title: Hotărârea Curții (camera întâi) din 8 decembrie 2011.#Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA împotriva Administración General del Estado.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Supremo - Spania.#Libera circulație a capitalurilor - Impozit pe profit - Convenție pentru evitarea dublei impuneri - Interdicție de a deduce impozitul exigibil, dar nerecuperat în alte state membre.#Cauza C-157/10.

text:
      Cauza C‑157/10
      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA
      împotriva
      Administración General del Estado
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Tribunal Supremo)
      „Libera circulație a capitalurilor — Impozit pe profit — Convenție pentru evitarea dublei impuneri — Interdicție de a deduce impozitul exigibil, dar nerecuperat în alte state membre”
      Sumarul hotărârii
      1.        Întrebări preliminare — Competența Curții — Identificarea elementelor de drept al Uniunii relevante
      (art. 267 TFUE)
      2.        Libera circulație a capitalurilor — Restricții — Dezavantaje care decurg din exercitarea în paralel a competențelor fiscale
            ale statelor membre — Admisibilitate — Condiție — Lipsa discriminării
      (art. 63 TFUE și 65 TFUE)
      3.        Libera circulație a capitalurilor — Restricții — Legislație fiscală — Impozit pe profit — Sistem de evitare a dublei impuneri
            economice a veniturilor încasate sub formă de dobânzi, obținute într‑un alt stat membru
      [Tratatul CEE, art. 67 (devenit art. 67 din Tratatul CE, abrogat prin Tratatul de la Amsterdam); art. 63 TFUE și 65 TFUE;
            Directiva 88/361 a Consiliului, art. 1]
      1.        Este de competența Curții, în cadrul procedurii de cooperare cu instanțele naționale instituite prin articolul 267 TFUE, să
         ofere instanței de trimitere un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această
         perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebarea care îi este adresată. În același fel, pentru a oferi
         un răspuns util instanței aflate la originea unei trimiteri preliminare, Curtea poate fi obligată să ia în considerare norme
         de drept al Uniunii la care instanța națională nu a făcut trimitere în întrebările sale preliminare.

      (a se vedea punctele 18 și 19)
      2.        În lipsa unor măsuri de unificare sau de armonizare la nivelul Uniunii, statele membre rămân competente în ceea ce privește
         definirea, pe cale convențională sau unilaterală, a criteriilor de repartizare a competențelor lor fiscale, în special în
         scopul eliminării dublei impuneri. Acestora le revine obligația de a lua măsurile necesare pentru a preveni situațiile de
         dublă impunere, utilizând, printre altele, criteriile urmate în practica fiscală internațională. Dezavantajele care pot decurge
         din exercitarea în paralel a competențelor fiscale ale unor diferite state membre, în măsura în care această exercitare nu
         este discriminatorie, nu constituie restricții privind libertățile de circulație. Astfel, în măsura în care statele membre
         nu sunt obligate să își adapteze propriul sistem fiscal la diferitele sisteme de impozitare din alte state membre în scopul,
         printre altele, de a elimina dubla impunere, a fortiori aceste state nu sunt obligate să își adapteze propria reglementare fiscală pentru a permite unui contribuabil să beneficieze
         de un avantaj fiscal acordat de un alt stat membru în cadrul exercitării competențelor sale fiscale, în măsura în care reglementarea
         în cauză nu este discriminatorie.

      (a se vedea punctele 31 și 38-39)
      3.        Articolul 67 din Tratatul CEE și articolul 1 din Directiva 88/361 pentru punerea în aplicare a articolului 67 din tratat [articol
         abrogat prin Tratatul de la Amsterdam] nu se opun unei reglementări a unui stat membru care, în cadrul impozitului pe profit
         și printre normele care urmăresc evitarea unei duble impuneri, interzice deducerea cuantumului impozitului datorat în alte
         state membre ale Uniunii pentru venituri obținute pe teritoriul acestora și supuse respectivului impozit atunci când, în pofida
         caracterului său exigibil, acest cuantum nu este plătit ca urmare a unei scutiri, a unei reduceri sau a oricărui alt avantaj
         fiscal, în măsura în care această reglementare nu este discriminatorie în raport cu tratamentul la care sunt supuse dobânzile
         obținute în statul membru în cauză, ceea ce este de competența instanței naționale să verifice.

      (a se vedea punctul 46 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      8 decembrie 2011(*)

      „Libera circulație a capitalurilor – Impozit pe profit – Convenție pentru evitarea dublei impuneri – Interdicție de a deduce impozitul exigibil, dar nerecuperat în alte state membre”
      În cauza C‑157/10,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunal Supremo
         (Spania), prin decizia din 25 ianuarie 2010, primită de Curte la 2 aprilie 2010, în procedura

      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA
      împotriva
      Administración General del Estado,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits (raportor) și J.‑J. Kasel, judecători,
      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru guvernul spaniol, de domnul M. Muñoz Pérez, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul ceh, de domnii M. Smolek și V. Štencel, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul danez, de domnul C. Vang, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul german, de domnii T. Henze și C. Blaschke, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul estonian, de doamna M. Linntam, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și J. Gstalter, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul italian, de doamna G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de domnul P. Gentili, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul olandez, de doamna C. Wissels și de domnul J. Langer, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul polonez, de domnul M. Szpunar, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul portughez, de domnul L. Inez Fernandes, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul suedez, de doamnele A. Falk și S. Johannesson, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul Regatului Unit, de doamna H. Walker, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Europeană, de domnii R. Lyal și C. Urraca Caviedes, în calitate de agenți,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 63 TFUE și 65 TFUE.

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (denumită în continuare „BBVA”),
         pe de o parte, și Administración General del Estado, pe de altă parte, cu privire la refuzul acesteia din urmă de a autoriza
         BBVA să deducă din cuantumul impozitului pe profit datorat pentru anul fiscal 1991 aferent veniturilor sale globale cuantumul
         impozitului datorat în Belgia pentru dobânzile obținute în acest stat membru, dar neplătit ca urmare a unei scutiri.

       Cadrul juridic
       Dreptul comunitar
      3        Articolul 67 din Tratatul CEE (devenit articolul 67 din Tratatul CE, abrogat, la rândul său, prin Tratatul de la Amsterdam),
         în vigoare la data faptelor din acțiunea principală, era redactat după cum urmează:

      „(1)      În perioada de tranziție și în măsura necesară bunei funcționări a pieței comune, statele membre elimină treptat în relațiile
         dintre ele restricțiile impuse circulației capitalurilor aparținând rezidenților statelor membre, precum și tratamentul discriminatoriu
         în baza cetățeniei ori naționalității sau a reședinței ori sediului social al părților sau a locului plasamentului de capital.

      [...]”
      4        Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 88/361/CEE a Consiliului din 24 iunie 1988 pentru punerea în aplicare a articolului
         67 din tratat [articol abrogat prin Tratatul de la Amsterdam] (JO L 178, p. 5, Ediție specială, 10/vol. 1, p. 10) prevede:

      „Fără a aduce atingere dispozițiilor de mai jos, statele membre elimină restricțiile privind mișcările de capital care se
         realizează între rezidenții statelor membre. Pentru a facilita aplicarea prezentei directive, mișcările de capital se clasifică
         în conformitate cu nomenclatorul prezentat în anexa I.”

      5        Articolul 6 alineatul (2) din Directiva 88/361 autorizează, printre altele, Regatul Spaniei să continue să aplice temporar
         restricții mișcărilor de capital enumerate în anexa IV la această directivă, cu respectarea condițiilor și a termenelor prevăzute
         în anexa menționată.

       Dreptul național spaniol
      6        Articolul 57 alineatul 1 din Legea fiscală generală 230/1963 (Ley General Tributaria 230/1963) din 28 decembrie 1963 (BOE
         nr. 313 din 31 decembrie 1963, p. 18248) prevedea:

      „În cazul în care trebuie să se deducă din cuantumul impozitului sumele datorate sau plătite pentru una sau pentru mai multe
         alte taxe aplicate în prealabil, aceste sume se deduc în totalitate, chiar dacă au făcut obiectul unei scutiri sau al unei
         reduceri.”

      7        Legea 61/1978 privind impozitul pe profit (Ley 61/1978 del Impuesto sobre Sociedades) din 27 decembrie 1978 (BOE nr. 312 din
         30 decembrie 1978, p. 29429) prevedea la articolul 24 alineatul 4:

      „În cazul unei obligații personale la plata impozitului, atunci când veniturile persoanei impozabile includ venituri obținute
         și impozitate în străinătate, se va deduce cel mai mic dintre următoarele două cuantumuri:

      a)      cuantumul efectiv plătit în străinătate ca urmare a unei taxe de natură identică sau similară cu acest impozit.
      b)      cuantumul impozitului care ar fi trebuit să fie plătit în Spania pentru acest profit dacă ar fi fost obținut pe teritoriul
         spaniol.”

       Convenția pentru evitarea dublei impuneri
      8        Convenția dintre Regatul Spaniei și Regatul Belgiei privind evitarea dublei impuneri și reglementarea anumitor aspecte în
         materia impozitelor pe venit și pe avere, semnată la Bruxelles la 24 septembrie 1970, ratificată de Regatul Spaniei la 28
         mai 1971 (BOE nr. 258 din 27 octombrie 1972, p. 19176, denumită în continuare „convenția pentru evitarea dublei impuneri”),
         aplicabilă la data faptelor din acțiunea principală, prevedea la articolul 11:

      „1.      Dobânzile care provin dintr‑un stat contractant și care sunt atribuite unui rezident al celuilalt stat contractant sunt impozabile
         în acest alt stat.

      2.      Cu toate acestea, dobânzile menționate pot fi impozitate în statul contractant din care provin și potrivit legislației acestui
         stat, dar impozitul astfel stabilit nu poate depăși 15 % din cuantumul lor.

      [...]”
      9        Potrivit articolului 23 din această convenție:

      „1. În cazul în care un rezident al unui stat contractant realizează venituri care nu sunt prevăzute la alineatele 3 și 4
         de mai jos, care sunt impozabile în celălalt stat contractant în conformitate cu dispozițiile convenției, primul stat scutește
         de impozit aceste venituri [...].

      [...]
      3. [...] [Î]n cazul în care un rezident al unui stat contractant realizează venituri impozabile în celălalt stat contractant
         în temeiul articolului 10 alineatul 2, al articolului 11 alineatele 2 și 7 sau al articolului 12 alineatele 2 și 6, primul
         stat acordă o deducere din impozitul datorat pentru aceste venituri de rezidentul respectiv, calculată pe baza cuantumului
         veniturilor menționate anterior care este inclus în baza de impozitare a acestui rezident și a cărei cotă nu poate fi mai
         mică decât cota impozitului perceput în celălalt stat contractant pentru veniturile în cauză [...]”

       Situația de fapt din acțiunea principală și întrebarea preliminară
      10      BBVA este societatea dominantă a Grupo Consolidado (grup consolidat) 2/82. În sistemul juridic spaniol, un grup consolidat
         este o unitate constituită în scopuri fiscale de către un ansamblu de societăți, dintre care una le domină pe celelalte.

      11      Prin decizia din 24 octombrie 1997, adoptată în urma unor acțiuni de verificare și a unor inspecții privind impozitul pe profit
         aferent anului fiscal 1991, și având în vedere că, potrivit dispozițiilor articolului 24 alineatul 4 din Legea 61/1978, numai
         cuantumul impozitelor „efectiv” plătit este deductibil, Oficina Nacional de Inspección a majorat baza de impozitare declarată
         de BBVA cu 6 750 405 ESP (40 570,75 euro). Acest cuantum corespundea celui pe care BBVA îl dedusese din impozitul pe profit
         cu titlu de impozit datorat în Belgia pentru dobânzile încasate în acest stat membru, deși impozitul în cauză nu fusese plătit,
         întrucât făcuse obiectul unei scutiri.

      12      Decizia Oficina Nacional de Inspección a fost confirmată la 11 mai 2001 printr‑o decizie a Tribunal Económico‑Administrativo
         Central (organ administrativ de control). Întrucât acțiunea introdusă de BBVA împotriva acestei decizii la secția de contencios
         administrativ a Audiencia Nacional a fost respinsă prin hotărârea din 26 iunie 2003, BBVA a formulat recurs la Tribunal Supremo.

      13      În recursul formulat, BBVA revendică dreptul de a deduce din cuantumul impozitului pe profit care este aplicabil, în Spania,
         veniturilor sale globale cuantumul impozitului datorat în Belgia pentru dobânzile obținute în acest stat membru și pe care
         nu l‑a plătit ca urmare a unei scutiri.

      14      Tribunal Supremo arată că dreptul național spaniol, astfel cum a fost interpretat în ultimele hotărâri pronunțate de acesta,
         se opune ca BBVA să deducă din cuantumul impozitului pe profit datorat în Spania cuantumul impozitului datorat în Belgia,
         dacă acesta din urmă nu a fost plătit ca urmare a unei scutiri. Aceeași concluzie ar decurge din articolul 23 alineatul 3
         din convenția pentru evitarea dublei impuneri.

      15      Instanța menționată ridică problema compatibilității unui astfel de regim cu principiul liberei circulații a capitalurilor,
         în măsura în care societățile stabilite în Spania care realizează investiții în Belgia și care obțin profituri din acestea
         pierd astfel avantajul fiscal acordat de autoritățile fiscale belgiene, întrucât acestea plătesc în cele din urmă în statul
         membru în care își au sediul social cuantumul impozitelor pe profit pe care le datorau, dar pentru care au beneficiat de o
         scutire în țara în care s‑a realizat investiția.

      16      În aceste condiții, Tribunal Supremo a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoare întrebare preliminară:

      „Articolele 63 [TFUE] și 65 [TFUE] trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale (stabilită în mod
         unilateral sau în temeiul unei convenții bilaterale pentru evitarea dublei impuneri) care, în cadrul impozitului pe profit
         și printre normele care urmăresc evitarea acestei duble impuneri, interzice deducerea cuantumului impozitului datorat în alte
         state membre ale Uniunii Europene pentru venituri obținute pe teritoriul acestora și supuse respectivului impozit, atunci
         când, în pofida caracterului său exigibil, acest cuantum nu este plătit ca urmare a unei scutiri, a unei reduceri sau a oricărui
         alt avantaj fiscal?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
       Cu privire la admisibilitate
      17      Guvernul portughez consideră că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie respinsă ca inadmisibilă, din moment
         ce interpretarea articolelor 63 TFUE și 65 TFUE solicitată de instanța de trimitere este lipsită de relevanță, în ceea ce
         privește aplicarea normei juridice în timp, pentru soluționarea acțiunii principale, care privește exercițiul financiar aferent
         anului 1991. Astfel, articolele 73b și 73d din Tratatul CE (devenite articolele 56 CE și, respectiv, 58 CE), cărora le corespund
         articolele 63 TFUE și 65 TFUE, nu au fost introduse în Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene decât prin
         Tratatul privind Uniunea Europeană, semnat la Maastricht la 7 februarie 1992.

      18      În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, este de competența Curții, în cadrul procedurii
         de cooperare cu instanțele naționale instituite prin articolul 267 TFUE, să ofere instanței de trimitere un răspuns util,
         care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată și că, din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este
         cazul, să reformuleze întrebarea care îi este adresată (a se vedea în special Hotărârea din 4 mai 2006, Haug, C‑286/05, Rec.,
         p. I‑4121, punctul 17, și Hotărârea din 11 martie 2008, Jager, C‑420/06, Rep., p. I‑1315, punctul 46).

      19      În același fel, potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante, pentru a oferi un răspuns util instanței aflate la originea
         unei trimiteri preliminare, Curtea poate fi obligată să ia în considerare norme de drept al Uniunii la care instanța națională
         nu a făcut trimitere în întrebările sale preliminare (a se vedea în special Hotărârea din 12 octombrie 2004, Wolff & Müller,
         C‑60/03, Rec., p. I‑9553, punctul 24, Hotărârea din 7 iulie 2005, Weide, C‑153/03, Rec., p. I‑6017, punctul 25, și Hotărârea
         din 23 februarie 2006, van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, Rec., p. I‑1957, punctul 26).

      20      Astfel, misiunea Curții este de a interpreta toate dispozițiile dreptului Uniunii care sunt necesare instanțelor naționale
         pentru a statua în cauzele cu care sunt sesizate, chiar dacă respectivele dispoziții nu sunt expres indicate în întrebările
         adresate de aceste instanțe (a se vedea Hotărârea din 19 noiembrie 2002, Strawson și Gagg & Sons, C‑304/00, Rec., p. I‑10737,
         punctul 58, precum și Hotărârea Jager, citată anterior, punctul 47).

      21      Întrucât Curtea este abilitată să răspundă la întrebarea preliminară ținând seama de dispozițiile de drept aplicabile situației
         de fapt din acțiunea principală, trebuie respinsă excepția de inadmisibilitate invocată de guvernul portughez.

       Cu privire la fond
       Observații introductive
      22      Acțiunea principală privește anul fiscal 1991, respectiv o situație de fapt și de drept anterioară intrării în vigoare a Tratatului
         FUE. Normele în domeniul liberei circulații a capitalurilor, aplicabile la data faptelor din acțiunea principală, erau articolul
         67 din Tratatul CEE și Directiva 88/361, adoptată pentru punerea în aplicare a articolului menționat.

      23      Rezultă că la întrebarea preliminară adresată de instanța de trimitere trebuie să se răspundă în lumina acestor dispoziții.

      24      În această privință, trebuie amintit că Directiva 88/361 a realizat liberalizarea completă a mișcărilor de capital și că articolul
         1 alineatul (1) din aceasta, al cărui efect direct a fost recunoscut de Curte, a impus în acest scop statelor membre obligația
         de a elimina toate restricțiile privind mișcările de capital (a se vedea Hotărârea din 11 decembrie 2003, Barbier, C‑364/01,
         Rec., p. I‑15013, punctul 57, precum și jurisprudența citată).

      25      Cu toate acestea, articolul 6 alineatul (2) din Directiva 88/361 permitea Regatului Spaniei să mențină până la 31 decembrie
         1992 restricțiile privind anumite mișcări de capital cuprinse în listele III și IV din anexa IV la această directivă.

      26      Rezultă că trebuie să se verifice, în primul rând, dacă o reglementare precum cea în cauză în acțiunea principală constituie
         o restricție privind libera circulație a capitalurilor în sensul articolului 1 alineatul (1) din Directiva 88/361.

      27      Numai dacă reglementarea în cauză în acțiunea principală are ca efect restrângerea liberei circulații a capitalurilor, va
         fi, în al doilea rând, de competența instanței de trimitere să verifice dacă mișcările de capital care au condus la plata
         dobânzilor în cauză în acțiunea principală fac obiectul excepției prevăzute la articolul 6 alineatul (2) din Directiva 88/361,
         instanța de trimitere fiind singura competentă să constate faptele și să stabilească natura și sursa dobânzilor obținute de
         BBVA în Belgia.

       Cu privire la existența unei restricții privind libera circulație a capitalurilor
      28      Trebuie amintit că, deși fiscalitatea directă este de competența statelor membre, acestea din urmă trebuie să o exercite totuși
         cu respectarea dreptului Uniunii (a se vedea Hotărârea din 14 februarie 1995, Schumacker, C‑279/93, Rec., p. I‑225, punctul
         21, Hotărârea din 11 august 1995, Wielockx, C‑80/94, Rec., p. I‑2493, punctul 16, Hotărârea din 6 iunie 2000, Verkooijen,
         C‑35/98, Rec., p. I‑4071, punctul 32, și Hotărârea Barbier, citată anterior, punctul 56).

      29      Revine fiecărui stat membru sarcina de a organiza, cu respectarea dreptului Uniunii, propriul sistem de impozitare a veniturilor
         din capitaluri mobile și de a defini, în acest cadru, baza de impozitare, precum și cota de impozitare care se aplică beneficiarului
         acestor venituri (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 16 iulie 2009, Damseaux, C‑128/08, Rep., p. I‑6823, punctul 25,
         precum și Hotărârea din 10 februarie 2011, Haribo Lakritzen Hans Riegel și Österreichische Salinen, C‑436/08 și C‑437/08,
         Rep., p. I‑305, punctul 167 și jurisprudența citată).

      30      Rezultă că dobânzile plătite de un debitor stabilit într‑un stat membru unui beneficiar stabilit într‑un alt stat membru pot
         face obiectul unei duble impuneri juridice atunci când cele două state membre aleg să își exercite competența fiscală și să
         supună impozitării dobânzile menționate, primul prin aplicarea asupra acestora a unei rețineri la sursă, iar al doilea prin
         includerea lor în venitul impozabil al beneficiarului.

      31      În lipsa unor măsuri de unificare sau de armonizare la nivelul Uniunii, statele membre rămân competente în ceea ce privește
         definirea, pe cale convențională sau unilaterală, a criteriilor de repartizare a competențelor lor fiscale, în special în
         scopul eliminării dublei impuneri (Hotărârea din 12 mai 1998, Gilly, C‑336/96, Rec., p. I‑2793, punctele 24 și 30, Hotărârea
         din 21 septembrie 1999, Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, Rec., p. I‑6161, punctul 57, Hotărârea din 8 noiembrie 2007, Amurta, C‑379/05,
         Rep., p. I‑9569, punctul 17, precum și Hotărârea din 20 mai 2008, Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, Rep., p. I‑3747,
         punctul 32). Acestora le revine obligația de a lua măsurile necesare pentru a preveni situațiile de dublă impunere, utilizând,
         printre altele, criteriile urmate în practica fiscală internațională (a se vedea Hotărârea din 14 noiembrie 2006, Kerckhaert
         și Morres, C‑513/04, Rec., p. I‑10967, punctul 23).

      32      În speță, din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare rezultă că astfel de măsuri pentru evitarea dublei impuneri
         a dobânzilor au fost introduse, în ordinea juridică spaniolă, pe de o parte, prin convenția pentru evitarea dublei impuneri
         și, pe de altă parte, prin legislația spaniolă.

      33      Astfel, articolul 23 alineatul 3 din convenția menționată prevedea că Regatul Spaniei acordă o deducere din impozitul datorat
         de un rezident al acestui stat membru pentru dobânzile provenite din Belgia, calculată pe baza cuantumului dobânzilor menționate
         care este inclus în baza de impozitare a acestui rezident și a cărei cotă nu poate fi mai mică decât cota impozitului perceput
         în Belgia pentru veniturile în cauză.

      34      La rândul său, articolul 24 alineatul 4 din Legea 61/1978 prevedea, referitor la veniturile obținute și impozitate în străinătate,
         deducerea celui mai mic dintre următoarele două cuantumuri, și anume fie a cuantumului efectiv plătit în străinătate ca urmare
         a unei taxe de natură identică sau similară cu acest impozit, fie a cuantumului impozitului care ar fi trebuit să fie plătit
         în Spania pentru aceste venituri dacă ar fi fost obținute pe teritoriul spaniol.

      35      În cadrul acțiunii principale, BBVA solicită totuși să fie dedus din cuantumul impozitului pe profit datorat în Spania cuantumul
         impozitului datorat în Belgia pentru dobânzile obținute în acest stat membru, dar neplătit ca urmare a unei scutiri.

      36      Instanța de trimitere consideră că o interpretare a dispozițiilor convenției pentru evitarea dublei impuneri și a legislației
         naționale spaniole în sensul că numai un impozit efectiv plătit într‑un alt stat membru poate fi dedus din impozitul datorat
         în Spania ar putea descuraja societățile stabilite în Spania să investească într‑un alt stat membru capitalurile proprii.

      37      În consecință, trebuie să se constate că dezavantajul pretins suferit, în speță, de BBVA nu constă în dubla impozitare a dobânzilor
         încasate de BBVA, acestea fiind impozitate exclusiv în Spania, ci în imposibilitatea de a beneficia, pentru calculul impozitului
         datorat în Spania, de avantajul fiscal sub forma unei scutiri acordate prin reglementarea belgiană.

      38      Or, Curtea a statuat deja că dezavantajele care pot decurge din exercitarea în paralel a competențelor fiscale ale unor diferite
         state membre, în măsura în care această exercitare nu este discriminatorie, nu constituie restricții privind libertățile de
         circulație (a se vedea în acest sens Hotărârea Kerckhaert și Morres, citată anterior, punctele 19, 20 și 24, Hotărârea Orange
         European Smallcap Fund, citată anterior, punctele 41, 42 și 47, precum și Hotărârea Damseaux, citată anterior, punctul 27).

      39      Astfel, în măsura în care statele membre nu sunt obligate să își adapteze propriul sistem fiscal la diferitele sisteme de
         impozitare din alte state membre în scopul, printre altele, de a elimina dubla impunere (a se vedea Hotărârea din 12 februarie
         2009, Block, C‑67/08, Rep., p. I‑883, punctul 31), a fortiori aceste state nu sunt obligate să își adapteze propria reglementare fiscală pentru a permite unui contribuabil să beneficieze
         de un avantaj fiscal acordat de un alt stat membru în cadrul exercitării competențelor sale fiscale, în măsura în care reglementarea
         în cauză nu este discriminatorie.

      40      Prin urmare, trebuie să se verifice dacă, în temeiul unei reglementări precum cea în cauză în acțiunea principală, dobânzile
         obținute într‑un alt stat membru nu sunt tratate în mod discriminatoriu în raport cu cele obținute în Spania.

      41      În această privință, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că o discriminare poate consta nu doar în aplicarea unor reguli
         diferite unor situații comparabile, ci și în aplicarea aceleiași reguli unor situații diferite (a se vedea Hotărârea Schumacker,
         citată anterior, punctul 30, Hotărârea din 29 aprilie 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Rec., p. I‑2651, punctul 26,
         precum și Hotărârea Kerckhaert și Morres, citată anterior, punctul 19).

      42      Or, în ceea ce privește legislația fiscală a statului de reședință, situația unui contribuabil care primește dobânzi nu devine
         în mod necesar diferită prin simplul fapt că le primește de la un debitor stabilit într‑un alt stat membru care, în exercitarea
         competenței sale fiscale, poate supune aceste dobânzi unei rețineri la sursă cu titlu de impozit pe venit (a se vedea în acest
         sens Hotărârea Kerckhaert și Morres, citată anterior, punctul 19, și Hotărârea din 6 decembrie 2007, Columbus Container Services,
         C‑298/05, Rep., p. I‑10451, punctul 42).

      43      Desigur, în speță, nu a fost invocat în fața Curții un tratament discriminatoriu al dobânzilor încasate într‑un alt stat membru
         în raport cu dobânzile încasate dintr‑o sursă spaniolă.

      44      Cu toate acestea, din cadrul juridic, astfel cum este prezentat de instanța de trimitere, rezultă că Legea 230/1963 prevede
         la articolul 57 alineatul 1 că, în cazul în care trebuie să se deducă din cuantumul impozitului sumele datorate sau plătite
         pentru una sau pentru mai multe alte taxe aplicate în prealabil, aceste sume se deduc în totalitate, chiar dacă au făcut obiectul
         unei scutiri sau al unei reduceri.

      45      În consecință, este de competența instanței de trimitere, singura competentă să interpreteze dreptul național, să verifice
         dacă, având în vedere modalitățile de impunere a dobânzilor obținute în Spania, dispoziția menționată din Legea 230/1963 poate
         fi aplicată acestor dobânzi și dacă, într‑un asemenea caz, tratamentul rezervat dobânzilor obținute într‑un alt stat membru
         nu este discriminatoriu în raport cu cel la care sunt supuse dobânzile obținute în Spania, în ceea ce privește posibilitatea
         de a deduce un impozit datorat, dar neplătit.

      46      Ținând seama de ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 67 din Tratatul
         CEE și articolul 1 din Directiva 88/361 nu se opun unei reglementări a unui stat membru, precum cea în cauză în acțiunea principală,
         care, în cadrul impozitului pe profit și printre normele care urmăresc evitarea unei duble impuneri, interzice deducerea cuantumului
         impozitului datorat în alte state membre ale Uniunii pentru venituri obținute pe teritoriul acestora și supuse respectivului
         impozit atunci când, în pofida caracterului său exigibil, acest cuantum nu este plătit ca urmare a unei scutiri, a unei reduceri
         sau a oricărui alt avantaj fiscal, în măsura în care această reglementare nu este discriminatorie în raport cu tratamentul
         la care sunt supuse dobânzile obținute în statul membru în cauză, ceea ce este de competența instanței de trimitere să verifice.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      47      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
      Articolul 67 din Tratatul CEE și articolul 1 din Directiva 88/361/CEE a Consiliului din 24 iunie 1988 pentru punerea în aplicare
            a articolului 67 din tratat [articol abrogat prin Tratatul de la Amsterdam] nu se opun unei reglementări a unui stat membru,
            precum cea în cauză în acțiunea principală, care, în cadrul impozitului pe profit și printre normele care urmăresc evitarea
            unei duble impuneri, interzice deducerea cuantumului impozitului datorat în alte state membre ale Uniunii Europene pentru
            venituri obținute pe teritoriul acestora și supuse respectivului impozit atunci când, în pofida caracterului său exigibil,
            acest cuantum nu este plătit ca urmare a unei scutiri, a unei reduceri sau a oricărui alt avantaj fiscal, în măsura în care
            această reglementare nu este discriminatorie în raport cu tratamentul la care sunt supuse dobânzile obținute în statul membru
            în cauză, ceea ce este de competența instanței de trimitere să verifice.
      Semnături
      * Limba de procedură: spaniola.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șaptea) din 16 decembrie 2011.#Republica Franceză împotriva Comisiei Europene.#FEDR - Reducerea asistenței financiare - Intervenție structurală comunitară în regiunea Martinica - Acțiune în anulare - Achiziții publice - Directiva 93/37/CEE - Noțiunea «subvenție directă» - Noțiunea «echipamente sportive, recreative și de agrement» - Obligația de motivare - Principiul proporționalității.#Cauza T-488/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 16 decembrie 2011 – Franța/Comisia
      (Cauza T‑488/10)
      „FEDR – Reducerea asistenței financiare – Intervenție structurală comunitară în regiunea Martinica – Acțiune în anulare – Achiziții publice – Directiva 93/37/CEE – Noțiunea «subvenție directă» – Noțiunea «echipamente sportive, recreative și de agrement» – Obligația de motivare – Principiul proporționalității”
      1.                     Ajutoare acordate de state – Noțiune – Intervenție care are ca efect reducerea sarcinilor unei întreprinderi – Incidență asupra
            interpretării noțiunii de subvenție în sensul articolului 2 alineatul (1) din Directiva 93/37 [art. 107 alin. (1) TFUE; Directiva
            93/37 a Consiliului, art. 2 alin. (1)] (a se vedea punctele 25-33)
      2.                     Apropierea legislațiilor – Proceduri de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări – Directiva 93/37 – Finalitate
            – Efect util (Directiva 93/37 a Consiliului) (a se vedea punctele 59-65)
      3.                     Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut – Decizie a Comisiei de reducere a cuantumului asistenței financiare
            comunitare [art. 296 TFUE; Directiva 93/37 a Consiliului, art. 2 alin. (2)] (a se vedea punctele 68-71)
      Obiectul

               Cerere de anulare a Deciziei C(2010) 5229 a Comisiei din 28 iulie 2010 privind suprimarea unei părți din participarea Fondului
                  european de dezvoltare regională (FEDR) în temeiul documentului unic de programare a obiectivului nr. 1 pentru o intervenție
                  structurală comunitară în regiunea Martinica în Franța

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Republica Franceză la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra) din data de 7 februarie 2002. # Theresia Rudolph împotriva Consiliului Uniunii Europene și Comisia Comunităților Europene. # Răspundere extracontractuală - Regulamentul (CE) nr. 2187/93. # Cauza T-187/94.


title: Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 12 noiembrie 2009. # SGL Carbon AG împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Recurs - Concurență - Înțelegeri - Articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind SEE - Piața produselor pe bază de carbon și de grafit pentru aplicații electrice și mecanice - Articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 - Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor - Cifra de afaceri și cota de piață relevante - Valoarea utilizării «captive» - Principiul egalității de tratament - Principiul proporționalității. # Cauza C-564/08 P.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a patra) din 12 noiembrie 2009 — SGL Carbon/Comisia
      (Cauza C‑564/08 P)
      „Recurs — Concurență — Înțelegeri — Articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind SEE — Piața produselor pe bază de carbon și de grafit pentru aplicații electrice și mecanice — Articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 — Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor — Cifra de afaceri și cota de piață relevante — Valoarea utilizării «captive» — Principiul egalității de tratament — Principiul proporționalității”
      1.                     Recurs – Motive – Motiv invocat pentru prima oară în cadrul unui recurs – Inadmisibilitate – Recurs împotriva unei hotărâri
            a Tribunalului în materie de concurență (a se vedea punctele 22, 23, 25 și 31)
      2.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Cifra de afaceri luată în considerare – Valoarea livrărilor interne ale întreprinderii
            – Includere [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin.(2)] (a se vedea punctul 30)
      3.                     Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Repartizarea întreprinderilor în cauză pe categorii care au un punct de plecare
            specific – Admisibilitate [Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul
            1 litera A] (a se vedea punctele 43, 45, 49 și 56)
      4.                     Recurs – Competența Curții – Repunere în discuție, din motive de echitate, a aprecierii Tribunalului privind cuantumul unei
            amenzi aplicate unei întreprinderi – Excludere – Control limitat la verificarea luării în considerare de către Tribunal a
            principalilor factori de apreciere a gravității infracțiunii și a totalității argumentelor prezentate împotriva amenzii aplicate
            (a se vedea punctele 58 și 59)
      Obiectul

               Recurs declarat împotriva Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță (Camera a cincea) din 8 octombrie 2008, SGL Carbon/Comisia
                  (T‑68/04), prin care Tribunalul a respins acțiunea reclamantei având ca obiect anularea Deciziei 2004/420/CE a Comisiei din
                  3 decembrie 2003 privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE și a articolului 53 din Acordul privind
                  SEE referitoare la o înțelegere pe piața produselor pe bază de carbon și de grafit pentru aplicații electrice și mecanice
                  sau, în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii aplicate reclamantei – Neluarea în considerare a argumentării reclamantei
                  privind includerea valorii utilizării captive în calcularea cifrei de afaceri și a cotei de piață a întreprinderilor vizate,
                  această argumentare fiind calificată drept un motiv nou inadmisibil – Încălcarea principiilor proporționalității și egalității
                  de tratament

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge recursul.

                  2)

                  	Obligă SGL Carbon AG la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 15 iunie 2006. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Suediei. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Politica socială - Directivă 89/391/CEE. # Cauza C-459/04.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a patra extinsă) din data de 4 aprilie 2001. # Regione Friuli Venezia Giulia împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat - Acțiune în anulare - Motivare. # Cauza T-288/97.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a șasea) din 19 mai 2011. # Tempus Vade, SL împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Procedură de opoziție - Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale AIR FORCE - Mărcile comunitare și naționale verbală și figurative anterioare TIME FORCE - Motive relative de refuz - Lipsa riscului de confuzie - Lipsa similitudinii semnelor - Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-81/10.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 19 mai 2011 – Tempus Vade/OAPI – Palacios Serrano (AIR FORCE)
      (Cauza T‑81/10)
      „Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale AIR FORCE – Mărcile comunitare și naționale verbală și figurative anterioare TIME FORCE – Motive relative de refuz – Lipsa riscului de confuzie – Lipsa similitudinii semnelor – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și articolul 8 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      Marcă comunitară – Definiția și dobândirea mărcii comunitare – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau
         similare – Risc de confuzie cu marca anterioară [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele
         38 și 40-43)

      Obiectul

               Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 7 ianuarie 2010 (cauza R 1114/2008‑4), privind o
                  procedură de opoziție între Tempus Vade, SL și domnul Juan Palacios Serrano

            Date privind cauza

               Solicitantul mărcii comunitare:

               Juan Palacios Serrano

               Marca comunitară vizată:

               Marca verbală AIR FORCE pentru produse din clasa 14 ─ cererea de înregistrare nr. 5016704)

               Titularul mărcii sau al semnului invocat în sprijinul opoziției:

               Tempus Vade, SL

               Marca sau semnul invocat în sprijinul opoziției:

               Marca comunitară verbală TIME FORCE (marca comunitară nr. 395657), pentru produse din clasele 14, 18 și 25, și mărcile figurative
                  comunitare care conțin elementul verbal TIME FORCE, pentru produse din clasele 14, 18 și 25 (marca comunitară nr. 398776)
                  și pentru produse din clasele 3, 8, 9, 14, 18, 25, 34, 35 și 37 (marca comunitară nr. 3112133).

               Decizia diviziei de opoziție:

               Admite opoziția în întregime

               Decizia camerei de recurs:

               Anulează decizia diviziei de opoziție și respinge opoziția

      Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă Tempus Vade, SL la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 14 septembrie 1999. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Elene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-401/98.


title: Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 29 noiembrie 2007. # Comisia Comunităților Europene împotriva Republicii Italiene. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2004/80/CE - Cooperare polițienească și judiciară în materie penală - Despăgubirea victimelor infracționalității - Netranspunere în termenul prevăzut. # Cauza C-112/07.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 29 noiembrie 2007 – Comisia/Italia
      (Cauza C‑112/07)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2004/80/CE – Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Despăgubirea victimelor infracționalității – Netranspunere în termenul prevăzut”
      Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor – Examinarea de către Curte a temeiniciei – Situație care trebuie luată în considerare – Situația la expirarea termenului stabilit în avizul motivat (art. 226 CE) (a se vedea punctul 6)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Neadoptarea, în termenul prevăzut, a dispozițiilor necesare pentru a
                  se conforma Directivei 2004/80/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind despăgubirea victimelor infracționalității (JO
                  L 261, p. 15, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 31)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin neadoptarea în termenul prevăzut a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma
                     Directivei 2004/80/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind despăgubirea victimelor infracționalității, Republica Italiană
                     nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.

                  2)

                  	Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.


Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 2 mai 2006.#Parlamentul European împotriva Consiliului Uniunii Europene.#Acțiune în anulare - Regulamentul (CE) nr. 1435/2003 - Articol 95 CE - Articol 308 CE.#Cauza C-436/03.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 18 ianuarie 2007.#Estager SA împotriva Receveur principal de la recette des douanes de Brive.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde - Franța.#Politică economică și monetară - Regulamentele (CE) nr. 1103/97 și 974/98 - Introducerea monedei euro - Conversiune între unitățile monetare naționale și unitatea euro - Act normativ al unui stat membru prin care se adaptează valoarea în euro a anumitor valori exprimate în moneda națională în textele legislative ale acestui stat.#Cauza C-359/05.

text:
      Cauza C‑359/05
      Estager SA
      împotriva
      Receveur principal de la recette des douanes de Brive
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de
      tribunal de grande instance de Brive‑la‑Gaillarde)
      „Politică economică și monetară – Regulamentele (CE) nr. 1103/97 și nr. 974/98 – Introducerea monedei euro – Conversie între unitățile monetare naționale și unitatea euro – Act normativ al unui stat membru prin care se adaptează valoarea în euro a anumitor sume exprimate în moneda națională în
         textele legislative ale acestui stat”

      Sumarul hotărârii
      Politică economică și monetară – Introducerea monedei euro – Conversie între unitățile monetare naționale și unitatea euro

      (Regulamentele nr. 1103/97și nr. 974/98 ale Consiliului)
      Dacă este adevărat că Regulamentul nr. 1103/97 privind anumite dispoziții referitoare la introducerea monedei euro și Regulamentul
         nr. 2866/98 privind ratele de conversie între moneda euro și monedele statelor membre care adoptă moneda euro nu au adus în
         niciun fel atingere competenței fiscale a statelor membre și posibilității acestora din urmă de a majora cuantumul taxelor
         lor, la fel de adevărat este că operațiunea de conversie în euro a unei taxe trebuie efectuată cu respectarea dispozițiilor
         prevăzute de Regulamentul nr. 1103/97, precum și a principiului continuității instrumentelor juridice și a obiectivului de
         neutralitate a trecerii la euro. Aceasta implică în special cerințe privind securitatea juridică și transparența care permit
         protejarea încrederii agenților economici în introducerea monedei euro.

      Prin urmare, Regulamentele nr. 1103/97 și nr. 974/98 privind introducerea monedei euro trebuie interpretate în sensul că acestea
         se opun unei reglementări naționale care, cu ocazia unei operațiuni de conversie în euro a valorii unei taxe pe cantitățile
         de făină, de griș și de crupe de grâu moale furnizate sau utilizate în vederea consumului uman, a majorat această taxă la
         un cuantum superior celui care ar fi rezultat din aplicarea regulilor de conversie prevăzute de aceste regulamente, cu excepția
         cazului în care o astfel de majorare respectă exigențele de securitate juridică și de transparență garantate de regulamentele
         respective, ceea ce presupune că actele normative în cauză permit să se facă o distincție clară între decizia autorităților
         unui stat membru de a majora acest cuantum și operațiunea de conversie în euro a cuantumului respectiv. Este de competența
         instanței de trimitere să verifice dacă această situație se regăsește în litigiul cu care a fost sesizată.

      (a se vedea punctele 32, 33, 37 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      18 ianuarie 2007(*)

      „Politică economică și monetară – Regulamentele (CE) nr. 1103/97 și nr. 974/98 – Introducerea monedei euro – Conversie între unitățile monetare naționale și unitatea euro – Act normativ al unui stat membru prin care se adaptează valoarea în euro a anumitor sume exprimate în moneda națională în
         textele legislative ale acestui stat”

      În cauza C‑359/05,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de tribunal de
         grande instance de Brive‑la‑Gaillarde (Franța), prin decizia din 9 septembrie 2005, primită de Curte la 26 septembrie 2005,
         în procedura

      Estager SA
      împotriva
      Receveur principal de la recette des douanes de Brive,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnul J. Klučka, doamna R. Silva de Lapuerta (raportor), domnii
         J. Makarczyk și G. Arestis, judecători,

      avocat general: domnul M. Poiares Maduro,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 septembrie 2006,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Estager SA, de F. Genot‑Delbecque și N. Petrignet, avocați
      –        pentru guvernul francez, de domnii G. de Bergues și J.‑C. Gracia, în calitate de agenți,
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii J.‑F. Pasquier și P. Aalto, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 26 octombrie 2006,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 1103/97 al Consiliului din
         17 iunie 1997 privind anumite dispoziții referitoare la introducerea monedei euro (JO L 162, p. 1, Ediție specială, 10/vol. 1,
         p. 81), și a Regulamentului (CE) nr. 974/98 al Consiliului din 3 mai 1998 privind introducerea euro (JO L 139, p. 1, Ediție
         specială, 10/vol. 1, p. 112).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Estager SA (denumită în continuare „Estager”), pe de o parte,
         și receveur principal de la recette des douanes de Brive (denumit în continuare „receveur principal”), pe de altă parte, cu
         privire la majorarea, în momentul trecerii la moneda euro, a unei taxe pe cantitățile de făină, griș și crupe de grâu moale
         furnizate sau utilizate în vederea consumului uman (denumită în continuare „taxa”).

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        În conformitate cu articolul 1 din Regulamentul nr. 1103/97:

      „În sensul prezentului regulament:
      –        „instrumente juridice” înseamnă actele cu putere de lege și actele administrative, hotărârile judecătorești, contractele,
         actele juridice unilaterale, instrumentele de plată, altele decât monedele și bancnotele, precum și alte instrumente cu efecte
         juridice;

      […]”
      4        Articolul 3 al respectivului regulament prevede:

      „Introducerea monedei euro nu are ca efect modificarea termenilor niciunui instrument juridic sau eliberarea sau dispensarea
         de executarea vreunui instrument juridic și ea nu dă unei părți dreptul de a modifica un astfel de instrument sau de a‑l rezilia
         în mod unilateral. Prezenta dispoziție se aplică sub rezerva celor convenite de părți.”

      5        Articolul 4 din același regulament prevede:

      „(1)      Ratele de conversie se adoptă pentru contravaloarea unui euro în fiecare dintre monedele naționale ale statelor membre participante.
         Acestea se adoptă cu șase cifre semnificative.

      (2)      Ratele de conversie nu se rotunjesc și nu se trunchiază în procesul de conversie.
      (3)      Ratele de conversie se utilizează pentru conversia dintre unitatea euro și unitățile monetare naționale și viceversa. Nu se
         utilizează ratele inverse, obținute din ratele de conversie.

      (4)      Toate sumele de bani care trebuie convertite dintr‑o unitate monetară națională în alta se convertesc întâi într‑o sumă exprimată
         în unitatea euro; această sumă, care nu poate fi rotunjită la mai puțin de trei zecimale, se exprimă apoi prin conversie în
         cealaltă unitate monetară națională. Nu se poate utiliza altă metodă de calcul, în afara cazului în care se obține același
         rezultat.”

      6        Articolul 5 din Regulamentul nr. 1103/97 are următorul cuprins:

      „Sumele de bani de plătit sau de contabilizat, atunci când se efectuează o rotunjire după o conversie în unitatea euro în
         aplicarea prevederilor articolului 4, se rotunjesc în sus sau în jos, la centul cel mai apropiat. Sumele de bani de plătit
         sau de contabilizat care sunt convertite într‑o unitate monetară națională se rotunjesc în sus sau în jos, la subdiviziunea
         cea mai apropiată sau, în lipsă de subdiviziuni, la unitatea cea mai apropiată sau, în conformitate cu legile sau cu practicile
         naționale, la un multiplu sau la o fracțiune a unei subdiviziuni sau a unei unități monetare naționale. În cazul în care aplicarea
         ratei de conversie duce la un rezultat care se situează exact la mijloc, suma se rotunjește la cifra superioară.”

      7        Articolul 7 din Regulamentul nr. 974/98 prevede că înlocuirea monedei fiecărui stat membru participant cu euro nu are în sine
         efect de modificare a exprimării instrumentelor juridice existente la data înlocuirii.

      8        Articolul 14 din același regulament enunță:

      „Dacă în instrumentele juridice existente la sfârșitul perioadei de tranziție se fac trimiteri la unități monetare naționale,
         aceste trimiteri trebuie să fie interpretate ca trimiteri la unitatea euro conform cursului de schimb respectiv. Se aplică
         normele pentru rotunjire stabilite prin Regulamentul […] nr. 1103/97.”

      9        În virtutea articolului 1 din Regulamentul (CE) nr. 2866/98 al Consiliului din 31 decembrie 1998 privind ratele de conversie
         între moneda euro și monedele statelor membre care adoptă moneda euro (JO L 359, p. 1), rata de conversie stabilită irevocabil
         între moneda euro și francul francez este de 1 euro pentru 6,55957 FRF.

       Reglementarea națională
      10      Taxa a fost instituită de articolul 1618 septies din Codul general al impozitelor francez (code général des impôts). Înainte de introducerea monedei euro, cuantumul său era
         stabilit la 100 FRF pentru o tonă de făină, de griș sau de crupe de grâu moale.

      11      Articolul 1 alineatul (1) din Legea nr. 2000‑517 din 15 iunie 2000 privind abilitarea guvernului de a adapta prin ordonanță
         valoarea în euro a anumitor sume exprimate în franci în textele legislative (JORF din 16 iunie 2000, p. 9063), prevede că
         guvernul este autorizat să ia, prin ordonanță, măsurile necesare adaptării la trecerea la euro a anumitor sume exprimate în
         franci francezi în textele legislative.

      12      Adoptată în aplicarea respectivei legi, Ordonanța nr. 2000‑916 din 19 septembrie 2000 privind adaptarea valorii în euro a
         anumitor sume exprimate în franci în textele legislative (JORF din 22 septembrie 2000, p. 14877) a stabilit cuantumul taxei
         la 16 euro începând cu 1 ianuarie 2002.

      13      Articolul 1 din respectiva ordonanță prevede:

      „În conformitate cu articolul 14 din Regulamentul [nr. 974/98], sumele exprimate în franci care figurează în textele legislative
         […] sunt înlocuite, la 1 ianuarie 2002, de sume în euro, prin aplicarea ratei de conversie oficiale și a regulilor de rotunjire
         comunitare.”

      14      În conformitate cu raportul către președintele Republicii referitor la Ordonanța nr. 2000‑916 (JORF din 22 septembrie 2000,
         p. 14876):

      „În temeiul Regulamentelor comunitare nr. 1103/97 […] și nr. 974/98 […], referirile la unitățile monetare naționale care figurează
         în textele legislative vor trebui citite începând cu 1 ianuarie 2002 ca fiind referiri la euro, aplicând rata de conversie
         oficială de 6,55957 [FRF] pentru 1 euro, cu rotunjire la a doua zecimală.

      Rezultatul obținut prin aplicarea acestor reguli va fi, în anumite cazuri, dificil de înțeles și de reținut, ceea ce riscă,
         în consecință, să facă mai greu de aplicat textele în care figurează referirile monetare în cauză.

      În scopul de a păstra claritatea legislației și de a facilita astfel buna sa aplicare, reiese, prin urmare, că este necesar
         să se stabilească valorile monetare prevăzute de anumite texte la valori exprimate în euro fără zecimale sau la valori mai
         semnificative.

      […]
      Prezenta ordonanță, adoptată în temeiul abilitării [conferite de Legea nr. 2000‑517], se aplică conform principiilor următoare.
      În primul rând, întrucât adaptarea textelor trebuie să fie justificată de interesul de a le menține lizibilitatea, sunt modificate
         numai valorile monetare care, din această privință, acceptă greu valori ce conțin două cifre după virgulă.

      Aplicarea pură și simplă a regulilor comunitare de conversie și de rotunjire trebuie să rămână principiul, iar adaptările
         excepția. Rezultă de aici că, în general, valorile deja exprimate în centime nu sunt modificate.

      […]
      Totalitatea acestor adaptări va intra în vigoare la 1 ianuarie 2002, data la care se înlocuiește definitiv și complet francul
         cu moneda euro.

      […]”
       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      15      Considerând că aplicarea Regulamentelor nr. 1103/97, nr. 974/98 și nr. 2866/98 ar fi trebuit să conducă la stabilirea valorii
         taxei la 15,24 euro, și nu la 16 euro, Estager a adresat către receveur principal, printr‑o scrisoare din 12 martie 2002,
         o cerere de rambursare a unei fracțiuni din taxa achitată de către această societate începând cu 1 ianuarie 2002.

      16      Prin decizia din 26 martie 2002, receveur principal a respins această cerere de rambursare.

      17      Prin urmare, la 24 mai 2002, Estager a chemat receveur principal în fața instanței de trimitere, cu scopul de a obține rambursarea
         sumelor pe care consideră că le‑ar fi plătit pe nedrept.

      18      Acesta este contextul în care tribunal de grand instance de Brive‑la‑Gaillarde a decis să suspende pronunțarea hotărârii și
         să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Dispozițiile Ordonanței nr. 2000‑916 […] privind conversia taxei […] aplicate producțiilor de făină, de griș și de crupe
         din grâu moale din 100 [FRF] în 16 euro sunt în conformitate cu regulamentele comunitare privind introducerea monedei euro?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      19      Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă Regulamentele nr. 1103/97
         și nr. 974/98 se opun unei reglementări naționale care, în momentul operațiunii de conversie în euro a cuantumului unei taxe
         precum cea în cauză în litigiul principal, a majorat această taxă la un cuantum superior celui care ar fi rezultat din aplicarea
         regulilor de conversie prevăzute de regulamentele respective.

      20      Pentru a răspunde la această întrebare, se impune să acordăm atenție atât formulării dispozițiilor din regulamentele respective,
         cât și scopului acestora din urmă.

      21      În această privință, trebuie amintit că, la punctele 30-34 din hotărârea sa din 14 septembrie 2004, Verbraucher‑Zentrale Hamburg,
         (C‑19/03, Rec., p. I‑8183), Curtea a avut deja ocazia de a examina scopul Regulamentului nr. 1103/97.

      22      Din această examinare reiese că regulamentul respectiv are drept scop să asigure că trecerea la moneda unică se efectuează
         fără afectarea angajamentelor deja luate de către cetățeni și întreprinderi. În această perspectivă, al patrulea considerent
         al regulamentului prevede că „[…] această certitudine juridică într‑o etapă timpurie va permite cetățenilor și întreprinderilor
         să se pregătească în condiții bune”. Al șaptelea considerent prevede că „[…] în baza unui principiu de drept general acceptat,
         continuitatea contractelor și a altor instrumente juridice nu este afectată de introducerea unei noi monede”. Același considerent
         precizează că obiectivul dispozițiilor din Regulamentul nr. 1103/97 referitoare la acea continuitate „este de a furniza securitate
         juridică și transparență agenților economici, în special consumatorilor […]”. Articolul 3 prima frază din regulamentul respectiv
         dispune că „[i]ntroducerea monedei euro nu are ca efect modificarea termenilor niciunui instrument juridic sau eliberarea
         sau dispensarea de executarea vreunui instrument juridic și ea nu dă unei părți dreptul de a modifica un astfel de instrument
         sau de a‑l rezilia în mod unilateral” (hotărârea Verbraucher‑Zentrale Hamburg, citată anterior, punctul 31).

      23      Mai mult, ar trebui amintit că, în conformitate cu articolul 7 din Regulamentul nr. 974/98, „înlocuirea monedei fiecărui stat
         participant cu euro nu are în sine efect de modificare a exprimării instrumentelor juridice existente la data înlocuirii”.

      24      Acest obiectiv de neutralitate a trecerii la euro este de asemenea comun stabilirii regulilor privind operațiunile de conversie.
         Într‑adevăr, încercarea de a asigura acestor operațiuni cea mai mare neutralitate posibilă, atât pentru cetățeni, cât și pentru
         întreprinderi, presupune, așa cum indică al doisprezecelea considerent al Regulamentului nr. 1103/97, asigurarea unui grad
         înalt de precizie a operațiunilor de conversie. Articolul 4 alineatul (1) din același regulament prevede astfel că ratele
         de conversie „se adoptă cu șase cifre semnificative”. Același articol precizează, la alineatul (2), că „[r]atele de conversie
         nu se rotunjesc și nu se trunchiază în procesul de conversie” și, la alineatul (3), că „[n]u se utilizează ratele inverse,
         obținute din ratele de conversie”, această ultimă prevedere având drept scop, conform celui de al zecelea considerent al regulamentului
         amintit, să evite „imprecizii semnificative, mai ales atunci când este vorba de valori mari” (hotărârea Verbraucher‑Zentrale
         Hamburg, citată anterior, punctul 32).

      25      Principiul continuității instrumentelor juridice și obiectivul de neutralitate a trecerii la euro se aplică „termenilor” și
         „exprimării” „instrumentelor juridice” în sensul Regulamentelor nr. 1103/97 și nr. 974/98.

      26      Or, nu poate exista niciun dubiu privind faptul că cuantumul unei taxe precum cea în cauză în litigiul principal constituie
         un „termen al unui instrument juridic” în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 1103/97.

      27      Prin urmare, trebuie să se examineze dacă Regulamentele nr. 1103/97 și nr. 974/98 se opun unei reglementări naționale care,
         în momentul trecerii la euro, a efectuat simultan o conversie în euro și o majorare a valorii unei astfel de taxe.

      28      În cauza principală, este cert că legislatorul francez, prin adoptarea Ordonanței nr. 2000‑916, a intenționat să aplice reglementarea
         comunitară privind introducerea monedei euro pentru a stabili cuantumul taxei.

      29      Într‑adevăr, așa cum rezultă atât din raportul adresat președintelui Republicii referitor la Ordonanța nr. 2000‑916, cât și
         din modul clar de redactare a articolului 1 alineatul (1) din ordonanță, aceasta avea drept scop, prin aplicarea Regulamentelor
         nr. 1103/97 și nr. 974/98, precum și a ratei de conversie oficiale, să înlocuiască, la 1 ianuarie 2002, valorile exprimate în
         franci francezi care figurau în textele legislative cu valori în euro.

      30      Din raportul respectiv și din articolul 2 din Ordonanța nr. 2000‑916 reiese în egală măsură că, pentru a păstra claritatea
         legislației și a facilita aplicarea acesteia, anumite dispoziții din această ordonanță au drept scop să adapteze anumite valori
         în euro care rezultă din aplicarea regulilor de conversie comunitare menționate la articolul 1 din aceeași ordonanță.

      31      Or, în observațiile lor scrise, guvernul francez și Comisia Comunităților Europene nu contestă că o majorare a valorii taxei
         a avut într‑adevăr loc, întrucât atât acestea din urmă, cât și Estager sunt de acord că aplicarea strictă, pe de o parte,
         a ratei de conversie între euro și francul francez stabilită irevocabil la articolul 1 din Regulamentul nr. 2866/98, precum
         și, pe de altă parte, regulile de rotunjire prevăzute la articolul 5 din Regulamentul nr. 1103/97 ar fi trebuit să conducă
         la stabilirea valorii taxei la 15,24 euro, în loc de 16 euro.

      32      În această privință, dacă este adevărat că, așa cum arată guvernul francez, Regulamentele nr. 1103/97 și nr. 2866/98 nu au
         adus în niciun fel atingere competenței fiscale a statelor membre și posibilității acestora din urmă de a majora cuantumul
         taxelor lor, la fel de adevărat este că operațiunea de conversie în euro a unei taxe trebuie, în circumstanțe cum sunt cele
         din cauza principală, să fie efectuată cu respectarea dispozițiilor prevăzute de Regulamentul nr. 1103/97, precum și a principiului
         continuității instrumentelor juridice și a obiectivului de neutralitate a trecerii la euro.

      33      Aceasta implică în special cerințe privind securitatea juridică și transparența care permit protejarea încrederii agenților
         economici în introducerea monedei euro. Într‑adevăr, așa cum rezultă din al șaptelea considerent al Regulamentului nr. 1103/97,
         obiectivul dispozițiilor acestui regulament privind continuitatea contractelor și a altor instrumente juridice este de a furniza
         securitate juridică și transparență agenților economici.

      34      De aici rezultă că, atunci când procedează simultan la conversia în euro și la majorarea valorii unei taxe, așa cum este cazul
         în cauza principală, un stat membru trebuie să se asigure că pentru agenții economici securitatea juridică și transparența
         sunt garantate.

      35      Respectarea acestor cerințe presupune în special ca agenții respectivi să poată face o distincție clară în actele normative
         în cauză între decizia autorităților acestui stat membru de a majora cuantumul taxei și operațiunea de conversie în euro a
         acestui cuantum.

      36      Este de competența instanței de trimitere să verifice dacă această situație se regăsește în acțiunea principală.

      37      Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că Regulamentele nr. 1103/97 și nr. 974/98 trebuie interpretate în sensul că acestea se opun unei reglementări naționale care, cu ocazia unei operațiuni
         de conversie în euro a valorii unei taxe, precum taxa din cauza principală, a majorat această taxă la un cuantum superior
         celui care ar fi rezultat din aplicarea regulilor de conversie prevăzute de aceste regulamente, cu excepția cazului în care
         o astfel de majorare respectă cerințele de securitate juridică și transparență garantate de regulamentele respective, ceea
         ce presupune că actele normative în cauză permit să se facă o distincție clară între decizia autorităților unui stat membru
         de a majora acest cuantum și operațiunea de conversie în euro a cuantumului respectiv. Este de competența instanței de trimitere
         să verifice dacă această situație se regăsește în litigiul cu care a fost sesizată.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      38      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Regulamentul (CE) nr. 1103/97 al Consiliului din 17 iunie 1997 privind anumite dispoziții referitoare la introducerea monedei
            euro și Regulamentul (CE) nr. 974/98 al Consiliului din 3 mai 1998 privind introducerea euro trebuie interpretate în sensul
            că acestea se opun unei reglementări naționale care, cu ocazia unei operațiuni de conversie în euro a valorii unei taxe pe
            cantitățile de făină, de griș și de crupe de grâu moale furnizate sau utilizate în vederea consumului uman, precum taxa din
            cauza principală, a majorat această taxă la un cuantum superior celui care ar fi rezultat din aplicarea regulilor de conversie
            prevăzute de aceste regulamente, cu excepția cazului în care o astfel de majorare respectă exigențele de securitate juridică
            și de transparență garantate de regulamentele respective, ceea ce presupune că actele normative în cauză permit să se facă
            o distincție clară între decizia autorităților unui stat membru de a majora acest cuantum și operațiunea de conversie în euro
            a cuantumului respectiv. Este de competența instanței de trimitere să verifice dacă această situație se regăsește în litigiul
            cu care a fost sesizată.
      Semnături
      * Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Curții (camera a opta) din 9 octombrie 2008. # Comisia Comunităților Europene împotriva Regatului Țărilor de Jos. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru - Directiva 2002/22/CE - Comunicații electronice - Numărul de apel de urgență unic european - Localizarea apelantului - Netranspunerea în termenul prevăzut. # Cauza C-230/07.

text:
      Hotărârea Curții (Camera a opta) din 9 octombrie 2008 – Comisia/Țările de Jos
      (Cauza C‑230/07)
      „Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2002/22/CE – Comunicații electronice – Numărul de apel de urgență unic european – Localizarea apelantului – Netranspunerea în termenul prevăzut”
      State membre – Obligații – Punerea în aplicare a directivelor – Neîndeplinirea obligațiilor – Justificare – Inadmisibilitate (art. 226 CE) (a se vedea punctele 16-21)
      Obiectul

               Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Neadoptarea, în termenul prevăzut, a actelor necesare pentru a se conforma
                  articolului 26 alineatul (3) din Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind
                  serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (directiva
                  privind serviciul universal) (JO L 108, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213)

            Dispozitivul

                  1)

                  	Prin nepunerea, pentru apelurile către numărul de apel de urgență unic european „112”, la dispoziția autorităților care intervin
                     în caz de urgență, a informațiilor referitoare la localizarea apelantului, în măsura posibilităților tehnice, Regatul Țărilor
                     de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 26 alineatul (3) din Directiva 2002/22/CE a Parlamentului
                     European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele
                     și serviciile electronice de comunicații (directiva privind serviciul universal).

                  2)

                  	Obligă Regatul Țărilor de Jos la plata cheltuielilor de judecată.

                  3)

                  	Republica Lituania suportă propriile cheltuieli de judecată.


Hotărârea Curții (Marea Cameră) din data de 24 mai 2005. # Republica Franceză împotriva Parlamentului European şi Consiliul Uniunii Europene. # Directivă 2003/15/CE - Inadmisibilitate. # Cauza C-244/03.


Hotărârea Curții din data de 22 ianuarie 2002. # Canal Satélite Digital SL împotriva Adminstración General del Estado, în prezența Distribuidora de Televisión Digital SA (DTS). # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal Supremo - Spania. # Directivă 95/47/CE - Directivă 83/189/CEE. # Cauza C-390/99.


Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 8 iunie 2000. # Commissioners of Customs and Excise împotriva Midland Bank plc. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice, Queen's Bench Division (Divisional Court) - Regatul Unit. # Taxa pe valoare adăugată. # Cauza C-98/98.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a treia extinsă) din data de 19 octombrie 2005. # Freistaat Thüringen (Allemagne) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Ajutor de stat. # Cauza T-318/00.