title: Hotărârea Curții (Camera a patra) din 13 februarie 2014.#Nils Svensson și alții împotriva Retriever Sverige AB.#Cerere de decizie preliminară formulată de Svea hovrätt.#Trimitere preliminară – Apropierea legislațiilor – Drept de autor și drepturi conexe – Directiva 2001/29/CE – Societatea informațională – Armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe – Articolul 3 alineatul (1) – Comunicare publică – Noţiune – Linkuri internet („linkuri care pot fi accesate”) care conferă acces la opere protejate.#Cauza C‑466/12.

text:
         HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
      13 februarie 2014 (
            *1
         )
      „Trimitere preliminară — Apropierea legislațiilor — Drept de autor și drepturi conexe — Directiva 2001/29/CE — Societatea informațională — Armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe — Articolul 3 alineatul (1) — Comunicare publică — Noţiune — Linkuri internet («linkuri care pot fi accesate») care conferă acces la opere protejate”
      În cauza C‑466/12,
      având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Svea hovrätt (Suedia), prin decizia din 18 septembrie 2012, primită de Curte la 18 octombrie 2012, în procedura

         Nils Svensson,

         Sten Sjögren,

         Madelaine Sahlman,

         Pia Gadd

      împotriva

         Retriever Sverige AB,

      CURTEA (Camera a patra),
      compusă din domnul L. Bay Larsen, președinte de cameră, domnii M. Safjan și J. Malenovský (raportor), doamna A. Prechal și domnul S. Rodin, judecători,
      avocat general: doamna E. Sharpston,
      grefier: doamna C. Strömholm, administrator,
      având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 noiembrie 2013,
      luând în considerare observațiile prezentate:

               —

               pentru domnul M. Svensson, domnul Sjögren și doamna Sahlman, de O. Wilöf, förbundsjurist;

               —

               pentru doamna Gadd, de R. Gómez Cabaleiro, abogado, și de M. Wadsted, advokat;

               —

               pentru Retriever Sverige AB, de J. Åberg, de M. Bruder și de C. Rockström, advokater;

               —

               pentru guvernul francez, de D. Colas, de F.‑X. Bréchot și de B. Beaupère‑Manokha, în calitate de agenți;

               —

               pentru guvernul italian, de G. Palmieri, în calitate de agent, asistată de S. Fiorentino, avvocato dello Stato;

               —

               pentru guvernul Regatului Unit, de J. Beeko, în calitate de agent, asistată de N. Saunders, barrister;

               —

               pentru Comisia Europeană, de J. Samnadda și de J. Enegren, în calitate de agenți;

         având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
      pronunță prezenta

         Hotărâre

               1

               Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (JO L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230, rectificare în JO 2008, L 314, p. 16).

               2

               Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnii Svensson și Sjögren, precum și doamnele Sahlman și Gadd, pe de o parte, și Retriever Sverige AB (denumită în continuare „Retriever Sverige”), pe de altă parte, referitor la despăgubirea care li s‑ar datora pentru a compensa prejudiciul pe care apreciază că l‑au suferit prin inserarea pe site‑ul internet al acestei societăți a unor linkuri internet care pot fi accesate („hiperlinkuri”) care fac trimitere la articole de presă cu privire la care dețin drepturi de autor.

         Cadrul juridic

         Dreptul internațional

      Tratatul OMPI privind drepturile de autor

               3

               Organizația Mondială a Proprietății Intelectuale (OMPI) a adoptat la 20 decembrie 1996, la Geneva, Tratatul OMPI privind drepturile de autor (denumit în continuare „Tratatul OMPI privind drepturile de autor”). Acest tratat a fost aprobat în numele Comunității Europene prin Decizia 2000/278/CE a Consiliului din 16 martie 2000 (JO L 89, p. 6, Ediție specială, 11/vol. 20, p. 212).

               4

               Tratatul OMPI privind drepturile de autor prevede la articolul 1 alineatul (4) că părțile contractante trebuie să se conformeze articolelor 1-21 din Convenția pentru protecția operelor literare și artistice semnată la Berna la 9 septembrie 1886 (Actul de la Paris din 24 iulie 1971), în forma modificată la 28 septembrie 1979 (denumită în continuare „Convenția de la Berna”).

         Convenția de la Berna

               5

               Articolul 20 din Convenția de la Berna, intitulat „Aranjamente particulare între țările Uniunii”, prevede:
               „Guvernele țărilor Uniunii își rezervă dreptul de a încheia între ele aranjamente particulare, în măsura în care aceste aranjamente ar conferi autorilor drepturi mai întinse decât cele acordate prin convenție sau dacă ar conține alte prevederi, care să nu fie însă contrare prezentei convenții. Dispozițiile aranjamentelor existente care corespund condițiilor citate mai sus rămân aplicabile.”

         Dreptul Uniunii

               6

               Considerentele (1), (4), (6), (7), (9) și (19) ale Directivei 2001/29 prevăd următoarele:

                        „(1)

                        Tratatul prevede realizarea unei piețe interne și instituirea unui sistem prin care să asigure că, pe piața internă, concurența nu este denaturată. Armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la dreptul de autor și drepturile conexe contribuie la realizarea acestor obiective.

                  [...]

                        (4)

                        Printr‑o certitudine juridică sporită și oferind un grad ridicat de protecție a proprietății intelectuale, un cadru juridic armonizat privind dreptul de autor și drepturile conexe va încuraja investiții substanțiale în creativitate și inovație, inclusiv în infrastructura rețelei, și va favoriza dezvoltarea și o mai mare competitivitate a industriei europene, atât în domeniul furnizării de conținut, cât și în domeniul tehnologiei informaționale și, în general, în numeroase sectoare industriale și culturale. […]

                  [...]

                        (6)

                        Fără o armonizare la nivel comunitar, acțiunile legislative la nivel național care au fost deja inițiate în câteva state membre pentru a răspunde provocărilor tehnologice ar putea crea diferențe semnificative de protecție și, în consecință, restricții în calea liberei circulații a serviciilor și produselor care încorporează sau au la bază proprietatea intelectuală, conducând la refragmentarea pieței interne și incoerență legislativă. Impactul unor asemenea diferențe legislative și al incertitudinii juridice va deveni tot mai important odată cu evoluția societății informaționale, care a dus deja la intensificarea exploatării transfrontaliere a proprietății intelectuale. Această evoluție poate și trebuie să se dezvolte. Diferențe legislative majore și incertitudinea protecției ar putea împiedica realizarea de economii de scară pentru noile produse și servicii protejate de dreptul de autor și drepturile conexe.

                        (7)

                        În consecință, cadrul legislativ comunitar pentru protecția dreptului de autor și a drepturilor conexe trebuie de asemenea adaptat și completat atât cât este necesar pentru buna funcționare a pieței interne. În acest scop, trebuie adaptate acele dispoziții interne privind dreptul de autor și drepturile conexe care variază considerabil de la un stat membru la altul sau care generează incertitudine juridică, împiedicând buna funcționare a pieței interne și evoluția corespunzătoare a societății informaționale în Europa, și trebuie evitate neconcordanțele între reacțiile naționale la dezvoltările tehnologice, nefiind însă necesar să se elimine sau să evite diferențele care nu afectează negativ funcționarea pieței interne.

                  [...]

                        (9)

                        Orice armonizare a dreptului de autor și a drepturilor conexe trebuie să aibă la bază un nivel ridicat de protecție, deoarece aceste drepturi sunt esențiale pentru creația intelectuală. Protecția lor contribuie la menținerea și dezvoltarea creativității în interesul autorilor, artiștilor interpreți sau executanți, producătorilor, consumatorilor, culturii, industriei și publicului larg. […]

                  […]

                        (19)

                        Drepturile morale ale titularilor drepturilor ar trebui exercitate în conformitate cu legislația statelor membre și prevederile Convenției de la Berna [...], ale Tratatului OMPI privind dreptul de autor și ale Tratatului OMPI privind interpretările sau execuțiile și fonogramele. [...]”

               7

               Articolul 3 din această directivă prevede:
               „(1)   Statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorilor de a autoriza sau de a interzice orice comunicare publică a operelor lor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului a operelor lor, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment.
               [...]
               (3)   Drepturile menționate la alineatele (1) și (2) nu se epuizează prin niciun act de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului în sensul prezentului articol.”

         Litigiul principal și întrebările preliminare

               8

               Reclamanții din litigiul principal, toți jurnaliști, au redactat articole de presă care au fost publicate, pe de o parte, în ziarul Göteborgs‑Posten și, pe de altă parte, pe site‑ul internet al Göteborgs‑Posten. Retriever Sverige exploatează un site internet care furnizează clienților săi, în funcție de necesitățile acestora, liste cu linkuri internet care pot fi accesate către articole publicate pe alte site‑uri internet. Părțile nu contestă că aceste articole erau în liber acces pe site‑ul ziarului Göteborgs‑Posten. Potrivit reclamanților din litigiul principal, în cazul în care clientul accesează unul dintre aceste linkuri, nu îi este clar că a fost direcționat către un alt site pentru a accesa opera care îl interesează. În schimb, în opinia Retriever Sverige, pentru client este clar că, atunci când accesează unul dintre aceste linkuri, este direcționat către un alt site.

               9

               Reclamanții din litigiul principal au chemat în justiție Retriever Sverige la Stockholms tingsrätt (tribunalul local din Stockholm), solicitând plata unei despăgubiri pentru motivul că această societate ar fi exploatat, fără autorizarea lor, anumite articole care le aparțin, punându‑le la dispoziția clienților săi.

               10

               Prin hotărârea din 11 iunie 2010, Stockholms tingsrätt a respins cererea formulată de reclamanții din litigiul principal. Ca urmare, aceștia au atacat hotărârea menționată cu apel la Svea hovrätt (Curtea de Apel din Svea).

               11

               În fața acestei instanțe, reclamanții din litigiul principal au arătat în special că Retriever Sverige a adus atingere dreptului lor exclusiv de a pune operele respective la dispoziția publicului, în sensul că, prin intermediul serviciilor oferite prin site‑ul internet al Retriever Sverige, clienții acesteia ar fi avut acces la operele lor.

               12

               Retriever Sverige susține, în apărare, că furnizarea unor liste cu linkuri internet către opere comunicate public pe alte site‑uri internet nu constituie un act susceptibil să afecteze drepturile de autor. Retriever Sverige pretinde de asemenea că nu a efectuat nicio transmisie a vreunei opere protejate, acțiunea sa limitându‑se la a indica clienților ei site‑urile internet pe care se găsesc operele care îi interesează.

               13

               În aceste condiții, Svea hovrätt a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

                        „1)

                        Fapta unei alte persoane decât titularul drepturilor de autor asupra unei opere de a furniza pe pagina sa de internet un link care poate fi accesat spre această operă constituie o comunicare publică a operei în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva [2001/29]?

                        2)

                        Examinarea primei întrebări este influențată de împrejurarea că opera la care trimite linkul se află pe o pagină de internet care poate fi accesată fără nicio restricție sau, dimpotrivă, că accesul la această pagină este restricționat într‑un fel sau altul?

                        3)

                        La examinarea primei întrebări, trebuie să se facă o distincție după cum opera, după accesarea linkului, este afișată pe o pagină de internet distinctă sau, dimpotrivă, creează impresia că este afișată pe aceeași pagină [de internet]?

                        4)

                        Un stat membru poate oferi o protecție mai extinsă dreptului exclusiv al autorilor stabilind că noțiunea de comunicare publică include mai multe operațiuni decât cele care decurg din articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29?”

         Cu privire la întrebările preliminare

         Cu privire la primele trei întrebări

               14

               Prin intermediul primelor trei întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că reprezintă un act de comunicare publică, în sensul acestei dispoziții, furnizarea, pe un site internet, de linkuri care pot fi accesate către opere protejate disponibile pe un alt site internet, în condițiile în care pe celălalt site operele în cauză sunt în liber acces.

               15

               În această privință, din cuprinsul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 rezultă că fiecare act de comunicare publică a unei opere trebuie să fie autorizat de titularul drepturilor de autor.

               16

               Astfel, reiese din această dispoziție că noțiunea de comunicare publică asociază două elemente cumulative, și anume un „act de comunicare” a unei opere și comunicarea „publică” a acesteia din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 martie 2013, ITV Broadcasting și alții, C‑607/11, punctele 21 și 31).

               17

               În ceea ce privește primul dintre aceste elemente, și anume existența unui „act de comunicare”, acesta trebuie înțeles în sens larg (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2011, Football Association Premier League și alții, C-403/08 și C-429/08, Rep., p. I-9083, punctul 193), în scopul garantării, astfel cum rezultă în special din considerentele (4) și (9) ale Directivei 2001/29, a unui grad ridicat de protecție titularilor de drepturi de autor.

               18

               În speță, trebuie arătat că furnizarea, pe un site internet, a unor linkuri care pot fi accesate către opere protejate publicate, fără nicio restricție în ceea ce privește accesul, pe un alt site oferă utilizatorilor primului site un acces direct la operele menționate.

               19

               Or, astfel cum reiese din cuprinsul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, pentru ca un „act de comunicare” să existe, este suficient în special ca o operă să fie pusă la dispoziția unui public, astfel încât persoanele care îl compun să poată avea acces la aceasta, fără a avea relevanță dacă ele utilizează sau nu utilizează această posibilitate (a se vedea prin analogie Hotărârea din 7 decembrie 2006, SGAE, C-306/05, Rec., p. I-11519, punctul 43).

               20

               În consecință, în circumstanțe precum cele din cauza principală, furnizarea de linkuri care pot fi accesate către opere protejate trebuie să fie calificată drept punere la dispoziție și, în consecință, drept „act de comunicare” în sensul dispoziției amintite.

               21

               În ceea ce privește cel de al doilea dintre elementele menționate, și anume faptul că opera protejată trebuie să fie comunicată „public” în mod efectiv, rezultă din cuprinsul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 că prin „public” această dispoziție vizează un număr nedeterminat de potențiali destinatari și presupune, pe de altă parte, existența unui număr de persoane destul de important (Hotărârile citate anterior SGAE, punctele 37 și 38, precum și ITV Broadcasting și alții, punctul 32).

               22

               Or, un act de comunicare precum cel efectuat de administratorul unui site internet prin intermediul unor linkuri care pot fi accesate vizează ansamblul potențialilor utilizatori ai site‑ului pe care îl administrează această persoană, și anume un număr nedeterminat și destul de important de destinatari.

               23

               În aceste condiții, trebuie să se considere că administratorul respectiv efectuează o comunicare publică.

               24

               În această situație, astfel cum reiese dintr‑o jurisprudență constantă, pentru a intra sub incidența noțiunii „comunicare publică” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, trebuie în plus ca o comunicare precum cea în discuție în cauza principală, care vizează aceleași opere precum comunicarea inițială și care a fost efectuată pe internet ca și comunicarea inițială, așadar prin aceeași modalitate tehnică, să se adreseze unui public nou, și anume unui public pe care titularii dreptului de autor nu l‑au luat în considerare atunci când au autorizat comunicarea publică inițială (a se vedea prin analogie Hotărârea SGAE, citată anterior, punctele 40 și 42, Ordonanța din 18 martie 2010, Organismos Sillogikis Diacheirisis Dimiourgon Theatrikon kai Optikoakoustikon Ergon, C‑136/09, punctul 38, precum și Hotărârea ITV Broadcasting și alții, citată anterior, punctul 39).

               25

               În speță, trebuie să se constate că punerea la dispoziție a operelor în cauză prin intermediul unui link care poate fi accesat, precum cea din litigiul principal, nu conduce la comunicarea operelor în discuție către un public nou.

               26

               Astfel, publicul vizat de comunicarea inițială consta în totalitatea vizitatorilor potențiali ai site‑ului respectiv, deoarece, având în vedere că accesul la opere pe acest site nu era supus niciunei măsuri restrictive, toți internauții puteau, așadar, să le acceseze în mod liber.

               27

               În aceste condiții, este necesar să se constate că, atunci când totalitatea utilizatorilor unui alt site cărora operele în cauză le‑au fost comunicate prin intermediul unui link care poate fi accesat puteau să acceadă în mod direct la operele respective pe site‑ul pe care au fost comunicate inițial, fără intervenția administratorului celuilalt site, utilizatorii site‑ului administrat de acesta din urmă trebuie să fie considerați destinatari potențiali ai comunicării inițiale și, așadar, ca făcând parte din publicul luat în considerare de titularii drepturilor de autor atunci când au autorizat comunicarea inițială.

               28

               În consecință, în lipsa unui public nou, autorizarea titularilor de drepturi de autor nu se impune în cazul unei comunicări publice precum cea din litigiul principal.

               29

               O astfel de constatare nu poate fi repusă în discuție în cazul în care instanța de trimitere trebuie să constate – ceea ce nu reiese cu claritate din dosar – că, atunci când internauții accesează linkul respectiv, opera apare dând impresia că este afișată de pe site‑ul pe care se găsește acest link, deși provine în realitate de pe un alt site.

               30

               Astfel, această circumstanță suplimentară nu modifică cu nimic concluzia că furnizarea pe un site a unui link care poate fi accesat către o operă protejată publicată și accesibilă în mod liber pe un alt site are drept efect să pună opera amintită la dispoziția utilizatorilor primului site și constituie, așadar, o comunicare publică. Totuși, având în vedere că nu există un public nou, în orice caz nu se impune autorizarea titularilor de drepturi de autor în cazul unei asemenea comunicări publice.

               31

               În schimb, în ipoteza în care un link care poate fi accesat permite utilizatorilor site‑ului pe care se găsește acest link să eludeze măsurile restrictive luate de site‑ul pe care se găsește opera protejată în scopul de a restrânge accesul publicului numai la abonații săi și, astfel, constituie o intervenție în lipsa căreia utilizatorii menționați nu ar putea beneficia de operele difuzate, este necesar să se considere că totalitatea acestor utilizatori reprezintă un public nou, care nu a fost luat în considerare de titularii drepturilor de autor atunci când au autorizat comunicarea inițială, astfel încât autorizarea titularilor se impune în cazul unei asemenea comunicări publice. Aceasta este situația în special atunci când opera nu mai este la dispoziția publicului pe site‑ul pe care a fost comunicată inițial sau atunci când este disponibilă în continuare pe acest site numai pentru un public restrâns, în timp ce este accesibilă pe un alt site internet fără autorizarea titularilor de drepturi de autor.

               32

               În aceste condiții, este necesar să se răspundă la primele trei întrebări adresate că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că nu constituie un act de comunicare publică, în sensul acestei dispoziții, furnizarea pe un site internet de linkuri care pot fi accesate către opere disponibile în mod liber pe un alt site internet.

         Cu privire la a patra întrebare

               33

               Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru să poată conferi o protecție mai amplă titularilor de drepturi de autor prevăzând că noțiunea de comunicare publică include mai multe operațiuni decât cele vizate la dispoziția menționată.

               34

               În această privință, rezultă în special din considerentele (1), (6) și (7) ale Directivei 2001/29 că aceasta are între altele ca obiectiv să remedieze diferențele legislative și insecuritatea juridică care există în materie de protecție a drepturilor de autor. Or, a admite că un stat membru poate conferi o protecție mai amplă titularilor de drepturi de autor prevăzând că noțiunea de comunicare publică include și alte operațiuni decât cele vizate la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 ar avea drept efect crearea unor diferențe legislative și, prin urmare, insecuritate juridică pentru terți.

               35

               În consecință, obiectivul urmărit de Directiva 2001/29 ar fi inevitabil compromis dacă noțiunea de comunicare publică ar putea fi interpretată de diferite state membre ca incluzând mai multe operațiuni decât cele prevăzute la articolul 3 alineatul (1) din această directivă.

               36

               Desigur, considerentul (7) al directivei menționate arată că aceasta nu are drept obiectiv să elimine sau să evite diferențele care nu afectează negativ funcționarea pieței interne. Totuși, trebuie să se constate că, dacă ar trebui să se recunoască posibilitatea statelor membre de a prevedea că noțiunea de comunicare publică include mai multe operațiuni decât cele vizate la articolul 3 alineatul (1) din aceeași directivă, din aceasta ar rezulta în mod necesar o atingere adusă funcționării pieței interne.

               37

               În consecință, articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 nu poate fi interpretat în sensul că permite statelor membre să confere o protecție mai amplă titularilor de drepturi de autor prevăzând că noțiunea de comunicare publică include mai multe operațiuni decât cele vizate la această dispoziție.

               38

               O asemenea concluzie nu este infirmată de circumstanța, invocată de reclamantele din litigiul principal în observațiile lor scrise, că articolul 20 din Convenția de la Berna prevede că țările semnatare pot încheia între ele „aranjamente particulare” pentru a conferi titularilor de drepturi de autor drepturi mai întinse decât cele prevăzute de această convenție.

               39

               În această privință, este suficient să se amintească faptul că, atunci când o astfel de convenție permite unui stat membru să adopte o măsură care este contrară dreptului Uniunii, fără să îl oblige însă la aceasta, statul membru trebuie să se abțină de la adoptarea unei astfel de măsuri (Hotărârea din 9 februarie 2012, Luksan, C‑277/10, punctul 62).

               40

               Având în vedere că obiectivul Directivei 2001/29 ar fi inevitabil compromis dacă noțiunea de comunicare publică ar fi interpretată ca incluzând mai multe operațiuni decât cele vizate la articolul 3 alineatul (1) din această directivă, un stat membru trebuie să se abțină să utilizeze posibilitatea care îi este acordată la articolul 20 din Convenția de la Berna.

               41

               În consecință, este necesar să se răspundă la a patra întrebare că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru să poată conferi o protecție mai amplă titularilor de drepturi de autor prevăzând că noțiunea de comunicare publică include mai multe operațiuni decât cele vizate la această dispoziție.

         Cu privire la cheltuielile de judecată

               42

               Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

               Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

                           1)

                           Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională trebuie interpretat în sensul că nu constituie un act de comunicare publică, în sensul acestei dispoziții, furnizarea pe un site internet de linkuri care pot fi accesate către opere disponibile în mod liber pe un alt site internet.

                           2)

                           Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru să poată conferi o protecție mai amplă titularilor de drepturi de autor prevăzând că noțiunea de comunicare publică include mai multe operațiuni decât cele vizate la această dispoziție.

                     Semnături

            (
            *1
         )	Limba de procedură: suedeza.


title: Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a doua) din data de 12 septembrie 2007. # Philippe Combescot împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Funcție publică - Funcționari - Acțiune în anulare - Acțiune în despăgubiri. # Cauza T-249/04.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)
      12 septembrie 2007
      Cauza T‑249/04
      Philippe Combescot
      împotriva
      Comisiei Comunităților Europene
      „Funcție publică – Funcționari – Hărțuire morală – Obligație de asistență – Raport asupra evoluției carierei pentru exercițiul 2001/2002 – Acțiune în anulare – Lipsa interesului de a exercita acțiunea – Acțiune în despăgubire”
      Obiectul: Acțiune având ca obiect, pe de o parte, recunoașterea nelegalității comportamentelor superiorilor ierarhici ai reclamantului,
         recunoașterea dreptului acestuia la asistență și anularea raportului asupra evoluției carierei reclamantului pentru perioada
         1 iulie 2001-31 decembrie 2002 și, pe de altă parte, plata unei indemnizații pentru repararea prejudiciilor pe care reclamantul
         pretinde că le‑a suferit

      Decizia: Respinge acțiunea. Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Procedură – Reprezentarea părților
      2.      Funcționari – Acțiune – Acțiune în despăgubire – Procedură precontencioasă
      (Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
      3.      Funcționari – Acțiune – Interesul de a exercita acțiunea
      (Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
      4.      Funcționari – Acțiune – Cerere de despăgubiri legată de o acțiune în anulare
      (Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
      5.      Funcționari – Evaluare – Existența unor divergențe între un funcționar și superiorul său ierarhic
      (Statutul funcționarilor, art. 14 și 43)
      6.      Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      7.      Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      8.      Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      9.      Funcționari – Evaluare – Raport asupra evoluției carierei
      (Statutul funcționarilor, art. 43)
      1.      Normele procedurale aplicabile în fața Tribunalului nu se opun ca una dintre părți să dețină un mandat unic care să acopere
         mai multe cauze în fața acestuia în care intenționează să participe și, prin urmare, ca un unic mandat să fie depus de reprezentantul
         respectiv în contextul mai multor acțiuni.

      (a se vedea punctul 22)
      2.      Un funcționar care intenționează să conteste un act care îl lezează poate sesiza direct autoritatea împuternicită să facă
         numiri cu o reclamație în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut și, ulterior, în cazul în care reclamația sa este
         respinsă, poate formula o acțiune în fața Tribunalului în care să solicite anularea actului care îl lezează, plata unei despăgubiri
         sau ambele.

      În schimb, în cazul în care funcționarul susține existența unui prejudiciu care nu rezultă dintr‑un act care îl lezează, el
         nu poate iniția procedura decât introducând în fața autorității împuternicite să facă numiri o cerere în temeiul articolului
         90 alineatul (1) din statut, a cărei eventuală respingere va constitui o decizie care îl lezează, împotriva căreia va putea
         formula o reclamație, care, dacă este cazul, va putea face obiectul unei acțiuni în anulare și/sau al unei acțiuni în despăgubire.

      Revendicarea de către un funcționar a dreptului său la asistență nu este îndreptată împotriva unui act care lezează și, prin
         urmare, nu poate fi calificată drept reclamație în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut. Ea reprezintă o cerere
         în temeiul articolului 90 alineatul (1) din statut, indiferent de titlul său, a cărui alegere efectuată de funcționar nu poate
         lega Tribunalul.

      (a se vedea punctele 30-32)
      Trimitere la: Tribunal 14 februarie 2005, Ravailhe/Comitetul Regiunilor, T‑406/03, RecFP, p. I‑A‑19 și II‑79, punctul 41 și
         jurisprudența citată; Tribunal 13 iulie 2006, Andrieu/Comisia, T‑285/04, nepublicată încă în Recueil, punctul 133 și jurisprudența
         citată

      3.      Pentru ca un funcționar pensionar să poată formula o acțiune în anularea unei decizii a autorității împuternicite să facă
         numiri trebuie ca acesta să păstreze un interes personal pentru anularea deciziei atacate.

      Un raport asupra evoluției carierei, ca document intern având ca primă funcție asigurarea unei informări periodice a administrației
         cu privire la îndeplinirea sarcinilor de serviciu de către funcționari, joacă un rol important în desfășurarea carierei unui
         funcționar, în esență în materie de transfer intern și de promovare. Prin urmare, acesta nu afectează în principiu interesul
         persoanei notate decât până la încheierea definitivă a exercitării atribuțiilor.

      Astfel, este inadmisibilă cererea de anulare a unui raport asupra evoluției carierei formulată de un funcționar pensionar,
         căruia i s‑a admis să beneficieze de o pensie de invaliditate permanentă și totală după depunerea acțiunii atunci când, pe
         de o parte, decizia de pensionare a devenit definitivă și, pe de altă parte, nu există indicii că ar fi probabilă o ameliorare
         a stării sale de sănătate care să permită reintegrarea sa în serviciul instituției.

      Cu toate acestea, deși nu mai are niciun interes legitim să obțină anularea raportului, persoana interesată păstrează un interes
         să solicite pronunțarea unei hotărâri cu privire la legalitatea raportului în cadrul unei cereri de reparare a prejudiciului
         profesional, fizic și moral pe care apreciază că l‑a suferit din cauza comportamentului instituției vizate.

      (a se vedea punctele 36-38 și 47)
      Trimitere la: Tribunal 13 decembrie 1990, Moritz/Comisia, T‑20/89, Rec. p. II‑769, punctul 18; Tribunal 15 februarie 1995,
         Moat/Comisia, T‑112/94, RecFP, p. I‑A‑37 și II‑135, punctul 26; Tribunal 29 mai 1997, Contargyris/Consiliul, T‑6/96, RecFP,
         p. I‑A‑119 și II‑357, punctul 32; Tribunal 30 noiembrie 1998, N/Comisia, T‑97/94, RecFP, p. I‑A‑621 și II‑1879, punctele 25
         și 26 și jurisprudența citată

      4.      Norma jurisprudențială potrivit căreia inadmisibilitatea unei cereri de anulare o determină pe cea a cererii de despăgubiri,
         strâns legată de cererea de anulare, are ca obiect în mod expres evitarea situației în care un funcționar care nu a atacat
         în timp util o decizie care îl lezează a autorității împuternicite să facă numiri ocolește această decădere formulând o acțiune
         în răspundere întemeiată pe pretinsa nelegalitate a acestei decizii.

      Prin urmare, în cadrul unei cereri de despăgubire pentru prejudiciul pe care o persoană pretinde că l‑a suferit din cauza
         nelegalității unui raport asupra evoluției carierei atacat în termen cu o acțiune în anulare, faptul că cererea de anulare
         a devenit inadmisibilă după depunerea acțiunii dintr‑un motiv independent de voința reclamantului, mai exact pensionarea sa,
         nu determină inadmisibilitatea cererii de despăgubiri. Astfel, declararea admisibilității cererii nu are consecința de a permite
         reclamantului să ocolească o decădere determinată de faptul că nu ar fi respectat procedura adecvată pentru a solicita anularea
         actului despre care susține că este nelegal.

      (a se vedea punctele 43, 44 și 46)
      Trimitere la: Curte 15 decembrie 1966, Schreckenberg/Comisia, 59/65, Rec., p. 785, 797; Curte 12 decembrie 1967, Collignon/Comisia,
         4/67, Rec., p. 469, 480; Curte 22 octombrie 1975, Meyer‑Burckhardt/Comisia, 9/75, Rec., p. 1171, punctul 11; Curte 7 octombrie
         1987, Schina/Comisia, 401/85, Rec., p. 3911, punctele 10 și 13; Curte 14 februarie 1989, Bossi/Comisia, 346/87, Rec., p. 303,
         punctele 31 și 34; Tribunal 6 aprilie 2006, Camós Grau/Comisia, T‑309/03, Rec., p. II‑1173, punctul 76

      5.      Chiar dacă nu se poate exclude că divergențe între un funcționar și superiorul său ierarhic pot crea o anumită iritare a superiorului
         ierarhic, această eventualitate nu implică, prin ea însăși, că acesta nu mai este în măsură să aprecieze în mod obiectiv meritele
         persoanei interesate.

      Pe de altă parte, presupunând chiar existența unei anumite iritări a superiorului ierarhic față de un funcționar evaluat,
         în cadrul sistemului de evaluare pus în aplicare de Comisie prin intermediul Dispozițiilor generale de punere în aplicare
         a articolului 43 din statut, intervenția coevaluatorului și a validatorului este de natură să contrabalanseze impactul acestei
         împrejurări. Astfel, regimul care prevede intervenția validatorului în procesul de evaluare trebuie considerat o garanție
         de natură să neutralizeze un eventual risc de conflict de interese pentru persoana evaluatorului.

      (a se vedea punctele 71 și 75)
      Trimitere la: Tribunal 23 februarie 2001, De Nicola/BEI, T‑7/98, T‑208/98 și T‑109/99, RecFP, p. I‑A‑49 și II‑185, punctul
         188; Tribunal 12 iulie 2005, De Bry/Comisia, T‑157/04, RecFP, p. I‑A‑199 și II‑901, punctul 46

      6.      Nu este sarcina Tribunalului să substituie cu propria apreciere aprecierea persoanelor însărcinate cu evaluarea muncii persoanei
         evaluate. Astfel, instituțiile comunitare dispun de o largă putere de apreciere pentru evaluarea muncii funcționarilor lor.
         Judecățile de valoare efectuate în privința funcționarilor în rapoartele asupra evoluției carierei sunt excluse de la controlul
         jurisdicțional, care nu se exercită decât asupra eventualelor neregularități de formă, asupra erorilor de fapt vădite care
         afectează aprecierile efectuate de administrație, precum și asupra unui eventual abuz de putere.

      (a se vedea punctul 78)
      Trimitere la: Andrieu/Comisia, citată anterior, punctul 99 și jurisprudența citată
      7.      Faptul că un evaluator nu a făcut referire, în comentariile cuprinse într‑un raport asupra evoluției carierei, nici la autoevaluarea
         funcționarului evaluat, nici la un raport intern referitor la activitatea din cadrul serviciului nu poate dovedi o lipsă de
         imparțialitate din partea evaluatorului și nici nu poate constitui o eroare vădită de apreciere săvârșită de instituția vizată.

      Astfel, pe de o parte, numai împrejurarea că nu a menționat în comentariile sale toate componentele autoevaluării nu poate
         fi suficientă, prin ea însăși, pentru a demonstra că o instituție nu a luat în considerare toate datele relevante în speță.
         Astfel, însuși exercițiul de evaluare și‑ar pierde orice rațiune de a exista dacă funcționarul evaluat ar juca un rol preponderent
         în cadrul evaluării și dacă ar trebui ca evaluatorul să contrazică pur și simplu afirmațiile funcționarului menționat.

      Pe de altă parte, un raport care a fost redactat în alt scop decât pentru evaluarea funcționarilor nu este, ca regulă generală,
         un element care trebuie luat în considerare de evaluator la redactarea unui raport privind evoluția carierei.

      (a se vedea punctele 81-83)
      Trimitere la: Andrieu/Comisia, citată anterior, punctul 92
      8.      Administrația are obligația de a motiva rapoartele asupra evoluției carierei în mod suficient și circumstanțiat. O atenție
         specială trebuie acordată motivării în anumite situații.

      Un evaluator nu este obligat să realizeze o motivare mai detaliată a unui raport asupra evoluției carierei aducând exemple
         concrete pentru a-și susține judecățile de valoare. Acesta nu este obligat nici să motiveze nici opțiunea sa de a se îndepărta
         de autoevaluarea efectuată de funcționarul evaluat.

      (a se vedea punctele 84 și 86)
      Trimitere la: Tribunal 30 septembrie 2004, Ferrer de Moncada/Comisia, T‑16/03, RecFP, p. I‑A‑261 și II‑1163, punctele 49,
         50, 53 și 54

      9.      Diferitele categorii de evaluare din cadrul unui raport asupra evoluției carierei nu sunt complet independente unele de altele.
         Astfel, competența unui funcționar, precum și conduita sa vor avea în mod normal repercusiuni asupra eficienței. Cu toate
         acestea, în măsura în care alți factori pot afecta calitatea generală a prestațiilor, nu este exclus ca un funcționar să fie,
         în cadrul exercitării atribuțiilor, mai puțin bun într‑un domeniu decât în altele și ca, prin urmare, un raport asupra evoluției
         carierei să poată cuprinde o evaluare pozitivă la o rubrică și aprecieri complet negative la alte rubrici.

      (a se vedea punctul 87)


Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (camera a cincea) din data de 19 octombrie 2006. # José Pedro Pessoa e Costa împotriva Comisiei Comunităților Europene. # Cauza T-503/04.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din data de 25 noiembrie 2008. # Pierre Bosman împotriva Consiliului Uniunii Europene. # Funcție publică. # Cauza F-145/07.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera întâi)
      25 noiembrie 2008
      Cauza F‑145/07
      Pierre Bosman
      împotriva
      Consiliului Uniunii Europene
      „Funcție publică — Fost agent contractual — Pensie pentru limită de vârstă — Alocația pentru locuință — Articolul 109 alineatul (3) din RAA”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care domnul Bosman solicită anularea deciziei Consiliului
         din 28 februarie 2007 prin care se refuză, în temeiul articolului 109 alineatul (3) din Regimul aplicabil celorlalți agenți
         ai Comunității Europene, să i se recunoască dreptul la alocația pentru locuință pentru calculul drepturilor de pensie pentru
         limită de vârstă

      Decizia: Respinge acțiunea. Reclamantul suportă toate cheltuielile de judecată, și anume propriile cheltuieli de judecată, precum și
         pe cele efectuate de Consiliul Uniunii Europene.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari — Regimul aplicabil celorlalți agenți — Agenți locali — Categorie echivalentă cu aceea a agenților contractuali
            — Excludere
      2.      Funcționari — Regimul aplicabil celorlalți agenți — Egalitate de tratament — Diferența de calcul dintre drepturile de pensie
            pentru limită de vârstă ale agenților contractuali și cele ale agenților locali
      [Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 109 alin.(3)]
      3.      Funcționari — Pensii — Pensie pentru limită de vârstă — Calcul
      [Regimul aplicabil celorlați agenți, art. 109, alin.(3)]
      1.      Premisa că statutul de agent local nu ar fi făcut decât obiectul unei simple „transpuneri” în cadrul noii categorii a agenți
         contractuali create prin noul Regim aplicabil celorlalți agenți este lipsită de temei; astfel, chiar presupunând că, într‑adevăr,
         categoria agenților contractuali ar fi menită să înlocuiască pe viitor categoria agenților locali, după cum ea este menită,
         de altfel, să înlocuiască și categoria agenților auxiliari, nu este mai puțin adevărat că, prin crearea unei noi categorii
         de agenți, legiuitorul comunitar a impus acestora totodată un regim juridic și pecuniar diferit de cel al agenților locali
         și că, prin urmare, nu se poate considera că un fost agent local aparținea unei categorii de agenți echivalente cu aceea a
         agenților contractuali.

      (a se vedea punctul 36)
      Trimitere la:
      Tribunalul Funcției Publice: 24 aprilie 2008, Dalmasso/Comisia, F‑61/05, RecFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000, punctul 78
      2.      Legiuitorul comunitar este liber să aducă în orice moment normelor din statut modificările pe care le apreciază ca fiind conforme
         cu interesul serviciului și să adopte pe viitor prevederi statutare mai puțin favorabile pentru funcționarii sau pentru agenții
         vizați, cu condiția ca totuși persoanele vizate în mod specific de noua reglementare să fie tratate identic.

      Aplicarea dispozițiilor clare și precise ale articolului 109 alineatul (3) din Regimul aplicabil celorlalți agenți conduce
         la un tratament identic al agenților contractuali, întrucât aceste dispoziții au la bază condiția esențială și sine qua non de a fi fost angajat mai mult de trei ani în calitate de agent contractual pentru a beneficia de alocația de locuință la calculul
         drepturilor de pensie pentru limita de vârstă. Chiar dacă vor apărea în cazuri izolate inconveniente neprevăzute determinate
         de instituirea unei reglementări generale și abstracte, nu i se poate imputa legiuitorului faptul că a efectuat o împărțire
         pe categorii, în condițiile în care aceasta nu este discriminatorie în sine din perspectiva obiectivului pe care îl urmărește.

      (a se vedea punctele 41, 44, 46 și 47)
      Trimitere la:
      Curte: 16 octombrie 1980, Hochstrass/Curtea de Justiție, 147/79, Rec., p. 3005, punctul 14
      Tribunalul Funcției Publice: Dalmasso/Comisia, citată anterior, punctul 78
      3.      Recunoașterea dreptului la alocația pentru locuință pentru calculul remunerației unui agent contractual nu poate fi considerată
         o asigurare precisă, necondiționată și concordantă a beneficiului acestei alocații la calculul drepturilor sale de pensie
         și nu conferă nicidecum agentului contractual un drept dobândit cu privire la alocația menționată, remunerația și pensia raportându‑se
         la situații administrative diferite, supuse unor reguli diferite.

      (a se vedea punctele 54 și 55)


Hotărârea Curții (camera a cincea) din data de 27 februarie 2002. # Abfall Service AG (ASA) împotriva Bundesminister für Umwelt, Jugend und Familie. # Cerere având ca obiect pronunțarea unei hotărâri preliminare: Verwaltungsgerichtshof - Austria. # Mediu înconjurător - Regulamentul (CEE) nr. 259/93 - Directivă 75/442/CEE. # Cauza C-6/00.


title: Hotărârea Curții (Camera a noua) din 4 septembrie 2014.#Germanwings GmbH împotriva lui Ronny Henning.#Cerere de decizie preliminară formulată de Landesgericht Salzburg.#Trimitere preliminară – Transport aerian – Regulamentul (CE) nr. 261/2004 – Articolele 2, 5 și 7 – Dreptul la compensație în cazul unei întârzieri prelungite a unui zbor – Durata întârzierii – Noțiunea „oră de sosire”.#Cauza C‑452/13.

text:
               Părţi
               Motivele
               Dizpozitiv

            Părţi
            În cauza C‑452/13,
            având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Landesgericht Salzburg (Austria), prin decizia din 31 iulie 2013, primită de Curte la 12 august 2013, în procedura
            Germanwings GmbH
            împotriva
            Ronny Henning ,
            CURTEA (Camera a noua),
            compusă din domnul M. Safjan, președinte de cameră, domnul J. Malenovský (raportor) și doamna A. Prechal, judecători,
            avocat general: domnul Y. Bot,
            grefier: domnul K. Malacek, administrator,
            având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 7 mai 2014,
            luând în considerare observațiile prezentate:
            – pentru domnul Henning, de A. Skribe, Rechtsanwalt;
            – pentru guvernul german, de T. Henze și de J. Kemper, în calitate de agenți;
            – pentru Comisia Europeană, de W. Mölls și de N. Yerrell, în calitate de agenți,
            având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
            pronunță prezenta

            Motivele
            Hotărâre
            1. Cererea de decizie preliminară privește interpretarea noțiunii „oră de sosire” în sensul articolelor 2, 5 și 7 din Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 295/91 (JO L 46, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 12, p. 218).
            2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Germanwings GmbH (denumită în continuare „Germanwings”), un operator de transport aerian, pe de o parte, și domnul Henning, pe de altă parte, cu privire la refuzul acestui operator de transport de a‑l compensa pentru pretinsa întârziere cu care zborul său a ajuns la aeroportul din Köln/Bonn (Germania).
            Cadrul juridic
            3. Articolul 2 din Regulamentul nr. 261/2004, intitulat „Definiții”, are următorul cuprins:
            „În înțelesul prezentului regulament:
            […]
            (h) «destinație finală» înseamnă destinația de pe biletul prezentat la ghișeul de înregistrare a pasagerilor sau, în cazul zborurilor cu legătură directă, destinația ultimului zbor; nu se iau în considerare zborurile de legătură alternative disponibile, în cazul în care se respectă ora de sosire prevăzută inițial.”
            4. Articolul 5 din regulamentul menționat, intitulat „Anularea zborului”, prevede:
            „(1) În cazul anulării unui zbor, pasageri[i] în cauză trebuie:
            […]
            (c) să primească o compensație din partea operatorului de transport aerian, în conformitate cu articolul 7, cu excepția [cazului] în care intervine oricare din următoarele:
            […]
            (iii)	în cazul în care sunt informați despre această anulare cu mai puțin de șapte zile înainte de ora de plecare prevăzută și li se oferă o redirecționare care să le permită să plece cel târziu [a se citi «cel mai devreme»] cu o oră înainte de ora de plecare prevăzută și să ajungă la destinația finală în mai puțin de două ore după ora de sosire prevăzută.
            […]
            (3) Operatorul de transport aerian nu este obligat să plătească compensații în conformitate cu articolul 7, în cazul în care poate face dovada că anularea este cauzată de împrejurări excepționale care nu au putut fi evitate în pofida adoptării tuturor măsurilor posibile.
            […]”
            5. Articolul 6 din Regulamentul nr. 261/2004, intitulat „Întârzierea zborului”, prevede:
            „(1) În oricare din cazurile în care un operator de transport aerian anticipează o posibilă întârziere a unui zbor peste ora de plecare prevăzută, după cum urmează:
            (a) timp de două ore [sau mai mult], în cazul zborurilor de […] 1 500 de kilometri sau mai puțin;
            (b) timp de trei ore sau mai mult, în cazul tuturor zborurilor intracomunitare de peste 1 500 de kilometri și al oricăror alte zboruri cuprinse între 1 500 și 3 500 de kilometri;
            (c) timp de patru ore sau mai mult, în cazul tuturor zborurilor care nu se încadrează la literele (a) sau (b),
            pasagerilor li se oferă de către operatorul de transport aerian:
            (i) asistența specificată la articolul 9 alineatul (1) litera (a) și la articolul 9 alineatul (2);
            (ii) în cazul în care ora de plecare anticipată este la cel puțin o zi după ora de plecare anunțată inițial, asistența specificată la articolul 9 alineatul (1) litera (b) și litera (c);
            (iii)	în cazul în care întârzierea este de cel puțin cinci ore, asistența specificată la articolul 8 alineatul (1) litera (a).
            (2) În orice caz, asistența se oferă în limitele de timp stabilite în cele de mai sus corespunzător fiecărei distanțe de zbor.”
            6. Articolul 7 din Regulamentul nr. 261/2004, intitulat „Dreptul la compensație”, prevede:
            „(1) Când se face trimitere la prezentul articol, pasagerii primesc o compensație în valoare de:
            (a) 250 EUR pentru toate zborurile de 1 500 kilometri sau mai puțin;
            […]
            (2) Atunci când, în conformitate cu articolul 8, pasagerilor li se oferă redirecționarea spre destinația finală cu un zbor alternativ, a cărui oră de sosire nu depășește ora de sosire prevăzută a zborului rezervat inițial
            (a) cu două ore, pentru toate zborurile de 1 500 kilometri sau mai puțin […]
            operatorul de transport aerian poate reduce cu 50 % compensația prevăzută la alineatul (1).
            […]
            (4) Distanțele indicate la alineatele (1) și (2) se măsoară prin metoda rutei ortodromice.”
            Litigiul principal și întrebarea preliminară
            7. Domnul Henning a cumpărat un bilet de avion de la Germanwings pentru a se deplasa de la Salzburg (Austria) la Köln/Bonn. Acest bilet prevedea o decolare de pe aeroportul din Salzburg la 11 mai 2012, la ora 13.30, și o sosire pe aeroportul din Köln/Bonn, în aceeași zi, la ora 14.40. Distanța de zbor dintre aceste două aeroporturi este, potrivit metodei rutei ortodromice, mai mică de 1 500 de kilometri.
            8. La 11 mai 2012, avionul domnului Henning a decolat de pe aeroportul din Salzburg cu întârziere. La sosire, roțile aparatului au atins macadamul gudronat al pistei aeroportului din Köln/Bonn la ora 17.38. Aeronava s‑a aflat în poziția de parcare abia la ora 17.43, și anume cu 3 ore și 3 minute după ora de sosire prevăzută. Ușile aeronavei s‑au deschis imediat după acest moment.
            9. Domnul Henning consideră că destinația finală a fost atinsă cu o întârziere mai mare de 3 ore în raport cu ora de sosire prevăzută. În consecință, apreciază că are dreptul la o compensație de 250 de euro în temeiul articolelor 5-7 din Regulamentul nr. 261/2004. Germanwings susține că, întrucât ora de sosire efectivă este ora la care roțile aparatului au atins macadamul gudronat al aeroportului din Köln/Bonn, întârzierea în raport cu ora de sosire prevăzută ar fi numai de 2 ore și 58 de minute, astfel că nu trebuie plătită nicio compensație.
            10. Instanța de prim grad de jurisdicție a considerat că ora de sosire efectivă care trebuia luată în considerare era ora la care prima ușă a aeronavei a fost deschisă pentru a li se permite pasagerilor să iasă din aceasta. În consecință, instanța amintită a obligat societatea Germanwings să plătească domnului Henning o compensație de 250 de euro. Societatea a declarat apel împotriva acestei hotărâri la instanța de trimitere.
            11. În aceste condiții, Landesgericht Salzburg a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
            „Care este momentul relevant pentru noțiunea «oră de sosire» utilizată la articolele 2, 5 și 7 din Regulamentul [nr. 261/2004]:
            a) momentul în care aeronava aterizează pe pistă («touchdown»);
            b) momentul în care aeronava a ajuns la locul de parcare, iar frânele de parcare au fost cuplate, respectiv au fost atașați saboții de frână («in‑block time»);
            c) momentul în care se deschide ușa aeronavei;
            d) un moment definit de părți în cadrul autonomiei de voință?”
            Cu privire la întrebarea preliminară
            12. Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 2, 5 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004 trebuie interpretate fie în sensul că noțiunea „oră de sosire”, utilizată pentru stabilirea duratei întârzierii suferite de pasagerii unui zbor, înseamnă ora la care roțile aeronavei ating pista de aterizare a aeroportului de destinație, fie în sensul că această noțiune înseamnă ora la care aeronava a ajuns la locul de parcare, iar frânele de parcare au fost cuplate, respectiv au fost atașați saboții de frână, fie în sensul că noțiunea respectivă înseamnă ora la care se deschide ușa aeronavei, fie în sensul că aceeași noțiune înseamnă un moment definit de părți de comun acord.
            13. Cu titlu introductiv, trebuie arătat că regulamentul menționat are în vedere două situații diferite de întârziere a unui zbor.
            14. Pe de o parte, în anumite ipoteze, precum cea a întârzierii unui zbor prevăzute la articolul 6 din Regulamentul nr. 261/2004, acest regulament se referă la întârzierea unui zbor în raport cu ora de plecare prevăzută.
            15. Pe de altă parte, în alte ipoteze, precum cele prevăzute la articolele 5 și 7 din regulamentul menționat, acesta se referă la întârzierea unui zbor înregistrată la sosire. Din aceste articole rezultă că, pentru a se stabili durata unei întârzieri, trebuie să se compare ora de sosire prevăzută a aeronavei cu ora la care aceasta a ajuns efectiv la destinație.
            16. Or, Regulamentul nr. 261/2004 nu definește această oră de sosire efectivă. În aceste condiții, din cerințele aplicării uniforme a dreptului Uniunii, precum și din principiul egalității de tratament rezultă că termenii unei dispoziții a dreptului Uniunii care nu face nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul de aplicare ale acesteia trebuie, în mod normal, să primească în întreaga Uniune Europeană o interpretare autonomă (a se vedea în acest sens Hotărârea Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, punctul 11).
            17. Rezultă că această noțiune „oră de sosire efectivă” trebuie interpretată astfel încât să se aplice uniform în Uniune.
            18. În aceste condiții, una dintre ipotezele avute în vedere de instanța de trimitere, și anume cea în care noțiunea menționată ar fi definită de părțile interesate pe cale contractuală, trebuie, în lipsa oricărei indicații în acest sens în Regulamentul nr. 261/2004, să fie de la bun început înlăturată.
            19. În continuare, trebuie să se amintească faptul că Curtea a statuat deja că, atunci când sunt afectați de o întârziere prelungită, mai precis cu o durată egală sau mai mare de trei ore, pasagerii zborurilor astfel întârziate dispun, la fel ca pasagerii al căror zbor inițial a fost anulat și cărora operatorul de transport aerian nu este în măsură să le propună o redirecționare în condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (1) litera (c) punctul (iii) din Regulamentul nr. 261/2004, de un drept la compensație în temeiul articolului 7 din acest regulament, dat fiind că sunt afectați și de o pierdere de timp ireversibilă (a se vedea în acest sens Hotărârea Folkerts C‑11/11, EU:C:2013:106, punctul 32 și jurisprudența citată).
            20. Astfel, în timpul zborului, pasagerii rămân închiși într‑un spațiu strâmt, sub instrucțiunile și controlul operatorului de transport aerian, sau, din motive tehnice sau de securitate, posibilitățile lor de comunicare cu lumea exterioară sunt limitate în mod considerabil. În asemenea condiții, pasagerii nu pot continua să își desfășoare activitățile personale, familiale, sociale sau profesionale. Numai odată ce zborul se termină ei pot să își reia activitățile obișnuite.
            21. Or, deși astfel de neplăceri trebuie să fie considerate ca fiind inevitabile atât timp cât zborul nu depășește durata prevăzută, situația este totuși diferită în caz de întârziere, timpul petrecut în condițiile descrise la punctul precedent peste durata prevăzută a zborului reprezentând un „timp pierdut”, având în vedere faptul că pasagerii în cauză nu pot să îl folosească pentru realizarea obiectivelor care i‑au determinat să plece la ora dorită spre destinația aleasă.
            22. În consecință, noțiunea „oră de sosire efectivă” trebuie înțeleasă, în contextul Regulamentului nr. 261/2004, ca însemnând momentul în care situația descrisă la punctul 20 din prezenta hotărâre ia sfârșit.
            23. Or, în această privință, trebuie să se constate că, în principiu, situația pasagerilor unui zbor nu se schimbă semnificativ nici atunci când roțile aeronavei lor ating pista de aterizare a aeroportului de destinație, nici atunci când această aeronavă a ajuns la locul de parcare și frânele de parcare au fost cuplate, nici atunci când au fost atașați saboții de frână, pasagerii continuând să fie supuși, în spațiul închis în care se află, unor diferite constrângeri.
            24. Numai atunci când pasagerilor li se permite s ă părăsească aparatul și când este dat în acest scop ordinul de deschidere a ușilor aeronavei pasagerii pot să își reia activitățile obișnuite fără a trebui să sufere aceste constrângeri.
            25. Din considerațiile de mai sus rezultă că articolele 2, 5 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004 trebuie interpretate în sensul că noțiunea „oră de sosire”, utilizată pentru stabilirea duratei întârzierii suferite de pasagerii unui zbor, corespunde momentului în care se deschide cel puțin una dintre ușile aeronavei, cu condiția ca, din această clipă, pasagerilor să li se permită părăsirea aparatului.
            26. Această concluzie nu este infirmată de împrejurarea că mai multe regulamente europene, precum și unele documente ale Asociației Internaționale de Transport Aerian (IATA) se referă la noțiunea „oră de sosire efectivă” ca fiind ora la care o aeronavă ajunge la locul de parcare. Astfel, aceste regulamente și documente urmăresc obiective referitoare la normele de navigație aeriană și în special la atribuirea intervalelor orare, care sunt diferite de cele ale Regulamentului nr. 261/2004. În consecință, definițiile cuprinse în acestea nu pot fi considerate pertinente pentru interpretarea termenilor corespunzători în contextul Regulamentului nr. 261/2004, care, în ceea ce îl privește, urmărește numai să recunoască drepturi minime pasagerilor care suferă diferite neplăceri, ca urmare a refuzului la îmbarcare împotriva voinței lor, a anulării sau a întârzierii zborului lor.
            27. Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată de instanța de trimitere că articolele 2, 5 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004 trebuie interpretate în sensul că noțiunea „oră de sosire”, utilizată pentru stabilirea duratei întârzierii suferite de pasagerii unui zbor, înseamnă momentul în care se deschide cel puțin una dintre ușile aeronavei, cu condiția ca, din această clipă, pasagerilor să li se permită părăsirea aparatului.
            Cu privire la cheltuielile de judecată
            28. Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

            Dizpozitiv
            Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:
            Articolele 2, 5 și 7 din Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 295/91 trebuie interpretate în sensul că noțiunea „oră de sosire”, utilizată pentru stabilirea duratei întârzierii suferite de pasagerii unui zbor, înseamnă momentul în care se deschide cel puțin una dintre ușile aeronavei, cu condiția ca, din această clipă, pasagerilor să li se permită părăsirea aparatului.


title: Hotărârea Tribunalului Funcției Publice (camera întâi) din data de 28 aprilie 2009. # Marie-Thérèse Balieu-Steinmetz şi Lidia Noworyta împotriva Parlamentului European. # Funcție publică - Funcționari - Remunerație - Egalitate de tratament. # Cauza F-115/07.

text:
      HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE
      (Camera întâi)
      28 aprilie 2009
      Cauza F‑115/07
      Marie‑Thérèse Balieu‑Steinmetz și Lidia Noworyta
      împotriva
      Parlamentului European
      „Funcție publică – Funcționari – Remunerație – Indemnizație forfetară pentru ore suplimentare – Articolul 3 din anexa VI la statut – Articolul 56 din statut – Norme interne privind indemnizația forfetară pentru ore suplimentare – Norme interne privind compensarea orelor suplimentare – Egalitate de tratament”
      Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA prin care doamnele Balieu‑Steinmetz și Noworyta solicită, pe de
         o parte, declararea ilegalității articolului 1 din Normele interne privind indemnizația forfetară pentru ore suplimentare,
         adoptate de secretarul general al Parlamentului European în temeiul articolului 3 din anexa VI la statut, și, pe de altă parte,
         anularea deciziei implicite a Parlamentului European din 13 noiembrie 2006 prin care se respinge cererea doamnei Balieu‑Steinmetz
         din 13 iulie 2006, precum și decizia Parlamentului European din 18 decembrie 2006 prin care se respinge cererea doamnei Noworyta
         din 5 iulie 2006, cereri având ca obiect plata indemnizației forfetare menționate mai sus

      Decizia:      Anulează decizia Parlamentului European din 13 noiembrie 2006 prin care se respinge implicit cererea doamnei Balieu‑Steinmetz
         din 13 iulie 2006, precum și decizia Parlamentului European din 18 decembrie 2006 prin care se respinge cererea doamnei Noworyta
         din 5 iulie 2006. Parlamentul European suportă toate cheltuielile de judecată.

      Sumarul hotărârii
      1.      Funcționari – Acțiune – Acțiune îndreptată împotriva unui act cu aplicabilitate generală
      (art. 236 CE; Statutul funcționarilor, art. 90)
      2.      Funcționari – Egalitate de tratament – Limite – Avantaj acordat ilegal – Refuzul de a acorda o indemnizație forfetară unui
            funcționar în pofida faptului că alți funcționari aflați într‑o situație comparabilă primesc această indemnizație
      1.      Instanța comunitară a funcției publice nu este competentă pentru a se pronunța asupra concluziilor prin care se urmărește
         în mod direct constatarea ilegalității unei dispoziții cu aplicabilitate generală, precum o dispoziție din Statutul funcționarilor.

      (a se vedea punctul 20)
      2.      Decizia unei instituții de a refuza acordarea unei indemnizații forfetare unui funcționar, deși alți funcționari aflați într‑o
         situație comparabilă o primesc, decizie întemeiată pe ilegalitatea plății indemnizației respective acestora din urmă, încalcă
         principiul egalității de tratament atunci când această instituție nu poate dovedi în mod suficient că plata indemnizației
         în cauză acestor funcționari este lipsită de temei legal, actele acestor instituții comunitare beneficiind în plus de prezumția
         de legalitate.

      (a se vedea punctele 28-30, 32, 36 și 42)
      Trimitere la:
      Curte: 9 octombrie 1984, Witte/Parlamentul European, 188/83, Rec., p. 3465, punctele 13-15
      Tribunalul de Primă Instanță: 14 mai 1991, Zoder/Parlamentul European, T‑30/90, Rec., p. II‑207, punctul 26; 19 noiembrie
         1996, Brulant/Parlamentul European, T‑272/94, RecFP, p. I‑A‑513 și II‑1397, punctul 35; 22 februarie 2000, Rose/Comisia, T‑22/99,
         RecFP, p. I‑A‑27 și II‑115, punctul 39; 13 iulie 2000, Griesel/Consiliul, T‑157/99, RecFP, p. I‑A‑151 și II‑699, punctul 25;
         8 iulie 2003, Chetaud/Parlamentul European, T‑65/02, nepublicată în Recueil, punctul 44; 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia,
         T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 77; 30 noiembrie 2006, J/Comisia, T‑379/04, RecFP, p. I‑A‑2‑313 și II‑A‑2‑1575, punctul
         79

      Tribunalul Funcției Publice: 21 februarie 2008, Skoulidi/Comisia, F‑4/07, RepFP, p. I‑A‑1‑0000 și II‑A‑1‑0000, punctul 81