Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera întâi extinsă) din data de 18 septembrie 1995. # Ladbroke Racing Ltd împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Concurență - Abuz de poziție dominantă. # Cauza T-548/93.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 15 decembrie 2009.#Comisia Europeană împotriva Republicii Finlanda.#Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Import de echipamente militare cu scutire de taxe vamale.#Cauza C-284/05.

text:
      Cauza C‑284/05
      Comisia Europeană
      împotriva
      Republicii Finlanda
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Import de echipamente militare cu scutire de taxe vamale”
      Sumarul hotărârii
      1.        Drept comunitar – Domeniu de aplicare – Inexistența unei rezerve generale care să excludă măsurile luate în temeiul siguranței
            publice
      (art. 30 CE, 39 CE, 46 CE, 58 CE, 64 CE, 296 CE și 297 CE)
      2.        Resurse proprii ale Comunităților Europene – Constatarea și punerea la dispoziție de către statele membre – Import de echipamente
            militare efectuat de un stat membru cu scutire de taxe vamale
      (art. 26 CE; Regulamentul nr. 1552/89 al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1355/96 al Consiliului,
            art. 2 și 9-11; Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 20; Regulamentul nr. 1150/2000 al Consiliului, art. 2 și 9-11)
      1.        Deși adoptarea măsurilor apte să asigure siguranța lor internă și externă este de competența statelor membre, totuși nu rezultă
         din aceasta că asemenea măsuri se sustrag în totalitate domeniului de aplicare al dreptului comunitar. Tratatul prevede derogări
         exprese aplicabile în situații susceptibile să afecteze siguranța publică doar la articolele 30 CE, 39 CE, 46 CE, 58 CE, 64
         CE, 296 CE și 297 CE, care privesc ipoteze excepționale precis delimitate. Nu se poate deduce din aceasta că ar exista o rezervă
         generală, inerentă tratatului, care ar exclude din sfera de aplicare a dreptului comunitar orice măsură luată în temeiul siguranței
         publice. Recunoașterea unei astfel de rezerve, în afara condițiilor specifice ale prevederilor tratatului, ar risca să aducă
         atingere caracterului imperativ al dreptului comunitar și aplicării uniforme a acestuia.

      În plus, la fel ca în cazul derogărilor de la libertățile fundamentale, derogările prevăzute la articolele 296 CE și 297 CE
         trebuie interpretate strict. Mai particular, în ceea ce privește articolul 296 CE, deși acest articol face vorbire de măsuri
         pe care un stat membru le poate aprecia ca necesare pentru protecția intereselor esențiale ale siguranței sale sau de informații
         a căror divulgare o consideră contrară acestor interese, acesta nu poate totuși să fie interpretat într‑un asemenea mod încât
         să confere statelor membre autoritatea de a deroga de la dispozițiile tratatului prin simpla invocare a intereselor menționate.
         În consecință, statul membru care invocă beneficiul articolului 296 CE trebuie să dovedească necesitatea recurgerii la derogarea
         prevăzută la acest articol în scopul protejării intereselor esențiale ale siguranței sale.

      (a se vedea punctele 45-47 și 49)
      2.        Nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 26 CE, al articolului 20 din Regulamentul nr. 2913/92
         de instituire a Codului vamal comunitar și, în consecință, în temeiul Tarifului vamal comun un stat membru care a scutit de
         taxe vamale importul de echipamente militare între anii 1998-2002.

      De asemenea, nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 2 și 9-11 din Regulamentul nr. 1552/89 de
         punere în aplicare a Deciziei 88/376 privind resursele proprii ale Comunităților, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul
         nr. 1355/1996, precum și în temeiul acelorași articole din Regulamentul nr. 1150/2000 privind punerea în aplicare a Deciziei
         94/728 referitoare la sistemul resurselor proprii ale Comunităților un stat membru care, pe de o parte, refuză să calculeze,
         să constate și să pună la dispoziția Comisiei Comunităților Europene resursele proprii aferente importului menționat și, pe
         de altă parte, refuză să plătească dobânzile de întârziere datorate ca urmare a faptului că nu a pus la dispoziția Comisiei
         resursele proprii menționate.

      Astfel, nu poate fi admis ca un stat membru să invoce scumpirea materialului militar ca urmare a aplicării taxelor vamale
         la importurile de astfel de material provenind din state terțe pentru a pretinde să fie scutit, în detrimentul altor state
         membre care, în ceea ce le privește, percep și achită taxele vamale referitoare la asemenea importuri, de obligațiile pe care
         i le impune solidaritatea financiară în privința bugetului comunitar.

      (a se vedea punctele 50 și 60 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      15 decembrie 2009(*)

      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Import de echipamente militare cu scutire de taxe vamale”
      În cauza C‑284/05,
      având ca obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată în temeiul articolului 226 CE, introdusă la
         15 iulie 2005,

      Comisia Europeană, reprezentată de domnii G. Wilms și P. Aalto, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      reclamantă,
      împotriva
      Republicii Finlanda, reprezentată de doamnele T. Pynnä și E. Bygglin, precum și de domnul J. Heliskoski și de doamna A. Guimaraes‑Purokoski, în
         calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      pârâtă,
      susținută de:
      Regatul Danemarcei, reprezentat de domnul J. Molde, în calitate de agent,

      Republica Federală Germania, reprezentată de domnii M. Lumma și U. Forsthoff, în calitate de agenți,

      Republica Elenă, reprezentată de doamna E.‑M. Mamouna și de domnul K. Boskovits, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,

      Republica Italiană, reprezentată de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul G. De Bellis, avvocato dello Stato, cu domiciliul
         ales în Luxemburg,

      Republica Portugheză, reprezentată de domnul L. Inez Fernandes, în calitate de agent,

      Regatul Suediei, reprezentat de doamna A. Falk, în calitate de agent,

      interveniente,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnii A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Levits și doamna C. Toader,
         președinți de cameră, domnii C. W. A. Timmermans, A. Borg Barthet (raportor), M. Ilešič, J. Malenovský și U. Lõhmus, judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 noiembrie 2008,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 februarie 2009,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Prin cererea introductivă formulată, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că Republica Finlanda nu și‑a
         îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 26 CE, al articolului 20 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al
         Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58,
         denumit în continuare „Codul vamal comunitar”) și, în consecință, în temeiul Tarifului vamal comun întrucât a scutit de taxe
         vamale importul de echipamente militare între anii 1998-2002 și nici obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 2 și
         9-11 din Regulamentul (CEE, Euratom) nr. 1552/89 al Consiliului din 29 mai 1989 de punere în aplicare a Deciziei 88/376/CEE,
         Euratom privind resursele proprii ale Comunităților (JO L 155, p. 1), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (Euratom,
         CE) nr. 1355/96 al Consiliului din 8 iulie 1996 (JO L 175, p. 3, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1552/89”), precum
         și în temeiul acelorași articole din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000 al Consiliului din 22 mai 2000 privind punerea
         în aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom referitoare la sistemul resurselor proprii ale Comunităților (JO L 130, p. 1, Ediție
         specială, 01/vol. 2, p. 184) prin refuzul de a calcula, de a constata și de a pune la dispoziția Comisiei resursele proprii
         aferente, precum și prin refuzul de a plăti dobânzi de întârziere datorate ca urmare a faptului că nu a pus la dispoziția
         Comisiei resursele proprii menționate.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      2        Articolul 2 alineatul (1) din Decizia 88/376/CEE, Euratom a Consiliului din 24 iunie 1988 privind sistemul de resurse proprii
         ale Comunităților (JO L 185, p. 24, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 62) și articolul 2 alineatul (1) din Decizia 94/728/CE,
         Euratom a Consiliului din 31 octombrie 1994 privind sistemul de resurse proprii ale Comunităților Europene (JO L 293, p. 9)
         prevăd:

      „Veniturile următoare constituie resurse proprii înscrise în bugetul Comunităților:
      […]
      (b)       taxe ale Tarifului vamal comun și alte taxe stabilite sau de stabilit de către instituțiile Comunităților privind schimburile
         cu țările nemembre și taxe vamale asupra produselor prevăzute de Tratatul de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui
         și Oțelului;

      [...]”
      3        Articolul 20 din Codul vamal comunitar prevede:

      „(1)      Drepturile legal datorate la apariția unei datorii vamale se bazează pe Tariful vamal al Comunităților Europene.
      […]
      (3)      Tariful vamal al Comunităților Europene cuprinde:
      (a)      Nomenclatura combinată a mărfurilor;
      [...]
      (c)      ratele și alte elemente de taxare aplicabile în mod normal mărfurilor cuprinse în Nomenclatura combinată în ceea ce privește:
      –        drepturile vamale
      […]
      (d)      măsurile tarifare preferențiale cuprinse în acorduri pe care le‑a încheiat Comunitatea cu anumite țări sau grupuri de țări
         și care prevăd acordarea tratamentului tarifar preferențial;

      (e)      măsurile tarifare preferențiale adoptate unilateral de Comunitate pentru anumite țări, grupuri de țări sau teritorii;
      (f)      măsurile autonome de suspendare, care prevăd o reducere sau o exonerare de drepturi de import aferente anumitor mărfuri;
      (g)      alte măsuri tarifare prevăzute de legislația comunitară.
      [...]”
      4        Articolul 217 alineatul (1) din Codul vamal comunitar prevede:

      „Orice valoare a drepturilor de import sau export care rezultă dintr‑o datorie vamală, denumită în continuare «valoarea drepturilor»,
         se calculează de autoritățile vamale de îndată ce intră în posesia datelor necesare și este înregistrată de autoritățile respective
         în evidențele contabile sau pe orice alt suport echivalent (înscrierea în evidența contabilă).

      [...]”
      5        În cadrul punerii la dispoziția Comisiei a resurselor proprii ale Comunităților, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Regulamentul
         nr. 1552/89, aplicabil în perioada în discuție în prezenta cauză până la 30 mai 2000. Acest regulament a fost înlocuit de
         la 31 mai 2000 de Regulamentul nr. 1150/2000, care procedează la codificarea Regulamentului nr. 1552/89 fără modificarea conținutului
         acestuia.

      6        Articolul 2 din Regulamentul nr. 1552/89 prevede:

      „(1)      În scopul aplicării prezentului regulament, dreptul Comunității asupra resurselor proprii la care se referă articolul 2 alineatul
         (1) literele (a) și (b) din Decizia 88/376/CEE, Euratom se constată de îndată ce sunt îndeplinite condițiile prevăzute de
         regulamentul vamal privind înregistrarea sumei cuvenite și notificarea debitorului.

      (1a)  Data stabilită la care se referă dispozițiile din alineatul (1) trebuie să fie data înregistrării, prevăzută de regulamentul
         vamal.

      […]” [traducere neoficială]
      7        Articolul 9 alineatul (1) din acest regulament prevede:

      „Conform procedurii definite la articolul 10, fiecare stat membru înscrie resursele proprii în creditul contului deschis în
         acest scop în numele Comisiei la trezoreria sa sau la organismul pe care l‑a desemnat.

      Contul se menține fără a se plăti taxe.” [traducere neoficială]
      8        În conformitate cu articolul 10 alineatul (1) din regulamentul menționat:

      „După deducerea cu 10 % sub formă de cheltuieli de încasare, conform articolului 2 alineatul (3) din Decizia 88/376/CEE, Euratom,
         înregistrarea resurselor proprii la care se referă articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (b) din decizia menționată trebuie
         făcută cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 a celei de a doua luni următoare aceleia în care s‑a constatat dreptul,
         conform articolului 2 din prezentul regulament.

      [...]” [traducere neoficială]
      9        Articolul 11 din Regulamentul nr. 1552/89 prevede:

      „Orice întârziere în intrările în conturi prevăzută la articolul 9 alineatul (1) are drept rezultat plata de către statul
         membru vizat a unei dobânzi la o rată egală cu rata dobânzii aplicate finanțărilor pe termen scurt în ziua scadenței pe piața
         monetară a statului membru, majorată cu două puncte. Această rată este majorată cu 0,25 puncte pentru fiecare lună de întârziere.
         Rata majorată se aplică întregii perioade de întârziere.” [traducere neoficială]

      10      În conformitate cu articolul 22 din Regulamentul nr. 1150/2000:

      „Regulamentul (CEE, Euratom) nr. 1552/89 se abrogă.
      Trimiterile la acest regulament trebuie înțelese ca fiind trimiteri la prezentul regulament și se citesc în conformitate cu
         tabelul de corespondențe din anexă, partea A.”

      11      Astfel, cu excepția împrejurării că Regulamentul nr. 1552/89 și, respectiv, Regulamentul nr. 1150/2000 fac trimitere la Decizia
         88/376 și, respectiv, la Decizia 94/728, articolele 2 și 9-11 din aceste două regulamente sunt, în esență, identice.

      12      Rata de 10 % prevăzută la articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1150/2000 a fost majorată la 25 % prin Decizia 2000/597/CE,
         Euratom a Consiliului din 29 septembrie 2000 privind sistemul de resurse proprii al Comunităților Europene (JO L 253, p. 42,
         Ediție specială, 01/vol. 2, p. 206).

      13      Punctul 1 din motivarea deciziei menționate prevede:

      „Consiliul European care s‑a întrunit la Berlin la 24 și 25 martie 1999 a hotărât, inter alia, că sistemul de resurse proprii al Comunităților trebuie să fie echitabil, transparent, eficient, simplu și bazat pe criteriul
         care exprimă cel mai bine capacitatea de contribuție a fiecărui stat membru.”

      14      Regulamentul CE nr. 150/2003 al Consiliului din 21 ianuarie 2003 privind suspendarea drepturilor vamale la anumite armamente
         și echipamente militare (JO L 25, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 15, p. 71), adoptat pe baza articolului 26 CE, prevede în
         considerentul (5):

      „Pentru a se ține seama de protecția secretului militar al statelor membre, este necesar să se prevadă proceduri administrative
         specifice pentru acordarea beneficiului suspendării drepturilor. O declarație a autorității competente din statul membru ale
         cărui forțe armate sunt destinatare ale armamentului sau ale echipamentelor militare, care ar putea, de asemenea, să îndeplinească
         rolul de declarație vamală în sensul Codului vamal, ar constitui o garanție corespunzătoare a îndeplinirii condițiilor cerute.
         Declarația ar lua forma unui certificat. Este necesar să se precizeze forma pe care trebuie să o ia aceste certificate și
         să se prevadă, de asemenea, posibilitatea de a întocmi declarația cu ajutorul tehnicilor de prelucrare a datelor.”

      15      Articolul 1 din acest regulament prevede:

      „Prezentul regulament stabilește condițiile necesare pentru suspendarea autonomă a drepturilor vamale la anumite armamente
         și echipamente militare importate din țări terțe de către autoritățile însărcinate cu apărarea militară ale statelor membre
         sau în numele acestora.”

      16      Articolul 3 alineatul (2) din regulamentul menționat prevede:

      „Fără a aduce atingere alineatului (1), din motive de secret militar, certificatul și mărfurile importate pot fi prezentate
         altor autorități desemnate în acest scop de către statul membru importator. În acest caz, autoritatea competentă care emite
         certificatul transmite în fiecare an autorităților vamale din statul său membru, înainte de 31 ianuarie și 31 iulie, un raport
         de sinteză cu privire la importurile în cauză. Raportul acoperă o perioadă de șase luni imediat premergătoare lunii în cursul
         căreia a fost prezentat raportul. Acesta precizează numărul și data emiterii certificatelor, data importului și valoarea totală,
         precum și greutatea brută a produselor importate împreună cu certificatele.”

      17      În conformitate cu articolul 8, Regulamentul nr. 150/2003 se aplică de la 1 ianuarie 2003.

       Procedura precontencioasă
      18      Comisia a inițiat împotriva Republicii Finlanda, în cursul anului 2001, o primă procedură privind importul cu scutire de taxe
         vamale de material destinat unor scopuri militare. S‑a pus capăt acestei proceduri în 2003, an în cursul căruia a fost inițiată
         împotriva statului membru menționat procedura aflată la originea prezentului litigiu.

      19      Prin scrisoarea din 15 octombrie 2003, Comisia a pus în întârziere Republica Finlanda și a invitat‑o să efectueze calculele
         necesare în scopul stabilirii cuantumului resurselor proprii care nu fuseseră plătite Comunității ca urmare a scutirii de
         taxe vamale la importul de echipamente militare în ceea ce privește exercițiile bugetare 1998-2002, să pună aceste resurse
         la dispoziția Comisiei și să plătească dobânzile de întârziere datorate în aplicarea articolului 11 din Regulamentul nr. 1150/2000.

      20      În răspunsul său din 11 decembrie 2003, Republica Finlanda a apreciat că, în considerarea situației sale specifice, este îndrituită
         să deroge, în virtutea articolului 296 alineatul (1) litera (b) CE, de la aplicarea Tarifului vamal comun, în cazul în care
         importul privește echipamente destinate exclusiv unor scopuri militare, și aceasta pentru protecția intereselor esențiale
         ale siguranței sale.

      21      După ce a luat cunoștință de răspunsul Republicii Finlanda, Comisia a emis, la 7 iulie 2004, un aviz motivat prin care invita
         acest stat membru să ia măsurile necesare pentru a se conforma în termen de două luni de la primirea acestuia. Statul membru
         menționat a răspuns la acest aviz motivat la 2 septembrie 2004, reiterând și precizând considerațiile prezentate anterior.

      22      Ținând seama de elementele astfel furnizate de Republica Finlanda, Comisia, întrucât consideră că acest stat membru nu s‑a
         conformat avizului motivat, a introdus prezenta acțiune.

      23      Prin Ordonanța din 13 septembrie 2007, președintele Curții a admis intervenția Regatului Danemarcei, a Republicii Federale
         Germania, a Republicii Elene, a Republicii Italiene, a Republicii Portugheze și a Regatului Suediei, în susținerea concluziilor
         Republicii Finlanda.

       Cu privire la acțiune
       Argumentele părților
      24      Comisia arată că în mod eronat invocă Republica Finlanda articolul 296 CE pentru a refuza plata taxelor vamale corespunzătoare
         importurilor în cauză, întrucât perceperea acestora nu amenință interesele esențiale ale siguranței acestui stat membru.

      25      Comisia consideră eronat raționamentul Republicii Finlanda care constă în a susține că nu puteau să îi fie transmise informațiile
         referitoare la importurile de echipamente militare și, prin urmare, la siguranța acestui stat membru și că, în consecință,
         nu trebuia să îi plătească taxele vamale în cauză.

      26      Comisia consideră că măsurile care consacră derogări sau excepții, precum, printre altele, articolul 296 CE, trebuie interpretate
         strict. Astfel, statul membru în cauză, care pretinde aplicarea acestui articol, ar trebui să demonstreze îndeplinirea tuturor
         condițiilor prevăzute de acesta din urmă în cazul în care înțelege să deroge de la articolul 20 din Codul vamal comunitar,
         în care figurează principiul general al perceperii taxelor astfel cum este stabilit la articolul 26 CE.

      27      Comisia apreciază de asemenea că simpla împrejurare că anumite produse figurează pe lista stabilită prin Decizia 255/58 a
         Consiliului din 15 aprilie 1958, listă care definește produsele cărora le este aplicabil articolul 296 alineatul (1) litera
         (b) CE, nu este suficientă în sine pentru antrenarea aplicării acestei dispoziții, care presupune că toate condițiile prevăzute
         de aceasta din urmă sunt îndeplinite.

      28      Comisia susține, în consecință, că revine Republicii Finlanda sarcina de a proba în mod concret și circumstanțiat că perceperea
         taxelor vamale la importul în discuție în prezenta cauză amenință interesele esențiale ale siguranței acestui stat membru.

      29      În această privință, Comisia apreciază că nu a primit un răspuns detaliat care să dovedească, în măsura posibilului prin recurgerea
         la cifre precise, că, în cazul în care Republica Finlanda percepea taxele vamale prevăzute de reglementarea vamală comunitară
         cu privire la importurile în discuție, nu ar fi fost în măsură să protejeze suficient interesele esențiale ale siguranței
         sale. Nici invocarea clauzelor de confidențialitate conținute de convențiile internaționale, nici argumentația acestui stat
         membru potrivit căreia secretele militare s‑ar opune aplicării reglementării vamale comunitare nu ar constitui o asemenea
         probă.

      30      Comisia afirmă că în niciun moment ea nu a pretins încălcarea clauzelor de confidențialitate. Ea ar fi solicitat doar ca taxele
         vamale în cauză să fie percepute și puse la dispoziția sa. Comisia apreciază că, în conformitate cu reglementarea comunitară,
         procedura de impunere a taxelor vamale este aptă să garanteze confidențialitatea datelor prelucrate. În plus, ar incumba Republicii
         Finlanda sarcina de a veghea la respectarea obligației de confidențialitate, întrucât aceasta din urmă nu poate să invoce
         punerea în pericol a intereselor siguranței sale arătând că propriile autorități vamale nu ar respecta regulile prevăzute
         în materie de Codul vamal comunitar.

      31      Comisia subliniază de asemenea că niciun alt stat membru care s‑a conformat reglementării vamale comunitare nu s‑a plâns de
         modul în care instituțiile comunitare au tratat informațiile referitoare la perceperea taxelor vamale la importul de echipamente
         militare și la plata resurselor corespunzătoare în favoarea Comunității.

      32      Comisia subliniază că neperceperea taxelor vamale în discuție de către Republica Finlanda determină o inegalitate între statele
         membre din perspectiva contribuțiilor lor respective la bugetul comunitar.

      33      Republica Finlanda apreciază că, în virtutea articolului 296 alineatul (1) litera (b) CE, statele membre dispun de o importantă
         putere de apreciere privind măsurile pe care le adoptă pentru protecția intereselor esențiale ale siguranței lor și care se
         raportează la produsele cărora li se aplică dispozițiile alineatului (1) litera (b) menționat anterior. Astfel, această dispoziție
         ar permite statelor membre să deroge de la articolul 26 CE și de la Codul vamal comunitar în cazul importurilor de echipamente
         destinate exclusiv unor scopuri militare și atunci când obiectivul acestor importuri este de a proteja interesele esențiale
         ale siguranței lor, ținând seama de situația specifică a statului membru în cauză.

      34      Republica Finlanda consideră că articolul 296 CE are un domeniu de aplicare general și nu se limitează la anumite dispoziții
         din tratat. El permite, așadar, să se deroge de la aplicarea articolului 26 CE, care este o dispoziție destinată să servească
         drept bază juridică legiuitorului comunitar pentru adoptarea reglementării vamale.

      35      Republica Finlanda apreciază că îi revine obligația de a evalua măsurile necesare pentru apărarea intereselor esențiale ale
         siguranței sale și consideră că, pentru a da Curții posibilitatea de a controla că statul membru în cauză nu abuzează de drepturile
         sale, acesta trebuie să precizeze interesele esențiale ale siguranței sale pe care le invocă și să demonstreze că a adoptat
         măsurile în discuție cu convingerea că erau necesare în scopul garantării acestor interese.

      36      Republica Finlanda arată că nu ar fi putut respecta procedura vamală comunitară pentru importul echipamentelor de apărare
         în discuție fără riscul ca informații esențiale pentru siguranța sa ajungă la cunoștința unei terțe părți. Ea adaugă că, pentru
         a păstra siguranța aprovizionării cu echipamente de apărare de înaltă tehnologie, trebuia să respecte foarte strict acordurile
         de confidențialitate încheiate cu statele exportatoare anterior aderării sale la Uniunea Europeană.

      37      Mai particular, în ceea ce privește plata taxelor vamale, Republica Finlanda apreciază că nevoia de a invoca articolul 296
         CE la momentul importului de echipamente militare depinde în mod esențial de aspectul dacă statul membru în cauză are o industrie
         militară de relativă importanță, de natura echipamentelor de apărare care trebuie importate și de măsura în care acest stat
         membru este tributar importurilor. Ar incumba astfel statului membru în cauză obligația de a veghea la apărarea intereselor
         esențiale ale siguranței sale și de a determina de la care dispoziții ale tratatului este obligat să deroge pe baza articolului
         296 CE.

      38      Republica Finlanda subliniază că lista echipamentelor militare pe care le scutește de taxe vamale nu este, în esență, mai
         extinsă decât cea vizată la articolul 296 alineatul (2) CE. Ea adaugă că, pe baza Regulamentului nr. 150/2003, perceperea
         taxelor vamale la importul de asemenea echipamente a fost de asemenea exclusă începând de la 1 ianuarie 2003. Cu începere
         de la această dată, interesele Republicii Finlanda în ceea ce privește echipamentele de apărare importate ar fi fost protejate
         prin dispozițiile acestui regulament. Ar exista, cu toate acestea, o nevoie echivalentă pentru produsele importate anterior.
         Republica Finlanda subliniază că interesele sale în materie de echipamente de apărare importate erau identice atât în luna
         decembrie 2002, cât și în luna ianuarie 2003.

      39      Republica Finlanda susține că faptul că un stat membru a scutit materialul militar de taxe vamale la import pe baza articolului
         296 CE nu încalcă în mod necesar principiul bunei gestiuni financiare care impune o repartizare echitabilă a cheltuielilor
         bugetare între statele membre.

      40      De asemenea, în opinia Republicii Finlanda, articolul 307 CE nu se aplică în speță, întrucât comportamentul său a fost conform
         cu dreptul comunitar și în special cu articolul 296 CE. Răspunzând Comisiei, cu titlu subsidiar, acest stat membru susține
         totuși că clauzele de confidențialitate conținute în contractele încheiate anterior aderării sale la Uniunea Europeană, însă
         parțial executate după această aderare, nu puteau fi contestate sau rediscutate fără riscul de a pune în pericol executarea
         însăși a contractelor și, așadar, siguranța sa.

      41      Cu titlu subsidiar, Republica Finlanda solicită, în ceea ce privește plata eventualelor dobânzi de întârziere, ca acestea
         să nu fie datorate decât de la data pronunțării prezentei hotărâri, având în vedere durata deosebit de îndelungată a procedurii
         și refuzul Comisiei de a deschide negocieri privind o plată condiționată.

       Aprecierea Curții
      42      Codul vamal comunitar prevede perceperea taxelor vamale la importul de bunuri de uz militar, precum cele din speță, provenite
         din state terțe. Nicio dispoziție din reglementarea vamală comunitară nu prevedea, pentru perioada importurilor în litigiu,
         și anume perioada cuprinsă între 1 ianuarie 1998 și 31 decembrie 2002, scutirea specifică de taxe vamale pentru importul acestui
         tip de bunuri. În consecință, nu exista pentru această perioadă nici o scutire expresă de obligația de a plăti autorităților
         competente taxele datorate, însoțite, după caz, de dobânzi de întârziere.

      43      Se poate deduce, pe de altă parte, din adoptarea Regulamentului nr. 150/2003, care prevede suspendarea taxelor vamale la anumite
         armamente și echipamente militare începând de la 1 ianuarie 2003, că legiuitorul comunitar a plecat de la ipoteza că o obligație
         de a plăti taxele vamale exista anterior acestei date.

      44      Republica Finlanda nu a negat, în niciun moment, existența importurilor în litigiu pe parcursul perioadei luate în considerare.
         Ea s‑a mărginit să conteste dreptul Comunității la resursele proprii în cauză, argumentând că, în virtutea articolului 296
         CE, obligația de a plăti taxele vamale pe armamentul importat din state terțe ar aduce o gravă atingere intereselor esențiale
         ale siguranței sale.

      45      Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, deși adoptarea măsurilor apte să asigure siguranța lor internă și externă
         este de competența statelor membre, totuși nu rezultă din aceasta că asemenea măsuri se sustrag în totalitate domeniului de
         aplicare al dreptului comunitar (a se vedea Hotărârea din 26 octombrie 1999, Sirdar, C‑273/97, Rec., p. I‑7403, punctul 15,
         și Hotărârea din 11 ianuarie 2000, Kreil, C‑285/98, Rec., p. I‑69, punctul 15). Astfel, după cum Curtea a constatat deja,
         tratatul prevede derogări exprese aplicabile în situații susceptibile să afecteze siguranța publică doar la articolele 30
         CE, 39 CE, 46 CE, 58 CE, 64 CE, 296 CE și 297 CE, care privesc ipoteze excepționale precis delimitate. Nu se poate deduce
         din aceasta că ar exista o rezervă generală, inerentă tratatului, care ar exclude din sfera de aplicare a dreptului comunitar
         orice măsură luată în temeiul siguranței publice. Recunoașterea unei astfel de rezerve, în afara condițiilor specifice ale
         prevederilor tratatului, ar risca să aducă atingere caracterului imperativ al dreptului comunitar și aplicării uniforme a
         acestuia (a se vedea Hotărârea din 11 martie 2003, Dory, C‑186/01, Rec., p. I‑2479, punctul 31 și jurisprudența citată).

      46      În plus, astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă în ceea ce privește derogările de la libertățile fundamentale
         (a se vedea printre altele Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Comisia/Spania, C‑503/03, Rec., p. I‑1097, punctul 45, Hotărârea
         din 18 iulie 2007, Comisia/Germania, C‑490/04, Rep., p. I‑6095, punctul 86, și Hotărârea din 11 septembrie 2008, Comisia/Germania,
         C‑141/07, Rep., p. I‑6935, punctul 50), derogările prevăzute la articolele 296 CE și 297 CE trebuie interpretate strict.

      47      Mai particular, în ceea ce privește articolul 296 CE, trebuie subliniat că, deși acest articol face vorbire de măsuri pe care
         un stat membru le poate aprecia ca necesare pentru protecția intereselor esențiale ale siguranței sale sau de informații a
         căror divulgare o consideră contrară acestor interese, acesta nu poate totuși să fie interpretat într‑un asemenea mod încât
         să confere statelor membre autoritatea de a deroga de la dispozițiile tratatului prin simpla invocare a intereselor menționate.

      48      Pe de altă parte, în domeniul taxei pe valoarea adăugată, în Hotărârea din 16 septembrie 1999, Comisia/Spania (C‑414/97, Rec.,
         p. I‑5585), Curtea a constatat neîndeplinirea obligațiilor în cauză pentru motivul că Regatul Spaniei nu demonstrase că scutirea
         de taxa menționată la importurile și achizițiile de armament, de muniție și de material de uz exclusiv militar, scutire prevăzută
         de legislația spaniolă, era justificată, în temeiul articolului 296 alineatul (1) litera (b) CE, de necesitatea de a proteja
         interesele esențiale ale siguranței acestui stat membru.

      49      În consecință, statul membru care invocă beneficiul articolului 296 CE trebuie să dovedească necesitatea recurgerii la derogarea
         prevăzută la acest articol în scopul protejării intereselor esențiale ale siguranței sale.

      50      În lumina acestor considerații, nu poate fi admis ca un stat membru să invoce scumpirea materialului militar ca urmare a aplicării
         taxelor vamale la importurile de astfel de material provenind din state terțe pentru a pretinde să fie scutit, în detrimentul
         altor state membre care, în ceea ce le privește, percep și achită taxele vamale referitoare la asemenea importuri, de obligațiile
         pe care i le impune solidaritatea financiară în privința bugetului comunitar.

      51      În ceea ce privește argumentul potrivit căruia procedurile vamale comunitare nu ar fi de natură să asigure siguranța Republicii
         Finlanda, având în vedere exigențele de confidențialitate conținute în acordurile încheiate cu statele exportatoare, trebuie
         subliniat, după cum observă pe bună dreptate Comisia, că aplicarea regimului vamal comunitar implică intervenția agenților,
         comunitari și naționali, care sunt ținuți dacă este cazul de o obligație de confidențialitate, în situația prelucrării unor
         date sensibile, de natură să protejeze interesele esențiale ale siguranței statelor membre.

      52      Pe de altă parte, declarațiile pe care statele membre trebuie să le completeze și să le transmită Comisiei în mod periodic
         nu presupun atingerea unui nivel de precizie de o asemenea natură încât să conducă la prejudicierea intereselor statelor menționate
         atât în materie de siguranță, cât și de confidențialitate.

      53      În aceste condiții și în conformitate cu articolul 10 CE referitor la obligația care revine statelor membre de a facilita
         îndeplinirea misiunii Comisiei care constă în a veghea la respectarea tratatului, acestea sunt ținute să pună la dispoziția
         acestei instituții documentele necesare verificării regularității transferului de resurse proprii ale Comunității. Totuși,
         o asemenea obligație nu se opune, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 168 din concluzii, posibilității statelor
         membre de a limita informația transmisă, de la caz la caz și în mod excepțional, pe baza articolului 296 CE, la anumite elemente
         ale unui document sau de a refuza complet transmiterea acesteia.

      54      Având în vedere considerațiile care precedă, Republica Finlanda nu a demonstrat îndeplinirea condițiilor necesare pentru aplicarea
         articolului 296 CE.

      55      În ceea ce privește cererea Republicii Finlanda având ca obiect limitarea efectelor prezentei hotărâri, referitor la obligația
         de a plăti dobânzi de întârziere, la perioada posterioară datei pronunțării acesteia, trebuie subliniat că această cerere
         este motivată prin durata deosebit de îndelungată a procedurii și prin refuzul Comisiei de a deschide negocieri privind o
         plată condiționată.

      56      În această privință, trebuie să se amintească faptul că numai în mod excepțional Curtea poate, în aplicarea principiului general
         al securității juridice inerent ordinii juridice comunitare, să considere necesar să limiteze posibilitatea oricărei persoane
         interesate de a invoca o dispoziție pe care a interpretat‑o în scopul de a contesta raporturi juridice stabilite cu bună‑credință
         (a se vedea printre altele Hotărârea din 23 mai 2000, Buchner și alții, C‑104/98, Rec., p. I‑3625, punctul 39).

      57      Astfel, Curtea nu a recurs la această soluție decât în împrejurări foarte precise, atunci când exista un risc de repercusiuni
         economice grave, cauzate mai ales de numărul mare de raporturi juridice constituite cu bună‑credință pe baza reglementării
         considerate în mod legitim ca fiind în vigoare, și când reieșea că atât particularii, cât și autoritățile naționale au fost
         determinați să adopte un comportament neconform cu dreptul comunitar ca urmare a unei incertitudini obiective și importante
         privind înțelesul normelor comunitare, incertitudine la care contribuise, eventual, și comportamentul altor state membre sau
         comportamentul Comisiei (Hotărârea din 12 septembrie 2000, Comisia/Regatul Unit, C‑359/97, Rec., p. I‑6355, punctul 91).

      58      Presupunând chiar că hotărârile emise în temeiul articolului 226 CE au aceleași efecte precum cele emise în temeiul articolului
         234 CE și că, în consecință, considerații ce privesc siguranța juridică ar putea face necesară, în mod excepțional, limitarea
         efectelor lor în timp (a se vedea Hotărârea din 7 iunie 2007, Comisia/Grecia, C‑178/05, Rec., p. I‑4185, punctul 67, Hotărârea
         din 12 februarie 2009, Comisia/Polonia, C‑475/07, punctul 61, și Hotărârea din 26 martie 2009, Comisia/Grecia, C‑559/07, punctul
         78), este suficient să se constate că Republica Finlanda nu a încercat în niciun mod, în cadrul observațiilor sale scrise
         sau cu ocazia ședinței, să demonstreze existența unui risc de repercusiuni economice grave.

      59      În consecință, cererea Republicii Finlanda având ca obiect limitarea efectelor în timp ale prezentei hotărâri trebuie respinsă.

      60      Rezultă din ceea ce precedă că Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 26 CE,
         al articolului 20 din Codul vamal comunitar și, în consecință, în temeiul Tarifului vamal comun întrucât a scutit de taxe
         vamale importul de echipamente militare între anii 1998-2002 și nici obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 2 și
         9-11 din Regulamentul nr. 1552/89, precum și în temeiul acelorași articole din Regulamentul nr. 1150/2000 prin refuzul de
         a calcula, de a constata și de a pune la dispoziția Comisiei resursele proprii aferente, precum și prin refuzul de a plăti
         dobânzile de întârziere datorate ca urmare a faptului că nu a pus la dispoziția Comisiei resursele proprii menționate.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      61      În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Finlanda la plata cheltuielilor de judecată,
         iar Republica Finlanda a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

      62      Conform alineatului (4) primul paragraf al aceluiași articol, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Elenă,
         Republica Italiană, Republica Portugheză și Regatul Suediei, care au intervenit în litigiu, suportă propriile cheltuieli de
         judecată.

      Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:
      1)      Republica Finlanda nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 26 CE, al articolului 20 din Regulamentul
            (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar și, în consecință, în temeiul
            Tarifului vamal comun întrucât a scutit de taxe vamale importul de echipamente militare între anii 1998 și 2002 și nici obligațiile
            care îi revin în temeiul articolelor 2 și 9-11 din Regulamentul (CEE, Euratom) nr. 1552/89 al Consiliului din 29 mai 1989
            de punere în aplicare a Deciziei 88/376/CEE, Euratom privind resursele proprii ale Comunităților, astfel cum a fost modificat
            prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1355/96 al Consiliului din 8 iulie 1996, precum și în temeiul acelorași articole din Regulamentul
            (CE, Euratom) nr. 1150/2000 al Consiliului din 22 mai 2000 privind punerea în aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom referitoare
            la sistemul resurselor proprii ale Comunităților prin refuzul de a calcula, de a constata și de a pune la dispoziția Comisiei
            Comunităților Europene resursele proprii aferente, precum și prin refuzul de a plăti dobânzi de întârziere datorate ca urmare
            a faptului că nu a pus la dispoziția Comisiei Comunităților Europene resursele proprii menționate.
      2)      Obligă Republica Finlanda la plata cheltuielilor de judecată.
      3)      Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Elenă, Republica Italiană, Republica Portugheză și Regatul Suediei
            suportă propriile cheltuieli de judecată.
      Semnături
      * Limba de procedură: finlandeza.


Hotărârea Curții din data de 4 februarie 1988. # Horst Ludwig Martin Hoffmann împotriva Adelheid Krieg. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hoge Raad - Țările de Jos. # Convenția de la Bruxelles. # Cauza 145/86.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 15 februarie 2007.#BVBA Management, Training en Consultancy împotriva Benelux-Merkenbureau.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Hof van Beroep te Brussel - Belgia.#Mărci - Directiva 89/104/CEE - Cerere de înregistrare a unei mărci pentru un ansamblu de produse și servicii - Examinarea semnului de către autoritatea competentă - Luarea în considerare a tuturor faptelor și împrejurărilor relevante - Competența instanței naționale sesizate cu o acțiune.#Cauza C-239/05.

text:
      Cauza C‑239/05
      BVBA Management, Training en Consultancy
      împotriva
      Benelux‑Merkenbureau
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de hof van Beroep te Brussel)
      „Mărci – Directiva 89/104/CEE – Cerere de înregistrare a unei mărci pentru un ansamblu de produse și servicii – Examinarea semnului de către autoritatea competentă – Luarea în considerare a tuturor faptelor și împrejurărilor relevante – Competența instanței naționale sesizate cu o acțiune”
      Sumarul hotărârii
      1.        Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Înregistrarea unei noi mărci – Examinarea semnului de către autoritatea
            competentă
      (Directiva 89/104 a Consiliului, art. 3)
      2.        Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Înregistrarea unei noi mărci – Examinarea semnului de către autoritatea
            competentă
      (Directiva 89/104 a Consiliului, art. 3)
      3.        Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Înregistrarea unei noi mărci – Examinarea semnului de către autoritatea
            competentă
      (Directiva 89/104 a Consiliului, art. 3)
      1.        Prima directivă 89/104 cu privire la mărci trebuie interpretată în sensul că atunci când înregistrarea unei mărci este solicitată
         pentru diverse produse sau servicii, examinarea motivelor de refuz enumerate la articolul 3 din directivă trebuie să se facă
         distinct pentru fiecare dintre produsele sau serviciile pentru care se solicită înregistrarea mărcii. Rezultă că, atunci când
         refuză înregistrarea unei mărci, solicitată pentru un ansamblu de produse și servicii, autoritatea competentă este obligată
         să indice în decizia sa concluzia la care a ajuns cu privire la fiecare dintre produsele și serviciile vizate în cererea de
         înregistrare, indiferent de modul în care a fost formulată această cerere, și că decizia prin care autoritatea competentă
         refuză înregistrarea unei mărci trebuie să fie motivată, în principiu, pentru fiecare dintre produsele și serviciile respective.
         Totuși, dacă se invocă același motiv de refuz pentru o categorie sau pentru un grup de produse sau servicii, autoritatea competentă
         se poate limita la o motivare generală pentru toate produsele sau serviciile respective.

      (a se vedea punctele 34, 35, 37, 38 și dispozitivul)
      2.        Ținând cont de libertatea pe care Prima directivă 89/104 cu privire la mărci o lasă statelor membre de a stabili dispozițiile
         de procedură privind, între altele, înregistrarea mărcilor, directiva menționată trebuie interpretată în sensul că nu se opune
         unei reglementări naționale care împiedică instanța sesizată cu o acțiune împotriva unei decizii a autorității competente
         să se pronunțe asupra caracterului distinctiv al mărcii separat pentru fiecare dintre produsele și serviciile vizate în cererea
         de înregistrare, atât timp cât nici decizia, nici cererea respectivă nu se referă la categorii de produse sau servicii ori
         la produse sau servicii considerate individual.

      O astfel de limitare a competenței instanței nu poate fi considerată într‑adevăr ca fiind susceptibilă să facă practic imposibilă
         sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de directivă, din moment ce persoana interesată, în urma unei hotărâri
         care îi este în totalitate sau în parte defavorabilă, ar putea depune o nouă cerere de înregistrare a mărcii. Totuși, instanța
         de trimitere trebuie să verifice dacă principiile echivalenței și efectivității sunt respectate.

      (a se vedea punctele 44-46, 48 și dispozitivul)
      3.        Prima directivă 89/104 cu privire la mărci trebuie interpretată în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care
         împiedică instanța sesizată cu o acțiune împotriva unei decizii a autorității competente să ia în considerare fapte și împrejurări
         ulterioare datei adoptării acestei decizii. Într‑adevăr, într‑o astfel de situație, instanța națională trebuie să controleze
         legalitatea unei anumite decizii a autorității competente, care nu a putut fi luată decât în funcție de faptele și împrejurările
         pe care respectiva autoritate le putea cunoaște la momentul la care s‑a pronunțat.

      (a se vedea punctele 59, 61 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      15 februarie 2007(*)

      „Mărci – Directiva 89/104/CEE – Cerere de înregistrare a unei mărci pentru un ansamblu de produse și servicii – Examinarea semnului de către autoritatea competentă – Luarea în considerare a tuturor faptelor și împrejurărilor relevante – Competența instanței naționale sesizate cu o acțiune”
      În cauza C‑239/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de hof van beroep
         te Brussel (Belgia), prin decizia din 30 mai 2005, primită de Curte la 3 iunie 2005, în procedura

      BVBA Management, Training en Consultancy
      împotriva
      Benelux‑Merkenbureau,

      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii R. Schintgen, P. Kūris (raportor), G. Arestis și L. Bay
         Larsen, judecători,

      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Benelux‑Merkenbureau, de L. de Gryse și B. Dauwe, advocaten,
      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma, în calitate de agent,
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii N. Rasmussen și H. van Vliet, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 6 iulie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare se referă la interpretarea Primei directive 89/104/CEE a Consiliului din
         21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială,
         17/vol. 1, p. 92, denumită în continuare „directiva”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între BVBA Management, Training en Consultancy (denumită în continuare
         „MT & C”), pe de o parte, și Benelux‑Merkenbureau (Biroul pentru Mărci al Benelux, denumit în continuare „BMB”), pe de altă
         parte, intervenit ca urmare a refuzului acestuia din urmă de a dispune înregistrarea ca marcă pentru diverse produse și servicii
         a semnului verbal „The Kitchen Company” solicitat de MT & C.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Potrivit primului considerent, directiva are ca obiect apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la mărci, cu scopul
         de a elimina neconcordanțele existente care pot împiedica libera circulație a mărfurilor și libera prestare a serviciilor
         și pot denatura concurența pe piața comună.

      4        Totuși, astfel cum rezultă din cel de al treilea considerent al directivei, aceasta nu vizează apropierea totală a legislațiilor
         statelor membre în domeniul mărcilor, ci se limitează la apropierea dispozițiilor naționale care au incidență directă asupra
         funcționării pieței interne.

      5        Al cincilea considerent al directivei subliniază că statele membre păstrează libertatea de a stabili dispozițiile de procedură
         privind înregistrarea mărcilor și că acestora le revine în special competența de a stabili forma procedurii de înregistrare.

      6        Al șaptelea considerent al directivei precizează că atingerea obiectivelor urmărite prin apropierea legislațiilor statelor
         membre cu privire la mărci presupune ca achiziția și păstrarea dreptului la marca înregistrată să fie în principiu reglementate,
         în toate statele membre, prin norme identice și ca motivele de refuz al înregistrării sau de nulitate privind marca în sine,
         de exemplu absența caracterului distinctiv, să fie enumerate exhaustiv.

      7        Articolul 3 din directivă, intitulat „Motivele de refuz sau de nulitate”, dispune:

      „1. Sunt refuzate înregistrării sau pot să fie declarate nule, dacă sunt înregistrate:
      […]
      (b)       mărcile fără caracter distinctiv;
      (c)      mărcile care sunt compuse exclusiv din semne sau indicii putând servi, în comerț, pentru a desemna felul, calitatea, cantitatea,
         destinația, valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării de servicii sau alte caracteristici
         ale acestora;

      […]
      (3) Unei mărci nu i se refuză înregistrarea sau, dacă este înregistrată, nu poate fi declarată nulă în conformitate cu alineatul
         (1) litera (b), (c) sau (d) dacă, înainte de data cererii de înregistrare și după utilizarea ei, aceasta a dobândit un caracter
         distinctiv. În plus, statele membre pot prevedea ca prezenta dispoziție să se aplice și atunci când caracterul distinctiv
         a fost dobândit după cererea de înregistrare sau după înregistrare.

      […]”
      8        Articolul 13 din directivă, intitulat „Cauze de refuz, de decădere sau de nulitate numai pentru o parte a produselor sau a
         serviciilor”, prevede:

      „Atunci când există cauze pentru refuzul înregistrării, pentru decăderea din drepturi sau nulitatea unei mărci numai pentru
         o parte din produsele sau serviciile pentru care această marcă a fost solicitată sau înregistrată, refuzul înregistrării,
         decăderea sau nulitatea acoperă numai produsele sau serviciile în cauză.”

       Reglementarea națională
      9        Legea uniformă a Benelux privind mărcile a fost modificată, începând cu 1 ianuarie 1996, prin protocolul din 2 decembrie 1992
         privind modificarea respectivei legi (Moniteur belge din 12 martie 1996, p. 5317, denumită în continuare „LBM”), în vederea transpunerii directivei în ordinea juridică a celor
         trei state membre ale Benelux.

      10      Articolul 1 din LBM prevede:

      „Sunt considerate mărci individuale denumirile, desenele, amprentele, ștampilele, literele, cifrele, formele produselor sau
         ale ambalajelor și orice alte semne care au rolul de a diferenția produsele unei întreprinderi.

      […]”
      11      Articolul 6 bis din LBM dispune:

      „1. Biroul pentru mărci al Benelux refuză înregistrarea atunci când consideră că:
      a.       semnul depus nu constituie o marcă în sensul articolului 1, în special deoarece îi lipsește orice caracter distinctiv conform
         prevederilor articolului 6 quinquies litera B punctul 2 din Convenția de la Paris;

      […]
      2.       Refuzul de înregistrare trebuie să se refere la semnul care constituie marca în integralitatea sa. Acest refuz se poate limita
         la unul sau mai multe produse pentru care este destinată marca.

      3.       Biroul Benelux informează solicitantul fără întârziere și în scris cu privire la intenția sa de a refuza înregistrarea în
         tot sau în parte, îi precizează motivele de refuz și îi dă posibilitatea să răspundă la acestea într‑un termen ce va fi stabilit
         prin regulamentul de aplicare.

      4.       Dacă obiecțiile Biroului Benelux împotriva înregistrării nu au fost înlăturate în termenul legal, înregistrarea este refuzată
         în tot sau în parte. Biroul Benelux informează solicitantul fără întârziere și în scris, precizând motivele de refuz și menționând
         calea de atac împotriva acestei decizii, precizată la articolul 6 ter.

      […]”
      12      Potrivit articolului 6 ter al LBM:

      „Solicitantul poate, în două luni de la comunicarea vizată la articolul 6 bis [alineatul 4], să formuleze la Cour d’appel
         de Bruxelles, la Gerechtshof de La Haye sau la Cour d’Appel de Luxembourg o cerere pentru obținerea unui ordin de înregistrare
         a mărcii. […]”

      13      În sfârșit, în procedura de înregistrare a mărcilor pentru produse sau servicii, BMB respectă clasificarea produselor și serviciilor
         stabilită prin Aranjamentul de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării
         mărcilor din 15 iunie 1957, astfel cum a fost revizuit și modificat (denumit în continuare „Aranjamentul de la Nisa”), la
         care cele trei state ale Benelux sunt părți.

       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      14      La 7 aprilie 2000, MT & C, reclamantă în acțiunea principală, a depus la BMB o cerere de înregistrare a semnului verbal „The
         Kitchen Company” ca marcă pentru anumite produse din clasele 11, 20 și 21, precum și pentru servicii din clasele 37 și 42,
         astfel cum sunt prevăzute de Aranjamentul de la Nisa.

      15      Pentru fiecare dintre clasele menționate au fost indicate produsele și serviciile pentru care s‑a cerut înregistrarea mărcii.
         În ceea ce privește clasa 21, cererea se referă la ustensile de bucătărie, precum și la articole de veselă de masă și de bucătărie
         din sticlă, porțelan, metale neprețioase, materiale sintetice și faianță.

      16      La 24 aprilie 2001, cu titlu provizoriu, și la 25 februarie 2002, cu titlu definitiv, BMB a notificat refuzul de înregistrare
         a mărcii verbale „The Kitchen Company” pentru lipsa caracterului distinctiv în sensul articolului 6 bis alineatul 1 litera
         a din LBM.

      17      Rezultă din decizia de trimitere că BMB nu a formulat concluzii distincte pentru fiecare dintre produsele și serviciile pentru
         care s‑a cerut protecția, ci a decis că semnul depus este lipsit de orice caracter distinctiv pentru ansamblul protecției
         solicitate.

      18      MT & C a sesizat hof van beroep te Brussel (Curtea de Apel din Bruxelles) cu o acțiune prin care îi solicită să dispună anularea
         deciziei atacate și să oblige BMB să înregistreze marca, cu titlu principal, pentru toate clasele cerute și, în subsidiar,
         pentru clasele pentru care instanța de trimitere ar estima că marca are caracter distinctiv.

      19      Hof van beroep te Brussel a confimat decizia BMB potrivit căreia semnul verbal „The Kitchen Company” este lipsit de orice
         caracter distinctiv pentru toate produsele și serviciile vizate în cererea de înregistrare, cu excepția anumitor produse din
         clasa 21.

      20      În acest sens, hof van beroep te Brussel precizează că, dintre produsele din această clasă, marca are caracter descriptiv
         doar pentru ustensilele de bucătărie, în temeiul categoriei și destinației lor. Referitor la celelalte produse, instanța de
         trimitere apreciază că juxtapunerea de cuvinte „The Kitchen Company” nu evocă, în percepția consumatorului obișnuit, prin
         asociere lingvistică spontană, destinația produselor. În consecință și contrar opiniei BMB, această instanță consideră că,
         în absența caracterului descriptiv al mărcii și dat fiind că niciun alt motiv de refuz de înregistrare nu a fost invocat de
         către BMB sau dezbătut în fața acestuia, marca are caracter distinctiv pentru respectivele produse.

      21      Totuși, referindu‑se la hotărârea Curții de Justiție a Benelux din 15 decembrie 2003, BMB/Vlaamse Toeristenbond (în cauza
         A 2002/2), BMB susține în fața instanței de trimitere că aceasta din urmă nu poate examina cererea subsidiară a MT & C, întrucât
         aceasta nu a solicitat o înregistrare limitată la anumite produse nici în cererea inițială, nici în contestația ulterioară
         adresată BMB și că respectiva instanță nu este competentă să soluționeze cereri care depășesc cadrul deciziei BMB sau care
         nu i‑au fost adresate acestuia.

      22      Hof van beroep te Brussel consideră în special că din hotărârea Curții din 12 februarie 2004, Koninklijke KPN Nederland (C‑363/99,
         Rec., p. I‑1619), rezultă că autoritatea competentă trebuie să examineze cererea de înregistrare cu privire la fiecare dintre
         produsele și serviciile pentru care se solicită protecția și că această autoritate poate ajunge la concluzii diferite în funcție
         de produsele și serviciile luate în considerare. Instanța de trimitere consideră că ar trebui să rezulte în mod logic că,
         într‑un astfel de caz, autoritatea menționată trebuie să indice aceste concluzii în decizia provizorie de refuz și, după caz,
         în decizia definitivă.

      23      Instanța de trimitere subliniază de asemenea că nu este exclus ca faptele și împrejurările relevante să se modifice între
         momentul în care autoritatea competentă adoptă decizia și cel în care instanța se pronunță asupra acțiunii formulate împotriva
         acestei decizii.

      24      Or, hof van beroep te Brussel consideră că, în contextul legislativ stabilit de articolele 6 bis și 6 ter ale LBM, practica
         autorității competente de a decide, precum în acțiunea principală, că semnul depus este lipsit de caracter distinctiv pentru
         ansamblul protecției solicitate, fără să formuleze concluzii distincte pentru fiecare produs și serviciu, poate împiedica
         instanța sesizată cu o acțiune împotriva unei astfel de decizii să țină cont de toate faptele și împrejurările relevante.
         Într‑adevăr, absența motivelor de refuz pentru unul dintre produsele menționate în cererea de înregistrare, dar nu și pentru
         celelalte, poate constitui un fapt relevant pentru aprecierea respectivei cereri. Totuși, în lipsa unor concluzii finale cu
         privire la fiecare produs sau serviciu considerat individual, respectiva instanță nu își poate exercita pe deplin controlul
         atunci când legislația națională prevede că nu se poate pronunța decât în limitele sesizării autorității competente și ale
         deciziei acestei autorități.

      25      În aceste condiții, hof van beroep te Brussel a decis să suspende judecata și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)       Ca urmare a examinării faptelor și împrejurărilor relevante privind un motiv absolut de refuz, autoritatea competentă în domeniul
         mărcilor trebuie să indice, în decizia sa provizorie și în decizia sa definitivă asupra [cererii de înregistrare a unei mărci],
         concluzii distincte cu privire la fiecare dintre produsele și serviciile pentru care se solicită protecția mărcii?

      2)       Faptele și împrejurările relevante care trebuie luate în considerare de către instanță în cazul unei acțiuni împotriva deciziei
         autorității competente în domeniul mărcilor pot fi diferite în funcție de perioada de timp dintre cele două [...] decizii
         [...] sau ar trebui ca această instanță să ia în considerare numai faptele și împrejurările din momentul în care autoritatea
         competentă a luat decizia?

      3)       Interpretarea pe care a dat‑o Curtea […] în hotărârea [Koninklijke KPN Nederland, citată anterior] împiedică interpretarea
         normelor naționale care reglementează competența instanței [respective] în sensul că îi interzic acesteia să țină cont de
         fapte și de împrejurări relevante care s‑au modificat sau să se pronunțe cu privire la caracterul distinctiv al mărcii pentru
         fiecare produs și serviciu [în particular]?”

       Cu privire la întrebările preliminare
       Cu privire la prima întrebare
      26      Prin prima întrebare, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă directiva trebuie interpretată în
         sensul că, în cazul în care refuză înregistrarea unei mărci, autoritatea competentă este obligată să menționeze în decizie
         concluziile la care a ajuns în mod distinct cu privire la fiecare dintre produsele și serviciile vizate în cererea de înregistrare,
         independent de modalitatea în care a fost formulată cererea.

       Observațiile prezentate Curții
      27      În opinia BMB, faptul că existența unui motiv de refuz trebuie apreciată cu privire la fiecare dintre produsele sau serviciile
         pentru care se solicită înregistrarea mărcii nu presupune întotdeauna ca motivul pentru care înregistrarea trebuie sau nu
         refuzată să fie precizat distinct pentru fiecare produs sau serviciu menționat în cerere.

      28      În schimb, guvernul german susține că autoritatea competentă trebuie, în principiu, să precizeze în decizia sa concluziile
         la care a ajuns în mod distinct pentru fiecare produs și serviciu pentru care se solicită protecția mărcii. Autoritatea menționată
         ar putea totuși să nu precizeze aceste concluzii în particular pentru fiecare dintre produsele și dintre serviciile respective,
         în măsura în care este posibilă gruparea unora dintre acestea, cu privire la care aptitudinea semnului de a fi protejat trebuie
         să fie apreciată în mod identic.

      29      Potrivit Comisiei Comunităților Europene, autoritatea competentă trebuie să își motiveze decizia de a refuza înregistrarea
         unei mărci pentru toate produsele și serviciile pentru care este solicitată respectiva înregistrare. Autoritatea s‑ar putea
         totuși limita la o motivare generală dacă apreciază că aceasta este valabilă pentru toate produsele și serviciile menționate.

       Aprecierea Curții
      30      Trebuie subliniat de la început că este necesar ca examinarea motivelor de refuz prevăzute în special la articolul 3 din directivă,
         efectuată la momentul cererii de înregistrare, să fie aprofundată și completă, pentru a se evita înregistrarea necorespunzătoare
         a mărcilor (hotărârea Koninklijke KPN Nederland, citată anterior, punctul 123 și jurisprudența citată).

      31      În plus, Curtea a statuat că, întrucât înregistrarea unei mărci este solicitată întotdeauna pentru produsele și serviciile
         menționate în cererea de înregistrare, aprecierea dacă marca poate fi sau nu afectată de vreunul dintre motivele de refuz
         de înregistrare prevăzute de articolul 3 din directivă trebuie să fie efectuată in concreto în raport cu aceste produse sau servicii (hotărârea Koninklijke KPN Nederland, citată anterior, punctul 33).

      32      Curtea a decis de asemenea că, atunci când înregistrarea unei mărci este solicitată pentru diverse produse sau servicii, autoritatea
         competentă trebuie să verifice dacă marca este afectată de vreunul dintre motivele de refuz de înregistrare prevăzute la articolul
         3 alineatul (1) din directivă, cu privire la fiecare produs sau serviciu în parte, putând ajunge la concluzii diferite în
         funcție de produsele sau serviciile luate în considerare (hotărârea Koninklijke KPN Nederland, citată anterior, punctul 73).

      33      Pe de altă parte, articolul 13 din directivă prevede că, dacă există un motiv de refuz de înregistrare a unei mărci numai
         pentru o parte din produsele sau serviciile pentru care este solicitată această marcă, refuzul înregistrării nu acoperă decât
         produsele sau serviciile în cauză.

      34      Rezultă, pe de o parte, că examinarea motivelor de refuz enumerate la articolul 3 din directivă trebuie să se facă distinct
         pentru fiecare dintre produsele sau serviciile pentru care se solicită înregistrarea mărcii și, pe de altă parte, că decizia
         prin care autoritatea competentă refuză înregistrarea unei mărci trebuie să fie motivată, în principiu, pentru fiecare dintre
         produsele sau serviciile respective.

      35      Această concluzie nu ar putea fi repusă în discuție atunci când, prin cererea adresată autorității competente cu privire la
         un ansamblu de produse sau servicii, nu se solicită în subsidiar înregistrarea mărcii pentru anumite clase de produse sau
         servicii sau pentru produse sau servicii considerate individual.

      36      Obligația autorității competente de a motiva refuzul înregistrării unei mărci pentru fiecare dintre produsele sau serviciile
         pentru care se solicită înregistrarea rezultă de asemenea din cerința esențială ca orice decizie a unei autorități naționale
         care refuză acordarea beneficiului unui drept recunoscut de dreptul comunitar să poată fi supusă unui control jurisdicțional
         destinat să asigure protecția efectivă a acestui drept și care, în acest scop, trebuie să se refere la legalitatea motivelor
         (a se vedea în acest sens hotărârea din 15 octombrie 1987, Heylens și alții, 222/86, Rec., p. 4097, punctele 14 și 15).

      37      Totuși, dacă același motiv de refuz este invocat pentru o categorie sau un grup de produse sau servicii, autoritatea competentă
         se poate limita la o motivare generală pentru toate produsele sau serviciile respective.

      38      Ținând cont de ansamblul considerentelor de mai sus, este necesar să se răspundă la prima întrebare că directiva trebuie interpretată
         în sensul că, atunci când refuză înregistrarea unei mărci, autoritatea competentă este obligată să indice în decizia sa concluzia
         la care a ajuns cu privire la fiecare dintre produsele și serviciile vizate în cererea de înregistrare, indiferent de modul
         în care a fost formulată această cerere. Totuși, dacă se invocă același motiv de refuz pentru o categorie sau pentru un grup
         de produse sau servicii, autoritatea competentă se poate limita la o motivare generală pentru toate produsele sau serviciile
         respective.

       Cu privire la cel de al doilea aspect al celei de a treia întrebări
      39      Prin cel de al doilea aspect al celei de a treia întrebări, examinat în continuare, instanța de trimitere solicită să se stabilească,
         în esenţă, dacă directiva trebuie interpretată în sensul că se opune unor reglementări naționale care împiedică instanța sesizată
         cu o acțiune împotriva unei decizii a autorității competente să se pronunțe cu privire la caracterul distinctiv al mărcii
         pentru fiecare produs și serviciu luat în considerare în mod separat.

       Observațiile prezentate Curții
      40      BMB subliniază că, în măsura în care privește competența instanței de a se pronunța asupra caracterului distinctiv al mărcii
         „pentru fiecare produs și serviciu în [mod individual]”, această întrebare se confundă cu cea dintâi și trebuie să primească
         același răspuns. Pe de altă parte, în măsura în care aceasta evocă o posibilă contradicție între hotărârea Koninklijke KPN
         Nederland, citată anterior, și interpretarea „normelor naționale care reglementează competența instanței [în cazul unei acțiuni
         împotriva deciziei autorității naționale]”, al doilea aspect al celei de a treia întrebări nu are fundament. Într‑adevăr,
         din hotărârea menționată ar rezulta că limitele competenței instanțelor naționale se stabilesc prin norme de drept intern.

      41      Guvernul german susține, dimpotrivă, că limitarea controlului jurisdicțional prin norme naționale este exclusă în ce privește
         aprecierea caracterului distinctiv al mărcii, realizată separat pentru fiecare produs sau serviciu. În interpretarea dată
         în hotărârea Koninklijke KPN Nederland, citată anterior, directiva pune la dispoziția autorităților competente, cu privire
         la acest aspect, indicații obligatorii pentru deciziile lor. Conform opiniei acestui guvern, instanțele care sunt competente,
         potrivit ordinii lor juridice interne, să verifice doar regularitatea acestor decizii pot și trebuie să se pronunțe de asemenea
         cu privire la produse și servicii, respectiv asupra fiecărei clase separat. Guvernul menționat adaugă totuși că autoritatea
         competentă poate să nu facă precizări distincte pentru fiecare produs sau serviciu atunci când este posibilă elaborarea unei
         concluzii sintetice pentru produsele și serviciile cu privire la care aptitudinea semnului de a fi protejat trebuie să fie
         apreciată în mod identic.

      42      Din punctul de vedere al Comisiei, directiva nu se opune ca normele naționale care reglementează competența instanței sesizate
         cu o acțiune împotriva deciziei autorității competente să fie interpretate în sensul că, dacă solicitantul mărcii nu a formulat
         o cerere subsidiară de înregistrare pentru produsele și serviciile pentru care această autoritate nu a invocat niciun motiv
         de refuz, ele împiedică această instanță să oblige respectiva autoritate să înregistreze marca pentru o parte din produse
         și servicii. Potrivit Comisiei, LBM respectă dispozițiile directivei, în special articolele 3 și 13 ale acesteia, care lasă
         statelor membre o libertate considerabilă pentru elaborarea procedurilor interne în domeniul mărcilor.

       Aprecierea Curții
      43      Cu titlu introductiv, trebuie amintit că directiva, astfel cum rezultă din cel de al treilea considerent, nu realizează o
         apropiere totală a legislațiilor statelor membre în domeniul mărcilor, ci se limitează la apropierea dispozițiilor naționale
         care au incidență directă asupra funcționării pieței interne.

      44      În plus, conform celui de al cincilea considerent, directiva lasă statelor membre deplina libertate de a stabili dispozițiile
         de procedură privind, între altele, înregistrarea mărcilor, mai ales în ce privește forma procedurii de înregistrare.

      45      Potrivit unei jurisprudențe constante, în lipsa unei reglementări comunitare cu privire la un anumit aspect al unei materii
         care ține de dreptul comunitar, revine ordinii juridice interne din fiecare stat membru atribuția de a stabili modalitățile
         procedurale aplicabile acțiunilor destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul comunitar,
         iar aceste mijloace nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare din dreptul intern
         (principiul echivalenței), nici să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea
         juridică comunitară (principiul efectivității) (a se vedea în acest sens hotărârea din 6 decembrie 2001, Clean Car Autoservice,
         C‑472/99, Rec., p. I‑9687, punctul 28 și jurisprudența citată).

      46      Or, fiind vorba de o reglementare națională precum cea în cauză în acțiunea principală, care împiedică instanța sesizată cu
         o acțiune împotriva unei decizii a autorității competente să se pronunțe cu privire la caracterul distinctiv al mărcii separat
         pentru fiecare dintre produsele și serviciile vizate în cererea de înregistrare a mărcii, în cazul în care nici această cerere,
         nici decizia autorității menționate nu se referă la categorii de produse sau servicii ori produse sau servicii considerate
         individual, o astfel de limitare a competenței instanței nu poate fi considerată contrară principiului efectivității, în special
         din moment ce persoana interesată, în urma unei hotărâri care îi este în totalitate sau în parte defavorabilă, ar putea depune
         o nouă cerere de înregistrare a mărcii. Totuși, instanța de trimitere trebuie să verifice dacă principiile echivalenței și
         efectivității sunt respectate.

      47      Din jurisprudența Curții reiese de asemenea că instanța sesizată cu o acțiune împotriva unei decizii luate asupra unei cereri
         de înregistrare a unei mărci trebuie în același timp să ia în considerare toate faptele și împrejurările relevante, în limitele
         exercitării competențelor sale, astfel cum sunt definite de reglementarea națională aplicabilă (a se vedea în acest sens hotărârea
         Koninklijke KPN Nederland, citată anterior, punctul 36).

      48      Având în vedere aprecierile de mai sus, se poate răspunde la cel de al doilea aspect al celei de a treia întrebări că directiva
         trebuie interpretată în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care împiedică instanța sesizată cu o acțiune împotriva
         unei decizii a autorității competente să se pronunțe asupra caracterului distinctiv al mărcii separat pentru fiecare dintre
         produsele și serviciile vizate în cererea de înregistrare, atât timp cât nici decizia, nici cererea respectivă nu se referă
         la categorii de produse sau servicii ori la produse sau servicii considerate individual.

       Cu privire la cea de a doua întrebare și la primul aspect al celei de a treia întrebări
      49      Prin cea de a doua întrebare și prin primul aspect al celei de a treia întrebări, care vor fi analizate împreună, instanța
         de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă directiva trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări
         naționale care împiedică instanța sesizată cu o acțiune împotriva unei decizii a autorității competente să ia în considerare
         fapte și împrejurări ulterioare datei adoptării acestei decizii.

       Cu privire la admisibilitate
      50      În observațiile sale, BMB ridică, cu titlu principal, o excepție de inadmisibilitate cu privire la aceste întrebări.

      51      Aceste întrebări s‑ar întemeia pe ideea că „faptele și împrejurările relevante” ce trebuie luate în considerare sunt diferite
         în funcție de perioada de timp dintre decizia luată de BMB și hotărârea instanței sesizate cu o acțiune împotriva acestei
         decizii. Totuși, din decizia de trimitere nu reiese în niciun fel că o astfel de modificare a intervenit efectiv. Așadar,
         aceste întrebări sunt pur teoretice sau ipotetice și, în consecință, inadmisibile.

      52      Cu privire la acest aspect, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în contextul cooperării între Curte
         și instanțele naționale instituite prin articolul 234 CE, numai instanța națională care este sesizată cu litigiul și care
         trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată este competentă să aprecieze,
         luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe
         propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. Cu toate acestea, Curtea nu se poate pronunța
         asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională atunci când este evident în special că interpretarea dreptului
         comunitar solicitată de respectiva instanță nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale sau atunci
         când problema este pur ipotetică (a se vedea în acest sens hotărârea din 25 octombrie 2005, Schulte, C‑350/03, Rec., p. I‑9215,
         punctul 43 și jurisprudența citată).

      53      Această situație nu se regăsește în cazul prezentelor întrebări. Într‑adevăr, instanța de trimitere indică faptul că, întrucât
         i s‑a cerut să se pronunțe într‑o acțiune împotriva deciziei autorității competente, este posibil ca, în împrejurările din
         acțiunea principală, legislația națională să o împiedice să ia în considerare toate faptele și împrejurările relevante. Instanța
         de trimitere sugerează că un astfel de fapt relevant pentru examinarea cererii de înregistrare poate fi acela că pentru anumite
         produse la care se referă cererea nu există niciun motiv de refuz, în timp ce pentru altele un astfel de motiv de refuz există.

      54      În aceste condiții, se pare că cea de a doua întrebare și primul aspect al celei de a treia întrebări nu au natură pur teoretică
         sau ipotetică și sunt, în consecință, admisibile.

       Observațiile adresate Curții
      55      BMB susține că articolul 3 din directivă nu poate oferi niciun răspuns la cea de a doua întrebare.

      56      Întemeindu‑se pe hotărârea Koninklijke KPN Nederland, citată anterior, precum și pe articolul 3 alineatul (3) teza a doua
         din directivă, guvernul german susține că este de competența statelor membre să limiteze posibilitatea de a lua în considerare
         faptele și împrejurările care se produc sau care sunt descoperite după pronunțarea deciziei autorității competente cu privire
         la cererea de înregistrare a unei mărci.

      57      Comisia împărtășește această opinie și adaugă că normele de drept național care împiedică o instanță să declare nelegală o
         decizie a autorității competente pe baza faptelor și împrejurărilor ulterioare acestei decizii trebuie să respecte principiile
         echivalenței și efectivității.

       Aprecierea Curții
      58      Curtea a statuat deja, pe de o parte, că autoritatea competentă trebuie să ia în considerare toate faptele și împrejurările
         relevante înainte de a lua o decizie definitivă cu privire la o cerere de înregistrare a unei mărci și, pe de altă parte,
         că instanța sesizată cu o acțiune împotriva unei astfel de decizii trebuie de asemenea să ia în considerare toate faptele
         și împrejurările relevante, în limitele exercitării competențelor sale, astfel cum sunt definite de reglementarea națională
         aplicabilă (a se vedea în acest sens hotărârea Koninklijke KPN Nederland, citată anterior, punctul 36).

      59      În asemenea litigii, astfel cum în mod întemeiat a precizat Comisia, instanța națională trebuie să controleze legalitatea
         unei anumite decizii a autorității competente. Or, această decizie nu a putut fi luată decât în funcție de faptele și împrejurările
         pe care respectiva autoritate le putea cunoaște la momentul la care s‑a pronunțat.

      60      Prin urmare, trebuie concluzionat că ordinea juridică națională poate împiedica instanța sesizată cu o acțiune împotriva unei
         decizii a autorității competente să ia în considerare faptele și împrejurările ulterioare deciziei pentru aprecierea legalității
         acesteia.

      61      Având în vedere cele de mai sus, se poate răspunde la cea de a doua întrebare și la cel de al doilea aspect al celei de a
         treia întrebări că directiva trebuie interpretată în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care împiedică instanța
         sesizată cu o acțiune împotriva unei decizii a autorității competente să ia în considerare fapte și împrejurări ulterioare
         datei adoptării acestei decizii.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      62      Întrucât procedura are, în privința părților din acțiunea principală, caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la
            mărci trebuie interpretată în sensul că:
      –        atunci când refuză înregistrarea unei mărci, autoritatea competentă este obligată să indice în decizie concluzia la care a
            ajuns cu privire la fiecare dintre produsele și serviciile vizate în cererea de înregistrare, indiferent de modul în care
            a fost formulată această cerere. Totuși, dacă același motiv de refuz este invocat pentru o categorie sau pentru un grup de
            produse sau servicii, autoritatea competentă se poate limita la o motivare generală pentru toate produsele sau serviciile
            respective;
      –        nu se opune unei reglementări naționale care împiedică instanța sesizată cu o acțiune împotriva unei decizii a autorității
            competente să se pronunțe asupra caracterului distinctiv al mărcii, separat pentru fiecare dintre produsele și serviciile
            vizate în cererea de înregistrare, atât timp cât nici decizia, nici cererea respectivă nu se referă la categorii de produse
            sau servicii ori la produse sau servicii considerate individual;
      –        nu se opune unei reglementări naționale care împiedică instanța sesizată cu o acțiune împotriva unei decizii a autorității
            competente să ia în considerare fapte și împrejurări ulterioare datei adoptării acestei decizii.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.