precum și de doamnele K. Zawisza și M. Laszuk, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul portughez, de domnii L. Inez Fernandes și P. Mateus Calado, precum și de doamna A. Barros, în calitate de
         agenți;

      –        pentru guvernul finlandez, de doamna A. Guimaraes-Purokoski, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii F. Erlbacher și W. Wils, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 3 septembrie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 5 alineatul (2) din Directiva 2005/29/CE
         a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe
         piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE
         și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European
         și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (JO L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV (asociație
         germană de combatere a concurenței neloiale, denumită în continuare „Wettbewerbszentrale”), pe de o parte, și Plus Warenhandelsgesellschaft
         mbH, o întreprindere germană de vânzare cu amănuntul (denumită în continuare „Plus”), pe de altă parte, cu privire la o practică
         comercială a acesteia din urmă, considerată neloială de Wettbewerbszentrale.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Considerentele (6), (7) și (17) ale Directivei 2005/29 enunță următoarele:

      „(6) […] prezenta directivă are ca obiectiv apropierea legislațiilor statelor membre privind practicile comerciale neloiale, inclusiv
         publicitatea neloială, care dăunează direct intereselor economice ale consumatorilor și, prin urmare, dăunează indirect intereselor
         economice ale concurenților legitimi. În conformitate cu principiul proporționalității, prezenta directivă protejează consumatorii
         de consecințele unor asemenea practici comerciale neloiale, în cazul în care sunt semnificative, dar recunoaște că, în unele
         cazuri, impactul asupra consumatorilor poate fi neglijabil. Prezenta directivă nu reglementează și nu aduce atingere legislațiilor
         interne privind practicile comerciale neloiale care dăunează doar intereselor economice ale concurenților sau care au legătură
         cu o tranzacție între comercianți; pentru a ține seama pe deplin de principiul subsidiarității, statele membre vor păstra,
         dacă doresc acest lucru, posibilitatea de a reglementa astfel de practici, în conformitate cu dispozițiile legislației comunitare.
         […]

      (7)      Prezenta directivă reglementează practicile comerciale cu scopul direct de influențare a deciziilor comerciale ale consumatorilor
         în legătură cu produsele. Prezenta directivă nu se aplică în cazul practicilor comerciale puse în aplicare în primul rând
         în alte scopuri, inclusiv, de exemplu, comunicarea comercială destinată investitorilor, precum rapoartele anuale și publicațiile
         promoționale ale întreprinderilor. Prezenta directivă nu se adresează cerințelor legale privind bunul‑gust și decența, care
         variază foarte mult între statele membre. Practicile comerciale precum, de exemplu, campania de publicitate directă pe stradă,
         pot fi neavenite în anumite state membre, din motive culturale. Statele membre ar trebui, în consecință, să aibă posibilitatea
         de a interzice în continuare anumite practici comerciale pe teritoriul lor, în conformitate cu dispozițiile legislației comunitare,
         din motive de bun‑gust și decență, chiar și în cazul în care aceste practici nu limitează libertatea consumatorilor de a alege.
         Ar trebui să se țină seama de contextul cazului individual în cauză atunci când se aplică prezenta directivă, în special clauzele
         generale.

      [...]
      (17)      Este recomandabil ca practicile comerciale neloiale în toate situațiile să fie identificate pentru a asigura o securitate
         juridică mai mare. În consecință, anexa I cuprinde lista completă a tuturor practicilor de acest fel. Acestea sunt singurele
         practici comerciale care pot fi considerate neloiale fără o evaluare de la caz la caz în conformitate cu dispozițiile articolelor
         5-9. Lista poate fi modificată numai prin revizuirea directivei.

      4        Articolul 2 din Directiva 2005/29 prevede:

      „În sensul prezentei directive:
      […]
      (d)      «practici ale întreprinderilor față de consumatori» (denumite în continuare practici comerciale) înseamnă orice acțiune, omisiune,
         comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă
         legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori;

      […]”
      5        Articolul 3 alineatul (1) din această directivă prevede:

      „Prezenta directivă se aplică practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori definite la articolul
         5 înainte, în timpul și după o tranzacție comercială în legătură cu un produs.”

      6        Potrivit articolului 4 din directiva menționată:

      „Statele membre nu limitează libertatea de a presta servicii, nici nu limitează libera circulație a mărfurilor din motive
         care se încadrează în domeniul în care prezenta directivă vizează apropierea dispozițiilor în vigoare.”

      7        Articolul 5 din Directiva 2005/29, intitulat „Interzicerea practicilor comerciale neloiale”, este redactat astfel:

      „(1)      Se interzic practicile comerciale neloiale.
      (2)      O practică comercială este neloială în cazul în care:
      (a)      este contrară cerințelor diligenței profesionale
      și
      (b)      denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic cu privire la un produs al consumatorului mediu la care
         ajunge sau căruia îi este adresat sau al membrului mediu al unui grup în cazul în care o practică comercială este orientată
         către un grup particular de consumatori.

      (3)      Practicile comerciale care pot denatura semnificativ comportamentul economic al unui grup de consumatori identificabil în
         mod clar deoarece aceștia sunt deosebit de vulnerabili la practica utilizată sau la produsul aferent datorită unei infirmități
         mintale sau fizice, vârstei sau credulității, într‑o situație pe care comerciantul o poate anticipa cu ușurință, se evaluează
         din perspectiva membrului mediu al grupului. Această dispoziție nu aduce atingere practicii publicitare curente și legitime
         care constă în formularea unor afirmații exagerate sau care nu trebuie înțelese în sens literal.

      (4)      Sunt neloiale în special practicile comerciale care:
      (a)      sunt înșelătoare în sensul articolelor 6 și 7
      sau
      (b)      sunt agresive în sensul articolelor 8 și 9.
      (5)      Anexa I conține lista practicilor comerciale considerate neloiale în orice situație. Lista unică se aplică în toate statele
         membre și poate fi modificată numai prin revizuirea prezentei directive.”

      8        În sfârșit, în conformitate cu articolul 19 din Directiva 2005/29:

      „Statele membre adoptă și publică până la 12 iunie 2007 actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru
         a se conforma prezentei directive. […]

      Statele membre aplică aceste acte până la 12 decembrie 2007. […]”
       Reglementarea națională
      9        Legea privind combaterea concurenței neloiale (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, BGBl. 2004 I, p. 1414, denumită în
         continuare „UWG”) are ca obiectiv, potrivit articolului 1, să protejeze concurenții, consumatorii și pe ceilalți operatori
         de pe piață de concurența neloială. În același timp, legea menționată apără interesul general referitor la o concurență nedenaturată.

      10      Articolul 3 din UWG este redactat după cum urmează:

      „Actele de concurență neloială de natură să afecteze concurența într‑un mod care nu este neglijabil, în detrimentul concurenților,
         al consumatorilor sau al altor operatori de pe piață, sunt ilicite.”

      11      Articolul 4 din UWG prevede:

      „Acționează în mod neloial în sensul articolului 3 în special o persoană
      […]
      6.     care condiționează participarea consumatorilor la un concurs promoțional sau la un joc promoțional de achiziționarea unui
         bun sau a unui serviciu, cu excepția cazului în care concursul sau jocul este legat în mod intrinsec de bunul ori de serviciul
         respectiv;

      […]”
       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      12      Din decizia de trimitere rezultă că, de la 16 septembrie până la 13 noiembrie 2004, Plus a lansat campania promoțională „Ihre
         Millionenchance” („Șansa dumneavoastră de a câștiga milioane”), în cadrul căreia publicul era invitat să cumpere produse vândute
         în magazinele sale pentru a colecta puncte. Acumularea a 20 de puncte oferea posibilitatea de a participa în mod gratuit la
         tragerile din 6 noiembrie 2004 sau din 27 noiembrie 2004 organizate de Deutscher Lottoblock (asociație națională a 16 societăți
         de loterie).

      13      Considerând această practică drept neloială în sensul dispozițiilor articolului 3 coroborat cu articolul 4 punctul 6 din UWG,
         întrucât condiționa participarea consumatorilor la un joc promoțional de achiziționarea de bunuri, Wettbewerbszentrale a solicitat
         Landgericht Duisburg să oblige Plus la încetarea acestei practici.

      14      După ce a fost obligată în acest sens în primă instanță și în apel, Plus a introdus recurs la Bundesgerichtshof.

      15      În decizia de trimitere, această instanță exprimă îndoieli cu privire la compatibilitatea dispozițiilor naționale menționate
         cu Directiva 2005/29, în măsura în care acestea prevăd o interdicție generală de asociere a concursurilor și a jocurilor promoționale
         cu obligația de cumpărare. Or, o astfel de practică nu este inclusă printre cele enumerate în anexa I la această directivă,
         practici care sunt singurele care ar putea fi interzise în orice situație, independent de o amenințare concretă pentru interesele
         consumatorilor. În plus, potrivit instanței de trimitere, nu este exclus ca, operând în acest mod, UWG să recunoască o protecție
         mai extinsă a consumatorilor decât cea urmărită de legiuitorul comunitar, chiar dacă directiva respectivă realizează o armonizare
         completă a acestui domeniu.

      16      În decizia de trimitere, Bundesgerichtshof formulează de asemenea anumite observații referitoare la admisibilitatea trimiterii
         sale preliminare.

      17      În această privință, deși Directiva 2005/29 nu a fost încă transpusă în dreptul german și deși, pe de altă parte, nicio modificare
         sau abrogare a dispozițiilor UWG în discuție în acțiunea principală nu este prevăzută în acest cadru, Bundesgerichtshof precizează
         că este totuși obligată, în temeiul jurisprudenței rezultate din Hotărârea din 4 iulie 2006, Adelener și alții (C‑212/04,
         Rec., p. I‑6057), să interpreteze dreptul intern într‑un mod conform cu Directiva 2005/29 începând cu 12 decembrie 2007, și
         anume de la data la care, cel mai târziu, potrivit articolului 19 din această directivă, trebuia să fie asigurată aplicarea
         dispozițiilor naționale de transpunere.

      18      În plus, deși este cu siguranță adevărat că publicitatea criticată este anterioară chiar și datei de intrare în vigoare a
         Directivei 2005/29, și anume 12 iunie 2005, instanța de trimitere precizează că, ținând seama de faptul că cererea de încetare
         prezentată de Wettbewerbszentrale privește încălcări viitoare, recursul nu va putea fi admis decât dacă încetarea poate fi
         solicitată de asemenea în temeiul dreptului în vigoare la data pronunțării deciziei sale.

      19      În aceste condiții, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2005/29 […] trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale
         potrivit căreia o practică comercială prin care participarea consumatorilor la un concurs promoțional sau la un joc promoțional
         este condiționată de achiziționarea unui bun sau a unui serviciu este în principiu ilicită, independent de aspectul dacă măsura
         promoțională concretă afectează interesele consumatorilor?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      20      Prin intermediul întrebării sale, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă Directiva 2005/29 trebuie
         interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum UWG, care prevede o interdicție de principiu, fără
         a ține seama de împrejurările specifice ale speței, a practicilor comerciale care condiționează participarea consumatorilor
         la un concurs sau la un joc promoțional de achiziționarea unui bun sau a unui serviciu.

       Cu privire la admisibilitate
      21      Guvernul spaniol contestă admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare, pentru motivul că Directiva 2005/29
         nu este aplicabilă unei situații precum cea din acțiunea principală.

      22      Potrivit acestui guvern, dat fiind că litigiul opune două întreprinderi de naționalitate germană, situația în discuție în
         acțiunea principală se caracterizează prin faptul că toate elementele sale se limitează la interiorul unui singur stat membru,
         astfel încât dispozițiile Directivei 2005/29 nu se aplică în acțiunea principală (a se vedea Hotărârea din 21 octombrie 1999,
         Jägerskiöld, C‑97/98, Rec., p. I‑7319, punctul 45). În subsidiar, guvernul spaniol arată, în esență, că Directiva 2005/29
         nu este aplicabilă în acțiunea principală în măsura în care faptele aflate la originea acesteia au avut loc nu numai înainte
         de expirarea termenului de transpunere a acestei directive, ci chiar înainte de adoptarea acesteia din urmă. În consecință,
         Curtea nu poate aprecia conformitatea legii germane cu Directiva 2005/29. În sfârșit, acest guvern subliniază că, în orice
         caz, directiva menționată nu urmărește reglementarea concursurilor sau a loteriilor legate de comercializarea unor bunuri
         sau a unor servicii destinate consumatorilor, acest domeniu constituind în mod expres obiectul unei Propuneri de regulament,
         COM (2001) 546 final, privind promovarea vânzărilor, care a fost ulterior retrasă de Comisia Comunităților Europene în anul
         2006.

      23      Totuși, aceste argumente nu pot fi reținute.

      24      În această privință, trebuie amintit de la început că, în temeiul unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării dintre
         Curte și instanțele naționale, astfel cum se prevede la articolul 234 CE, numai instanțele naționale care sunt sesizate cu
         litigiul și care trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată au competența
         să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi
         în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul
         în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului comunitar, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe
         (a se vedea în special Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Rec., p. I‑2099, punctul 38, Hotărârea din
         22 mai 2003, Korhonen și alții, C‑18/01, Rec., p. I‑5321, punctul 19, precum și Hotărârea din 19 aprilie 2007, Asemfo, C‑295/05,
         Rep., p. I‑2999, punctul 30).

      25      Rezultă că prezumția de pertinență a întrebărilor adresate cu titlu preliminar de instanțele naționale nu poate fi înlăturată
         decât în cazuri excepționale, mai ales atunci când este evident că interpretarea solicitată a dispozițiilor dreptului comunitar
         vizate de aceste întrebări nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale (a se vedea în special
         Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman, C‑415/93, Rec., p. I‑4921, punctul 61, precum și Hotărârea din 1 aprilie 2008, Gouvernement
         de la Communauté française și Gouvernement wallon, C‑212/06, Rep., p. I‑1683, punctul 29).

      26      Or, nu acesta este cazul în speță.

      27      În ceea ce privește, în primul rând, referirea guvernului spaniol la Hotărârea Jägerskiöld, citată anterior, pentru a invoca
         lipsa dimensiunii comunitare a cauzei aflate la originea prezentei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare, este
         suficient să se constate că această hotărâre privea interpretarea dispozițiilor Tratatului CE referitoare la libera prestare
         a serviciilor, dispoziții care, astfel cum a amintit Curtea în mod expres la punctul 42 din hotărârea menționată, nu sunt
         aplicabile în cazul unor activități ale căror elemente se limitează în totalitate la interiorul unui singur stat membru.

      28      În schimb, în acțiunea principală, contrar dispozițiilor din tratat în discuție în cauza aflată la originea Hotărârii Jägerskiöld,
         citată anterior, aplicarea Directivei 2005/29 nu este condiționată de prezența unui element de extraneitate. În temeiul articolului
         3 alineatul (1) din directiva menționată, aceasta este astfel aplicabilă oricărei practici comerciale neloiale pe care o întreprindere
         o pune în aplicare față de consumatori.

      29      În ceea ce privește, în continuare, argumentul potrivit căruia Directiva 2005/29 nu s‑ar aplica în acțiunea principală pentru
         motivul că faptele aflate la originea acesteia au avut loc înainte de adoptarea acestei directive, trebuie arătat, pe de o
         parte, că, potrivit jurisprudenței Curții, începând cu data la care o directivă a intrat în vigoare, instanțele statelor membre
         trebuie să se abțină, în măsura posibilului, să interpreteze dreptul intern într‑un mod care, după expirarea termenului de
         transpunere, ar risca să compromită grav realizarea obiectivului urmărit prin această directivă (a se vedea în special Hotărârea
         din 23 aprilie 2009, VTB‑VAB și Galatea, C‑261/07 și C‑299/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 39 și jurisprudența
         citată).

      30      În speță, o astfel de obligație de abținere era oricum aplicabilă la momentul adoptării deciziei de trimitere, și anume la
         5 iunie 2008, dată la care nu numai că Directiva 2005/29 intrase în vigoare, dar, în plus, termenul de transpunere a acesteia,
         stabilit la 12 decembrie 2007, expirase.

      31      Pe de altă parte, în orice caz, din decizia de trimitere rezultă în mod expres că soluția recursului introdus de Plus depinde
         de problema dacă acțiunea în încetare în discuție poate fi întemeiată pe dreptul aplicabil la momentul în care, în urma pronunțării
         prezentei hotărâri, va interveni decizia asupra acțiunii principale, în măsura în care acțiunea respectivă privește de asemenea
         încălcări viitoare.

      32      În aceste condiții, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 49-57 din concluzii, se poate considera că interpretarea
         Directivei 2005/29 solicitată de instanța de trimitere poate fi utilă acesteia pentru a‑i permite să se pronunțe în cauza
         cu care este sesizată.

      33      În sfârșit, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia practicile de promovare a vânzărilor în discuție în acțiunea principală
         nu ar fi vizate de Directiva 2005/29 pentru motivul că au făcut în mod expres obiectul unei propuneri de regulament al Comisiei,
         este suficient să se constate că această împrejurare nu poate exclude prin ea însăși, în special ținând seama de faptul că
         propunerea respectivă a fost retrasă în 2006 și, în consecință, nu a determinat adoptarea unui regulament, că astfel de practici
         pot constitui, în stadiul actual al dreptului comunitar, practici comerciale neloiale în sensul acestei directive și pot intra
         în domeniul de aplicare al acesteia.

      34      Având în vedere cele prezentate mai sus, trebuie să se considere că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este
         admisibilă.

       Cu privire la fond
      35      Pentru a răspunde la întrebarea adresată, trebuie să se stabilească mai întâi dacă practicile care fac obiectul interdicției
         în discuție în acțiunea principală și care asociază cumpărarea de bunuri sau de servicii cu participarea consumatorilor la
         un joc sau la un concurs constituie practici comerciale în sensul articolului 2 litera (d) din Directiva 2005/29 și, prin
         urmare, sunt supuse prevederilor acesteia din urmă.

      36      În această privință, este necesar să se arate că, utilizând o formulare deosebit de largă, articolul 2 litera (d) din Directiva
         2005/29 definește noțiunea de practică comercială drept „orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială,
         inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea
         unui produs către consumatori”.

      37      Or, trebuie să se constate că astfel de campanii promoționale, precum cele în discuție în acțiunea principală, care condiționează
         participarea gratuită a consumatorului la o loterie de cumpărarea unei anumite cantități de bunuri sau de servicii, se înscriu
         în mod clar în cadrul strategiei comerciale a unui operator și urmăresc în mod direct promovarea și derularea vânzărilor acestuia.
         Rezultă că acestea constituie, într‑adevăr, practici comerciale în sensul articolului 2 litera (d) din Directiva 2005/29 și,
         în consecință, intră în domeniul de aplicare al acesteia (a se vedea, prin analogie, referitor la ofertele comune, Hotărârea
         VTB‑VAB și Galatea, citată anterior, punctul 50).

      38      Această concluzie nu poate fi repusă în discuție prin argumentarea, formulată de guvernul ceh și de cel austriac, potrivit
         căreia dispozițiile UWG în cauză în acțiunea principală, contrar celor din Directiva 2005/29, nu ar avea drept scop principal
         protecția consumatorilor, ci protecția concurenților împotriva practicilor neloiale puse în aplicare de anumiți operatori,
         astfel încât asemenea dispoziții nu ar intra în domeniul de aplicare al acestei directive.

      39      Astfel, după cum s‑a subliniat la punctul 36 din prezenta hotărâre, Directiva 2005/29 se distinge printr‑un domeniu de aplicare
         deosebit de larg, care acoperă toate practicile comerciale care prezintă o legătură directă cu promovarea, vânzarea sau furnizarea
         unui produs către consumatori. În acest mod, astfel cum rezultă din considerentul (6) al acestei directive, nu sunt excluse
         din domeniul de aplicare menționat decât legislațiile interne privind practicile comerciale neloiale care dăunează „doar”
         intereselor economice ale concurenților sau care au legătură cu o tranzacție între comercianți.

      40      Or, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 65 și 66 din concluzii, acesta nu este, în mod evident, cazul în ceea
         ce privește dispozițiile naționale în discuție în acțiunea principală, având în vedere că articolele 1, 3 și 4 din UWG urmăresc
         în mod expres protecția consumatorilor, iar nu numai protecția concurenților și a altor operatori de pe piață.

      41      Acestea fiind precizate, trebuie amintit în continuare că Directiva 2005/29 efectuează o armonizare completă la nivel comunitar
         a normelor privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori. Prin urmare,
         astfel cum prevede expres articolul 4 din directivă, statele membre nu pot să adopte măsuri mai restrictive decât cele definite
         de directiva menționată, nici chiar pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor (Hotărârea VTB‑VAB
         și Galatea, citată anterior, punctul 52).

      42      De asemenea, trebuie subliniat că articolul 5 din Directiva 2005/29 prevede interzicerea practicilor comerciale neloiale și
         reglementează criteriile care permit stabilirea unui astfel de caracter neloial.

      43      Astfel, în conformitate cu alineatul (2) al acestui articol, o practică comercială este neloială în cazul în care este contrară
         cerințelor diligenței profesionale și în cazul în care denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic
         al consumatorului mediu cu privire la un produs.

      44      În ceea ce privește alineatul (4) al articolului menționat, acesta definește două categorii precise de practici comerciale
         neloiale, și anume „practicile înșelătoare” și „practicile agresive”, care corespund criteriilor specificate la articolul
         6 și, respectiv, la articolul 7, precum și la articolele 8 și 9 din Directiva 2005/29. În temeiul acestor dispoziții, astfel
         de practici sunt interzise în special atunci când, ținând seama de caracteristicile lor și de situația de fapt, determină
         sau pot determina consumatorul mediu să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în altă situație.

      45      În sfârșit, Directiva 2005/29 stabilește în anexa I o listă exhaustivă de 31 de practici comerciale care, în conformitate
         cu articolul 5 alineatul (5) din această directivă, sunt considerate neloiale „în orice situație”. În consecință, astfel cum
         se precizează în mod expres în considerentul (17) al directivei menționate, numai aceste practici comerciale pot fi considerate
         neloiale fără a face obiectul unei evaluări de la caz la caz, în conformitate cu dispozițiile articolelor 5-9 din Directiva
         2005/29.

      46      Prin urmare, întrebarea adresată de instanța de trimitere trebuie examinată în lumina conținutului și a economiei generale
         a dispozițiilor Directivei 2005/29 amintite la punctele precedente.

      47      În această privință, trebuie constatat că, prin stabilirea unei interdicții de principiu a practicilor care condiționează
         participarea consumatorilor la un joc sau la un concurs de cumpărarea de produse sau de servicii, o reglementare națională
         precum cea în discuție în acțiunea principală nu îndeplinește cerințele impuse de Directiva 2005/29.

      48      Astfel, pe de o parte, articolul 4 punctul 6 din UWG interzice orice operațiune comercială care asociază cumpărarea de produse
         sau de servicii cu participarea consumatorilor la un concurs sau la un joc promoțional, cu singura excepție a celor care privesc
         un joc sau un concurs legat în mod intrinsec de bunul sau de serviciul în cauză. Cu alte cuvinte, acest gen de practică este
         interzis în mod general, fără a fi necesar să se stabilească, în raport cu situația de fapt din fiecare speță, dacă operațiunea
         comercială în discuție prezintă un caracter „neloial” în lumina criteriilor enunțate la articolele 5-9 din Directiva 2005/29.

      49      Or, este cert că astfel de practici, care asociază achiziționarea de bunuri sau de servicii cu participarea consumatorilor
         la un joc sau la un concurs, nu sunt vizate de anexa I la directiva menționată, care, astfel cum a fost amintit la punctul
         45 din prezenta hotărâre, enumeră în mod exhaustiv singurele practici care pot fi interzise fără a face obiectul unei examinări
         de la caz la caz.

      50      Pe de altă parte, o reglementare de genul celei în discuție în acțiunea principală contravine articolului 4 din Directiva
         2005/29, care interzice expres statelor membre să mențină sau să adopte măsuri naționale mai restrictive, chiar și atunci
         când aceste măsuri urmăresc să asigure un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor.

      51      În aceste condiții, este necesar să se constate că Directiva 2005/29 se opune unei interziceri a ofertelor comerciale care
         asociază cumpărarea de bunuri sau de servicii cu participarea consumatorilor la un concurs sau la un joc, precum cea prevăzută
         de reglementarea națională în discuție în acțiunea principală.

      52      Această concluzie nu poate fi repusă în discuție prin faptul că articolul 4 punctul 6 din UWG prevede o excepție în favoarea
         practicilor cu privire la un joc sau la un concurs legat în mod intrinsec de bunul sau de serviciul în cauză.

      53      Astfel, chiar dacă aceasta poate restrânge domeniul de aplicare al interdicției prevăzute de dispoziția respectivă, nu este
         mai puțin adevărat că, din cauza naturii sale limitate și predefinite, o astfel de excepție nu poate să înlocuiască analiza,
         care trebuie să fie în mod necesar realizată în raport cu situația de fapt din fiecare speță, a caracterului „neloial” al
         unei practici comerciale în lumina criteriilor prevăzute la articolele 5-9 din Directiva 2005/29, atunci când este vorba,
         precum în acțiunea principală, despre o practică ce nu este menționată în anexa I la directivă (a se vedea Hotărârea VTB‑VAB
         și Galatea, citată anterior, punctele 64 și 65).

      54      Având în vedere considerațiile precedente, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că Directiva 2005/29 trebuie
         interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în acțiunea principală, care prevede
         o interdicție de principiu, fără a ține seama de împrejurările specifice ale speței, a practicilor comerciale care condiționează
         participarea consumatorilor la un concurs sau la un joc promoțional de achiziționarea unui bun sau a unui serviciu.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      55      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale
            întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor
            97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului
            European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) trebuie interpretată în sensul că se opune
            unei reglementări naționale, precum cea în discuție în acțiunea principală, care prevede o interdicție de principiu, fără
            a ține seama de împrejurările specifice ale speței, a practicilor comerciale care condiționează participarea consumatorilor
            la un concurs sau la un joc promoțional de achiziționarea unui bun sau a unui serviciu.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.