Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 4 iulie 1985. # Alain-Pierre Allo și alții împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari - Dobânzi la sumele salariale plătite cu întârziere. # Cauza 176/83.


Hotărârea Tribunalului (Camera a noua) din 21 mai 2015.#Wine in Black GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI).#Marcă comunitară – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale Wine in Black – Marca comunitară verbală anterioară NOVAL BLACK – Motiv relativ de refuz – Lipsa riscului de confuzie – Similitudinea semnelor – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009.#Cauza T-420/14.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 15 octombrie 2014.#Ilie Nicolae Nicula împotriva Administrației Finanțelor Publice a Municipiului Sibiu și a Administrației Fondului pentru Mediu.#Cerere de decizie preliminară formulată de Tribunalul Sibiu.#Trimitere preliminară – Restituirea taxelor percepute de un stat membru cu încălcarea dreptului Uniunii.#Cauza C‑331/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑331/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunalul Sibiu (România), prin decizia din 30 mai 2013, primită de Curte la 18 iunie 2013, în procedura
            Ilie Nicolae Nicula
            împotriva
            Administrației Finanțelor Publice a Municipiului Sibiu,
            Administrației Fondului pentru Mediu,
            CURTEA (Marea Cameră),
            compusă din domnul V. Skouris, președinte, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte, domnii M. Ilešič (raportor), L. Bay Larsen, A. Ó Caoimh, C. Vajda și S. Rodin, președinți de cameră, domnii A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund și J. L. da Cruz Vilaça, judecători,
            avocat general: domnul M. Wathelet,
            grefier: doamna L. Carrasco Marco, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 martie 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru domnul Nicula, de D. Târșia, avocat;
            – pentru guvernul român, de R. Radu, de V. Angelescu și de A.‑L. Crișan, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de R. Lyal și de G.‑D. Bălan, în calitate de agenți,
            după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 15 mai 2014,
            pronunță prezenta

            Motivele
            Hotărâre
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 6 TUE și 110 TFUE, a articolelor 17, 20 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, precum și a principiilor securității juridice și interdicției reformatio in peius .
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Nicula, pe de o parte, și Administrația Finanțelor Publice a Municipiului Sibiu și Administrația Fondului pentru Mediu, pe de altă parte, cu privire la refuzul acestora din urmă de a admite cererea acestuia de restituire a taxei pe poluare pentru autovehicule (denumită în continuare „taxa pe poluare”), percepută cu încălcarea dreptului Uniunii.
            Cadrul juridic
            3. Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 50/2008 pentru instituirea taxei pe poluare pentru autovehicule din 21 aprilie 2008 ( Monitorul Oficial al României , Partea I, nr. 327 din 25 aprilie 2008, denumită în continuare „OUG nr. 50/2008”), care a intrat în vigoare la 1 iulie 2008, a instituit o taxă pe poluare pentru autovehiculele din categoriile M1-M3 și N1-N3. Obligația achitării cuantumului acestei taxe lua naștere în special cu ocazia primei înmatriculări a unui vehicul în România.
            4. OUG nr. 50/2008 a fost modificată de mai multe ori înainte de a fi abrogată prin Legea nr. 9/2012 privind taxa pentru emisiile poluante provenite de la autovehicule din 6 ianuarie 2012 ( Monitorul Oficial al României , Partea I, nr. 17 din 10 ianuarie 2012, denumită în continuare „Legea nr. 9/2012”), intrată în vigoare la 13 ianuarie 2012.
            5. În temeiul articolului 4 din Legea nr. 9/2012, obligația de plată a taxei pentru emisiile poluante provenite de la autovehicule lua naștere nu doar cu ocazia primei înmatriculări a unui vehicul în România, ci și, în anumite condiții, cu ocazia primei înscrieri în evidențe, în România, a dreptului de proprietate asupra unui vehicul de ocazie.
            6. Totuși, prin efectul Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 1/2012 pentru suspendarea aplicării unor dispoziții ale Legii nr. 9/2012 privind taxa pentru emisiile poluante provenite de la autovehicule, precum și pentru restituirea taxei în conformitate cu prevederile articolului 4 alineatul (2) din lege din 30 ianuarie 2012 ( Monitorul Oficial al României , Partea I, nr. 79 din 31 ianuarie 2012), intrată în vigoare la 31 ianuarie 2012, aplicarea taxei pentru emisiile poluante provenite de la autovehicule cu ocazia primei transcrieri, în România, a dreptului de proprietate asupra unui vehicul de ocazie a fost suspendată până la 1 ianuarie 2013.
            7. Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 9/2013 privind timbrul de mediu pentru autovehicule din 19 februarie 2013 ( Monitorul Oficial al României , Partea I, nr. 119 din 4 martie 2013, denumită în continuare „OUG nr. 9/2013”), care a abrogat Legea nr. 9/2012, a intrat în vigoare la 15 martie 2013.
            8. Potrivit articolului 4 din OUG nr. 9/2013:
            „Obligația de plată a timbrului [de mediu pentru autovehicule (denumit în continuare «timbrul de mediu»)] intervine o singură dată, astfel:
            a) cu ocazia înscrierii în evidențele autorității competente, potrivit legii, a dobândirii dreptului de proprietate asupra unui vehicul de către primul proprietar din România și atribuirea unui certificat de înmatriculare și a numărului de înmatriculare;
            b) la reintroducerea în parcul auto național a unui autovehicul, în cazul în care, la momentul scoaterii sale din parcul auto național, i s‑a restituit proprietarului valoarea reziduală a [timbrului de mediu] […];
            c) cu ocazia transcrierii dreptului de proprietate asupra autovehiculului rulat și pentru care nu a fost achitată taxa specială pentru autoturisme și autovehicule, [taxa pe poluare] sau taxa pentru emisiile poluante provenite de la autovehicule, potrivit reglementărilor legale în vigoare la momentul înmatriculării;
            d) cu ocazia transcrierii dreptului de proprietate asupra autovehiculului rulat în situația autovehiculelor pentru care s‑a dispus de către instanțe restituirea taxei sau înmatricularea fără plata taxei speciale pentru autoturisme și autovehicule, [taxei pe poluare] sau taxei pentru emisiile poluante provenite de la autovehicule.”
            9. Articolul 12 alineatele (1) și (2) din OUG nr. 9/2013 prevede:
            „(1) În cazul în care taxa specială pentru autoturisme și autovehicule, [taxa pe poluare] sau taxa pentru emisiile poluante provenite de la autovehicule, achitată, este mai mare decât timbrul rezultat din aplicarea prezentelor prevederi privind timbrul de mediu, calculat în lei [RON] la cursul de schimb valutar aplicabil la momentul înmatriculării sau al transcrierii dreptului de proprietate asupra unui autovehicul rulat, se pot restitui sumele reprezentând diferența de sumă plătită, numai către titularul obligației de plată, pe baza procedurii stabilite prin normele metodologice de aplicare a prezentei ordonanțe de urgență. Calculul diferenței de restituit se face pe baza formulei de calcul din prezenta ordonanță de urgență, în care se utilizează elementele avute în vedere la momentul înmatriculării sau al transcrierii dreptului de proprietate asupra unui autovehicul rulat.
            (2) Cuantumul sumei rezultate ca diferență dintre suma achitată de contribuabil [ca] taxă specială pentru autoturisme și autovehicule, [cu] titlu de [taxă pe poluare] sau tax[ă] pentru emisiile poluante provenite de la autovehicule și cuantumul rezultat din aplicarea timbrului [de mediu], se restituie în termenul de prescripție prevăzut de Ordonanța Guvernului nr. 92/2003 [privind Codul de procedură fiscală din 24 decembrie 2003 ( Monitorul Oficial al României , Partea I, nr. 941 din 29 decembrie 2003)], republicată, cu modificările și completările ulterioare, pe baza procedurii stabilite în normele metodologice de aplicare a prezentei ordonanțe de urgență.”
            Litigiul principal și întrebarea preliminară
            10. În cursul anului 2009, domnul Nicula, resortisant român cu reședința în România, a achiziționat un autovehicul de ocazie care a fost înmatriculat pentru prima dată în Germania. Pentru înmatricularea acestui autovehicul în România, domnul Nicula a plătit, în temeiul articolului 4 din OUG nr. 50/2008, suma de 5 153 RON cu titlu de taxă pe poluare.
            11. Prin sentința din 3 mai 2012, Tribunalul Sibiu a admis acțiunea introdusă în fața sa de domnul Nicula împotriva Administrației Fondului pentru Mediu, beneficiara taxei pe poluare, și a dispus rambursarea de către această administrație a taxei respective, pentru motivul că ea a fost instituită cu încălcarea articolului 110 TFUE, astfel cum a fost interpretat de Curte în Hotărârea Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:219). Instanța a respins însă acțiunea față de Administrația Finanțelor Publice a Municipiului Sibiu, colectoarea taxei.
            12. În urma recursului formulat împotriva acestei sentințe în fața Curții de Apel Alba Iulia, aceasta a casat, la 25 ianuarie 2013, această sentință și a trimis cauza spre rejudecare primei instanțe, indicând, în vederea noii proceduri de judecată, că, în litigiile de acest tip, calitate procesuală pasivă în cadrul acțiunii în restituirea taxei percepute cu încălcarea dreptului Uniunii nu are numai beneficiarul taxei, ci și colectorul acesteia.
            13. OUG nr. 9/2013 a intrat în vigoare la 15 martie 2013, respectiv după reînscrierea cauzei pe rolul Tribunalului Sibiu. Acesta din urmă arată că, în temeiul actului normativ menționat, taxa pe poluare deja achitată poate fi restituită exclusiv în cazul în care cuantumul ei este mai mare decât cel al timbrului de mediu, restituirea fiind prevăzută limitativ și fiind redusă doar la această eventuală diferență.
            14. În situația concretă a domnului Nicula, cuantumul timbrului de mediu pentru autovehiculul în cauză, rezultat din aplicarea OUG nr. 9/2013, este de 8 126,44 RON, în timp ce taxa pe poluare achitată anterior era de 5 153 RON. Potrivit Tribunalului Sibiu, reclamantul din litigiul principal este în eroare când susține că contravaloarea timbrului de mediu pentru autovehiculul său ar fi de doar 3 779,74 RON, întrucât, conform articolului 12 alineatul (1) a doua teză din aceeași ordonanță de urgență, calculul diferenței de restituit se face pe baza formulei de calcul din această ordonanță, în care se utilizează elementele avute în vedere la momentul înmatriculării autovehiculului în România, iar nu pe baza elementelor actuale.
            15. Astfel, potrivit instanței menționate, în temeiul OUG nr. 9/2013, domnul Nicula nu este îndreptățit să recupereze taxa pe poluare și dobânzile aferente, suma corelativă fiindu‑i reținută de autoritățile fiscale și de mediu cu titlu de timbru de mediu, având în vedere valoarea acestuia, care este mai mare decât cea a taxei pe poluare achitate la înmatricularea autovehiculului său.
            16. În aceste împrejurări, Tribunalul Sibiu a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Dispozițiile articolului [6 TUE], ale articolelor 17, 20 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, ale articolului 110 TFUE, principiul securității juridice și principiul non reformatio in peius , ambele statuate [de] dreptul [Uniunii] și jurisprudența Curții [Hotărârea Belbouab, 10/78, EU:C:1978:181, și Hotărârea Belgocodex, C‑381/97, EU:C:1998:589], pot fi interpretate ca opunându‑se unei reglementări precum [OUG nr. 9/2013?]”
            17. Guvernul român a solicitat, în temeiul articolului 16 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, ca aceasta să se întrunească în Marea Cameră.
            Cu privire la întrebarea preliminară
            Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
            18. Guvernul român apreciază că prezenta cerere de decizie preliminară nu este admisibilă. În acest sens, guvernul român susține, în primul rând, că dispoziția din dreptul național vizată de instanța de trimitere, și anume articolul 12 din OUG nr. 9/2013, reglementează o procedură administrativă și extrajudiciară de restituire a taxelor, astfel încât această reglementare nu impune limite de interpretare instanțelor sesizate cu cereri de restituire a unei taxe percepute cu încălcarea dreptului Uniunii precum cea în discuție în litigiul principal. Prin urmare, instanța de trimitere a considerat în mod eronat că dispoziția menționată o împiedică să dispună restituirea întregii sume plătite de domnul Nicula cu titlu de taxă pe poluare.
            19. În al doilea rând, guvernul român arată că, în orice caz, OUG nr. 9/2013 nu poate fi aplicabilă litigiului principal, întrucât aceasta nu era în vigoare la data la care domnul Nicula a plătit taxa pe poluare.
            20. Din aceste motive, guvernul român consideră că răspunsul la întrebarea adresată de instanța de trimitere nu este util pentru soluționarea litigiului principal și că, în consecință, cererea de decizie preliminară trebuie respinsă ca inadmisibilă.
            21. În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în cadrul procedurii instituite la articolul 267 TFUE, numai instanța națională, care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea în această privință Hotărârea Gouvernement de la Communauté française și Gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, punctul 28, Hotărârea Zurita García și Choque Cabrera, C‑261/08 și C‑348/08, EU:C:2009:648, punctul 34, precum și Hotărârea Filipiak, C‑314/08, EU:C:2009:719, punctul 40).
            22. Cu toate acestea, Curtea a hotărât de asemenea că, în circumstanțe excepționale, este îndreptățită să analizeze condițiile în care este sesizată de instanța națională în scopul de a‑și verifica propria competență (a se vedea în acest sens Hotărârea Filipiak, EU:C:2009:719, punctul 41 și jurisprudența citată).
            23. Trebuie arătat în această privință că Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai atunci când este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea Zurita García și Choque Cabrera, EU:C:2009:648, punctul 35).
            24. În speță, Curtea, în temeiul articolului 101 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, a solicitat instanței de trimitere să indice dacă, ținând seama de natura procedurii pendinte în fața sa, articolul 12 din OUG nr. 9/2013 se aplică litigiului principal. Prin răspunsul său, depus la grefa Curții la 13 martie 2014, instanța menționată a confirmat că acest articol constituie norma de drept material aplicabilă litigiului principal în cadrul reexaminării cauzei cu care este sesizată în urma trimiterii acesteia spre rejudecare. Potrivit instanței menționate, norma enunțată la articolul 12 alineatul (1) este lipsită de echivoc și limitează restituirea taxelor achitate înainte de instituirea timbrului de mediu la singura ipoteză în care acestea au un cuantum mai mare decât cuantumul acestui timbru, astfel cum este instituit prin OUG nr. 9/2013.
            25. În aceste împrejurări, trebuie constatat că răspunsul Curții la interpretarea solicitată de instanța de trimitere îi este util acesteia din urmă pentru a se pronunța asupra compatibilității reglementării naționale în discuție în litigiul principal cu dreptul Uniunii, astfel încât argumentația guvernului român referitoare la pretinsa inadmisibilitate a cererii de decizie preliminară trebuie înlăturată, și că, prin urmare, este necesar să se răspundă la aceasta.
            Cu privire la fond
            26. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că se opune unui sistem de rambursare a unei taxe percepute cu încălcarea dreptului Uniunii precum cel în discuție în litigiul principal.
            27. Dintr‑o jurisprudență constantă a Curții reiese că dreptul de a obține rambursarea unor taxe percepute de un stat membru cu încălcarea normelor dreptului Uniunii reprezintă consecința și completarea drepturilor conferite justițiabililor de dispozițiile dreptului Uniunii care interzic astfel de taxe, după cum au fost acestea interpretate de Curte. Statele membre sunt, așadar, obligate, în principiu, să ramburseze impozitele percepute cu încălcarea dreptului Uniunii (Hotărârea Littlewoods Retail și alții, C‑591/10, EU:C:2012:478, punctul 24, precum și Hotărârea Irimie, C‑565/11, EU:C:2013:250, punctul 20).
            28. Pe de altă parte, Curtea a statuat deja că, atunci când un stat membru a încasat taxe cu încălcarea normelor dreptului Uniunii, justițiabilii au dreptul la restituirea nu numai a taxei percepute fără temei, ci și a sumelor plătite acestui stat sau reținute de acesta în legătură directă cu taxa respectivă (a se vedea în acest sens Hotărârea Littlewoods Retail și alții, EU:C:2012:478, punctul 25, precum și Hotărârea Irimie, EU:C:2013:250, punctul 21).
            29. Principiul obligării statelor membre să restituie cu dobândă taxele percepute cu încălcarea dreptului Uniunii decurge din acest din urmă drept (Hotărârea Littlewoods Retail și alții, EU:C:2012:478, punctul 26, precum și Hotărârea Irimie, EU:C:2013:250, punctul 22).
            30. În speță, este necesar să se arate, cu titlu introductiv, că nu reiese cu claritate din decizia de trimitere care este versiunea OUG în temeiul căreia a fost impusă domnului Nicula taxa pe poluare la data înmatriculării autovehiculului său în România. Cu toate acestea, Curtea a statuat deja că articolul 110 TFUE se opune unei taxe precum taxa pe poluare instituită de OUG nr. 50/2008 atât în versiunea originală, cât și în versiunile modificate ale acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Tatu, EU:C:2011:219, punctele 58 și 61, precum și Hotărârea Nisipeanu, C‑263/10, EU:C:2011:466, punctele 27 și 29).
            31. Astfel, Curtea a constatat că aplicarea dispozițiilor OUG nr. 50/2008, indiferent de versiunea acesteia, avea ca efect faptul că vehiculele de ocazie importate și caracterizate printr‑o vechime și o uzură importante erau supuse unei taxe care se putea apropia de 30 % din valoarea lor de piață, în timp ce vehiculele similare puse în vânzare pe piața națională a vehiculelor de ocazie, acestea din urmă constituind astfel produse naționale similare în sensul articolului 110 TFUE, nu erau în niciun fel grevate de o astfel de sarcină fiscală. Curtea a concluzionat că o astfel de măsură descurajează punerea în circulație a unor vehicule de ocazie cumpărate din alte state membre, fără a‑i descuraja însă pe cumpărători să cumpere vehicule de ocazie având aceeași vechime și aceeași uzură de pe piața națională (a se vedea în acest sens Hotărârea Tatu, EU:C:2011:219, punctele 55, 58 și 61, precum și Hotărârea Nisipeanu, EU:C:2011:466, punctele 26, 27 și 29).
            32. România a adoptat, în urma Hotărârilor Tatu (EU:C:2011:219) și Nisipeanu (EU:C:2011:466), OUG nr. 9/2013, care introduce un nou impozit pe autovehicule, și anume timbrul de mediu. Potrivit articolului 4 din această ordonanță, obligația de a achita timbrul de mediu se naște fie cu ocazia primei înmatriculări a unui autovehicul în România, fie cu ocazia reintroducerii în parcul auto național a unui autovehicul, fie cu ocazia transcrierii dreptului de proprietate asupra unui autovehicul rulat pentru care nu a fost achitată niciuna dintre taxele pentru autovehicule în vigoare anterior sau pentru care s‑a dispus de către o instanță restituirea acestor taxe sau înmatricularea fără plata lor.
            33. Astfel cum reiese din decizia de trimitere și din răspunsul instanței de trimitere la cererea de lămuriri adresată de Curte, OUG nr. 9/2013 instituie de asemenea, la articolul 12, un regim de rambursare a taxei plătite în special în temeiul OUG nr. 50/2008 sau al versiunilor modificate ale acesteia, permițând justițiabililor să obțină restituirea taxei plătite anterior în măsura în care cuantumul acestei taxe îl depășește pe cel al timbrului de mediu. Această instanță consideră că nu dispune, în temeiul dispoziției menționate, de posibilitatea de a‑i restitui domnului Nicula, pe de o parte, suma pe care acesta a trebuit să o achite cu titlu de taxă pe poluare și, pe de altă parte, dobânzile aferente.
            34. Prin urmare, trebuie analizat dacă un astfel de sistem de rambursare prin compensație permite justițiabililor exercitarea efectivă a dreptului la rambursarea taxei plătite în mod nejustificat de care dispun în temeiul dreptului Uniunii.
            35. În această privință, din cuprinsul articolului 12 alineatul (1) din OUG nr. 9/2013 rezultă, potrivit interpretării date acestuia de instanța de trimitere, că, în ceea ce privește vehiculele de ocazie importate dintr‑un alt stat membru, taxa pe poluare percepută cu încălcarea dreptului Uniunii nu este restituită contribuabilului decât în măsura în care aceasta este mai mare decât cuantumul exigibil al timbrului de mediu, calculat pe baza elementelor luate în considerare la data înmatriculării autovehiculului importat în România.
            36. Rezultă, astfel cum a arătat Comisia Europeană, că un sistem de rambursare precum cel în discuție în litigiul principal are ca efect, în cazul unui autovehicul de ocazie importat dintr‑un alt stat membru, limitarea și chiar, precum în cauza principală, eliminarea totală a obligației de restituire a taxei pe poluare percepute cu încălcarea dreptului Uniunii, ceea ce este de natură să mențină discriminarea constatată de Curte în Hotărârile Tatu (EU:C:2011:219) și Nisipeanu (EU:C:2011:466).
            37. În plus, sistemul menționat are ca efect exonerarea autorităților naționale de obligația de a lua în considerare dobânzile datorate contribuabilului pentru perioada cuprinsă între perceperea nejustificată a taxei pe poluare și rambursarea acesteia și, prin urmare, nu îndeplinește cerința enunțată la punctul 29 din prezenta hotărâre.
            38. În aceste condiții, este necesar să se constate că un sistem de rambursare precum cel în discuție în litigiul principal nu permite exercitarea efectivă a dreptului la rambursarea unei taxe percepute cu încălcarea dreptului Uniunii de care justițiabilii dispun în temeiul acestui drept.
            39. Având în vedere ceea ce precedă, este necesar să se concluzioneze că dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că se opune unui sistem de rambursare a unei taxe percepute cu încălcarea dreptului Uniunii precum cel în discuție în litigiul principal.
            Cu privire la limitarea efectelor în timp ale hotărârii Curții
            40. În ipoteza în care Curtea ar hotărî că dreptul Uniunii se opune unei taxe precum timbrul de mediu instituit prin OUG nr. 9/2013, guvernul român a solicitat Curții, în observațiile sale scrise, să limiteze efectele în timp ale hotărârii acesteia din urmă.
            41. În această privință, trebuie arătat că, prin cererea de interpretare a dreptului Uniunii, instanța de trimitere nu solicită Curții să stabilească dacă acesta se opune unei taxe precum timbrul de mediu, ci doar dacă acest drept se opune unui sistem precum cel instituit prin OUG nr. 9/2013 și care prevede restituirea taxei percepute în nod nejustificat în temeiul OUG nr. 50/2008.
            42. În aceste condiții, este suficient să se precizeze că argumentele invocate de guvernul român în favoarea unei limitări a efectelor în timp ale hotărârii Curții se referă la alte cazuri decât cel în discuție în litigiul principal și, prin urmare, nu este necesar ca aceasta să se pronunțe asupra cererii guvernului menționat prin care se urmărește obținerea limitării efectelor în timp ale prezentei hotărâri.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            43. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
            Dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că se opune unui sistem de rambursare a unei taxe percepute cu încălcarea dreptului Uniunii precum cel în discuție în litigiul principal.


Hotărârea Curții (camera a treia) din data de 9 aprilie 1987. # Ministerul Public împotriva Jacques Verbrugge. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de police de Reims - Franța. # Cauza 160/86.


Hotărârea Curții (camera a patra) din data de 22 mai 2003. # Comisia Comunităților Europene împotriva Marelui Ducat al Luxemburgului. # Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru. # Cauza C-335/02.


title: Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 19 noiembrie 2013.#Consiliul Uniunii Europene împotriva Comisiei Europene.#Ajustare anuală a remunerațiilor și a pensiilor funcționarilor și ale celorlalți agenți ai Uniunii Europene – Statutul funcționarilor – Acțiune în anulare – Comunicarea COM(2011) 829 final – Propunerea COM(2011) 820 final – Acțiune în constatarea abținerii de a acționa – Prezentare a unor propuneri în temeiul articolului 10 din anexa XI la Statutul funcționarilor – Abținere a Comisiei de a acționa – Acțiune rămasă fără obiect – Nepronunțare asupra fondului.#Cauza C-66/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
      19 noiembrie 2013 (
            *1
         )
      „Ajustare anuală a remunerațiilor și a pensiilor funcționarilor și ale celorlalți agenți ai Uniunii Europene — Statutul funcționarilor — Acțiune în anulare — Comunicarea COM(2011) 829 final — Propunerea COM(2011) 820 final — Acțiune în constatarea abținerii de a acționa — Prezentare a unor propuneri în temeiul articolului 10 din anexa XI la Statutul funcționarilor — Abținere a Comisiei de a acționa — Acțiune rămasă fără obiect — Nepronunțare asupra fondului”
      În cauza C‑66/12,
      având ca obiect, în principal, o acțiune în anulare formulată în temeiul articolului 263 TFUE și, în subsidiar, o acțiune în constatarea abținerii de a acționa formulată în temeiul articolului 265 TFUE, introduse la 9 februarie 2012,

         Consiliul Uniunii Europene, reprezentat de M. Bauer și de J. Herrmann, în calitate de agenți,
      reclamant,
      susținut de:

         Republica Cehă, reprezentată de M. Smolek, de D. Hadroušek și de J. Vláčil, în calitate de agenți,

         Regatul Danemarcei, reprezentat de V. Pasternak Jørgensen și de C. Thorning, în calitate de agenți,

         Republica Federală Germania, reprezentată de T. Henze și de N. Graf Vitzthum, în calitate de agenți,

         Irlanda, reprezentată de E. Creedon, în calitate de agent, asistată de C. Toland, BL, și de A. Joyce, solicitor,

         Regatul Spaniei, reprezentat de N. Díaz Abad și de S. Centeno Huerta, în calitate de agenți,

         Republica Franceză, reprezentată de G. de Bergues, de D. Colas și de J.‑S. Pilczer, în calitate de agenți,

         Republica Letonia, reprezentată de I. Kalniņš și de A. Nikolajeva, în calitate de agenți,

         Regatul Țărilor de Jos, reprezentat de C. Wissels și de M. Bulterman, în calitate de agenți,

         Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, reprezentat de E. Jenkinson și de J. Beeko, în calitate de agenți, asistate de R. Palmer, barrister,
      interveniente,
      împotriva

         Comisiei Europene, reprezentată de J. Currall, de D. Martin și de J.‑P. Keppenne, în calitate de agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg,
      pârâtă,
      susținută de:

         Parlamentul European, reprezentat de A. Neergaard și de S. Seyr, în calitate de agenți,
      intervenient,
      CURTEA (Marea Cameră),
      compusă din domnul V. Skouris, preşedinte, domnul K. Lenaerts, vicepreședinte, domnul A. Tizzano, doamna R. Silva de Lapuerta și domnii T. von Danwitz (raportor), E. Juhász, M. Safjan, C. G. Fernlund și J. L. da Cruz Vilaça, preşedinţi de cameră, domnii A. Rosas, G. Arestis, J.‑C. Bonichot și A. Arabadjiev, doamna C. Toader și domnul C. Vajda, judecători,
      avocat general: domnul Y. Bot,
      grefier: domnul V. Tourrès, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 iulie 2013,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 12 septembrie 2013,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Prin cererea introductivă, Consiliul Uniunii Europene solicită:

                        —

                        în principal, anularea, în temeiul articolului 263 TFUE,

                                 —

                                 a Comunicării Comisiei din 24 noiembrie 2011 prin care se furnizează informații suplimentare Raportului Comisiei privind clauza de exceptare din 13 iulie 2011 [COM(2011) 829 final, denumită în continuare „comunicarea atacată”], în măsura în care, în cadrul acesteia, Comisia Europeană refuză în mod definitiv să prezinte propuneri adecvate Parlamentului European și Consiliului în temeiul articolului 10 din anexa XI la Statutul funcționarilor Uniunii Europene, instituit prin Regulamentul (CEE, Euratom, CECO) nr. 259/68 al Consiliului din 29 februarie 1968 de stabilire a Statutului funcționarilor Comunităților Europene și a Regimului aplicabil celorlalți agenți ai acestor comunități și de instituire a unor măsuri speciale aplicabile temporar funcționarilor Comisiei (JO L 56, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 8, p. 12), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE, Euratom) nr. 1080/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 (JO L 311, p. 1), în forma acestuia rezultată în urma unei rectificări publicate la 5 iunie 2012 (JO L 144, p. 48, denumit în continuare „statutul”) și

                                 —

                                 a Propunerii de regulament al Consiliului de ajustare, începând cu 1 iulie 2011, a remunerațiilor și a pensiilor funcționarilor și ale celorlalți agenți ai Uniunii Europene, precum și a coeficienților corectori aferenți, prezentată de Comisie la 24 noiembrie 2011 [COM(2011) 820 final, denumită în continuare „propunerea atacată”];

                        —

                        în subsidiar, constatarea, în temeiul articolului 265 TFUE, a unei încălcări a tratatelor ca urmare a faptului că Comisia s‑a abținut să prezinte propuneri adecvate Parlamentului European și Consiliului în temeiul articolului 10 din anexa XI la statut.

         Cadrul juridic

               2

               Articolul 65 din statut prevede:
               „(1)   Consiliul examinează anual nivelul remunerațiilor funcționarilor și ale altor agenți ai Uniunii. Această examinare are loc în luna septembrie, pe baza unui raport comun prezentat de Comisie, întocmit pe baza situației existente la data de 1 iulie și în fiecare țară a Uniunii a unui indice comun stabilit de Oficiul Statistic al Uniunii Europene de comun acord cu serviciile naționale de statistică din statele membre.
               În cursul acestei examinări, Consiliul analizează dacă este oportun, în cadrul politicii economice și sociale a Uniunii, să se efectueze o ajustare a remunerațiilor. Se iau în considerare în special eventuala majorare a salariilor publice și necesitățile de recrutare.
               (2)   În cazul unei variații importante a costului vieții, Consiliul adoptă, în termen de cel mult două luni, măsuri de ajustare a coeficienților corectori și, după caz, aplicarea retroactivă a acestora.
               (3)   Pentru punerea în aplicare a prezentului articol, Consiliul hotărăște, la propunerea Comisiei, cu majoritatea calificată prevăzută la articolul 16 alineatele (4) și (5) [TUE].”

               3

               Potrivit articolului 82 alineatul (2) din statut, atunci când Consiliul decide o ajustare a remunerațiilor în aplicarea articolului 65 alineatul (1) din statut, aceeași ajustare se aplică și pensiilor dobândite.

               4

               Conform articolului 65a din statut, normele de punere în aplicare a articolelor 64 și 65 din acesta sunt definite în anexa XI la statutul menționat.

               5

               Articolul 1 din această anexă, care face parte din secțiunea 1 din primul capitol din aceasta, prevede că, în sensul revizuirii prevăzute la articolul 65 alineatul (1) din statut, Eurostat întocmește în fiecare an, înainte de sfârșitul lunii octombrie, un raport privind evoluția costului vieții la Bruxelles (Belgia) (indicele internațional Bruxelles), privind evoluția costului vieții în afara orașului Bruxelles (parități economice și indici impliciți), precum și privind evoluția puterii de cumpărare a remunerațiilor funcționarilor naționali din administrațiile centrale din opt state membre (indicatori specifici).

               6

               Potrivit articolului 3 din anexa XI la statut, care compune secțiunea 2 din primul capitol din această anexă, intitulată „Norme privind ajustarea anuală a remunerațiilor și pensiilor”:
               „(1)   În conformitate cu articolul 65 alineatul (3) din statut, Consiliul hotărăște, înainte de încheierea fiecărui an, cu privire la ajustarea remunerațiilor și pensiilor propusă de Comisie și bazată pe elementele prevăzute la secțiunea 1 din prezenta anexă, cu efect de la 1 iulie.
               (2)   Valoarea ajustării este egală cu produsul multiplicării indicatorului specific cu indicele internațional Bruxelles. Se stabilește valoarea netă a ajustării, într‑un procent egal pentru toți funcționarii.
               […]
               (5)   Nu se aplică niciun coeficient corector pentru Belgia și Luxemburg. Coeficienții corectori aplicabili:

                        (a)

                        remunerațiilor plătite funcționarilor Uniunii Europene care își exercită atribuțiile în alte state membre sau la unele dintre celelalte locuri de repartizare,

                        (b)

                        […] pensiilor plătite funcționarilor în alte state membre în raport cu partea corespunzătoare drepturilor dobândite înainte de 1 mai 2004,

                  sunt stabiliți prin intermediul raporturilor dintre paritățile economice menționate la articolul 1 și cursurile de schimb prevăzute la articolul 63 din statut pentru țările corespunzătoare.
               […]”

               7

               Capitolul 5 din anexa XI la statut este intitulat „Clauza de exceptare”. Acesta cuprinde un singur articol, articolul 10, care prevede:
               „În caz de deteriorare gravă și neașteptată a situației economice și sociale în Uniune, evaluată în lumina datelor obiective furnizate în acest sens de către Comisie, aceasta din urmă prezintă propuneri adecvate Parlamentului European și Consiliului, care hotărăsc în conformitate cu articolul 336 [TFUE].”

               8

               Potrivit articolului 15 alineatul (1) din anexa menționată, dispozițiile prevăzute de aceasta se aplică în perioada 1 iulie 2004-31 decembrie 2012.

         Istoricul litigiului

               9

               Considerând că recentele crize financiare și economice care au avut loc în Uniune provoacă o „deteriorare gravă și neașteptată a situației economice și sociale în Uniune” în sensul articolului 10 din anexa XI la statut, Consiliul a solicitat Comisiei, în luna decembrie 2010, să prezinte, în temeiul articolului 10 menționat, propuneri adecvate în timp util pentru ca Parlamentul European și Consiliul să le poată examina și adopta până la sfârșitul anului 2011.

               10

               Ca răspuns la această cerere, Comisia a prezentat Consiliului, la 13 iulie 2011, Raportul privind clauza de exceptare (articolul 10 din anexa XI la statut) [COM(2011) 440 final], în care a concluzionat, bazându‑se pe 15 indicatori și pe previziunile economice europene publicate de Direcția Generală „Afaceri Economice și Financiare” din cadrul Comisiei la 13 mai 2011, că nu era necesar să se prezinte o propunere în temeiul articolului 10 din anexa XI la statut.

               11

               Examinarea acestui raport a dat naștere unor discuții în cadrul Consiliului, care au condus la o nouă cerere a acestuia adresată Comisiei prin care se solicita punerea în aplicare a articolului 10 menționat și prezentarea unei propuneri adecvate de ajustare a remunerațiilor.

               12

               Ca răspuns la această cerere, Comisia a prezentat comunicarea atacată, care era bazată în special pe previziunile economice comunicate la 10 noiembrie 2011 de Direcția Generală „Afaceri Economice și Financiare” din cadrul Comisiei. Aceasta din urmă a concluzionat din nou că Uniunea nu se confrunta cu o situație extraordinară în sensul articolului 10 din anexa XI la statut și că, prin urmare, Comisia nu era în măsură să activeze clauza de exceptare.

               13

               În aceeași zi, Comisia a prezentat propunerea atacată, care era bazată pe metoda „normală” de ajustare a remunerațiilor prevăzută la articolul 3 din anexa XI la statut și propunea o ajustare de 1,7 %.

               14

               Prin Decizia 2011/866/UE a Consiliului din 19 decembrie 2011 privind propunerea Comisiei pentru un regulament al Consiliului de ajustare, începând cu 1 iulie 2011, a remunerațiilor și a pensiilor funcționarilor și ale celorlalți agenți ai Uniunii Europene, precum și a coeficienților corectori aferenți (JO L 341, p. 54), Consiliul a decis „să nu adopte propunerea [atacată]”, în special pentru următoarele motive:

                        „(8)

                        […] Consiliul este convins că criza financiară și economică cu care se confruntă în prezent Uniunea și care are ca rezultat ajustări bugetare substanțiale, printre altele ajustări ale salariilor funcționarilor naționali, într‑un număr mare de state membre, reprezintă o deteriorare gravă și bruscă a situației economice și sociale din Uniune.

                  […]

                        (13)

                        Din perspectiva celor de mai sus, Consiliul consideră că poziția Comisiei cu privire la existența unei deteriorări grave și bruște a situației economice și sociale și refuzul acesteia de a înainta o propunere în temeiul articolului 10 din anexa XI la Statutul funcționarilor se bazează pe motive vădit insuficiente și eronate.

                        (14)

                        Dat fiind faptul că Curtea […] s‑a pronunțat în cauza [în care s‑a pronunțat Hotărârea din 24 noiembrie 2010, Comisia/Consiliul (C-40/10, Rep., p. I-12043)], pentru perioada de aplicare a anexei XI la Statutul funcționarilor, statuând că procedura prevăzută la articolul 10 din respectiva anexă constituie singurul mod de a ține seama de criza economică în ajustarea remunerațiilor, Consiliul era condiționat de propunerea Comisiei pentru a aplica respectivul articol în situații de criză.

                        (15)

                        Consiliul este convins că, din perspectiva formulării articolului 10 din anexa XI la Statutul funcționarilor și în cadrul obligației de cooperare loială între instituții, consfințită de articolul 13 alineatul (2) a doua teză [TUE], Comisia avea obligația să înainteze o propunere corespunzătoare Consiliului. Concluziile Comisiei și faptul că nu a înaintat o astfel de propunere sunt, prin urmare, o încălcare a respectivei obligații.

                        (16)

                        Deoarece Consiliul poate acționa doar în temeiul unei propuneri a Comisiei, prin faptul că Comisia nu a tras concluziile corecte din informațiile deținute și nu a prezentat o propunere în temeiul articolului 10 din anexa XI la Statutul funcționarilor, aceasta a împiedicat Consiliul să reacționeze corect la deteriorarea gravă și bruscă a situației economice și sociale prin adoptarea unui act în temeiul articolului 10 din anexa XI la Statutul funcționarilor”.

         Concluziile părților și procedura în fața Curții

               15

               Consiliul solicită Curții:

                        —

                        în principal, anularea, în temeiul articolului 263 TFUE, a comunicării atacate, în măsura în care, în cadrul acesteia, Comisia refuză în mod definitiv să prezinte propuneri adecvate Parlamentului European și Consiliului în temeiul articolului 10 din anexa XI la statut, precum și a propunerii atacate;

                        —

                        în subsidiar, constatarea, în temeiul articolului 265 TFUE, a unei încălcări a tratatelor ca urmare a faptului că Comisia s‑a abținut să prezinte propuneri adecvate Parlamentului European și Consiliului în temeiul articolului 10 din anexa XI la statut și

                        —

                        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

               16

               Comisia solicită Curții respingerea acțiunea și obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.

               17

               Prin Ordonanța președintelui Curții din 20 aprilie 2012, a fost admisă cererea de intervenție în susținerea concluziilor Comisiei formulată de Parlamentul European. Prin Ordonanța președintelui Curții din 6 iulie 2012, au fost admise cererile de intervenție în susținerea concluziilor Consiliului formulate de Republica Cehă, de Regatul Danemarcei, de Republica Federală Germania, de Irlanda, de Regatul Spaniei, de Republica Franceză, de Republica Letonia, de Regatul Țărilor de Jos, precum și de Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord.

         Cu privire la acțiune

               18

               Prin acțiunea formulată, Consiliul susține că Comisia a încălcat articolul 10 din anexa XI la statut coroborat cu articolul 13 alineatul (2) a doua teză TUE și cu articolul 241 TFUE, prin faptul că a prezentat propunerea atacată pe baza metodei „normale” de ajustare prevăzute la articolul 3 din această anexă, refuzând astfel să prezinte propuneri adecvate în temeiul articolului 10 menționat.

               19

               Comisia susține că acțiunea este inadmisibilă, întrucât Consiliul nu a hotărât cu majoritatea calificată a membrilor săi cu privire la formularea acestei acțiuni. În plus, nici comunicarea atacată, nici propunerea atacată nu ar fi acte atacabile în sensul articolului 263 TFUE. În sfârșit, condițiile prevăzute la articolul 265 TFUE nu ar fi îndeplinite, în special ca urmare a faptului că Comisia ar fi luat poziție cu privire la cererea Consiliului prin faptul că a susținut că nu erau îndeplinite condițiile care permit inițierea procedurii prevăzute la articolul 10 din anexa XI la statut. Cu toate acestea, Consiliul nu ar fi lipsit de protecție jurisdicțională, dat fiind că își putea susține punctul de vedere în contextul unei acțiuni formulate de Comisie împotriva refuzului Consiliului de a adopta propunerea atacată prezentată în temeiul articolului 3 din anexa XI la statut. În subsidiar, Comisia contestă temeinicia acțiunii în anulare și a acțiunii în constatarea abținerii de a acționa, susținând că Consiliul nu a demonstrat săvârșirea de către Comisie a unei erori vădite cu ocazia aprecierii situației economice și sociale din Uniune.

               20

               Trebuie arătat că, similar cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea din 19 noiembrie 2013, Comisia/Consiliul (C‑63/12), prezenta acțiune privește ajustarea remunerațiilor și a pensiilor funcționarilor și ale celorlalți agenți ai Uniunii pentru anul 2011 și este rezultatul dezacordului dintre Comisie și Consiliu cu privire la aspectul dacă, în anul respectiv, era necesar să se aplice metoda „normală” și automată, prevăzută la articolul 3 din anexa XI la statut, sau clauza de exceptare, prevăzută la articolul 10 din această anexă, aplicabilă „în caz de deteriorare gravă și neașteptată a situației economice și sociale în Uniune”. Conexitatea strânsă dintre aceste două cauze reiese de asemenea din faptul că, în fiecare dintre ele, părțile fac trimitere la conținutul memoriilor lor depuse în cealaltă cauză, pe care le anexează.

               21

               Or, la punctele 57-77 din Hotărârea din 19 noiembrie 2013, Comisia/Consiliul, citată anterior, Curtea s‑a pronunțat cu privire la modul în care sunt repartizate rolurile instituțiilor în cadrul ajustării anuale a remunerațiilor și a pensiilor, în special în ceea ce privește stabilirea temeiului juridic al acestei ajustări și inițierea clauzei de exceptare.

               22

               În aceste împrejurări, trebuie constatat că prezenta acțiune a rămas fără obiect și, prin urmare, nu este necesar ca Curtea să se pronunțe cu privire la fondul acesteia.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               23

               Potrivit articolului 142 din Regulamentul de procedură al Curții, cheltuielile de judecată rămân la aprecierea Curții în cazul în care aceasta nu se pronunță asupra fondului.

               24

               În speță, acțiunea nu a rămas fără obiect ca urmare a comportamentului uneia dintre părți, ci ca urmare a faptului că Curtea a soluționat acțiunea în anulare formulată în cadrul cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea din 19 noiembrie 2013, Comisia/Consiliul, citată anterior.

               25

               În aceste condiții, urmează să se decidă că Consiliul și Comisia, precum și intervenientele suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată.

               Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:

                           1)

                           Constată că nu este necesar să se pronunțe cu privire la fondul acțiunii.

                           2)

                           Republica Cehă, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Irlanda, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Republica Letonia, Regatul Țărilor de Jos, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, Parlamentul European, Consiliul Uniunii Europene, precum și Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: franceza.


title: Hotărârea Curții (Camera întâi) din 8 noiembrie 2012.#Finanzamt Hildesheim împotriva BLC Baumarkt GmbH & Co. KG.#Cerere de decizie preliminară formulată de Bundesfinanzhof.#A șasea directivă TVA – Articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf – Dreptul la deducerea taxei achitate în amonte – Bunuri și servicii utilizate atât pentru operațiuni impozabile, cât și pentru operațiuni scutite – Închiriere a unui imobil în scopuri comerciale și rezidențiale – Criteriu de calcul al proratei de deducere a TVA-ului.#Cauza C-511/10.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
      8 noiembrie 2012 (
            *1
         )
      „A șasea directivă TVA — Articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf — Dreptul la deducerea taxei achitate în amonte — Bunuri și servicii utilizate atât pentru operațiuni impozabile, cât și pentru operațiuni scutite — Închiriere a unui imobil în scopuri comerciale și rezidențiale — Criteriu de calcul al proratei de deducere a TVA-ului”
      În cauza C-511/10,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesfinanzhof (Germania), prin decizia din 22 iulie 2010, primită de Curte la 27 octombrie 2010, în procedura

         Finanzamt Hildesheim

      împotriva

         BLC Baumarkt GmbH & Co. KG,

      CURTEA (Camera întâi),
      compusă din domnul A. Tizzano, președinte de cameră, domnii A. Borg Barthet, M. Ilešič și J.-J. Kasel (raportor) și doamna M. Berger, judecători,
      avocat general: domnul P. Cruz Villalón,
      grefier: domnul A. Calot Escobar,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Möller, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul elen, de F. Dedousi și de G. Kotta, precum și de K. Boskovits, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de C. Murrell, în calitate de agent;

               —

               pentru Comisia Europeană, de C. Soulay și de B.-R. Killmann, în calitate de agenți,

         după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 26 aprilie 2012,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare (JO L 145, p. 1, denumită în continuare „A șasea directivă”).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Finanzamt Hildesheim (denumit în continuare „Finanzamt”), pe de o parte, și BLC Baumarkt GmbH & Co. KG (denumită în continuare „BLC”), societate de drept german, pe de altă parte, cu privire la calculul proratei de deducere a taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) achitate în amonte pentru un bun imobiliar utilizat atât pentru operațiuni supuse TVA-ului, cât și pentru operațiuni scutite de TVA.

         Cadrul juridic

         Reglementarea Uniunii

               3

               Al doisprezecelea considerent al celei de A șasea directive are următorul cuprins:
               „întrucât normele privind deducerile trebuie armonizate în măsura în care afectează nivelul real de colectare; întrucât prorata de deducere trebuie calculată în același mod în toate statele membre”. [traducere neoficială]

               4

               Articolul 17 alineatul (5) din A șasea directivă prevede:
               „În cazul bunurilor și serviciilor utilizate de o persoană impozabilă atât pentru operațiunile care dau drept de deducere prevăzute la alineatele (2) și (3), cât și pentru operațiuni care nu dau drept de deducere, deducerea este permisă numai pentru partea din [TVA] care poate fi atribuită primelor operațiuni.
               Prorata de deducere se stabilește, pentru toate operațiunile desfășurate de persoana impozabilă, conform articolului 19.
               Totuși, statele membre pot:

                        (a)

                        să autorizeze persoana impozabilă să stabilească o prorată pentru fiecare sector al activității sale, cu condiția să țină evidențe contabile distincte pentru fiecare sector;

                        (b)

                        să oblige persoana impozabilă să stabilească o prorată pentru fiecare sector al activității sale și să țină evidențe contabile distincte pentru fiecare sector;

                        (c)

                        să autorizeze sau să oblige persoana impozabilă să efectueze deducerea pe baza utilizării tuturor bunurilor și serviciilor sau a unei părți a acestora;

                        (d)

                        să autorizeze sau să oblige persoana impozabilă să efectueze deducerea în conformitate cu norma stabilită la primul paragraf, pentru toate bunurile și serviciile utilizate pentru toate operațiunile prevăzute la paragraful menționat anterior;

                        (e)

                        să prevadă ca, atunci când [TVA-ul] care nu poate fi dedus de persoana impozabilă este nesemnificativ, acesta să fie considerat nul.” [traducere neoficială]

               5

               Articolul 19 alineatul (1) din A șasea directivă prevede:
               „Prorata de deducere, prevăzută la articolul 17 alineatul (5) primul paragraf, este compusă dintr-un raport cuprinzând următoarele sume:

                        —

                        la numărător, valoarea totală, fără [TVA], a cifrei de afaceri anuale aferente operațiunilor care dau drept de deducere conform articolului 17 alineatul (2) și (3);

                        —

                        la numitor, valoarea totală, fără [TVA], a cifrei de afaceri anuale aferente operațiunilor incluse la numărător și operațiunilor care nu dau drept de deducere. Statele membre pot include de asemenea la numitor valoarea subvențiilor, altele decât cele specificate la articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a).

                  Prorata de deducere se determină anual, se stabilește ca procent și se rotunjește la o cifră care nu depășește următorul număr întreg.” [traducere neoficială]

         Dreptul german

               6

               Articolului 15 alineatul 4 din Legea privind impozitul pe cifra de afaceri (Umsatzsteuergesetz 1999, BGBl. 1999 I, p. 1270), în versiunea rezultată din Legea fiscală din 2003 de modificare a impozitării (Steueränderungsgesetz 2003, BGBl. 2003 I, p. 2645, denumită în continuare „UStG”), prevede:
               „Dacă persoana impozabilă utilizează un bun sau o altă prestație livrate, importate sau achiziționate în interiorul Comunității numai parțial în vederea realizării operațiunilor care nu dau drept de deducere, partea din taxa aferentă intrărilor care este imputabilă din punct de vedere economic operațiunilor menționate nu este deductibilă. Persoana impozabilă poate să procedeze la o estimare rezonabilă a sumelor nedeductibile. Stabilirea părții nedeductibile a taxei aferente intrărilor în funcție de raportul dintre operațiunile care exclud deducerea și operațiunile care dau drept de deducere este admisă doar în cazul în care nu există nicio altă modalitate economică de atribuire.”

         Litigiul principal și întrebarea preliminară

               7

               În anii 2003 și 2004, BLC a construit un imobil care include atât locuințe, cât și spații comerciale. După finalizarea acestui imobil, BLC l-a închiriat, această locațiune fiind în parte scutită de TVA și în parte supusă acestei taxe. În declarația privind TVA-ul aferentă anului 2004, BLC a procedat la o deducere parțială a taxei aferente intrărilor pentru acest imobil. În acest scop, BLC a calculat valoarea TVA-ului deductibil prin aplicarea unei prorate stabilite în funcție de raportul dintre cifra de afaceri aferentă închirierii spațiilor comerciale și cea aferentă celorlalte operațiuni de închiriere (denumită în continuare „metoda cifrei de afaceri”).

               8

               În urma unui control fiscal, Finanzamt a considerat că, potrivit articolului 15 alineatul (4) din UStG, valoarea TVA-ului deductibil în amonte trebuia stabilită în funcție de raportul dintre suprafața spațiilor comerciale și cea a spațiilor cu destinație de locuință. În speță, repartizarea efectuată potrivit acestei din urmă metode a determinat o revizuire în scădere a valorii TVA-ului deductibil. În consecință, Finanzamt a trimis societății BLC o nouă decizie de impunere.

               9

               BLC a formulat o acțiune împotriva acestei decizii de impunere la Finanzgericht. Această instanță a admis acțiunea pentru motivul că articolul 15 alineatul (4) a treia teză din UStG ar fi contrar dreptului Uniunii. Astfel, articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf litera (c) din A șasea directivă s-ar opune ca un stat membru să prevadă, cu titlu principal, un alt criteriu de repartizare decât metoda cifrei de afaceri.

               10

               Finanzamt a formulat recurs la Bundesfinanzhof împotriva deciziei pronunțate de Finanzgericht. Bundesfinanzhof consideră că trebuie să se răspundă la întrebarea dacă una dintre posibilitățile enunțate la articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă, mai precis cea menționată la articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf litera (c) din această directivă, autorizează statele membre să restrângă repartizarea rezultată din aplicarea metodei cifrei de afaceri în sensul că această metodă nu poate fi utilizată decât atunci când nu este posibilă nicio altă atribuire economică.

               11

               În aceste condiții, Bundesfinanzhof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
               „Articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă [...] trebuie interpretat în sensul că această dispoziție permite statelor membre să prevadă în principal, în ceea ce privește repartizarea TVA-ului achitat în amonte pentru construirea unei clădiri de folosință mixtă, un criteriu de repartizare diferit de repartizarea [care rezultă din metoda] cifrei de afaceri?”

         Cu privire la întrebarea preliminară

               12

               Prin intermediul întrebării adresate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că permite statelor membre să prevadă în principal, drept cheie de repartizare pentru calculul proratei de deducere a TVA-ului achitat în amonte pentru construirea unei clădiri destinate unei utilizări mixte, o altă cheie de repartizare decât cea întemeiată pe cifra de afaceri, care figurează la articolul 19 alineatul (1) din această directivă.

               13

               Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit că articolul 17 alineatul (5) din A șasea directivă stabilește regimul aplicabil dreptului de deducere a TVA-ului, atunci când acesta se referă la bunuri sau la servicii care sunt utilizate de persoana impozabilă „atât pentru operațiunile care dau drept de deducere prevăzute la alineatele (2) și (3), cât și pentru operațiuni care nu dau drept de deducere”. Într-un astfel de caz, potrivit articolului 17 alineatul (5) primul paragraf din A șasea directivă, deducerea este permisă numai pentru partea din TVA care poate fi atribuită primelor operațiuni (Hotărârea din 18 decembrie 2008, Royal Bank of Scotland, C-488/07, Rep., p. I-10409, punctul 17).

               14

               Dreptul de deducere este calculat, în temeiul articolului 17 alineatul (5) al doilea paragraf din A șasea directivă, în funcție de o prorată determinată potrivit articolului 19 din aceeași directivă (Hotărârea Royal Bank of Scotland, citată anterior, punctul 18).

               15

               Cu toate acestea, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 19 din Hotărârea Royal Bank of Scotland, citată anterior, articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă, care începe cu termenul „totuși”, autorizează o derogare de la regula enunțată la primul și la al doilea paragraf ale articolului 17 alineatul (5) menționat, întrucât permite statelor membre să prevadă una dintre celelalte metode de stabilire a dreptului de deducere enumerate la al treilea paragraf al acestei dispoziții, și anume stabilirea unei prorate distincte pentru fiecare sector de activitate ori deducerea pe baza utilizării tuturor bunurilor și serviciilor sau a unei părți a acestora pentru o activitate precisă, sau chiar excluderea dreptului de deducere sub rezerva respectării anumitor condiții.

               16

               În măsura în care trebuie, prin urmare, să se considere că articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă constituie o dispoziție derogatorie de la primul și de la al doilea paragraf ale articolului 17 alineatul (5) menționat, statele membre, în exercitarea puterilor care le sunt conferite prin această dispoziție, trebuie să respecte efectul util al articolului 17 alineatul (5) primul paragraf din A șasea directivă, precum și principiile care stau la baza sistemului comun al TVA-ului, în special cel al neutralității fiscale și cel al proporționalității.

               17

               Prin urmare, faptul de a permite unui stat membru să adopte o legislație precum cea descrisă de instanța de trimitere, care ar deroga în mod general de la regulile instaurate prin articolul 17 alineatul (5) primul și al doilea paragraf, precum și prin articolul 19 alineatul (1) din A șasea directivă, ar contraveni acesteia din urmă. Astfel, o asemenea legislație ar repune în discuție obiectivul celei de A șasea directive, enunțat în cel de al doisprezecelea considerent al acesteia, potrivit căruia prorata de deducere trebuie calculată în același mod în toate statele membre.

               18

               Această interpretare este de altfel conformă cu scopul articolului 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă, ale cărui dispoziții sunt aplicabile unor cazuri determinate, întrucât au ca obiectiv în special, ținând seama de caracteristicile specifice ale fiecărei activități a unei persoane impozabile, să permită statelor membre să ajungă la rezultate mai precise în calcularea proratei de deducere (a se vedea în acest sens Hotărârea Royal Bank of Scotland, citată anterior, punctul 24).

               19

               Rezultă că articolul 17 alineatul (5) din A șasea directivă nu se opune ca un stat membru să prevadă în principal, pentru o anumită operațiune precum construirea unei clădiri destinate unei utilizări mixte, una dintre metodele de calculare a proratei de deducere prevăzute la al treilea paragraf al acestei dispoziții, cu respectarea principiilor care stau la baza sistemului comun al TVA-ului.

               20

               În ceea ce privește regulile privind calcularea proratei de deducere care trebuie aplicate în acest tip de situație, trebuie precizat că, cu excepția celor care trebuie utilizate în cazul aplicării articolului 17 alineatul (5) al treilea paragraf litera (d) din A șasea directivă, care face trimitere în mod expres la regula de calcul prevăzută la articolul 17 alineatul (5) primul paragraf din această directivă, regulile prevăzute la articolul 19 alineatul (1) din aceasta nu se aplică în măsura în care un caz particular este supus unuia dintre celelalte regimuri speciale prevăzute la articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din aceeași directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea Royal Bank of Scotland, citată anterior, punctul 21).

               21

               Astfel, reiese din modul de redactare a articolului 17 alineatul (5) și al articolului 19 alineatul (1) din A șasea directivă că această din urmă dispoziție nu face trimitere decât la prorata de deducere prevăzută la articolul 17 alineatul (5) primul paragraf din această directivă și nu stabilește, prin urmare, o regulă detaliată de calcul decât pentru prorata prevăzută de prima dintre aceste două dispoziții (Hotărârea Royal Bank of Scotland, citată anterior, punctul 22), precum și, prin extensie, pentru deducerea care trebuie operată în aplicarea articolului 17 alineatul (5) al treilea paragraf litera (d) din directiva menționată.

               22

               Or, în absența unor indicații în A șasea directivă, statele membre au obligația de a stabili, în limitele respectării dreptului Uniunii, precum și a principiilor pe care se bazează sistemul comun al TVA-ului, metode și reguli de calculare a proratei de deducere a TVA-ului achitat în amonte. În exercitarea acestei puteri, statele menționate sunt obligate să țină cont de finalitatea și de economia acestei directive (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 martie 2008, Securenta, C-437/06, Rep., p. I-1597, punctele 34 și 35).

               23

               În speță, trebuie să se constate că, având în vedere, în primul rând, scopul articolului 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă, care, după cum a fost amintit la punctul 18 din prezenta hotărâre, urmărește să permită statelor membre să ajungă la rezultate mai precise în calcularea proratei de deducere, în al doilea rând, economia articolului 17 alineatul (5) din această directivă, iar în al treilea rând, principiul neutralității fiscale, care stă la baza sistemului comun al TVA-ului și care poate fi considerat ca fiind pus în aplicare de articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf, statele membre trebuie să se asigure, în momentul exercitării prerogativelor recunoscute de această ultimă dispoziție, că prorata de deducere a TVA-ului achitat în amonte este calculată cât mai precis posibil (a se vedea prin analogie, în ceea ce privește stabilirea proporției dintre activități economice și activități neeconomice, Hotărârea Securenta, citată anterior, punctul 37).

               24

               A șasea directivă nu se opune, prin urmare, ca, în exercitarea puterii menționate, statele membre să aplice, pentru o operațiune determinată, o altă metodă sau o altă cheie de repartizare decât cea întemeiată pe cifra de afaceri, cum ar fi, printre altele, cea întemeiată pe suprafața în discuție în cauza principală, cu condiția ca metoda reținută să garanteze o stabilire a proratei de deducere a TVA-ului achitat în amonte mai exactă decât cea care rezultă din aplicarea metodei cifrei de afaceri.

               25

               În cauza principală, este de competența instanței de trimitere să verifice respectarea acestor condiții.

               26

               În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că permite statelor membre să prevadă în principal, drept cheie de repartizare pentru a calcula prorata de deducere a TVA-ului achitat în amonte pentru construirea unei clădiri destinate unei utilizări mixte, o altă cheie de repartizare decât cea întemeiată pe cifra de afaceri, care figurează la articolul 19 alineatul (1) din această directivă, cu condiția ca metoda reținută să garanteze o stabilire mai exactă a proratei de deducere menționate.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               27

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

                     Articolul 17 alineatul (5) al treilea paragraf din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare trebuie interpretat în sensul că permite statelor membre să prevadă în principal, drept cheie de repartizare pentru a calcula prorata de deducere a taxei pe valoarea adăugată achitate în amonte pentru construirea unei clădiri destinate unei utilizări mixte, o altă cheie de repartizare decât cea întemeiată pe cifra de afaceri, care figurează la articolul 19 alineatul (1) din această directivă, cu condiția ca metoda reținută să garanteze o stabilire mai exactă a proratei de deducere menționate.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera a treia) din 1 iulie 2010. # Paulette Füller-Tomlinson împotriva Parlamentului European. # Funcție publică. # Cauza F-97/08.


Hotărârea Curții din data de 19 februarie 1998. # Northern Ireland Fish Producers' Organisation Ltd (NIFPO) și Northern Ireland Fishermen's Federation împotriva Department of Agriculture for Northern Ireland. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: High Court of Justice in Northern Ireland, Queen's Bench Division - Regatul Unit. # Pescuit. # Cauza C-4/96.