title: Hotărârea Tribunalului (camera a șasea extinsă) din 15 septembrie 2011.#Koninklijke Grolsch NV împotriva Comisiei Europene.#Concurență - Înțelegeri - Piața olandeză a berii - Decizie prin care se constată o încălcare unică și continuă a articolului 81 CE - Participarea reclamantei la încălcarea constatată - Insuficiența probelor - Nemotivare.#Cauza T-234/07.

text:
      Cauza T‑234/07
      Koninklijke Grolsch NV
      împotriva
      Comisiei Europene
      „Concurență — Înțelegeri — Piața olandeză a berii — Decizie prin care se constată o încălcare unică și continuă a articolului 81 CE — Participarea reclamantei la încălcarea constatată — Insuficiența probelor — Nemotivare”
      Sumarul hotărârii
      1.      Acțiune în anulare — Admisibilitate — Persoane fizice sau juridice — Obligația unei întreprinderi, destinatară a unei comunicări
            privind obiecțiunile, de a contesta elementele de fapt sau de drept cuprinse în aceasta în cursul procedurii administrative
            — Limitarea exercitării dreptului de a formula o cale de atac — Încălcarea principiilor fundamentale ale legalității și respectării
            dreptului la apărare
      (art. 81 CE și 82 CE și art. 230 al patrulea paragraf CE)
      2.      Concurență — Înțelegeri — Probă — Încălcare unică și continuă rezultată dintr‑un sistem complex de concertare
      [art. 81 alin. (1) CE]
      3.      Acte ale instituțiilor — Motivare — Obligație — Conținut — Decizie de aplicare a normelor de concurență — Decizie care privește
            mai mulți destinatari
      (art. 81 CE și 253 CE)
      4.      Concurență — Norme ale Uniunii — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere
            — Prezumție relativă a unei influențe decisive exercitate de societatea‑mamă asupra filialelor pe care le deține integral
      [art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]
      1.      În domeniul normelor de concurență, nicio dispoziție a dreptului Uniunii nu impune destinatarului unei comunicări privind
         obiecțiunile să conteste diferitele elemente de fapt sau de drept ale acesteia în cursul procedurii administrative, sub sancțiunea
         de a nu mai putea să facă acest lucru ulterior în etapa procedurii jurisdicționale. Astfel, deși recunoașterea explicită sau
         implicită de către o întreprindere a elementelor de fapt sau de drept, în cursul procedurii administrative în fața Comisiei,
         poate constitui un element de probă suplimentar pentru aprecierea temeiniciei unei acțiuni în justiție, aceasta nu ar putea
         limita însăși exercitarea dreptului la o cale de atac în fața Tribunalului, de care dispune o persoană fizică sau juridică
         în temeiul tratatului.

      În lipsa unui temei juridic prevăzut în mod expres în acest scop, o asemenea limitare este contrară principiilor fundamentale
         ale legalității și respectării dreptului la apărare. În definitiv, dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil
         este garantat prin articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

      (a se vedea punctele 37, 38 și 40)
      2.      În domeniul normelor de concurență, în ceea ce privește o încălcare unică și continuă care constă în coordonarea prețurilor
         și în creșteri de prețuri ale unui anumit produs într‑un stat membru, rezultate dintr‑un sistem complex de concertare pus
         în aplicare de întreprinderile în cauză, un indiciu izolat al participării unei întreprinderi la această coordonare nu este
         suficient pentru dovedirea participării acesteia la o asemenea încălcare. Constituie un asemenea indiciu izolat participarea
         președintelui consiliului de administrație al întreprinderii acuzate la o reuniune privind un singur segment al pieței relevante.

      (a se vedea punctele 63, 65-67 și 71)
      3.      Atunci când o decizie în care este aplicat articolul 81 CE privește o pluralitate de destinatari și se pune problema imputabilității
         încălcării constatate, aceasta trebuie să cuprindă o motivare suficientă în raport cu fiecare dintre destinatarii săi, în
         special în raport cu aceia dintre destinatari care trebuie să poarte răspunderea pentru această încălcare, potrivit deciziei
         respective.

      Astfel, în ceea ce privește o societate‑mamă considerată răspunzătoare pentru comportamentul filialei sale, o astfel de decizie
         trebuie să conțină o prezentare detaliată a motivelor de natură să justifice imputabilitatea încălcării reținute împotriva
         acestei societăți.

      În acest context, atunci când decizia Comisiei prin care se constată o încălcare a normelor de concurență nu menționează legăturile
         economice, organizatorice sau juridice existente între întreprinderea în cauză și filiala acesteia, iar în motivele prezentate
         în decizie nu se menționează nicăieri numele filialei, Comisia omite, în acest mod, să prezinte motivele pentru care impută
         întreprinderii în cauză comportamentul în litigiu al filialei sale. Comisia privează astfel întreprinderea de posibilitatea
         de a contesta eventual temeinicia acestei imputări în fața Tribunalului prin răsturnarea prezumției exercitării efective de
         către societatea‑mamă a unei influențe decisive asupra comportamentului filialei sale și nu dă posibilitatea Tribunalului
         să își exercite controlul în această privință.

      (a se vedea punctele 77, 78 și 88-91)
      4.      Comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă,
         această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date
         de societatea‑mamă, având în vedere, mai ales, legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc cele două entități
         juridice. Într‑adevăr, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin
         urmare, formează o singură întreprindere. Astfel, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere
         în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze o decizie care să impună amenzi societății‑mamă fără să fie necesară
         stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării.

      În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor
         de concurență, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale
         și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod efectiv o influență
         decisivă asupra comportamentului filialei sale. În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul
         capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă
         asupra politicii comerciale a acestei filiale. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare
         în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine
         obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se
         comportă în mod autonom pe piață.

      (a se vedea punctele 80-83)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a șasea extinsă)
      15 septembrie 2011(*)

      „Concurență – Înțelegeri – Piața olandeză a berii – Decizie prin care se constată o încălcare unică și continuă a articolului 81 CE – Participarea reclamantei la încălcarea constatată – Insuficiența probelor – Nemotivare”
      În cauza T‑234/07,
      Koninklijke Grolsch NV, cu sediul în Enschede (Țările de Jos), reprezentată de M. Biesheuvel și de J. de Pree, avocați,

      reclamantă,
      împotriva
      Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii A. Bouquet, S. Noë și A. Nijenhuis, în calitate de agenți, și ulterior de domnii Bouquet și
         Noë, asistați de M. Slotboom, avocat,

      pârâtă,
      având ca obiect, în principal, o cerere de anulare a Deciziei C(2007) 1697 a Comisiei din 18 aprilie 2007 referitoare la practica
         prevăzută la articolul 81 [CE] (cazul COMP/B-2/37.766 – Piața olandeză a berii), în măsura în care aceasta se referă la reclamantă
         și, în subsidiar, o cerere de anulare sau de reducere a cuantumului amenzii aplicate reclamantei,

      TRIBUNALUL (Camera a șasea extinsă),
      compus din domnul V. Vadapalas, îndeplinind funcția de președinte, A. Dittrich și L. Truchot (raportor), judecători,
      grefier: domnul J. Plingers, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 martie 2010,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
       Situația de fapt
      1        Reclamanta, Koninklijke Grolsch NV, este o societate a cărei activitate este consacrată producerii berii, pe care o comercializează
         sub marca proprie.

      2        Grupul Grolsch este unul dintre cei patru actori principali de pe piața olandeză a berii. Ceilalți trei producători de bere
         principali prezenți pe această piață sunt, în primul rând, grupul Heineken (denumit în continuare „Heineken”), a cărui conducere
         este asigurată de societatea Heineken NV, de producția acestuia fiind responsabilă filiala Heineken Nederland BV, în al doilea
         rând, grupul InBev (denumit în continuare „InBev”), care înainte de anul 2004 era cunoscut sub numele de Interbrew, condus
         de societatea InBev SA, de producția acestuia fiind responsabilă filiala InBev Nederland NV, și, în al treilea rând, societatea
         Bavaria NV.

      3        Grupul Grolsch și ceilalți trei principali producători de bere de pe această piață vând clientului final berea pe care o produc,
         în special prin două canale de distribuție. Astfel, trebuie să se distingă, pe de o parte, circuitul localurilor „horeca”,
         respectiv hotelurile, restaurantele și cafenelele, unde consumul se face pe loc, și, pe de altă parte, circuitul „food” al
         supermarketurilor și al magazinelor de vinuri și de băuturi spirtoase, unde berea cumpărată este destinată consumului la domiciliu.
         Acest ultim sector include de asemenea segmentul berii vândute sub marca distribuitorului. Dintre cei patru producători de
         bere în cauză, numai InBev și Bavaria sunt activi pe acest ultim segment.

      4        Acești patru producători de bere sunt membri ai Centraal Brouwerij Kantoor (denumită în continuare „CBK”). Aceasta este o
         federație de întreprinderi care, potrivit statutului propriu, reprezintă interesele membrilor săi și este compusă dintr‑o
         adunare generală și din diverse comisii, cum sunt comisia responsabilă cu problemele „horeca” și comisia financiară, devenită
         comitetul director. Pentru întâlnirile care au loc în cadrul CBK, secretariatul acesteia întocmește convocări și procese‑verbale
         oficiale numerotate consecutiv și transmise membrilor participanți.

       Procedura administrativă
      5        Prin scrisorile din 28 ianuarie 2000, respectiv din 3, din 25 și din 29 februarie 2000, InBev a prezentat o serie de declarații,
         completate de declarațiile anexate a cinci dintre directorii săi (denumite în continuare, împreună, „declarația InBev”), referitoare
         la informații privind practici comerciale restrictive pe piața olandeză a berii. Declarația InBev a fost formulată în cadrul
         unei investigații desfășurate de Comisia Comunităților Europene, în special în anul 1999, cu privire la practici de tip înțelegere
         și la un eventual abuz de poziție dominantă pe piața belgiană a berii. În paralel cu declarația InBev, în conformitate cu
         Comunicarea Comisiei privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri
         (JO 1996, C 207, p. 4), InBev a introdus o cerere de clemență.

      6        În urma declarației InBev, Comisia a adoptat, la 17 martie 2000, o decizie de verificare în temeiul articolului 14 alineatul
         (3) din Regulamentul nr. 17 din 6 februarie 1962 al Consiliului, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81
         CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), astfel cum fost modificat ultima dată prin Regulamentul
         (CE) nr. 1216/1999 al Consiliului din 10 iunie 1999 (JO L 148, p. 5).

      7        Potrivit primelor două considerente ale acestei decizii:

      „Koninklijke Grolsch NV este o întreprindere producătoare de bere.
      Comisia dispune de informații potrivit cărora Koninklijke Grolsch NV, întreprinderile pe care aceasta le controlează direct
         sau indirect, inclusiv Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV, și principalii concurenți ai acesteia iau parte sau au luat parte
         la acorduri și/sau practici concertate și/sau contribuie sau au contribuit la adoptarea de către [CBK] a unor decizii privind
         stabilirea prețurilor, împărțirea piețelor și/sau schimbul de informații pe piața olandeză a berii, atât în [sectorul] vânzării
         cu amănuntul, cât și în sectorul horeca […]”

      8        Articolul 1 din această decizie prevede:

      „Koninklijke Grolsch NV și întreprinderile pe care aceasta le controlează direct sau indirect, inclusiv Grolsche Bierbrouwerij
         Nederland BV, sunt obligate să se supună unei verificări privind acorduri și/sau practici concertate prezumate, având ca obiect
         sau ca efect restrângerea concurenței dintre întreprinderile producătoare de bere din Țările de Jos. Acordurile și/sau practicile
         concertate se referă la stabilirea prețurilor, la împărțirea piețelor și/sau la schimbul de informații pe piața olandeză a
         berii, atât în [sectorul] comerțului cu amănuntul, cât și în sectorul horeca […] Aceste comportamente se pot prezenta, de
         asemenea, sub forma unor decizii [ale CBK], asociație de întreprinderi din care face parte Grolsch.”

      9        Potrivit articolului 3 primul paragraf din decizia de verificare:

      „Destinatarele prezentei decizii sunt:
      Koninklijke Grolsch NV
      Brouwerijstraat 1
      7523 XC Enschede
      Nederland
      și întreprinderile controlate direct sau indirect de aceasta, inclusiv:
      Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV
      Brouwerijstraat 1
      7523 XC Enschede
      Nederland.”
      10      Potrivit Comisiei, la 22 și la 23 martie 2000, s‑au efectuat inspecții la „Koninklijke Grolsch NV”, la ceilalți trei producători
         olandezi de bere vizați și în incintele CBK.

      11      Pe de altă parte, Comisia a notificat „Grolsch” cu privire la mai multe solicitări de informații.

      12      La 30 august 2005, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile care a fost transmisă reclamantei la 31 august 2005.
         Prin scrisoarea din 25 noiembrie 2005, reclamanta a prezentat observații scrise cu privire la această comunicare. Niciuna
         dintre întreprinderile în cauză nu a solicitat audiere.

      13      La 18 aprilie 2007, Comisia a adoptat Decizia C(2007) 1697 referitoare la practica prevăzută la articolul 81 [CE] (cazul COMP/B-2/37.766
         – Piața olandeză a berii) (denumită în continuare „decizia atacată”), care a fost notificată reclamantei prin scrisoarea din
         24 aprilie 2007.

       Decizia atacată
      14      Articolul 1 din decizia atacată prevede că „Grolsch: Koninklijke Grolsch NV” și ceilalți producători vizați au participat,
         în perioada cuprinsă între 27 februarie 1996 și 3 noiembrie 1999, la o încălcare unică și continuă a articolului 81 alineatul
         (1) CE, constând într‑o serie de acorduri și/sau de practici concertate având ca obiect restrângerea concurenței în cadrul
         pieței comune.

      15      Încălcarea a constat, în primul rând, în coordonarea prețurilor și a creșterilor de prețuri la bere în Țările de Jos, atât
         în sectorul „horeca”, cât și în cel al consumului la domiciliu, inclusiv în ceea ce privește berea vândută sub marca distribuitorului,
         în al doilea rând, în coordonarea ocazională a altor condiții comerciale decât prețurile oferite în mod individual clienților
         în sectorul „horeca” din Țările de Jos, cum ar fi împrumuturile pentru localuri, și, în al treilea rând, în coordonarea ocazională
         cu privire la repartizarea clientelei, atât în sectorul „horeca”, cât și în cel al consumului la domiciliu din Țările de Jos
         [articolul 1 și considerentele (257) și (258) ale deciziei atacate].

      16      Potrivit deciziei atacate, comportamentele anticoncurențiale ale producătorilor de bere s‑au manifestat în cadrul unei serii
         de întâlniri multilaterale informale la care participau în mod constant cei patru actori principali de pe piața olandeză a
         berii, precum și în cadrul unor întâlniri bilaterale complementare, în care erau implicați aceiași producători de bere, în
         diverse combinații. Aceste întâlniri s‑ar fi desfășurat în mod deliberat în secret, participanții cunoscând faptul că nu erau
         autorizate [considerentele (257)-(260) ale deciziei atacate].

      17      Astfel, în primul rând, între 27 februarie 1996 și 3 noiembrie 1999, s‑au desfășurat o serie de întâlniri multilaterale intitulate
         „concertarea Catherijne” sau „comisia pentru ordinea de zi”. În decizia atacată se arată că aceste întâlniri, axate pe sectorul
         „horeca”, dar care puteau viza inclusiv sectorul consumului la domiciliu, au avut în principal ca obiect coordonarea prețurilor
         și a creșterilor de prețuri la bere, discutarea limitării cuantumului reducerilor și a repartizării clientelei, precum și
         concertarea cu privire la alte condiții comerciale. Prețurile berii vândute sub marca distribuitorului ar fi fost de asemenea
         discutate în cadrul acestor întâlniri [considerentele (85), (90), (98), (115)-(127) și (247)-(252) ale deciziei atacate].

      18      În al doilea rând, în ceea ce privește contactele bilaterale dintre producătorii de bere, în decizia atacată se constată că,
         la 12 mai 1997, InBev și Bavaria s‑au întâlnit și au discutat despre creșterea prețurilor la berea vândută sub marca distribuitorului
         [considerentul (104) al deciziei atacate]. Pe de altă parte, potrivit Comisiei, Heineken și Bavaria s‑au întâlnit în anul
         1998 pentru a discuta despre restricțiile privind punctele de vânzare în sectorul „horeca” [considerentul (189) al deciziei
         atacate]. Comisia arată că și în jurul datei de 5 iulie 1999 au avut loc contacte bilaterale între Heineken și „Grolsch” cu
         privire la compensațiile acordate unor clienți din sectorul consumului la domiciliu care practicau reduceri temporare de prețuri
         [considerentele (212) și (213) ale deciziei atacate].

      19      În sfârșit, potrivit deciziei atacate, între InBev și Bavaria au avut loc în anul 1997 contacte bilaterale și schimburi de
         informații dedicate unor discuții generale referitoare la prețul berii, precum și discuții având legătură mai degrabă cu mărcile
         distribuitorilor. În contactele bilaterale, sub forma unor schimburi de informații, dedicate mărcilor distribuitorilor, ar
         fi fost implicați și producători belgieni de bere în lunile iunie și iulie 1998. Comisia precizează că aceste discuții au
         avut loc în prezența Heineken și a „Grolsch” [considerentele (105), (222)-(229) și (231)-(236) ale deciziei atacate].

      20      Constatarea acestor comportamente se întemeiază într‑o mare măsură pe informațiile furnizate de declarația InBev [considerentele
         (40)-(62) ale deciziei atacate].

      21      Pe de altă parte, Comisia apreciază că declarația InBev este confirmată de o serie de documente interne care provin de la
         grupul Grolsch și de la ceilalți trei producători de bere olandezi, de note olografe din timpul întâlnirilor, de note de cheltuieli
         și de copii ale unor agende, obținute în urma unor investigații și a unor solicitări de informații [considerentele (63)-(255)
         ale deciziei atacate].

      22      Dispozitivul deciziei atacate are următorul cuprins:

      „Articolul 1
      Următoarele întreprinderi au luat parte, în perioada cuprinsă între 27 februarie 1996 și 3 noiembrie 1999, la o încălcare
         unică și continuă a articolului 81 [CE], constând într‑o serie de acorduri și/sau de practici concertate având ca obiect restrângerea
         concurenței în cadrul pieței comune, în special i) prin coordonarea prețurilor și a creșterilor de prețuri la bere în Țările
         de Jos, atât în [sectorul] «horeca», cât și în sectorul consumului la domiciliu, inclusiv în ceea ce privește berea vândută
         sub marca distribuitorului, ii) prin coordonarea ocazională a altor condiții comerciale oferite în mod individual consumatorilor
         în [sectorul] «horeca» din Țările de Jos și iii) prin concertarea ocazională cu privire la repartizarea clientelei, atât în
         [sectorul] «horeca», cât și în [sectorul] consumului la domiciliu din Țările de Jos:

      InBev: InBev NV și InBev Nederland NV
      Heineken: Heineken NV și Heineken Nederland BV
      Grolsch: Koninklijke Grolsch NV
      Bavaria: Bavaria NV
      Articolul 2
      Întreprinderile menționate la articolul 1 încetează imediat încălcările vizate la articolul amintit, în cazul în care nu au
         luat deja această măsură.

      Acestea se abțin de la orice act sau de la orice comportament prevăzut la articolul 1, precum și de la orice măsură având
         un obiect sau un efect identic sau echivalent.

      Articolul 3
      Pentru încălcările prevăzute la articolul 1, se aplică următoarele amenzi:
      (a)      Heineken NV și Heineken Nederland BV, în solidar: 219 275 000 de euro;
      (b)      Koninklijke Grolsch NV: 31 658 000 de euro;
      (c)      Bavaria NV: 22 850 000 de euro.
      […]
      Articolul 4
      Societățile
      InBev NV, Brouwerijplein 1, B 3000 Louvain, Belgia
      InBev Nederland NV, Ceresstraat 1, 4811 CA Breda, Țările de Jos
      Heineken NV, Vijzelstraat 72, 1017 HL Amsterdam, Țările de Jos
      Heineken Nederland BV, Burgemeester Smeetsweg 1, 2382 PH Zoeterwoude, Țările de Jos
      Koninklijke Grolsch NV, Brouwerslaan 1, 7548 XA Enschede, Țările de Jos
      Bavaria NV, De Slater 1, 5737 RV Lieshout, Țările de Jos
      sunt destinatare ale prezentei decizii.
      […]”
       Procedura și concluziile părților
      23      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 3 iulie 2007, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

      24      Prin Decizia din 10 februarie 2010, Tribunalul a trimis cauza la Camera a șasea extinsă în temeiul articolului 14 alineatul
         (1) și al articolului 51 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

      25      În cadrul măsurilor de organizare a procedurii din 12 februarie 2010, Tribunalul a adresat întrebări scrise părților, care
         au răspuns la acestea în termenul prevăzut.

      26      Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 24 martie
         2010.

      27      Întrucât judecătorul raportor a fost împiedicat să facă parte din complet după terminarea procedurii orale, cauza a fost reatribuită
         unui alt judecător raportor, iar la deliberările prezentei hotărâri au participat cei trei judecători care o semnează, potrivit
         articolului 32 alineatul (1) din Regulamentul de procedură.

      28      Reclamanta solicită Tribunalului:

      –        anularea în tot sau în parte a deciziei atacate, cel puțin în măsura în care aceasta o privește;
      –        anularea sau, în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată;
      –        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
      29      Comisia solicită Tribunalului:

      –        respingerea acțiunii;
      –        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
       În drept
      30      În susținerea acțiunii, reclamanta invocă, în esență, șase motive, întemeiate, în primul rând, pe neregularitățile care afectează
         procedura administrativă, în al doilea rând, pe încălcarea obligației de motivare cu privire la participarea directă a reclamantei
         la încălcarea constatată, în al treilea rând, pe insuficiența probelor privind comportamentul ilicit reținut, în al patrulea
         rând, pe calificarea eronată a acestui comportament drept participare la o serie de acorduri și/sau de practici concertate
         în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, în al cincilea rând, pe lipsa participării directe a reclamantei la încălcarea
         unică și continuă constatată și, în al șaselea rând, pe inadecvarea cuantumului amenzii.

      31      Este necesar să se examineze mai întâi al cincilea motiv, întemeiat pe lipsa participării directe a reclamantei la încălcarea
         unică și continuă constatată.

       Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe lipsa participării directe a reclamantei la încălcarea unică și continuă constatată
      32      Reclamanta contestă că a participat direct la încălcarea constatată. Astfel, aceasta nu ar fi fost prezentă, în persoana domnului
         J. T., președinte al consiliului de administrație al acesteia din anul 1997, decât la întâlnirea comisiei financiare din 8
         ianuarie 1999. Ceilalți „directori ai Grolsch”, menționați în considerentul (19) al deciziei atacate și care au participat
         la toate celelalte întâlniri în litigiu, ar fi angajații filialei reclamantei, Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV.

       Cu privire la admisibilitatea motivului
      –       Argumentele părților
      33      Comisia contestă admisibilitatea motivului pentru faptul că reclamanta nu a contestat constatarea participării sale la încălcare
         nici în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile, nici în răspunsul său din 21 decembrie 2001 la o solicitare de
         informații. Dimpotrivă, reclamanta ar fi prezentat informații din care rezulta că aceasta era angajatorul participanților
         la întâlnirile în cauză, astfel cum sunt enumerați în considerentul (19) al deciziei atacate.

      34      Întrucât nu a susținut niciodată prezentul motiv cu suficientă claritate în cursul procedurii administrative, reclamanta nu
         mai are dreptul să îl invoce pentru prima dată în fața Tribunalului. Din moment ce aceasta a admis în mod explicit, în cadrul
         procedurii administrative, existența faptelor care îi sunt imputate de Comisie în comunicarea privind obiecțiunile, o întreprindere
         nu mai poate, în principiu, să le conteste în fața Tribunalului.

      35      Reclamanta recunoaște că nu a invocat prezentul motiv pe durata etapei administrative, dar atrage atenția că a negat săvârșirea
         încălcării în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile. În sfârșit, aceasta consideră că poate invoca acest motiv
         de procedură pentru prima dată în fața Tribunalului.

      36      Potrivit acesteia, numai atunci când o întreprindere a recunoscut în mod explicit în cursul procedurii administrative faptele
         care îi sunt imputate nu le mai poate contesta, în principiu, în fața Tribunalului. Or, reclamanta nu ar fi recunoscut săvârșirea
         pretinsei încălcări, cu atât mai puțin în mod direct.

      –       Aprecierea Tribunalului
      37      Trebuie amintit că nicio dispoziție a dreptului Uniunii Europene nu îi impune destinatarului unei comunicări privind obiecțiunile
         să conteste diferitele elemente de fapt sau de drept ale acesteia în cursul procedurii administrative, fără a mai putea să
         facă acest lucru ulterior, în etapa procedurii jurisdicționale.

      38      Astfel, deși recunoașterea explicită sau implicită de către o întreprindere a elementelor de fapt sau de drept, în cursul
         procedurii administrative în fața Comisiei, poate constitui un element de probă suplimentar pentru aprecierea temeiniciei
         unei acțiuni în justiție, aceasta nu ar putea limita însăși exercitarea dreptului la o cale de atac în fața Tribunalului,
         de care dispune o persoană fizică sau juridică în temeiul tratatului.

      39      Astfel, argumentul Comisiei potrivit căruia reclamanta nu poate contesta în fața Tribunalului constatarea participării sale
         la înțelegerea în cauză, dacă nu a procedat în acest mod în termeni clari și exacți în cursul etapei administrative, înseamnă
         a limita accesul reclamantei la justiție și, mai exact, dreptul acesteia de a fi judecată de o instanță.

      40      În lipsa unui temei juridic prevăzut în mod expres în acest scop, o asemenea limitare este contrară principiilor fundamentale
         ale legalității și respectării dreptului la apărare. În sfârșit, trebuie arătat că dreptul la o cale de atac eficientă și
         la un proces echitabil este garantat prin articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la
         7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1).

      41      În consecință, prezentul motiv este admisibil.

       Cu privire la temeinicia motivului
      –       Argumentele părților
      42      Reclamanta consideră că, întrucât nu a fost reprezentată decât la întâlnirea comisiei financiare din 8 ianuarie 1999, în persoana
         domnului J. T., Comisia nu ar fi trebuit să rețină participarea sa la încălcarea constatată, ci, mai curând, să îi impute,
         dacă era cazul, răspunderea pentru o încălcare săvârșită de filiala sa, Grolsche Bierbrouwerij Nederland, ai cărei angajați
         au participat la toate celelalte reuniuni coluzive.

      43      În plus, Comisia nu putea să nu aibă cunoștință despre existența filialei în cauză, din moment ce și aceasta era destinatară
         a deciziei de inspecție.

      44      Comisia consideră, în esență, că a avut motive suficiente pentru a prezuma că participanții la întâlnirile anticoncurențiale
         lucrau pentru reclamantă și că, prin urmare, aceasta era implicată în săvârșirea încălcării.

      45      De asemenea, Comisia atrage atenția că reclamanta a prezentat în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile informații
         din care rezulta că aceasta era angajatorul „directorilor Grolsch” identificați în considerentul (19) al deciziei atacate
         ca participanți la întâlnirile în cauză.

      –       Aprecierea Tribunalului
      46      În considerentul (19) al deciziei atacate se precizează:

      „Directorii Grolsch implicați în furnizarea de probe în cadrul prezentei proceduri sunt:
      –        domnul [P. P. S.] (președinte al consiliului de administrație din anul 1987 până în anul 1996);
      –        domnul [J. T.] (director comercial din anul 1990 până în anul 1996, director general din anul 1996 până în anul 1997, președinte
         al consiliului de administrație din anul 1997);

      –        domnul [R. S.] (director horeca pentru Țările de Jos din anul 1992 până în anul 1995, director comercial pentru Țările de
         Jos din anul 1996 până în anul 1999);

      –        domnul [H. O. B.] (director horeca din anul 1996 până în anul 2000);
      –        domnul [P. M.] (director de vânzări pentru consum la domiciliu până în anul 1999, iar de la data respectivă director comercial);
      –        domnul [K. H.] (director de vânzări pentru consum la domiciliu din anul 2000, iar anterior Market Research Manager);
      –        domnul [L. S.] (director de producție până în anul 1996, iar de la data respectivă director pentru control tehnologic și servicii).”
      47      Comisia nu contestă afirmația reclamantei potrivit căreia, cu excepția domnului J. T., președinte al consiliului de administrație
         al acesteia din anul 1997, niciuna dintre persoanele menționate în considerentul (19) al deciziei atacate ca fiind „directorii
         Grolsch implicați în furnizarea de probe în cadrul prezentei proceduri” și a căror participare la întâlnirile în cauză se
         invocă împotriva sa nu era angajata reclamantei. Comisia nu contestă nici că directorii în cauză erau cei ai filialei reclamantei,
         Grolsche Bierbrouwerij Nederland, fapt confirmat de contractele de muncă ale persoanelor în cauză și de alte documente anexate
         la răspunsurile date de reclamantă la întrebările scrise adresate de Tribunal.

      48      Pe de altă parte, în memoriile sale și în răspunsurile la întrebările scrise adresate de Tribunal, Comisia a afirmat că s‑a
         întemeiat, în esență, pe răspunsul reclamantei din 21 decembrie 2001 la o solicitare de informații care i‑a fost adresată
         la 10 octombrie 2001 pentru a aprecia că persoanele identificate în considerentul (19) al deciziei atacate ca „directori ai
         Grolsch” își exercitau atribuțiile în cadrul reclamantei.

      49      Or, din textul acestui răspuns reiese, pe de o parte, că domnul R. S. a fost director comercial pentru Țările de Jos al Grolsche
         Bierbrouwerij Nederland din ianuarie 1996 până în noiembrie 1999 și că acesta este în prezent director al Grolsch International
         BV și, pe de altă parte, că domnul P. M. „exercită din noiembrie 1999 funcțiile de director comercial al Grolsche Bierbrouwerij
         Nederland BV [și că acesta] a fost anterior responsabil pentru consumul așa‑numit la domiciliu (comerț cu amănuntul, sector
         în afara «horeca»), în calitate de șef de vânzări pentru consum la domiciliu”.

      50      În plus, reclamanta a arătat la punctul 47 din răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile că „lista cu numele de cod
         nu era utilizată de domnul [J. T.] în calitatea sa de director comercial al Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV, ci în calitate
         de președinte al Consiliului de administrație al Grolsch NV (funcție pe care a exercitat‑o din anul 1997 până în anul 2004)
         [și că a]ceastă listă nu era utilizată de alte persoane în cadrul Grolsch NV sau în cadrul Grolsch Bierbrouwerij Nederland
         BV (unde lucrau persoanele prezente la întâlnirile plenare)”.

      51      În sfârșit, în declarația dată în timpul inspecției Comisiei din 23 martie 2000 de domnul J. T. (director general al Grolsche
         Bierbrouwerij Nederland din anul 1996 până în anul 1997 și președinte al consiliului de administrație al reclamantei din anul
         1997) și invocată drept element de probă în considerentele (249) și (308) ale deciziei atacate se arată că declarantul ocupă
         postul de „[d]irector general al Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV”.

      52      În mod cert, din decizia atacată reiese că domnul J. T. a participat la 21 octombrie 1996, împreună cu directorul general
         al Interbrew Nederland, la o întâlnire bilaterală privind mărcile distribuitorilor [considerentul (250) al deciziei atacate].
         Cu toate acestea, trebuie să se observe că persoana în cauză era încă, la data respectivă, salariată a filialei reclamantei,
         Grolsche Bierbrouwerij Nederland, și că, prin urmare, aceasta nu lucra încă pentru reclamantă, după cum rezultă din răspunsurile
         scrise ale reclamantei la întrebările adresate de Tribunal și din copia contractului de muncă pe care aceasta l‑a încheiat
         cu domnul J. T. la 2 septembrie 1997 și pe care a prezentat‑o Tribunalului.

      53      De asemenea, deși în decizia atacată se menționează că domnul J. T. a participat la 10 noiembrie 1999, împreună cu reprezentanți
         ai Heineken, la o întâlnire privind evoluția generală a pieței europene și/sau mondiale a berii [considerentele (405) și (412)
         ale deciziei atacate], trebuie să se arate că această întâlnire a avut loc ulterior datei de 3 noiembrie 1999, sfârșitul perioadei
         încălcării reținut de Comisie.

      54      Potrivit deciziei atacate, domnul J. T. a prezentat întotdeauna la întâlnirile comisiei financiare a CBK un document menit
         să atragă atenția Interbrew și a Bavaria asupra stabilirii prețurilor la berea vândută sub marca distribuitorului [considerentele
         (249) și (308) ale deciziei atacate]. Cu toate acestea, din decizia atacată nu reiese că persoana în cauză a participat la
         alte întâlniri decât cea din 8 ianuarie 1999, în cursul căreia, potrivit notelor luate de aceasta pe invitația la întâlnirea
         respectivă, a fost amintit subiectul prețurilor la bere [considerentul (193) al deciziei atacate].

      55      Astfel, elementele de probă menționate în decizia atacată care ar putea stabili participarea reclamantei la comportamentele
         ilicite se limitează la trei: declarația InBev, notele domnului J. T. de pe invitația de participare la întâlnirea din 8 ianuarie
         1999 menționată anterior [considerentul (193) al deciziei atacate] și unele documente descoperite la Heineken, în care se
         face referire la două convorbiri telefonice ale domnului J. T. cu conducerea Heineken din jurul datei de 5 iulie 1999 în legătură
         cu reducerile practicate de un lanț de magazine (nota de subsol 473 din decizia atacată).

      56      În primul rând, în declarația InBev, care constituie singurul element de probă care are legătură cu toate componentele încălcării
         constatate, InBev face referire în general la participarea grupului Grolsch, fără a menționa în mod special participarea individuală
         a reclamantei, Koninklijke Grolsch. Persoanele din cadrul grupului Grolsch ale căror nume sunt menționate în declarația InBev
         sunt, toate, cu excepția domnului J. T., salariați ai filialei Grolsche Bierbrouwerij Nederland.

      57      În ceea ce privește numele domnului J. T., acesta nu figurează decât pe o listă anexată la declarația InBev, care cuprinde
         datele întâlnirilor comisiei financiare a CBK și numele persoanelor care au reprezentat principalii producători olandezi de
         bere la aceste întâlniri. Din această listă reiese că, în perioada în cauză, domnul J. T. a participat la patru întâlniri
         ale comisiei financiare. Cu toate acestea, întâlnirea din 8 ianuarie 1999 este singura întâlnire de pe listă care a fost menționată
         în decizia atacată. În plus, din declarația InBev reiese că numele participanților la această întâlnire sunt „niet bekend”
         (necunoscute).

      58      În al doilea rând, notele olografe menționate anterior de domnul J. T., astfel cum sunt acestea reproduse în considerentul
         (193) al deciziei atacate, sunt următoarele:

      „–      vânzări ’98
      –        prețul berii →
      –        navetă de tip «pinool»                    acțiuni/cat II
      –        navete                                     mic
                                                      butoi
                                                      NMA”.
      59      Potrivit Comisiei, din aceste note rezultă că discuțiile referitoare la prețul berii s‑au axat pe patru elemente: în primul
         rând, acțiunile promoționale pe piața consumului la domiciliu, în al doilea rând, prețul sortimentelor de bere mai ieftine
         și vândute sub marca distribuitorului, în al treilea rând, prețul berii la butoi, recipientele mari utilizate în sectorul
         „horeca” al pieței olandeze a berii și, în al patrulea rând, autoritatea olandeză în domeniul concurenței „NMA” [considerentul
         (194) al deciziei atacate].

      60      În al treilea rând, Comisia deduce din documentele descoperite la Heineken, în care se face referire la două convorbiri telefonice
         ale domnului J. T. cu conducerea Heineken din jurul datei de 5 iulie 1999, că Heineken contactase în mod direct grupul Grolsch
         în legătură cu reducerile de prețuri cu o lună și jumătate înainte ca reducerile temporare, practicate de un lanț de magazine
         căruia grupul Grolsch refuzase să îi acorde o compensație, să fie efectiv aplicate [considerentul (213) al deciziei atacate].

      61      Trebuie să se constate că notele domnului J. T. de pe invitația de participare la întâlnirea din 8 ianuarie 1999 și documentele
         descoperite la Heineken, în care se face referire la cele două convorbiri telefonice ale domnului J. T. cu conducerea Heineken
         din jurul datei de 5 iulie 1999, sunt singurele elemente legate în mod special de eventuala participare individuală a reclamantei
         la încălcarea unică și continuă constatată la articolul 1 din decizia atacată în perioada cuprinsă între 27 februarie 1996
         și 3 noiembrie 1999.

      62      În primul rând, trebuie să se arate că aceste documente nu conțin niciun indiciu privind participarea reclamantei la a doua
         și la a treia componentă a acestei încălcări, respectiv, pe de o parte, „coordonarea ocazională a altor condiții comerciale
         [decât prețurile] oferite în mod individual consumatorilor în [sectorul] horeca din Țările de Jos” și, pe de altă parte, „coordonare[a]
         ocazională cu privire la repartizarea clientelei, atât în sectorul horeca, cât și în cel al consumului la domiciliu din Țările
         de Jos”.

      63      În al doilea rând, în ceea ce privește prima componentă a încălcării unice și continue constatate, respectiv „coordonarea
         prețurilor și creșteri ale prețurilor berii în Țările de Jos, atât în sectorul «horeca», cât și în cel al consumului la domiciliu”,
         notele domnului J. T. referitoare la întâlnirea din 8 ianuarie 1999 constituie singurul indiciu menționat în decizia atacată
         cu privire la participarea reclamantei la coordonarea prețurilor și a creșterilor de prețuri pe segmentul berii vândute sub
         marca distribuitorului, care aparține exclusiv sectorului consumului la domiciliu.

      64      În plus, cele două convorbiri telefonice care au avut loc în jurul datei de 5 iulie 1999 între Heineken și domnul J. T. nu
         pot fi considerate ca referindu‑se la acest segment al sectorului consumului la domiciliu, din moment ce nici Heineken, nici
         grupul Grolsch nu produc sortimente de bere de marcă de distribuitor [considerentele (7) și (18) ale deciziei atacate].

      65      Or, seria de acorduri și/sau de practici concertate în sensul articolului 81 CE constatate, calificate astfel în considerentul
         (337) al deciziei atacate, rezultă, după cum reiese din prezentarea de mai sus a faptelor din prezenta cauză, dintr‑un sistem
         complex de concertare pus în aplicare de cei patru producători de bere în cauză și, prin urmare, necesita contacte regulate
         pe o perioadă lungă (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 4 iunie 2009, T‑Mobile Netherlands și alții, C‑8/08, Rep.,
         p. I‑4529, punctul 60).

      66      În aceste condiții, notele domnului J. T. nu par să poată stabili, singure, participarea reclamantei la concertarea continuă
         a celor patru producători de bere, constatată prin decizia atacată, cu privire la acest segment al pieței olandeze a berii.

      67      Având în vedere un astfel de indiciu izolat al unei participări a reclamantei la concertarea cu ceilalți trei producători
         de bere în cauză, nu se poate considera că s‑a dovedit că reclamanta a participat la concertarea continuă, constatată la articolul
         1 din decizia atacată, a prețurilor și a creșterilor de prețuri la bere în Țările de Jos, în ceea ce privește berea vândută
         sub marca distribuitorului pe segmentul consumului de bere la domiciliu în Țările de Jos.

      68      În al treilea rând, ca urmare a absenței reclamantei de la toate întâlnirile dintre producătorii de bere menționați în decizia
         atacată, cu excepția celei din 8 ianuarie 1999, nu s‑a demonstrat nici că reclamanta a participat la concertarea multilaterală
         continuă cu ceilalți trei producători de bere în cauză cu privire la prețurile și la creșterile de prețuri la bere în Țările
         de Jos, atât în sectorul „horeca”, cât și pe segmentul berii necomercializate sub marca distribuitorului în sectorul consumului
         la domiciliu.

      69      Având în vedere caracterul bilateral al contactelor intervenite între Heineken și domnul J. T. în jurul datei de 5 iulie 1999,
         notele domnului J. T. referitoare la întâlnirea din 8 ianuarie 1999 nu pot demonstra, singure, participarea reclamantei la
         această coordonare multilaterală continuă a prețurilor între cei patru producători de bere destinatari ai deciziei atacate.

      70      În aceste condiții, notele olografe ale domnului J. T. referitoare la întâlnirea din 8 ianuarie 1999 și cele două convorbiri
         telefonice ale persoanei în cauză cu conducerea Heineken din jurul datei de 5 iulie 1999 nu sunt suficiente pentru a stabili
         participarea reclamantei la încălcarea unică și continuă, astfel cum a fost reținută de Comisie.

      71      Din cele prezentate anterior rezultă că, în considerentul (399) al deciziei atacate, Comisia a concluzionat în mod eronat
         că „probele descrise [la punctul] 4 din aceasta arată că [reclamanta,] Koninklijke Grolsch NV, a participat în mod direct
         la înțelegere de la 27 februarie 1996 până la 3 noiembrie 1999”.

      72      În aceste condiții, trebuie să se admită motivul întemeiat pe lipsa participării directe a reclamantei la încălcarea unică
         și continuă de la 27 februarie 1996 până la 3 noiembrie 1999, astfel cum a fost constatată la articolul 1 din decizia atacată.

       Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare privind participarea directă a reclamantei la
            încălcarea constatată
       Argumentele părților
      73      Reclamanta reproșează Comisiei că și‑a încălcat obligația de motivare prin afirmațiile sale referitoare la pretinsa participare
         directă a reclamantei la încălcarea constatată prin decizia atacată.

      74      În răspunsurile sale scrise din 27 februarie 2010 la întrebările Tribunalului, Comisia a arătat că nu s‑a făcut distincție
         între persoanele juridice Koninklijke Grolsch și filiala acesteia (în proporție de 100 %) Grolsche Bierbrouwerij Nederland
         și că participanții la întâlnirile privind înțelegerea acționau în calitate de director comercial, responsabil pentru consumul
         la domiciliu, director general etc. al întreprinderii Grolsch, aflată sub controlul persoanei juridice Koninklijke Grolsch.

      75      În cursul ședinței, Comisia a adăugat că cele două societăți constituiau o entitate economică și că această entitate economică
         participase la încălcare.

       Aprecierea Tribunalului
      76      Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă la articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză
         și să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor
         interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite controlul. Cerința motivării
         trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de
         interesul de a primi explicații propriu destinatarului sau altor persoane vizate în mod direct și individual de acest act
         (a se vedea Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctul
         63 și jurisprudența citată).

      77      Atunci când, precum în speță, o decizie în care este aplicat articolul 81 CE privește o pluralitate de destinatari și se pune
         problema imputabilității încălcării constatate, aceasta trebuie să cuprindă o motivare suficientă în raport cu fiecare dintre
         destinatarii săi, în special în raport cu aceia dintre destinatari care trebuie să poarte răspunderea pentru această încălcare,
         potrivit deciziei respective.

      78      Astfel, în ceea ce privește o societate‑mamă considerată răspunzătoare pentru comportamentul filialei sale, o astfel de decizie
         trebuie să conțină o prezentare detaliată a motivelor de natură să justifice imputabilitatea încălcării reținute împotriva
         acestei societăți (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, SCA Holding/Comisia, T‑327/94, Rec., p. II‑1373,
         punctele 78-80).

      79      Prin intermediul motivului invocat, reclamanta reproșează, în esență, Comisiei că i‑a imputat în realitate, fără a indica
         elementele de fapt și de drept în susținerea unei astfel de imputări, participarea la înțelegere a filialei sale, Grolsche
         Bierbrouwerij Nederland, care ar decurge din participarea salariaților acesteia la întâlnirile în litigiu.

      80      Desigur, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că un comportament al unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special
         atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață,
         ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere, mai ales, legăturile organizatorice,
         economice și juridice care unesc cele două entități juridice (Hotărârea Curții din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia,
         C‑97/08 P, Rep., p. I‑8237, punctul 58).

      81      Într‑adevăr, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare,
         formează o singură întreprindere. Astfel, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul
         articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze o decizie care să impună amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea
         implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării (Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior, punctul
         59).

      82      În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor
         de concurență, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale
         și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod efectiv o influență
         decisivă asupra comportamentului filialei sale (Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior, punctul 60).

      83      În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea
         sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale.
         Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei
         sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă
         elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață (Hotărârea Akzo Nobel
         și alții/Comisia, citată anterior, punctul 61).

      84      În speță, trebuie totuși să se constate că, după ce a menționat, în considerentul (3) al deciziei atacate, grupul Grolsch
         printre cei patru producători de bere care au luat parte la înțelegerea în cauză, în considerentul (18), Comisia asimilează
         reclamanta grupului Grolsch, căruia îi aparține filiala reclamantei, Grolsche Bierbrouwerij Nederland.

      85      Enumerând în continuare, în considerentul (19) al deciziei atacate, numele directorilor „Grolsch” care au participat la întâlnirile
         dintre producătorii de bere, fără a indica apartenența acestora la reclamantă sau la filiala acesteia, Grolsche Bierbrouwerij
         Nederland, Comisia a asimilat toate părțile în cauză unor directori ai reclamantei, în timp ce toți aceștia erau, în perioada
         reținută a încălcării, salariați ai filialei Grolsche Bierbrouwerij, cu excepția domnului J. T.

      86      După asimilarea reclamantei grupului Grolsch, Comisia omite totuși să prezinte motivele pentru care îi impută reclamantei
         participarea la înțelegere a filialei sale, Grolsche Bierbrouwerij Nederland, care ar rezulta din participarea salariaților
         acesteia la întâlnirile în cauză, potrivit jurisprudenței citate anterior.

      87      Astfel, Comisia reține în acești termeni răspunderea reclamantei pentru încălcarea constatată la articolul 1 din decizia atacată:

      „8.2. Răspunderea în prezenta cauză
      […]
      8.2.2. Grolsch
      (399) Probele descrise [la punctul] 4 arată că Koninklijke Grolsch NV a participat în mod direct la înțelegere de la 27 februarie
         1996 până la 3 noiembrie 1999.”

      88      Astfel, în decizia atacată nu se menționează legăturile economice, organizatorice sau juridice existente între reclamantă
         și filiala acesteia, iar în motivele prezentate în decizia atacată nu se menționează nicăieri numele filialei.

      89      Prin urmare, rezultă că nu au fost prezentate de Comisie, potrivit principiului pe care aceasta îl menționează totuși în considerentul
         (397) al deciziei atacate, motivele care au determinat‑o „să stabilească persoana juridică răspunzătoare pentru funcționarea
         întreprinderii la momentul săvârșirii încălcării, astfel încât această persoană juridică să poată fi trasă la răspundere pentru
         încălcare” sau, după caz, această persoană să poată răsturna prezumția relativă a exercitării efective de către societatea‑mamă
         a unei influențe decisive asupra comportamentului filialei sale.

      90      Rezultă că, în decizia atacată, Comisia a omis să prezinte motivele pentru care îi impută reclamantei comportamentul filialei
         sale, Grolsche Bierbrouwerij Nederland, care ar decurge din participarea salariaților acesteia la întâlnirile în cauză.

      91      Comisia a privat astfel reclamanta de posibilitatea de a contesta eventual temeinicia acestei imputări în fața Tribunalului
         prin răsturnarea prezumției și nu a dat posibilitatea Tribunalului să își exercite controlul în această privință.

      92      Prin urmare, trebuie admis al doilea motiv, în măsura în care este întemeiat pe încălcarea obligației de motivare privind
         stabilirea în sarcina reclamantei, ca urmare a implicării filialei sale, Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV, a încălcării
         unice și continue de la 27 februarie 1996 până la 3 noiembrie 1999, astfel cum a fost constatată la articolul 1 din decizia
         atacată.

      93      Rezultă că această dispoziție trebuie anulată în întregime, la fel ca, pe cale de consecință, întregul dispozitiv deciziei
         atacate, în măsura în care acestea se referă la reclamantă, fără a fi necesar să se statueze cu privire la celelalte motive
         invocate de aceasta.

      94      Din toate considerațiile prezentate anterior rezultă că, în măsura în care constată că reclamanta a „luat parte, în perioada
         cuprinsă între 27 februarie 1996 și 3 noiembrie 1999, la o încălcare unică și continuă a articolului 81 [CE], constând într‑o
         serie de acorduri și/sau de practici concertate având ca obiect restrângerea concurenței în cadrul pieței comune, în special
         i) prin coordonarea prețurilor și a creșterilor de prețuri la bere în Țările de Jos, atât în sectorul «horeca», cât și în
         cel al consumului la domiciliu, inclusiv în ceea ce privește berea vândută sub marca distribuitorului, ii) prin coordonarea
         ocazională a altor condiții comerciale oferite în mod individual consumatorilor în sectorul «horeca» din Țările de Jos și
         iii) prin concertarea ocazională cu privire la repartizarea clientelei, atât în sectorul «horeca», cât și în cel al consumului
         la domiciliu din Țările de Jos”, articolul 1 și, pe cale de consecință, întregul dispozitiv al deciziei atacate trebuie să
         fie anulate, în măsura în care acestea se referă la reclamantă.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      95      Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
         la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor
         de judecată, conform concluziilor reclamantei.

      Pentru aceste motive,
      TRIBUNALUL (Camera a șasea extinsă)
      declară și hotărăște:
      1)      Anulează Decizia C(2007) 1697 a Comisiei din 18 aprilie 2007 referitoare la practica prevăzută la articolul 81 [CE] (cazul
            COMP/B-2/37.766 – Piața olandeză a berii), în măsura în care aceasta se referă la Koninklijke Grolsch NV.
      2)      Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.

               Vadapalas

               Dittrich

               Truchot

         Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 15 septembrie 2011.
      Semnături
      * Limba de procedură: olandeza.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 25 februarie 2003. # Strabag Benelux NV împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Acțiune în anulare. # Cauza T-183/00.


Hotărârea Curții din data de 14 septembrie 1999. # General Motors Corporation împotriva Yplon SA. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Tribunal de commerce de Tournai - Belgia. # Directivă 89/104/CEE. # Cauza C-375/97.


Hotărârea Curții (camera întâi) din data de 30 iunie 2005.#Katja Candolin, Jari-Antero Viljaniemi și Veli-Matti Paananen împotriva Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola și Jarno Ruokoranta.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Korkein oikeus - Finlanda.#Directivă 84/5/CEE şi 90/232/CEE.#Cauza C-537/03.


title: Hotărârea Curții (camera a doua) din data de 21 februarie 2008.#Malina Klöppel împotriva Tiroler Gebietskrankenkasse.#Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Oberlandesgericht Innsbruck - Austria.#Dreptul la alocația austriacă pentru îngrijirea copilului - Perioade de încasare a prestațiilor familiale într-un alt stat membru neluate în considerare - Regulamentul (CEE) nr. 1408/71.#Cauza C-507/06.

text:
      Cauza C‑507/06
      Malina Klöppel
      împotriva
      Tiroler Gebietskrankenkasse
      (cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Oberlandesgericht Innsbruck)
      „Dreptul la alocația austriacă pentru îngrijirea copilului — Perioade de încasare a prestațiilor familiale într‑un alt stat membru neluate în considerare — Regulamentul (CEE) nr. 1408/71”
      Sumarul hotărârii
      Securitatea socială a lucrătorilor migranți — Egalitate de tratament — Alocație pentru îngrijirea copilului
      [Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, art. 3 alin. (1)]
      Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 interzice ca, în scopul acordării unei prestații familiale precum o
         alocație pentru îngrijirea copilului, un stat membru să refuze să ia în considerare perioada de încasare a unei prestații
         comparabile într‑un alt stat membru în același mod în care ar fi procedat dacă această perioadă ar fi fost petrecută pe propriul
         teritoriu.

      Într‑adevăr, principiul nediscriminării, astfel cum este prevăzut la articolul 39 alineatul (2) CE și concretizat în domeniul
         securității sociale a lucrătorilor migranți prin articolul 3 alineatul (1) menționat anterior, interzice nu numai discriminările
         evidente întemeiate pe cetățenia beneficiarilor regimurilor de securitate socială, ci și orice forme disimulate de discriminare
         care, prin aplicarea altor criterii de diferențiere, conduc, în fapt, la același rezultat. Astfel, trebuie privite ca fiind
         indirect discriminatorii condițiile din dreptul național care, deși sunt aplicabile fără a face distincție în funcție de cetățenie,
         îi afectează în principal sau în marea lor majoritate pe lucrătorii migranți, precum și condițiile aplicabile fără a face
         distincție în funcție de cetățenie care pot fi îndeplinite mai ușor de lucrătorii naționali decât de lucrătorii migranți sau
         care prezintă riscul de a acționa în special în detrimentul acestora din urmă.

      (a se vedea punctele 17, 18 și 22 și dispozitivul)
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
      21 februarie 2008(*)

      „Dreptul la alocația austriacă pentru îngrijirea copilului – Perioade de încasare a prestațiilor familiale într‑un alt stat membru neluate în considerare – Regulamentul (CEE) nr. 1408/71”
      În cauza C‑507/06,
      având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Oberlandesgericht
         Innsbruck (Austria), prin Decizia din 30 noiembrie 2006, primită de Curte la 13 decembrie 2006, în procedura

      Malina Klöppel
      împotriva
      Tiroler Gebietskrankenkasse,
      CURTEA (Camera a doua),
      compusă din domnul C. W. A. Timmermans, președinte de cameră, domnii L. Bay Larsen, K. Schiemann (raportor), P. Kūris și doamna
         C. Toader, judecători,

      avocat general: domnul P. Mengozzi,
      grefier: domnul R. Grass,
      având în vedere procedura scrisă,
      luând în considerare observațiile prezentate:
      –        pentru doamna Klöppel, de domnul D. Rief;
      –        pentru Tiroler Gebietskrankenkasse, de doamna A. Bramböck, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul austriac, de doamna C. Pesendorfer, în calitate de agent;
      –        pentru guvernul italian, de domnul I. M. Braguglia, în calitate de agent, asistat de doamna W. Ferrante, avvocato dello Stato;
      –        pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul V. Kreuschitz, în calitate de agent,
      având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta
      Hotărâre
      1        Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 3 și 72 din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71
         al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu
         lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității,
         în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996 (JO 1997, L 28,
         p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 35), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1386/2001 al Parlamentului
         European și al Consiliului din 5 iunie 2001 (JO L 187, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 51, denumit în continuare „Regulamentul
         nr. 1408/71”), precum și a articolului 10a din Regulamentul (CEE) nr. 574/72 al Consiliului din 21 martie 1972 de stabilire
         a modalităților de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 1408/71, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul nr. 118/97,
         astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 410/2002 al Comisiei din 27 februarie 2002 (JO L 62, p. 17, Ediție
         specială, 05/vol. 6, p. 110, denumit în continuare „Regulamentul nr. 574/72”).

      2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Klöppel, pe de o parte, și Tiroler Gebietskrankenkasse,
         pe de altă parte, privitor la intervalul de timp în cursul căruia persoana interesată poate beneficia, în Austria, de alocația
         pentru îngrijirea copilului.

       Cadrul juridic
       Reglementarea comunitară
      3        În conformitate cu articolul 3 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Egalitatea de tratament”:

      „(1) Sub rezerva dispozițiilor speciale ale prezentului regulament, persoanele care au reședința pe teritoriul unuia dintre
         statele membre căruia i se aplică prezentul regulament au aceleași obligații și se bucură de aceleași avantaje prevăzute de
         legislația oricărui stat membru ca și cetățenii acelui stat.

      […]”
      4        Articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Probleme reglementate”, prevede:

      „(1) Prezentul regulament se aplică tuturor legislațiilor referitoare la următoarele domenii de securitate socială:
      […]
      (h)      prestații familiale.
      [...]”
      5        Articolul 72 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Cumularea perioadelor de asigurare, de activitate salariată sau activitate
         independentă”, prevede:

      „În cazul în care legislația unui stat membru condiționează dobândirea dreptului la prestații de realizarea perioadelor de
         asigurare, activitate salariată sau activitate independentă, instituția competentă a acelui stat ia în considerare în acest
         scop, în măsura necesară, perioadele de asigurare, activitate salariată sau activitate independentă realizate în orice alt
         stat membru, ca și cum ar fi perioade realizate în temeiul legislației pe care o aplică.”

      6        Potrivit articolului 10a din Regulamentul nr. 574/72, intitulat „Reguli aplicabile în cazul în care lucrătorul salariat sau
         lucrătorul care desfășoară o activitate independentă se supune succesiv legislației mai multor state membre, în cursul aceleiași
         perioade sau a unei părți a perioadei”:

      „Dacă un lucrător salariat sau un lucrător care desfășoară o activitate independentă s‑a aflat succesiv sub incidența legislației
         a două state membre în perioada dintre două termene de plată a prestației familiale în temeiul legislației unuia sau a ambelor
         state membre respective, se aplică următoarele reguli:

      (a)      prestația familială pe care persoana respectivă o poate solicita în temeiul faptului că se supune legislației fiecăruia dintre
         aceste state corespunde numărului de prestații zilnice datorate în temeiul legislației relevante. Dacă legislațiile respective
         nu prevăd prestații zilnice, prestația familială se acordă proporțional cu durata în care persoana respectivă a fost supusă
         legislației fiecăruia dintre statele membre în raport cu perioada fixată de legislația respectivă;

      (b)      dacă prestația familială a fost acordată de o instituție într‑o perioadă când ar fi trebuit să fie acordată de o altă instituție,
         se efectuează o decontare între instituțiile respective;

      […]”
       Reglementarea austriacă
      7        Articolul 5 din Legea privind alocația pentru îngrijirea copilului (Kinderbetreuungsgeldgesetz) din 8 august 2001 (BGBl. I,
         103/2001, denumită în continuare „KBGG”) prevede:

      „1.      Alocația pentru îngrijirea copilului se acordă cel mult până la împlinirea de către copil a vârstei de 36 de luni, cu excepția
         cazurilor prevăzute în continuare.

      2.      În cazul în care un singur părinte solicită acordarea alocației pentru îngrijirea copilului, aceasta se acordă cel mult până
         la împlinirea de către copil a vârstei de 30 de luni. În cazul în care și al doilea părinte solicită acordarea alocației pentru
         îngrijirea copilului, dreptul la alocație se prelungește după încheierea celei de a treizecea luni până la sfârșitul perioadei
         pentru care primul părinte a solicitat alocația, dar fără a depăși momentul împlinirii de către copil a vârstei de 36 de luni.

      3.      Alocația pentru îngrijirea copilului poate fi încasată de către cei doi părinți în mod alternativ, modificarea putând avea
         loc de două ori în privința fiecărui copil. […]”

       Acțiunea principală și întrebarea preliminară
      8        Doamna Klöppel, resortisant german și funcționar al landului Renania de Nord‑Westfalia, cu reședința în Austria, este angajată
         ca profesor în cadrul unui liceu situat în Germania. Până la 18 august 2004, aceasta a avut reședința în Germania, unde, la
         11 aprilie 2004, s‑a născut fiica sa. Domnul Kraler, resortisant austriac, partenerul doamnei Klöppel și tatăl copilului,
         s‑a mutat începând cu 1 martie 2004 la domiciliul acesteia pentru a‑i oferi sprijinul său înainte de naștere și pentru a asigura
         îngrijirea copilului după nașterea acestuia. În acest scop, domnul Kraler a beneficiat din partea Universității din Innsbruck,
         angajatorul său din Austria, de un concediu fără plată. În ceea ce o privește, doamna Klöppel a obținut un concediu fără plată
         și fără posibilitatea desfășurării de activități cu normă redusă, în perioada 22 iulie 2004-10 aprilie 2007.

      9        După nașterea fiicei lor, doamna Klöppel și domnul Kraler, care locuiau în acel moment în Germania, au beneficiat de alocația
         pentru educație acordată în acest stat membru, domnul Kraler încasând această alocație, în ceea ce îl privește, în perioada
         11 aprilie-11 august 2004.

      10      La 18 august 2004, doamna Klöppel și domnul Kraler, însoțiți de copilul acestora, s‑au mutat în Austria, unde domnul Kraler
         și‑a reluat activitatea profesională.

      11      Începând cu această dată și până la 11 octombrie 2006, doamna Klöppel a beneficiat de alocația austriacă pentru îngrijirea
         copilului. Solicitarea sa de prelungire a perioadei de acordare a acestei alocații până la 10 aprilie 2007 a fost respinsă
         printr‑o decizie a Tiroler Gebietskrankenkasse din 3 mai 2006. Acest refuz a fost întemeiat pe prevederile articolului 5 alineatul
         2 din KBGG, în conformitate cu care, în cazul în care un singur părinte solicită acordarea alocației pentru îngrijirea copilului,
         aceasta se acordă pentru o perioadă de maximum 30 de luni care urmează nașterii copilului în cauză, însă dacă al doilea părinte
         încasează (sau a încasat) la rândul său această alocație, dreptul la alocație poate fi acordat timp de 36 de luni, părinții
         beneficiind în mod alternativ de respectiva alocație. Cu toate acestea, faptul că domnul Kraler a încasat alocația pentru
         educație în Germania între 11 aprilie și 11 august 2004 nu a fost luat în considerare cu ocazia examinării dreptului doamnei
         Klöppel la alocația pentru îngrijirea copilului pentru o perioadă de 36 de luni.

      12      Doamna Klöppel a formulat o acțiune împotriva acestei decizii.

      13      Landesgericht Innsbruck a urmat argumentele Tiroler Gebietskrankenkasse și a respins acțiunea doamnei Klöppelt, considerând
         că aceasta din urmă nu avea dreptul la alocația pentru îngrijirea copilului decât pentru o perioadă de 30 de luni.

      14      Doamna Klöppel a declarat apel împotriva acestei decizii și, în aceste condiții, Oberlandesgericht Innsbruck a hotărât să
         suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:

      „Articolul 72 din Regulamentul [...] nr. 1408/71 [...], coroborat cu articolul 3 din acest regulament, precum și cu articolul
         10a din Regulamentul [...] nr. 574/72 [...], trebuie interpretat în sensul că perioadele de încasare a prestațiilor familiale
         într‑un stat membru [aici, în Republica Federală Germania – alocația federală pentru educație (Bundeserziehungsgeld)] trebuie
         să beneficieze de egalitate de tratament în scopul recunoașterii dreptului la prestații comparabile într‑un alt stat membru
         [aici, în Austria – alocația pentru îngrijirea copilului (Kinderbetreuungsgeld)] și că trebuie, prin urmare, să fie asimilate
         perioadelor de încasare în cel de al doilea stat, pentru obținerea dreptului la prestații în acest din urmă stat atunci când,
         în timpul acestor perioade de acordare a alocațiilor, ambii părinți au calitatea de lucrători salariați în sensul articolului
         1 litera (a) punctul (i) din Regulamentul nr. 1408/71?”

       Cu privire la întrebarea preliminară
      15      Instanța de trimitere evidențiază că, în situația doamnei Klöppel, perioadele de referință luate în considerare pentru recunoașterea
         dreptului la alocația pentru îngrijirea copilului sunt apreciate în mod diferit, după cum acestea au fost petrecute în Austria
         sau într‑un alt stat membru. Astfel, dacă domnul Kraler ar fi asigurat îngrijirea copilului său în Austria și, prin urmare,
         ar fi încasat alocația în acest stat membru, doamna Klöppel ar fi îndreptățită să pretindă respectiva alocație pe o perioadă
         mai lungă. În acest context și după ce a constatat că situația doamnei Klöppel se încadrează în domeniul de aplicare al Regulamentului
         nr. 1408/71, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă prevederile acestui regulament pot fi interpretate în sensul
         că perioadele de acordare a alocațiilor familiale în Germania trebuie să fie asimilate perioadelor de acordare a unor alocații
         comparabile în Austria.

      16      În această privință, trebuie evidențiat în primul rând că, astfel cum susține și guvernul austriac, dreptul comunitar nu intervine
         în competența de care dispun statele membre în organizarea sistemelor de securitate socială și că, în lipsa unei armonizări
         la nivel comunitar, revine legislației fiecărui stat membru să determine condițiile de acordare a prestațiilor în materie
         de securitate socială, precum și cuantumul și durata acordării acestora. Totuși, în exercitarea acestei competențe, rămâne
         ca statele membre să respecte dreptul comunitar, în special dispozițiile Tratatului CE privitoare la libera circulație a lucrătorilor
         sau la libertatea recunoscută fiecărui cetățean al Uniunii Europene de a circula și de a ședea pe teritoriul statelor membre
         (Hotărârea din 23 noiembrie 2000, Elsen, C‑135/99, Rec., p. I‑10409, punctul 33).

      17      Principiul nediscriminării, astfel cum este prevăzut la articolul 39 alineatul (2) CE și concretizat în domeniul securității
         sociale prin articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71, interzice nu numai discriminările evidente întemeiate
         pe cetățenia beneficiarilor regimurilor de securitate socială, ci și orice forme disimulate de discriminare care, prin aplicarea
         altor criterii de diferențiere, conduc, în fapt, la același rezultat (a se vedea Hotărârea din 18 ianuarie 2007, Celozzi,
         C‑332/05, Rep., p. I‑563, punctele 13 și 23).

      18      Astfel, trebuie privite ca fiind indirect discriminatorii condițiile din dreptul național care, deși sunt aplicabile fără
         a face distincție în funcție de cetățenie, îi afectează în principal sau în marea lor majoritate pe lucrătorii migranți, precum
         și condițiile aplicabile fără a face distincție în funcție de cetățenie care pot fi îndeplinite mai ușor de lucrătorii naționali
         decât de lucrătorii migranți sau care prezintă riscul de a acționa în special în detrimentul acestora din urmă (Hotărârea
         Celozzi, citată anterior, punctul 24).

      19      Or, refuzul de a lua în considerare, în scopul de a acorda doamnei Klöppel alocația austriacă pentru îngrijirea copilului,
         a perioadei în cursul căreia partenerul acesteia, domnul Kraler, a beneficiat de o prestație comparabilă în Germania este
         susceptibil să conducă la un astfel de rezultat, dat fiind că, în general, lucrătorii resortisanți ai altor state membre sunt
         cei care beneficiază, anterior instalării lor în Austria, de prestații familiale plătite în aceste alte state.

      20      Trebuie remarcat faptul că în această privință Curtea nu dispune de elemente care să îi permită să examineze o eventuală justificare
         a unei astfel de diferențe de tratament în detrimentul lucrătorilor migranți.

      21      Dat fiind că, în sine, interpretarea articolului 3 din Regulamentul nr. 1408/71 este suficientă pentru a oferi instanței de
         trimitere răspunsurile care să îi permită acesteia să soluționeze litigiul cu care este sesizată, nu este necesar ca articolul
         72 din Regulamentul nr. 1408/71 și articolul 10a din Regulamentul nr. 542/72 să fie interpretate de către Curte.

      22      Având în vedere considerentele ce precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată în sensul că articolul 3 alineatul
         (1) din Regulamentul nr. 1408/71 interzice ca, în scopul acordării unei prestații familiale precum alocația austriacă pentru
         îngrijirea copilului, un stat membru să refuze să ia în considerare perioada de încasare a unei prestații comparabile într‑un
         alt stat membru în același mod în care ar fi procedat dacă această perioadă ar fi fost petrecută pe propriul teritoriu.

       Cu privire la cheltuielile de judecată
      23      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
         este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
         observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

      Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
      Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor
            de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii
            familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE)
            nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1386/2001 al Parlamentului
            European și al Consiliului din 5 iunie 2001, interzice ca, în scopul acordării unei prestații familiale precum alocația austriacă
            pentru îngrijirea copilului, un stat membru să refuze să ia în considerare perioada de încasare a unei prestații comparabile
            într‑un alt stat membru în același mod în care ar fi procedat dacă această perioadă ar fi fost petrecută pe propriul teritoriu.
      Semnături
      * Limba de procedură: germana.


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din data de 26 februarie 2003. # Benito Latino împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcționari. # Cauza T-145/01.