title: Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 19 martie 2009.#Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Federale Germania.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Politica agricolă comună - Taxe în materie de inspecții și de controale veterinare - Directiva 85/73/CEE - Regulamentul (CE) nr. 882/2004.#Cauza C-270/07.

text:
      Cauza C‑270/07
      Comisia Comunităților Europene
      împotriva
      Republicii Federale Germania
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Politica agricolă comună — Taxe în materie de inspecții și de controale veterinare — Directiva 85/73/CEE — Regulamentul (CE) nr. 882/2004”
      Sumarul hotărârii
      1.        Agricultură — Apropierea legislațiilor în domeniul sănătății animale — Finanțarea inspecțiilor și a controalelor sanitare
            ale cărnurilor proaspete — Directiva 85/73 — Taxă specifică ce acoperă cheltuielile efectiv suportate
      [Directiva 85/73 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/79, anexa A capitolul I punctul 4 lit. (b)]
      2.        Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Obiectul litigiului — Stabilire în cursul procedurii precontencioase
            — Adaptare în temeiul unei modificări în dreptul comunitar — Admisibilitate — Condiții
      (art. 226 CE)
      1.        Taxa prevăzută la punctul 4 litera (b) din capitolul I din anexa A la Directiva 85/73 privind finanțarea inspecțiilor și a
         controalelor sanitar‑veterinare prevăzute de Directivele 89/662, 90/425, 90/675 și 91/496, astfel cum a fost modificată prin
         Directiva 97/79, trebuie, pe de o parte, să nu depășească cuantumul cheltuielilor de inspecție și control efectiv suportate
         și, pe de altă parte, să țină seama de toate aceste cheltuieli fără ca unele dintre ele să poată fi înlăturate. Prin urmare,
         aceasta nu poate îmbrăca forma unei taxe „forfetare” întrucât ține de esența însăși a unei taxe stabilite forfetar ca în anumite
         cazuri să depășească costului real al măsurilor pe care urmărește să le finanțeze și, în alte cazuri, să fie inferioară acestuia.

      În schimb, împrejurarea că o taxă percepută în aplicarea dispoziției menționate ar fi compusă din diferite elemente de costuri
         nu este în sine de natură să determine incompatibilitatea acestei taxe cu dispoziția respectivă.

      Obiectivul transparenței nu se opune perceperii unei astfel de taxe, cu condiția ca aceasta să indice în mod clar și detaliat
         natura diverselor elemente din care este constituită, permițând debitorului să cunoască conținutul exact al taxei globale.

      În plus, în măsura în care o astfel de taxă nu acoperă alte elemente de costuri decât cele prevăzute de reglementarea comunitară
         și nu depășește cuantumul costurilor efectiv suportate, aceasta nu este de natură să repună în discuție obiectivul de combatere
         a denaturării concurenței prevăzut de Directiva 85/73.

      (a se vedea punctele 32, 37, 41 și 43)
      2.        În cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, deși concluziile cuprinse în cererea introductivă nu pot
         fi, în principiu, extinse dincolo de neîndeplinirea obligațiilor invocată în dispozitivul avizului motivat și în scrisoarea
         de punere în întârziere a Comisiei, nu este mai puțin adevărat că aceasta poate solicita constatarea neîndeplinirii obligațiilor
         care provin din versiunea inițială a unui act comunitar, modificat sau abrogat ulterior, și care au fost menținute prin noi
         dispoziții. În schimb, obiectul litigiului nu poate fi extins la obligații care rezultă din noile dispoziții și care nu ar
         avea echivalent în versiunea inițială a actului în cauză, sub sancțiunea de a constitui o încălcare a normelor fundamentale
         de procedură aplicabile în cadrul constatării neîndeplinirii obligațiilor.

      (a se vedea punctul 50)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      19 martie 2009(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Politica agricolă comună – Taxe în materie de inspecții și de controale veterinare – Directiva 85/73/CEE – Regulamentul (CE) nr. 882/2004”
      În cauza C‑270/07,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         6 iunie 2007,

      Comisia Comunităților Europene, reprezentată de domnul F. Erlbacher și de doamna A. Szmytkowska, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Federale Germania, reprezentată de domnul M. Lumma și de doamna C. Schulze‑Bahr, în calitate de agenți, asistați de U. Karpenstein, Rechtsanwalt,

      pârâtă,
      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits și J.‑J. Kasel (raportor),
         judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: doamna K. Sztranc‑Sławiczek, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 septembrie 2008,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin neadaptarea la dispozițiile
         comunitare a articolului 4 din Legea de aplicare a reglementării privind inspecția sanitară a cărnii și a reglementării privind
         carnea de pasăre în landul Schleswig‑Holstein (Ausführungsgesetz zum Fleischhygienerecht und zum Geflügelfleischrecht für
         das Land Schleswig‑Holstein) din 12 ianuarie 1998 (GVOBl. Schl.‑H. 1998, p. 2, denumită în continuare „Legea de aplicare din
         landul Schleswig‑Holstein”), Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit sau continuă să nu își îndeplinească obligațiile
         care îi revin în temeiul articolului 1 și al articolului 5 alineatele (3) și (4) din Directiva 85/73/CEE a Consiliului din
         29 ianuarie 1985 privind finanțarea inspecțiilor și a controalelor sanitar‑veterinare prevăzute de Directivele 89/662/CEE,
         90/425/CEE, 90/675/CEE și 91/496/CEE (JO L 32, p. 14, Ediție specială, 03/vol. 5, p. 12), astfel cum a fost modificată prin
         Directiva 97/79/CE a Consiliului din 18 decembrie 1997 (JO L 24, p. 31, Ediție specială, 03/vol. 23, p. 178, denumită în continuare
         „Directiva 85/73”), precum și, începând cu 1 ianuarie 2007, în temeiul articolului 27 alineatele (2), (4) și (10) din Regulamentul
         (CE) nr. 882/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind controalele oficiale efectuate pentru
         a asigura verificarea conformității cu legislația privind hrana pentru animale și produsele alimentare și cu normele de sănătate
         animală și de bunăstare a animalelor (JO L 165, p. 1, rectificare în JO L 191, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 58, p. 216),
         astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 776/2006 al Comisiei din 23 mai 2006 (JO L 136, p. 3, Ediție specială,
         03/vol. 72, p. 66, denumit în continuare „Regulamentul nr. 882/2004”).

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      2        Din coroborarea articolului 3 alineatul (1) A litera (d) și a articolului 5 alineatul (1) litera (a) punctul (ii), precum
         și de la punctul 40 litera (e) din capitolul VIII din anexa I la Directiva 64/433/CEE a Consiliului din 26 iunie 1964 privind
         problemele de sănătate în domeniul schimburilor intracomunitare de cărnuri proaspete (JO 1964, 121, p. 2012), astfel cum a
         fost modificată și codificată prin Directiva 91/497/CEE a Consiliului din 29 iulie 1991 (JO L 268, p. 69, denumită în continuare
         „Directiva 64/443), rezultă că inspecțiile post mortem ale cărnurilor proaspete presupun, dacă este necesar, analize de laborator care cuprind, dacă este cazul, o analiză bacteriologică
         și detectarea reziduurilor de substanțe cu acțiune farmacologică.

      3        Directiva 64/433 a fost abrogată începând cu 1 ianuarie 2006 prin Directiva 2004/41/CE a Parlamentului European și a Consiliului
         din 21 aprilie 2004 de abrogare a unor directive privind igiena alimentară și normele sanitar‑veterinare referitoare la producția
         și comercializarea anumitor produse de origine animală destinate consumului uman și de modificare a Directivelor 89/662/CEE
         și 92/118/CEE ale Consiliului, precum și a Deciziei 95/408/CE a Consiliului (JO L 157, p. 33, Ediție specială, 03/vol. 58,
         p. 92).

      4        În temeiul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2004/41, trimiterile – printre altele – la Directiva 64/433 se interpretează
         ca fiind trimiteri, în funcție de context, la Regulamentul (CE) nr. 853/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din
         29 aprilie 2004 de stabilire a unor norme specifice de igienă care se aplică alimentelor de origine animală (JO L 139, p. 55,
         Ediție specială, 03/vol. 56, p. 71), precum și la Regulamentul (CE) nr. 854/2004 al Parlamentului European și al Consiliului
         din 29 aprilie 2004 de stabilire a normelor specifice de organizare a controalelor oficiale privind produsele de origine animală
         destinate consumului uman (JO L 139, p. 206, rectificare în JO L 226, p. 83, Ediție specială, 03/vol. 56, p. 132).

      5        Din coroborarea articolului 5 alineatul (1) literele (d) și (f) din Regulamentul nr. 854/2004 și a capitolului II D și F din
         anexa I la acesta rezultă că inspecțiile post mortem ale cărnurilor proaspete trebuie să cuprindă, în cazul în care se consideră necesar, testări în laborator pentru a pune un
         diagnostic definitiv sau pentru a detecta, printre altele, prezența unei boli animale sau a unor factori care pot duce la
         situația în care carnea să fie declarată improprie pentru consumul uman sau în care să fie impuse restricții privind utilizarea
         acesteia. Medicul veterinar oficial trebuie să se asigure că toate celelalte teste de laborator necesare sunt efectuate.

      6        În ceea ce privește finanțarea inspecțiilor și a controalelor în cauză, articolul 1 din Directiva 85/73 prevede că statele
         membre iau măsuri pentru perceperea unei taxe comunitare pentru acoperirea cheltuielilor ocazionate de aceste inspecții și
         controale.

      7        Conform articolului 5 alineatul (1) din Directiva 85/73, taxa comunitară se stabilește astfel încât să acopere costurile suportate
         de autoritatea competentă cu titlu de cheltuieli salariale și sociale ocazionate de serviciul de inspecție, precum și cheltuielile
         administrative legate de efectuarea controalelor și a inspecțiilor ce pot include cheltuielile necesare pentru formarea permanentă
         a inspectorilor. Pe de altă parte, în temeiul alineatului (3) al acestui articol, statele membre sunt autorizate să perceapă
         o sumă mai mare decât nivelurile taxelor comunitare, cu condiția ca taxa globală percepută de fiecare stat membru să nu fie
         mai mare decât costul real al cheltuielilor de inspecție. În ceea ce privește alineatul (4) al aceluiași articol 5, acesta
         prevede că taxele comunitare înlocuiesc orice alte taxe sanitare percepute de autoritățile naționale, regionale sau locale
         din statele membre pentru inspecțiile și controalele prevăzute la articolul 1 din aceeași directivă.

      8        Punctul 1 din capitolul I din anexa A la Directiva 85/73 stabilește sumele forfetare pentru cheltuielile de inspecție aferente
         operațiunilor de sacrificare. Modalitățile de finanțare a controalelor și a inspecțiilor privind operațiunile de tranșare
         sunt prevăzute la punctul 2 din același capitol. Potrivit punctului 4 literele (a) și (b) din capitolul I menționat:

      „Pentru a acoperi costuri mai ridicate, statele membre pot:
      (a)      să majoreze sumele forfetare stabilite la punctele 1 și 2 litera (a) pentru o unitate dată.
      […]
      (b)      sau percepe o taxă care să acopere cheltuielile efective.”
      9        Articolul 27 din Regulamentul nr. 882/2004 prevede:

      „(1)      Statele membre pot percepe onorarii sau taxe care să acopere costurile pe care le presupun controalele oficiale.
      (2)      Cu toate acestea, în ceea ce privește activitățile menționate la anexa IV, secțiunea A, și anexa V, secțiunea A, statele membre
         asigură perceperea unui onorariu.

      […]
      (4)      Onorariile percepute în scopul controalelor oficiale în conformitate cu alineatul (1) sau (2):
      (a)      nu depășesc costurile suportate de autoritățile competente responsabile cu privire la elementele enumerate la anexa VI și
      (b)      pot fi stabilite ca sume fixe pe baza costurilor suportate de autoritățile competente pe o perioadă dată sau, după caz, la
         sumele stabilite în anexa IV, secțiunea B, sau în anexa V, secțiunea B.

      […]
      (10)      Fără a se aduce atingere costurilor care rezultă din cheltuielile prevăzute la articolul 28, statele membre nu colectează
         niciun alt onorariu în afara celor menționate de prezentul articol pentru punerea în aplicare a prezentului regulament.

      […]”
       Reglementarea națională
      10      Articolul 4 din Legea de aplicare din landul Schleswig‑Holstein are următorul cuprins:

      „1)      Nivelul taxelor pentru inspecția ante și post mortem, inclusiv testele de detectare a reziduurilor, a trichinelor și controalele sanitare, se stabilește pe animal, în funcție
         de specie; în instalațiile de tranșare, în care carnea este tranșată sau dezosată, acestea se stabilesc pe tona de carne cu
         os.

      2)      În calculul nivelului taxelor trebuie cuprinse:
      1.      salariile și contribuțiile sociale ale serviciilor de inspecție,
      2.      costurile administrative pe care le presupune realizarea controalelor și a inspecțiilor, la care se pot adăuga cheltuielile
         cu formarea continuă a personalului de inspecție.

      3)      Taxele administrative se majorează într‑o proporție de
      1.      până la 100 % în cazul în care actul administrativ este îndeplinit la cerere între orele 18 și 7 dimineața, în marile întreprinderi
         între orele 18 și 6 dimineața, sâmbăta după ora 15 și duminica sau în zilele de sărbătoare legală.

      2.      până la 50 % în cazul în care actul administrativ este îndeplinit la cerere în afara orelor de inspecție sau a zilelor de
         sacrificare stabilite.

      4)      […]
      În afara taxelor, trebuie percepute […] următoarele cheltuieli:
      […]
      2.      cheltuielile de transport pentru analizele bacteriologice (probe bacteriologice, probe ESB și alte probe suspecte, cu excepția
         celor ale testelor de detectare a reziduurilor […]) și

      3.      cheltuielile de analize privind probele menționate la alineatul 2 […]”
       Procedura precontencioasă
      11      În urma unei plângeri, Comisia a adresat, la 21 martie 2005, Republicii Federale Germania o scrisoare de punere în întârziere
         prin care înștiința acest stat membru cu privire la faptul că, în opinia sa, articolul 4 alineatul 4) din Legea de aplicare
         din landul Schleswig‑Holstein nu este conform dispozițiilor pertinente ale Directivei 85/73, astfel cum a fost interpretată
         de Curte în Hotărârea din 30 mai 2002, Stratmann și Fleischversorgung Neuss (C‑284/00 și C‑288/00, Rec., p. I‑4611).

      12      La 20 mai 2005, autoritățile germane au răspuns la scrisoarea de punere în întârziere menționată că îndoielile Comisiei în
         legătură cu transpunerea corectă a Directivei 85/73 în dreptul național sunt neîntemeiate și că Hotărârea Stratmann și Fleischversorgung
         Neuss, citată anterior, nu este pertinentă în speță.

      13      Întrucât a considerat acest răspuns nesatisfăcător, Comisia a emis, la 4 iulie 2006, un aviz motivat prin care a reiterat
         criticile enunțate în scrisoarea de punere în întârziere și a invitat Republica Federală Germania să ia măsurile necesare
         pentru a se conforma acestui aviz în termen de două luni de la notificare.

      14      Întrucât statul membru menționat nu a răspuns avizului motivat, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      15      Comisia arată că, în aplicarea articolului 4 alineatul 4) din Legea de aplicare din landul Schleswig‑Holstein, autoritățile
         competente ale acestuia pot percepe sumele corespunzătoare cheltuielilor efectuate pentru realizarea analizelor bacteriologice
         pe cărnurile proaspete care depășesc suma forfetară a taxei comunitare. Or, în cadrul Hotărârii Stratmann și Fleischversorgung
         Neuss, citată anterior, Curtea ar fi hotărât că atât din modul de redactare a Directivelor 64/443 și 85/73, cât și din finalitatea
         acestora rezultă că cheltuielile aferente acestor analize sunt acoperite de taxa comunitară percepută de statele membre în
         temeiul acestei din urmă directive.

      16      Intrarea în vigoare a noii reglementări comunitare, și anume Regulamentele nr. 853/2004 și 854/2004, începând cu 1 ianuarie
         2006, precum și a Regulamentului nr. 882/2004, începând cu 1 ianuarie 2007, nu ar fi schimbat cu nimic această situație. Astfel,
         pe de o parte, din modul de redactare a dispozițiilor pertinente din aceste regulamente ar reieși că analizele bacteriologice
         sunt încă incluse în inspecțiile și controalele sanitare obligatorii ale căror cheltuieli sunt acoperite de taxa comunitară.
         Aceste analize nu ar putea, așadar, conduce la perceperea vreunui alte prelevări decât cea aferentă acestei taxe. Pe de altă
         parte, articolul 4 alineatul 4) din Legea de aplicare din landul Schleswig‑Holstein ar fi contrar finalității dispozițiilor
         comunitare pertinente, acestea din urmă vizând – astfel cum Curtea ar fi constatat deja în cadrul Hotărârii Stratmann și Fleischversorgung
         Neuss, citată anterior, și care poate fi transpusă prin analogie noii reglementări comunitare – eliminarea denaturării concurenței
         pe care ar determina‑o divergențele la nivelul finanțării inspecțiilor și controalelor. Or, acest obiectiv ar risca să nu
         fie atins dacă anumite măsuri de inspecție prevăzute de dreptul comunitar ar fi excluse din sistemul de finanțare comunitar
         astfel armonizat și ar putea face obiectul unor taxe naționale specifice.

      17      Contrar celor susținute de Republica Federală Germania, o dispoziție precum articolul 4 alineatul 4) din Legea de aplicare
         din landul Schleswig‑Holstein nu s‑ar putea întemeia pe punctul 4 din capitolul I din anexa A la Directiva 85/73. Astfel,
         în Hotărârea Stratmann și Fleischversorgung Neuss, citată anterior, Curtea ar fi exclus în mod explicit posibilitatea de a
         invoca acest punct 4 litera (b) pentru a factura cheltuieli efectuate pentru analizele bacteriologice care depășesc sumele
         forfetare ale taxei. În această hotărâre, Curtea ar fi considerat, de altfel, că o taxă percepută în aplicarea dispoziției
         respective ar trebuie să îmbrace forma unei sume forfetare. În speță, nu ar fi însă vorba despre o majorare generală a sumei
         forfetare a taxei comunitare care acoperă ansamblul cheltuielilor efectiv realizate. Articolul 4 alineatul 4) din Legea de
         aplicare din landul Schleswig‑Holstein ar fi, așadar, contrar articolului 5 alineatul (4) primul paragraf din Directiva 85/73.

      18      Comisia mai arată că Hotărârea din 9 septembrie 1999, Feyrer (C‑374/97, Rec., p. I‑5153), invocată de Republica Federală Germania
         în susținerea poziției sale, nu este pertinentă în speță. De fapt, problemele abordate de Curte în această hotărâre ar fi
         foarte diferite de cele ridicate în prezentul litigiu.

      19      Republica Federală Germania susține că Legea de aplicare din landul Schleswig‑Holstein a fost adoptată în temeiul dispozițiilor
         coroborate ale articolului 1 din Directiva 85/73 și ale punctului 4 litera (b) din capitolul I din anexa A la aceasta, potrivit
         cărora statele membre pot percepe o taxă care să acopere cheltuielile efectiv ocazionate de inspecțiile cărnii de abator și
         de controalele sanitare ale acesteia.

      20      În primul rând, statul membru menționat arată că taxa prevăzută de Legea de aplicare din landul Schleswig‑Holstein pentru
         inspecția animalelor destinate sacrificării și pentru controalele sanitare nu cuprinde cheltuielile de transport și de inspecție
         a probelor prelevate în vederea efectuării analizelor bacteriologice. Acest lucru ar fi, de altfel, conform dreptului național
         potrivit căruia o taxă nu poate în niciun caz să acopere astfel de cheltuieli. Ar fi, așadar, legitim să se preleveze separat
         sume destinate să acopere astfel de cheltuieli.

      21      În continuare, Republica Federală Germania arată că landul Schleswig‑Holstein nu percepe, cu titlu de taxe pentru inspecțiile
         și controalele cărnurilor proaspete, nici sumele forfetare prevăzute la punctele 2 și 3 din capitolul I din anexa A la Directiva
         85/73, nici taxele prin care se urmărește majorarea sumelor forfetare în aplicarea punctului 4 litera (a) din același capitol.
         Prin urmare, nu s‑ar putea susține, precum procedează Comisia, că sumele respective sunt percepute „în plus” față de taxa
         comunitară forfetară. În această privință, ar exista o diferență foarte importantă între reglementarea landului Schleswig‑Holstein
         și cea în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Stratmann și Fleischversorgung Neuss, citată anterior. Pe de altă
         parte, conform punctului 32 din Hotărârea Feyrer, citată anterior, statele membre ar putea utiliza, fără nicio condiție prealabilă,
         posibilitatea care le este recunoscută la punctul 4 litera (b) din capitolul I din anexa A la Directiva 85/73, cu condiția
         ca taxa specifică să nu depășească cheltuielile efectiv realizate. Prin urmare, în cazul îndeplinirii acestei condiții, se
         pot percepe taxe speciale pentru diverse prestații. Însă ar trebui ca, precum în speță, să nu existe nicio dublă finanțare.

      22      În sfârșit, Republica Federală Germania susține că articolul 4 alineatul 4) din Legea de aplicare din landul Schleswig‑Holstein
         nu este contrar nici textului, nici scopului punctului 4 litera (b) din capitolul I din anexa A la Directiva 85/73. Astfel,
         pe de o parte, din coroborarea diferitelor versiuni lingvistice ale acestei dispoziții ar rezulta că aceasta nu se opune perceperii
         mai multor taxe parțiale și nici perceperii de taxe cumulate care constituie o „taxă globală”. Pe de altă parte, obiectivul
         urmărit de această directivă, și anume armonizarea bazelor de calcul al taxelor, nu ar trebui să conducă la o armonizare a
         ratelor aplicabile, din moment ce directiva însăși prevede derogări care permit statelor membre să țină seama de diferitele
         structuri ale costurilor.

      23      Statul membru menționat adaugă că, de altfel, este inevitabil ca cuantumul taxei în cauză să varieze de la caz la caz, deoarece
         costurile luate în considerare diferă în funcție de condițiile existente în întreprinderile de sacrificare și de tipurile
         de inspecții care trebuie efectuate. O taxă prin care se urmărește acoperirea cheltuielilor efectiv suportate s‑ar deosebi
         de o taxă forfetară tocmai prin faptul că, în primul caz, cheltuielile depind de întreprinderea de sacrificare în cauză, în
         timp ce, în al doilea caz, aceste cheltuieli sunt imputate tuturor întreprinderilor de sacrificare. O dispoziție precum articolul
         4 alineatul 4) din Legea de aplicare din landul Schleswig‑Holstein nu ar intra nicidecum în conflict cu interdicția de a depăși
         costurilor reale ale inspecțiilor prevăzută la articolul 5 alineatul (3) din Directiva 85/73.

      24      Regulamentele nr. 853/2004 și 854/2004, precum și nr. 882/2004, aplicabile începând cu 1 ianuarie 2006 și, respectiv, cu 1
         ianuarie 2007, nu ar schimba cu nimic această situație, întrucât argumentele invocate de Republica Federală Germania la punctele
         19-23 din prezenta hotărâre pot fi transpuse prin analogie acestor noi regulamente.

       Aprecierea Curții
      25      În prealabil, trebuie arătat că, în susținerea acțiunii sale, Comisia invocă două motive, întemeiate pe încălcarea obligațiilor
         care revin Republicii Federale Germania conform articolului 1 și articolului 5 alineatele (3) și (4) din Directiva 85/73,
         în primul rând, și Regulamentului nr. 882/2004, în al doilea rând.

       Cu privire la primul motiv
      26      În vederea verificării temeiniciei primului motiv, este necesar, în prealabil, să se stabilească dacă Hotărârea Stratmann
         și Fleischversorgung Neuss, citată anterior, invocată de Comisie, este pertinentă în speță și să se stabilească dacă se impune
         interpretarea punctului 4 litera (b) din capitolul I din anexa A la Directiva 85/73 în sensul preconizat de instituția menționată,
         potrivit căreia o taxă percepută în aplicarea acestei dispoziții trebuie să îmbrace forma unei sume forfetare.

      27      În ceea ce privește, în primul rând, aplicarea prin analogie a Hotărârii Stratmann și Fleischversorgung Neuss, citată anterior,
         situației juridice în cauză în speță, trebuie arătat că, astfel cum subliniază Republica Federală Germania, fără a fi contrazisă
         cu privire la acest aspect de Comisie, landul Schleswig‑Holstein nu percepe, cu titlu de taxe pentru inspecțiile și controalele
         cărnurilor proaspete, nici sumele forfetare prevăzute la punctele 2 și 3 din capitolul I din anexa A la Directiva 85/73, nici
         taxele prin care se urmărește majorarea sumelor forfetare în aplicarea punctului 4 litera (a) din același capitol I.

      28      Întrucât este cert că, în speță, autoritățile naționale competente nu percep decât o taxă specifică, chiar dacă aceasta este
         compusă din diferite sume, se impune concluzia că reglementarea landului Schleswig‑Holstein se deosebește în privința unui
         aspect esențial de reglementarea în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Stratmann și Fleischversorgung Neuss,
         citată anterior.

      29      Rezultă că soluția reținută de Curte în Hotărârea Stratmann și Fleischversorgung Neuss, citată anterior, nu poate fi transpusă
         prin analogie unei situații precum cea în cauză în speță.

      30      În ceea ce privește, în al doilea rând, interpretarea punctului 4 litera (b) din capitolul I din anexa A la Directiva 85/73,
         se impune mai întâi constatarea că, spre deosebire de susținerea Comisiei, Curtea nu a considerat, la punctul 56 din Hotărârea
         Stratmann și Fleischversorgung Neuss, citată anterior, că taxa prevăzută de această dispoziție trebuie să îmbrace forma unei
         sume forfetare.

      31      De fapt, majorările vizate de Curte la punctul 56 menționat sunt cele prevăzute la punctul 4 litera (a) din capitolul I din
         anexa A la Directiva 85/73, această dispoziție fiind singura care utilizează termenii „majora” și „sume forfetare”. A doua
         parte a punctului 56 menționat, care privește posibilitatea de care dispun statele membre de a percepe o taxă specifică într‑un
         cuantum superior nivelului taxelor comunitare, nu face nicidecum referire la o sumă forfetară, ci se limitează la a condiționa
         utilizarea acestei posibilități numai de împrejurarea ca această taxă să acopere toate cheltuielile efectiv suportate.

      32      Rezultă că taxa respectivă trebuie, pe de o parte, să nu depășească cuantumul cheltuielilor efectiv suportate și, pe de altă
         parte, să țină seama de toate aceste cheltuieli fără ca unele dintre ele să poată fi înlăturate. Prin urmare, aceasta nu poate
         îmbrăca forma unei taxe „forfetare” în sensul în care Comisia înțelege acest termen, întrucât, astfel cum a constatat Curtea
         la punctul 52 din Hotărârea Stratmann și Fleischversorgung Neuss, citată anterior, ține de esența însăși a unei taxe stabilite
         forfetar ca în anumite cazuri să depășească costului real al măsurilor pe care urmărește să le finanțeze și, în alte cazuri,
         să fie inferioară acestuia.

      33      Trebuie adăugat că această interpretare a punctului 56 din Hotărârea Stratmann și Fleischversorgung Neuss, citată anterior,
         este pe deplin conformă economiei acesteia, din moment ce acest punct se înscrie într‑un raționament mai larg menit să răspundă
         la întrebarea dacă cheltuielile corespunzătoare unor analize bacteriologice și detectării de trichine, efectuate conform dreptului
         comunitar derivat, sunt acoperite de taxa comunitară percepută de statele membre în temeiul inspecțiilor și controalelor sanitare
         ale cărnurilor proaspete în aplicarea aceluiași drept comunitar sau dacă acesta autorizează statele respective să perceapă
         o taxă specifică care s‑ar adăuga taxei comunitare în scopul acoperirii acestor cheltuieli.

      34      În măsura în care, în cadrul examinării cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea
         Stratmann și Fleischversorgung Neuss, citată anterior, Curtea nu trebuia să răspundă la întrebarea dacă o taxă percepută în
         aplicarea punctului 4 litera (b) din capitolul I din anexa A la Directiva 85/73 trebuie să îmbrace forma unei sume forfetare,
         nu se poate deduce din hotărârea respectivă vreo concluzie cu privire la răspunsul care se impune la această întrebare.

      35      În continuare, trebuie arătat că o interpretare a punctului 4 litera (b) din capitolul I din anexa A la Directiva 85/73 potrivit
         căreia o taxă percepută în aplicarea acestei dispoziții nu poate fi constituită din mai multe elemente este infirmată de Hotărârea
         Feyrer, citată anterior.

      36      Astfel, la punctul 26 din Hotărârea Feyrer menționată, în cuprinsul căruia se face referire la punctul 4 litera (b) din capitolul
         I din anexa A la Directiva 85/73, Curtea a amintit că, în aplicarea articolului 2 alineatul (3) din această directivă, devenit
         articolul 5 alineatul (3) din aceasta, „taxa globală percepută” la care face referire această dispoziție nu trebuie să fie
         mai mare decât costul real al cheltuielilor de inspecție. Or, o taxă „globală” rezultă în mod necesar din însumarea mai multor
         elemente constitutive ale acesteia.

      37      Împrejurarea că taxa în cauză în speță ar fi compusă din diferite elemente de costuri nu este, așadar, în sine de natură să
         determine incompatibilitatea acestei taxe cu punctul 4 litera (b) din capitolul I din anexa A la Directiva 85/73.

      38      În această privință, trebuie adăugat că în speță nu se contestă faptul că taxa în cauză nu depășește costurile reale efectiv
         suportate. Referitor la acest aspect, rezultă că această taxă nu este nici în contradicție cu prevederile punctului 4 litera
         (b) din capitolul I din anexa A la Directiva 85/73 (a se vedea în acest sens Hotărârea Feyrer, citată anterior, punctele 27
         și 29).

      39      Pentru același motiv, taxa respectivă nu este nici în contradicție cu prevederile articolului 1 și ale articolului 5 alineatul
         (4) din Directiva 85/73.

      40      În sfârșit, trebuie să se constate că, contrar celor susținute de Comisie, obiectivele de transparență și de combatere a denaturării
         concurenței nu se opun perceperii unei taxe precum cea vizată de primul motiv al Comisiei.

      41      În ceea ce privește, în primul rând, obiectivul transparenței, trebuie arătat că, întrucât taxa menționată indică în mod clar
         și detaliat natura diverselor elemente din care este constituită, aceasta permite debitorului să cunoască conținutul exact
         al taxei globale și îi permite, pe de o parte, să efectueze modificări în organizarea activității sale în scopul optimizării
         funcționării acesteia, în special prin restrângerea anumitor costuri, și, pe de altă parte, să compare dacă este cazul costurile
         sale cu cele ale altor operatori economici.

      42      În ceea ce privește, în al doilea rând, obiectivul de combatere a denaturării concurenței, trebuie amintit că această luptă
         se desfășoară nu numai prin introducerea unei taxe în cuantum uniform pentru întreaga Comunitate Europeană, ci și prin adoptarea
         de norme armonizate în materie de finanțare a inspecțiilor și a controalelor sanitare ale cărnurilor proaspete (a se vedea
         în acest sens Hotărârea Feyrer, citată anterior, punctul 40). Astfel au fost armonizate măsurile de inspecție și de control,
         precum și, astfel cum reiese din articolul 5 alineatul (1) din Directiva 85/73 și din cuprinsul punctelor 4 și 5 din capitolul
         I din anexa A la aceasta, diferitele elemente de costuri care pot fi luate în considerare pentru stabilirea taxei comunitare.

      43      Or, în măsura în care nu s‑a stabilit și nici măcar nu s‑a susținut că taxa prevăzută la articolul 4 din Legea de aplicare
         din landul Schleswig‑Holstein acoperă alte elemente de costuri decât cele prevăzute de reglementarea comunitară sau depășește
         cuantumul costurilor efectiv suportate, aceasta nu este de natură să repună în discuție obiectivul de combatere a denaturării
         concurenței prevăzut de Directiva 85/73.

      44      Având în vedere aceste considerații, trebuie să se constate că argumentele invocate de Comisie în susținerea primului motiv
         nu pot fi reținute.

      45      Rezultă că primul motiv invocat de Comisie trebuie respins ca neîntemeiat.

       Cu privire la al doilea motiv
      46      Prin intermediul celui de la doilea motiv, Comisia impută Republicii Federale Germania neîndeplinirea, după 1 ianuarie 2007,
         a obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 27 alineatele (2), (4) și (10) din Regulamentul nr. 882/2004 prin neadaptarea
         la aceste dispoziții a celor ale articolului 4 din Legea de aplicare din landul Schleswig‑Holstein.

      47      În privința acestui motiv, trebuie arătat de la bun început că dispozitivul avizului motivat din 6 iulie 2006 nu menționează
         vreo pretinsă neîndeplinire de către Republica Federală Germania a obligațiilor prevăzute la articolul 27 din Regulamentul
         nr. 882/2004, acesta nefiind aplicabil decât la o dată ulterioară celei la care acest aviz a fost notificat statului membru
         menționat.

      48      În aceste condiții, trebuie să se examineze dacă al doilea motiv invocat de Comisie în susținerea acțiunii sale este admisibil.

      49      În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, existența unei neîndepliniri a obligațiilor în cadrul
         unei acțiuni întemeiate pe articolul 226 CE trebuie apreciată în raport cu legislația comunitară în vigoare la momentul termenului
         atribuit de Comisie statului membru în cauză pentru a se conforma avizului motivat (a se vedea în special Hotărârea din 9
         noiembrie 1999, Comisia/Italia, C‑365/97, Rec., p. I‑7773, punctul 32, și Hotărârea din 5 octombrie 2006, Comisia/Belgia,
         C‑275/04, Rec., p. I‑9883, punctul 34).

      50      Deși concluziile cuprinse în cererea introductivă nu pot fi, în principiu, extinse dincolo de neîndeplinirea obligațiilor
         invocată în dispozitivul avizului motivat și în scrisoarea de punere în întârziere a Comisiei, nu este mai puțin adevărat
         că aceasta poate solicita constatarea neîndeplinirii obligațiilor care provin din versiunea inițială a unui act comunitar,
         modificat sau abrogat ulterior, și care au fost menținute prin noi dispoziții. În schimb, obiectul litigiului nu poate fi
         extins la obligații care rezultă din noile dispoziții și care nu ar avea echivalent în versiunea inițială a actului în cauză,
         sub sancțiunea de a constitui o încălcare a normelor fundamentale de procedură aplicabile în cadrul constatării neîndeplinirii
         obligațiilor (a se vedea în acest sens Hotărârile din 12 iunie 2003, Comisia/Italia, C‑363/00, Rec., p. I‑5767, punctul 22,
         și Comisia/Belgia, citată anterior, punctul 35).

      51      În speță, este cert că taxele prevăzute la articolul 27 alineatele (2), (4) și (10) din Regulamentul nr. 882/2004 pot, astfel
         cum reiese în special de la litera (b) a celei de a doua dintre aceste dispoziții, să fie stabilite în rate fixe.

      52      În aceste condiții, se impune constatarea că aceste taxe se deosebesc în mod fundamental de taxele pe care statele membre
         le puteau percepe în aplicarea punctului 4 litera (b) din capitolul I din anexa A la Directiva 85/73, care – astfel cum reiese
         din cuprinsul punctului 32 din prezenta hotărâre – nu puteau îmbrăca forma unei taxe forfetare, ci trebuiau să corespundă
         costurilor reale efectiv suportate.

      53      Rezultă că, prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia a extins obiectul litigiului, astfel cum reiese acesta din
         cuprinsul avizului motivat, la o obligație care rezultă din Regulamentul nr. 882/2004 și care nu are echivalent în cuprinsul
         Directivei 85/73 și, prin urmare, această instituție a încălcat normele fundamentale de procedură aplicabile în cadrul constatării
         neîndeplinirii obligațiilor.

      54      Prin urmare, al doilea motiv al Comisiei trebuie respins ca fiind inadmisibil.

      55      Având în vedere cele de mai sus, trebuie respinsă acțiunea Comisiei în întregime.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      56      Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Republica Federală Germania a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor
         de judecată, iar Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
      1)      Respinge acțiunea.
      2)      Obligă Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții din data de 20 martie 1984. # C. Razzouk şi A. Beydoun împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauze conexate 75 și 117/82.


Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 25 septembrie 2015.#Carsten Bopp împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative care reprezintă un cadru octogonal verde – Motiv absolut de refuz – Caracter distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-209/14.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din 14 septembrie 2011. # André Hecq împotriva Comisiei Europene. # Funcție publică - Funcționari - Securitate socială. # Cauza F-47/10.


Hotărârea Curții din data de 26 octombrie 1983. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Egalitate de tratament între bărbați și femei. # Cauza 163/82.


title: Hotărârea Curții (Camera a treia) din 17 septembrie 2014.#Cruz & Companhia Lda împotriva Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (IFAP).#Cerere de decizie preliminară formulată de Supremo Tribunal Administrativo.#Trimitere preliminară – Protecția intereselor financiare ale Uniunii – Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 – Articolul 3 – Urmărirea în justiție a abaterilor – Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA) – Recuperarea restituirilor la export primite nejustificat – Termen de prescripție – Aplicarea unui termen de prescripție național mai lung – Termen de prescripție de drept comun – Măsuri și sancțiuni administrative.#Cauza C‑341/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑341/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE, de Supremo Tribunal Administrativo (Portugalia), prin decizia din 17 aprilie 2013, primită de Curte la 24 iunie 2013, în procedura
            Cruz & Companhia Lda
            împotriva
            Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (IFAP) ,
            CURTEA (Camera a treia),
            compusă din domnul M. Ilešič, președinte de cameră, domnii C. G. Fernlund și A. Ó Caoimh, doamna C. Toader (raportor) și domnul E. Jarašiūnas, judecători,
            avocat general: domnul P. Mengozzi,
            grefier: domnul A. Calot Escobar,
            având în vedere procedura scrisă,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru Cruz & Companhia Lda, de P. Sousa Machado și de F. Duarte Geada, advogados;
            – pentru guvernul portughez, de L. Inez Fernandes și de M. Moreno, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de D. Triantafyllou și de P. Guerra e Andrade, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta

            Motivele
            Hotărâre
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 3-5 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Cruz & Companhia Lda (denumită în continuare „Cruz & Companhia”), pe de o parte, și Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (Institutul pentru Finanțarea Agriculturii și a Pescuitului, denumit în continuare „IFAP”), pe de altă parte, cu privire la o executare fiscală vizând recuperarea restituirilor la exportul de vin primite nejustificat de Cruz & Companhia în timpul campaniei din anul 1995.
            Cadrul juridic
            Dreptul Uniunii
            Regulamentul nr. 2988/95
            3. Potrivit celui de al treilea considerent al Regulamentului nr. 2988/95:
            „întrucât normele metodologice privind gestiunea descentralizată și monitorizarea modului în care acestea sunt aplicate fac obiectul unor dispoziții detaliate diferite în funcție de politicile comunitare respective; întrucât trebuie combătute în toate domeniile acțiunile de natură să afecteze interesele financiare [ale Uniunii]”.
            4. În al cincilea considerent al acestui regulament se menționează că, „în conformitate cu prezentul regulament, normele sectoriale conțin dispoziții cu privire la abateri, precum și la măsurile și sancțiunile administrative pentru sancționarea acestora”.
            5. Potrivit articolului 1 din regulamentul amintit:
            „(1) În scopul protejării intereselor financiare [ale Uniunii], se adoptă prin prezenta o reglementare generală privind controalele uniforme, măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul [Uniunii].
            (2) Constituie abatere orice încălcare a unei dispoziții de drept [al Uniunii], ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic, care poate sau ar putea prejudicia bugetul general [al Uniunii] sau bugetele gestionate de [aceasta], fie prin diminuarea sau pierderea veniturilor acumulate din resurse proprii, colectate direct în numele [Uniunii], fie prin cheltuieli nejustificate.”
            6. Articolul 3 alineatele (1) și (3) din același regulament prevede:
            „(1) Termenul de prescripție a acțiunii este de patru ani de la săvârșirea abaterii menționate la articolul 1 alineatul (1). Cu toate acestea, normele sectoriale pot să prevadă un termen mai scurt, care nu poate fi însă mai mic de trei ani.
            […]
            Termenul de prescripție este întrerupt de orice act al unei autorități competente, adus la cunoștința persoanei în cauză, cu privire la cercetarea sau urmărirea în justiție a abaterii respective. Termenul de prescripție începe să curgă din nou după fiecare act de întrerupere.
            […]
            (3) Statele membre își păstrează posibilitatea de a aplica un termen mai lung decât cel prevăzut la alineatul (1) […]”
            7. Potrivit articolului 4 din Regulamentul nr. 2988/95:
            „(1) Ca regulă generală, orice abatere atrage după sine retragerea avantajului obținut nejustificat:
            – prin obligația de a vărsa sumele datorate sau de a rambursa sumele primite nejustificat;
            […]
            (2) Aplicarea măsurilor menționate la alineatul (1) se limitează la retragerea avantajului obținut, la care se adaugă, dacă acest lucru este prevăzut, dobânda care poate fi calculată pe bază forfetară.
            […]
            (4) Măsurile prevăzute la acest articol nu sunt considerate sancțiuni.”
            8. Articolul 5 din acest regulament prevede:
            „(1) Abaterile intenționate sau cele săvârșite din neglijență pot să atragă următoarele sancțiuni administrative:
            (a) plata unei amenzi administrative;
            (b) plata unei sume mai mari decât sumele primite nejustificat sau sustrase, la care se adaugă dobânda, dacă este cazul; […];
            (c) retragerea totală sau parțială a unui avantaj acordat prin norme comunitare, chiar dacă agentul economic a beneficiat în mod nejustificat numai de o parte din avantajul respectiv;
            […]
            (g) alte sancțiuni cu caracter pur economic, având o natură și un domeniu de aplicare echivalente, prevăzute în normele sectoriale adoptate de către Consiliu în lumina cerințelor specifice ale sectoarelor interesate și potrivit atribuțiilor executive conferite Comisiei de către Consiliu.
            (2) Fără a aduce atingere dispozițiilor prevăzute de normele sectoriale existente la data intrării în vigoare a prezentului regulament, alte abateri pot să atragă numai acele sancțiuni care nu sunt echivalente unei sancțiuni penale, prevăzute la alineatul (1), cu condiția ca sancțiunile respective să fie esențiale pentru aplicarea corectă a acestor norme.”
            9. În temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 2988/95, acesta a intrat în vigoare la 26 decembrie 1995.
            Regulamentul (CEE) nr. 729/70
            10. Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 729/70 al Consiliului din 21 aprilie 1970 privind finanțarea politicii agricole comune (JO L 94, p. 13), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1287/95 al Consiliului din 22 mai 1995 (JO L 125, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul nr. 729/70”), prevedea că Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA) constituie o parte a bugetului Uniunii care cuprinde două secțiuni, și anume secțiunea „Garantare” și secțiunea „Orientare”. Potrivit alineatului (2) al articolului menționat, secțiunea „Garantare” finanțează printre altele restituirile la export către țările terțe.
            11. Articolul 2 alineatul (1) din acest regulament prevedea:
            „Restituirile la export către țările terțe, acordate în conformitate cu normele [dreptului Uniunii] în cadrul organizării comune a piețelor agricole, sunt finanțate în conformitate cu articolul 1 alineatul (2) litera (a).
            […]” [traducere neoficială]
            12. Articolul 4 din regulamentul menționat avea următorul cuprins:
            „(1) Fiecare stat membru transmite Comisiei:
            (a) departamentele și organismele care sunt acreditate pentru plata cheltuielilor menționate la articolele 2 și 3, denumite «agenții de plată».
            […]
            (3) Fiecare stat membru comunică Comisiei [anumite] informații […] privind agențiile de plată, [referitoare la] denumirea lor și la statutul lor, [la] condițiile administrative, contabile și de control intern în care sunt efectuate plățile aferente în temeiul normelor [dreptului Uniunii] în cadrul politicii agricole comune, [precum și la] actul de acreditare.
            Comisia este informată imediat despre orice modificare intervenită.
            […]” [traducere neoficială]
            13. Articolul 5 din Regulamentul nr. 729/70 reglementa modalitățile potrivit cărora finanțările avansate de departamentele și organismele naționale prevăzute la articolul 4 din același regulament sunt aprobate de Comisie în cadrul procedurii de închidere a conturilor FEOGA și prevedea, în acest scop, în special că decizia de închidere a conturilor privește integralitatea, corectitudinea și exactitatea conturilor anuale transmise.
            14. Articolul 5 alineatul (2) litera (c) din acest regulament preciza că Comisia:
            „hotărăște cheltuielile care trebuie excluse de la finanțarea [Uniunii] prevăzută la articolele 2 și 3, în cazul în care constată că cheltuielile nu au fost efectuate în conformitate cu normele [de drept al Uniunii].
            Înaintea luării oricărei decizii de refuzare a finanțării, constatările în urma verificărilor Comisiei și răspunsurile statelor membre fac obiectul unor comunicări scrise, iar ulterior cele două părți trebuie să încerce să ajungă la un acord asupra acțiunii ce trebuie întreprinsă.
            În cazul în care nu s‑a ajuns la niciun acord, statul membru poate să solicite deschiderea unei proceduri în scopul reconcilierii părților în termen de patru luni. Comisiei i se prezintă un raport privind rezultatul procedurii examinat înainte de a decide orice refuz de finanțare.
            Comisia evaluează sumele care vor fi excluse pe baza gravității abaterii constatate. Comisia ține cont de natura și gravitatea infracțiunii, precum și de prejudiciul financiar cauzat [Uniunii].
            Un refuz de finanțare nu poate privi cheltuielile efectuate cu mai mult de 24 de luni înaintea comunicării către statul membru interesat de către Comisie, în scris, a rezultatelor acestor verificări. Totuși, această dispoziție nu se aplică consecințelor financiare:
            – ale abaterilor în sensul articolului 8 alineatul (2),
            – privind ajutoarele naționale sau încălcările normelor pentru care s‑au inițiat procedurile menționate la articolele 93 și 169 din Tratatul [CE].” [traducere neoficială]
            15. Articolul 8 alineatul (1) din regulamentul menționat prevedea că, în conformitate cu actele cu putere de lege și actele administrative naționale, statele membre iau măsurile necesare în scopul de a verifica veridicitatea și corectitudinea operațiunilor finanțate de FEOGA, de a preveni și a urmări abaterile și de a recupera sumele pierdute ca rezultat al abaterilor sau al neglijenței.
            16. Articolul 8 alineatul (2) din același regulament prevedea că, în cazul în care nu se poate realiza o recuperare completă, consecințele financiare ale abaterilor sau ale neglijenței sunt suportate de Uniune, cu excepția consecințelor abaterilor sau ale neglijenței imputabile autorităților administrative sau altor organisme ale statelor membre. Conform ultimului paragraf al acestei dispoziții, „sumele recuperate vor fi vărsate agenției de plăți acreditate și păstrate de aceasta prin deducere din cheltuielile finanțate de [FEOGA]. Dobânda aferentă sumelor recuperate sau plătite cu întârziere va fi vărsată la [FEOGA]” [traducere neoficială].
            Dreptul portughez
            17. Din dosarul prezentat Curții reiese că dreptul portughez nu prevede un termen de prescripție special pentru recuperarea la bugetul Uniunii a restituirilor la export primite nejustificat în acest stat membru. Articolul 309 din Codul civil prevede un termen de prescripție de drept comun de 20 de ani, în timp ce articolul 304 alineatul 1 din acest cod prevede:
            „[Î]n cazul în care a expirat termenul de prescripție, beneficiarul are posibilitatea de a refuza îndeplinirea prestației sau de a se opune, prin orice mijloc, exercitării dreptului prescris.”
            18. Decretul‑lege nr. 155/92 din 28 iunie 1992 stabilește regimul de administrare financiară a statului. Articolul 36 din acesta prevede în special modalitățile de recuperare a fondurilor publice care urmează să fie plătite la Trezorerie.
            19. Articolul 40 din acest decret‑lege prevede:
            „1 – Caracterul obligatoriu al rambursării sumelor primite se prescrie în termen de cinci ani de la primirea lor.
            2 – Termenul sus‑menționat se întrerupe sau se suspendă prin intervenirea uno r cauze generale de întrerupere sau de suspendare a prescripției.”
            Litigiul principal și întrebările preliminare
            20. Din dosarul prezentat Curții reiese că Cruz & Companhia este o societate al cărei obiect de activitate este comercializarea vinurilor, a rachiurilor și a derivatelor din acestea. În cadrul activității sale, societatea a efectuat mai multe exporturi de vin către Angola, în timpul campaniei din anul 1995, la un preț mai mic decât cel pe care l‑ar fi obținut dacă ar fi vândut vinul pe piața Uniunii. Cruz & Companhia a solicitat Instituto Nacional de Garantia Agrária (Institutul Național pentru Garantare Agricolă, denumit în continuare „INGA”) plata restituirilor la export și, în acest sens, a depus declarațiile de acceptare la export.
            21. În cursul anului 2004, INGA a solicitat societății Cruz & Companhia rambursarea restituirilor la export primite nejustificat, în valoare de 634 995,78 euro.
            22. În anul 2005, INGA a inițiat o procedură de recuperare în justiție a acestei creanțe împotriva societății Cruz & Companhia.
            23. Prin hotărârea din 28 decembrie 2011, Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu (Tribunalul Administrativ și Fiscal din Viseu, Portugalia) a respins acțiunea formulată de Cruz & Companhia împotriva procedurii de recuperare, apreciind că aceasta nu era prescrisă având în vedere termenul de 20 de ani prevăzut la articolul 309 din Codul civil.
            24. Cruz & Companhia a declarat apel împotriva acestei hotărâri la Supremo Tribunal Administrativo (Curtea Administrativă Supremă). Ea susține în esență că aplicarea termenului de prescripție de drept comun de 20 de ani pentru recuperarea de către autoritatea națională competentă a restituirilor la exportul de vin acordate în timpul campaniei din anul 1995 încalcă dreptul Uniunii direct aplicabil în ordinea juridică portugheză, precum și principiile securității juridice, nediscriminării litigiilor comunitare în raport cu litigiile naționale și proporționalității. În această privință, Cruz & Companhia susține că, în cauza care o privește, trebuia aplicat termenul de prescripție de patru ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95, întrucât legislația portugheză nu prevedea un termen special mai lung, în sensul alineatului (3) al acestui articol. În susținerea argumentației sale, ea invocă în special principiul care se desprinde din Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading (C‑201/10 și C‑202/10, EU:C:2011:282).
            25. Pe de altă parte, presupunând că în cauza cu care instanța de trimitere este sesizată se poate aplica un termen național de prescripție mai lung în temeiul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, Cruz & Companhia apreciază că acesta ar trebui să fie termenul de cinci ani prevăzut la articolul 40 din Decretul‑lege nr. 155/92 din 28 iunie 1992 privind urmărirea în justiție a abaterilor care aduc atingere intereselor financiare naționale ale Republicii Portugheze, dat fiind că principiul nediscriminării se opune ca urmărirea în justiție a abaterilor care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii să fie guvernată de o normă privind prescripția de patru ori mai lungă decât cea aplicabilă situațiilor analoage naționale.
            26. IFAP susține în esență că termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/95 nu se aplica urmăririi în justiție a abaterilor care constă în aplicarea unor măsuri administrative, în sensul articolului 4 din acest regulament. Astfel, normele în materia prescripției cuprinse la acest articol 3 nu ar privi decât urmărirea în justiție inițiată în vederea aplicării unor sancțiuni administrative, în sensul articolului 5 din regulamentul menționat.
            27. Instanța de trimitere constată că hotărârea din 28 decembrie 2011 a Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu este conformă jurisprudenței sale constante potrivit căreia termenul de prescripție a rambursării restituirilor la export nu era cel prevăzut la articolul 40 din Decretul‑lege nr. 155/92, ci era termenul de drept comun de 20 de ani prevăzut la articolul 309 din Codul civil.
            28. Cu toate acestea, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la aplicabilitatea în cauza cu care este sesizată a termenului de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95. În special, ea ridică problema dacă această dispoziție se aplică numai raporturilor dintre Uniune și organismul național de plată a ajutoarelor agricole sau se aplică și raporturilor dintre acest organism de plată și beneficiarul ajutoarelor considerate ca fiind primite nejustificat. Această instanță se întreabă și dacă acest termen de prescripție de patru ani este aplicabil nu numai sancțiunilor administrative avute în vedere la articolul 5 din Regulamentul nr. 2988/95, ci și măsurilor administrative prevăzute la articolul 4 din acest regulament.
            29. În aceste condiții Supremo Tribunal Administrativo a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
            „1) Termenul de prescripție a urmăririi în justiție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul [nr. 2988/95] este aplicabil numai raportului dintre Uniune și […] organismul [național] plătitor al ajutoarelor Uniunii sau este de asemenea aplicabil raportului dintre […] organismul [național] plătitor al ajutoarelor Uniunii și […] beneficiarul ajutoarelor plătite considerate ca fiind acordate nejustificat?
            2) În cazul în care se ajunge la concluzia că termenul prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 este de asemenea aplicabil raportului dintre organismul [național] plătitor al ajutoarelor și beneficiarul ajutoarelor plătite considerate ca fiind acordate nejustificat, trebuie să se considere că termenul menționat este aplicabil numai în cazul «sancțiunilor administrative» în sensul articolului 5 din Regulamentul nr. 2988/95 […] sau este de asemenea aplicabil în cazul «măsurilor administrative» în sensul articolului 4 alineatul (1) din același regulament – mai precis restituirea sumelor obținute nejustificat?”
            Cu privire la întrebările preliminare
            Cu privire la pertinența răspunsurilor în vederea soluționării litigiului principal
            30. În observațiile sale, guvernul portughez a susținut că litigiul principal nu poate fi interpretat în lumina dispozițiilor Regulamentului nr. 2988/95, în măsura în care în discuție nu ar fi termenul de prescripție a procedurilor administrative, ci procedurile de executare a deciziei de rambursare a ajutoarelor atribuite nejustificat către Cruz & Companhia, și anume o procedură de recuperare a creanței. Astfel, sistemul de prescripție a acțiunii prevăzut la articolul 3 din acest regulament nu ar mai putea fi invocat în stadiul executării unei decizii judecătorești care a dobândit autoritate de lucru judecat cu privire la obligația de rambursare a ajutoarelor. În consecință, răspunsurile la întrebările adresate nu ar fi pertinente în cauza principală.
            31. Desigur, astfel cum subliniază acest guvern, Regulamentul nr. 2988/95 nu prevede un termen de executare în cazul unei decizii naționale prin care se aplică o „măsură administrativă”, în sensul acestui regulament.
            32. Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește pe propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri formulate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea Pfleger și alții, C‑390/12, EU:C:2014:429, punctul 26, precum și Hotărârea Melki și Abdeli, C‑188/10 și C‑189/10, EU:C:2010:363, punctul 27 și jurisprudența citată).
            33. Or, în prezenta cauză, din decizia de trimitere reiese în mod expres că instanța de trimitere a decis să se pronunțe apreciind că Cruz & Companhia nu a invocat în acțiunea sa direct prescripția datoriei care trebuie executată, ci pe aceea „a obligației de a retroceda sumele primite” care rezultă din procedurile ulterioare abaterilor constatate. Instanța de trimitere adresează astfel întrebările sale pentru a stabili, în esență, în ce măsură Regulamentul nr. 2988/95 încadrează din punct de vedere temporal acțiunea unei autorități administrative prin care se solicită adoptarea unei măsuri administrative de recuperare a unei sume primite nejustificat din bugetul Uniunii.
            34. În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebările preliminare astfel adresate de Supremo Tribunal Administrativo.
            Cu privire la fond
            Cu privire la prima întrebare
            35. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că se aplică acțiunilor inițiate de autoritățile naționale împotriva beneficiarilor ajutoarelor Uniunii ca urmare a abaterilor constatate de organismul național care are sarcina de a plăti restituirile la export în cadrul FEOGA.
            36. În această privință, trebuie amintit că, în cadrul politicii agricole comune, în aplicarea articolului 2 din Regulamentul nr. 729/70, sunt finanțate, în temeiul articolului 1 alineatul (2) litera (a) din acest regulament, restituirile la export către țările terțe acordate în conformitate cu normele dreptului Uniunii în cadrul organizării comune a piețelor agricole.
            37. În aplicarea articolului 4 din regulamentul menționat, statele membre desemnează departamentele și organismele pe care le abilitează să plătească cheltuielile avute în vedere la articolele 2 și 3 din acesta. Ele trebuie să comunice Comisiei în special condițiile administrative și contabile potrivit cărora sunt efectuate plățile aferente executării normelor dreptului Uniunii în cadrul organizării comune a piețelor agricole. Articolul 5 din regulamentul amintit reglementează la rândul său modalitățile potrivit cărora finanțările avansate de aceste departamente și organisme naționale sunt aprobate de Comisie în cadrul procedurii de închidere a conturilor FEOGA.
            38. În temeiul articolului 8 din regulamentul menționat, în conformitate cu actele cu putere de lege și actele administrative naționale, statele membre iau măsurile necesare în scopul de a verifica veridicitatea și corectitudinea operațiunilor finanțate de FEOGA, de a preveni și a urmări abaterile și de a recupera sumele pierdute ca rezultat al abaterilor sau al neglijenței. În cazul în care nu se poate realiza o recuperare completă, consecințele financiare ale abaterilor sau ale neglijenței sunt suportate de Uniune, cu excepția consecințelor abaterilor sau ale neglijenței imputabile autorităților administrative sau altor organisme ale statelor membre. Sumele astfel recuperate sunt vărsate departamentelor sau organismelor de plată și sunt deduse din cheltuielile finanțate de FEOGA.
            39. Din aceste dispoziții rezultă că, în principiu, statele membre au sarcina urmăririi în justiție și a efectuării demersurilor necesare sistemelor de prelevări și de restituiri (a se vedea în acest sens Hotărârea Mertens și alții, 178/73-180/73, EU:C:1974:36, punctul 16) și că, în exercitarea acestor prerogative, chiar termenii articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 729/70 privind recuperarea de către statele membre a sumelor pierdute ca urmare a abaterilor obligă în mod expres autoritățile administrative naționale care au sarcina gestiunii mecanismelor comunitare de intervenție agricolă să recupereze sumele plătite nejustificat sau incorect, fără ca aceste autorități administrative, care acționează în numele și pe seama Uniunii, să poată exercita cu această ocazie o putere de apreciere asupra oportunității de a solicita sau de a nu solicita restituirea fondurilor Uniunii acordate nejustificat sau incorect (a se vedea în acest sens Hotărârea BayWa și alții, 146/81, 192/81 și 193/81, EU:C:1982:146, punctul 30).
            40. În această privință, prin solicitarea rambursării restituirilor la export primite în mod nejustificat din bugetul Uniunii de un agent economic, precum Cruz & Companhia în cauza principală, autoritățile competente naționale acționează în numele și pe seama bugetului Uniunii și urmăresc în justiție o abatere, în sensul articolului 1 din Regulamentul nr. 2988/95, astfel încât ele acționează în domeniul de aplicare al acestui regulament.
            41. Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/95 trebuie interpretat în sensul că se aplică urmăririi în justiție inițiate de autoritățile naționale împotriva beneficiarilor ajutoarelor Uniunii ca urmare a abaterilor constatate de organismul național care are sarcina plății restituirilor la export în cadrul FEOGA.
            Cu privire la a doua întrebare
            42. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 este aplicabil nu numai în cazul urmăririi în justiție a unor abateri care conduc la aplicarea sancțiunilor administrative în sensul articolului 5 din acest regulament, ci și în cazul urmăririi în justiție care determină adoptarea de măsuri administrative în sensul articolului 4 din regulamentul menționat.
            43. În această privință, trebuie amintit că articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 instituie o „reglementare generală privind controalele uniforme, măsurile și sancțiunile administrative privind abaterile de la dreptul [Uniunii]”, iar aceasta, astfel cum rezultă din considerentul (3) al regulamentului menționat, în scopul de „a combate în toate domeniile acțiunile de natură să afecteze interesele financiare [ale Uniunii]” (Hotărârea Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, punctul 31, precum și Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, C‑278/07-C‑280/07, EU:C:2009:38, punctul 20).
            44. Or, articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 stabilește, în ceea ce privește acțiunile, un termen de prescripție care curge de la săvârșirea abaterii, care, potrivit articolului 1 alineatul (2) din acest regulament, vizează „orice încălcare a unei dispoziții de drept [al Uniunii], ca urmare a unei acțiuni sau omisiuni a unui agent economic, care poate sau ar putea prejudicia bugetul general [al Uniunii]” (Hotărârea Handlbauer, EU:C:2004:388, punctul 32, precum și Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, EU:C:2009:38, punctul 21).
            45. Rezultă de aici că articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 este aplicabil atât abaterilor care conduc la aplicarea unei sancțiuni administrative în sensul articolului 5 din acesta, cât și celor care fac obiectul unei măsuri administrative în sensul articolului 4 din regulamentul menționat, măsură care are ca obiect retragerea avantajului obținut nejustificat, fără a dobândi totuși caracterul unei sancțiuni (a se vedea în acest sens Hotărârea Handlbauer, EU:C:2004:388, punctele 33 și 34, precum și Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, EU:C:2009:38, punctul 22).
            46. Cu toate acestea, în ceea ce privește cauza principală, trebuie analizat, în primul rând, dacă Regulamentul nr. 2988/95 este aplicabil ratione temporis , în măsura în care restituirile la export primite nejustificat de Cruz & Companhia au fost plătite pentru operațiuni care au fost efectuate înainte de intrarea în vigoare a acestui regulament.
            47. Anterior adoptării Regulamentului nr. 2988/95, legiuitorul Uniunii nu prevăzuse nicio normă de prescripție aplicabilă recuperării avantajelor obținute nejustificat de agenții economici ca urmare a unei acțiuni sau a unei omisiuni a acestora care a prejudiciat sau ar fi putut prejudicia bugetul general al Uniunii sau bugetele gestionate de aceasta (Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, EU:C:2009:38, punctul 25).
            48. Prin urmare, anterior adoptării acestui regulament, litigiile privind recuperarea sumelor plătite în mod nejustificat în temeiul dreptului Uniunii trebuiau, în lipsa prevederilor din acest drept, să fie soluționate de instanțele naționale prin aplicarea dreptului intern, sub rezerva limitelor impuse de dreptul Uniunii, în sensul că modalitățile procedurale prevăzute de dreptul intern nu pot avea ca efect să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă recuperarea ajutoarelor necuvenite și că acesta trebuie aplicat în mod nediscriminatoriu în raport cu procedurile aplicabile pentru soluționarea cauzelor de drept intern de același fel (a se vedea Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, EU:C:2009:38, punctul 26).
            49. Prin adoptarea Regulamentului nr. 2988/95 și în special a articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din acesta, legiuitorul Uniunii a urmărit să instituie o normă generală de prescripție aplicabilă în materie prin care urmărea, pe de o parte, să definească un termen minim aplicat în toate statele membre și, pe de altă parte, să renunțe la posibilitatea recuperării sumelor primite nejustificat de la bugetul Uniunii după scurgerea unei perioade de patru ani de la săvârșirea abaterii care afectează plățile în litigiu (Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, EU:C:2009:38, punctul 27).
            50. Astfel, prin adoptarea articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95 și sub rezerva respectării alineatului (3) al acestui articol, legiuitorul Uniunii a definit astfel o normă generală de prescripție prin care a redus în mod intenționat la patru ani perioada în care autoritățile statelor membre, acționând în numele și pe seama bugetului Uniunii, ar trebui sau ar fi trebuit să recupereze astfel de avantaje obținute nejustificat (Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, EU:C:2009:38, punctul 29), cu excepția totuși a procedurii privind erori sau abateri săvârșite de înseși autoritățile naționale (a se vedea în acest sens Bayerische Hypotheken- und Vereinsbank, C‑281/07, EU:C:2009:6, punctul 22).
            51. În ceea ce privește datoriile care au luat naștere sub imperiul unei norme naționale de prescripție care nu erau încă prescrise în aplicarea acesteia, intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95 face ca, în temeiul articolului 3 alineatul (1) primul paragraf din acesta, o astfel de datorie să fie în principiu prescrisă într‑un termen de patru ani de la data săvârșirii abaterilor (a se vedea Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, EU:C:2009:38, punctul 31).
            52. În aceste împrejurări, în temeiul dispoziției menționate, orice sumă primită nejustificat de un agent economic ca urmare a unei abateri anterioare intrării în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95 trebuie, în principiu, să fie considerată prescrisă în lipsa vreunui act de întrerupere adoptat în perioada de patru ani ulterioară săvârșirii unei astfel de abateri, act care, conform articolului 3 alineatul (1) al treilea paragraf din același regulament, este un act al unei autorități competente, adus la cunoștința persoanei în cauză, cu privire la cercetarea sau la urmărirea în justiție a acestei abateri (a se vedea în acest sens Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, EU:C:2009:38, punctul 32).
            53. Rezultă că, în situația în care o abatere a fost săvârșită, cum este cazul în cauza principală, în cursul anului 1995, o astfel de abatere va intra sub incidența termenului de prescripție de patru ani și va fi, prin urmare, prescriptibilă în cursul anului 1999 în funcție de data exactă a săvârșirii respectivei abateri care datează din anul 1995, însă sub rezerva posibilității pe care o păstrează statele membre, în temeiul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, de a prevedea termene de prescripție mai lungi (a se vedea prin analogie Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, EU:C:2009:38, pun ctul 33).
            54. În al doilea rând, trebuie avut în vedere faptul că legiuitorul Uniunii a prevăzut în mod expres la articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 că statele membre pot aplica termene de prescripție mai lungi decât termenul minim de patru ani prevăzut la alineatul (1) al articolului 3. Astfel, trebuie să se constate că legiuitorul menționat nu a intenționat să uniformizeze termenele aplicabile în materie și, prin urmare, intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 2988/95 nu ar fi putut avea drept consecință să constrângă statele membre să stabilească la patru ani termenele de prescripție pe care, în lipsa unor norme ale dreptului Uniunii existente în trecut în materie, le‑au aplicat anterior (a se vedea în acest sens Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, EU:C:2011:282, punctul 25).
            55. Astfel, în cadrul posibilității prevăzute la articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, statele membre păstrează o largă putere de apreciere cu privire la stabilirea unor termene de prescripție mai lungi pe care înțeleg să le aplice în caz de abatere care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii (Hotărârea Corman, C‑131/10, EU:C:2010:825, punctul 54, precum și Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, EU:C:2011:282, punctul 26).
            56. În această privință, termenele de prescripție mai lungi pe care statele membre păstrează posibilitatea de a le aplica în temeiul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95 pot rezulta din dispoziții de drept comun anterioare datei adoptării acestui regulament, astfel că statele menționate pot stabili astfel de termene mai lungi prin intermediul unei aplicări decise pe cale jurisprudențială a unei dispoziții cu vocație generală care prevede un termen de prescripție mai lung de patru ani în domeniul recuperării avantajelor primite nejustificat (Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, EU:C:2011:282, punctul 29).
            57. Desigur, este mai simplu pentru un agent economic să determine termenul de prescripție aplicabil în cazul în care un astfel de termen este definit de legiuitorul național într‑o dispoziție aplicabilă în mod specific domeniului respectiv. Cu toate acestea, în lipsa unei astfel de dispoziții specifice aplicabile unui domeniu precum cel al rambursării restituirilor la export primite nejustificat în detrimentul bugetului Uniunii, principiul securității juridice nu se opune, în sine, aplicării unui termen de prescripție cu caracter general prevăzut într‑o dispoziție de drept civil și care se dovedește mai mare decât termenul de patru ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 (a se vedea în acest sens Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, EU:C:2011:282, punctul 33).
            58. Totuși, o astfel de aplicare nu respectă principiul securității juridice decât dacă era suficient de previzibilă. În această privință, trebuie să se amintească faptul că nu este de competența Curții să constate, în cadrul unei cereri de decizie preliminară, existența sau inexistența unei astfel de practici jurisprudențiale (a se vedea în acest sens Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, EU:C:2011:282, punctul 34).
            59. Pe de altă parte, aplicarea unui termen național de prescripție mai lung, în sensul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, pentru urmărirea în justiție a abaterilor trebuie în special să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului de protecție a intereselor financiare ale Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, punctul 79, precum și Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, EU:C:2011:282, punctul 38).
            60. Desigur, pe de o parte, nu este exclus ca o normă care prevede un termen de prescripție de 20 de ani rezultat dintr‑o dispoziție de drept civil să poată părea necesară și proporțională, în special în cadrul litigiilor dintre persoane private, din punctul de vedere al obiectivului urmărit de norma respectivă și definit de legiuitorul național (a se vedea prin analogie Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, EU:C:2011:282, punctul 41). Pe de altă parte, în vederea obiectivului de protecție a intereselor financiare ale Uniunii, aplicarea unui termen de prescripție de 10 ani care rezultă dintr‑o dispoziție de drept civil a statului membru în cauză nu este contrară principiului proporționalității (a se vedea în acest sens Hotărârea Corman, EU:C:2010:825, punctele 24, 31 și 49).
            61. În schimb, Curtea a statuat deja că, din punctul de vedere al obiectivului respectiv, pentru care legiuitorul Uniunii a considerat că o durată de prescripție de patru ani, chiar de trei ani, era deja o durată suficientă ca atare pentru a permite autorităților naționale să urmărească în justiție o abatere care aduce atingere acestor interese financiare și care poate duce la adoptarea unei măsuri precum recuperarea unui avantaj obținut nejustificat, dacă s‑ar acorda autorităților menționate o durată de 30 de ani, s‑ar depăși ceea ce este necesar pentru o administrație diligentă (a se vedea în acest sens Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, EU:C:2011:282, punctul 43).
            62. Curtea a subliniat în acest context că revine acestei administrații o obligație generală de diligență în verificarea caracterului legal al plăților efectuate de ea însăși și care afectează bugetul Uniunii, dat fiind că statele membre trebuie să respecte obligația de diligență generală prevăzută la articolul 4 alineatul (3) UE, care implică faptul că acestea trebuie să ia măsurile destinate să remedieze abaterile cu promptitudine. Astfel, admiterea posibilității ca statele membre să acorde administrației menționate o perioadă pentru a acționa mult mai lungă decât cea prevăzută la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 ar putea, într‑un anumit mod, să încurajeze o inerție a autorităților naționale în a urmări în justiție „abaterile” în sensul articolului 1 din Regulamentul nr. 2988/95, expunând agenții economici, pe de o parte, unei lungi perioade de incertitudine juridică și, pe de altă parte, riscului de a nu mai fi în măsură să facă dovada caracterului legal al operațiunilor în cauză la sfârșitul unei astfel de perioade (a se vedea în acest sens Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, EU:C:2011:282, punctele 44 și 45).
            63. Astfel de considerații pot fi invocate și în privința aplicării unui termen de prescripție de 20 de ani care rezultă dintr‑o dispoziție a Codului civil în vederea urmăririi în justiție a unei abateri, în sensul articolului 1 din Regulamentul nr. 2988/95. Astfel, în orice caz, dacă un termen de prescripție de patru ani ar părea prea scurt pentru a permite autorităților naționale să urmărească în justiție abateri care dovedesc o anumită complexitate, legiuitorul național poate, conform alineatului (3) al articolului menționat, să adopte un termen de prescripție mai lung decât cel prevăzut la articolul 40 din Decretul‑lege nr. 155/92 (a se vedea în acest sens Hotărârea Ze Fu Fleischhandel și Vion Trading, EU:C:2011:282, punctul 46).
            64. Trebuie totuși subliniat că, în lipsa unei astfel de norme, abateri precum cele care fac obiectul cauzei principale trebuie, conform jurisprudenței amintite la punctul 53 din prezenta hotărâre, să fie considerate prescrise într‑un termen de patru ani care curge de la data la care acestea au fost săvârșite, ținând seama de actele de întrerupere a prescripției prevăzute la articolul 3 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 și cu respectarea limitei maxime prevăzute la al patrulea paragraf al articolului 3 alineatul (1) menționat.
            65. Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 este aplicabil nu numai în cazul urmăririi în justiție a unor abateri care conduc la aplicarea de sancțiuni administrative în sensul articolului 5 din acest regulament, ci și în cazul urmăririi în justiție care determină adoptarea de măsuri administrative în sensul articolului 4 din regulamentul menționat. Deși articolul 3 alineatul (3) din același regulament permite statelor membre să aplice termene de prescripție mai lungi decât cele de patru sau trei ani prevăzute la alineatul (1) primul paragraf al acestui articol, care rezultă din dispoziții de drept comun anterioare datei de adoptare a regulamentului menționat, aplicarea unui termen de prescripție de 20 de ani depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului de protecție a intereselor financiare ale Uniunii.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            66. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
            1) Articolul 3 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene trebuie interpretat în sensul că se aplică urmăririi în justiție inițiate de autoritățile naționale împotriva beneficiarilor ajutoarelor Uniunii ca urmare a abaterilor constatate de organismul național care are sarcina plății restituirilor la export în cadrul Fondului european de orientare și garantare agricolă (FEOGA).
            2) Termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 este aplicabil nu numai în cazul urmăririi în justiție a unor abateri care conduc la aplicarea de sancțiuni administrative în sensul articolului 5 din acest regulament, ci și în cazul urmăririi în justiție care determină adoptarea de măsuri administrative în sensul articolului 4 din regulamentul menționat. Deși articolul 3 alineatul (3) din același regulament permite statelor membre să aplice termene de prescripție mai lungi decât cele de patru sau trei ani prevăzute la alineatul (1) primul paragraf al acestui articol, care rezultă din dispoziții de drept comun anterioare datei de adoptare a regulamentului menționat, aplicarea unui termen de prescripție de 20 de ani depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului de protecție a intereselor financiare ale Uniunii.