title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 22 noiembrie 2007.#Deutsche Telekom AG împotriva Bundesrepublik Deutschland.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Bundesverwaltungsgericht - Germania.#Sectorul telecomunicațiilor - Serviciul universal și drepturile utilizatorilor - Noțiunea de obligații care trebuie menținute cu titlu tranzitoriu - Articolul 27 primul paragraf din Directiva 2002/21/CE (directiva-cadru) și articolul 16 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2002/22/CE (directiva privind serviciul universal) - Tarifarea furnizării serviciilor de telefonie vocală - Obligația de a obține o autorizație administrativă.#Cauza C-262/06.

text:
      Cauza C‑262/06
      Deutsche Telekom AG
      împotriva
      Bundesrepublik Deutschland
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesverwaltungsgericht)
      „Sectorul telecomunicațiilor — Serviciu universal și drepturile utilizatorilor — Noțiunea de obligații care trebuie menținute cu titlu tranzitoriu — Articolul 27 primul paragraf din Directiva 2002/21/CE (Directivă‑cadru) și articolul 16 alineatul (1) litera (a) din Directiva
         2002/22/CE (Directiva privind serviciul universal) — Tarifarea furnizării serviciilor de telefonie vocală — Obligația de a obține o autorizație administrativă”

      Sumarul hotărârii
      Apropierea legislațiilor — Sectorul telecomunicațiilor — Rețele și servicii de comunicații electronice — Cadru de reglementare
            — Directiva 2002/21 — Serviciu universal și drepturile utilizatorilor — Directiva 2002/22
      [Directiva 2002/21 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 27 primul paragraf, și Directiva 2002/22 a Parlamentului
            European și a Consiliului, art. 16 alin. (1) lit. (a)]
      Articolul 27 primul paragraf din Directiva 2002/21 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de
         comunicații electronice și articolul 16 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2002/22 privind serviciul universal și drepturile
         utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații trebuie interpretate în sensul că trebuie să
         fie menținute în vigoare cu titlu provizoriu o obligație legală de a obține o autorizație privind tarifele prestațiilor de
         servicii de telefonie vocală cu amănuntul efectuate de întreprinderi care dețin o poziție dominantă pe această piață, prevăzută
         de dreptul intern anterior cadrului de reglementare care rezultă din directivele menționate, precum și actele administrative
         prin care se constată o asemenea obligație.

      Într‑adevăr, aceste dispoziții au în vedere aceeași finalitate, respectiv asigurarea unei continuități între vechiul și noul
         cadru de reglementare, oricare ar fi natura și temeiul obligațiilor impuse operatorilor.

      În această privință, interpretarea menționată nu este modificată de împrejurarea că decizia cu privire la încetarea acestei
         situații provizorii, care rezultă ca urmare a efectuării analizei de piață menționate la articolul 16 din Directiva 2002/21,
         este încredințată autorității naționale de reglementare, întrucât respectiva autoritate nu face decât să execute obligațiile
         impuse de legislația în vigoare, rezultată din noul cadru de reglementare. Într‑adevăr, acest din urmă cadru este cel care
         stabilește obligațiile ce vor fi modificate, menținute sau suprimate.

      (a se vedea punctele 22, 36 și 43 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      22 noiembrie 2007(*)

      „Sectorul telecomunicațiilor – Serviciu universal și drepturile utilizatorilor – Noțiunea de obligații care trebuie menținute cu titlu tranzitoriu – Articolul 27 primul paragraf din Directiva 2002/21/CE (Directivă‑cadru) și articolul 16 alineatul (1) litera (a) din Directiva
         2002/22/CE (Directiva privind serviciul universal) – Tarifarea furnizării serviciilor de telefonie vocală – Obligația de a obține o autorizație administrativă”

      În cauza C‑262/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Bundesverwaltungsgericht
         (Germania), prin Decizia din 17 mai 2006, primită de Curte la 15 iunie 2006, în procedura

      Deutsche Telekom AG
      împotriva
      Bundesrepublik Deutschland, reprezentată de Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii L. Bay Larsen, J. Makarczyk, P. Kūris (raportor) și J.‑C.
         Bonichot, judecători,

      avocat general: domnul D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      grefier: domnul B. Fülöp, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 iunie 2007,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru Deutsche Telekom AG, de T. Mayen, U. Karpenstein și B. Stamm, Rechtsanwälte;
      –        pentru Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen, de domnii Bayer, Meyer‑Sebastian, de doamna E. Greiwe, de domnul M. Dorsch, în calitate de agenți, asistați de domnii B.
         Kuhrmeyer și R. Busch;

      –        pentru guvernul german, de domnul M. Lumma și de doamna C. Schulze‑Bahr, în calitate de agenți;
      –        pentru guvernul belgian, de doamna A. Hubert, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de domnul G. Aiello, avvocato dello Stato;
      –        pentru guvernul lituanian, de doamna S. Žalimienė, în calitate de agent;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii G. Braun și M. Shotter, în calitate de agenți,
      după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 28 iunie 2007,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 27 primul paragraf din Directiva 2002/21/CE
         a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile
         de comunicații electronice (Directivă‑cadru) (JO L 108, p. 33, Ediție specială, 13/vol. 5, p. 195, denumită în continuare
         „Directiva‑cadru”) și a articolului 16 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului
         din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice
         de comunicații (Directiva privind serviciul universal) (JO L 108, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213, denumită în
         continuare „Directiva privind serviciul universal”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unei acțiuni în „Revision” între Bundesrepublik Deutschland, reprezentată de Bundesnetzagentur
         für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (Agenția Federală pentru Electricitate, Gaz, Telecomunicații,
         Poștă și Căi Ferate, denumită în continuare „autoritatea de reglementare”), pe de o parte, și Deutsche Telekom AG (denumită
         în continuare „Deutsche Telekom”), pe de altă parte, cu privire la Decizia din 8 iunie 2004 prin care autoritatea de reglementare
         a constatat că tarifele practicate de Deutsche Telekom, precum și conținutul dispozițiilor privind condițiile generale de
         vânzare aferente acestora erau supuse, pentru anumite „pachete de oferte”, obligației de autorizare în temeiul articolului
         25 alineatul (1) din Legea privind telecomunicațiile (Telekommunikationsgesetz) din 25 iulie 1996 (BGBl. 1996 I, p. 1120,
         denumită în continuare „TKG 1996”).

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        Articolul 17 din Directiva 98/10/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 1998 privind aplicarea furnizării
         unei rețele deschise (ONP) la telefonia vocală și stabilirea unui serviciu universal al telecomunicațiilor într‑un mediu concurențial
         (JO L 101, p. 24) prevede principii de tarifare după cum urmează:

      „(1) Fără a aduce atingere dispozițiilor speciale ale articolului 3 cu privire la caracterul accesibil al tarifelor sau dispozițiilor
         alineatului (6), autoritățile naționale de reglementare se asigură că organismele care furnizează servicii de telefonie vocală
         și care dețin putere pe piață sau cele care au fost desemnate potrivit articolului 5 și care dețin putere pe piață se conformează
         dispozițiilor prezentului articol.

      (2)      Tarifele de utilizare a rețelei publice de telefonie fixă și a serviciilor publice de telefonie fixă respectă principiile
         fundamentale de orientare în funcție de costurile enunțate în anexa II la Directiva 90/387/CEE.

      (3)      Fără a aduce atingere articolului 7 alineatul (3) din Directiva 97/33/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 30
         iunie 1997] privind interconectarea [în sectorul telecomunicațiilor pentru a asigura un serviciu universal și interoperabilitatea
         prin aplicarea principiilor de furnizare a unei rețele deschise (ONP) (JO L 199, p. 32)], tarifele de acces la rețeaua publică
         de telefonie fixă și de utilizare a acesteia sunt independente de tipul de aplicare pe care o implementează utilizatorii,
         cu excepția situației în care aceștia solicită servicii sau diferite prestații suplimentare de servicii.

      (4)      Tarifele prestațiilor suplimentare de servicii care se adaugă la furnizarea conexiunii la rețeaua publică de telefonie fixă
         și la serviciile publice de telefonie fixă sunt, potrivit dreptului comunitar, suficient de diferențiate, astfel încât utilizatorul
         nu este obligat să plătească pentru prestații suplimentare de servicii care nu sunt necesare pentru serviciul solicitat.

      (5)      Modificările de tarife intră în vigoare numai după expirarea unei perioade adecvate de preaviz acordate publicului, stabilită
         de autoritatea națională de reglementare.

      (6)      Fără a aduce atingere articolului 3 cu privire la prețurile accesibile, un stat membru poate să autorizeze autoritatea sa
         națională de reglementare să nu aplice alineatele (1), (2), (3), (4) sau (5) ale prezentului articol într‑o anumită zonă geografică
         atunci când se stabilește că există o concurență efectivă pe piața serviciilor publice de telefonie fixă.” [traducere neoficială]

      4        Potrivit considerentului (12) al Directivei 2002/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind
         accesul la rețelele de comunicații electronice și la infrastructura asociată, precum și interconectarea acestora (Directiva
         privind accesul) (JO L 108, p. 7, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 169, denumită în continuare „Directiva privind accesul”),
         pentru a garanta continuitatea acordurilor existente și pentru a evita un vid juridic, noul cadru de reglementare în domeniul
         telecomunicațiilor va trebui să mențină, până la revizuirea lor, obligațiile impuse de reglementarea anterioară.

      5        Articolul 16 alineatul (1) din Directiva‑cadru prevede că, în cel mai scurt termen de la adoptarea recomandării sau a oricărei
         actualizări a acesteia, autoritățile naționale de reglementare efectuează o analiză a piețelor relevante, ținând seama în
         cea mai mare măsură de orientări. Statele membre se asigură că analiza este efectuată, după caz, în colaborare cu autoritățile
         naționale în domeniul concurenței.

      6        Articolul 27 primul paragraf din Directiva‑cadru prevede:

      „Statele membre mențin toate obligațiile prevăzute de legislația internă menționate la articolul 7 din Directiva 2002/19/CE
         (Directiva privind accesul) și la articolul 16 din Directiva 2002/22/CE (Directiva privind serviciul universal) până când
         o autoritate națională de reglementare hotărăște cu privire la aceste obligații, în conformitate cu articolul 16 din prezenta
         directivă.”

      7        Articolul 7 din Directiva privind accesul prevede:

      „Revizuirea obligațiilor anterioare în materie de acces și interconectare
      (1) Statele membre mențin toate obligațiile cu privire la acces și interconectare impuse întreprinderilor care furnizează
         rețele și/sau servicii publice de comunicații care se aplicau înainte de intrarea în vigoare a prezentei directive în temeiul
         articolelor 4, 6, 7, 8, 11, 12 și 14 din Directiva 97/33/CE, al articolului 16 din Directiva 98/10/CE și al articolelor 7
         și 8 din Directiva 92/44/CE, până la revizuirea obligațiilor în cauză și până la adoptarea unei hotărâri în această privință,
         în conformitate cu alineatul (3).

      (2) Comisia indică piețele pertinente pentru obligațiile menționate la alineatul (1) în recomandarea inițială privind piețele
         pertinente de produse și servicii și în decizia de identificare a piețelor transnaționale care urmează să fie adoptată în
         conformitate cu articolul 15 din Directiva 2002/21/CE (Directiva‑cadru).

      (3) Statele membre se asigură că, în cel mai scurt timp de la intrarea în vigoare a prezentei directive și apoi periodic,
         autoritățile naționale de reglementare realizează o analiză de piață în conformitate cu articolul 16 din Directiva 2002/21/CE
         (Directiva‑cadru) pentru a determina dacă să mențină, să modifice sau să retragă obligațiile în cauză. Părțile afectate de
         modificarea sau retragerea obligațiilor sunt notificate într‑un termen adecvat.”

      8        Articolul 16 din Directiva privind serviciul universal prevede:

      „Revizuirea obligațiilor
      (1) Statele membre mențin toate obligațiile referitoare la:
       (a) tarifarea cu amănuntul pentru furnizarea accesului la rețeaua de telefonie publică și folosirea sa, în conformitate cu
         articolul 17 din Directiva [98/10];

      (b) selecția sau preselecția operatorilor, în conformitate cu Directiva [97/33]
      […]”
       Reglementarea națională
      9        Articolul 24 din TKG 1996 prevede în special că tarifele trebuie orientate în funcție de costurile legate de punerea la dispoziție
         eficientă a prestațiilor și trebuie să îndeplinească următoarele cerințe, respectiv să nu cuprindă suplimente impuse exclusiv
         datorită poziției dominante a unui operator pe respectiva piață de telecomunicații, în sensul articolului 19 din Legea privind
         restrângerile concurenței (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen), în versiunea sa publicată în BGBl. 1989 I, p. 2486, să
         nu cuprindă reduceri care aduc atingere posibilităților concurențiale ale altor întreprinderi pe o piață a telecomunicațiilor
         și să nu acorde unor utilizatori avantaje în raport cu alți utilizatori de servicii de telecomunicații similare sau identice
         pe piața relevantă de telecomunicații, cu excepția situației în care se probează că există o justificare obiectivă în acest
         sens.

      10      Articolul 25 din TKG 1996 prevede:

      „(1) În temeiul articolelor 24 și 27-31 din prezenta lege, tarifele și dispozițiile privind condițiile generale de vânzare
         aferente acestora cu privire la oferta de căi de transmisie și de servicii de telefonie vocală în cadrul celor de a treia
         și a patra categorii de licențe, în sensul articolului 6, sunt supuse autorizării de către autoritatea de reglementare, din
         momentul în care titularul licenței beneficiază pe piața relevantă de o poziție dominantă în sensul articolului 22 din Legea
         privind restrângerile concurenței.

      (2)      Tarifele și dispozițiile privind condițiile generale de vânzare aferente acestora referitoare la prestații de servicii de
         telecomunicații, altele decât cele vizate la alineatul (1), efectuate de întreprinderi care beneficiază, pe piața relevantă,
         de o poziție dominantă în sensul articolului 22 din Legea privind restrângerile concurenței, sunt supuse, în temeiul articolului
         24, al articolului 27 alineatul (4) și al articolului 31, procedurii prevăzute la articolul 30.

      (3)      Alineatele (1) și (2) se aplică prin analogie tarifelor și dispozițiilor privind condițiile generale de vânzare aferente acestora
         practicate de o întreprindere care formează împreună cu titularul licenței, în sensul alineatului (1), sau cu o întreprindere,
         în sensul alineatului (2), una și aceeași întreprindere. Formează una și aceeași întreprindere întreprinderile între care
         există o legătură în sensul articolului 36 alineatul (2) și al articolului 37 alineatele (1) și (2) din Legea privind restrângerile
         concurenței.”

      11      Articolul 150 din Legea privind telecomunicațiile (Telekommunikationsgesetz) din 22 iunie 2004 (BGBl. 2004 I, p. 1190), astfel
         cum a fost modificată prin Legea din 7 iulie 2005 (BGBl. 2005 I, p. 1970, denumită în continuare „TKG 2004”), reglementează
         tarifele după cum urmează:

      „(1) Stabilirile de poziții dominante pe piață efectuate de autoritatea de reglementare anterior intrării în vigoare a prezentei
         legi, precum și obligațiile care decurg din acestea rămân valabile până la înlocuirea lor prin decizii noi în conformitate
         cu partea 2. Acest lucru este valabil și pentru cazurile în care stabilirile de poziții dominante pe piață se regăsesc numai
         în motivarea unui act administrativ. Prima frază este aplicabilă, prin analogie, obligațiilor prevăzute la articolul 36, la
         articolul 37 și la articolul 39 a doua teză [din TKG 1996].

      […]”
       Acțiunea principală și întrebările preliminare
      12      În 2003, Deutsche Telekom a comercializat diferite „pachete de oferte” de servicii de telecomunicații care cuprindeau în același
         timp prestații supuse obligației de a obține o autorizație din partea autorității de reglementare prevăzută la articolul 25
         alineatul (1) din TKG 1996 și prestații care nu erau supuse acestei obligații.

      13      O serie de plângeri au determinat autoritatea de reglementare să inițieze o investigație în decembrie 2003 pentru a examina
         dacă aceste pachete erau supuse în întregime respectivei obligații.

      14      Prin Decizia din 8 iunie 2004, autoritatea de reglementare a constatat că tarifele practicate, precum și dispozițiile privind
         condițiile generale de vânzare aferente acestora erau supuse obligației de a obține o autorizație prevăzută la articolul 25
         din TKG 1996.

      15      Împotriva deciziei menționate, Deutsche Telekom a formulat o acțiune, însoțită de o cerere de aplicare a unor măsuri provizorii,
         la Verwaltungsgericht Köln.

      16      Prin Hotărârea din 15 septembrie 2005, această instanță a admis acțiunea formulată de Deutsche Telekom, pe motivul că dispoziția
         tranzitorie prevăzută la articolul 150 alineatul (1) din TKG 2004 privește numai obligațiile care nu necesită niciun act de
         implementare și care sunt aplicabile ca atare, criterii care nu sunt întrunite în cazul articolului 25 alineatul (1) din TKG
         1996.

      17      Împotriva acestei hotărâri, autoritatea de reglementare a formulat o acțiune în „Revision” la Bundesverwaltungsgericht, care
         a hotărât să suspende judecata și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

      „1)       Articolul 27 primul paragraf din [Directiva‑cadru] și articolul 16 alineatul (1) litera (a) din [Directiva privind serviciul
         universal] trebuie interpretate în sensul că trebuie să se mențină în vigoare cu titlu provizoriu o obligație legală, prevăzută
         de dreptul intern anterior, de autorizare a tarifelor pentru prestările de servicii de telefonie vocală cu amănuntul efectuate
         de întreprinderi care dețin o poziție dominantă pe această piață și, prin urmare, și actul administrativ prin care se constată
         o asemenea obligație?

      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare:
      2)      Dreptul comunitar se opune menținerii în vigoare a acestei extinderi?”
       Cu privire la întrebările preliminare
      18      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 27 din Directiva‑cadru
         și articolul 16 din Directiva privind serviciul universal vizează menținerea în vigoare cu titlu provizoriu a unei obligații
         legale de a obține o autorizație cu privire la anumite tarife de telefonie practicate de o întreprindere care dispune de o
         poziție dominantă pe piața vizată, obligație prevăzută de dreptul intern anterior, precum și a actului administrativ prin
         care se constată o asemenea obligație.

      19      Este cert că autoritatea de reglementare nu a adoptat nicio decizie în temeiul articolului 16 din Directiva‑cadru, în măsura
         în care analiza pieței relevante a serviciilor de telefonie vocală nu era închisă în momentul în care s‑a derulat procedura
         în fața instanței de trimitere.

       Cu privire la interpretarea articolului 27 din Directiva‑cadru și a articolului 16 din Directiva privind serviciul universal

      20      În ceea ce privește interpretarea literală a articolului 27 din Directiva‑cadru, este necesar să se arate că trebuie menținute
         „toate obligațiile” stipulate de legislația statelor membre și prevăzute la articolul 7 din Directiva privind accesul și la
         articolul 16 din Directiva privind serviciul universal. Articolul 7 menționat prevede obligațiile cu privire la acces și interconectarea
         impuse întreprinderilor care furnizează rețele și/sau servicii publice de comunicații, obligații care erau aplicabile înainte
         de intrarea în vigoare a Directivei‑cadru. Articolul 16 alineatul (1) litera (a) din Directiva privind serviciul universal
         prevede menținerea tuturor obligațiilor referitoare la tarifarea cu amănuntul pentru furnizarea accesului și folosirea unei
         rețele publice de telefonie.

      21      Rezultă că, astfel cum arată avocatul general la punctul 30 din concluziile prezentate, toate obligațiile prevăzute astfel
         și impuse de legislația statelor membre anterioară cadrului reglementar care rezultă din Directiva‑cadru, din Directiva privind
         accesul, din Directiva privind serviciul universal și din Directiva 2002/20/CE a Parlamentului European și a Consiliului din
         7 martie 2002 privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice (Directiva privind autorizarea) (denumită
         în continuare „noul cadru de reglementare”) trebuie să fie menținute cu titlu provizoriu, indiferent de natura lor.

      22      Această interpretare nu este modificată de împrejurarea că decizia cu privire la încetarea acestei situații provizorii, care
         rezultă ca urmare a efectuării analizei de piață menționate la articolul 16 din Directiva‑cadru, este încredințată autorității
         de reglementare, întrucât respectiva autoritate nu face decât să execute obligațiile impuse de legislația în vigoare, rezultată
         din noul cadru de reglementare. Într‑adevăr, acest din urmă cadru este cel care stabilește obligațiile ce vor fi modificate,
         menținute sau suprimate.

      23      O astfel de interpretare este de asemenea conformă cu originea și economia noului cadru de reglementare.

      24      În ceea ce privește originea acestui cadru, este cert că în Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului
         din 12 iulie 2000 cu privire la un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice [COM(2000) 393
         final] nu era prevăzută nicio dispoziție tranzitorie expresă.

      25      Avizul Comitetului Economic și Social din 24 ianuarie 2001 referitor la „Propunerea de directivă a Parlamentului European
         și a Consiliului privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații din 12 iulie 2000” (JO
         C 123, p. 56) menționează, la punctul 4.4, necesitatea „de a preciza în mod clar că legislația existentă trebuie să se aplice
         numai în așteptarea concluziei primei analize cu privire la piețe, efectuată în conformitate cu noua directivă”.

      26      Respectiva propunere a fost reluată în cadrul Poziției comune (CE) nr. 38/2001 a Consiliului din 17 septembrie 2001 în vederea
         adoptării Directivei Parlamentului European și a Consiliului cu privire la un cadru de reglementare comun pentru rețelele
         și serviciile de comunicații electronice (Directiva‑cadru) (JO C 337, p. 34), din care rezultă că preocuparea Consiliului
         a fost aceea de a asigura claritatea juridică și de a ține seama mai mult de diversitatea situațiilor naționale.

      27      Rezultă că, în mod evident, legiuitorul comunitar nu a intenționat să restrângă categoriile de obligații prevăzute la articolul
         27 primul paragraf din Directiva‑cadru.

      28      În ceea ce privește economia noului cadru de reglementare, trebuie constatat, în primul rând, că obligațiile impuse unei întreprinderi
         care ocupă o poziție dominantă pe o anumită piață erau prevăzute în vechiul cadru de reglementare de textele înseși, în timp
         ce, potrivit noului cadru de reglementare, autoritățile naționale de reglementare sunt cele competente pentru definirea pieței
         relevante și pentru aplicarea instrumentelor de reglementare la nivelul acestora. În același fel, aceste autorități intervin
         în cadrul analizei de piață și desemnează întreprinderile care dețin putere pe respectiva piață.

      29      În al doilea rând, printre obligațiile aplicabile anterior intrării în vigoare a acestei directive și pe care statele membre
         le mențin, articolul 7 din Directiva privind accesul menționează, pe de o parte, articolul 4 din Directiva 97/33, care creează
         obligații pentru operatori în mod direct, precum și, pe de altă parte, articolele 6-8, 11, 12 și 14 din această din urmă directivă,
         articolul 16 din Directiva 98/10, precum și articolele 7 și 8 din Directiva 92/44, care deleagă statelor membre punerea în
         aplicare a dispozițiilor menționate anterior, aceasta fiind la rândul său asigurată fie de autoritățile statale, fie de autoritățile
         naționale de reglementare.

      30      În al treilea și ultimul rând, trebuie subliniat că, potrivit considerentului (28) al Directivei privind serviciul universal,
         se consideră necesar să se mențină în aplicare dispozițiile în vigoare privind serviciile de linii închiriate prevăzute de
         legislația comunitară cu privire la telecomunicații și în special de Directiva 92/44 până când autoritățile naționale de reglementare
         hotărăsc că dispozițiile în cauză nu mai sunt necesare pe piața națională, devenită suficient de competitivă.

      31      Mai întâi, acest obiectiv de continuitate este în mod expres pus în aplicare prin anexa VII la Directiva privind serviciul
         universal, referitoare la condițiile aplicabile setului minim de linii închiriate prevăzut la articolul 18 din această directivă,
         precum și la articolul 16 alineatul (1) litera (c) din directiva menționată, care prevede menținerea obligațiilor referitoare
         la liniile închiriate, prevăzute la articolele 3, 4, 7 și 10 din Directiva 92/44, care instituie obligații în sarcina statelor
         membre, precum și la articolele 6 și 8 din această din urmă directivă, al cărei caracter de reglementare nu poate fi contestat.

      32      Apoi, articolul 16 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva privind serviciul universal prevede menținerea obligațiilor
         care se referă atât la tarifarea cu amănuntul menționate la articolul 17 din Directiva 98/10, cât și la selecția sau preselecția
         operatorilor prevăzuți de Directiva 97/33.

      33      Rezultă din cele precedente că obligațiile menționate mai sus privesc atât acte individuale, cât și măsuri de reglementare
         aplicate de o autoritate a cărei desemnare depinde de organizarea constituțională proprie fiecărui stat membru.

      34      În sfârșit, această interpretare este confirmată de examinarea finalității dispozițiilor în cauză.

      35      Într‑adevăr, considerentul (12) și articolul 7 din Directiva privind accesul prevăd necesitatea de a evita un vid juridic
         între vechiul și noul cadru de reglementare. În acest scop, se prevede menținerea tuturor obligațiilor existente, oricare
         ar fi temeiul lor.

      36      În continuare, printr‑o trimitere expresă la articolul 7 din Directiva privind accesul și la articolul 16 din Directiva privind
         serviciul universal, articolul 27 din Directiva‑cadru a avut în vedere cu siguranță aceeași finalitate, respectiv asigurarea
         unei continuități între vechiul și noul cadru de reglementare, oricare ar fi natura și temeiul obligațiilor impuse operatorilor.

       Cu privire la articolul 25 alineatul (1) din TKG 1996
      37      Articolul 25 alineatul (1) din TKG 1996 supunea unei autorizări prealabile tarifele pe care întreprinderile care dețineau
         o poziție dominantă pe piața vizată le aplicau consumatorilor finali pentru prestarea de telefonie vocală, în temeiul articolelor
         24 și 27-31 din aceeași lege.

      38      Articolul 17 din Directiva 98/10, menținut expres în vigoare prin articolul 16 alineatul (1) litera (a) din Directiva privind
         serviciul universal, menționat la articolul 27 din Directiva‑cadru, definește, la alineatul (1), rolul autorităților naționale
         de reglementare, precum și obligația titularilor de licență care beneficiază de o poziție dominantă pe piață de a se conforma
         dispozițiilor pe care le prevede. Alineatul (2) al acestui articol 17 prevede că tarifele de utilizare a rețelei publice de
         telefonie fixă și a serviciilor publice de telefonie fixă trebuie să respecte principiile fundamentale de orientare în funcție
         de costuri.

      39      Conform articolului 24 din TKG 1996, tarifele trebuie să fie stabilite în funcție de costurile legate de furnizarea eficientă
         a prestațiilor și să îndeplinească cerințele prevăzute la alineatul (2) al acestui articol, care prevede în special că tarifele
         nu pot conține diferențe suplimentare care s‑ar impune doar pentru că un operator ar avea o poziție dominantă pe piața de
         telecomunicații vizată.

      40      Prin urmare, se poate considera că o dispoziție precum articolul 25 din TKG 1996, care conține o obligație generală de a obține
         o autorizație și care face în paralel trimitere la principiul orientării în funcție de costuri, prevăzut într‑o dispoziție
         precum articolul 24 din această lege, pune în aplicare articolul 17 din Directiva 98/10.

      41      Rezultă din cele precedente că o obligație precum cea prevăzută la articolul 25 din TKG 1996 reprezintă o obligație în sensul
         articolului 16 alineatul (1) litera (a) din Directiva privind serviciul universal și trebuie, în consecință, să fie menținută
         cu titlu provizoriu.

      42      Este adevărat că Deutsche Telekom arată că autoritatea națională de reglementare ar putea astfel, abținându‑se să analizeze
         piața relevantă, să întârzie punerea în aplicare a noilor norme comunitare. Cu toate acestea, în acest caz, revine autorităților
         naționale și, eventual, instanțelor competente obligația de a acționa în consecință, iar Comisiei obligația de a‑și exercita
         prerogativele pentru a asigura deplina aplicare a dreptului comunitar.

      43      Ținând seama de considerațiile precedente, este necesar să se răspundă la prima întrebare adresată că articolul 27 primul
         paragraf din Directiva‑cadru și articolul 16 alineatul (1) litera (a) din Directiva privind serviciul universal trebuie interpretate
         în sensul că trebuie să fie menținute în vigoare cu titlu provizoriu o obligație legală de a obține o autorizație privind
         tarifele prestațiilor de servicii de telefonie vocală cu amănuntul efectuate de întreprinderi care dețin o poziție dominantă
         pe această piață, cum este cea menționată la articolul 25 din TKG 1996, prevăzută de dreptul intern anterior noului cadru
         de reglementare, precum și actele administrative prin care se constată o asemenea obligație.

      44      Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare adresată.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      45      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Articolul 27 primul paragraf din Directiva 2002/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind
            un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directivă‑cadru) și articolul 16
            alineatul (1) litera (a) din Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul
            universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (Directiva privind
            serviciul universal) trebuie interpretate în sensul că trebuie să fie menținute în vigoare cu titlu provizoriu o obligație
            legală de a obține o autorizație privind tarifele prestațiilor de servicii de telefonie vocală cu amănuntul efectuate de întreprinderi
            care dețin o poziție dominantă pe această piață, cum este cea menționată la articolul 25 din Legea privind telecomunicațiile
            (Telekommunikationsgesetz) din 25 iulie 1996, prevăzută de dreptul intern anterior cadrului de reglementare care rezultă din
            directivele menționate, precum și actele administrative prin care se constată o asemenea obligație.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a patra) din 23 noiembrie 2011.#bpost NV van publiek recht împotriva Comisiei Europene.#Contracte de achiziții publice de servicii - Procedură de cerere de oferte din partea OP - Transportul și distribuția zilnice ale Jurnalului Oficial, ale cărților și ale altor reviste și publicații - Respingerea ofertei unui ofertant și decizie de atribuire a contractului altui ofertant - Criterii de atribuire - Obligație de motivare - Eroare vădită de apreciere - Răspundere extracontractuală.#Cauza T-514/09.

text:
      Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 23 noiembrie 2011 – bpost/Comisia
      (Cauza T‑514/09)
      „Contracte de achiziții publice de servicii – Procedură de cerere de ofertă din partea OP – Transportul și distribuția zilnice ale Jurnalului Oficial, ale cărților și ale altor reviste și publicații – Respingerea ofertei unui ofertant și decizie de atribuire a contractului altui ofertant – Criterii de atribuire – Obligație de motivare – Eroare vădită de apreciere – Răspundere extracontractuală”
      1.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Procedură de cerere de ofertă – Procedura căii de atac împotriva
            deciziilor autorității contractante de atribuire a contractelor de achiziții publice – Principiul contradictorialității –
            Conciliere cu protecția secretelor comerciale – Organisme responsabile cu procedurile privind căile de atac – Obligație de
            a garanta confidențialitatea și dreptul la respectarea secretelor comerciale având în vedere informațiile cuprinse în dosarele
            comunicate de părți – Condiții – Concilierea obligației menționate cu cerințele unei protecții juridice efective și cu respectarea
            dreptului la apărare (art. 267 TFUE; [Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 100 alin. (2)] (a se vedea punctele
            25 și 26)
      2.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Procedură de cerere de ofertă – Atribuirea contractelor – Oferta
            cea mai avantajoasă din punct de vedere economic – Criterii de atribuire – Alegere efectuată de autoritatea contractantă –
            Limite – Respectarea principiilor transparenței, egalității de tratament și nediscriminării [Regulamentul nr. 1605/2002 al
            Consiliului, art. 97; Regulamentul nr. 2342/2002 al Comisiei, art. 138] (a se vedea punctele 64 și 66)
      3.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Procedură de cerere de ofertă – Obligația de respectare a principiului
            egalității de tratament a ofertanților – Necesitatea de a asigura egalitatea de șanse și de a se conforma principiului transparenței
            – Cuprinsul obligației de transparență [Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 89] (a se vedea punctul 65)
      4.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Încheierea unui contract în urma unei cereri de ofertă – Puterea
            de apreciere a instituțiilor – Control jurisdicțional – Limite (a se vedea punctul 121)
      5.                     Răspundere extracontractuală – Condiții – Nelegalitate – Prejudiciu – Legătură de cauzalitate – Lipsa uneia dintre condiții
            – Respingerea în întregime a acțiunii în despăgubire (art. 340 al doilea paragraf TFUE) (a se vedea punctul 167)
      6.                     Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene – Procedură de cerere de ofertă – Cheltuieli suportate de un ofertant
            – Drept la despăgubiri – Lipsă [Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 101] (a se vedea punctul 173)
      Obiectul

               Pe de o parte, cerere de anulare a deciziei Oficiului pentru Publicații al Uniunii Europene comunicată prin scrisoarea din
                  17 decembrie 2009 de respingere a ofertei prezentate de reclamantă în cadrul procedurii de cerere de ofertă nr. 10234 privind
                  „Transportul și distribuția zilnice ale Jurnalului Oficial, ale cărților și ale altor reviste și publicații” (JO 2009/S 176‑253034)
                  și de atribuire a contractului în favoarea ofertantului reținut și, pe de altă parte, o cerere de despăgubiri

            Dispozitivul

                  1)

                  	Respinge acțiunea.

                  2)

                  	Obligă bpost NV van publiek recht la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a cheltuielilor de judecată aferente procedurii
                     de măsuri provizorii.


Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 10 decembrie 2015.#Kyocera Mita Europe BV împotriva Comisiei Europene.#Recurs – Uniunea vamală și Tariful vamal comun – Regulamentul (UE) nr. 861/2010 – Acțiune în anulare – Articolul 263 al patrulea paragraf TFUE – Act normativ care nu cuprinde măsuri de punere în aplicare – Acordarea liberului la vamă al mărfurilor și comunicarea cuantumului taxelor – Utilizarea procedurilor simplificate sau a unor proceduri informatice.#Cauza C-553/14 P.


Hotărârea Curții din data de 15 noiembrie 1972. # Jozef Aimer împotriva Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Germania. # Cauza 27-72.


title: Hotărârea Tribunalului (camera a opta) din 25 septembrie 2014. # Peri GmbH împotriva Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci de comerț, desene și modele industriale) (OAPI). # Marcă comunitară - Cerere de înregistrare a unei mărci comunitare tridimensionale - Forma unui întinzător cu șurub - Motiv absolut de refuz - Lipsa caracterului distinctiv - Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009. # Cauza T-171/12.

text:
         HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)
      25 septembrie 2014 (
            *1
         )
      „Marcă comunitară — Cerere de înregistrare a unei mărci comunitare tridimensionale — Forma unui întinzător cu șurub — Motiv absolut de refuz — Lipsa caracterului distinctiv — Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009”
      În cauza T‑171/12,

         Peri GmbH, cu sediul în Weißenhorn (Germania), reprezentată de J. Dönch, avocat,
      reclamantă,
      împotriva

         Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI), reprezentat de D. Walicka, în calitate de agent,
      pârât,
      având ca obiect o acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 26 ianuarie 2012 (cauza R 1209/2011‑1), privind o cerere de înregistrare ca marcă comunitară a unui semn tridimensional reprezentând forma unui întinzător cu șurub,
      TRIBUNALUL (Camera a opta),
      compus din domnul D. Gratsias, președinte, doamna M. Kancheva și domnul C. Wetter (raportor), judecători,
      grefier: doamna S. Bukšek Tomac, administrator,
      având în vedere cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 12 aprilie 2012,
      având în vedere memoriul în răspuns depus la grefa Tribunalului la 24 iulie 2012,
      în urma ședinței din 5 iunie 2014,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

         Istoricul cauzei

               1

               La 5 octombrie 2010, reclamanta, Peri GmbH, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare la Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO L 78, p. 1).

               2

               Forma tridimensională a cărei înregistrare ca marcă a fost solicitată este reprodusă mai jos:

               3

               Produsele pentru care a fost solicitată înregistrarea fac parte din clasele 6 și 19 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor, din 15 iunie 1957, cu revizuirile și cu modificările ulterioare, și corespund, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri:

                        —

                        clasa 6: „Cofraje pentru beton și accesoriile acestora metalice”;

                        —

                        clasa 19: „Cofraje pentru beton și accesoriile acestora nemetalice”.

               4

               La 21 aprilie 2011, examinatorul a respins cererea de înregistrare pentru toate produsele vizate, în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.

               5

               La 7 iunie 2005, reclamanta a formulat o cale de atac împotriva deciziei examinatorului în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009.

               6

               Prin decizia din 26 ianuarie 2012 (denumită în continuare „decizia atacată”), notificată reclamantei la 13 februarie 2012, Camera întâi de recurs a OAPI a respins calea de atac pentru motivul că, în ceea ce privește produsele în cauză, semnul tridimensional a cărui înregistrare ca marcă comunitară a fost solicitată era lipsit de caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.

         Concluziile părților

               7

               Reclamanta solicită Tribunalului:

                        —

                        anularea deciziei atacate;

                        —

                        obligarea OAPI la plata cheltuielilor de judecată.

               8

               OAPI solicită Tribunalului:

                        —

                        respingerea acțiunii;

                        —

                        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

         În drept

         Cu privire la obiectul litigiului

               9

               Interpelată în ședință cu privire la eventualele observații pe care le‑ar avea de formulat referitor la raportul de ședință, reclamanta a împărtășit Tribunalului dorința ca acesta să fie modificat pentru a se ține seama de restrângerea cererii sale de înregistrare. Fiind chestionată sub acest aspect, reclamanta a precizat că restrângerea era ulterioară adoptării deciziei atacate, întrucât intervenise la 23 mai 2014 și consta în adăugarea, cu privire la produsele care fac obiectul mărcii solicitate, descrise la punctul 3 de mai sus, a următoarei precizări: „cu excepția dispozitivelor de blocare a cofrajelor”.

               10

               OAPI a obiectat în sensul că această cerere nu ar putea fi luată în considerare de către Tribunal, astfel cum reiese, în opinia sa, din jurisprudență [Hotărârea din 20 noiembrie 2007, Tegometall International/OAPI – Wuppermann (TEK), T‑458/05, Rep., EU:T:2007:349], întrucât ar determina o modificare nelegală a obiectului litigiului, în temeiul articolului 135 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

               11

               Potrivit OAPI, este adevărat că Tribunalul a admis că o declarație a solicitantului mărcii, ulterioară deciziei camerei de recurs, prin care acesta își retrăsese cererea pentru anumite produse sau servicii vizate inițial putea fi interpretată în sensul că nu urmărea să conteste legalitatea deciziei atacate decât în măsura în care privea restul produselor sau al serviciilor în cauză și, astfel, nu modifica obiectul litigiului. Totuși, nu aceasta ar fi situația în speță, întrucât restrângerea cererii de înregistrare a unei mărci nu comportă nicio restrângere a produselor, ci constă într‑o modificare a descrierii produselor în cauză.

               12

               În pofida acestei obiecții, reclamanta și‑a menținut analiza.

               13

               Trebuie amintit de la bun început că Tribunalul nu poate anula sau modifica o decizie a unei camere de recurs a OAPI decât dacă, la momentul adoptării deciziei, aceasta era afectată de unul dintre motivele de anulare sau de modificare prevăzute la articolul 65 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009. Astfel, conform articolului 76 din regulamentul menționat, Tribunalul trebuie să statueze cu privire la situația de fapt și de drept din litigiu, așa cum a fost prezentată în fața camerei de recurs (a se vedea Hotărârea TEK, punctul 10 de mai sus, EU:T:2007:349, punctul 19 și jurisprudența citată).

               14

               În schimb, acesta nu poate anula sau modifica decizia menționată pentru motive care ar interveni ulterior pronunțării sale [Hotărârea din 11 mai 2006, Sunrider/OAPI, C‑416/04 P, Rec., EU:C:2006:310, punctul 55, și Hotărârea din 9 iulie 2008, Reber/OAPI – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, Rep., EU:T:2008:268, punctul 24].

               15

               Pe de altă parte, potrivit articolului 26 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, „[o] cerere de înregistrare a unei mărci comunitare trebuie să conțină […] lista produselor sau a serviciilor pentru care se cere înregistrarea”.

               16

               Articolul 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 prevede că „[s]olicitantul poate să‑și retragă oricând cererea de înregistrare a mărcii comunitare sau să restrângă lista produselor sau serviciilor pe care aceasta le conține”.

               17

               În speță, este cert că reclamanta a procedat la o restrângere a produselor vizate prin cererea sa de înregistrare a unei mărci comunitare ulterior adoptării deciziei atacate.

               18

               Reiese că, în principiu, o restrângere, în sensul articolului 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, a listei de produse sau de servicii conținute într‑o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare care intervine ulterior adoptării deciziei camerei de recurs atacate în fața Tribunalului nu poate afecta legalitatea deciziei menționate, care este singura atacată în fața Tribunalului (a se vedea Hotărârea Mozart, punctul 14 de mai sus, EU:T:2008:268, punctul 25 și jurisprudența citată).

               19

               Cu toate acestea, trebuie arătat de asemenea că decizia unei camere de recurs a OAPI poate fi atacată în fața Tribunalului numai cu privire la anumite produse sau servicii cuprinse în lista vizată de cererea de înregistrare a mărcii comunitare respective. Într‑un asemenea caz, această decizie devine definitivă pentru celelalte produse sau servicii cuprinse în aceeași listă (Hotărârea Mozart, punctul 14 de mai sus, EU:T:2008:268, punctul 26).

               20

               Având în vedere această posibilitate, Tribunalul a interpretat o declarație a solicitantului mărcii dată în fața sa și, prin urmare, ulterioară deciziei camerei de recurs, potrivit căreia acesta își retrăgea cererea cu privire la anumite produse vizate în cererea inițială, drept o declarație că decizia atacată nu este contestată decât în măsura în care se referă la restul produselor revendicate sau drept o desistare parțială, în cazul în care această declarație a intervenit într‑un stadiu avansat al procedurii în fața Tribunalului (a se vedea Hotărârea Mozart, punctul 14 de mai sus, EU:T:2008:268, punctul 27 și jurisprudența citată).

               21

               Totuși, în cazul în care, prin restrângerea listei produselor vizate în cererea de înregistrare a mărcii comunitare, solicitantul mărcii nu urmărește retragerea unuia sau a mai multe produse din această listă, ci modificarea uneia sau a mai multe caracteristici ale acestora, nu este exclus ca această modificare să aibă efect asupra examinării mărcii comunitare efectuate de organele OAPI în cursul procedurii administrative. În aceste împrejurări, admiterea acestei modificări în stadiul acțiunii în fața Tribunalului ar echivala cu o modificare a obiectului litigiului în curs de judecată, interzisă de articolul 135 alineatul (4) din Regulamentul de procedură. Prin urmare, o astfel de restrângere nu poate fi luată în considerare de Tribunal în examinarea temeiniciei acțiunii [Hotărârea TEK, punctul 10 de mai sus, EU:T:2007:349, punctul 25, și Hotărârea din 20 februarie 2013, Caventa/OAPI – Anson's Herrenhaus (B BERG), T‑631/11, EU:T:2013:85, punctul 23].

               22

               Trebuie, în consecință, să se stabilească dacă restrângerea cererii de înregistrare a mărcii în cauză intervenită la 23 mai 2014 și pe care reclamanta a invocat‑o în ședință poate fi interpretată ca o declarație a sa că nu contestă decizia atacată decât în măsura în care aceasta se referă la produsele cuprinse în lista modificată sau ca o desistare parțială.

               23

               Nu aceasta este situația în speță. Astfel, prin această restrângere, reclamanta nu a retras produse de pe lista celor pentru care fusese solicitată înregistrarea mărcii în discuție, care rămân în continuare, pe de o parte, în ceea ce privește clasa 6, cofrajele pentru beton și accesoriile acestora metalice și, în ceea ce privește clasa 19, cofrajele pentru beton și accesoriile acestora nemetalice, ci a indicat că aceste produse trebuiau înțelese „cu excepția dispozitivelor de blocare a cofrajelor”. Prin urmare, nu se poate exclude că, procedând astfel, reclamanta a operat o modificare susceptibilă să aibă efect asupra examinării mărcii comunitare efectuate de organele OAPI în cursul procedurii administrative. Or, după cum s‑a arătat la punctul 21 de mai sus, o asemenea restrângere nu poate fi luată în considerare de Tribunal, întrucât ar modifica obiectul litigiului.

               24

               Este necesar, prin urmare, să se concluzioneze că produsele care trebuie luate în considerare în cadrul prezentei acțiuni sunt cele incluse în lista produselor vizate prin cererea inițială de înregistrare a mărcii formulată de reclamantă (a se vedea punctul 3 de mai sus).

               25

               În consecință, cererea reclamantei menționată la punctul 9 de mai sus trebuie respinsă.

         Cu privire la fond

               26

               În susținerea acțiunii formulate, reclamanta invocă două motive, primul întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, iar cel de al doilea, pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (e) din același regulament.

         Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009

               27

               Reclamanta susține că, având în vedere gradul de atenție al publicului relevant, compus din profesioniști, superior gradului de atenție care caracterizează consumatorul mediu, normal informat și suficient de atent și de avizat, precum și caracteristicile ușor de recunoscut ale întinzătorului reprezentat prin semnul în cauză, camera de recurs ar fi trebuit să concluzioneze în sensul existenței caracterului distinctiv al mărcii solicitate.

               28

               Reclamanta arată că nu au fost prezentate de către camera de recurs fapte concrete în sprijinul analizei sale, întemeiată pe simple prezumții nesusținute. Ea adaugă că acestea sunt dezmințite prin elementele prezentate în fața OAPI, în special prin sondajul pe care îl furnizase și despre care camera de recurs a considerat, în mod eronat, că nu privește decât publicul germanofon, deși întinzătorul este un semn care poate fi „citit” fără nicio cunoștință lingvistică.

               29

               OAPI contestă argumentele reclamantei.

               30

               În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, se respinge înregistrarea „mărci[lor] care sunt lipsite de caracter distinctiv”.

               31

               Caracterul distinctiv al unei mărci, în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, înseamnă că această marcă permite să se identifice produsul a cărui înregistrare a fost solicitată ca provenind de la o întreprindere determinată și, prin urmare, să se distingă acel produs de cele ale altor întreprinderi [a se vedea Hotărârea din 9 decembrie 2010, Wilo/OAPI (Carcasă fațetată a unui motor electric și reprezentarea unor fațete verzi), T‑253/09 și T‑254/09, EU:T:2010:507, punctul 17 și jurisprudența citată].

               32

               Acest caracter distinctiv al unei mărci trebuie apreciat, pe de o parte, în raport cu produsele sau cu serviciile pentru care a fost solicitată înregistrarea și, pe de altă parte, în raport cu percepția asupra acestora a publicului relevant, reprezentat de consumatorul mediu al respectivelor produse sau servicii, normal informat și suficient de atent și de avizat (a se vedea Hotărârea Carcasă fațetată a unui motor electric și reprezentarea unor fațete verzi, punctul 31 de mai sus, EU:T:2010:507, punctul 18 și jurisprudența citată).

               33

               Potrivit unei jurisprudențe constante, criteriile de apreciere a caracterului distinctiv al mărcilor care sunt constituite din aspectul produsului însuși nu diferă de cele aplicabile celorlalte categorii de mărci (a se vedea Hotărârea Carcasă fațetată a unui motor electric și reprezentarea unor fațete verzi, punctul 31 de mai sus, EU:T:2010:507, punctul 19 și jurisprudența citată).

               34

               Cu toate acestea, în cadrul aplicării acestor criterii, percepția publicului relevant nu este în mod necesar aceeași în cazul unei mărci tridimensionale, care este constituită din aspectul produsului însuși, și în cazul unei mărci verbale sau figurative, care constă într‑un semn independent de aspectul produselor pe care le desemnează. Într‑adevăr, consumatorii medii nu sunt obișnuiți să deducă originea produselor în funcție de forma acestora sau de cea a ambalajului lor, în lipsa oricărui element grafic sau textual, iar stabilirea caracterului distinctiv al unei astfel de mărci tridimensionale poate fi mai dificilă decât în cazul unei mărci verbale sau figurative (a se vedea Hotărârea Carcasă fațetată a unui motor electric și reprezentarea unor fațete verzi, punctul 31 de mai sus, EU:T:2010:507, punctul 20 și jurisprudența citată).

               35

               Pe de altă parte, potrivit jurisprudenței, cu cât forma a cărei înregistrare a fost solicitată ca marcă se apropie de forma cea mai probabilă pe care o va lua produsul în cauză, cu atât mai posibil este ca forma respectivă să fie lipsită de caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009. În aceste condiții, numai o marcă ce se deosebește în mod semnificativ de norma sau de uzanțele sectorului și, prin aceasta, își poate îndeplini funcția esențială de origine nu este lipsită de caracter distinctiv în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 (a se vedea Hotărârea Carcasă fațetată a unui motor electric și reprezentarea unor fațete verzi, punctul 31 de mai sus, EU:T:2010:507, punctul 21 și jurisprudența citată).

               36

               Acestea sunt considerațiile în lumina cărora trebuie analizate argumentele reclamantei.

               37

               În ceea ce privește publicul relevant, camera de recurs a considerat, în mod întemeiat, că era vorba despre un public specializat (punctul 11 din decizia atacată). Deși achiesează la această analiză, reclamanta deduce din ea că publicul relevant este, în consecință, publicul profesionist, ceea ce nu este decât parțial adevărat. Întrucât, astfel cum admite de altfel reclamanta, relația publicului menționat cu domeniul în discuție este de natură să implice, într‑un sens mai larg, persoane „interesate în mod fundamental de acesta”, ea poate să depășească, după caz, contrar accepțiunii acestor din urmă termeni reținute de reclamantă, cadrul strict profesional.

               38

               Odată făcută această precizare, trebuie arătat că părțile sunt de acord, în mod întemeiat, cu concluzia care trebuie trasă din faptul că publicul relevant este un public specializat, și anume aceea a gradului de atenție ridicat pe care l‑ar avea publicul respectiv față de un semn tridimensional precum semnul în cauză, care se manifestă în special prin aceea că „va fi atent la caracteristicile tehnice ale unui astfel de sistem de închidere (respectiv la calitatea materialului și a construcției)” (punctul 11 din decizia atacată).

               39

               În schimb, reclamanta susține că, ținând seama de acest grad de atenție ridicat al publicului relevant, caracteristicile întinzătorului care face obiectul semnului tridimensional a cărui înregistrare ca marcă comunitară a fost solicitată, și anume, în special, linia expusă a dinților și crestătura centrală în tija de ancorare verticală, nu puteau să nu fie remarcate și confereau, în consecință, un caracter distinctiv mărcii menționate, fapt susținut de rezultatul unui sondaj. Reclamanta reproșează camerei de recurs că nu a prezentat niciun element concret de natură să justifice refuzul său de a înregistra marca solicitată.

               40

               Camera de recurs, în ceea ce o privește, a considerat că, tocmai în considerarea gradului de atenție ridicat al publicului relevant, subliniat la punctul 38 de mai sus, acest public ar percepe înainte de toate elementele funcționale în cauză ca pe un mijloc tehnic care servește la conectarea sau la închiderea, printre altele, a unor elemente de zid sau a unor bucăți de beton. Întrucât aceste elemente tehnice sunt prezente și în alte întinzătoare, ușoarele diferențe pe care le prezintă întinzătorul în cauză față de acestea din urmă nu permiteau să se considere, potrivit camerei de recurs, că marca tridimensională solicitată prezintă o concepție unică și marcantă.

               41

               Trebuie să se sublinieze că, în materie de mărci tridimensionale, conform jurisprudenței amintite la punctul 35 de mai sus, numai o marcă ce se deosebește în mod semnificativ de norma sau de uzanțele sectorului și, prin aceasta, își poate îndeplini funcția esențială de origine nu este lipsită de caracter distinctiv.

               42

               Această analiză își păstrează pertinența atunci când publicul în cauză este un public specializat [a se vedea, referitor la un cerc restrâns de consumatori, cu privire la microfoane, Hotărârea din 12 septembrie 2007, Neumann/OAPI (Forma unui cap de microfon), T‑358/04, Rep., EU:T:2007:263, punctul 46, cu privire la streșini și acoperișuri care țin umbră, Hotărârea din 17 decembrie 2008, Somm/OAPI (Adăpost care ține umbră), T‑351/07, EU:T:2008:591, punctul 29, și cu privire la ceasuri de lux și cadrane de ceasuri de lux, Hotărârea din 14 septembrie 2009, Lange Uhren/OAPI (Câmpuri geometrice pe cadranul unui ceas), T‑152/07, EU:T:2009:324, punctul 87].

               43

               Prin urmare, camera de recurs a făcut o aplicare exactă a articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 atunci când a relevat lipsa unei concepții unice și marcante a întinzătorului reprezentat, care prezintă doar ușoare diferențe față de celelalte produse de acest tip. Astfel, nu rezultă în speță că întinzătorul în discuție prezintă un asemenea caracter neobișnuit încât să se poată considera că simpla sa reprezentare tridimensională permite să fie privită marca solicitată ca având capacitatea intrinsecă de a distinge produsele pe care urmărește să le acopere de cele ale concurenților.

               44

               Deși reclamanta reproșează camerei de recurs că nu a prezentat niciun element concret în susținerea respectivei aserțiuni, acest argument nu corespunde situației de fapt. Reiese în această privință din decizia atacată că exemplele de întinzătoare produse de concurenții reclamantei au fost examinate de camera de recurs, care a apreciat că acestea permiteau să se stabilească doar că cleștii puteau „avea concepții funcționale, chiar estetice, diferite”, dar că „aceste variații ale produsului” nu implicau constatarea unei „funcții de marcă în impresia lor de ansamblu” (punctul 17 din decizia atacată). Camera de recurs i‑a indicat reclamantei, în mod întemeiat, că nu era suficient ca publicul să poată recunoaște diferențele dintre diferitele întinzătoare, ceea ce este, într‑adevăr, la îndemâna unui public specializat precum cel din speță, ci că acesta trebuia să fie în măsură să perceapă varianta de întinzător cu șurub prezentată de reclamantă ca fiind „atât de mare [încât] o va recunoaște ca indicație de origine” (punctul 18 din decizia atacată). Or, astfel cum a arătat în mod pertinent camera de recurs, diferențele pe care le prezintă întinzătorul în cauză, desigur, identificabile, apar totuși ca simple variante de executare a întinzătoarelor cu șurub. Prin urmare, aceste caracteristici nu sunt de natură să individualizeze produsul în cauză și să semnaleze, prin ele însele, o origine comercială determinată.

               45

               În sfârșit, în privința caracterului probant al sondajului furnizat de reclamantă în cadrul procedurii în fața OAPI cu referire la caracterul distinctiv al semnului tridimensional în cauză, trebuie subliniat că în mod întemeiat a arătat camera de recurs că acesta fusese realizat numai în rândul publicului specializat germanofon, iar nu în rândul publicului specializat din Uniunea Europeană, publicul relevant în speță. Astfel, chiar dacă este vorba despre o cerere de înregistrare a unei mărci comunitare tridimensionale, care, prin urmare, nu presupune cunoștințe lingvistice pentru a fi „citită”, după cum a invocat în mod just reclamanta, totuși publicul specializat germanofon este mai familiarizat cu produsele comercializate de firmele germane sau austriece și, astfel, determinat în mod natural să citeze mai frecvent numele lor într‑un sondaj de opinie decât ar face‑o publicul specializat din Uniune, privit în globalitatea sa.

               46

               În plus, menționând rezultatele sondajului respectiv, reclamanta invocase în fața camerei de recurs (punctul 6 a patra liniuță din decizia atacată) că „un procent ridicat din publicul specializat german” identificase fabricantul formei tridimensionale a cărei înregistrare ca marcă comunitară fusese solicitată. Or, caracterul distinctiv trebuie perceput ca atare de ansamblul publicului relevant (și anume publicul relevant din Uniune). Rezultă că în mod întemeiat camera de recurs a înlăturat acest sondaj reținând că nu permitea infirmarea concluziei sale referitoare la lipsa caracterului distinctiv al semnului tridimensional în cauză.

               47

               În măsura în care reclamanta ar invoca faptul că rezultatele acestui sondaj stabilesc caracterul distinctiv al semnului menționat în rândul publicului relevant cu privire la produsul, deja comercializat de ea, pe care acest semn în reprezintă, trebuie să se arate că un astfel de argument se raportează la caracterul distinctiv dobândit prin utilizarea mărcii solicitate. Prin urmare, camera de recurs a amintit fără a săvârși o eroare de drept că un astfel de element nu putea conduce la excluderea de către OAPI a aplicării unui motiv absolut de refuz în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 [a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 februarie 2002, Mag Instrument/OAPI (Formă de lanterne de buzunar), T‑88/00, Rec., EU:T:2002:28, punctul 39] și nu ar putea fi luat în considerare decât în cadrul aplicării articolului 7 alineatul (3) din regulamentul menționat, al cărui beneficiu nu a fost invocat de reclamantă în niciun moment al procedurii.

               48

               Prin urmare, camera de recurs a constatat în mod întemeiat că marca tridimensională în cauză era lipsită de caracter distinctiv pentru toate produsele vizate, în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.

               49

               În consecință, primul motiv nu poate fi decât respins.

         Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 7 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul nr. 207/2009

               50

               Trebuie constatat că la punctul 23 din decizia atacată, în finalul acestuia, camera de recurs a menționat posibilitatea pe care ar fi avut‑o examinatorul de a respinge cererea de înregistrare a unei mărci formulată de reclamantă și în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (e) punctele (i) și (ii) din Regulamentul nr. 207/2009 numai cu titlu suplimentar, fără a face aplicarea acesteia. Rezultă astfel din modul redactare a aceluiași punct că, din rațiuni de economie a procedurii, camera de recurs a renunțat să trimită cauza la examinator pentru o decizie suplimentară, dat fiind că cererea trebuia „în orice caz respinsă în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009”, apreciere a cărei legalitate a fost confirmată la punctele 30-48 de mai sus.

               51

               Așadar, întrucât decizia atacată nu s‑a întemeiat pe articolul 7 alineatul (1) litera (e) punctele (i) și (ii) din Regulamentul nr. 207/2009, astfel cum amintește OAPI în memoriul în răspuns, motivul întemeiat pe încălcarea acestuia nu poate decât să rămână fără incidență în privința legalității deciziei menționate.

               52

               Pentru același motiv, articolul 75 din Regulamentul nr. 207/2009, în termenii căruia sunt motivate deciziile OAPI, nu a fost încălcat. În ceea ce privește un element pe care camera de recurs a decis să nu își întemeieze din oficiu decizia, consultarea prealabilă a reclamantei nu era, evident, necesară.

               53

               Reiese din cele de mai sus că al doilea motiv trebuie respins.

               54

               Prin urmare, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la admisibilitatea documentului prezentat în ședință de reclamantă, este necesar să se respingă acțiunea în ansamblul său.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               55

               Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.

               56

               Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor OAPI.

               Pentru aceste motive,
               TRIBUNALUL (Camera a opta)
               declară și hotărăște:

                        1)

                           Respinge acțiunea.

                        2)

                           Obligă Peri GmbH la plata cheltuielilor de judecată.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 25 septembrie 2014.
                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 15 ianuarie 2003. # Institut de l'audiovisuel et des télécommunications en Europe (IDATE) împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Clauză compromisorie. # Cauza T-171/01.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 15 martie 1984. # Tradax Graanhandel BV împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza 64/82.