title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 8 mai 2014.#H. N. împotriva Minister for Justice, Equality and Law Reform și alții.#Cerere de decizie preliminară formulată de Supreme Court (Irlanda).#Directiva 2004/83/CE – Standarde minime referitoare la condițiile de acordare a statutului de refugiat sau a statutului conferit prin protecție subsidiară – Directiva 2005/85/CE – Standarde minime cu privire la procedurile din statele membre privind acordarea și retragerea statutului de refugiat – Normă națională de procedură care condiționează examinarea unei cereri de protecție subsidiară de respingerea prealabilă a unei cereri de acordare a statutului de refugiat – Admisibilitate – Autonomie procedurală a statelor membre – Principiul efectivității – Dreptul la bună administrare – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 41 – Imparțialitatea și celeritatea procedurii.#Cauza C‑604/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      8 mai 2014 (
            *1
         )
      „Directiva 2004/83/CE — Standarde minime referitoare la condițiile de acordare a statutului de refugiat sau a statutului conferit prin protecție subsidiară — Directiva 2005/85/CE — Standarde minime cu privire la procedurile din statele membre privind acordarea și retragerea statutului de refugiat — Normă națională de procedură care condiționează examinarea unei cereri de protecție subsidiară de respingerea prealabilă a unei cereri de acordare a statutului de refugiat — Admisibilitate — Autonomie procedurală a statelor membre — Principiul efectivității — Dreptul la bună administrare — Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene — Articolul 41 — Imparțialitatea și celeritatea procedurii”
      În cauza C‑604/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Supreme Court (Irlanda), prin decizia din 19 decembrie 2012, primită de Curte la 27 decembrie 2012, în procedura

         H. N.

      împotriva

         Minister for Justice, Equality and Law Reform,

         Ireland,

         Attorney General,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen (raportor), președinte de cameră, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte al Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a patra, domnii M. Safjan și J. Malenovský și doamna A. Prechal, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: doamna A. Impellizzeri, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 17 octombrie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru H. N., de T. Coughlan, solicitor, de J. O’Reilly, SC, și de M. McGrath, BL;

               —

               pentru Minister for Justice, Equality and Law Reform, de E. Creedon, în calitate de agent;

               —

               pentru guvernul belgian, de T. Materne și de C. Pochet, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de G. Palatiello, avvocato dello Stato;

               —

               pentru Comisia Europeană, de M. Condou‑Durande și de M. Wilderspin, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 7 noiembrie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 2004/83/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate (JO L 304, p. 12, rectificare în JO 2005, L 204, p. 24, Ediție specială, 19/vol. 07, p. 52), precum și a articolului 41 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul N., resortisant pakistanez, pe de o parte, și Minister for Justice, Equality and Law Reform (denumit în continuare „Minister”), Ireland și Attorney General, pe de altă parte, cu privire la refuzul Minister de a examina cererea reclamantului de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară în lipsa unei cereri prealabile de acordare a statutului de refugiat.

         Cadrul juridic

         Dreptul Uniunii

      Directiva 2004/83

               3

               Potrivit considerentelor (5), (6) și (24) ale Directivei 2004/83:

                        „(5)

                        Concluziile Consiliului European de la Tampere precizează totodată că normele privind statutul de refugiat ar trebui completate, de asemenea, prin măsuri privind forme subsidiare de protecție, care oferă un statut corespunzător oricărei persoane care are nevoie de o astfel de protecție.

                        (6)

                        Obiectivul principal al prezentei directive este, pe de o parte, să se asigure că toate statele membre pun în aplicare criterii comune de identificare a persoanelor care au o nevoie reală de protecție internațională și, pe de altă parte, să asigure un nivel minim de beneficii respectivelor persoane în toate statele membre.

                  [...]

                        (24)

                        Ar trebui adoptate, de asemenea, standarde minime privind definirea și conținutul statutului conferit prin protecția subsidiară. Protecția subsidiară ar trebui să completeze protecția refugiaților consacrată de [Convenția privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951 [Recueil des traités des Nations unies, vol. 189, p. 150, nr. 2545 (1954)], intrată în vigoare la 22 aprilie 1954, (denumită în continuare «Convenția de la Geneva»)].”

               4

               Potrivit articolului 2 literele (a), (c), (e) și (f) din directiva menționată:

                        „(a)

                        «protecție internațională» înseamnă statutul de refugiat și statutul conferit prin protecție subsidiară, definite la literele (d) și (f);

                  [...]

                        (c)

                        «refugiat» înseamnă orice resortisant al unei țări terțe care, ca urmare a unei temeri bine fondate de a fi persecutat din cauza rasei sale, a religiei, naționalității, opiniilor politice sau apartenenței la un anumit grup social, se află în afara țării al cărei cetățean este și care nu poate sau, din cauza acestei temeri, nu dorește să solicite protecția respectivei țări sau orice apatrid care, aflându‑se din motivele menționate anterior în afara țării în care avea reședința obișnuită, nu poate sau, din cauza acestei temeri, nu dorește să se întoarcă în respectiva țară și care nu intră în domeniul de aplicare a articolului 12;

                  [...]

                        (e)

                        «persoană care poate beneficia de protecție subsidiară» înseamnă orice resortisant al unei țări terțe [...] care nu poate fi considerat refugiat, dar în privința căruia există motive serioase și întemeiate de a crede că, în cazul în care ar fi trimis în țara sa de origine [...], ar fi supus unui risc real de a suferi vătămările grave definite la articolul 15 [...];

                        (f)

                        «statut conferit prin protecție subsidiară» înseamnă recunoașterea, de către un stat membru, a unui resortisant al unei țări terțe sau a unui apatrid ca persoană care poate beneficia de protecție subsidiară.”

               5

               În capitolul V, intitulat „Condiții care trebuie îndeplinite pentru a fi considerat persoană ce poate beneficia de protecție subsidiară”, articolul 15 litera (c) din Directiva 2004/83 prevede, sub titlul „Vătămări grave”, că acestea sunt:

                        „(c)

                        amenințările grave și individuale la adresa vieții sau a persoanei unui civil ca urmare a violenței generalizate în caz de conflict armat intern sau internațional.”

               6

               Articolul 18 din Directiva 2004/83 prevede:
               „Statele membre acordă statutul conferit prin protecție subsidiară unui resortisant al unei țări terțe sau unui apatrid eligibil pentru protecție subsidiară în conformitate cu capitolele II și V.”

         Directiva 2005/85/CE

               7

               Directiva 2005/85/CE a Consiliului din 1 decembrie 2005 privind standardele minime cu privire la procedurile din statele membre de acordare și retragere a statutului de refugiat (JO L 326, p. 13, rectificare în JO 2006, L 236, p. 36, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 242) prevede la articolul 3 alineatele (3) și (4):
               „(3)   În cazul în care statele membre utilizează sau instituie o procedură prin care cererile de azil sunt examinate atât ca cereri în temeiul Convenției de la Geneva, cât și ca cereri pentru alte forme de protecție internațională acordată în situațiile prevăzute la articolul 15 din Directiva 2004/83/CE, acestea aplică prezenta directivă pe tot parcursul procedurii acestora.
               (4)   În plus, statele membre pot hotărî să aplice prezenta directivă procedurilor prin care se examinează orice formă de protecție internațională.”

               8

               În temeiul articolului 23 alineatul (4) din această directivă, statele membre pot accelera procedura de examinare referitoare la condițiile stabilite pentru obținerea statutului de refugiat, printre altele în cazul în care, în mod clar, solicitantul nu poate fi considerat ca atare.

         Dreptul irlandez

               9

               În Irlanda, în scopul obținerii unei protecții internaționale, trebuie să se facă distincția între două tipuri de cereri, și anume:

                        —

                        cererea de azil și, în cazul unei decizii negative cu privire la aceasta,

                        —

                        cererea de protecție subsidiară.

               10

               În acest stat membru, fiecare dintre aceste două cereri face obiectul unei proceduri specifice, care se desfășoară una după cealaltă.

               11

               Dispozițiile care reglementează soluționarea cererilor de azil figurează, în esență, în Legea din 1996 privind refugiații (Refugee Act 1996), în versiunea în vigoare la data faptelor din litigiul principal.

               12

               Articolul 3 din Legea din 1999 privind imigrația (Immigration Act 1999) a atribuit Minister competența de a dispune returnarea persoanelor, inclusiv, astfel cum prevede alineatul (2) litera (f) al articolului 3 menționat, a unei „persoane a cărei cerere de azil a fost respinsă de [Minister]”.

               13

               Dispozițiile care reglementează soluționarea cererilor de protecție subsidiară figurează în Decretul din 2006 referitor la Comunitățile Europene (condiții care permit să se beneficieze de protecție) [European Communities (Eligibility for Protection) Regulations 2006 (Statutory Instrument nr. 518/2006)], care are ca obiect printre altele transpunerea Directivei 2004/83 (denumit în continuare „Decretul din 2006”).

               14

               Articolul 3 din Decretul din 2006 prevede:
               „(1)   [...] prezentul decret se aplică următoarelor decizii [...]:
               [...]

                        (c)

                        notificarea intenției de a adopta o decizie de returnare în temeiul articolului 3 alineatul (3) din [Legea din 1999 privind imigrația] cu privire la o persoană prevăzută la articolul 3 alineatul (2) litera (f) [...]

                  [...]”

               15

               Articolul 4 din acest decret prevede:
               „(1)(a)   Notificarea unei propuneri formulate în temeiul articolului 3 alineatul (3) din [Legea din 1999 privind imigrația] include o declarație potrivit căreia, în cazul în care o persoană căreia i se aplică articolul 3 alineatul (2) litera (f) din legea respectivă consideră că are dreptul de a obține protecție subsidiară, aceasta poate, în afară de a depune observații în temeiul articolului 3 alineatul (3) litera (b) din legea menționată, să introducă o cerere de protecție subsidiară la Minister în termenul de 15 zile prevăzut în notificare.
               [...]
               (2)   [Minister] nu este obligat să examineze o cerere de protecție subsidiară formulată de o altă persoană decât cea căreia i se aplică articolul 3 alineatul (2) litera (f) din [Legea din 1999 privind imigrația] sau care este depusă într‑o altă formă decât cea prevăzută la alineatul (1) litera (b).”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               16

               Domnul N. este un cetățean pakistanez care a intrat pe teritoriul irlandez în cursul anului 2003 cu o viză care purta mențiunea „student”.

               17

               După ce s‑a căsătorit cu o resortisantă irlandeză, acesta a obținut autorizația de ședere în Irlanda până la 31 decembrie 2005.

               18

               La 23 februarie 2006, Minister l‑a informat pe domnul N., pe de o parte, cu privire la neprelungirea permisului său de ședere din cauza faptului că a încetat să locuiască împreună cu soția sa și, pe de altă parte, cu privire la intenția Minister de a dispune, în temeiul atribuțiilor sale legale, returnarea acestuia.

               19

               La 16 iunie 2009, fără a introduce în prealabil o cerere de azil, domnul N. a solicitat Minister examinarea cererii sale de protecție subsidiară, invocând printre altele că, deși nu se teme că va fi persecutat, îi este frică să se întoarcă în țara sa de origine din cauza riscului de a fi supus unor „vătămări grave” în sensul articolului 15 din Directiva 2004/83.

               20

               La 23 iunie 2009, Minister l‑a informat pe domnul N. cu privire la imposibilitatea de a examina cererea sa de protecție subsidiară, indicându‑i că posibilitatea de a introduce o cerere de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară este condiționată, potrivit dreptului irlandez, de respingerea unei cereri de acordare a statutului de refugiat.

               21

               Ca urmare a unor noi demersuri efectuate de domnul N. în vederea examinării cererii sale de protecție subsidiară, Minister, prin scrisoarea din 27 iulie 2009, a reiterat motivul refuzului de a examina această cerere.

               22

               La 12 octombrie 2009, domnul N. a formulat la High Court o acțiune în anulare împotriva deciziei Minister, considerând că dreptul național prin care se transpune Directiva 2004/83 trebuie să îi acorde dreptul de a introduce o cerere „autonomă” de protecție subsidiară.

               23

               Întrucât această acțiune în anulare a fost respinsă, domnul N. a formulat recurs la Supreme Court.

               24

               În aceste condiții, Supreme Court a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Directiva [2004/83], interpretată în lumina principiului bunei administrări prevăzut în dreptul Uniunii Europene, în special astfel cum este consacrat la articolul 41 din [cartă], permite unui stat membru să prevadă în legislația sa că o cerere de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară poate fi examinată numai dacă solicitantul a formulat o cerere de acordare a statutului de refugiat, iar aceasta a fost respinsă în conformitate cu dreptul național?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               25

               Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă Directiva 2004/83, precum și dreptul la bună administrare trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, caracterizată prin existența a două proceduri separate și succesive în vederea examinării cererii de azil și, respectiv, a cererii de protecție subsidiară, care condiționează examinarea cererii de protecție subsidiară de respingerea prealabilă a cererii de acordare a statutului de refugiat.

               26

               Trebuie amintit de la bun început că Directiva 2004/83, în cadrul conceptului „protecție internațională”, reglementează două sisteme distincte de protecție, și anume, pe de o parte, statutul de refugiat și, pe de altă parte, cel conferit prin protecție subsidiară.

               27

               În această privință, trebuie arătat că, astfel cum reiese din considerentele (3), (16) și (17) ale Directivei 2004/83, Convenția de la Geneva constituie elementul‑cheie al sistemului juridic internațional de protecție a refugiaților, dispozițiile directivei respective fiind adoptate pentru a ajuta autoritățile competente ale statelor membre să aplice această convenție întemeindu‑se pe noțiuni și pe criterii comune (Hotărârea X și alții, C‑199/12-C‑201/12, EU:C:2013:720, punctul 39, precum și jurisprudența citată).

               28

               În consecință, dispozițiile directivei respective trebuie interpretate în lumina structurii generale și a scopului acesteia, cu respectarea convenției amintite și a celorlalte tratate incidente menționate la articolul 78 alineatul (1) TFUE (Hotărârea Abed El Karem El Kott și alții, C‑364/11, EU:C:2012:826, punctul 43, precum și jurisprudența citată).

               29

               În această privință, trebuie arătat că textul articolului 2 litera (e) din Directiva 2004/83 definește persoana care poate beneficia de protecție subsidiară ca fiind orice resortisant al unei țări terțe sau orice apatrid care nu poate fi considerat refugiat.

               30

               Folosirea termenului „subsidiară”, precum și textul acestui articol arată că statutul conferit prin protecție subsidiară se adresează resortisanților unor țări terțe care nu îndeplinesc condițiile necesare pentru a beneficia de statutul de refugiat.

               31

               Pe de altă parte, din considerentele (5), (6) și (24) ale Directivei 2004/83 reiese că criteriile minime de acordare a protecției subsidiare trebuie să permită completarea protecției refugiaților consacrate de Convenția de la Geneva, prin identificarea persoanelor care au o nevoie reală de protecție internațională și prin oferirea unui statut adecvat (Hotărârea Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, punctul 33).

               32

               Rezultă din aceste elemente că protecția subsidiară prevăzută de Directiva 2004/83 constituie o completare a protecției refugiaților consacrate de Convenția de la Geneva.

               33

               O astfel de interpretare este, de altfel, conformă cu obiectivele stabilite la articolul 78 alineatul (2) literele (a) și (b) TFUE, potrivit căruia Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene adoptă măsurile referitoare la un sistem european comun de azil care cuprinde, printre altele, „un regim unitar de protecție subsidiară pentru resortisanții țărilor terțe care, fără să obțină azil european, au nevoie de protecție internațională”.

               34

               În plus, astfel cum a arătat avocatul general la punctele 46 și 49 din concluzii, dat fiind că solicitantul unei protecții internaționale nu este în mod necesar în măsură să evalueze la ce tip de protecție se raportează cererea sa și că, de asemenea, statutul de refugiat oferă o protecție mai întinsă decât cea conferită prin protecție subsidiară, revine, în principiu, autorității competente sarcina să stabilească statutul cel mai adecvat situației solicitantului respectiv.

               35

               Rezultă din aceste considerații că o cerere de protecție subsidiară nu trebuie, în principiu, să fie examinată înainte ca autoritatea competentă să concluzioneze că solicitantul unei protecții internaționale nu îndeplinește condițiile care justifică acordarea statutului de refugiat.

               36

               În consecință, Directiva 2004/83 nu se opune unei reglementări naționale care prevede examinarea condițiilor referitoare la acordarea statutului de refugiat înaintea examinării condițiilor referitoare la protecția subsidiară.

               37

               Cu toate acestea, trebuie examinat de asemenea dacă alte norme de drept al Uniunii nu se opun unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care instituie două proceduri separate în vederea examinării cererii de azil și, respectiv, a cererii de protecție subsidiară, cea de a doua neputând fi introdusă decât după respingerea celei dintâi.

               38

               În această privință, trebuie amintit că Directiva 2004/83 nu cuprinde norme de procedură aplicabile examinării unei cereri de protecție internațională. Directiva 2005/85 este cea care prevede standardele minime cu privire la procedurile de examinare a cererilor și precizează drepturile solicitanților de azil.

               39

               Directiva 2005/85 nu se aplică însă cererilor de protecție subsidiară decât în cazul în care un stat membru instaurează o procedură unică în cadrul căreia examinează o cerere în lumina ambelor forme de protecție internațională, și anume cea privind statutul de refugiat și cea aferentă protecției subsidiare (Hotărârea M., C‑277/11, EU:C:2012:744, punctul 79).

               40

               Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 37 din prezenta hotărâre, nu aceasta este însă situația în Irlanda.

               41

               În consecință, în lipsa unor reguli stabilite de dreptul Uniunii în privința modalităților procedurale referitoare la examinarea unei cereri de protecție subsidiară, statele membre își păstrează competența, conform principiului autonomiei procedurale, de a reglementa aceste modalități, garantând în același timp respectarea drepturilor fundamentale și deplina efectivitate a dispozițiilor de drept al Uniunii referitoare la protecția subsidiară (a se vedea în acest sens Hotărârea VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, punctul 64).

               42

               Rezultă că o normă națională de procedură, precum cea în discuție în litigiul principal, care condiționează examinarea unei cereri de protecție subsidiară de respingerea prealabilă a unei cereri de acordare a statutului de refugiat trebuie să garanteze accesul efectiv al persoanelor care solicită protecție subsidiară la drepturile care le sunt conferite de Directiva 2004/83.

               43

               În această privință, astfel cum reiese din considerațiile care figurează la punctele 29-35 din prezenta hotărâre, simplul fapt că o cerere de protecție subsidiară nu este examinată decât după o decizie de respingere a statutului de refugiat nu este, în principiu, de natură să compromită accesul efectiv al solicitanților de protecție subsidiară la drepturile care le sunt conferite de Directiva 2004/83.

               44

               Cu toate acestea, o reglementare precum cea în discuție în litigiul principal implică faptul că un resortisant al unei țări terțe care dorește să beneficieze doar de protecție subsidiară trebuie să urmeze în mod necesar două etape procedurale distincte, deși această dublare a procedurii de acordare a protecției internaționale riscă să prelungească durata procedurii respective și, în consecință, să întârzie analiza cererii de protecție subsidiară.

               45

               Or, efectivitatea accesului la statutul conferit prin protecție subsidiară necesită, pe de o parte, ca cererea de acordare a statutului de refugiat și cererea de protecție subsidiară să poată fi introduse simultan și, pe de altă parte, ca examinarea cererii de protecție subsidiară să intervină într‑un termen rezonabil, aspecte a căror verificare este de competența instanței de trimitere.

               46

               În această privință, trebuie să se țină seama atât de durata examinării cererii de acordare a statutului de refugiat, care s‑a finalizat cu respingerea acesteia, cât și de cea a examinării cererii de protecție subsidiară.

               47

               De asemenea, trebuie arătat că, în cazul în care un resortisant al unei țări terțe formulează o cerere de protecție internațională din care nu rezultă niciun element care să permită să se constate că are o temere bine fondată de a fi persecutat, revine autorității competente sarcina de a constata, în cel mai scurt timp, că este vorba despre o persoană care nu poate aspira la statutul de refugiat, pentru a se putea efectua în timp util examinarea cererii de protecție subsidiară.

               48

               Autoritățile însărcinate cu examinarea cererilor de protecție internațională pot accelera procedura de examinare referitoare la condițiile stabilite pentru obținerea statutului de refugiat, conform articolului 23 alineatul (4) din Directiva 2005/85, printre altele în cazul în care, în mod clar, solicitantul nu poate fi considerat „refugiat” în sensul articolului 2 litera (c) din Directiva 2004/83.

               49

               În ceea ce privește dreptul la bună administrare, consacrat la articolul 41 din cartă, trebuie amintit că acest drept reflectă un principiu general al dreptului Uniunii.

               50

               Astfel, întrucât, în cauza principală, un stat membru pune în aplicare dreptul Uniunii, cerințele care rezultă din dreptul la bună administrare, în special dreptul oricărei persoane de a beneficia de un tratament imparțial și într‑un termen rezonabil, își găsesc aplicarea în cadrul unei proceduri de acordare a protecției subsidiare, precum cea în discuție în litigiul principal, desfășurată de autoritatea națională competentă.

               51

               Prin urmare, trebuie să se verifice dacă dreptul la bună administrare se opune ca un stat membru să prevadă în dreptul național o modalitate procedurală potrivit căreia cererea de protecție subsidiară trebuie să facă obiectul unei proceduri distincte care este inițiată în mod necesar după respingerea unei cereri de azil.

               52

               În ceea ce privește, mai precis, cerința de imparțialitate, aceasta se referă printre altele la imparțialitatea obiectivă, în sensul că autoritatea națională trebuie să ofere garanții suficiente pentru a exclude orice bănuială legitimă privind o eventuală prejudecată (a se vedea prin analogie Hotărârea Ziegler/Comisia, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, punctul 155).

               53

               Trebuie arătat de la bun început că, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, faptul că o autoritate națională, înainte de a începe examinarea unei cereri de protecție subsidiară, informează solicitantul acestei protecții cu privire la intenția sa de a adopta o decizie de returnare nu poate implica, în sine, o lipsă de imparțialitate obiectivă a autorității respective.

               54

               Astfel, este cert că această intenție a autorității competente este motivată de constatarea potrivit căreia resortisantul unei țări terțe nu îndeplinește condițiile necesare pentru acordarea statutului de refugiat. Această constatare nu implică, așadar, că autoritatea competentă ar fi adoptat deja o poziție cu privire la problema dacă resortisantul respectiv îndeplinește condițiile de acordare a protecției subsidiare.

               55

               În consecință, norma procedurală în discuție în litigiul principal nu contravine cerinței de imparțialitate care rezultă din dreptul la bună administrare.

               56

               În schimb, acest drept garantează, asemenea cerințelor impuse de principiul efectivității care sunt menționate la punctele 41 și 42 din prezenta hotărâre, că durata integralității procedurii de examinare a cererii de protecție internațională nu depășește un termen rezonabil, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

               57

               Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că Directiva 2004/83, precum și principiul efectivității și dreptul la bună administrare nu se opun unei norme naționale de procedură, precum cea în discuție în litigiul principal, care condiționează examinarea unei cereri de protecție subsidiară de respingerea prealabilă a unei cereri de acordare a statutului de refugiat, cu condiția ca, pe de o parte, cererea de acordare a statutului de refugiat și cererea de protecție subsidiară să poată fi introduse simultan și, pe de altă parte, ca această normă națională de procedură să nu aibă drept consecință examinarea cererii de protecție subsidiară într‑un termen nerezonabil, aspecte a căror verificare este de competența instanței de trimitere.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               58

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                     Directiva 2004/83/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate, precum și principiul efectivității și dreptul la bună administrare nu se opun unei norme naționale de procedură, precum cea în discuție în litigiul principal, care condiționează examinarea unei cereri de protecție subsidiară de respingerea prealabilă a unei cereri de acordare a statutului de refugiat, cu condiția ca, pe de o parte, cererea de acordare a statutului de refugiat și cererea de protecție subsidiară să poată fi introduse simultan și, pe de altă parte, ca această normă națională de procedură să nu aibă drept consecință examinarea cererii de protecție subsidiară într‑un termen nerezonabil, aspecte a căror verificare este de competența instanței de trimitere.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: engleza.


Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 12 septembrie 2017.#Laufen Austria AG împotriva Comisiei Europene.#Concurență – Înțelegeri – Piețele belgiană, germană, franceză, italiană, neerlandeză și austriacă ale produselor și accesoriilor pentru baie – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Amenzi – Obligarea unei societăți‑mamă și a filialei sale la plata în solidar a unei amenzi – Plafon de 10 % din cifra de afaceri – Calcularea plafonului doar în funcție de cifra de afaceri a filialei în perioada încălcării anterioară achiziționării acesteia de către societatea‑mamă.#Cauza T-411/10 RENV.


Hotărârea Curții din data de 2 martie 1983. # Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH (GVL) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 7/82.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 14 februarie 2001. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Franceze. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Neîndeplinire necontestată a obligațiilor - Directivă 95/16/CE. # Cauza C-219/99.


Hotărârea Curții din data de 17 noiembrie 1992. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Cauza C-105/91.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 6 martie 2007.#Wienand Meilicke, Heidi Christa Weyde și Marina Stöffler împotriva Finanzamt Bonn-Innenstadt.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Finanzgericht Köln - Germania.#Impozit pe venit - Credit fiscal pentru dividendele plătite de societăți rezidente - Articolele 56 CE și 58 CE - Limitarea în timp a efectelor hotărârii.#Cauza C-292/04.

text:
      Cauza C‑292/04
      Wienand Meilicke și alții
      împotriva
      Finanzamt Bonn‑Innenstadt
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Finanzgericht Köln)
      „Impozit pe venit – Credit fiscal pentru dividendele plătite de societăți rezidente – Articolele 56 CE și 58 CE – Limitarea în timp a efectelor hotărârii”
      Sumarul hotărârii
      1.        Libera circulație a capitalurilor – Restricții
      (art. 56 CE și art. 58 CE)
      2.        Întrebări preliminare – Interpretare – Efectul în timp al hotărârilor de interpretare
      (art. 234 CE)
      1.        Articolele 56 CE și 58 CE trebuie interpretate în sensul că se opun unei legislații fiscale în temeiul căreia, cu ocazia distribuirii
         de dividende de către o societate de capitaluri, un acționar supus la plata impozitului în principal într‑un stat membru beneficiază
         de un credit fiscal, calculat în funcție de cota impozitului pe profit aplicată profiturilor distribuite, atunci când societatea
         care distribuie dividendele este stabilită în același stat membru, dar nu și atunci când respectiva societate este stabilită
         într‑un alt stat membru.

      O astfel de legislație fiscală constituie o restricție privind libera circulație a capitalurilor prin faptul că poate descuraja
         persoanele supuse la plata impozitului pe venit în principal în statul membru în cauză de la a‑și investi capitalurile în
         societăți stabilite în alte state membre; aceasta este de asemenea de natură să producă un efect restrictiv în privința acestor
         societăți prin faptul că ea constituie, pentru respectivele societăți, un obstacol în calea colectării de capitaluri în statul
         membru în cauză.

      Chiar dacă această legislație fiscală are la bază o legătură între avantajul fiscal și prelevarea fiscală compensatorie, prin
         faptul că prevede ca respectivul credit fiscal acordat acționarului supus la plata impozitului pe venit în principal în statul
         membru în cauză să fie calculat în funcție de impozitul pe profit datorat de societatea stabilită în acest stat membru pentru
         profiturile distribuite de aceasta, o astfel de legislație nu pare a fi necesară pentru păstrarea coerenței regimului fiscal
         național. Într‑adevăr, având în vedere obiectivul de a elimina dubla impunere a profiturilor realizate de societăți și distribuite
         sub formă de dividende, acordarea unui acționar care este supus impozitului pe venit în principal în statul membru în cauză
         și care deține acțiuni la o societate stabilită într‑un alt stat membru a unui credit fiscal calculat în funcție de impozitul
         pe profit datorat de aceasta în acest din urmă stat membru nu ar periclita coerența regimului fiscal național și ar constitui
         o măsură mai puțin restrictivă pentru libera circulație a capitalurilor.

      În ceea ce privește reducerea veniturilor din impozite referitoare la dividendele plătite de societățile stabilite în alte
         state membre, aceasta nu poate constitui un motiv imperativ de interes general care să poată fi invocat pentru a justifica
         o măsură care este în principiu contrară unei libertăți fundamentale.

      (a se vedea punctele 20, 23, 24, 28, 29, 30, 31 și dispozitivul)
      2.        În exercitarea competenței pe care i‑o conferă articolul 234 CE, Curtea poate numai în mod excepțional, în aplicarea principiului
         general al securității juridice inerent ordinii juridice comunitare, să considere necesar să limiteze posibilitatea oricărei
         persoane interesate de a invoca o dispoziție pe care a interpretat‑o în scopul de a contesta raporturi juridice stabilite
         cu bună‑credință. O astfel de limitare nu poate fi admisă decât în hotărârea care se pronunță asupra interpretării solicitate.
         Într‑adevăr, trebuie să existe un moment unic de stabilire a efectelor în timp ale interpretării solicitate pe care Curtea
         o dă unei dispoziții de drept comunitar. În această privință, principiul conform căruia o limitare nu poate fi admisă decât
         în hotărârea care se pronunță asupra interpretării solicitate garantează egalitatea de tratament a statelor membre și a altor
         justițiabili în fața acestui drept și îndeplinește astfel cerințele care decurg din principiul securității juridice.

      (a se vedea punctele 34-37)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      6 martie 2007(*)

      „Impozit pe venit – Credit fiscal pentru dividendele plătite de societăți rezidente – Articolele 56 CE și 58 CE – Limitarea în timp a efectelor hotărârii”
      În cauza C‑292/04,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Finanzgericht
         Köln (Germania), prin hotărârea din 24 iunie 2004, primită de Curte la 9 iulie 2004, în procedura

      Wienand Meilicke,
      Heidi Christa Weyde,
      Marina Stöffler
      împotriva
      Finanzamt Bonn‑Innenstadt,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, R. Schintgen și J.
         Klučka, președinți de cameră, domnul J. N. Cunha Rodrigues, doamna R. Silva de Lapuerta, domnii M. Ilešič, J. Malenovský,
         U. Lõhmus și E. Levits (raportor), judecători,

      avocat general: domnul A. Tizzano, ulterior doamna C. Stix‑Hackl,
      grefieri: domnul B. Fülöp și doamna K. Sztranc‑Stawiczek, administratori,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 septembrie 2005,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Meilicke și doamnele Weyde și Stöffler, de W. Meilicke și R. Portner, Rechtsanwälte,
      –        pentru guvernul german, de domnul C. Quassowski, doamna A. Tiemann și domnul R. Stotz, în calitate de agenți, asistați de
         K.‑T. Stopp, Rechtsanwalt,

      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul T. Ward, barrister,
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii K. Gross și R. Lyal, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general Tizzano în ședința din 10 noiembrie 2005,
      având în vedere ordonanța de redeschidere a procedurii orale din 7 aprilie 2006 și în urma ședinței din 30 mai 2006,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru domnul Meilicke și doamnele Weyde și Stöffler, de W. Meilicke și D. E. Rabback, Rechtsanwälte,
      –        pentru guvernul german, de domnii M. Lumma, R. Stotz și V. Rietmeyer, în calitate de agenți,
      –        pentru guvernul ceh, de domnul T. Boček, în calitate de agent,
      –        pentru guvernul danez, de domnul J. Molde, în calitate de agent,
      –        pentru guvernul elen, de domnul K. Georgiadi, în calitate de agent,
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul J. M. Rodríguez Cárcamo, în calitate de agent,
      –        pentru guvernul francez, de domnul J.‑C. Gracia, în calitate de agent,
      –        pentru guvernul ungar, de doamnele R. Somssich și A. Müller, în calitate de agenți,
      –        pentru guvernul olandez, de domnul M. de Grave, în calitate de agent,
      –        pentru guvernul austriac, de domnul H. Dossi, în calitate de agent,
      –        pentru guvernul suedez, de doamnele K. Wistrand și A. Falk, în calitate de agenți,
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de domnul P. Baker, QC,
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii K. Gross și R. Lyal, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general Stix‑Hackl în ședința din 5 octombrie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 56 CE și 58 CE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul W. Meilicke, doamnele H. C. Weyde și M. Stöffler, în calitate
         de moștenitori ai domnului H. Meilicke, decedat la 3 mai 1997, pe de o parte, și Finanzamt Bonn‑Innenstadt (denumit în continuare
         „Finanzamt”), pe de altă parte, cu privire la impozitarea dividendelor plătite defunctului în cursul anilor 1995-1997 de către
         societăți stabilite în Danemarca și în Țările de Jos.

       Cadrul juridic
       Dreptul comunitar
      3        Articolul 56 alineatul (1) CE, care figurează la capitolul 4 („Capitalurile și plățile”) din titlul III („Libera circulație
         a persoanelor, serviciilor și capitalurilor”) al celei de a treia părți din Tratatul CE, consacrată politicilor Comunității,
         prevede:

      „În temeiul dispozițiilor prezentului capitol, sunt interzise orice restricții privind circulația capitalurilor între statele
         membre, precum și între statele membre și țările terțe.”

      4        Articolul 58 alineatul (1) CE prevede:

      „Articolul 56 nu aduce atingere dreptului statelor membre:
      a)      de a aplica dispozițiile incidente ale legislațiilor fiscale care stabilesc o distincție între contribuabilii care nu se găsesc
         în aceeași situație în ceea ce privește reședința lor sau locul unde capitalurile lor au fost investite;

      [...]”
      5        Articolul 58 alineatul (3) CE prevede:

      „Măsurile și procedurile menționate la alineatele (l) și (2) nu trebuie să constituie un mijloc de discriminare arbitrară
         și nici o restrângere disimulată a liberei circulații a capitalurilor și plăților, astfel cum este aceasta definită la articolul
         56.”

       Dreptul german aplicabil în perioada anilor 1995-1997
      6        În conformitate cu articolele 1, 2 și 20 din legea privind impozitul pe venit (Einkommensteuergesetz) din 7 septembrie 1990
         (BGBl. 1990 I, p. 1898), astfel cum a fost modificată prin legea din 13 septembrie 1993 (BGBl. 1993 I, p. 1569, denumită în
         continuare „EStG”), dividendele plătite unei persoane care își are domiciliul în Germania și care este, așadar, supusă impozitului
         pe venit în principal în acest stat sunt impozitate în calitate de venituri din capital.

      7        În conformitate cu articolul 27 alineatul 1 din legea privind impozitul pe profit (Körperschaftsteuergesetz) din 11 martie
         1991 (BGBl. 1991 I, p. 638), astfel cum a fost modificată prin legea din 13 septembrie 1993, dividendele distribuite de societățile
         de capitaluri supuse impozitului pe profit în principal în Germania sunt taxate în temeiul acestui impozit cu 30 %. Acest
         fapt se transpune printr‑o distribuire a 70 % din profituri înainte de impozit și un credit fiscal de 30/70, adică 3/7 din
         dividendele încasate.

      8        În temeiul articolului 36 alineatul 2 punctul 3 din EStG, acest credit fiscal se aplică doar dividendelor încasate de la societăți
         de capitaluri supuse impozitului în principal în Germania. În consecință, contribuabilii supuși impozitului pe venit în principal
         în Germania beneficiază de creditul fiscal menționat atunci când încasează dividende de la societăți germane, însă nu și atunci
         când încasează dividende de la societăți străine.

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      9        Defunctul, domnul H. Meilicke, care fusese domiciliat în Germania, deținea acțiuni la societăți stabilite în Țările de Jos
         și în Danemarca. În cursul anilor 1995-1997, a primit, în această calitate, dividende cu o valoare totală de 39 631,32 DEM,
         adică 20 263,17 euro.

      10      Printr‑o scrisoare din 30 octombrie 2000, reclamanții din acțiunea principală au solicitat la Finanzamt un credit fiscal egal
         cu 3/7 din aceste dividende, care să fie dedus din impozitul pe venit stabilit pe numele domnului H. Meilicke.

      11      Finanzamt a respins această cerere, argumentând că numai impozitul pe profit plătit de o societate supusă la plata impozitului
         pe profit în principal în Germania poate fi dedus din impozitul pe venit.

      12      Reclamanții din acțiunea principală au introdus o acțiune împotriva acestei decizii la Finanzgericht Köln.

      13      Acestea sunt circumstanțele în care Finanzgericht Köln a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea
         întrebare preliminară:

      „Articolul 36 alineatul 2 punctul 3 din [EStG], în temeiul căruia se deduce din impozitul pe venit, în limita a 3/7 din venituri
         în sensul articolului 20 alineatul 1 punctul 1 sau 2 din EStG, numai impozitul pe profit al unei societăți sau al unei asociații
         supuse în principal la impozitul pe profit, este compatibil cu articolul 56 alineatul (1) CE și cu articolul 58 alineatul
         (1) litera (a) și alineatul (3) CE?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Cu privire la fond
      14      Așa cum au subliniat reclamanții din acțiunea principală, Finanzgericht Köln a introdus cererea de pronunțare a unei hotărâri
         preliminare înainte ca hotărârea din 7 septembrie 2004, Manninen (C‑319/02, Rec., p. I‑7477), să fie pronunțată.

      15      La punctul 54 din această hotărâre, Curtea a ajuns la concluzia că, atunci când se calculează creditul fiscal acordat unui
         acționar supus la plata impozitului în principal în Finlanda care a primit dividende de la o societate stabilită în Suedia,
         trebuie să se țină cont de impozitul plătit în mod efectiv de către societatea stabilită în acest alt stat membru, așa cum
         reiese din regulile generale aplicabile pentru calcularea bazei de impozitare și a cotei impozitului pe profit în acest din
         urmă stat membru.

      16      Din dosarul înaintat Curții spre soluționare reiese că, în anii respectivi, cota impozitului pe profit era de 34 % în Danemarca
         și de 35 % în Țările de Jos. În observațiile prezentate în fața Curții, reclamanții din acțiunea principală au susținut că
         cererea introdusă la administrația fiscală germană ar trebui, așadar, să fie înțeleasă ca reprezentând solicitarea unui credit
         fiscal din venituri, în sensul articolului 20 alineatul 1 punctele 1 sau 2 din EStG, de 34/66 pentru dividendele de origine
         daneză și de 35/65 pentru cele de origine olandeză, iar nu de 3/7 din veniturile menționate.

      17      În ceea ce îl privește, guvernul german, în timp ce susține că hotărârea Manninen, citată anterior, nu poate fi transpusă
         în litigiul din acțiunea principală, precizează că, în cadrul sistemului de deducere integrală prevăzut de legislația germană
         pentru distribuirile de dividende de origine națională, fracțiunea de 3/7 din dividende prevăzută de această legislație nu
         constituie o deducere forfetară, ci este legată de valoarea cotei impozitului pe profit de 30 % aplicată în caz de distribuire
         a dividendelor. În cazul distribuirii unor dividende de origine străină, nu s‑ar putea, prin urmare, acorda un credit fiscal
         în valoare de 3/7 din dividendele încasate care nu ar fi legat de cota de impozitare aplicabilă profiturilor distribuite în
         conformitate cu legislația referitoare la impozitul pe profit a statului membru pe teritoriul căruia este stabilită societatea
         care a plătit aceste dividende.

      18      În aceste condiții, trebuie să se considere că, prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere urmărește să
         afle, în esență, dacă articolele 56 CE și 58 CE trebuie interpretate în sensul că se opun unei legislații fiscale în temeiul
         căreia, cu ocazia distribuirii dividendelor de către o societate de capitaluri, un acționar supus la plata impozitului în
         principal într‑un stat membru beneficiază de un credit fiscal, calculat în funcție de cota impozitului pe profit aplicată
         profiturilor distribuite, atunci când societatea care a plătit dividendele este stabilită în același stat membru, dar nu și
         atunci când respectiva societate este stabilită în alt stat membru.

      19      Potrivit unei jurisprudențe constante, deși fiscalitatea directă este de competența statelor membre, nu este mai puțin adevărat
         că acestea din urmă trebuie să exercite această competență cu respectarea dreptului comunitar (hotărârea din 29 aprilie 1999,
         Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Rec., p. I‑2651, punctul 19, și hotărârea Manninen, citată anterior, punctul 19).

      20      Or, o legislație fiscală precum cea din litigiul principal constituie o restricție în înțelesul articolului 56 CE.

      21      Într‑adevăr, trebuie constatat că acel credit fiscal prevăzut de legislația fiscală germană în discuție în acțiunea principală,
         la fel ca acela prevăzut de legislația fiscală finlandeză prezentată în hotărârea Manninen, citată anterior, are ca scop prevenirea
         dublei impuneri a profiturilor societăților germane distribuite acționarilor, prin deducerea impozitului pe profit datorat
         de către societatea care distribuie dividendele din impozitul pe venit datorat de către acționar aplicat veniturilor din capital.
         Rezultă dintr‑un astfel de sistem că, în definitiv, dividendele sunt supuse impozitului datorat de acționar doar în măsura
         în care nu au fost deja supuse impozitului datorat de societate în calitate de profituri distribuite (a se vedea în acest
         sens hotărârea Manninen, citată anterior, punctul 20).

      22      Din moment ce creditul fiscal se aplică numai dividendelor plătite de către societăți stabilite în Germania, respectiva legislație
         dezavantajează persoanele supuse impozitului pe venit în principal în acest stat membru care primesc dividende de la societăți
         stabilite în alte state membre. Într‑adevăr, în ceea ce le privește, aceste persoane sunt impozitate fără să beneficieze de
         deducerea din impozitul pe veniturile din capital a impozitului pe profit datorat de aceste societăți în statul în care sunt
         stabilite (a se vedea în acest sens hotărârea Manninen, citată anterior, punctul 20).

      23      Rezultă că legislația fiscală în discuție în acțiunea principală poate descuraja persoanele supuse la plata impozitului pe
         venit în principal în Germania de la a‑și investi capitalurile în societăți stabilite în alte state membre.

      24      Dimpotrivă, această legislație este de natură să producă un efect restrictiv în privința acestor societăți prin faptul că
         ea constituie, pentru respectivele societăți, un obstacol în calea colectării de capitaluri în Germania. Într‑adevăr, în măsura
         în care dividendele de altă origine decât cea germană sunt tratate din punct de vedere fiscal într‑un mod mai puțin favorabil
         decât dividendele distribuite de societățile stabilite în Germania, acțiunile societăților stabilite în alte state membre
         sunt mai puțin atractive pentru investitorii cu reședința în Germania decât cele ale societăților care au sediul în acest
         stat (a se vedea hotărârea din 6 iunie 2000, Verkooijen, C‑35/98, Rec., p. I‑4071, punctul 35, hotărârea Manninen, citată
         anterior, punctul 23, și hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Rec., p. I‑11753,
         punctul 64).

      25      Întemeindu‑se pe hotărârile din 28 ianuarie 1992, Bachmann (C‑204/90, Rec., p. I‑249), și Comisia/Belgia (C‑300/90, Rec.,
         p. I‑305), guvernul german susține că legislația în cauză în acțiunea principală este justificată prin necesitatea de a asigura
         coerența regimului fiscal național.

      26      În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, pe de o parte, pentru ca un argument
         bazat pe o asemenea justificare să poată fi acceptat, trebuie stabilită existența unei legături directe între avantajul fiscal
         vizat și compensarea acestui avantaj cu o prelevare fiscală determinată (hotărârea Manninen, citată anterior, punctul 42).

      27      Pe de altă parte, un argument întemeiat pe necesitatea de a asigura coerența unui regim fiscal trebuie examinat prin prisma
         obiectivului urmărit de legislația fiscală în cauză (hotărârea Manninen, citată anterior, punctul 43).

      28      Chiar dacă legislația fiscală germană are la bază o legătură între avantajul fiscal și prelevarea fiscală compensatorie, prin
         faptul că prevede ca respectivul credit fiscal acordat acționarului supus la plata impozitului pe venit în principal în Germania
         să fie calculat în funcție de impozitul pe profit datorat de societatea stabilită în acest stat membru pentru profiturile
         distribuite de aceasta, o astfel de legislație nu pare a fi necesară pentru păstrarea coerenței regimului fiscal german (a
         se vedea în acest sens hotărârea Manninen, citată anterior, punctul 45).

      29      Într‑adevăr, obiectivul urmărit de legislația fiscală germană este de a elimina dubla impunere a profiturilor realizate de
         societăți și distribuite sub formă de dividende. Cu privire la acest obiectiv, coerența respectivului regim fiscal rămâne
         asigurată atât timp cât este menținută legătura dintre avantajul fiscal acordat acționarului și impozitul pe profit datorat.
         În consecință, într‑un caz precum cel din acțiunea principală, acordarea unui acționar care este supus impozitului pe venit
         în principal în Germania și care deține acțiuni la o societate stabilită într‑un alt stat membru a unui credit fiscal calculat
         în funcție de impozitul pe profit datorat de aceasta în acest din urmă stat membru nu ar periclita coerența regimului fiscal
         german și ar constitui o măsură mai puțin restrictivă pentru libera circulație a capitalurilor decât cea prevăzută de legislația
         fiscală germană (a se vedea, prin analogie, hotărârea Manninen, citată anterior, punctul 46).

      30      Desigur, acordarea unui credit fiscal pentru impozitul pe profit datorat într‑un alt stat membru poate determina, pentru Republica
         Federală Germania, o reducere a încasărilor fiscale referitoare la dividendele plătite de societățile stabilite în alte state
         membre. Cu toate acestea, în conformitate cu o jurisprudență constantă, reducerea veniturilor din impozite nu poate constitui
         un motiv imperativ de interes general care să poată fi invocat pentru a justifica o măsură care este în principiu contrară
         unei libertăți fundamentale (hotărârile citate anterior Verkooijen, punctul 59, și Manninen, punctul 49).

      31      În lumina celor ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolele 56 CE și 58 CE trebuie interpretate
         în sensul că se opun unei legislații fiscale în temeiul căreia, cu ocazia distribuirii de dividende de către o societate de
         capitaluri, un acționar supus la plata impozitului în principal într‑un stat membru beneficiază de un credit fiscal, calculat
         în funcție de cota impozitului pe profit aplicată profiturilor distribuite, atunci când societatea care distribuie dividendele
         este stabilită în același stat membru, dar nu și atunci când respectiva societate este stabilită într‑un alt stat membru.

       Cu privire la efectele în timp ale prezentei hotărâri
      32      În observațiile sale, guvernul german a evocat posibilitatea pe care o are Curtea, în cazul în care ar constata că o legislație
         națională precum cea în cauză în acțiunea principală este incompatibilă cu articolele 56 CE și 58 CE, de a limita în timp
         efectele prezentei hotărâri.

      33      În susținerea cererii sale, acest guvern, pe de o parte, a atras atenția Curții asupra consecințelor financiare grave pe care
         le‑ar avea o hotărâre care face o astfel de constatare. Pe de altă parte, guvernul german arată că, înainte de pronunțarea
         hotărârii Verkooijen, citată anterior, Republica Federală Germania a fost îndreptățită să considere că legislația care constituie
         obiectul litigiului era în conformitate cu dreptul comunitar.

      34      În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, interpretarea unei norme de drept comunitar
         făcută de Curte în exercitarea competenței pe care i‑o conferă articolul 234 CE lămurește și precizează semnificația și câmpul
         de aplicare ale acestei norme, astfel cum trebuie sau ar fi trebuit să fie înțeleasă și aplicată de la intrarea sa în vigoare.
         Rezultă că norma astfel interpretată poate și trebuie să fie aplicată de către instanță chiar și raporturilor juridice născute
         și constituite înainte de hotărârea asupra cererii de interpretare dacă sunt reunite și condițiile care permit supunerea litigiului
         privind aplicarea normei respective instanțelor competente (a se vedea în special hotărârea din 3 octombrie 2002, Barreira
         Pérez, C‑347/00, Rec., p. I‑8191, punctul 44, și hotărârea din 17 februarie 2005, Linneweber și Akritidis, C‑453/02 și C‑462/02,
         Rec., p. I‑1131, punctul 41).

      35      Curtea poate numai în mod excepțional, în aplicarea principiului general al securității juridice inerent ordinii juridice
         comunitare, să considere necesar să limiteze posibilitatea oricărei persoane interesate de a invoca o dispoziție pe care a
         interpretat‑o în scopul de a contesta raporturi juridice stabilite cu bună‑credință (a se vedea în special hotărârea din 23
         mai 2000, Buchner și alții, C‑104/98, Rec., p. I‑3625, punctul 39, precum și hotărârea Linneweber și Akritidis, citată anterior,
         punctul 42).

      36      În plus, o astfel de limitare nu poate fi admisă, conform jurisprudenței constante a Curții, decât în hotărârea care se pronunță
         asupra interpretării solicitate (hotărârile din 2 februarie 1988, Barra, 309/85, Rec., p. 355, punctul 13, și Blaizot, 24/86,
         Rec., p. 379, punctul 28, hotărârea din 16 iulie 1992, Legros și alții, C‑163/90, Rec., p. I‑4625, punctul 30, hotărârea din
         15 decembrie 1995, Bosman și alții, C‑415/93, Rec., p. I‑4921, punctul 142, și hotărârea din 9 martie 2000, EKW et Wein &
         Co., C‑437/97, Rec., p. I‑1157, punctul 57).

      37      Într‑adevăr, trebuie să existe un moment unic de stabilire a efectelor în timp ale interpretării solicitate pe care Curtea
         o dă unei dispoziții de drept comunitar. În această privință, principiul conform căruia o limitare nu poate fi admisă decât
         în hotărârea care se pronunță asupra interpretării solicitate garantează egalitatea de tratament a statelor membre și a altor
         justițiabili în fața acestui drept și îndeplinește astfel cerințele care decurg din principiul securității juridice.

      38      Interpretarea solicitată prin prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește tratamentul fiscal pe care
         un stat membru trebuie să îl acorde, în cadrul unui sistem național care are ca obiectiv evitarea sau atenuarea dublei impuneri,
         dividendelor distribuite de către o societate stabilită într‑un alt stat membru. În această privință, reiese din punctul 62
         al hotărârii Verkooijen, citată anterior, că dreptul comunitar se opune unei dispoziții legislative a unui stat membru care
         subordonează acordarea unei scutiri de la plata impozitului pe venit la care sunt supuse dividendele plătite unor persoane
         fizice acționare condiției ca respectivele dividende să fie plătite de societăți care au sediul în statul membru menționat.

      39      Or, trebuie să se constatate că efectele acelei hotărâri nu au fost limitate în timp de către Curte.

      40      În plus, principiile reținute în hotărârea Verkooijen, citată anterior, care au clarificat astfel cerințele care decurg din
         principiul liberei circulații a capitalurilor în materie de dividende încasate de rezidenți de la societăți nerezidente, au
         fost confirmate de hotărârea din 15 iulie 2004, Lenz (C‑315/02, Rec., p. I‑7063), și de hotărârea Manninen, citată anterior
         (a se vedea de asemenea hotărârea Test Claimants in the FII Group Litigation, citată anterior, punctul 215).

      41      În consecință, efectele în timp ale prezentei hotărâri nu trebuie limitate.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      42      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
      Articolele 56 CE și 58 CE trebuie interpretate în sensul că se opun unei legislații fiscale în temeiul căreia, cu ocazia distribuirii
            de dividende de către o societate de capitaluri, un acționar supus la plata impozitului în principal într‑un stat membru beneficiază
            de un credit fiscal, calculat în funcție de cota impozitului pe profit aplicată profiturilor distribuite, atunci când societatea
            care distribuie dividendele este stabilită în același stat membru, dar nu și atunci când respectiva societate este stabilită
            într‑un alt stat membru.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 23 februarie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Spaniei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-546/03.